Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alt jag för öfrigt i hela denna affär anser Rikets credit lika litet som dess värdighet vara underkastad något äfventyr, härrör icke af likgilItighet, Utan af det sätt på hvilket jag tror båda böra uppfattas.
Konungariket Nederländernes Generalstater tror jag icke hafva nedsatt sin eller rikets credit eiler värdighet', för det de genom sin constitutionella fasthet omsider bringat den financiella bredan till en nyttig kris; men hvad Sverige år 1812, i afseende på sin utländska verkliga statsskuld företog sig, var deremot af en 20 H. 83 658 Den 2j Februari f. m, sädan natur, att vi icke än i dag, utan nied ånger och ruelse, kunna tänka derpå.
Hr von Troil har, för det tredje, sett saken ur den synpunkt, att Utsk. bort hänvisa Ständerna på hufvudfrågan, hvilken skulle vara: om de skulle erkänna eller icke erkänna en, utan deras vetskap, uppkommen gäld?
Hade Hr von Troil sagt: om Ständerne ville öfvertaga eller icke öfvertaga en skuld, hvari den eller de som disponerat anslaget iråkat, så hade uttrycket varit correet; men som väl eli deficit eller en brist, roen icke en skuld eller gäld uppkommer passivt eller af sig sjelf, utan förutsätter att någon person dervid activt skuldsatt sig, så leder nämnde uttryck af reservanten nästan till enahanda förvillelse, som den jag nyss förut anmärkt, den nemi. alt cabinettscassan — hvilken benämning den för tnig eljest gerna må bära — kan göra någon skuld eller låta någon "gäld uppkomma.”
För mången, som fly g t ig t betraktar saken, kan detta anses för endast hårklyfveri; men här, om någonsin, är det nödigt att vi afväga hvarje ord med yttersta sorgfällighet i betraktande af det sätt, hvarmed man å andra sidan bemött oss.
Ingen cl ist i n— ction, som är behörig och som kan göras, bör alltså underlåtas.
Möjligtvis är det ock förmedelst denna distinction, som Utrikes Statsministerns ryktbart vordna skriftliga meddelande till Const.Utsk. kan förklaras; ty om en cassa icke i verkligheten finnes, utan endast är en namnficlion, så kan den ju icke hvarken tillförene, nu eller framdeles hafva gjort eller göra skuld?
Jag har af hela proceduren i denna fråga, ifrån början till slut, trott mig kunna draga den säkra slutsats, hvarvid jag också nu stödjer mig, att uti alla helt- eller halftofficiella meddelanden man bestämdt velat undvika all uppgift om gjord skuld.
Enär nu uti Dess sista nåd. skrifvelse, som just är den directa anledningen till förevar, utlåt., H.
M. endast oniförmält: ”åsamkad brist eller deficit;’’ huru, frågar jag, kan det då vara behörigt af någon inom
Representationen att vilja rubricera sjelfva hufvudfrågan annorlunda eller på ett sätt, som oberäknad! att det innefattar en ren fantasmagori, en skuggbild af en gäldenär, som aldrig framträdt i dagen, tillika högst inconstitutionelt framställer såsom en möjlighet, att en grundlagsvidrighet blifvit under Konungens ögon eller af honom sjelf begången?
Deremot har Hr von Troil onekligen rätt deri, att
Riksrättens befattning med ifrågavar. under en förfluten tid vidtagna tillgöranden är öfvergående.
Och Utsk. hade deslornindre bort, i min tanke, nyttja anspeglingen derå till sitt hufvudsakliga motiv, som, efter hvad jag redan yttrat, Riksrättens dom icke mera kan få något sammanhang med eller inflytande uppå cassans qvarvarande brist eller dtss fyllande.
Hade nämnda motiv varit på ett oskiljaktigt sätt införlifyadt med sjelfva det beslut Utsk. tillstyrkt, sä hade en Den aj Februari f. m. 059 återförvisning varit oundviklig, såvida man ej ville helt simpelt afslå och förkasta betänk, såsom afgifvet i ett ämne, hvarmed StatsUtsk. icke hort sig befatta; men såsom denna motivering nu står isolerad, kan jag icke anse anmärkningen ensam för skäl tili återremiss af utlåt., helst jag, roed instämmande i sjelfva slutet, anser nämnda oegentlighet påtagligen vara föranledd af det fullt ut lika oegentliga sätt, hvarunder frågan kommit till Utskts behandling; hvarförutan dess ledamöter icke lara kunnat råka in på så många afvägnr.
