Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Långa förhandlingar öfver svårfattliga författningsfrågor var det nu ej rådligt att föra; man fann det vara hög tid att nationalförsamlingen med åsidosättande af teoretiska undersökningar fort toge sig för att pröfva och besluta hvad rättmätigt och nödigt vore för att lugna de upprörda sinnena.
Under sådana förhållanden sammanträdde nationalförsamlingen på aftonen den 4 augusti.
Hon plägade hvaije dag hälla två sammanträden.
Det ena egde rum under förmiddagstimmarne, och då buro öfverläggningama i allmänhet en prägel af lugn säflighet.
Det andra började kl.
Det var ej utan, att nationalförsamlingens ledamöter då ibland befunno sig i en viss festmiddagsstämning och i det draget åtminstone röjde de en viss likhet med » första kammarens » ledamöter i ett visst annat land.
Den4 augusti hade man verkligen hållit något festligt » zweck-essen », och nationalförsamlingen befann sig derför på eftermiddagen till stor del i ett rätt upprymdt tillstånd.
Man hade måhända annars ej fullt så enhälligt och entusiastiskt afstått från rättigheter, som så nära berörde de egna intressena.
Åtminstone hade väl högeroppositionen gjort sig bättre hörd.
Der funnos också en mängd kringsigtiga opportunister, som » likt mjölnaren i sagan kunde skryta med, att, fastän de ej förmådde styra vindens kosa, kunde de likväl ställa qvamvingarne så, att de sjelfva hade gagn deraf, blåsa från hvad håll det ville ».
De skulle nog under en förmiddagssession ej hafva försummat att anlita sin kompromissfärdighet.
Den föga bemedlade vicomte de Noailles (Lafayettes frände) inledde diskussionen med en högstämd erinran om stundens kraf.
Den rike hertigen af Aiguillon skildrade derefter den fattiga landtbefolkningens lidanden med sådan vältalighet, att många af de närvarande rördes till tårar.
En mängd drag af feodalrättigheternas medeltidsbarbari meddelades; så omtalade Lapoule från Franchecomté, att i några trakter af hans hemort qvarstod en rättighet för godsherren att vid hemkomsten från jagten uppskära magen på två af sina underhafvande för att deri värma sina frysande fötter.
» Bort med feodalrättigheterna 1 » blef nu det lösensord, som ljöd genom det ena anförandet efter det andra, och de närvarande medlemmarne af adeln, äfven de mest högersinnade, förstodo denna vink och hörsammade den.
» Är det från oss personligen, som nationen väntar uppoffringar », sade markis de Foucault, » så varen förvissade, att I ej förgäfves vädjen till vårt ädelmod.
Vår högsta åstundan är att i det yttersta försvara monarkiens rättigheter, men vi kunna slösa med våra enskilda och personliga intressen. »
Frän adelns privilegier kom turen till kyrkans.
» Gudomen är medborgare hos människoslägtet », utropade abbé Fouchet, » och det andliga ståndet måste derför dela lika lott med det verldsliga. » Sålunda afstodos annater, prebenden, jura stolae och andra sådana föfrnåner.
Att det andliga ståndet alltjämt besatt » stor klokhet i verldsliga ting », röjde sig emellertid äfven nu, midt under uppoffringens hänförelse.
Man afstod nämligen ej reelt från tion-den, utan betingade sig, att den skulle, ehuru för billigtpris, få lösas af de jordegare, hvilka voro skyldige att erlägga den.
En uppoffringsyrsel hade nu bemäktigat sig hela församlingen; alla täflade med hvarandra om att afstå från privilegier och företrädesrättigheter; enhvar sökte utmärka uppoffringen af sina anspråk med några minnesvärda omständigheter, som ej varit förenade med någon föregående uppoffring.
Sålunda föll snart hela länsväsendet med allt hvad dertill hörde, och af kyrkans » härligheter » var ej mycket qvar.
Då man ej längre hade ståndsrättigheter att afstå, grep man sig an med korporationernas prerogativ, med hand t verkens skråmonopoler, med städernas privilegier, slutligen äfven med de fbrmonsrättigheter, som innehades af särskilda provinser, såsom Normandie, Languedoc m.
; allt nedlades som offer på fosterlandets altare.
Hela det gamla franska feodalsamhället, som nu föll, var sedan lång tid tillbaka en genommurken ruin; det behöfde nu endast en i upprymd stämning gifven knuff för att sammanstörta och aldrig mer resa sig.
