Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
LagUtsk. har i detta betänk, upgifvit så beskaffade skäl för den föreslagna förändringen, att de, efter milt förmenande, borde leda till ett alldeles motsatt resultat.
På öde sidan af LagUtsk:s betänk.
N:o 44, talar Utsk. om delningsprincipen.
Der säger LagUtsk. i afseende på en fordringsegare, som lemuar lån på fastighet: ”man ser det hela, finner dess förmåner och kan derefter upskatta detsamma; men för upskattning af de serskilda delarne saknas nödig ledning.
Den som mot inteckning i alla hemmanen gemensamt gerna lemnade försträckning, skulle deremot tveka att lemna denna försträckning, derest man vore nödsakad att bestämma för huru stort belopp hvarje af hemmanen borde häfta; och derigenom skulle jemväl, på sätt i den nåd. proposm yttras, ett allt för tungt band läggas på friheten i aftal.
Det har ej heller lyckats anhängarne af omförmälde princip att få den inympad på vår lagstiftning, oansett de flera försök, som för sådant ändamål blifvit gjorda.
Redan vid 1823 års riksmöte förkastades principen såsom oförenlig med egares fria dispositionsrätt och förhållandena här i landet.
Skulle den vinna tillämpning, vore först nödigt att fastigheters gränsor, förmåner och besvär sä bestämdes, att visshet om deras värden kunde med lätthet erhållas; och således att reformen i inteckningsväsendet föregicks af ett ordnande utaf fastigheterna.
I alla hänseenden vore den dessutom ej användbar, t. ex. i det fall att ett hemman eller serskild fastighet, som är intecknad, sönderstyckas och kommer i flera händer, och det synes jemväl, som skulle ändamålet kunna vinnas genom en sådan modifikation i solidaritets-principen, som nu är i fråga.” Genom denna sista mening hoppar LagUtsk. tillbaka till sin åsigt, men uti det föreg:de resonnemanget, ådagalägger LagUtsk., efter som det förefaller mig, pä ett öfvertygande sätt, att här är fråga om ett ingrepp uti personers fria rätt att göra aftal.
Om den nu föreslagna förändringen skulle antagas, så skulle ett aftal emellan personer icke mera vara gällande efter de reglor, som de sins emellan öfverenskommit, utan aftalet dem emellan, i afseende pä deras inbördes rättförhållanden, skulle undergå jemkningar, oberoende af deras frivilliga medgifvande.
Detta är ett förfarande, som jag skulle Den 15 Augusti. 237 tro, icke är fullt rätIsenligt.
Der aftalet anses lagligt, måste man äfven efter hvad det vill synas mig, låta dess följder utveckla sig.
Då en person erhållit inteckning uti åtskilliga fastigheter med rättighet att af desamma söka sin godtgörelse, så kan jag icke finna något skäl hvarföre denna hans rättighet skulle förändras eller rubbas derigenom, att egaren af fastigheten finner för godt att dela egendomen och försälja större eller mindre delar deraf.
Det är likväl uppenbart, att efter den föreslagna nya lagen skulle i många fall vid sådana händelser svårigheter för fordringsegaren upsla.
Han får icke, såsom förhållandet nu är söka ut sin fordran ur hvilken del af egendomen han behagar, utan måste utsöka den delvis efter den på grund af taxeringsvärdet bestämda normen, och i händelse brist hos någon delegare upstår, för denna brist återgå till hvar och en af de öfrige delegarne, samt i händelse äfven hos en eller annan af dem, brist skulle visa sig derföre söka sin ersättning hos de återstående i mån af deras serskilda andelar.
Delta kan enl. min tanka, medföra betydliga förvecklingar, hvilkas egentliga fördel skulle beslå deruti, att underlätta en jordsstyckning.
Detta ändamål kan icke enl. min upfattning vara af det värde, att man för den skull bör upoffra den rätt, som andra redan vunnit.
Jag kan icke finna några skäl, hvarföre icke den, som vili stycka sin egendom och sälja den, bör i likhet med alla andra, som äro något skyldige, först göra upp med sina gäldenärer, så framt dessa icke kunna komma öfverens med de personer, som säljaren behagar sätta i sitt ställe.
På de skäl, som LagUtsk. i denna punkt anfört såsom försvar för sitt förslag, anhåller jag om afslag på detsamma.
Om den retroaktiva verkan af lagen är redan så väl vid detta tillfälle som i Utsk:s betänk, så mycket yltradt, att jag endast anser mig behöfva till betänk, hänvisa för min med LagUtsk:s i detta fall öfverensstämmande åsigt, att en lag icke bör få rubba redan bestående förhållanden.