Jag tillstyrker derför R. o. Ad. hell enkelt bifall till utlåt. — om också, emot förmodan, deraf skulle uppstå den påföljd, alt R.
St:s und. skrifvelse eller rättare nyssnämnda motiv (ifall detsamma nödvändigt skulle begagnas) framdeles, när Riksrättens dom fallit, föranledde till en förnyad framställning.
Jag yttrar icke delta för att uppskjuta frågans vidare pröfning till en annan tid, eller för att lemna minsta rum för den förmodan, att jag numera skulle någonsin vilja tillstyrka en utgift af sådan beskaffenhet, ehuru jag må medgifva, att jag vid riksdagens början, i det ögonblick jag afgaf min species facti oell under förhoppningar på ett annat systcme, dertill varit böjd; tvertom är det ett ytterligare skäl hvarför jag nu motsätter mig återremiss, att jag icke kan tillåta mig att yrka vidare utredning eller vidare blottande af de ännu möjligtvis icke tillfyllest kända hemligheterna, då jag på förhand är bestämd för att icke af hvad upplysningar som helst kunna förmås att lemna min röst till gaI — dens öfvertagande af R.
Att blottställa mig för misstanken att endast hafva haft för afsigt att framskaffa flera anledningar till klander är onödigt, då jag icke i alla fall derigenom tror mig för det allmänna kunna vinna någon rättelse, någon förändring i systeme, och då jag icke är älskare af scandal.
Dessutom anser jag nu så stor våda uti, att inlåta mig vidare i pröfningen af en anslagsfråga, som uti en så indirect, från fastställda former afvikande väg framkommit i förening med så mycken fiction, mysterier och förvillelser, att det hela, ju förr dess hellre, borde begrafvas i glömska.
Då vid denna riksdag R.
St. för första gången visat sig allvarligt hafva förstått och bemödat sig att fullgöra sin skyldighet alt undvika onödiga utgifter, och då de icke måtte vilja utsätta sig för alt lemna ett så farligt prsejudicat, som jag visat öfvertagandet vara af en utan deras vetskap obehörigen gjord skuld, ifall den finnes i verkligheten, och med detsamma gifva åt framtiden ett ytterligare bevis, likt det vid förflutna riksdagar, på deras egen föränderlighet i åsigter emot slutet af deras sammankomster; då, med ett ord, denna riksdag synes ämnad att framstå såsom början till ett nytt tidehvarf, med hopp om förbättring och förädling, så hyser jag den förtröstan till delta Stånd., alt det icke skall D c ii 27 lr 0 b r ti a r i f. ni. vilja förstöra sjelfva principen för all reform nedifrån, som hr conseqveus och fasthet!
På den slipprig» hana man un låtit oss beträda, finnes icke, lör att bibehålla denna princip, mer än en sii k er metod, och den är, i min tanke, att, efter den constitntionella monai k iens theori, strängt iakttagen, förklara ett grundlagsvidrigt casus emot 76 §.'
n Reg.F:ti icke hafva kunnat inträffa, helst H. M. icke sjelf uppgifvit sig hafva iklädt
Riket någon gäld, ej heller någon i laga ordning tillkommen regeringshandling blifvit förevisad, hvilken för Staten medför förbindande kraft, utan böra vi fasthellre förmoda, alt fl. M. Konungen, såsom både lill personlighet och tillgångar alltför upphöjd öfver behofvet af några hundratusen r:dr, täcktes nådigt finna, det den i fråga var. brist, som kan hafva uppstått i ett till Dess disposition, utan all controll, öfverlemuadl anslag, icke är af egenskap, att den bör af R.
St. med allmänna medel fyllas.
Hr La gelb jelin uppläste följande:
Emellan StatsUtsk:s utlåt.
N;o 4^7 och reservationerna har jag icke kunnat undgå att göra en jemförelse, hvarpå del förra icke vinner.
Tvertom faller den ofullständighet i öppen dag, hvarmed saken blifvit behandlad.
Lika med reservanterna anser jag Utsk. hafva bort fasta R.
Sl:s uppmärksamhet derpå, att hnfvudfrågan är erkännandet eller icke erkännandet af en utan deras vetskap tillkommen skuld; att denna del af riksstaten äfven måste regleras, oberoende af de tillgöranden, hvarom Utsk. talar.
Bifalles Utskrs utlåt.