Då församlingen vid kl. 2 på natten blifvit färdig med dessa epokgörande beslut, höjdes ett ihålligt bifallsrop, som varade en god qvart.
Derpå höjdes ett » Lefve konungen! » åtföljdt af beslutet att förklara honom för den franska folkfrihetens grundläggare och fira händelsen med afsjungandet af ett te deum.
Den märkvärdiga dag som så slöts kallades af de hänförde » offerdagen » (journée des sacrifices).
De missnöjde eller ångerfulle kallade den » narridagen?
(journée des dupes), ty nog blefvo många af hänförelsens smitta narrade att för sig och sina kommittenter afstå vida mer, än de vid lugnare besinning kunnat förmås till.
Bifallsropen, hvarmed de fattade besluten af de beslutande helsades, återskallade emellertid snart i hela Frankrike.
Vidunderliga, under århundraden orättvist tolererade missförhållanden voro på en gång, liksom genom ett under, bortstrukna, och en morgon af storartad pånyttfödelse tycktes skimra.
Det fans emellertid missnöjde som tyckte att man gått alldeles » för fort »; mången kände efteråt rätt smärtsamt svedan af sitt stånds eller sin korporations gjorda uppoffringar och instämde med Revarol, som menade, att natten den 4 augusti varit » egendomens Bartholomaeinatt ».
Bailli, Mirabeau och Sieyés, som i början varit rörelsens främstekoryféer, hade nu blifvit efter och hörde till de missnöjde.
Bailli ömmade för ämbetsmannamaktens prerogativ; han fann besluten af den 4 augusti » sammanhopade och öfver-ilade », ledande till » upplösning af alla band, försvagande af all ordning ».
Mirabeau kunde ej fullt slita sig lös från sina adliga medbröders åskådningssätt och intressen.
Han hade under debatten manat till besinning och till » hänsyn för egendom, fomhäfd och skattebehof ».
I sitt tidningsorgan, Courier de Provence, gaf han surmulet en kalldusch åt det allmänna jublet.
» Den som känner », yttrades här, » stora församlingars natur, deras ibland dramatiska hänförelse, det förföriska i bifallsstormen, äran af personlig oegen-nytta, den ädla berusningen af eldad sinnesrörelse — han förlägger allt, hvad i denna session förefaller utomordentligt, inom klassen af hvardagliga företeelser; församlingen befann sig i en elektrisk hvirfvel och stötarne följde tätt på hvarandra utan mellanrum. » Den 7 augusti upprefs beslutet om tionden, hvilken nu alldeles afskaffades.
Det var mer än abbé Sieyés kunde smälta, och han öfvergaf nu den revolutionära riktning, hvilken han genom sin mot adeln riktade skrift » Hvad är det tredje ståndet » först brutit väg för.
» I viljen blifva fria », utropade han, » och för-stån icke att vara rättvisa; hade jag förutsett denna vändning af revolutionen, skulle jag ej hafva blandat mig deri.
* Mirabeau, som ej utan skadeglädje såg abbéens trångmål, var genast färdig med den bittra repliken: » Det var ni, som lössläppte den bundne tjuren, och nu beklagar ni er öfver, att han ståpgas. »
Nationalförsamlingens den 4 augusti fattade beslut kungjordes i ett vidlyftigt dekret, innefattande 19 artiklar.
Art. 1 börjar med den stolta ingressen: » Nationalförsamlingen afskaffar fullständigt hela den feodala regimen » samt innehåller de allmänna vilkoren för afskaffandet.
Först går man till rätta med adelsprivilegierna.
Art. 2 handlar om duf-slagen; dufvorna skola under bestämd tid hållas i förvar, om egaren ville afhemta och föda dem, men sedan skulle de » betraktas som villebråd ».
Art. 3 afskaffar det adliga jagtmonopolet, art. 4 den feodala domsrätten, art. 5 och 6 åtskilliga slags onera och grundräntor; art. 7 förbjuder säljandet af domare- och municipalämbeten samt stadgar, att » rättvisan skall skipas afgiftsfritt ».
I art. 8 och 9 samt 12 — 14 afskaffas kyrkliga privilegier och sportler.
