Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der ville jag begrafva mig i djup enslighet, ända till dess såret i mitt hjerta blifvit äfven så väl läkt, som såret i mitt hufvud.
Min far samtyckte villigt till min åstundan och jag begaf mig på vägen tidigt om en morgon, och ensam, liksom fordom, på det jag fullkomligt, genom jemförelsen med mitt förra och närvarande tillstånd, måtte mätta mitt hjerta med qval.
Med hvilka förändrade känslor satte jag ej nu båten i samma vik bakom mandel-skogen, der min Fanny så ofta gick mig till mötes!
Vinden spelade som fordom, vågen susade, träd och växter blomstrade lika skönt som för några månader sedan; men nu syntes mig allt kallt och liflöst, och jag ryste innerligt öfver denna hemska ödslighet.
Det förekom mig, som om naturen uppgifvit sin anda och att jag nu vandrade bland mumier.
Jag kom till blomstergården.
Hvad? utbrast jag.
Eder herrskarinna, som vårdade er så ömt och ingen morgon glömde att vederqvicka er, har lemnat oss, och J kläden er ännu i den fordna glädjeskruden, och prålen, liksom villen J begabba min sorg, med de högmodigaste färgor?
– Jag uppslet en mängd af de stoltaste bland blomstren och trampade dem under mina fötter.
Men länge hade jag icke hjerta att fortfara dermed, då jag erinrade mig, huru högt den förlorade och jag sjelf hade älskat dessa små; huru hon liksom hade tyckts umgås med hvar och en på ett eget sätt, och huru hvar och en under våra stumma samtal liksom hade uttryckt en särskild tanka, en särskild känsla.
Milda tårar fuktade vid dessa hågkomster mina ögon.
I huset kommo mig de små hjortarne, smekande, till mötes och påminte mig den olycksaliga morgonen.
Jag älskade nu dubbelt de vackra djuren, emedan de syntes dela min sorg.
Min liftjenare, som visste mer om mina händelser än jag förmodade, hade tagit omsorg om dem och sorgfälligt ansat blomstren, i tanka att han dermed skulle göra mig ett nöje.
Huru tackade jag icke honom deremot, att han lemnat allt i huset i samma skick, som det befann sig den olyckliga natten!
Begärligt hopsamlade jag allt hvad jag fann kunna hafva tillhört henne, och bevarade det som reliker.
Bland dessa var dock ingen dyrbarare än det bref, som blifvit mig tillfördt af den sköna domherrn, hvilken nu också ökte min lilla hushållning.
Så mycket jag än vederqvickte mig vid anblicken af detta papper; äfvenså mycket bragte det mig i förtviflan, att jag ej kunde tolka dess innehåll.
Länge lät jag bland alla resande förgäfves höra efter någon, som förstod detta språk.
Slutligen sade man mig att en europeisk officer, som stått i afghaniske konungens krigstjenst, reste genom vårt land till Indien.
Jag lät uppsöka honom och min önskan blef änteligen uppfyld.
Dock fann jag alldeles icke för godt att visa honom brefvet, utan jag hade på ett långt papper upptecknat alla särskilta ord, som förekommo der och lät honom bredvid sätta deras betydelser på persiska.
På detta sätt, ehuru med föga mindre svårighet och möda, än en af Europas språklärde uttyder en många tusen år gammal inskrift på en af Egyptens pyramider eller Babylons tegelstenar, lyckades det mig att derur draga följande mening:
”Så var då äfven du falsk och nedrig!
Du älskade mig, sade du, och dock ville du rycka mig ur min fars armar, förnedra mig till din slafvinna och tvinga mig att tillbedja en annan Gud!
Jussuf har bekännt allt.
Sjelf bedragare, har du blifvit bedragen af din egen underhandlare, hvars samvete vaknat.”
”Huru gerna ville jag icke tvifla; men har jag icke sjelf, då du lockade mig öfver sundet, sett dig på vägen att bortföra mig?