, så fortgår ett skuldsattnings-systeme, med S änders vetskap på sidan om riksstaten, fordringsägares rättsanspråk på godlgörelse åsidosättas till mehn för Rikets credit, och om slutet blir att Staten ändock måste betala, så anvisas medlen dertill af stora behållningar, dem vi nu äga lättare, än framdeles, sedan dessa ovanliga tillgångar blifvit till andra ändamål anordnade.
Om än Utsk. hyst förhoppningar att Riksrättens dom skall medföra liqvid; så hade det likväl, i öfverensstämmelse med 3o §:n Riksd.Ordn., bort utröna, pröfva och föreslå det, som till Statens reglerande erfordras, men icke våga att grunda sina förslag på blotta förhoppningar.
Antager jag, att hvad här föresväfvat Utsk. lomme att äga full motsvarighet i verkligheten; så förekommer mig likväl Utsk:s egen uppgift otillfredsställande, nemi. att de tillgöranden, hvarvid Utskts förhoppningar äro fästade, blott synas äga sammanhang med någon del af skulden.
Jag vill nu för ögonblicket antaga denna syn vara annat än en villa, och frågar: huru vill Utsk. göra med den öfriga delen af skulden, nemi. med den, som icke inneslutes i den cathegori, Utsk. uppdragit?
Dessa skäl, alla hemlade inom det område af betraktelser, som tillhöra Utskts synpunkt, öro i min tanke tillräckliga att verka återremiss.
Men det gifves äfven en annan synpunkt än Utsk:s egen, De n 27 Februari f. m. 5 66, hvarifrån (Jenna fråga ses viii sill uppträdande på den Europeiska skådeplatsen.
För mig och lör ingen Svensk är denna -låndpunkt likgilltig; ty lika litel som individen vinner på att sialia sig ensam, lika förderlligt vore det för en nation att anse sig oberoende af de omdömen andra folkslag fälla öfver dess inbördes ställning, dess förmåga, dess. handlingssätt.
Men ingen nation kan ens isolera sig.
Om civil sationens ovillkorliga fordringar, gemenskapen med andin folk och en representation inför dem, någon gång under seklers lopp medföra obehagliga förhållanden, så måste nationerne likväl linna sig i dem.
Eller hvilken nation vill öppet säga åt en annan: jag är icke ense med mig sjelf?
— Ingen berömmer sig af sin svaghet ; men hvar och en söker kraften, och den bor i enigheten inbördes!
— Bland förhållanden, folkslagen emellan, (— jag undantager dem, sorn framkalla svärdet —) gifvas väl inga af ömtåligare art i närvar, lid, än de som uppenbara sig i utstalldä skuldförbindelser.
Bakom eli ord skall stå en man!
Hvad iofvadt är skall hållas; skuld måste betalas.
Förr eller sednare utkrafver denna enkla sanning sin rätt.
Men hvilken tidpunkt, är den bästa lör fullgörandet af hvarje förbindelse?
Alllid den närvar.! — derföre intet uppskof!
— Väl är jag bekant med de sjelfständighets-symploiner, äfven i afseende på andra nationer, hvilka uttömma hela sin kraft uti ord.
På mig verka de föga.
Men jag älskar mitt fäderneslands värdighet, dess styrka, dess anseende och ära! de lefva af geiningar, icke af ord!
Det gifves således, för betraktandet af detta ämne, en synpunkt, som icke faller in med Utskts; jag menar— framtidens? — det förflutna ligger under lagen.
Jag begär vördsamt ålerremiss på Utskts utlåtande.
Hr Munck af Rosenschöld, Wils Rudolph, anförde skriftligen:
Man skulle måhända vilja påstå, att StatsUlsk. icke linde motsvarat R.
St:s förtroende, icke iakttagit sin pligt emot fäderneslandet, om det ej blott afslyrkt R.
St. från att bevilja något anslag till afbetalning på den s. k. cabinetlscassnns skuld, utan tillika tillstyrkt dem att rent af förneka Rikets skyldighet att betala denna skuld, alldenstund den icke är Rikels. 76 §:n af nu gällande Reg.Form säger: ”Ulan R.
St:s samtycke kan,” gifven akt derpå, mine herrar ! "kan Konungen icke lån in- eller utrikes göra eller Riket med ny gäld belasta.”
Orden ”kan icke” tillkännagifva, att det är en omöjlighet för Konungen att utan R.
St:s samtycke, uti Rikets namn och uti sin egenskap af Sveriges Konung, lån in- eller utrikes göra eller Riket med ny gäld belasta.
