Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Både modern, »Frun» och till och med Albert föreställde henne att hon ännu vore alldeles för matt, och att hon behöfde all upptänklig ro, men det var förgäfves: vaggan flyttades intill Elinas säng, och från den stunden följde Elina troget och oafbrutet, med både uppmärksamhet och blickar, hvarje det lilla barnets minsta rörelse.
Hon tycktes hvarken se eller bry sig om Albert eller något annat.
Sjelf hade hon beslutat amma sitt barn, oaktadt flera tanters invändningar, men Elina stod fast vid sin föresats, helst hennes moder och Albert höllo sig neutrala, hvilket ungefär betydde det samma som att de gillade hennes beslut.
Elina åter på fötterna, frisk och rask; hennes lilla dotter likaledes, men ingen af dessa brydde sig om allt det stökande och bråk som var i huset för det snart stundande stora »barns-ölet».
Albert var, så vidt han kunde, inne hos Elina, och såg, än rörd, än skrattande, på huru hon handskades med deras lilla arfvinge.
Inom sig sjelf önskade han dock hjertligen att »det välsignade barns-ölet» vore väl förbi, så att allt åter skulle komma i sitt gamla skick, lika som Elina då ej mera skulle sitta dagen igenom vid den lillas vagga!
Stackars Albert! han bedrog sig högeligen.
I sitt gamla skick kom ingenting: »Lillan» blef väl och ordentligt döpt med fyra eller fem namn, hade så många faddrar som fingo rum i salongen, utom dem som voro frånvarande och bara skrefvos upp.
Rehnskt vin och konfekt flödade.
»Frun» aftackades med 50 B:co och gjorde 50 nigningar derför, barnsängs-visiterne började så småningom aftaga, lugn i huset började åter infinna sig, Albert började andas lätt, men – Elina satt ännu hela dagen vid den lillas vagga, och Albert, glad öfver att åtminstone sluppit detta spring, detta jägtande och fäktande i huset, och att få vara i ro med sin Elina, satt äfven vid vaggan.
I början var detta mycket, ja oändeligt roligt; men efter några dagar sade Albert att han blir hes af att bara tala sakta och hviska, ty detta fordrade Elina nästan hela dagen igenom, för att lilla Milla ej skulle vakna.
»Nu sofver
Milla som en liten gris,» sade Albert ibland, »låt henne nu ligga, och sätt Carolina på vakt vid vaggan, så kan du ju komma ut i salongen.
Vi kunna ju få läsa litet, eller skall du spela och sjunga för mig litet, det var så länge sedan jag det hörde: pianot har nu stått stängdt i flera veckor.»
Men på allt detta svarade Elina blott med en blick, komisk af bara lutter förvåning och häpenhet.
»Jag! gå från Milla för att spela och sjunga och väcka upp henne, när hon sofver!
Är du från dina sinnen, goda Albert?» sade hon, rysande för ett sådant majestäts-brott mot Milla.
»Nå så kunde du ju göra det när hon vaknar!» föreslog han.
»Jag gå från
Milla när hon är vaken, och då släppa henne till den hårdhändta, häftiga Carolina!
Nej, visst icke!» utropade Elina, ännu mera betagen af förvåning öfver Alberts, i hennes tycke, alldeles vansinniga proposition.
Albert förnyade den dock många gånger, och tänkte allt jemnt: »det ger sig nog, Elina skall väl snart tröttna att sitta så der hela dagen.
Men Elina tröttnade icke, utan det – blef den stackars Alberts lott, helst lilla Milla nu en längre tid var grufligen kinkig och pipig, särdeles om nätterne, så att för den arma
Elina var ej att tänka på att få sofva, och när Albert äfven legat vaken i flera nätter, bad och tiggde honom Elina att flytta in i hans skrifrum, för att icke onödigt ligga och vaka.
Detta var en hård nöt att bita på för den stackars Albert.
Han protesterade länge, men slutligen måste han medgifva att Elina i det hela hade rätt, att det vore till ingen nytta, tvärtom en dårskap af honom att ligga och vaka, när han ändå ej dermed kunde gagna hvarken Elina eller Milla på ringaste sätt, för att sedan vara slö och sömnig hela den kommande dagen; och nu flyttade
Albert in till sig, men bad och tiggde, i sin ordning, att
Elina för Guds och hans skull måste spara sig litet sjelf, försöka att sofva, och hafva mera förtroende till Carolina, eller ock anskaffa någon annan, på hvars vård om
Milla hon kunde förlita sig.
