Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Hr af Dalström har beklagat, alt man missförstått honom i det man, efter hans förmodan, skulle trott hans afsigt vara att i gemensamt fängelserum inspärra felaktige soldater med verklige missdådare, då deremot hans mening varit att de i särskilde celler skulle hällas; men jag, som för min del intet ögonblick misstagit mig om denna Hr af Dalströms åsyftan, hemställer likafullt, 0111 det icke torde menligt inverka på soldatens hederskänsla, ifall han inneslutes lika med egentlige brottslingar inom ett gemensamt allmänt fängelse, låt vara att de, i detta, hällas afskiljde frän hvarandra medelst celler.
Allmänheten såge dem afföras på arresten och hemtade deraf ett obehagligt intryck, som skulle återverka på militärens anseende.
Endast få militärer hafva yttrat sig öfver detta speciela ämne; må derföre samtlige här närvar. medlemmar af arméens befäl genom sin röstgifning i anslagsfrågan gifva tillkänna, huruvida de, genom ett bifall till de begärda 600,000 r:dr, vilja medverka till det resultat, alt deras underlydande indeldta eller värfvade soldater må komma att för mindre förseelser inspärras pä arresterne inom samma yttermurar med tjufvar och missdådare af alla slag, från dem endast genom cellväggarne ätskiljda, men, inför menighetens omdöme, torde hända inbegripne i samma kategori med öfrige arrestanler.
Af många skäl, som ofvan åberopade blifvit, önskar jag för egen del, såsom förut, betänkts återremitterande.
Hvad som här i afton emot mig blifvit yltradt, är af den beskaffenhet, att jag endast med få ord vill besvara en de! deraf.
Chefen för fångstyrelsen, Hr von Troil, har bestridt min uppgift om cellfängelsets menliga inflytande på fångars helsa.
Jag är visserligen icke i tillfälle, att styrka denna min uppgift med annat, än fångpredikantens vid det nya länsfängelset mig derom lemnade upplysningar, men dessa torde dock böra äga ej ringa värde.
Nämnde predikant, Hr Egnell, har nemi. berättat det af mig i f. m. omnämnde fallet, med en person, som förlorade målet under sill vistande i cell och icke återfick det förr än han flyttades på korrektionsinrältningen, hvarförutan han sagt mig att flera andra fångar, efter ett längre vistande i cell, försjunka till apathi.
En af styresmännen för detta fängelse har också i dag på detta runi vitsordat riktigheten af den händelse som jag i f. m. omnämnde, eller att en f. d. fånge sistl. höst anmält sig hos föreståndaren för nya länshäktet och anhållit att få ”ackordera med kronan” om att få vistas i häktet.
Jag vill icke trötta II. o. Ad.
Den 23 Februari e. m. 693 med att anföra flere exempel, ehuru många sådane finnas till hands.
Jag tror dock, att livad jag redan anfört förtjena!' något afseende.
En annan talare, min kamrat i LagUlsk.
Hr Giinther, har ganska strängt apostroferat mig för hvad jag på f. m. yttrat.
Jag yttrade då, att det beslut It. o. Ad. kommer att fatta i denna fråga omisskänneligen kommer att utöfva inflytande på LagUlsk:s blifvande beslut rör:de den nya strafflagen, och jag vidblifver denna mening, ty då dess ledamöter se att R.
St. med frikostig hand anslå medel till cellfängelsesystemets införande här i Sverige, kunna de väl icke tro annat än altSländerne vilja medgifva systemets vidsträcktare tillämpning.
Samma ledamot har sagt, att han haft den tillfredsställelsen alt inom LagUlsk. se mig i minoriteten uti de flesta fall.
Beklagligtvis är delta förhållandet i många fall.
Jag inser icke i hvad män det kan intressera R. o. Ad. alt höra (ill hvad grad Hr Gunther med eller utan skäl försvarar vissa satser i lagförslaget, hvars ofullständighet han emellan 4 ögon erkänner.
Det blir vid förslagets föredragande, som vi skola se i hvad mån detta beteende befordrar lagförslagets framgång.
Men hvad som hör lill saken, och hvarom jag talade i f. m., är alt jag hört till majoriteten i fråga om det beslut jag då omnämnde, och detta påslående vidhåller jag ännu, äfvensom att majoriteten grundade detta sitt beslut på de enorma kostnader, man funnit cellfängelsesystemets konseqventa genomförande skola medföra.