Inga andra skulder, vare sig genom lån in- eller utrikes eller på annat sätt tillkomna, äro således Rikels, än de, 662 Den 27 F c b r u a r i f. ra. hvilka med dess Ständers samtycke blifvit gjorda.
Alla andra transactioner af dylik beskaffenhet äro af noll och intet värde, hvad Statens betalningsskyldighet angår; men om dylika göras, få ministrarne derför 1:0 såsom Statens embetsman, såsom inför folket, förestäldt af sina ombud, R.
St., ansvarige rådgifvare enl. grundlagens föreskrifter till svars stånda, emedan de icke gjort Konungen uppmärksam derpå, att
Han, såsom Sveriges Konung, icke kan lån upptaga utan Dess Ständers samtycke, emedan de icke mot en dylik åtgärd gjort kraftiga föreställningar, och emedan de, om Konungen en sådan det oaktadt yrkat, icke ställt sig 38 §:n Pieg.Ftn till efterrättelse; 2:0 måste de, såsom enskildta deras kraf, hos hvilka lånet blifvit upptaget eller skulden gjord, gälda dessa kraf så godt de gitta; 3:o inför allmän domstol svara för de förluster, som de (angifvande eller creditorerhe genom detta desse ministrars oredliga förfarande blifvit tillskyndade; ty då de contrasignerat en dylik transaction till låns upptagande för Sveriges Konungs och Rikes läkning utan dess Ständers medgifvande, hafva de, så länge 76 och 38 §§:ne Reg.Ftn qvarstå, handlat såsom den der upplager lån i annans namn ulan Flans tillstånd.
Så länge förstnämnde § qvarstår uti grundlagen, lärer det falla af sig sjelft, att en sådan skuld kan lika litet för Konungens oell Rikets anses, som, så länge allmänna lagen ej medgifver, att man i annans namn och för dess räkning ulan dess tillstånd må göra skuld, ^det kan blifva hans skyldighet att skulden gälda, i hvars namn, men utan hvars minne och vetskap,' densamma blifvit gjord.
Man har velat påstå, att då ministrarne redan blifvit till ansvar ställde derföre, att genom deras förvållande 76 Jtn Pieg.Fto blifvit öfverträdd och Riket utan R.
Stts samtycke belastadt med gäld, vore det R.
St;s skyldighet att sig denna gäld åtaga och af Rikets medel betala.
Ministrarne hafva icke blifvit ställde lill ansvar derför, att Riket genom deras förvållande blifvit belastadt med gäld, ty det är omöjligt; icke derföre, att genom deras förvållande 76 §:n Reg.Ftn blilvit öfverträdd, ty grundlagen kan uti delta fall icke öfverträdas; utan för deras öfverträdelse af 9 och 38 §§:na Reg.Ftn och deras försök att på så sätt möjligtvis eludera 76 §tn af samma grundlag.
Af hvad slags fosterlandskänsla de ledas och hvad de åsyfta, hvilka påstå att ansvar bör utkräfvas af ministrarna, men skulden af Riket gäldas, inser jag icke.
Nog känna de, att den ene af dessa ministrar har döden befriat från ansvar; den andre har, åtminstone om skulden ej tillkommit under hans tid, icke något moraliskt ansvar för sjelfva den falska och laglösa transactionen för de lån och skulder man gjort r cabinettscassans namn; hans fel är endast dessa oredors och olagligheters fördöljande, och alt han ulan R.
St:s samtycke celi medgifvande användl Statens medel till afbetalning af skulder, hvil - Den a; Februari f. m. ka icke äro Statens, icke af dess folkombud blifvit för sådana erkända.
Ministrarne kunna lika litet genom öfverträdande af 9 och 38 §§:na Reg.Fln tillvägabringa, att lån utan R.
St:s samtycke upptagas i Rikets eller någon af dess cassors namn, eller så begå, att Riket utan det i 76 §:n Reg.- F:n bestämda villkor med gäld belastas, som någon enskild person kan i annans namn upptaga lån utan bans medgifvande eller utan hans tillstånd göra skuld på hans räkning.
Nog kunna så väl enskilde som ministrar hvar i sin stad göra dylika försök och erhålla penningar.
Derpå finnas exempel flera än detta.
Men när den enskilde, hvars namn till låns upptagande eller skulds görande falskeligen blifvit begagnadt, kan bevisa sig icke hafva gifvit sitt tillstånd dertill, torde han vara fri från krafvel, och så länge 76 §:ri i Reg.Fm qvarstår och lån i Rikets namn utan R.
