Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi kunna något vinna, menas det, och förlora vi något, så är det på sin höjd ett stycke af Finland.
Sverige ha vi dock alltid ostyckadt.
Ha, jag blir bitter, men den föraktade blir lätt så, och kanske stundom orättvis i sin bitterhet.“
Johan upphörde att tala, äfven Cecilia teg ännu.
Då började Johan åter tankfullt, nästan drömmande: „när skall väl den dag gry, då Finland skall i lugn få bota sina djupa sår och sedan ändteligen lefva för sina söners förkofran, för fredens värf, för civilisation och bildning?
Hvem vågar hoppas på denna tid, då Finland, en värdig broder till det ädla Sverige, skall gå vid dess sida i broderligt förbund till sanning och ljus?
Inträngdt imellan tvenne mäktiga grannar, är det ett tvisteäpple och den sedan gammalt utsedda tummelplatsen för deras strider.
Gif någon tid af frihet och fred åt Finland, och om ej Suomis barn då vakna, då sofva de håglöshetens sömn.
Men kalla ej så denna tunga dvala, som stundom öfverväldigar ett folk, som i århundraden kämpat emot tillintetgörelsen.
Nationerna likna individen, en förtviflansfull ansträngning lemnar efter sig förslappning.
Men gif tid till hvila, och den afdomnade skall resa sig med kraft och visa hvad han förmår!“
Nu tvärstannade Johan hastigt och log.
„Cecilia,“ tillade han sedan, „ser du huru jag blifvit förledd att tala vidt och bredt för tvenne unga flickor om ämnen, dem ni vid er spinnrock ansen kanske blott som underliga fantasier.“
Cecilia strök en tår ur ögat och sade:
„Johan, missunna ej oss, stackars flickor, att någon gång få höra några varma och stolta ord.
Se, efter sådana längtar qvinnohjertat.
Vi sitta vid vår spinnrock, vår väf eller vår söm, dunkla känslor och tankar hvimla inom oss, och det arma hjertat lyss och lyss, men får aldrig höra ord, som skulle tyda dess gåtor, ty mannen han tror aldrig, att hos oss finnes håg för något högre, derföre att vi aldrig våga afslöja hvad inom oss bor.
Och så lyss och bida vi så länge, till dess slutligen alla de der varma tankarna måste somna, och vi sitta blott såsom trägna spinnorskor, väfverskor, sömmerskor, ersättliga genom dylika af metall och träd.
Ja, jag tror förvisst, att man ännu en dag skall hitta på att af träd eller jern laga maschiner, som sy, spinna och väfva lika bra och bättre än vi, och hvad vi sen skola göra vet jag ej.
Men få vi ibland höra ett hjertligt ord ...
En har jag dock förr hört tala lika varmt som du, om än han icke i allt såg sakerna från samma sida ...“
Johan blickade hastigt upp: „Cecilia, och denne ende var?“
Cecilia rodnade djupt och såg ned, i det hon svarade: „jag var barn då.“
„Och har ej sedt honom sedan?“
„En gång blott.
Men se, Johan, nu synas skeppen ej mer, vi ha dröjt länge.
Låt oss gå hem.“
Margaretha hade sutit djupt försänkt i tankar, hennes blick sväfvade i fjerran, det var som om hon sökt ett föremål på afstånd.
Nu steg äfven hon hastigt upp sägande: „ja, du har rätt, låt oss gå.“
Men nu nalkades med steg, mera snabba än man kunnat tilltro hans krycka, en gubbe, hvars ena öga tycktes vara borta bakom det sammanskrumpna ögonlocket.
Han ställde sig framför Margaretha så, att han kom att vända ryggen åt de andra båda, och räckte henne ett hopviket papper, likt en vanlig böneskrift.
Margaretha räckte ut handen, för att emottaga det, och kastade med detsamma en blick på gubben, och nu stod han hjertligt blickande på henne ur två trofasta glada ögon, och alla skrynklor hade försvunnit ur hans anlete, och i deras ställe lyste glad frimodighet ur alla drag.
