Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Om”, återtog Maria, icke tillbakaskrämd af en ton, hvarvid hon längesedan blifvit så van att hon ingått i liknöjdhetens stadium, ”om det endast är för dina spelpartier du önskar dessa herrars sällskap, så invitera dem till andra aftnar, då skyldigheten icke ålägger mig att vara närvarande.”
”Icke ett ord vidare!
Gör en slaf af hvarje narr, som förgapar sig i dina ögon – de himmelska stjernorna – men försök icke att få en slaf i din man!
Det är längesedan han ledsnade vid sådana barnsligheter.”
Veckan derpå hemförde Zaar ny förstärkning till garnisonen, ur hvars tjenst många, trötta af det ändamålslösa kriget, tagit afsked för att svära någon ny fana; och bland de nypresenterade var det en, som såväl för sitt litterära rykte som för sin utmärkta personlighet väckte särdeles intresse, nemligen poeten kapten Johan Magnus Lannerstjerna.
Det var första gången han såg den bländande qvinnan, men icke första gången som han hörde henne omtalas, och ett enda ögonkast sade Maria att det intryck, den unge hofmannen emottagit, var helt olika alla andra intryck, som hon förut märkt sig göra.
Såsom författare och glad sångare var Lannerstjerna en redan känd bekantskap för den unga frun, och den osökta fina uppmärksamheten af den första litterära notabilitet, som hon sett inom egna dörrar, smekte hennes sinne och kom henne att lägga bort sin vanliga stelhet och fruktan.
Visserligen tillhörde kapten Lannerstjerna också hofherrarnes försåtliga skara, men han sade sina artigheter på ett så gladt och oskrufvadt språk att de icke innefattade någon fördold mening, som kom blygsamheten att rodna och gracerna att fly.
Dessutom förde han så behagligt och lekande satirens vapen, att hofdamerna, hvilka fingo bestå materialierna till hans epigrammer, knappast sjelfva kunnat blifva onda på honom.
Huru skulle då den unga borgerliga frun kunnat blifva det, hon, som kanske till och med tjustes af denna nya njutning att icke precist anse en hofdam för sin nästa.
Men var det icke också för dessa förledande gudinnors skull som hon hela långa tiden måst qväfva sin egen naturliga glädtighet och gå i tvångsdrägt från topp till tå, ty om icke de tillåtit det blomsterhöljda dubbelspråket att blifva hemma i sina kretsar, så skulle icke kavaljererna fört det med sig till de borgerliga, der de sökte kanske blott ämnen att få briljera med, när de återkommo till sina rätta herrskarinnor.
Då Maria denna afton blifvit ensam, tänkte hon för första gången på en bortgången gäst med verkligt nöje.
Hon återkallade i minnet hvarje blick, hvarje tonfall och rörelse, som gifvit färg åt poetens tal, och hon upprepade småleende hvarje liten rolig elakhet, som undfallit honom.
Ja, allt detta uppsamlades såsom nedfallna perlor, hvilka voro för dyrbara att förtrampas.
Och upprymd af denna qvälls lifvande fröjd, så olika alla de öfrigas tråkighet, utbrast hon helt oskyldigt:
”Ack, hvad jag tycker om poeter!”
Ifrån bekantskapens början blef Lannerstjernas öde afgjordt.
Han älskade först berusande, sedan stormande och slutligen vanvettigt.
Under hela den följande epoken – en ung man, som glöder för en gift qvinna, ett ämne erbjudande detaljer, hvilka ej behöfva skildras för att fattas – var det märkvärdigt att Zaar låtsade som om han märkte ingenting.
Han umgicks fullkomligt obesväradt, nästan förtroligt med Lannerstjerna; och hvarken en vänlig varning eller ett vresigt ord lät hustrun ana om maken såg djupare i hennes darrande hjerta än älskaren.
Utan tvifvel litade denne oåtkomlige man på sin hustrus fasta grundsatser, och på dem litade han ej förgäfves.