Det förefaller mig, som derigenom den allmänna krediten vöre utsatt för ett vida betänkligare afbräck, än det, sorn kan härröra af den svårighet, som möjligen f. n. kan inträffa för en och annan skuldsatt egendomsegare, att med lätthet kunna realisera sin egendom.
Jag har äfven, då ärendet förra gången här handlades, tagit mig friheten fästa upmärksamhehen på det äfventyr, som i min tanka förefinnes vid, att för postposilion eller dödande af inteckning låta upvisa skuldsedeln inför annan domstol än den behöriga och sedermera med ett prot.utdr. ifrån denna domstol erhålla inteckningens postposition eller tillintetgörande vid domstol i orten.
Jag anmärkte då, att den rätt, som f. n. i sådant hänseende eger rum, då det är fråga om iuteckningsförnyelse aldrig kan för någon medföra våda eller olägenhet, enär derigenom på sin höjd skulle kunna inträffa, att en person utan updrag bevarade en annans rätt.
Bien ett annat förhållande är med postposition eller med dödande af inteckning.
Om, genom misstag eller falsarium skulle inträffa, att en oriktig handling företeddes inför en fremmande domstol, så kan man icke hos denna domstol förutsätta en sådan kännedom om för - 238 Den 15 Augusti. hållandena, eller lätthet att uptäcka misstaget eller sveket, sorn hos domstolen i orten.
Det är således icke omöjligt, att den främmande domstolen till följd af upvisningen utaf den falska handlingen meddelar sitt prot.utdr. derom, att hos densamma blifvit företedd en skuldsedel med det och det innehållet, i ändamål att inteckningen skulle dödas, eller postponeras samt att anteckning å handlingen skett om ändamålet med upvisningen af densamma.
Om nu till följd af detta dokument inteckningen sedermera vid domstolen i orten blir dödad eller postponerad, men det derefter uplyses alt ett falsarium legat lill grund för hela denna åtgärd lärer det dock icke kunna lagas för gifvet, såsom LagUtsk. i siit belänk. förutsätter, att fordringsegaren icke härpå kan blifva lidande.
Sedan hans inteckning en gång är vorden dödad, kan det åtminstone vara mycken tvist underkastadl om eller hvad rätt han äfven på det riktiga dokumentet kan komma att anses ega.
Det säkra är, att om någon annan låntagare sedermera lemnat lån på panten, och densamma icke förslår för gäldande af bådas fordringar, så kan med visshet förutsägas, att ehvad utgång tvister emellan fordringsegarne än må få, den ene af dem dock blifver derpå lidande.
Det är då blott för att bereda beqvämlighet för en eller annan allmän kassa eller för en och annan låneinrättning, som detta stadgande skall införas, ty något egentligt behof deraf, för den stora allmänheten har, mig veterligen, hittills icke visat sig, och har jag derföre icke heller af LagUtsk:s vederläggning på mina anmärkn:r i denna del, funnit mig öfvertygad, utan ansett mig böra fortsätta milt yrkande, att äfven i denna del, det upgjorda förslaget icke måtte vinna R. o. Adis bifall.
Vid fråga om den första delen af Gr.
Mörners yttrande, måste jag erinra, alt, sävidt jag fattat, så skulle inteckningshafvarnes rätt icke i någon mån blifva rubbad genom det föreslagna lagstadgandet.
Han har nemi. hädanefter såsom hittills rättighet att ur hela fastigheten utfå sin köpeskilling, ifall egendomen kommer att säljas, ehvad den säljes tillsammans eller hvarje del för sig; och hans betalningssätt kommer icke genom det ifrågaställde lagstadgandet alt i ringaste mån förminskas.
Lagen innehåller endast en skillnad ifråga om verkställighet af försäljningen, men icke ett obetingadt bifall till delningsprincipen såsom af visse talare och reservanter i Utsk. blifvit yrkadt.
Det är emot princips tillämpning, i sin fulla konseqvens, såsom menligt inverkande på pålitligheten i aftal som Utsk. resonneral i den af Gr.
Mörner upläsla del af betänk, pag. 6 och just på dessa skäl, har Utsk. icke ansett sig kunna tillstyrka tillämpning af denna princip i den utsträckning, som reservanterne önskat; men jag kan ingalunda medgifva och tror att hvar och en, som närmare betraktat förhållandet, icke skall kunna påstå, att någon inskränkning, om aldrig så liten, uti inteckningshafvarens betalningsrätt, sker genom den ifrågavande lagen.