Det enda ordet „Magnus“ flög i den gladaste ton af öfverraskning öfver hennes läppar.
Hon blef stående orörlig, med framräckt hand, och darrade.
„Förlåt mig, älskade, att jag skrämmer dig, men det är ej tid för omgångar nu.
Jag misströstade redan om att få lemna dig mina rader, då jag nere i staden varsnade dig häruppe och skyndade hit.“
Derpå vändande sig till Johan och Cecilia sade han: „jag ber om förlåtelse att jag tar mig friheten anse herrskapet båda som vänner; det måste nu gå för Margarethas räkning.
„Kom Margaretha,“ tillade han, „låt oss stiga litet lägre ned och ej stå här i sigte för hvar och en, som vill titta hit upp.
De klämma efter mig, och jag får vara qvick i vändningarne.
Nej, ge ej handen åt mig, någon kunde se det, och det skulle väcka uppmärksamhet.“
„O min Gud, Magnus, jag har ju ej ännu hunnit se dig.“
„Det är fara å färde, det duger ej att stå och fröjda sig hos dig nu, fast jag gerna skulle gått genom eld, för att ändå helst helt litet få se i dina ögon.
Nu farväl, farväl för länge, dock med Guds hjelp ej för alltid.
Det der papperet är ett bref från mig, der har jag redogjort för hvart jag nu vänder mig, och huru jag nu tänker.
Margaretha bed för oss, att vi snart må få återse hvarandra i glädje.“
„Magnus, ett sorgligt ord ännu!
Min mor afskyr vår förening och ernar söka dess upphäfvande.
Hon har ålagt mig som en skyldighet att dölja vårt giftermål, men det hade vi ju ock sjelfva ernat tillsvidare.“
„Sörj ej, älskade, har du mig blott i troget hjerta, så finns ingen som förmår skilja oss.
Bed Gud om fred i landet och om lycka i mina förehafvanden, så kommer jag och fordrar dig af de dina, och jag vill se, hvem som då skall taga dig af mig, du min egen maka.
Men nu måste jag till Sverige, och, förr än fred blir, kan jag knappt tänka på att återkomma.
Och nu, än en gång farväl!
Se här ser ej folk oss mera, gif mig dock en kyss till afsked, Margaretha, du är ju ej rädd för min tiggaredrägt?“
Högt gråtande tryckte sig
Margaretha till hans bröst, men for hastigt upp och sade: „Gud, jag qvarhåller dig, och hvarje minut ökar kanske din fara.
Gå, Magnus, gå!“
Nu räckte Johan åt Magnus ett papper, hvarpå han tecknat några ord med en i hast framtagen penna, och sade: „detta pass träffade jag äga på mig.
Fursten hade i dag påtecknat det för en ung man, som fått tillstånd att resa öfver till Sverige för att studera.
Jag skulle endast ditsätta namn och beskrifning på person, och har nu gjort det för er räkning.
Ni ser nu af passet hvad ni heter och mera dylikt, och jag väntar af er att ni ej missbrukar det, utan genast beger er till Sverige.
Fursten skall dessutom inom en timme veta hvad jag gjort, och jag hoppas hans förlåtelse.“
„Se det kallar jag hederligt,“ svarade Magnus, „i sanning mer än hederligt.
Det må väl ingen olägenhet hända er derför?
Här min hand på att jag med största grannlagenhet skall begagna mig deraf, så att, om också eljest ett eller annat skälmstycke kunnat blifva gjordt till afsked, jag nu sannerligen skall i allone uppföra mig så spakt och lugnt, som en ung student egnar och anstår.“
„Magnus, Magnus, passet skyddar dig ej, så länge du bär den här drägten.
Skynda dig.