Elina lofvade »ja» till allt, men höll intet af detta.
Nu sedan Albert icke mera låg och aktade henne, nu tyckte hon sig hafva fria händer, och nu gick hon uppe mest hela nätterna igenom, bärande och vyssande på den allt mer och mer skriande Milla, och när denna ändteligen insomnade – då gret Elina, ty hon trodde att flickan var sjuk och att hon kanhända skulle dö.
Huru hon af allt detta skulle må, huru hon skulle affalla och magra, kan man lätt föreställa sig, och hennes glada, lekande lynne, hennes muntra skämtsamma sätt att möta sin Albert – det var alldeles förbi.
Dessutom mötte hon honom nu för tiden alldeles icke, ty i salongen fanns hon ej mera, i förmaket icke, i det lilla älsklings-kabinettet icke heller, utan i den mörka sängkammaren, der befanns hon dagen igenom.
Icke en gång vid måltiderna var hon alltid synlig.
Än var hon alldeles oklädd, än »skrek Milla just då», än hade Elina slumrat ett ögonblick, och i närvarande omständigheter var det nästan hvad
Albert allrahelst såg, ty endast deraf hoppades han att både moder och barn skulle få helsa, styrka och trefnad – »och allt blifva som förr» – en ljuspunkt, den enda i Alberts alla tankar och förhoppningar.
Hans måltider, dessa förr så trefliga och muntra stunder, de gingo nu bort ensligt, tyst och fort, och maten, sällan nog tagen i ögonsigte af den unga matmodern som så hastigt lärt sig
Alberts smak, var icke heller alltid honom till nöjes.
Utom hus visade sig Elina aldrig, utan tiggde och bad Albert för all del gå allena, och inte alltid försaka alla bjudningar och större samqväm, för hennes skuld.
I första begynnelsen bad
Elina nästan förgäfves härom, men, när Albert började hörsamma hennes begäran, då började Elina att – gråta deröfver.
Nu blefvo vinteraftnarne, de långa och mörka, ofta odrägliga för henne.
Milla sof ibland, Elina kunde icke sofva utan gick då ofta fram och åter i den mörka salongen, lyssnande på hvarje buller, om ej Albert skulle komma; men han kom icke alltid, och när han kom så fann han ofta spår efter tårar på Elinas anlete.
Dessa förklarades väl alltid vara utgjutna öfver Milla, men icke alla kommo dock ur denna källa, fast det så hette.
När Albert var borta, ofta för att icke återkomma på långa timmar, då började stundom ett och annat spöka i Elinas hufvud, som förut legat der så tyst och stilla som de döda i sina grafvar.
Hon började föreställa sig Albert, glad och munter, sådant hans lynne af naturen var, ute bland andra, men sorgbunden och nedslagen hemma hos henne.
Hon började nu först tänka på en mängd små händelser ur Alberts ynglingalif, som han, efter deras förening, berättat för henne, och vid hvilka hon då ej lagt stor vigt.
Hon mindes likväl att Albert en gång yttrat om ett visst fruntimmer, som på den tiden drog till sig alla unga hyggliga karlars hjertan, för att sedan åter släppa dem vall åt alla möjliga håll: »Jag var bra kär i henne en liten tid».
Elina hade då börjat att gråta af blotta tanken att Albert kunnat vara kär i någon annan än henne, men Albert hade då skrattat, samt försäkrat henne att från den sorten kärlek han kände för detta fruntimmer, och till den som han egnade sin Elina, var det mest himmelsvidt stora svalg.
Elina hade då låtit trösta sig af Alberts ord och skrattat åt sina »onödiga tårar», som hon sjelf benämnde dem.
Men nu! under dessa långa ensamma timmar, när hon visste att Albert åter var ute i lysande sällskaper, bland dussintals fruntimmer, som icke skulle begära bättre än att få kedja den älskvärde unga mannen vid sin triumfvagn, och som säkert icke underläto att göra stora bemödanden derför, nu när Elina icke mera var i vägen; nu spökade åter de olycksaliga orden: »jag var bra kär i henne en liten tid», och det hemskaste, det fulaste, det mörkaste och förfärligaste af alla spöken – svartsjukan; det stod och tjöt något om att »hvad som varit en gång, kan blifva en gång till».
Vid dessa hjertgnagande föreställningar flödade Elinas ögon i tårar, och som hon ofta tyckte det vara synd att skylla dessa tårar på lilla Milla, när denna låg snäll och tyst, sofvande i sin vagga, så skyndade hon in i sängkammaren i största hast, när hon hörde Albert komma, och låtsade sofva, för att slippa redogöra för dessa röda, förgråtna ögon.