Åtminstone yttrade de flesta talare inom
Utsk. att detta vore för dem skäl nog att deltaga uti merberörde beslut.
Vidare har dea värde ledamoten sagt, att hvad jag yttrat om det beslut, som vid 1840 och 1841 arens riksdag fattades i denna fråga, egentligen ej skulle höra hit.
Hvad han dermed ville säga, kan jag icke rätt fatta; ty efter mitt sätt att se saken, kan det beslut R.
St. då fattade, eller att anslå vissa summor till uppförande af läns-, härads- och stadsfängelser efter ensamhetssystemet, icke annat än utöfva ett högst väsendtligt inflytande på närvar.
Ständers beslut i denna fråga.
Slutligen har en annan talare yttrat, att det anslag, som StatsUtsk. til! förevar, ändamål tillstyrkt, alldeles icke är för högt tilltaget, utan snarare tvertom.
Detta är också ett af skälen, för mitt yrkande af återremiss.
Jag vill nemi. hafva fullständigt utredt, hvartill kostnaderne skola komma att gå, först med afseende å ransakningshäktet och sedan för straff-fängelserne.
Härom innehåller Ulsk:s betänk, ingenting.
Det felaktiga hos de närvar, fängelserne har här redan blifvit vidlyftigt omordadt, oell jag instämmer uti resultatet, eller att fängelserne behöfva omorganiseras och förbättras; men deremot anser jag att man ännu icke nöjaktigt besvarat den frågan, huruvida icke förförbättring kan införas utan att man behöfver tillgripa cellsystemet.
Jäg anser det äfven vara förmätet af det fattiga Sverige, att vilja fullständigt genomföra detta system för sina fängelser, då ännu icke något annat land vågat i sin helhet antaga det, dels i anseende till de dermed förenade stora kostnader, dels med afseende på svårigheten att dervid iakttaga en lämplig gi'adering i straffmåttet, och dels slutligen, emedan fängelsestraffens organisation ännu är ett problem alt lösa, och jag icke anser Sverige böra experimentera i stort i detta hänseende, eller nedlägga enorma kostnader i uppbyggande 004 Den 23 Februari e. ni. af fängelser efter en plan, som måhända inom kort helt och hållet ogillas, hvarigenom kostnaderne äro helt och hållet förspillda, helst dessa byggnader till intet annat behof kunna användas.
Då nu Hr Munck af Rosenschöld, Nils Ilud., uppropades, hördes åter ganska starka rop på propos., i anledn. hvaraf Hr Munck af Rosenschöld yttrade:
Jag ämnar också yrka på propos. i denna fråga, och derföre anhåller jag äfven att få framställa de skäl, hvarpå jag grundar min önskan i det afseende!.
Hr Munck af Rosenschöld, uppläste härefter följande:
Huru ofta måste man icke uti menskliga förhållanden beklaga, alt en kraft, alt en verksamhet, som nyttigt och rått använd skulle medföra de lyckligaste följder, alltför ofta, genom den skefva och orikliga rigtning, den Kitt, endast medför motsatsen.
Delta, mine Hrr! gäller för närvar, i vårt fädernesland icke blott örn den klass af mennniskor, hvilka egna hela sitt lif, sin verksamhet och uppfinningsförmåga åt brottet, utan beklagligen tillika om dessa välmenande, menniskoälskande och outtröttliga, men förvirrade ifrare för alt förbanna brottets, det ondas demon från jorden, hvilka obekanta med hans väsende blifva endast offer för hans hån, och misstagande sig om sättet hur han skall angripas se honom ständigt öka sitt herravälde.
Mine Hrr! de höglärde lärornas, theoriernas spegelberäkningar duga icke uti en verld af verksak och verklighet, idealismens himmelska drömmerier icke för ett jordelif, för hvilket man måste hafva full vakande sans för att kunna känna och uppfatta.
För att göra godt, så att man befrämjar det goda, bchöfver man ej blott engelns oskuld och hjertats ömhet, utan derjemte tankens genomskärande omdöme och den verldserfarnes menniskokännedom.
För att befrämja det goda, måste man utrota det onda, och för att utrota det onda, måste man angripa det från roten.