Art. io, somberör provinsprivilegiernas ömtåliga ämne, är affattad i öf-vertalande ton så här: * Då en nationel författning och allmän frihet är för provinserna förmonligare, än de privilegier några af dem åtnjuta och hvilkas uppoffring erfordras för en helgjuten sammanslutning af rikets alla delar, stadgas att alla särskilda privilegier, gifna åt provinser, kantoner, städer och kommuner.
oåterkalleligen afskaffas och för framtiden inbegripas i alla fransmäns gemensamma rättigheter.
» Art. 11 stadgar, att » alla medborgare utan af-seende på börd ega tillträde till alla kyrkliga, civila och militära ämbeten *.
Art. 15 berör frågan om reducering af pensionerna.
Till slut komma jubelartiklarne.
Art. 16 förordnar att en medalj skulle slås » till åminnelse af de stora och vigtiga beslut som till Frankrikes lycka fattats », och att te deum skulle sjungas i rikets alla kyrkor.
Art. 17 proklamerar Ludvig XVI som » restaurateur de la liberté française ».
Art. 18 förordnar om uppvaktningen hos konungen, till hvilken borde hemställas om afsjungandet af ett te deum i slottskapellet, der nationalförsamlingen man-grant skulle infinna sig.
Art. 19 är senare tillagd med hänsyn till det kungliga utlåtandet.
Då besluten af den 4 augusti, under de följande da-garne supplerade och slutredigerade, den 13 aug.
framlades för konungen till stadfästelse, kom högstdensamme i en ej ringa förlägenhet.
Motsatte han sig dem, skulle han råka i harnesk mot nationen och synas likgiltig för det allmänna bästa; stadfäste han dem, skulle han stöta från sig hofvet, adeln, ja hela denna » le monde » som dittills trott sig vara Frankrike och sedermera tänkte göra detta land ett så stort spratt genom sin utvandring.
Han lät uppsätta ett uttalande, hvari han berömde nationalförsamlingens ädla vilja och goda uppsåt, men bifogade åtskilliga anmärkningar och särskildt framhöll, att de fattade besluten egentligen vore titeltexter till en mängd lagar, hvilka hvar för sig fordrade omständlig undersökning och försigtig redigering; det var således både » de obotfärdigas förhinder » och » uppskof for tids vinnande ».
Nationalförsamlingen tog då den fintliga utvägen att förklara de fattade besluten för allmänna grundsatser, hvilka ej behöfde konungens stadfästelse; vid utarbetandet af de särskilda lagarne skulle deremot konungens anmärkningar tagas i beaktande.
I sådant syfte tillädes art. 19 till beslutet af den 4 augusti.
För att öfva ytter-ligare påtryckning slutredigerade man (20 aug.
och följande dagar) förklaringen af de mänskliga och medborgerliga rättigheter.
Som en populär återklang af stämningen den 4 augusti ljuda slutorden: » Då nationalförsamlingen vill uppsätta den franska konstitutionen efter dessa grundsatser, afskaffar den oåterkalleligt alla de inrättningar, som kränka friheten och likställigheten.
Det gifves ingen adel, intet pärskap, ingen ärftlig klasskilnad mera, ingen rangskilnad mellan stånd, intet länsväsen, ingen patrimonial domsrätt, inga riddarordnar, korporationer eller rangtecken, som erfordra adelskap, öfverhufvud ingen annan superioritet än de lagliga myndigheternas vid utöfvandet af deras funktioner.
Intet offentligt ämbete kan hädanefter köpas eller ärfvas.
Hvarken för någon samhällsklass eller för någon enskild medborgare finnes vidare något privilegium eller något undantag från alla fransmäns gemensamma rätt.
Inga skråföreningar finnas vidare till.
Lagen känner ej till några kyrkliga ordenslöften eller andra dylika förpligtelser, som strida mot naturlig rätt eller gå utom statsförfattningen. »
Konungens krångel med stadtästelsen bidrog att föra vetofrågan upp på dagordningen, och så närmade man sig » visnepolitikens » stadium.
Man hade emellertid stält så, att han just genom sina anmärkningar liksom gifvit på hand erkännandet af de beslutna grundsatserna af den 4 augusti.
Formligen gafs detta erkännande dock först den 20 september.
Förklaringen af rättigheterna beqvämade han sig att stadfasta först den 6 oktober, då slottet i Versailles var belägradt af de revolutionära folkmassorna.
Privilegiernas undanrödjande var den egentliga frukten af 1789 års revolutionsrörelse.
Reformen mognade lätt för tiden, ty tiden var redan mogen för reformen.
Tidsandan var i Frankrike fullt modern, långt innan institutionerna blefvo det.