Dock hvar kommer du åt andra kläder att byta med?“
„Jo, kläder har jag hos en vän i staden, om en timme skall jag vara på väg, lägenhet som väntar på mig har jag också?“
Än en gång slöt han Margaretha i sina armar, förde henne så i Cecilias och hastade bort linkande på sin krycka, så snart han kom på vägar, der han åter kunde ses af folk, och försvann snart ur sigte.“
„Margaretha, sansa dig om det är möjligt, vi måste skynda oss hem nu,“ sade Johan vänligt till Margaretha, som inseende nödvändigheten häraf med styrka kufvade sin sinnesrörelse. „Johan,“ sade hon, „huru skall jag nog kunna tacka dig för hvad du gjort för min skull?
Men Fursten?“
„Är god som gull och förlåter mig, då jag genast underrättar honom om allt, åtminstone för din skull; ty nu måste du ursäkta mig, att jag är tvungen omtala din historia, hvilken ock gör din mans vistande i Finland förklarligt, utan att han denna gång behöft hafva några andra och farligare afsigter.“
Med hastiga steg fortsatte våra vandrare sin färd hemåt, och begge flickorna fingo nu den sällan medgifna friheten, att ej behöfva bivista aftonmåltiden, i anseende till den trötthet, de föregåfvo som följd af den besvärliga färden uppför berget.
En morgon kort derefter kallades Johan till Fursten.
„Johan Petrovitsch,“ sade denne, „du måste åter bege dig på färd.
Det kan väl hända,“ tillade han leende, „att du ej är belåten dermed nu, men det kan ej hjelpas.
Ryktet om förestående fred har som vanligt likt en aning föregått verkligheten, och nu tycks sjelfva Jernhufvudet ej vara obenägen.
Befullmäktigade från Ryssland och Sverige skola mötas på Åland; men ty värr skall på dessa öar ej finnas ett enda hus eller invånare, sedan våra trupper härjade der för fyra år sen.
Må detta vara fredsombuden på hvardera sidan en påminnelse att vara medgörliga, på det krigets ohyggligheter må upphöra.
Hvad dig åligger är att, försedd med tillräckligt arbetsfolk och tillbehör, låta uppföra provisionella hus och dessutom sörja för att öfriga behöfliga förråder samlas.
Se till att du ställer allt så bra det låter sig göra, på det de goda herrarne ej må råka i dåligt humör.
Godt mål ger godt lynne, och så gå förhandlingarne bättre.
Baron Görtz tycker om god mat och vällefnad.
Men, skämt åsido, så vet jag väl att jag ej behöfver uppmana dig att, om tillfälle härtill yppas, verka för freden.
Detta arma land må tillfalla hvem som helst vid det blifvande storskiftet, så är dock freden nu det första vilkoret för dess räddning; ty i nuvarande omständigheter är allt, som kan göras, dock endast palliativer.
Den djupaste hemlighet måste hvila öfver hela denna affär, och häri ligger en ej så ringa svårighet.“
Oaktadt de brådskande anstalterna för resan fann Johan dock en liten ledig stund, för att hinna göra ett besök hos fru Catharina och hennes döttrar, och underrätta dem om att han nödgades resa bort.
Äfven fru Catharina ernade inom par dagar med de sina återvända hem, sedan hon nu haft underrättelse om att de rum voro färdiga, hvilka hon befallt låta inreda i en liten byggning, som qvarstod på gården.
De båda flickorna hörde med glädje att de skulle få komma hem från Åbo, hvilken ort nu, sedan Johans bortresa, skulle blifvit dem än mera otreflig.
Det var en ljuf och mild vårafton, då fru Catharina och hennes båda döttrar återkommo till det förödda hemmet.
Gårdens få underhafvande, i högtidsdrägt, stodo vid inkörsporten och följde sedan med tysta steg efter sitt herrskap till den lilla, blygsamma boning, det nu skulle bebo.
Vid färden förbi ruinerna af det fordom ståtliga herrehuset bekämpade fru Catharina endast med möda sin rörelse, men de båda unga lemnade sina tårar fritt lopp, och Margaretha syntes ännu vid urstigandet mycket upprörd.
Cecilia helsade gladare de omgifvande och hade så mycket att säga och fråga, att hon först en stund sednare inträdde.