Hvad skulle man, för att nyttja en bild, säga om en åkerman, en trädgårdsodlare, sorn ej genom plöjning och gräfning sökt frän ogräset freda sin skörd, som icke uppryckte och uppbrände det, som icke vattnade sina plantor och skötte sina tegar, utan endast sysselsatte sig’ med ali vårda och sköta de stackars ogräsen, hvilka han, allt efter som den vanhäfdade äkern eller vanskötta trädgården alslrade dem bland plantor och säd, väl uppryckte derifrån, men planterat af trädgårdssängen eller på renen af åkern och egnade dem all vård, i hopp att en gång se dem förvandlade till nyttig säd eller gifvande plantor; och hvem skulle väl ej inse, att, äfven om ej allmogens saga kan tros, att vanskött åker alstrar ogräs af säd, vanskötseln dock och ogräsenas frön skulle öfversvämma den med sådant.
Hvem skulle ej inse huru dåraktigt, huru ändamålslöst åkermannen skulle handla, om han i st. f. alt väl bereda jorden för sitt utsäde och häfda den för alt utrota ogräset, endast använde hela sin verksamhet och tid åt det fromma bemödandet, att genom öm omvårdnad uppdraga ogräset tili nyttiga vester.
Hur länge vill man då bortslösa all sin verksamhet och statens tillgångar och krall endast på ali esperi - Deu 23 I'ebruari e. m.
C95 menlera med brottslingarna i st. f. att förekomma och undanrödja de påtagliga anlednma lill deras 'ständigt ökade antal.
Vi böra söka hejda den ström, som botar öfversvämma oss, den utomordentligt och uti rysvärd mån tilltagande fångpersonalen, men, mine Hrr! icke sker det genom alt bygga fängelser, dessa sednare blifva blott en nödvändighet, om vi ej uti det förra fallet göra vår pligt, vi måste söka att afleda och om möjligt tillintetgöra de källor och anledmr, hvilka alltjemt med tilltagande fart tillföra den sitt förråd, hvilka anledmr äro förvända lagar och ordningar, deras oriktiga handhafvande och isynnerhet den vårdslöshet och liknöjdhet, hvarmed samhället öfverlemna! de lägre folkklasserna ål sitt öde och sin nöd.
Utan att angripa det onda från detta håll, skola alla våra bemödanden deremot vara förgäfves.
Att tro det onda afhulpet med att skaffa fängelser, är att taga sak ä bak.
Det är ej de få, hvilka gjort sig ovärdiga samhället, brottslingarnes förbättring man ensamt skall ifra för, det är bela det lägre folkets af samhället uppfostran man mäste åtaga sig och tillstånd man mäste behjerta; när man i de sednare fallen uppfyllt allan rättfärdighet, får man göra i det förra hvad man kan.
Gör man sin pligt i de sednare fallen, får man ej mycket besvär med det förra; men utan all tillvägagä på detta sätt, handlar man såsom den, som vill tömma en göl, utan att hafva tömt de ådror, den ström, som ditförer vattnet; man arbetar förgäfves.
Erfarenheten mätte kunna lära oss, att brottet, liksom sagans mänghöfdade hydra, om den mister aldrig så många hufvuden, icke dör så länge nya alltjemt kunna uppvexa ur såren.
För att kunna bedöma lämpligheten eller olämpligheten af cellfängelserna såsom ett national-storverk, derför afsedda lagar och dertill nu föreslagna anslag, torde det tillåtas mig, alt framställa, hvilka jag anser vara orsakerna till brottslingarnes tilltagande mängd och enda vilkoren för dess minskande; och skulle jag derutaf kunna visa, att, med qvarstående af nämnde anledmr och orsaker till fångpersonalens ökande, anslaget för cellfängelserna skulle vara lika ändamälslöst, som fängelserna gjordes obehöfliga, sä torde det förlåtas mig om jag [iå grund deraf helt och hållet afstyrker anslaget.
Första vilkoret för att minska brottslighetens tilltagande och brotlslingarnes stigande antal, är alt se till, alt brottet ej blir tvång, och om det är en följd af tvingande omständigheter icke bestraffa det, så som då det sker af illvilja, diska eller missaktning för annors rått; denna skillnad iakttager man här i Sverige vid bestraffningen då det gäller förbrytelse mot nästans lif för alt värja eget, men ej då det gäller den ringaste förbrytelse mot nästans egendom, äfven om det sker för värjandet af samma för individet dyrbara lif.
Egendom måste i Sverige anses äga mer värde än lif, annars är detta icke konseqvent.