Då du så lycklig gick vid min sida, då godhet och lugn tycktes tala ur dina blickar, då din närvaro endast tycktes sprida frid och glädje; då, eftersinnade du blott medel att göra mig olycklig, – och då dina läppar stammade ett: jag älskar dig, så tänkte ditt hjerta blott på min förnedring.”
Du var ingen hycklare.
Du bär turbanen, du förstår således ej att älska: din Prophet har icke lärt att känna qvinnan; du var blott för ögonblicket en tam tiger, som lurar och smeker på samma gång.
Man bör icke fördömma honom: han följer blott sin art.
Offret flyr stumt och utan knot: då detta flygande blad hinner dig, äro vi redan utom gränsorna af det lilla land, der din faders och din vilja är lag.”
”I alla fall skulle det icke tillkomma mig, att fördömma dig, jag, som så djupt felat, då jag för min far förteg vår bekantskap.
Ännu i denna stund begår jag ett brott, som dock skall vara det sista.
Min far vet icke, att jag skrifver desda rader.”
”Han kallar mig.
Lef väl, sköna dal; lef väl, tjusande holme i den blåa, glittrande insjön; lefven väl, små vackra blomsterbarn vid mandellunden!
Jemren eder ej, mina älskade hjortar: jag måste efterlemna er; men den, som sade, att han älskade er ägarinna, skall bära omvårdnad om eder.”
Allt är färdigt ...
Lef väl, Rustan, äfven du!
Du hör, jag skiljes från dig utan agg och bitterhet.
Du har haft mig kär, så mycket en man af din tro kan nedlåta sig att älska en qvinna.
Du rår icke för, att religion, uppfostran och vanor oskärat hjertats heligaste känslor.
Min far har öppnat mina ögon.
Ack, jag trodde, jag oerfarna, då du vandrade vid min sida bland blomstren och i mandel-skogen, så mild, så menlös, att äfven i ditt hjerta brann en ren, kysk, helig låga!
Lefväl, lyckliga dröm!
Haf tack för den sällhet denna villa skänkte mig.”
”Rustan!
Rustan! när jag tänker tillbaka på dessa stunder, så svindlar mitt hufvud, så vet jag ej, om jag rigtigt bör då tro, att du i mig endast sett den blifvande slafvinnan.
Det förekommer mig i detta ögonblick så orimligt, så omöjligt.
Skulle den sanna kärleken ej vara bekant, öfverallt på jorden, för alla ädla hjertan, fastän de nämna Gud med olika namn, och dyrka honom på skilda vis?...
Skulle detta vara sannt, så vet, Rustan, att min far dröjer några veckor i Bombay, hos köpmannen Willmot.
Han skall väl aldrig tillåta sin dotter ett giftermål med en Muhamedan, men jag tänkte dock att kunde du vilja komma för att öfvertyga honom om dina afsigters renhet.
En god menniskas omdöme borde icke vara likgiltigt för dig!
Och din Fanny skulle, innan hon går till aflägsna verldstrakter, så gerna
vilja medföra den öfvertygelsen att hennes väckta känsla engång varit egnad åt en ädel yngling.”
”Lyckliga tanke, hvarföre är du blott en barnslig dröm!
Kom alltså, Joli, lilla bevingade brefbärare, kom, innan Fanny alltför mycket förråder sig; mottag detta papper – och flyg åter till din förra herre; dock icke med alltför snabba vingslag, på det vi måtte hafva tid att undkomma.”
”Först nu erinrar jag mig, hvad jag vågar genom detta bref; genom detta erfar han ju några timmar förr vår flykt.
Gerna ville jag med dig, Joli, sända den dyrbara ringen, hvilken han nödgade mig att emottaga, men hvilken Jussuf redan erhållit med löfte, att den säkert skulle komma i hans händer.
Det tunga gullet skulle kanhända några ögonblick längre uppehållit brefbäraren på hans luftiga ban.”