Hon fann fru Catharina redan sittande i en gammaldags länstol, liksom öfriga möbler, hvarmed de små rummen voro försedda, hemtad ned från vinden af detta samma hus, hvarest de stått försmådda och undanställda, tills de nu åter, i brist på bättre, tagits till nåder och fingo göra tjenst.
„Se, mina barn,“ sade fru Catharina, „så ringa är den boning, hvari jag nödgas herbergera mig och er.
En liten summa, gömd för flere år sedan, för att vid en olyckshändelse, sådan som denna, finnas till begagnande, hoppas jag skall förse oss med våra angelägnaste behofver, men många äro dock de umbäranden, hvilka vi en lång tid nödgas underkasta oss, ty skulle vi än äga medel, finnes ju intet att köpa.
All handel har upphört, och då fremmande skepp någon gång försökt att hithemta varor, har ingen köpare funnits, hur behöfligt än godset skulle varit.
Ingen har haft medel att köpa för.
Också vi böra bära försakelsen med mod.“
Hjertligt smög sig Cecilia till sin mors sida, och tagande Margaretha vid handen sade hon: „se, min mor, vi äro ju här åter alla.“ Och Margaretha tillade sakta: „sjelfva umbärandet ger glädje, då man bor tillsammans i kärlek.“
„Ja,“ sade fru Catharina, „tackom Gud att han oss den största välgerningen bevisat, i det han åter låter oss befinna oss här efter denna pröfvotid.“
Efter en stunds tystnad fortfor hon: „jag vet att de goda källrarne här emotstått elden; mina döttrar, besörjen om en liten välfägnad åt folket.“
De unga flickorna skyndade att uträtta uppdraget.
Bland nycklar, uppgräfna ur gruset, fanns äfven källarnyckeln, och snart skummade öl i nya trädstop, hvilka gingo laget om, sedan fru Catharina sjelf först ur ett af dem druckit folket till med dessa ord: „en pokal af silfver äger jag ej, att derur dricka er till, som fordom varit sed i huset; men helsar eder nu som förr eder välbevågna fru och värdinna, hvilken i med och motgång vill, så långt Herren tillåter, vara edert stöd och värn, tillönskandes eder och oss alla fred och Guds välsignelse!“
Nu skingrades folket, och de unga skyndade ut i trädgården, der den gamle trädgårdsmästarens hand redan saknades, men som dock var något iordningställd för sommaren.
Margaretha gick drömmande omkring, men Cecilia sprang med liflighet och helsade på alla sina favoritställen, isynnerhet hastade hon muntert till sin älsklingsplats, en löfsal just invid Pyhäjärvis strand, der den dunkelblå sjöns vågor så behagligt vaggade emot stranden.
Der satt redan Margaretha försänkt i tankar.
„Margaretha, var ej så sorgsen, nu ha vi ju kommit hem åter.
Ack, jag är så glad, så glad.“
„Du är dig lik, Cecilia, både i sorg och glädje.
Ditt sinne är som den vida sjön derborta, den minsta stråle, som faller på dess yta, kommer den att glittra i ljus, men ock den minsta fläkt stör och rubbar dess lugn.“
„Ja, men sådan måste jag vara; jag kan ej annorlunda.
Och hvarför skulle jag ej vara glad nu?
Du brukar gyckla med mig öfver mina inbillningar, som du säger, men ser du, Margaretha, de ha dock det goda med sig, att jag mindre saknar hvad jag har skäl att sakna.
Om än tusende mil åtskilde oss, min själ lefver dock hos honom, med honom.
Nå, Margaretha, du säger ej numera som förr, att en flicka ej skall tala om sådant, eller att jag svärmar, eller att jag är barnslig, derföre måste jag ännu säga dig mer.
Vet du, när Johan talar riktigt bra och vackert, då hör jag så ofta på honom med glädje och tänker: så, ja just så skulle Carl säga, om han vore här, så måste han tänka; och då är det mig som en helsning, ja nästan som om han sjelf skulle vara här.