Det är endast innehafvarnes, af en sednare inteckning rätt, som kan rabbås i händelse företaget skulle antagas.
I fråga om de befarade vådorna af förslaget i hvad det angår Den 15 Augusti. 239 medgifvande, alt inteckning skall kunna postponeras, utan att sjelfva original-dokumentet företes inför domstolen, så har Utsk. uti betänk. sid. 8, och jag för min del mundtligen, då ärendet förra gången här på Riddarh. förevar, sökt vederlägga de befarade vådorne.
Att förekomma möjligheten af en förfalskning står icke i mensklig makt, men att det lättare förekommes genom det nu varande stadgandet än genom det föreslagna, det belviflar jag, ty på sätt jag redan har yttrat, så lärer, vid den domstol i orten, inför kvilken original-handlingarne nu skola upvisas, ifråga om förnyelse, icke vara att tillgå uplysningar utaf personer inom orten, ifrån den tid, dä inteckningen beviljades, huruvida falsarium har skett eller icke.
Förslaget innefattar en beqvämlighet för lånsökande, det erkänner jag, men huruvida deruti kan ligga något fel, öfverlemnar jag åt R. o. Ad:s pröfning.
Om en person, som redan har en inteckning i sin egendom skulle kunna utverka åt sig att, för vinnande af ett hypolhekslån eller något annat ändamål, den första inteckningshafvaren medgåfve en postposition af sin rätt, men denna inteckningshafvare icke vågar öfverlemna sitt original-dokument af fruktan att det skulle kunna förkomma, så blifver denna olägenhet afhjelpt genom det framställda förslaget.
Jag tror att förslaget i detta afseende innebär en nödig lättnad för lånsökande, utan att medföra något serdeles äfventyr, och jag ser i denna omständighet så mycket mindre skäl, att afstå Utsk:s betänk., som förslaget i detta fall grundar sig helt och hållet på R.
St:rs vid sista riksdagen fattade beslut.
Så väl vid ett föreg:de tillfälle då LagUlsk:s mern.
N:o 29 återremitterades, som under denna diskussion hafva flera talare, betraktande frågan ur juridisk synpunkt, visat olägenheterna af så väl det K. förslaget som LagUtsk:s.
Jag vill derföre icke nu åter uprepa hvad som förr blifvit sagdt, utan endast åberopa detsamma och vid detta tillfälle öfvergå till betraktande af samma förslags följder i politiskt afseende.
Det är oss alla väl bekant, att i vissa landsorter påbörjats en industri, nemi. att inköpa större egendomar och sedan sönderstycka dem samt sälja dem i mindre delar.
Emot denna industris utveckling lägger den nuvar:de inteckningslagen ett stort hinder derigenom att då på den inköpta egendomen finnes en någorlunda stor gemensam inteckning, kan svårligen sönderstyckningen företagas förr än en sådan inteckning blifvit infriad, och detalj-handlaren med egendomar har sällan tillfälle till en denna infrielse.
Om sålunda den nuvar:de lagen lägger hinder i vägen för nämnda olycksaliga industri, skulle deremot den föreslagna nya lagen vara ganska beqväm för dylika industri-företag.
För min del anser jag det vara serdeles olyckligt och serdeles skadligt att vidtaga någon lagstiftning, hvarigenom det gamla arfvejords-systemet på något sätt rubbas, så att jorden mer och mer öfvergår till en lösöre-vara, hvilken går i köp man och man emellan, likasom hvilken annan mobilie som helst, och förty det förhållande skulle komma att uphöra, som ännu eger rum, då den Svenska jordbrukaren i sin ärfda jord känner sig besitta ett fäder - 240 Den 15 Augusti. nesland.
Så väl på dessa skäl, som de vid det föreg:de tillfället anförda, får jag vördsamt anhålla om afslag så väl å den K. propos. som ock å LagUtsk:s förslag.
Afven jag finnér åtskilliga betänkligheter emot det ifrägavande förslaget, hvilka hafva hos mig väckt mycket tvifvelsmål huruvida jag för min del borde biträda detsamma eller icke.
Dessa betänkligheter gälla hufvudsakligen förslaget till förändring af 18:de och 19:de §§ i den nuvande inteckningslagen.