Man skulle i henne hvarken få se en gråtande Magdalena, försänkt i sorg öfver fordom hyllade villor, eller den långt bedröfligare bilden af en bland dessa brottsliga hustrur, hvilka djerft bjuda verlden att skåda en oböjd panna.
Men ifall man icke finge se något af detta, hvad skulle man då få se och höra?
Mycket – åtminstone den tiden – okändt och oerhördt, ehuru en senare tid lärer ha att framte negociationer af något så när lika art.
Det må emellertid icke glömmas att meddelandet härflyter från den omnämda ”adopterade urkunden” i Strömstad, der sista scenerna i dramen utspelades.
En dag under sommaren hade kapten Lannerstjerna blifvit inbjuden af Zaar att deltaga i ett lustparti med honom och hans hustru.
Brunsviken upptog i sin spegel det lilla partiet, och en af stränderna med middagsmåltid i gröngräset utgjorde perspektivet.
Maria, strålande i sin ungdoms fulla blomma och glans, öfvergjuten af den blyga purpur, som en nyss anad farlig känsla förlänar, satt der på toftan närmast akterstäfven, hänförande skön, sagta vaggad af den lätt gungande båten och ständigt besvärad af det fram och åter böljande gröna floret, hvilket sefirerna tagit som god pris för sina lekar, hvarvid de ömsom läto det ljufva ansigtet blifva synligt för den midt emot sittande älskaren och ömsom insvepte det, så att dess glöd i rättan tid gömdes för den äkta mannen, hvilken innehade tredje toftan, uteslutande upptagen af utsigten och avisorna.
Det blef en hemlighet mellan sefirerna och poeten hvarföre just i dag den senare skulle känna att hans lidelse nått kulminationspunkten och att han skulle mista förståndet, om han längre tvang sig till denna återhållsamma tystnad, hvarom den älskade qvinnans ögon så länge hade bedt.
Och hvarom bådo de väl ännu, då hans blickar sköto in under det gröna floret och i ett onämnbart språk tolkade den klagan, hvarmed läpparne fingo tiga?
Den stackars unga qvinnan önskade sig hemma.
Hon blickade bortåt den glömske maken, liksom hon velat anropa honom.
Men han råkade just vara i extas öfver en ny naturens tafla och såg ingenting annat än den.
Såsom ett slags ringa tröst deklamerade Lannerstjerna verser till en okänd gudomlighet – hvilken han knäböjande tillbad – ty hon var icke menniska: englarne borde knappt få räkna henne som sin like.
Se der, vid den af Bellman så herrligt besjungna stranden, har sällskapet hamnat.
Middagen är förbi med glödande viner, förgäfves kylda i is.
Det susar så mildt i skogen.
Fåglarne drömma om kärlek i trädens toppar, sqvalpande vågor leka med den sprittande småfisken i strandbrynet, och naturens stora hjerta slår i samma takt med de hjertan, hvilka klappa hos tvänne försagda menniskor, som, ehuru sittande hvarandra helt nära på den sluttande gräskullen, icke våga se på något annat än klöfverbladen och blåklockorna.
Den tredje personen, något högre uppe i skogsbacken, sofver med näsduken öfver hufvudet.
Stundom far dock näsduken upp – troligen i följd af de insmygande flugornas näsvishet.
”Maria” ... det är första gången detta namn så hviskas för henne, som bär det ... ”Maria, har ni någon gång läst om Tantali qval?
I denna stund ville jag byta.
Helst ville jag dö, men jag har ej mod dertill, då ni fins qvar på jorden.”
”O, herr kapten – hvarför ...”
Den unga qvinnans kinder, nyss lysande som granatperlorna i halssmycket, bleknade hastigt till likhet med den hvita bottnen på solfjädern, hvilken hon långsamt förde öfver ögonen.