Sirs samtycke blifvit upptaget eller skuld gjord, så torde på samma satt Riket ingen skyldighet hafva alt detsamma gälda.
Det är lika orimligt att vilja påstå, att, ehuru Svenska folket åt ingen delegerat makt, alt i dess namn utan dess ombuds, R.
St:s, samtycke göra lån eller skuld, vore det likväl dess skyldighet att betala nu ifrågavar. cabinettscassans skuld, emedan ministrarne, för sitt försök att påbörda Riket densamma, blifvit ställde till ansvar, — lika orimligt, säger jag, är detta, som det vore orimligt af en domare, att, sedan han först fällt någon lill ansvar derför att han upptagit lån i annors namn utan dennes tillstånd, lian dock ålade honom, i hvars namn lånet, ehuru ulan hans tillstånd och vetskap, blifvit upptaget, skyldighet att betala det, emedan den andre redan för sitt brolt blifvit straffad.
Jag tror domaren måste dömma den, som lånet upptagit, att detsamma betala, om han det kunde; i annat fall hade borgenären förlorat sin rätt, och i alla händelser måste den, i hvars namn, dock utan hans samtycke och vetskap, lånet blifvit upptaget, vara fri från skyldigheten att detsamma gälda.
På lika sätt kommer betalningsskyldigheten för den s. k.
Svenska cabinettscassans skuld att drabba de ministrar, hvilka gjort densamma.
Kunna de den icke gälda, må det gå dem såsom Konungen på Corsica; äro de döde, få de, som dem betrolt innan de tagit kännedom om Sveriges grundlagar, göra sin talan gällande vid den stora verIdsproclaman efter tidens slut.
— Men ett straff i tiden skola de dock icke undgå, det, att efterverlden skall fälla den dom, ”alt den minister, under hvilkens tid den s. k. cabinettscassans skuld blifvit gjord, har bedragit både sin Konung och dem, hos hvilka han uppnegocierat medel;” — Konungen nemi derigenom, att han icke upplyst Honom derom, alt Han såsom Sveriges Konung icke kunde göra lån eller skuld, ulan Dess Ständers samtycke, något, hvilket han såsom minister både kände och borde känna; långifvarne åter derigenom, alt han hos dera gjort lån på en credit, hvilken han ingen lätt ha - 664 Den 27 Februari f. m. de alt begagna.
Jag beklagar både den förre oell de bedragne.
Den förres olycka var, att han bibehöll den gamla surdegen, öfverlefvorna af Sveriges olyeksgenier, tjenstandar från den samvetslösa oduglighetens tider, ännu så menlösa i minne.
Jag kan icke mera än säga, ”det var olyckligt!’’ Eft.erverlden skall icke derföre säga, ”alt vi velat pungslå Svenska folket”, ty klart är af 76 §:n Reg.F:n, att utan Ständernes samtycke hvarken utrikes ministern eller någon annan kan under den ena eller andra cassans namn belasta Riket med någon gäld, för hvilken del står i betalningsskyldighet, och att således ifrågavar. skuld icke är Rikets utan hela ansvaret för densamma hvilar på den eller de ministrar, genom hvilkas förvållande skulden blifvit gjord.
Har skulden blifvit gjord utan R.
St:s samtycke, får den också betalas utan deras biträde, och hvem helst än förlusten genom ministrarnes oredliga förfaiande vid denna skuldsättning kommer att drabba, kan den aldrig med rättvisa komma att drabba Sveriges Rike och Svenska folket.
Man torde kanske framkasta: ”Det är visserligen sannt, denna skuld liar blifvit gjord utan Ständernes vetskap och samtycke, den är således, på grund af 76 §:n Reg.F:n, icke Rikets, och R.
St. hafva derföre ingen juridisk skyldighet att erkänna den såsom sådan; men de skulle äfventyra Rikets credit, förbise dess värdighet, trygghet och säkerhet, om de icke nu samtyckte, att
Riket med denna gäld belastades och anordnade medel till dess betalande; och ett sådant förfarande vore icke grundlagsstridig!."
Det meilgifves.
St. kunna, 0111 de finna det billigt och rätt, 0111 de linna del förenligt med sina medborgares nytta och väl, om de finna dessa lån använda, denna skuld gjord för Rikets bästa, om de finna dess framtida credit, dess trygghet och säkerhet så fordra, nu samtycka, att denna i cabinettscassans namn gjorda skuld öfvertages såsom Rikets: men aldrig hafva de någon ovillkorlig skyldighet dertill, och om de skulle en sådan skyldighet erkänna, hafva de både öfverträdt Rikets grundlagar, och på samma gång tagit initiativet lill beträdandet af en bana, som kan föra till Rikets undergång.