Feodalrättigheterna qvarstodo som en anakronism; det var en endast genom despotismens makt bibehållen orimlighet, att de ej borttagits långt förut, och de föllo derför genast, så snart despotismens stöd brast.
De båda privilegierade stånden, hvilka nu betraktades hardt när som antediluvianska tillvarelsetyper, ingåfvo hvarken aktning eller fruktan.
» Ju öppnare aristokratien framträdde », skref Paine, » desto mer gjorde den sig föraktad; cjet rådde hos flertalet en märkbar fånighet, en brist på själsodling, ett vidunderligt skaplynne, som, då det ville gälla för merän medborgare, blef mindre än människa.
Ståndet förlorade mer genom förakt än genom hat; det blef mer ut-skrattadt som åsna än fruktadt som lejon. » Under debatten om tionden afhördes kleresiets klagomål med föraktlig tystnad eller besvarades med bittert spe; man lät första att de klerikale ej hade något deltagande att påräkna hos massan af nationen, och undrade öfver, att de talade » såsom de der hade makt att förorätta ».
Öfver hela det bildade Europa väckte nationalförsamlingens beslut det lifligaste bifall, och literaturen blef derigenom revolutionsvänligt stämd, hvilket fortfor, ända tiils septembermorden medförde ett omslag.
Frukten har också visat sig hafva grobara frön; ingen reaktion har kunnat utrota den, och grundsatserna af den 4 augusti hafva mer och mer gjort sig gällande hos vesterlandets alla folk, ja äfven sträckt sina verkningar till den byzantinska östern.
Man har ibland förklarat frukten vara af dålig art, emedan den tillkommit genom våldsamt öfvergrepp från nationalförsamlingens sida och genom sin så beskaffade art var egnad att framkalla nya revolutionära våldsamheter.
Öfvergrep-pet skulle då hafva bestått deri att församlingens medlemmar på eget bevåg afstått sina principalers och korporationers rättigheter.
Men man är ju annars så ifrig att frånkänna valmännen rätt att meddela representanterna något slags bindande instruktioner, och då får väl detta frånkännande gälla äfven här.
Beslutet skulle vidare utgjort ett ingrepp mot » egendomen », men så förhåller det sig ju också med andra sociala och ekonomiska reformer, hvilka vunnit erkännande, äfven då de varit mindre berättigade än denna.
Man kan ej heller neka att beslutet tillkommit i fullt laga form, då det, af nationalförsamlingen enhälligt fattadt, af konungen omsider stadfästes.
Att det genom sin våldsamhet gaf upphof till andra våldsamheter, är ej sant: verkliga förhållandet var alldeles motsatt.
Uppresningen i landsorterna stillades just i följd af den stora reformen och nationalförsamlingen sjelf röjde dervid genom sitt ingripande vid flere tillfallen, att den fatt en större auktoritet.
Det blef också fred mellan nationalförsamlingen och hofvet.
Frihetsvännerna inom församlingen ansågo nämligen nu striden med rojalisterna utkämpad och ville förklara revolutionen afslutad, sedan den nya författningen blifvit uppförd på grundvalen af de den 4 och 11 augusti fattade besluten,hvilka sålunda förde med sig det jämförelsevis större fredslugn, som i två och ett halft år derefter rådde.
Att stormen ånyo bröt ut 1792 och då kullstörtade sjelfva tronen, var ej nationalförsamlingens fel och framkallades ej genom några öfvergrepp från hennes sida; tvärtom sträfvade hon med framgång, så länge hon existerade, att vidmakthålla lugnet och stödja det konstitutionela konungadömet.
Frukten måtte väl då hafva varit af någorlunda god art redan från början.
Reformens värde har äfven blifvit bestridt.
Man har föreburit, att ståndsskilnad och klassföreträden skulle vara nödvändiga för samhällets trefnad och bestånd.
Men dä vore det ju oförklarligt att hvar gång folkets stämma fått göra sig hörd, har den alltid med styrka uttalat sig mot denna ståndsskilnad, dessa klassföreträden, att deras upprättande eller återinförande alltid alstrat ett utbredt missnöje, men deras borttagande alltid helsats med liflig belåtenhet.
I sjelfva verket är äfven här förhållandet alldeles motsatt: stater hafva gått under (t. ex. Polen och det tyskromerska riket) just i följd af den långt drifna utbildningen af ståndsskilnader och klassföreträden, men hafva föryngrats och stärkts (t. ex. Frankrike under revolutionen, Preussen efter Jenaslaget, Spanien efter Ferdinand VII, Italien under sin nya enhetstid) just genom deras minskande eller borttagande.