Men, ack, just på denna botten låg så olägligt en förälskad herde på knä för sin Dafne, som icke höll någon solfjäder, men en blombukett i handen ... och skogen, vattnet himlen och den milda koloriten öfver det hela – allt fanns der.
En lycka var dock att kaptenen icke såg hvad som stod på inre sidan af solfjädern.
Han skådade på den yttre blott ett enformigt landskap, hvilket slutligen förekom honom till den grad osmakligt och helt och hållet i vägen, att han i sin otålighet sakta förde det bort.
Den syn, han då varseblef, hade så när kommit honom att i högsta dyrkan sammanknäppa sina händer.
Marias ansigte, förklaradt af hänförelsens strid med samvetets bäfvande rörelser, utgjorde en så tillbedjansvärd sinnebild af sällhet, ångest och förvirring, att den jordiska lågan af sig sjelf slocknade och en annan uppsteg, så ren som om den blifvit tänd vid de vigda ljusen kring en helgonbild.
I detta ögonblick hade flugorna så sammansvurit sig mot den sofvandes ro, att näsduken helt och hållet bortrycktes ...
”Somna då för all del icke mera!” yttrade den förvirrade hustrun.
”Det är nu tid att tänka på kaffet.”
Den föregående scenen hade varit kort, men det hindrade ej att den blef lika vigtig till sina följder.
Då kapten Lannerstjerna följande dagen kom att som vanligt göra sin visit, svarades att frun icke var hemma.
Lannerstjerna kunde ej tro på så mycken grymhet som att detta skulle fortfara, men så gjorde det dock: hvarje dag fick han samma svar.
Nu var det som han slöt en närmare förtrolighet med mannen.
Oupphörligt, all den tid kaptenen kunde disponera, voro de tillsammans, isynnerhet vid spelbordet.
Men slutligen uppstod emellan dem till diskussion ett ämne af helt och hållet egen natur, och det drog just icke så långt ut innan Lannerstjernas vänner, sedan de först med undran beklagat sig öfver hans frånvaro, gåfvo in- och utlopp åt de besynnerligaste rykten med afseende på kaptenens förhållande i zaarska huset .....
Vid den tiden behagade Gustaf III sjelf intressera sig för saken och kalla till sig hjelten i ett äfventyr, som började gå öfver de brukliga råmärkena.
Konungen förbjöd visst icke sina hofherrar intriger och galanterier, men ceremonielet förbjöd att de sköttes efter andra reglor än sådana som förlikte sig med en ”nobel ton”; och ehuru man fick hviska, finge man ej tala högt om vissa skandaler.
”Ers maj:t har behagat låta kalla mig!” yttrade Lannerstjerna, som, hur mycken ”egard” konungen än visat både poeten och officeren, nu kände sig både harmsen, förödmjukad och nedtryckt, der han i skyldig vördnad stod böjd under konungens ihållande kalla och forskande blick.
Konungen fortfor att fixera honom under tystnad; och Lannerstjerna, som redan begått ett fel, vågade ej förnya det.
Han kände sig till och med häpen öfver sin djerfhet att hafva tilltalat konungen.
Det var utan tvifvel icke mera en gunstling, utan en anklagad som stod inför sin herrskare.
Då sade hastigt konungen med en röst mer uttryckande godhet än stränghet: ”Vet ni hvarföre jag låtit kalla er, kapten?
(Förut hade det hetat ”du” och ”min kära Lannerstjerna!”)
”Ers maj:t har måhända någon befallning att gifva mig å tjenstens vägnar?”
Gustaf III:s ögonbryn rynkades vid detta svar.
”Tänk bättre efter!” yttrade han kort, men med skärpa.
”Ack, det är då menniskan på hvilken ers maj:t värdigas låta falla en stråle af solen?”
”Solen tycks, besynnerligt nog, för er ha mindre attraktion än månen, hvilken, förutom en hel hop andra vittnen, sett era promenader utanföre och era blickar uppåt ett hus, der man – förstår ni mig, min herre – icke bör finna en af hofvets kavaljerer.”