Ser du, derföre håller jag så mycket af Johan, ty just sådan måste Carl nu vara som man, det kan jag så väl tänka mig.
De två dagarne, han var här nu sista gången, var det som om jag ej kunde bli rätt bekant med honom, så stolt och manlig han då såg ut; och ändå var han för mig densamme, som jag så hjertligt hållit kär, sen jag var –, ja väl, blott ett barn, och han gosse och yngling.
„Cecilia, Cecilia, akta dig att ej för mycket hålla af Johan, hvem vet huru belåten Carl vore dermed.“
Cecilia skrattade.
„Nå, nu är du rigtigt lustig, Johan är ju just som en bror till oss.
En sådan må jag väl kunna hålla af, och tycka att han är riktigt bra och präktig; bara han icke skulle vara i rysk tjenst.
Hvad skulle Carl bry sig derom?
Såsom jag håller Carl kär, kan jag ju aldrig göra det med någon annan.
Vore han än en brottsling, honom måste jag ändå älska, om jag än ej ville det, honom, som jag älskat långt innan jag sjelf visste det, och det så riktigt djupt, i botten af mitt hjerta, att han varit liksom den grund, på hvilken mina tankars alla bilder framträdt, och tillika den dag, som gett ljus åt alla dessa bilder.
Men Johan, han är för mig en bror, ja en lärare, han öppnar för mig en hel verld af nya tankar och åsigter, som jag med egen makt aldrig skulle upptäckt.
Nu talas det ju om fred, och då kommer Carl, och då blir allt bra ock för dig Margaretha, med Guds hjelp, och nu äro vi ju hemma!
Det var bra roligt att få komma från det otrefliga Åbo, från dess soldater och buller.
Hu!“
Ett bud inkallade nu Margaretha, och fru Catharina begaf sig, åtföljd endast af denna, åt hvilken man lemnat en påtänd lykta, ned i den innersta af de källare, hvilka oskadda af elden sträckte sig under askan af det nedbrunna huset.
I ett hörn af denna källare fanns ett jern, som det tycktes endast ett bindjern i muren, dylikt som de, hvilka funnos i källarens öfriga hörn; men då fru Catharina på ett eget sätt vred derpå, lossade det ur muren och medtog en liten sten.
Igenom den sålunda bildade öppningen instack fru Catharina handen och uttog ett litet jernskrin.
„Se här,“ sade hon, i det hon åter inpassade stenen, „detta är ett af de få gömslen, som undgått den rofgiriga fienden.
Otaliga hafva dolt sina ägodelar, men blifvit tvungna att uppenbara dem.
En gång kom hit en af mina fordna bekanta, som lefvat i välstånd, men nu genom plundring var i saknad af allt och nödgades tigga en skärf af de få, som ägde något att dela med sig.
Då, varnad af hennes öde, gömde jag detta skrin med dukater och dyrbarheter, för att i alla händelser äga åtminstone något.
Juveler och gyllene prydnader hade i alla fall icke nu på många år blifvit burna.
Nu skall detta tjena till våra första utgifter.“
Följande dagen använde fru Catharina till att uppgöra en lefnadsordning för hvarje dag, så lik den fordna som möjligt, men förändrad i sådant, som med det inskränkta utrymmet och annars olika omständigheter nu icke kunde bibehållas, äfven som med att underrätta hvar och en om hvad dem ålåge.
I tysthet förflöt sommarn och hösten för de tre fruntimren.
Med mer och mer visshet talade ryktet om stundande fred, och med ljufva förhoppningar lemnade sig alla åt den glada väntan härpå.
Så hade det blifvit jul.
Väl hade julen med mycken högtidlighet alla år firats på Hattanpää, oaktadt de bedröfliga tiderna, „ty,“ sade fru Catharina, „icke får en jordisk pröfning, om än svår, afhålla oss ifrån att fira denna fest;“ men endast det djupaste allvar hade dervid fått råda.