Karakterens, intelligensens och duglighetens adel är den enda, som har rättsgrund och gör sig städse gällande; all annan aristokrati måste falla.
Och derför jubla vi, hvar gäng det ringer i stormklockan för att störta personer eller korporationer, som orättmätigt häft sig upp för att trampa sina likar under fotterna.RaffdtUi.
Från vepldsutställningen i Paris.
Raffaélli.
Af Emil Hannover.
En af hans taflor heter Två smeder.
Scenen är i lusthuset i en värdshusträdgård.
Två smeder stå vid bordsändan utanför lusthuset, de sträcka på samma gång hvar sin hand ut efter det glas vin, som de slagit i ur en flaska.
Den ena smeden är en sextioårs man med hvitt skägg och kal hjessa, den andra en trettio-åring; vissa likheter i ansigtsform och kroppsbyggnad tyda på att de äro fader och son.
De äro komna direkt från smedjan; bägge äro barhufvade, bägge ha forskinn och upp-kaflade ärmar, fatta i takt och på samma sätt sina glas alldeles som de gjorde i går, alldeles som de skola göra i
* Vi ha härmed nöjet att för våra läsare presentera en dansk konstkritiker.Tvä smeder.
Efter ta fl a af Raflai * lli.
morgon, ty de komma här tvifvelsutan på samma ställe, vid samma tid hvarje dag, tunga i sina stora kroppar efter arbetets vedermödor.
Man kan se på deras starka armar, att det är arbetare; man kan se på deras ögon — utan ögonhår och med den skarpa blicken — att det är smeder.
48Men det är mera än arbetare, mera än smeder.
Det är menniskor — med en nedtryckande allvarlig blick på tillvaron, tysta, inåtvända, tungsinta menniskor, hvilka för hvarje år få en skrynkla i pannan och många skrynklor i sinnet.
De begagna ej många ord och ha lika så få tankar för hvad som går utöfver den nedtyngande och tärande tanken på utkomsten — en tanke, som präglat dessa menniskor med ett slött och obevekligt allvar.
Raffaëlli har förstått detta allvar.
Han har funnit det högtidligt att denne fader och son stodo här sida vid sida.
Sonen som en bild af fadern i dennes ungdom, fadern som en bild af sonen i dennes ålderdom.
Sonen är en smula längre än fadern, men tiden skall böja hans rygg, liksom den böjt dennes, och tiden skall gifva honom det hvita håret och den kala hjessan.
För öfrigt är det ingen skilnad mellan dem båda, de äro två menniskor, men de illustrera ett lif.
Och det är lifvet sådant det fysionomiskt afspeglar äg som fängslar Raffaëlli, lifvet bland de ringare, särskild t bland arbetarne, han, som är arbetarnes målare, söker upp dem för deras egen skull och icke för deras pittoreska sysselsättningar.
Hvad andra kulturmenniskor gemensamt benämna arbetare, det är för honom en samling af individualiteter.
Han finner sådana först och främst derför att de äro till, därnäst derför att hans särskilda art och begåfning föra honom till dem och slutligen i kraft af en god portion vilja och sjelfdanad teori.
Han har i ett par småskrifter — för resten utan större literärt värde — nedskrifvit sin mening om några andra konstnärer och om det som han anser för konstens uppgift; och man kan här lära känna hans teori.
* Catalogue illustre des oeuvres de Jean François RaJJaHh, exposé 28 Avenue de 1 ' Opera, suivi d ’ une ôiude des nwucements de Vart moderne et du beau caractériste.
Paris 1884.
Conférence faite par M.
J. F. Raffaëlli au palais lies beaux arts de Bruxelles, le 7 Février 1885.
Om den förra skriften förklarar Raffaëlli i ett förord » att den är det fjerde kapitlet af en bok om konstens filosofi, som snart skaH utkomma ».
Den bar dock aldrig utkommit.
Det » fjerde kapitlet » vittnar icke om mycken filosofisk tankestyrka: den är högst oklar, om än icke utan fina och personliga iakttagelser.
Den andra skriften gör icke anspråk på att v&amp;ra mer än ett kåseri, men är rik på goda idéer.