Lannerstjerna rätade sig nu verkligen.
”Värdes förlåta mig, men jag har hittills icke vetat att ers maj:t behagat utstaka de gränser, der ers maj:ts undersåters blickar böra stanna.”
En ljungeld sköt fram ur de konungsliga ögonen.
”Hvad skall detta heta?
Vet ni att ni just nu på ett remarkabelt sätt felat först och främst emot er herre och sedan mot den protektion, hvarmed det behagat honom att hittills omfatta er.
Ni har från början af detta företräde visat er mindre vetande.
Men jag var prevenerad derpå.”
”Jag är förtviflad att hafva ådragit mig ers maj:ts höga missnöje!
Kanhända förstod jag ej rätt hvad ers maj:t gjorde mig den äran att säga mig.”
”Så låter det höra sig ...
Kom närmare, Lannerstjerna ... jag bär en faderlig omsorg för alla mina undersåter och ser med smärta att dygd och sedlighet insulteras.
Det är isynnerhet inom den stora medelklassen som dessa praktblommor böra ansas med trognaste omsorgen.
Det vore farligt att der gifva dem en jordmån, i hvilken de kunde missbilda sig.
Nå, om nu denna soin sträcker sig till det allmänna, blir den naturligtvis starkare i det enskilta; och skulle fråga uppstå att den behöfves för någon inom sjelfva hofkretsen – vore det än vid den yttersta länken – blir jag sträng ... ty, märk, exemplets makt är vådligare än all annan makt.”
”Ers maj:t värdigas säga mig de sublimaste och mest ädla sanningar – men jag är ändå omöjligt i stånd att fatta.”
”Inga undanflykter!
Ni är på väg att gifva en infam skandal, kapten Lannerstjerna, en skandal, som hittills icke varit känd inom detta land.
Och efter ni beslutat att icke förstå med mindre än att jag talar öppet, så vet, att om jag blundat för en affaire de coeur, hvilken ej kommit längre än till den lilla fruns grannar, ärnar jag deremot icke blunda för en så abominabel omstörtning i moral och religion, som ni står på väg att tillvägabringa, om ni icke hejdas.”
Lannerstjerna såg ned, utan att svara.
”Eh bien, ser ni det att ni måste böja er af blygsel, först inför er konung och sedan inför verlden ...
Men jag vill sjelf ta hand om den här saken.
Det är min pligt.”
”För guds skull, ers maj:t, icke så mycken nåd!
Den skulle göra till intet hela min lycka.”
”Tvärtom, kapten, skulle den förebygga en olycka ...
Men först – svara liksom ni stode icke allenast inför er högste domare på jorden, utan liksom ni stode inför den som råder öfver jorden – är det sant att ni af den exsekrable karln köpt, köpt för pengar hans hustru?”
”Ah ” ...
Lannerstjernas ansigte förlorade all färg ... ”Ers maj:t, den ridderligaste man i verlden, tala så om en värnlös qvinna!”
”Nå, hvad är det då ni har köpt?”
”Det är bifallet till en laglig skilsmässa makarne emellan,”
”Parole d’honneur”, konungen värdigades på ett eget sätt småle, ”var icke det en samvetsgrann dam!
Funnes det flera som fordrade så expressibla pris för sin gunst, skulle icke hofkrönikan blifva synnerligen rik ...
Nå, hvad ärnar ni göra med denna lilla pretentiösa fru, ifall hon verkligen blir skild och ni betalt ut allt hvad ni eger att förfoga öfver, och troligen ändå mer?”
”Jo, ers maj:t”, svarade Lannerstjerna med hjeltemod, ”jag ärnar taga henne till min hustru.”
”Detta var hvad jag anade.