Jag tror det icke vara med rättvisa förenligt att genom de stadganden, som här blifvit föreslagna, så lill sägandes, förhindra en fordringsegare att på en gång utbekomma den fordran, som han i egendomen har intecknad.
Sådant skulle emedlertid blifva händelsen, om Utsk:s förslag antogs, emedan detsamma innehåller föreskrift, att inteckningshafvaren icke må ur egendomen samfäldt utbekomma sin intecknade fordran, utan att densamma skulle styckevis uttagas ur hvar och en af de serskilda hemmansdelar, hvilka för inteckningen häfta; på det att, om sig då visar, det någotdera hemmanet brister, i den del af inteckningen, som det bör gälda, denna brist må utsökas ifrån ett eller flera af de öfriga hemmanen.
Detta är i min tanka att gå fordringsegarens rätt för nära.
Han bör vara berättigad, att ehvad det är ett eller flera eller huru många hemman som helst, som äro intecknade lill säkerhet för hans fordran, utfå denna på en gång, utan afseende på hemmanens ömsesidiga värde.
Detta skulle deremot icke blifva förhållandet, om LagUtskrs förslag antoges.
Den föreslagna förändringen synes mig således mera gynsam för inteckningsgifvare än för inteckningstagare, ehuru den sednare synes mig i detta fall hafva mera rätt än den förra.
På sätt en talare här har anmärkt, synes det mig vara inteckningsgifvarens skyldighet, att, om han vill försälja en eller flera af de fastigheter, som han låtit för gäld inteckna, vidtaga sådana åtgärder, att dessa fastigheter blifva ifrån gravation befriade, ty icke kan det vara med rättvisa förenligt, att lemna en sådan omsorg åt fordringsegarne.
Det bör vara gäldenären, som har omsorg i detta fall, utan alt fordringsegaren i detta afseende besväras.
Detta är ett hufvudsakligt skäl för min öfvertygelse att lagen, sådan den nu är föreslagen, icke skulle medföra en gagnelig förändring uti ifrågavartde §, till hvars ändrande, förslager, jag tror nära nog vid hvarje riksdag allt sedan år 1823, blifvit framställda.
Jag påminner mig bestämdt, att ett förslag i detta hänseende framställdes af Juslitiae-rådet Stråle vid 1828 års riksdag, då jag, såsom ledamot af LagUtsk. deltog i öfverläggningarne om utlåt, deröfver.
Detta utlåt, blef likväl icke, så framt ej mitt minne felar, af R.
Blef det godkändt, så är det säkert, att det af K.
M. icke ansågs vara antagligt, så alt lagen förblef, sådan den nu är.
Den har äfven allt sedan blifvit oförändrad, och jag skulle tro detta äfven nu vara nyttigast både för inteckningsgifvaren och inleckningslagaren.
Mig synes, att den af Den 15 A ugust!. 241 af K.
M. afgifna nåd. propos. i denna fråga, med det amendement, som Hr Just.
Statsministern dertill föreslagit innefattar en lagförbättring, som ganska länge varit af beliofvet påkallad, hvarföre jag för min del vördsamt tillstyrker bifall dertill.
Anmärkmr hafva här blifvit framställda emot antagandet, men dessa tyckes mig icke förtjena något afseende.
Den anmärkn. hvarvid man isynnerhet uppehållit sig, är den, att en lag icke bör ega retroactiv verkan.
Denna sats är i allmänhet riktig, men den har icke någon tillämplighet i detta fall.
Sparre, Erik, har ansett K.
M:s nåd. propos. åsyfta alt bryta aftal, hvilka redan voro afslutade emellan långifvare och inteckningsgifvare.
Möjligen skulle man kunna säga detta, såvida liden för tillämpning af den nya lagen inträdde inom 10 år, men dä den icke skulle inträda förr än efter denna termin, så måste deraf följa, att del aftal, som inteckningsgifvare och inteckningslagare, sinsemellan gjort, derförinnan mäste förnyas, emedan, äfven efter gu gällande lag, ett dylikt aftal icke eger kraft för längre tid än 10 år.
När de 10 åren äro slut, måste äfven en förnyelse ske för bevarandet af inteekningsrätten och denna är såleledes aldrig för högre lid ovilkorligen försäkrad.
Frågan är här endast att förnyelsen skulle ske under olika vilkor och förhållanden än dea primitiva inteckningens.
Lagerbjelkes anmärkn., att den nya lagen skulle befordra rörlighet i beskattningen af fast egendom, är ett skäl, som må gälla för honom, och för dem, hvilka anse det vara en lycka för samhället, att stora egendomar hopa sig på några fä händer.