Hvarje mening, som jag ur denna skrift utletade, uppfyllde mig vexelvis med sorg och glädje.
Jag häpnade öfver Jussufs ondska.
Fanny! hur var det möjligt att du kunde mer tro en bedragare än din Rustan?
Ej engång den i brefvet omtalta ringen hade han framlemnat.
O att jag dock ifrigare hade bemödat mig att lära hennes språk: då hade jag upphunnit henne på vägen, eller aldrasist i Bombay!
Mitt bröst fylldes af en salig vällust, då jag i de sista afskedsorden läste den icke otydliga bekännelsen om hennes kärlek; men nu måste hvarje gnista af förhoppning om min oskuld eller ånger slockna i hennes själ, då jag ej efter denna, ehuru förmodligen halft oafsigtliga vink hastade till hennes fötter; ty hon tycktes intet ögonblick tvifla, att, då jag temligen drägligt talade hennes språk, jag äfven ej skulle förstå hvad derpå vore skrifvet.
Med en helig ed lofvade jag min Fannys minne, att evigt lefva för henne, och för hvarje annan qvinnas behag stänga det bröst, hvarest hennes bild evigt bodde.
Så begrof jag mig i den djupaste enslighet: ingen mensklig varelse utom min far vågade beträda min ö.
Hvad jag dagligen behöfde för att förlänga mitt ödsliga lif, aflemnades hvarje morgon i templet på Salomos kulle, hvarifrån jag sjelf afhemtade den lilla korgen.
Mitt enda sällskap voro de båda hjortarne, den trogna fågeln och blomsterna.
De härjade sängarna hade jag besått med ännu skönare växter.
De uppblomstrade herrligt, men glädjens ros blomstrar aldrig mer i ett förtorrkadt hjerta.
Jag erinrar mig ej, huru många veckor och månader af detta ensliga lif försvunnit – under hvilka häftigheten af min saknad småningom öfvergick till ett stilla svårmod – då jag en dag öfverraskades af min fars besök.
– Du har, begynte han, genom en öfverdrifven sorg länge nog hedrat den förlorades minne: det är nu tid att du börjar lefva för dig sjelf, för din far och ditt fädernesland.
– Allt, svarade jag, har en öfvergång: stormens hot, vågens svall och ljungeldens vredgade pilar; endast icke sorgen i ett älskande bröst.
Ack, huru väl kände ej skalden, som diktade dessa verser, kärlekens evighet i ett troget hjerta!
– Inga persiska sentenser, min son!
Du står vid sista gränsen af ynglingaåldern: du blir snart man och måste vänja dig att handla; du måste tänka på att uppfylla din bestämmelse.
Du ensam återstår mig af alla mina söner: och min ätt måste icke utgå med dig.
Hittills har jag haft fördrag med din egensinnighet, dels af medlidande, dels derför att jag på visst sätt varit skulden till din olycka.
– Du, bästa far? utbrast jag otåligt.
– Jag har sedan flera år tillbaka varit sysselsatt, att välja dig en maka, men har aldrig kunnat träffa något val som vore dig och mitt namn värdigt.
Denna sorgfällighet är intet fel; dock det är mitt fel att jag ej under tiden gifvit dig en slafvinna.
Men jag räknade på den kallsinnighet du hittills visat för könet.
Hade detta skett, innan du såg den olyckliga tjuserskan; så hade denna låga endast sakta uppflammat, och i brist på näring åter slocknat utan den våldsamhet, som hotar att skaka dig, ända till roten af ditt lif.
Jag bortvände ovillig hufvudet.
– Gif dig dock tillfreds, Rustan, fortfor han, i det han flyttade sig närmare intill mig i divanen: mitt val är ännu icke träffadt och jag vill dessförinnan icke oroa dig med några giftermålsförslag.
Men jag har för det närvarande att yppa för dig en nyhet, som är oss vida närmare och icke mindre vigtig.