För det andra att straffet står i någon proportion till brottet, och straffen lill hvarandra i samma proportion som brotten till hvarandra; så är ej förhållandet hos oss.
En person t. ex, som 3 gånger, till några rtdrs värde hvarje gång, bryter mot ägande-rätten, äfven örn det sker för verklig lifsnöd, han har förlorat sitt lifs frihet; men om han 20 gånger af diska eller okynne gör personligt våld mot sin nästa, så får han plikta och gå fri.
För Den 23 Februari e. ni. det 3:dje, att ingen häktas utan laga kraftvunnen dom till fängelse, så framt ej fara är, att han missbrukar sin frihet.
För del 4:de, att lagarne ej skapa brottslingar eller hindra deras återgång till det råtta.
För det 5;te, att polis-ordningar och deras verkställan ej endast afse, såsom bevis pä god ordning, att hundradetals brottslingar och anklagade hvarje dag föres inför domstolarnes skrank och sedan, likgodt skyldiga eller oskyldiga, till fängelserna, utan tvertom, att brotten till följe af polismyndigheternas vaksamhet kunna inskränkas och om möjligt alldeles uteblifva.
Slutligen att icke straff finnes för hvad som ej är brott eller straff, hvilka mot brottslingens vilja ej kunna tillämpas utan genom tvång af ett ännu svårare straff.
Att brott mot ägande-rätten i allmänhet här i Stockholm äro ett nödvärn mot hungersnöden, kan man ej betvifla dä man ser nakne och skälfvande tiggare i hvarje gathörn, då man vet, alt här finnes en hel befolkning, hvilken liksom Italiens Lazaroner alltid bor under bar himmel.
Att polisens vaksamhet här mera åsyftar och vårt polisväsende mera uppfattar sin bestämmelse alt uppfylla fängelserna, än att förekomma brott, finner man dels derutaf, att nästan inga brott, t. ex. mot äganderätten af dem förekommas, men brottslingar nog erlappas; dels af det sätt, hvarpå stadens säkerhetsvakt utgöres.
Som helt ung besökte jag några hufvudsläder och tog kän nedom af de flesta förhållanden der, i hopp att dermed någon gång kunna gagna mitt fädernesland; jag beviste dock derigenom, alt jag begått samma fel, som de flesta af mina landsmän, hvilka hellre taga kännedom af andra, än eget land, då jag icke visste, att der måste man ingenting känna, ingenting kunna och ingenting vilja, och derföre förundrar det mig med visshet härom icke nu sedan, att göra den erfarenhet, att ingenstädes var så dålig ordning som uti mitt fäderneslands hufvudstad, hvarest är sämre än i Grenna, hvars alla civila embeten beslrides af klockaren, om man får sätta tro lill berättelsen om den tillämnade stalshvälfningen der 1840.
I Köpenhamn tick hvarje person, som ej för dagen kunde få arbete, vid anmälan derom i polisen antingen genom dess försorg arbete till 8 sk. om dagen eller också denna summa, som är fångkost, tills arbete kunde skaffas: der fanns logis för dylika uslingar, som här ligga i sjön; ständiga nattvakter på flera ställen pä hvarje gata; brott mot äganderätten hördes sällan utaf och mord aldrig såsom här begånget pä öppen gata.
I Pettersburg voro ganska tätt bredvid hvarandra vaktkurar med 3:ne statsvakter uti hvardera, af hvilka alltid en stod på post både dag och natt; hvarje hus var försedt med huskarl att särskildt se till det, och i hvarje qvarter funnos särskilta polisinrättningar.
Bättre ordningar äro uti de flesta andra luifvudstäder. livar och en utlänning måste derföre verkligen fä ett högt begrepp om de lägre folkklassernas i Stockholm aktning för medmenniskors lif och egendom eller också de styrandes vanvårdande derom, dä han här nästan aldrig ser andra vakter än de militäriska hedersvakterna.
För att kunna lemna några praktiska bevis på ändamålsenligheten eller motsatsen af våra lagar och polisordningar i afseende pä
De'n 23 Februari e. m. 697 deras utöfning (ill allmänna säkerhetens vidmakthållande och tillämpning af brotlslingarne här, och några praktiska anledn:r till bevis på de af mig uppgifna orsakerna till fångarnes ständigt tilltagande antal, besökte jag för en tid sedan i sällskap med en vän ett fängelse här, nemi.
Smedjegårdshäktet.