När Elina sof, eller sades sofva, gick Albert åter in till sig, eller åter ut om det ej var för sent på aftonen.
Elina tyckte sig häri läsa allt mera och mera köld. »Förr», tänkte hon, »hade han icke gjort så, förr hade han satt sig tyst vid min sida tills jag vaknat!
....» och nu strömmade ånyo hennes tårar.
När hjertat med saknad börjar säga:
»Förr var det så!» då svider det förfärligt.
Men deremot märkte icke Elina hur otröstlig Albert var, just emedan han sökte att dölja det för henne så mycket som möjligt, och så väl han som Elinas moder och öfriga vänner blötte sina hjernor förgäfves, för att finna ett medel som kunde afhjelpa det onda, hvilket med hvar dag tycktes tilltaga, ty ju mera Elina grät, dess oroligare blef lilla Milla, och så tvärtom, hvaraf detta onda som sagdt är dagligen skulle tillvexa.
Albert ville sammankalla hela Medicinska Faculteten för att rådfråga och höra dem; Elinas moder var nästan af samma tanka, men Elina, som sjelf bäst visste hvar det onda egentligen bodde, förmådde dem likväl slutligen att nöja sig med husets vanliga skickliga läkare, hvilken likvisst omöjligen kunde se något fel, hvarken på moder eller barn.
Men han gjorde dock hvad de stackars läkarne nödgas göra när de anlitas, just då deras konst icke är af nöden: han kände på pulsen, såg på tungan, supponerade en liten förkylning, föreskref flanell samt att hålla sig varm om fötterna, hålla sig inom hus några dagar, äta lättsmält mat, akta sig för alla sinnesrörelser, gå tidigt till sängs, etc.; och för att trösta Albert och Elinas moder, skref han recept på en oskyldig blandning, hvaraf Elina skulle taga in, en eller två gånger om dagen.
Denna olycksaliga flaska blef nu ett jemnt stridsämne mellan Albert och hans unga maka.
Han trodde att all välsignelse bodde i den, och Elina brydde sig icke mera om flaskan än den snö som flög i luften.
Han manade på att hon flitigt och ordentligt skulle taga deraf, hon prutade emot, försäkrande att det gjorde ingen nytta, men qväljde och pinade henne, och en gång, när de länge tvistat derom, kallade Albert
Elina för envis och ledsam, och detta med litet humör, samt gick derpå ut, stängande dörren en smula hårdare än vanligt.
»Nu ser jag det rätt tydligt, nu finner jag det fullkomligt!» sade Elina för sig sjelf, och utbristande i tårar, när Albert var borta, »Albert älskar mig icke mera!
En annan bor nu i detta hjerta, som fordom var mitt, och för hvilket jag velat gifva en hel verld!» och Elinas eget hjerta höll på att brista.
Att beklaga sig för sin moder, som var sjuklig och nerfsvag, det nändes icke Elina.
För någon måste hon likväl klaga sin oändeliga smärta.
Milla sof godt.
Elina kastade, i största hast och utan betänkande, på sig pelis, hatt och lappskor, samt ilade ut, och medan hon genom ett par bakgator och en af henne känd genväg, skyndade framåt, vilja vi gifva ett litet conterfej af den person, till hvilken Elina styrde kosan.
Det var ett äldre, ogift fruntimmer och Elinas köttsliga kusin, för hvilken hon i alla tider hyst den största möjliga aktning och vördnad, om icke just något särdeles förtroende.
Denna kusinen, Mariana, hade, äfven under sin hastigt förgående ungdomstid, alltid varit hvad man kallar ful, och till och med obehaglig, hade alltid slutit sig inom sig sjelf, i början med undergifvenhet, mildhet och fromhet, men nu, vid tilltagande år, med en viss andelig stolthet, ett visst religiöst högmod, som kom henne att se ned med ett visst förakt på den samma verld, hvilken alltid sett henne öfver axeln.
Hon hade en skarp och genomträngande blick, en viss slughet och qvickhet, som menniskor till och med ofta titulerade med snille, emedan menniskor alltid äro så frikostiga med denna tittel, der verkligheten saknas, men så njugga dermed der den någon gång finnes.