Och då mannen är fal för penningar till och med i en angelägenhet, der den sämste skulle känna sig vanärad öfver att nämna penningen, så skall jag betala honom ett ännu högre pris för samma vara och skänka honom den tillbaka som en oförytterlig present.”
Vid detta mördande hot undergick Lannersjerna en tortyr, som var nära att sönderslita hans hjertas alla fibrer.
”O, ers maj:t, värdigas vara nådig som Gud i sin misskund är nådig mot de arma dödliga!”
”Jag har redan genom detta samtal, kapten, visat er långt större misskund än ert vanvett förtjenar, och långt mer än jag trott mig kunna komma att visa någon, som så litet förstår att uppskatta en sällsynt nåd.
Men nu talar herrskaren, och så här lyder hans ultimatum:
Samma dag ni vågar taga denna qvinna till hustru, lägger ni in om afsked och visar er aldrig mera der mina ögon kunna nå er!
Den, som föredrager min onåd framför hvad som helst, han må hafva den.”
En dödlig blekhet hade lagt sin skugga öfver den unge kaptenen.
Hans skakning var så stor att han med största möda förmådde framstappla ett oredigt: ”Ers maj:t, om ...”
”Icke ett ord vidare i detta ämne, intills ni återkommer en sådan tjenare som jag kan återgifva mitt förtroende!”
Här gjorde konungen ett tecken, som förständigade kaptenen att den alltför vigtiga audiensen var slutad.
På hvad sätt Lannerstjerna kom ut visste han ej.
Det låg ett mörker icke blott öfver hans ögon, utan äfven öfver hans själ.
Från konungens dom fanns ingen appell.
På ena sidan återvunnen, säkerligen fördubblad nåd, yttre ära och glans med en framtid, som lofvade hvad den säkert skulle hålla – å andra sidan kärleken, med afsked från tjensten, förtal, skandal, fattigdom och måhända ånger ... hvilket förfärligt alternativ!
Egde han styrka för hvilketdera valet som togs?
En röst svarade högt:
Kärleken, den allsmäktiga, segrade.
Efter den lagliga skilsmässan från Zaar blef Beata Maria Aronsson genom äktenskapets band förenad med kapten Johan Magnus Lannerstjerna.
Huru mycket eller huru litet som i denna del af vår lilla historia är sant eller falskt vägar jag ej afgöra, men det säkra är att kapten Lannerstjerna försvann både från hofsalarne, regementet och slutligen från hela den lysande horisont, der hans bana förut framgått, och att en vacker dag den lilla gränsstaden Strömstad fick i sitt sköte upptaga ett ungt par, så fattigt att det nödgades gömma sin sällhet och sin torftighet i en liten koja till höger vid början af Smedklefven, just der den stupar nedåt Ströms-åns bro, hvilken förenar norra och södra delen af staden.
Motivet för flyttningen till denna aflägsna plats låg måhända icke blott deruti att den var aflägsen.
Kapten Lannerstjerna hade i Strömstad två systrar, den ena gift med kapten Rahm, den andra med kapten Hellberg, och utan tvifvel ville han gifva sin maka ömma fömiljeband, då han ej mera kunde gifva henne de lysande förmåner, som han saknade mera för henne än sig sjelf.
Nog är det emellertid att förstå det en hel småstad skulle känna sig intagen af både nyfikenhet, förtjusning och skräck att få midt ibland sig en ”köpt” fru, men då man såg och efter hand lärde känna denna ädla, sköna, blygsamma och värdiga qvinna, förbyttes tadlet och pratsjukan i det varmaste deltagande, den innerligaste aktning; och om man blott kunnat få veta aldrig så litet om hennes afsked från Zaar och för resten hvart denna mystiska person tagit vägen, så hade allt varit fullkomligt bra.
Men tyvärr fick man aldrig veta någondera delen.
Och icke heller var man i stånd att taga reda på hvar den lilla familjen vistats emellan giftermålet och flyttningen till Strömstad.