Nu hade dock de båda flickorna utverkat, att ungdomen bland gårdens underhafvande skulle efter aftonbönen i den halmklädda stugan få leka jullekar, och vänligt beskådade de båda systrarna de glada upptågen, derunder besörjande att brinnande ljus och välfägnad icke saknades.
Sedan de en stund gladt sig åt glädjen, gingo de in till fru Catharina, som satt ensam, endast uppvaktad af jungfru Malin, hvilken med otålighet väntade på att få gå ned i stugan.
Dit begaf hon sig ock genast vid fröknarnas återkomst, men stannade nere vid dörren med en redan derute färdig antagen min af stolt förakt.
Sedan fru Catharina blifvit ensam med sina döttrar, föreslog hon att ännu yttermera fira helgdagsaftonen med afsjungande af en psalm och läsning af ett kapitel i bibeln.
Sedan detta med andakt försiggått, gingo flickorna för att ordna qvällsvardsbordet.
Julklappar med sina skämt och upptåg kommo ej i fråga; men lutfisken, gröten och den höga jultårtan stodo på bordet, tillernade som det tycktes snarare för trettio, än för tre personer.
Cecilia skulle just börja uppläsa bordsbönen, när man i detsamma öfverraskades af att se Johan inträda.
Cecilia var färdig att ropa till i glädje, men varsnade i detsamma att ett moln låg öfver Johans öga.
„Se, broder Johan,“ sade fru Catharina, „det är oss en stor fägnad att bror på denna heliga afton skänker oss glädjen af sin hitkomst.“
Sedan helsningar och några få ord vexlats, fortsatte hon: „det var väl att vi i afton, såsom ett undantag från den vanliga regeln, hålla vår måltid sednare, så kunna vi få se broder Johan med oss vid bordet.
Låtom oss nu börja vår måltid; varm mat passar efter en kall resa.“
Cecilia började nu bordsbönen.
Sedan man satt sig, sade Johan : „det är väl oartigt att komma så här sent, men oförmodade budskap vållade att jag ej kunde resa så tidigt jag ernade, och jag ville ändå ej försaka det nöjet att få tillbringa helgen här.
Jag hoppas dock att få förlåtelse både för min sena ankomst och för att jag kommer objuden.“
Vänligt svarade fru Catharina: „en kär gäst är välkommen alla tider af dygnet och är alltid bjuden.
Medför han goda tidender, är han det dubbelt.“
Johans blick mörknade så, att det dystra uttrycket, som Cecilia ensam hittills varsnat, nu äfven märktes af de begge andra fruntimren.
„Broder Johan, ditt anlete bådar icke bud, fröjdefulla, som julaftonens böra vara.
Hvad det än är, låt det hvila till dess åtminstone bordets helgd ej störes deraf.“
De begge unga flickornas hjertan klappade af oro, och de fulla faten bortfördes nästan orörda.
Endast fru Catharina syntes ostörd och underhöll samtalet, som eljest lätt afstannat.
„Och nu, broder Johan,“ sade fru Catharina, sedan alla efter måltiden intagit sina platser, „vore väl lämpligast att ej störa julfreden med nya bekymmer, dock som det alltid är bäst att se hvarje sak rakt i ansigtet, så börja.
Hvad budskap medför du?
„Sorgliga tyvärr för vårt arma land, stora och vigtiga.
Konung Carl den XII:te är död, skjuten vid Fredrikshall, och fredsunderhandlingarne äro afbrutna.
Hoppet om fred är tillintetgjordt.
En djup och långvarig tystnad följde på dessa ord, så att endast då och då de unga flickornas tysta gråt hördes.
Slutligen började fru Catharina högtidligt: „således har icke ännu den dag stundat, som Herren utsett att befria det hårdt betryckta landet ur fienders händer.
Låtom oss dock hoppas, att han icke förskjutit detta lands folk?“
„Nej, nej,“ utbrast Johan lifligt, „icke har Gud tagit sin hand från Finlands folk.