För min del är jag af motsatt mening.
Jag anser det vara en olycka, att sådana förhållanden fortfara och tror det deremot vara ganska vist af lagstiftaren att göra äfven den fasta egendomens afsättlighet rörligare än som nu är förhållandet.
Den siste värde talaren har anfört, att den nya lagen skulle åsyfta att förnärma inteckningsegarens rätt.
Derigenom att han genom denna lag beröfvades rättigheten att låta försälja hela egendomen på en gång, skulle han blifva tvungen, att uttaga siu fordran ur hvarje del serskildt.
Visserligen skulle sådant blifva förhållandet i afseende på de inteckningar, som blefve gällande efter den nya lagen, men dä vöre detta också ett aftal på förhand emellan inteckningsgifvaren och lånegifvaren.
Den, som lemnade länet visste att han icke fick taga sin betalning ur hela klumpen utan af hvarje del serskildt.
Någon förnärmelse emot honom skulle således icke inträffa.
Och om en pratset iptionstid af 10 år stadgades för äldre inteckningar, såsom Just.-Statsministern föreslagit, sälunda alt de som nu egde inteckningar och tagit dem med förbehåll, att hålla sig till hela fastigheten på en gång, skulle bibehålla denna rättighet, så vore ju all rimlig olägenhet undanröjd, Gr.
Hvad angår anmärkn. derom, att sedan en tid af 10 år blifvit bestämd för lagens tillämpning på äldre aftal, så 9 II. 16 242 Den 15 Augusti. skulle den icke kunna anses verka retroaktivt, sä tager jag mig friheten anmärka, att det icke är i lag förbjudet att utsätta betalningstiden längre än till 10 år, att många såda afhandlingar finnas och att just deruti ligger ett skäl till de betänkligheter, jag har tagit mig friheleten alt emot lagen framställa.
Om ett låneaftal emellan 2 personer är upgjordt på längre betalningstid än 10 år, så kan långifvaren icke skydda sig emot den rubbning i aftalet som lagen medför.
Hade lagen tillika innefattat den föreskriften att alla lån, som blifvit utställda på längre betalningstid än nyss blifvit sagdt, skulle blifva upsägbara, då hade lagen åtminstone icke satt långifvaren i en sämre ställning, än låntagaren; mea en sådan rättighet vill man icke medgifva åt långifvaren emedan man tror, att en alltför stor våda skulle derigenom upsla för de skuldsatta.
Den omständighet, att lagen först skulle tillämpas efter förloppet af 10 år, innefattar således icke, efter mitt förmenande, någon tillfyllestgörande garanti att den icke kommer alt rubba enskiltes förhållanden, utan tror jag fastmera att det tvertom kan genom åtskilliga exempel ådagaläggas att dessa förhållanden derigenom skola blifva faktiskt rubbade.
Hvad angår en äfven af den siste värde talaren gjord erinran derom, att man visserligen skulle blifva nödsakad att söka ut blott en del af sin fordran af hvar och en af de serskilta fastigheter, hvilka för densamma kunde vara intecknade; men att härvid icke något skulle vara att säga, blott förhållandet blefve genom lagen bestämdt, så tager jag mig endast friheten hemställa huru många kanske millioner inteckningar, det icke finnas, som under den nu gällande lagens skydd äro beviljade i flera serskilta fastigheter, och hvilka således f. n. medfört rättighet för fordringsegaren alt utur den oskiflade egendomen söka ut sin fordran.
Alla dessas genom den gällande lagen garanterade rättigheter skulle, enl. delta stadgande rubbas, efter förloppet af de 10 åren.
Det är således en mängd å ömse sidor frivilligt ingångne aftal, som skulle genom denna lag ändras, utan att konlrahenlerne sjelfva hafva önskat en sådan ändring eller uttalat missbelåtenhet med aftalet.
Afven om de skulle önska att låta förhållandet fortfara ornbbadt, så blir detta icke ens öfverlemnadt åt deras fria val.
Hvad de enskilde tro sig ega och hvaröfver de, nu lagligen kunna förfoga, deröfver skulle statsmakterna disponera, utan ali de enskilte påkallat deras inblandning och kanske rakt emot deras vilja.
Detta torde vara tillräckligt för ådagaläggande af stadgandets olämplighet och jag förnyar min anhållan att LagUtskis utlåt, i denna del icke måtte af R. o. Ad. bifallas.