En påhittig fru skref till en förtrogen kusin i Stockholm, som fick i uppdrag att titta i stamtaflan på riddarhuset, och svaret förtäljde att der väl stod att kapten Johan Magnus Lannerstjerna i mars månad 1780 gift sig med Beata Maria Aronsson, född ofrälse, men också ingenting vidare.
Detta var nu en gruflig malör, hvarföre enda trösten blef en betydligt raskare fart i kaffebjudningarne 22.
I förstone var det också ett annat betänkligt ämne som grufligt oroade staden:
Hvad i guds namn skulle de lefva af med barn och allt?
De båda systrarne hade sjelfva nog af barn, men icke mera dagligt bröd än till husbehof.
Dock – han, som föder fåglarne i luften och kläder liljorna på marken, han skulle icke komma att öfvergifva dem, hvilka i sin husliga lefnad visade att kärleken, då den som ett rent och djupt element ingår i äktenskapet, äfven är mäktig af hvarje försakelse, byggande på den grunden att ”kärleken fördrager all ting, tror all ting, hoppas all ting och lider all ting.”
En sådan kärlek dödas icke af tiden eller motgången, tvärtom brinner den klarare ju närmare lågan kommer i beröring med den låga, som tändes vid det jordiska lifsljusets utslocknande.
Och så togo alla stadens fruar sig före – med den hjertliga, öfver måttan okonstlade förtrolighet, som kan ega rum i ett litet samhälle af hederliga menniskor med, notabene, ännu patriarkaliska vanor – att då och då hjelpa den gode guden att föda sparfvarne på marken.
Kapten Lannerstjernas älskvärda barn blefvo bjudna till alla stadens barn.
Kapten Lannerstjerna sjelf utsågs för sitt glada, qvicka och godmodiga skämt som själen i alla sällskapskretsar – staden hade smak för ett lifligt umgänge – och fru Lannerstjerna var öfverhopad af långt flera eftermiddagsbjudningar än hon kunde antaga.
När hon då icke kom, sändes några prof från kalaset; och sedan sändes stekar, då man slagtade, bakbullar, då man bakade, och färsköl, då man bryggde, allt under försäkran att detta var häfdvunnen sed i gamla Strömstad vänner emellan.
Dessutom funnos vid stora tillställningar små mystiska förhandlingar emellan fru Lannerstjernas smak och snälla händer och fruarnes hufvudbonader: man behöfde icke mer så ofta taga dessa prydnader från Göteborg ...
Men det är nu tid att höra hvad kapten Lannerstjerna sjelf tänker om det brydsamma ämne, som sysselsatte så många vänner, nemligen hvad han i längden skulle hitta på till sin familjs uppehälle.
Vi titta in i det trefliga granrisade rummet, der solsken och balsaminer utgöra bästa lyxen, och der den ännu sköna Maria, enkelt, men smakfullt klädd i ändrade öfverlefvor från fordna dagar, sitter vid fönstret och med gladt och friskt mod paljetterar en ljusblå koeffyr åt fru Majken Falk, som med osedvanlig lyx måste uppträda vid ett stort fadderskap, der man tagit för afgjordt att någon vida notablare dam, kanske sjelfva fru borgmästarinnan, skulle ha burit barnet till dopet; men då det nu blef endast apotekarens fru, så ålåg det denna att visa hvem hon var, och det i trots af att apotekaren i tre dagars tid svurit på att det icke skulle gå en styfver ur kassalådan.
Men sedan fru Majken fått hysteriska anfall och kommit i så stark gråt att man måst skicka efter ”syster Greta Smith”, som alltid utgjorde stillande medlet, och dessutom hela apoteket kommit i omrörning för droppar, pulver, m. m., tog den hederlige godlynte mannen ett tag i den intressanta lådan, lugnande sig med att svära öfver doktorn, som icke kunde uppfinna någon mixtur, hvilken gjorde ett evigt slut på hans hustrus hysteriska utbrott ....