Den första skriften är utsåld i bokhandeln, den andra har aldrig varit i bokhandeln och är endast tryckt i 100 exemplar.Han förkastar uppfattningen Vart pour Vart; han vill ha den ersatt med uppfattningen Vart pour Vutile.
Han vill så, derför att han vill att konsten skall lemna sitt bidrag till erfarenheten, till att lära att förstå och särskilja från hvarandra sådana tillvarelseformer, hvilka — såsom arbe-tarnes — oftast betraktas som en korporation.
Han med-gifver ingen annan konst rätten att existera än den, i hvil-ken det är sagdt något nytt och personligt i skarp och åskådlig form.
Han vill alt det skall vara en tanke och en filosofi i hvarje konstverk — detta så att förstå, att konstnärens egen uppfattning skall genom duken meddela sig till åskådaren.
Han önskar icke konsten i partiers och tendensers sold, han vill ha den blott som uttryck för uppfattningen af individen.
Han önskar en individuell behandling af det individuella, en menniskas sympatiska och klara uppfattning af en annan.
Han begär att hvarje konstnär skall sysselsätta sig blott med det som ligger hans hjerta personligen nära för att sålunda blifva ett slags sjelfkallad defensor för det väsen, han valt att skildra.
Han sjelf har blifvit ar-betames, i andra ledet den lägre borgarklassens defensor, i det han blef deras målare.
Jag känner föga om hans lif, intet af hans person, men af hans småskrifter har jag lärt känna honom som en god demokrat, som en friboren, fritt tänkande och fritt forskande man med ett känsligt hjerta, men med ännu mera sund uppfattning af den mindre lyckliga delen af sin tids slägte.
För hans ovilkorligen tillförlitliga intresse för de små i samfundet borgar först och främst hans ärliga konst och vidare månget uttryck i hvad han skrifvit.
Han säger sålunda på ett ställe, att han icke förstår dem, som måste upp till tinnarne af mensklig intelligens, för att se hur stor menniskoanden är.
Han finner i sin nation » menniskorasens härliga skönhet » fullt ut så väl uttalad hos » de små, de barbenta, de allra fattigaste ».
» Alla », säger han, » hafva de ansträngt sig, alla äro de segerherrar, som i förhållande till sina anlag hafva kämpat med gäl eller kroppsliga krafter.
Hvad de kämpat för är friheten ».
Och Raffaélli älskar friheten icke blott derför att han sjelf är en frisinnad man, men också derför att han i friheten tacksamt hyllar ursprunget till den oberoende mensk-liga karaktären — individualiteten.
Han betraktar denna som konstens värdigaste uppgift och det är på den hans egen konst helt och hållet hvilar.Caractérisme kallar han denna sin konst, och han menar dermed heli enkelt, att den griper och fasthåller det som är egendomligt för individen.
Han rycker derför arbetaren ut ur den ram, hvari andra målare med förkärlek sätta honom in.
Han tager honom ut ur verkstaden, bort från kamraterna, ut från den bakgrund han delar med så och så många andra.
Det är icke droskan utan kusken, icke äss-jan utan smeden, icke värdshuset utan fyllbulten, icke faltet utan fältarbetaren han vill måla.
Han beter sig sålunda, derför att han vill vara arbetarens och icke arbetets målare.
Han vill i arbetaren framställa en menniska och icke ett redskap, och han gör detta på bekostnad af allt annat Lyckligtvis har han förmågan, som han har viljan och han förmår att uttrycka precis hvad han vill.
Låtom oss föreställa oss att han skall böija målningen af en tafla, t ex. den rökande arbetaren, som sitter framför sitt tomma glas på ett landtligt värdshus och med sin lilla inslumrade dotter vid sidan.
* Låtom oss vidare tänka oss att han just nu skall måla arbetaren.
Då börjar han med att söka det mest individuella i den individualitet, som i följd af hans samhällsbetraktelse skall och måste finnas hos den person han har framför sig.
Jag tror att förståndet hos RafTaélli i ett ögonblick sådant som detta har ett väldigt öfversteg öfver känslan.
Jag tror att han i långt högre grad förstår att drag efter drag återgifva sin modell än att omedelbart genom sina sinnen tillegna sig densamma.
Och i hans förmåga att finna och bringa på duken de drag, hvarigenom individualiteten stort och kraftigt afspeglas, deri ligger då hans geni.
Han har denna förmåga gemensamt med Dou-mier och vissa andra af de stora karikatyrtecknarne, ty karikatyrens princip är att taga det väsentliga i fysionomien.