Det har utsått tålamod, försakelse och fromhet, och af sådant utsäde skall engång skördas välsignelse, om än skörden mognar långsamt.“
„Och hvem bär nu den krona, som lemnats af det fallna lejonet?“ frågade fru Catharina.
„Hans syster.“
„Hans syster!
Nåväl, Ulrika Eleonora är således nu vår allernådigsta Drottning.
Gifve henne
Herren sin välsignelse.
Hon är väl icke af de qvinnor, som likna vaxet, men må hon nu visa att stålet är både spänstigt och starkt.
Det är stolt att nu vilja blifva Sveriges Drottning, med mod och föresats att rädda det.“
„Huruvida hennes tankar äro så stolta, vet jag ej; det tyckes knappt så,“ svarade Johan.
Nu slog vägguret elfva, och fru Catharina reste sig sägande: „broder Johans rum är i ordning, simpelt, sådant det nu kan åstadkommas.
Tjenaren, som skall följa dit, är tillreds.“
Då Johan öppnade dörren, stod en tjenare och väntade honom med ljus, enligt befallning på klockslaget 11.
Han ledsagade nu Johan till den fordna mjölkkammaren.
I detsamma Johan gick bort, inträdde jungfru Malin och slog upp dörrarne till den alcove, i hvilken fru Catharinas säng stod, i brist af skild sängkammare.
De båda flickorna gingo, sedan de emottagit sin mors välsignelse, in i sitt lilla, bredvid belägna rum, och nu, då dörren slöts, föllo de båda gråtande i hvarandras armar.
Hastigt hemtade sig dock Margaretha och sade sakta och snabbt: „Cecilia, hör mamma att vi äro länge uppe, så blir hon ledsen, vi måste lägga oss,“ och skyndsamt under djup tystnad afklädde sig de båda unga, släckte ljuset och lade sig.
Men nu först funno båda ord för hvad som låg dem om hjertat, och ljudet af klockan, som ringde till julotta på herregården, då sådan nu icke i kyrkan kunde firas, fann dem ännu lutande sina bufvuden tillsamman under tysta samtal.
Annandag jul på eftermiddagen, innan ännu den tidiga skymningen inbröt, företogo sig de unga en spatserfärd utåt Pyhäjärvis vida, isbelagda yta.
Det var temmeligen friskt och kallt, snön knarrade under de vandrandes fötter, vintersolen glittrade mot den mjella snön, och de unga vandrarne funno sig alla upplifvade af färden.
„Se,“ sade Cecilia, „der i den lilla stugan, vid foten af den höga åsen, bor min gamla Vappo.
Jag undrar huru gumman mår i helgen.
Låt oss gå den vägen, så tittar jag efter henne.“
Förslaget bifölls.
Cecilia inträdde först ensam.
Vid brasan satt gumman, starkt belyst af dess sken.
I stugan var eljest redan nästan mörkt.
Hon läste så andäktigt i sin psalmbok, att hon ej varsnade Cecilias ankomst förr, än hennes dotterdotter, en liten flicka, jemte gumman, husets enda invånare, ropade: „mormor, ser inte mormor fröken?“
Gumman såg upp, och då hon blef varse Cecilia, for en skymt af fägring öfver hennes skrynkliga anlete och hon sade: „Gud välsigne dig, fröken, som ger julfröjd åt den gamla!
Tack äfven för allt det goda jag fick till helgen.“
Cecilia satte sig på bänken och frågade vänligt: „hur mår Vappo nu i helgen?
Har ni hvad ni behöfver, att ingenting fattas er?
Har ni mjölk.
Hur räcker maten för er ko?“
På en vink af gumman öppnade flickan dörren till ett litet skåp, som stod i ett hörn, och hvari tvenne bunkar med mjölk voro uppställda.
Nu inträdde Johan och Margaretha i den lilla förstugan, och Johan yttrade i detsamma några likgiltiga ord.
Men då Vappo hörde en fremmande röst, lyssnade hon och sade halfhögt: „hvem var det?
Är kungen död?“