Mörner medgifves hafva rätt i afseende på sådana inteckningar, som äro oupsägbara, men deras antal lärer vara ringa.
Dessutom torde det kunna förutsättas, att den, som gifvit en oupsägbar inteckning eller den, som utlånat sina penningar emot en sådan, nog lärer tillse, att denna säkerhet icke i någon mån rubbas till följd af den nya lagen.
Denna lag minskar i min tanka alldeles icke den säkerhet, sora förut finnes, utan blott fördelar den.
Den 15 A ugusti.
243 Hvad återigen angår Gr.
Mörners sista genmäle, så förfaller det helt och hållet i afseende på alla inteckningar, som icke äro oupsägbara, men då man lemuar långifvaren en så lång tiderymd som 10 år för att rangera de missförhållanden, hvilka möjligen skalle kunna blifva följd af den nya lagen, efter denna tid, så har man derigenom gått så liberalt tillväga, som någon lagstiftare kunnat göra, och jag kan icke inse alt man derigenom förnärmat någons rätt.
Måhända kan följden af den nya lagen snarare blifva den, att en mängd lån blifva upsagda, på det att man må komma i tillfälle att använda säkerheterna på annat sätt.
Jag anhåller fortfarande om bifall till Utsk:s utlåt.
Missbelåtenheten med den nuvar:de lagen torde vara så mycket mera erkänd som förslager till förändring uti 18 och 19 §§:ne blifvit framställda vid hvarje riksdag allt sedan år 1823, och varit föremål för R.
St:s ganska alfvarliga öfverläggningar.
Den lag, som nu blifvit af K.
M. föreslagen år i denna del upslälld alldeles i enlighet med den som af U.
St. blifvit vid förra riksdagen antagen.
Det har blifvit yltradt att många vådor vore att befara genom upsägning af ett betydligt antal inteckningar derest en viss tid skulle bestämmas för ifrågavar:de lags tillämpning.
För min del tror jag att någon sådan våda icke existerar.
Den alldra största delen af de nuvar:de inteckningarne har alldeles icke någonting att befara af den ifrågavartde lagens antagande, och om äfven någon eller några inteckningar skulle komma att upsägas för att rangeras efter det nya lagstadgandet, så tror jag att sådant icke skulle kunna ske till den mängd att det i någon mån kan verka på den allmänna krediten.
Ex. Hr Frih. o. Landtm, att under densamma blifvit yrkadt å ena sidan bifall till Utsk:s utlåt, och å den andra afslag derå jemte afslag å K. M:s till R.
St. i ämnet aflåtna nåd. propos., samt att dessutom blifvit yrkadt bifall lill samma nådiga propos.. med den af H. Ex. Hr Gr.
Sparre föreslagna och af Hr Dalman understödda förändring, att den preskriptionstid, som uti den nåd. proposm blifvit utsatt lill d. 1 Januari 1857, utslräckes ytterligare 5 år eller till d. 1 Januari 18G2.
Efter sedermera af H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, under åberopande af stadgandet i 49 § Riksd.Ordn., framställda med blandade ja och nej besvarade propos:r först till bifall å LagUtsk:s förevande utlåt., sedan till afslag å detsamma och derefter till bifall å K.
M:s ifrågavar:de nåd. propos. med nyssnämnde förändring att i st. f. d. 1 Januari 1857 ulsättes d. 1 Januari 1862, hemställde H. Ex. ånyo om R. o. Ad. bifölle LagUlskts utlåt.
N:o 44, samt besvarades denna propos. med nej jemte ett eller annat ja, hvarpå H. Ex. hemställde om 11. o. Ad. afsloge samma utlåt, samt, efter denna proposms besvarande med starka ja jemte ett 16* 244 Den 15 Augusti. eller annat nej, förklarade det lian ansåg ja härvid hafva varit öfvervägande.
Under diskussionen begärde jag propos. på afslag så väl å K.
M:s nåd. propos. sora å LagUtsk:s förslag.
Såvida dessa båda meningar ligger i den framställda proposm, så har jag visserligen ingenting att anmärka; men skulle afslaget endast gälla LagUtsk:s förslag, så är en del af min framställning ännu obesvarad.
Landtm, behagade förnya den propos.
Ilr Frill. o. Landtm, framställt om bifall till K.
M:s nåd. propos. med förlängande af tiden ifrån den 1 Januari 1857 tillden 1 Januari 1862, hvilken icke torde kunna anses innefattas i den propos. som Hr Frih. o. Landtm, nu sednast framställt.