Hvad hon sjelf i den vägen trodde, veta vi icke, men i hennes sätt att dömma, att gifva råd och föreskrifter, att aldrig låta sig beträdas med ringaste misstag, minsta okunnighet eller brist på vetande, att merändels hafva rätt och alltid gifva sig det; att endast småle, om någon solklart bevisade henne att hon dock hade orätt, lemnande åt hvar och en att kalla det medgifvande eller hvad de sjelfva behagade; i allt detta låg något som man skulle kunnat öfversätta med: en ganska hög tro på sig sjelf.
Men, förunderligt nog, ingen gjorde det.
Hon väckte ingen gnista af afund eller ovilja, och hon lyckades verkligen icke allenast att få alla menniskor att tala om hennes stora, varma religions-nit, hennes djupa, klara förstånd, hennes mångfaldiga och solida kunskaper (ty hon hade läst och arbetat i den bokliga vägen hela sitt långa, af alla fruntimmers-distractioner, ostörda lif), att tala om hennes stora förmåga att i skrift affatta sina tankar, hennes skicklighet att måla porträtter (förvånande lika, men andskrämligt fula), att tala om hennes ordhållighet, hennes vänfasthet, hennes osvikliga tystnad om hon fick ett förtroende, hennes försakelse af sig sjelf, och uppoffringar för andra, hennes fasthet och orubblighet i idéer och föresatser, utan jemväl att vitsorda hennes ödmjukhet, hennes stilla, lugna fromhet, hennes varma, medlidsamma hjerta, hennes godhet, mildhet och öfverseende med andra, samt hennes stränghet mot sig sjelf, och, framför allt, hennes vackra, oförvitliga vandel, ty det var omöjligt att förebrå henne någon ting, och i många afseenden följde hon ordagrannt »Skriftens» läror, ty hon spisade de hungriga, klädde de nakna och hugsvalade de lidande på alla sätt, så vidt hon förmådde, och det var ganska mycket, ty hon lefde myndig och ensam, med en gammal moder, som aldrig varit mycket klok, och som nu var litet bortkommen, eller, minst sagdt, barn på nytt.
Denna visade sig aldrig, och hennes behofver kunde ej vara särdeles stora, icke Marianas heller, och minst två tredjedelar af deras rätt betydliga inkomster använde
Mariana till barmhertighets-verk af mångfaldig art.
Hon ansågs i slägten och slägtens slägt på en gång som ett ljus och ett helgon.
Var någon nöd, något trångmål å färde, så anlitades alltid Mariana.
Led någon, så skulle tröst sökas hos Mariana, och fanns den icke der, så fanns den ingenstädes.
Ville någon hafva ett godt råd, så bad man Mariana derom, och det var icke hennes fel att dessa råd så sällan följdes, ty det kom af den orsaken, att de flesta som begära råd, dock till slut sällan följa andra än sina egna.
Albert hade, i början af sin förlofning, och när han således riktigt infördes i Elinas slägtkrets, utom hvilken Mariana sällan syntes, ej särdeles förstått sig på den nya kusinen eller så mycket tyckt om hennes dogmatiska, ofta undervisande, ofta tillrättavisande, och alltid högtidliga ton, och utsökta, inväfda ordställningar.
Innan han rätt kom under fund med huru högt
Mariana stod i hela slägtens tanke, och huru stort anseende hon hade inom den och hos alla dess bekanta, hade det någongång till Elina och de yngre undfallit honom en och annan liten speglosa, sådana som unga karlar ofta tillåta sig dem mot äldre ogifta fruntimmer, hvilka dock icke vilja vara och förblifva obemärkta, och det ville just icke Mariana ändå, med all sin beprisade ödmjukhet och anspråkslöshet.
Albert hade en gång sagt till Elina: »Det skall väl vara något litet carmelit-aktigt hos gamla Mariana i den der heliga minen, den der eviga bruna klädningen, bruna shawlen, bruna hatten etc.!» men Elina hade då lagt sin hand på hans mun, bedt honom, för allt hvad heligt var, aldrig yttra ett ofördelaktigt omdöme om Mariana, och försökt att göra honom begripligt huru illa detta skulle tagas, och huru skyhögt Mariana stod i allas tankar.
Albert log och teg väl då, men sedan Elina en gång var hans egen, och de fritt kunde samspråka om allt, hade de, i största tysthet kommit öfverens om att Mariana var ett mönster af all dygd, all beskedlighet, ett helgon och ett ljus, men – bra ledsam.