Du vet kanhända, att vår unge konung länge varit plågad af en sjukdom, hvilken – i förtroende sagdt – är en följd af hans omåttliga begagnande af opium och af harems nöjen.
Nu har jag genom mina förtrogne vid hofvet erhållit säker underrättelse, att läkarne tillstyrkt honom begifva sig till Kaschmir, för att njuta den helsosamma luften i vår dal.
Du vet att Indiens fordna kejsare, så länge Stora
Moguls thron ännu stod, hade samma sed, att här tillbringa sina somrar.
Vår furste kommer så snart han endast så vida tillfrisknat, att han kan uthärda resans besvärligheter.
Man menar att det kommer att ske två eller tre månader härefter, och att hans vistande här torde bli temligen långvarigt.
Du inser ganska lätt att denna tidpunkt kommer att på både mitt och ditt väl äga en afgörande inflytelse, och att vi måste förena våra bemödanden, för att här göra hans vistelse så angenäm som möjligt, ty Schahen älskar prakt och alla slags nöjen.
Jag har till och med från en af mina gynnare vid hofvet erhållit en vink, att i god tid vara betänkt på allehanda lustbarheter och förströelser, ty man har haft exempel på att konungen, då han haft ledsamt, velat blanda sig i sjelfva riksstyrelsen.
Naturligtvis kommer han hit med ett stort följe; och här gifves intet annat boningsställe för honom än det gamla kejserliga lustslottet Schahlimar: det innehåller inom sin omkrets många och rymliga byggnader, en präktig trägård med många herrliga och konstrika anläggningar af en äfvenså rik som slösande furste.
Men denna anläggning befinner sig, som du vet, icke i det bästa stånd.
Jag har förtroende till din konst och jag uppdrager åt dig att inrätta allt på ett sätt, som kan behaga en smakfull och yppig herre.
Ogerna ville jag slita mig lös från min sorgliga boning; men huru kunde jag vägra att dela min fars mödor?
Dessutom huru god och deltagande hade han icke, i synnerhet på de sista tiderna, visat sig emot mig!
Jag begaf mig således till slottet och påbörjade, efter en förut noga utstakad plan, genast dess iståndsättande.
Min far hade förmanat mig att mindre se på varaktighet än på en prydlig yta, och att i intet fall spara kostnad.
De mest skadade byggnaderna blefvo nedtagna, andra utvidgade, och nya på andra ställen uppförde.
Canalerna rensades och vattenkonsterna kommo åter i gång; de förvildade löfgångarne hyfsades och sällsynta och prunkande blomster planterades.
Med ett ord, då allt var färdigt, var det ingen kännare, jag sjelf icke undantagen, som ej förundrade sig att, en sådan skapelse på en så kort tid kunnat åstadkommas.
Omsider kom den af alla, isynnerhet af min far, som ständigt befarade att hans och mina anstalter ej skulle blifva färdiga, fruktade dagen, då Konungens ankomst bebådades.
I våra länder sprider ej ett kongligt besök lif, glädje och välstånd i den landsort som deraf hedras.
Fruktad kunde denna dag således äfven i alla fall kallas; ty ett sådant hof liknar en svärm af hungriga gräshoppor, som uppäter allt omkring sig.
Mellertid strömmade allt hvad lif och anda ägde i Kaschmir till bergpasset, för att se det annalkande tåget, som liknade en vandrande stad.
Min far och jag, i spetsen för en utvald tropp, redo långt på andra sidan de ankommande till mötes, som framtedde en prakt, som öfvergick all föreställning.
Och likväl hviskade man, att denna ståt blott var en skugga af den, som, under deras resor, fordom hade åtföljdt de mongholiske kejsarne.
En här af tolf tusen beledsagade Schahen, som sjelf, ännu illamående, lät bära sig i ett tält af dyrbart sidentyg, hvilket ej var mindre rymligt än ett medelmåttigt hus.