Skälen, hvarför jag för min del afstyrker R.
St. alt samtycka dertill, att Räkel belastas nied den skuld, sorn Styrelsen i cabinettscassans namn gjort, äro följande.
Rikets val fordra motsatsen af detta sednare eller fördra att R.
St. icke lemna sitt samtycke dertill, att denna skuld må belasta Riket.
Man har anfört, alt, 0111 denna skuld icke erkännes, vore
Rikets credit förstörd, dess trygghet och säkerhet satta på spel.
Förhållandet är icke så. 75 §:ns af Reg.F:n noga efterlefnad är enda villkoret för vår credit och för vår trygghet och säkerhet i det fallet.
Del är nödvändigt, att, då vi finna försök gjorda att densamma öfverträda eller rättare eludera, vi statuera exempel, icke blott för Den 27 Februari f. m. 665 för våra ministrar, utan jemväl för penningemännen.
Få dessa sednare nu vid delta tillfälle sina hemliga afhandlingar med vårt utrikes departement af Sveriges
Ständer erkände såsom fordringar hos Riket och betalte, afskräckas de icke från att på nytt ingå hemliga transaclioner med våra ministrar.
Desse sednare skola väl veta att liksom de, om hvilka fråga nu är, dölja sina transaclioner tills ansvar ej mera kan utkräfvas af dem, och vi kunde måhända en gång få departementschefer, som hvardera med lika samvetsgrannhet och sparsamhet förvaltade sin departemenlscassa såsom Utrikes Ministern före den nuvar. förvaltat cabinettscassan.
Med huru många millioner hade vi då betryggat Rikets credit och säkerhet?
Derpå lära de kunna svara, hvilka påstå, ”att eftersom man i cabinetlscassans namn har gjort en skuld, är det R.
St:s skyldighet att erkänna den för Rikets och anordna om dess betalande.”
Någon olägenhet deraf, alt våra ministrar icke hos hvarje jude äro ansedde såsom Rikets skattmästare, såsom de der efter behag få ösa ur Rikets pung, kan jag icke finna.
Det målte vara för att tvinga Regeringen till sparsamhet och till att ej öfverskrida de summor, hvika Ständerne för hvarje departement eller titel anslagit, som 76 §:n Reg.F:n blifvit stiftad; men hvartill gagnade den, örn vi, genom ett erkännande af af alla de skulder, hvilka Regeringen utöfver de anslagna summorna gjorde, lemnade vår sanctionåt dess eluderande.
St. icke anslagit så stora summor till utrikes departementet eller något annat, att dermed kunna bestridas några utomordentliga och lysande ambassader eller dylika företag, hvars enda ändamål är den fåfänga prakt, som må anstå de söderländska veklingarna, men ej Svenska nationen, hvilken åtminstone förr på andra vägar sökt bibehålla sitt anseende i Europa; så lärer det vara R.
St:s mening, alt sådana för ett fattigt land såsom Sverige äro icke blott onödiga utan olyckliga.
För oförsedda händelser, då det gäller Rikets försvar eller andra högst vigtiga och angelägna ändamål, hafva R.
St. anordnat de uti 63 §:n Reg.Fm omnämnda creditiver.
Vidare anser jag oss icke hafva rätt att så använda våra medborgares bidrag, som att anordna dem till betalandet af en skuld, hvilken en minister uti Rikets namn gjort, utan att dertill vara berättigad.
Väl känner jag icke om någon större eller mindre del af denna nu ifrågavar. skuldsumma kommit Riket, till godo; men hvad jag känner är, att Utrikes Ministern lika så litet förmår belasta Sverige med någon gäld, vare sig under den ena cassans namn eller under den andras, som Ole Höjland eller någon hans like förmår det.
Ingen af våra ministrar har, så länge 76 §:n Reg.Fm qvarstår, nycklarna till Svenska folkets fickor, till Sveriges Rike, lika litet som Påfven i Rom har dem till himmelriket, om 20 H. 84 666
Den 27 Februari f. ro - han också skulle påstå sig hafva dem och någon skulle vara nog enfalldig att Iro det.
Jag är öfvertygad, att icke Idott StatsUtsk. skulle hafva illa motsvarat R.
St:s förtroende, oin del tillstyrkt afbelalningen eller erkännandet af ofvannämnda skuld; utan ufven R.