Detta sade de likväl så sakta, och under ett hjertligt skratt öfver sin räddhåga för sjelfva de döfva och stumma väggarne, att det sedan blef dem lika som litet svårt att hålla god mine hvar gång de, efter gammal antagen vana och bruk, skulle beundra, berömma och rosa »den förträffliga Mariana».
När Elina gifte sig hade hon af slägt och vänner fått oerhördt med presenter och souvenirer.
Äfven då hade Mariana utmärkt sig: till Albert hade hon gifvit Elinas porträtt, mycket väl måladt af henne sjelf, och »ganska likt» sade hela verlden, men Albert tillade då alltid helt sakta:
»Ja, när hon blir femton år äldre», ty det var egentligen den ålder porträttet utvisade, fast dragen voro odisputabelt lika.
Albert gömde mycket väl detta porträtt, och tog aldrig fram det, utan att någon specielt bad derom – två gånger.
Elina åter hade fått en oändeligt vacker bibel, med permarna perlbroderade af Marianas egna händer (ty hon kunde allt), och som Elina verkligen satte det allra högsta värde på.
Men dessutom hade hon äfven fått en pall, broderad i silfver med Tron, Hoppet och Kärleken på svart sammet, och af en besynnerlig sned, lutande façon.
När Elina fick denna pall, hade Mariana hållit ett af sina längsta och vackraste tal för henne, hvaruti hon flera gånger talade om bönens nödvändighet och gagn, samt alltid anförde den satsen, att man endast på knä kunde förrätta den med full och verklig djup andakt.
Elina hade häraf trott sig förstå att Mariana hade ämnat henne den svarta pallen till någon sort böne-pall, men som Elina, allt ifrån första dagen, morgnar och aftnar, vid sin Alberts sida, och tillsammans med honom förrättat sin korta, men från varmaste hjerta gående, bön, hade både hon och Albert varit ganska rådvilla hvad de egentligen skulle göra med »den svarta pallen» som han gemenligen kallades; hvar han skulle placeras etc.
Att hålla fötterne på honom var icke att tänka på, utan – under ett bord, ofvanpå en annan simplare pall, i en af sängkammarens mörkaste vinklar – der stod han nu, och förekom ofta den unga och barnsliga Elina just som litet hemsk, helst Albert alltid, när han blott var hörd af Elina, kallade den för Katoliken eller Munken, och, än i denna dag har Katolicismen något underbart och spöklikt för oss protestanter, och som ovillkorligt återförer tankarne till den gråa forntid då äfven vi, Skandinaver, bekände oss till denna lära.
Att de unga makarne i sin barnsliga glädjeyra, ofta sins emellan hade skämtat öfver både »den svarta pallen» och Mariana, likasom öfver allt annat, det kan man lätt förstå!
Men nu var det just till denna samma
Mariana som Elina ställde sina snabba steg.
Elinas sorg hade gifvit åt Mariana en helt ny färg, och hos henne trodde hon sig skola finna råd, tröst och allt hvad hon saknade.
Det rum, som Mariana sjelf bebodde, gaf en besynnerlig anblick.
Det var stort, höghvälfdt, mörkt och dystert, hvilket sednare mycket kom deraf, att de båda fönsterlufterne voro tilltäckta nervid, och endast gaf dager uppifrån, i anseende till Marianas måleri, hvaraf den stora attiraljen upptog mer än tredjedelen af rummet.
Ett stort nötbrunt bokskåp, med vidöppna dörrar, stod på posten mellan båda fönstren i stället för den der så vanliga spegeln och bordet eller byrån.
På en sida af rummet voro en åtta till tio små pallar uppställda i en rundel, och på dessa lågo tillklippta barnkläder af grofva, tarfliga tyger, som skulle sys af små fattiga flickor, hvilka på bestämda timmar kommo för att få undervisning i konsten af Mariana.
Kläderna voro sedan ämnade till andra, ännu fattigare och mindre barn, som voro i behof deraf.
Vid ett mycket stort och gammalmodigt skrifbord, alldeles öfverhöljdt af böcker och papper, satt nu den lilla, torra och magra Mariana, ihopkrupen och nästan försvinnande i en gammaldags, verkligt gammal ländstol af största och bastantaste sorten.
Hon vände ryggen åt dörren, och som hennes lilla hufvud räckte halfvägs upp mot det höga ryggstödet, och de nästan lika höga sidorne, kunde hon ej utan att för det mesta kasta sig ur stolen, se hvem som kom in.