Vid ingången till dalen hemförlofvades, efter Stora Moghuls föredöme, större delen af tropparna, och endast en lifvakt af 2000 ryttare blef herrskaren följaktig.
Men tallös var den skara af hoffolk, embetsmän, slafvar och betjening, som gjorde sällskap i denna såkallade enslighet.
Tåget framryckte långsamt, emedan konungen ofta måste stanna för att hvila.
Först på tredje dagen inryckte han i staden.
Hans harem hade före honom inträffat.
Dagen förut hade man genom trumslag låtit kungöra den timma och den väg, som voro bestämda för fruntimmernas framtåg, jemte befallning, att ingen derunder skulle besöka dessa gator, alla invånare utrymma sina hus, i hvilka fönster och bodar skulle tillstängas, med hotelse för en hvar, som visade sig, att på stället blifva nedsablad.
Konungen, hans harem och de som hörde till hofvet intogo sina boningar i det för dem bestämda slottet.
Vakten uppreste utanföre dess murar sina tält; och detta boningssätt vidtogs äfven af de fleste öfrige, som ej omedelbart räknades till hofstaten, för att vara närmare till medelpunkten för hela deras lif och sträfvande, ehuru ordentliga rum för dem ej felades i staden.
Följande dagen var utsatt till ett offentligt företräde inför Konungen, hvilken under hela resan knapt varit synlig.
Redan tidigt samlade sig, uti den på tvenne sidor öppna salen, i sina mest lysande statsdrägter, alla, som måste eller ville värma sig af majestätets solglans.
Efter lång väntan förkunnades hans inträde, och nu störtade hvar och en på knä, och alla blefvo liggande med sina ansigten mot jorden, ända till dess Schahen intagit thronen.
Min ställning var sådan, att jag noga kunde betrakta honom.
Hans kinder voro till hälften insjunkna, men hans ansigte, ehuru blekt, bar spår af manlig skönhet och vördnadsbjudande höghet.
Pannan var sträng och ädel; ögonen, fastän slocknade och matta, tycktes vara en bostad för blixtar: en befallande näsa höjde sig öfver en angenämt och fint tecknad mun, och ett svart, tjockt, och, emot persiska bruket, djupt nedhängande skägg bidrog ej litet att förhöja det helas stolta fägring.
Oaktadt den stämpel af herrskar-själ och bestämdt allvar, som naturen sjelf synbart påtryckt detta ansigte; skönjdes dock i hans anletsdrag en egen slapphet, hvars orsak jag redan kände, och en uttryckslös likgiltighet, som kanhända hade samma orsak eller och till en del hörde till majestätet och den högtidliga dagen.
Först gafs företräde åt ett par sändebud från utländska förstar.
Konungen svarade sjelf på deras svulstiga tal, enkelt och med värdighet, men både tal och svar föreföllo mig så alldeles innehållslösa, att jag, i min oerfarenhet, förundrade mig, att menniskor reste några hundrade mil för att säga och afhöra sådana obetydligheter.
Sedan desse lemnat rummet, för att emottaga kalaat (hedersklädningar), föreställdes undersåtarne: lydförstar, höfdingar från de nästgränsande länen, jemte en oräknelig annan skara af ringare folk, som kommo för att göra deras uppvaktning och aflemna sina skänker.
Hvar och en af de förnämste framstammade ett litet tal, de flesta sammansatte af orimliga och löjliga phraser, hvarefter man vid foten af thronen nedlade de medförda skänkerna, hvilka offentligen uppräknades.
Monarchen hörde och såg allt detta, utan att förändra ett ansigtsdrag, vid allt det rökverk, som offrades åt honom; ej eller kastade han en enda blick på de kostbara skänker, som uppstaplades vid hans sida.
Endast de förnämsta hedrades med en nick, som mindre bestod i en böjning af hufvudet än en rörelse med ögonbrynen: lycklige och afundade bortgingo de, hvilka bevärdigades med en liten obetydlig fråga, eller några enstafviga ord af likgiltig betydelse.