Men vi återvända till fru Lannerstjerna, som satt öfvergjuten af solskenet, hvilket glittrade mot paljetterna i hennes hvita hand, medan hennes sköna hufvud, då och då dragande sig åt nedra fönsterrutan, infattades mellan de röda blommande balsaminerna.
”Se nu icke jemt efter barnen, belle amie” – sade den ännu så varmt älskande äkta mannen, der han från skrifbordet kom bort till sin hustru och satte sig bredvid henne – ”det är nästan som om du ibland glömde bort mig för dem.”
”Då jag glömmer bort dig”, svarade hon behagligt, ”för någonting på vida jorden, så måste jag bli ett vidunder i stället för en qvinna.
Finnes en man till sådan som ...”
”Maria, min gudinna, min herdinna, har du väl någonsin sett en ångrens rynka på min panna eller hört en trånfull suck, som smugit tillbaka öfver hofgemakens tröskel?”
”Ack, nej” – den unga qvinnan släppte en hel rad paljetter för att hastigt kunna räcka handen åt sin ädle make – ”icke du har någonsin visat ånger, men jag har stundom haft ånger, ja någon gång har jag det ännu, öfver att jag mottagit ditt offer.”
”Tyst, min ömma vän, sådana förtroenden afsäger jag mig!
I kärleken offrar ingendera hvarken mest eller minst.
Man förenar två väsenden till en tillvaro – så har Gud velat det, och så ha vi förstått det.
Rikedomen ligger sedan ej i myntadt guld och hofgunst: mitt guld var du och min hofgunst din gunst.”
”Alltid samme artige kavaljer ...
Du vet dock att jag skulle varit nöjd att som din maka lefva långt från din förnäma krets, om du blott fått behålla din plats.”
”Och jag skulle hört allt hvad mina öron afskydde ... aldrig!
Konungen” – här gick en lindrig färgskiftning öfver kaptenens ansigte – ”ansåg mig ej längre värdig att bekläda min post.
Nåväl, deruti hade han tusen gånger orätt; men jag skall alltid begråta denna olyckliga operamaskerad, der jag tackar Gud att jag icke fanns.
Och som numera alla förhoppningar längesedan äro begrafna, så vidt det rör att komma sig upp – jag var ingen gunstling hos hertig Carl – så har jag beslutat att lägga an på de sista resurserna hos författaren och poeten, ty något måste man hitta på, då plånboken tagit läck: alla mina små stockholmsförtjenster och besparingar ha ej längre kunnat hinna till; och det går nog, om du, min Egeria, inspirerar mig med goda råd och tankar.”
”Hvad – du känner då åter den inspiration, som kommer från en frisk vilja?”
”Så, du tror att det blott varit viljan som hämmat min flygt?
Detta är både smickrande och icke smickrande ...
Saken är att jag fått en idé – god, tror jag.”
”Gäller den staden, så går den nog igenom, ty mera vänliga och deltagande själar lärer man få svårt att hitta.”
”Staden är bra: den förstår att uppskatta snillet, skönheten och behagen, och det är mer än jag väntade mig.
Men om den mot hvarje främling, som kommit att intränga sig på dess gebit, skulle varit lika frisinnad, det är onödigt att utforska.”
”Men nu är frågan om hvad staden och poeten skola få för samband förutom skålarne och verserna vid middagsborden ...
Skall du skrifva ett teaterstycke eller en ...”
”Tyst, tyst ... jag skall skrifva en tidning.”
”Skrifva en tidning – du ensam, älskade vän?
Och hvar skulle den tryckas?”
”Man har här i denna goda stad ingen egen tidning och icke heller något tryckeri.
Det ena kan för tillfället icke afhjelpas, men det andra åtager jag mig.”
”Huru menar du, käre Magnus?”
”Jo, under sista hälften af veckan utskrifver jag en mängd exemplar af den tidning, som jag författat första hälften.