»Hvem der?» frågade hon när det gick i dörren, och då Elina ej i ögonblicket svarade, upprepade hon sin fråga, men, när hon äfven på denna ej fick något svar, utan Elina blott skyndade fram till bordet, sade hon, när hon rätt fick se hvem den inkommande var:
»Ah! är det du min unga vän!
Vare hälsad tusen gånger!
Huru mår du?
Hvad kan väl föra »den unga lyckliga Frun» till gamla Mariana?»
Dessa orden »den unga lyckliga Frun» voro sagda med ett visst eftertryck, hvilket genast och obehagligt påminde Elina att Mariana ofta, midt under hennes första lyckliga äktenskaps-år, hade sagt med en vemodig klagande ton, som Albert i mjugg vågade kalla korpa-ton:
»Ach detta varar icke alltid!
Sorgerna och bekymren skola äfven hafva sin tid!
Man flyr dem länge, men slutligen hinna de oss, den ena som den andra.
– Detta mindes Elina; dessa ord, som Albert ofta, med grimacer och under skratt, härmat, stodo nu så spöklika framför henne, och sorgerna, och bekymren – de voro redan komna.
»Ack, kära Mariana! jag är kommen till dig för att ......»men längre hann Elina icke, innan hon brast ut i en häftig gråt, under hvilken Mariana ordade i högtidlig ton:
»Jo jo, mitt kära barn!
Jag väntade dig nästan till mig endera dagen, och det smärtar mig att det skulle ske så snart, att min aning, mitt förutseende, min olyckligt stora mennisko-kännedom skulle tala så sant.
Lyckan och glädjen stå icke mera vid din sida – är det icke så? – och nu vill du, hos en vän, i hvars sköte du med visshet vet att du kan nedlägga hela din nedtyngda själs förtroende, söka tröst och hjelp.
Men,» tillade hon, seende mot höjden, »Mariana har aldrig mer än ett råd att gifva, en tröst att bjuda, och det är den himmelska manna som en rätt troende, rätt älskande och med det rätta hoppet begåfvad, alltid söker och finner i bönen, i detta öppnande af hela sitt syndiga, af verldsliga och fåfängliga ting uppfyllda hjerta, för sin Herre och skapare.»
»Ack Mariana,» sade Elina gråtande, »tror du icke att jag bedt!
Ack! jag har legat mången hel timma på mina knän och bedt den gode Guden återgifva mig den lugna, sköna, rena lycka som var min, men som med hvar dag tyckes fly mig allt mer och mer.»
»Himlen bevare dig, min älskade fränka!» utropade Mariana nästan hemskt, »himlen bevare dig att bedja om sådant, att bedja på det sättet!
Sålunda kunde du förverka hela din salighet!
Tror du icke att den store Guden vet hvad dig godt är?
Tror du att han lägger dig börda uppå, utan att han dermed hafver sin höga outransakeliga mening?
Nej, mitt kära barn! var säker och öfvertygad att när sorgen och mödorna komma, så hafva vi förtjent dem, eller behöfva vi dem för vår eviga salighets vinnande, och då skall man blott i bönen bedja om nåd, kraft, mod och ståndaktighet att lida; bedja om ökade lidanden, allt som man känner att styrkan och krafterna växa, samt alltid, i hvar stund, hvart ögonblick hafva för minne och ögon huru Gud lät sin egen son, sin enfödde, lida och plågas – en föreställning hvaraf våra små obetydliga motgångar och sorger förefalla så ringa, försvinna som ett intet, som en droppa vatten i en ocean, en rök i en dimma.»
En art af bokstaflig sanning låg visst till grund för dessa Marianas ord, men ack!
Elina tröstade de icke.
Hon fann alldeles icke hvad hon egentligen, utan att rätt reda det för sig sjelf, sökte, som var råd och föreskrifter huru hon skulle kunna återfinna den fordna och förlorade lyckan vid sidan af sin, mera än någonsin, älskade Albert.
Men Elina var en så god, så för alla goda, rena intryck öppen själ, att när hon i detta afseende icke fick hvad hon sökte, så tog hon hvad hon fick, helst hon hade ett så sundt och rent omdöme, att hon ganska väl fann det rätta och sanna af de flesta af Marianas ord, fast hon äfven i hjertat kände det hårda och bittra af dem.
Mariana talade länge för henne, allt i samma missförstådt renläriga och nästan för stränga anda; hon talade med lif och värma, ty hon talade verkligen ur sin öfvertygelse.
Hon hade sjelf så uppfattat andemeningen, och derför lyckades hon till en stor del, att till Elina bibringa den.