Ceremonien ville aldrig sluta: redan efter första timmens slut, längtade jag innerligt att åter vara tillbaka på ön i sjön Dall, i sällskap med mina hjortar och blomster.
I början hade detta uppträde någonting nytt och högtidligt för mig: men utom dess långvarighet, var det ännu en omständighet, som snart för mig gjorde det alldeles odrägligt.
Redan från barndomen van att se min far, såsom den förste i sitt land, bemött med den djupaste vördnad, hade jag hittills ej föreställt mig någon prakt, som öfverträffade hans, eller någon ärebetygelse, som ej vore rigtad åt honom.
Djupt förtröt det mig således, att nu se honom, ej blott inför majestätet, utan äfven bredvid de högmodigt prunkande Khanerne och de öfvermodige Länsförstarne, nedsjunka till en temmelig obetydlighet.
Hvarje vördnadsbetygelse han visade dem, förekom mig slafvisk och krypande; för min del beslöt jag åtminstone, att aldrig så djupt förnedra mig.
Slutligen blefvo äfven min far och jag föreställde.
Mitt utseende syntes göra ett märkligt intryck på konungen: ty han häftade på mig en lång, uppmärksam blick.
Hvad heter denna yngling? frågade han min far.
– Rustan, svarade han och vågade dervid tillägga, att det vore hans son.
– Vid detta namn tycktes Schahens kinder öfverdragas af en högre blekhet.
Dock, han hämtade sig i ögonblicket, och i det han vände talet till min far, under det hans ögon hvilade på mig, berömde han de goda inrättningar, det välstånd och den ordning han funnit i hans län, hvilket han likväl blott genom tältväggarna betraktat, samt isynnerhet den smak och den beqvämlighet, som herrskade i den Kjòesk 3 han bebodde.
Schahen yttrade detta med en isköld, hvilken förundransvärdt afbröt mot hans nådiga yttranden.
Min far hämtade redan andan till ett svar, då en afskedsnick i förhand qväfde hela hana vältalighet.
Nu trängde jag mig ut genom folkskocken, för att under Guds fria himmel inandas en fri luft.
Efter ceremoniens slut uppsökte mig min far, drog mig i en enslig grotta, och, sedan han gifvit ett obehindradt lopp åt sin förtjusning öfver den lycksalighet och ära, som i dag vederfarits honom, förlorade sig i uträkningar öfver de lysande fördelar, hvilka han byggde på Schahens gynnande sinnesstämning.
Skada endast, fortfor han, att det ej blef mig förunnadt, att svara.
Dock tror jag nästan, tillade han efter något eftersinnande, att det är dig jag har att tacka för denna oförväntade nåd; ty jag hade redan nästan gått thronen förbi, då vår Beherrskares blick föll på dig, hvars utseende – och jag kunde säga – blotta namn tycktes på honom göra ett starkt intryck.
Annars, min son, har jag hela dagen varit missnöjd med dig.
Hvilken stelhet i alla dina rörelser, hvilket trots i din uppsyn, och med hvilken djerfhet flögo ej dina blickar rundt kring rummet!
– Du synes bedraga dig, bästa fader, svarade jag leende.
Ty, i fall mitt utseende fästade Schahens uppmärksamhet, så var det förmodligen derför, att han i mitt ansigte ej läste någon trälaktig fruktan, och emedan jag ej med nedsänkta blickar, utan med fria ögonkast, mötte hans åsyn.
Du tyckes således med orätt tadla en frimodighet, för hvilken du har att tacka dessa flyktiga, förmodligen snart åter glömda ord, hvilka nu gjort dig så lycklig.
– Du känner ej ännu verlden och furstarne, min son: ödmjukhet, endast ödmjukhet behagar de Store, – mer än alla de tjenster man visar dem.
Föröfrigt tillstår jag, att jag ej begriper hvad
Schahen funnit för särdeles hos dig, ehuruväl den store Guden (prisad vare hans nåd!) begåfvat dig med ett ädelt och intagande utseende.
Men nu farväl, Rustan: jag måste åter höra efter, hvad vidare kan förefalla.
Några dagar derefter, en morgon, då jag vattnade mina blomster, under fullkomlig glömska af de förflutna bullersamma dagarna, kom min far med hastiga steg till mig.
– Min son, min son, ropade han redan på afstånd, vår lyckas sol är uppgången.
Schahen har straxt vid uppvaktandet frågat efter dig och befallt att du genast skulle inställa dig hos honom.
Skynda dig, kasta på dig din statsklädning och följ mig utan ett ögonblicks uppehåll!
Min far beledsagade mig ända till palatsets ingång, sedan han under vägen gifvit mig vidlöftiga underrättelser, hvilka ceremonier jag skulle iakttaga vid inträdes-helsningen, under samtalet och vid afskedet, ja, han till och med förestafvade mig hvad jag borde säga.
– Schahen, anmärkte han, har förmodligen erfarit (jag ville sjelf i går säga honom det), att det är du som haft inseende öfver slottsbyggnaden; och hvad kan han vilja dig annat, än deröfver förklara sitt nådiga välbehag?
Var nu blott uppmärksam på din fars råd och lärdomar, och din stjerna skall stiga högre än hans!
Konungen låg på en hvilobädd, betäckt med ett gullvirkadt tyg.
Han höll i handen en bok, hvilken han vid min ankomst bortlade.
Kom närmare! sade han, sedan de närvarande, på hans vink, lemnat rummet.
Ännu närmare; ty jag vet att man lyssnar på oss.
Sätt dig här, på tapeten, tätt invid divanen!
Känner du Firdusi, Rustan? frågade han efter någon tystnad.
– Hvem skulle icke känna och älska denna blomma bland Asiens skalder?
– Äfven jag har lefvat min barndoms lyckligaste dagar i hans underbara sagoverld, anmärkte Schahen.
Jag svarade derpå någonting temligen obetydligt, hvilket han knapt afhörde, hvarefter samtalet åter aftynade.
Konungen syntes med verklig förlägenhet söka en inledning till hvad han ämnade anförtro mig.
Er dal är skön, började han å nyo, paradisiskt skön; men ändock tyckes jag ej här finna hvad jag söker: helsan.
Dertill behöfves lugn och stillhet; men jag vet icke, forfor han med ett tvunget leende, hvilka svarta genier här kringfläkta plågande drömmar.
Eller kringvandrar ännu i denna gamla boning dess uppbyggares, den olycklige Schah Dsjehans oförsonade vålnad och hemsöker oss med qväljande nattsyner?
Säg mig, Rustan, för hvad anser du drömmar?
– Jag tror, Padischah, svarade jag, att det gifves flera slag deraf: de flesta äro endast den hvilolösa själens lekar mellan arbetets väkter; betydelselösa foster af tillfälliga omständigheter.
Men jag tror också att det gifves sådana, som Allah sjelf, eller någon god Engel, under ett vigtigt skifte af vår lefnad ingifver oss till varning och förbättring; och sådana Guds uppenbarelser finner man i många af våra heliga urkunder och krönikor upptecknade.
– Guds uppenbarelser!
Ja, visserligen upprepade han.
– Det gifves dock, fortfor jag, då jag blef varse hans dödsbleka ansigte, kanhända ett annat slag af drömmar, som sändas af de onda andarne, för att förskräcka eller förvilla oss.
– Af denna beskaffenhet var ej min dröm.
Men det var ingen dröm, ingen syn.
Det var en lefvande händelse, näst födelsestunden, den vigtigaste i mitt lif.
Hör mig Rustan!
Men dessförinnan, se dock efter om alla dörrar äro väl tillstängde!