Der sulto, eftersom jag vill minnas, omkring några och 40 personer.
Jag är i beråd, om jag skall nämna, att deribland var cn tryckfrihelsfånge, en tidningsredaktör.
Ty representanterna af vår s. k. fria press, Aftonbladet och D. Allehanda, anmärkte såsom en besynnerlighet, att han besöktes likasåväl som de andra menskliga varelserna, der sulto inneslutna; jag öfverlemna!' åt dessa tidningars representanter här, om de finnas närvar., ali afgöra, om afsiglen med deras anmärkn. skulle vara att uttrycka, att en tidningsredaktör är i och för sig sjelf såsom sådan betraktad redan så stor brottsling, att han ej får räknas bland menniskor, eller att de ej vilja anses såsom sådana.
Han hade sulil 6, 7 månader förut och var nu åter insatt, allt såsom varande sub reato för samma tryckfrihetsbrott, hvarför underrätts dom sednast stadgat 1 månads fängelse.
Den extra andel han deraf redan fått, skulle väl blott betraktas såsom cn beredelse, för att fä honom att nied mera ångerfull min och åtbörd uttala det pater peccavi, hvartill han äfven var dömd.
Närmare 10 pojkar sulto der, för att de, troligen vanfräjdade, i afsigt att få sig arbete och derigenom föda, förfalskat hvad de kallade betyg; 2:ne tillhopa, af hvilka den ena kunde skrifva och den andra skulle begagna betyget, i allmänhet om hvardera brottet.
De bekände helt ogenerad!, att de mistat äran, troligen öfvertygade, att då de kunna mista den för hvad de ej kunde fatta var ett sä stort brott, den ej mätte vara särdeles värd, och fingo de nu till belöning för sin oädla omsorg, att söka sjelfva skaffa sig arbete, husrum och bröd, alltsamman ulan något besvär på samhällets bekostnad.
Sex stycken tror jag repärliserade om stölden och belöning och jag tror förfalskning af pantsedlen å en kopparflaska, enl. deras utsago upskaltad lill 36 sk.
De ämnade qvarstanna på obestämd tid.
En underhölls såsom försvarslös och bedrifvare af bedrägligt spel, ehuru polisen dervid bedrifvit det bedrägligaste; ty han kunde uppvisa, att han långt, före sitt häktande var författningsenligt mantalsskrifven i lmfvudstaden.
2:ne, af hvilka den ena begått slagsmål, den andra fickstöld, dömde, ali. båda i ena bot mista hufvudet.
En, som nära ett år väntat på straff eller nåd, dömd till samma straff för mord eller rån på en höna.
En gammal soldat väntade på fångskjuts derföre, ali han på egna fött er och eget bevåg och utan andra rekommendationer än sitt afsked, och jag tror sina blessyrer, begifvit sig från Skåne till Stockholm för att begära pension.
Denna man kom mig att erinra mig berättelsen om f. d. Preussiska majoren Zeli, som, såsom i Frankrike fordom på bastiljen, sattes af Svenska polisen på korrektionsinrätlningen sedan man förut bemäktigat sig hans redbarheter af omkring 8,000 r:dr b:co i penningar.
Ett par, tre’”:trasiga personer sntto inne derföre, att de stulit 6 ti kött.
En salt inne för stöld, tillika med jag tror hela sin slägt af både bröder och kusiner.
De mätte hafva följt 698 Den 23 Februari e. m. med för sällskapets eller slägtskapens skull; ty ehuru han påstod sig sjelf vara skyldig, påstod både han och de, att de voro oskyldiga.
En satt i cell, enl. uppgift dömd för stöld, derföre, att han pantsatt en frack, som honom var ombetrodd alt arbeta.
En, för obändighet och stöld, som han likväl påstod sig ej hafva begått, satt inne som jag vill minnas på lifstid, var måhända derföre för hushållnings skull endast försedd med linne och jernklädning.
En, som enl. uppgift varit flere är konstapel uti Götheborg, hade vid underrättelse härifrån, att han varit dömd för lista resan stöld blifvit entledigad och försvarslös.
Båda dessa lida af en svår sjukdom.
En satt der, som lmlpit en kronomagasins vaktmästare, hvilken enl. hans påstående honom ovetande begått stöld, att inbita någon spanmål; han väntade pä ändring af dom, som gälde honom 40 par spö.
Vaktmästaren hade pliktat.
En satt anklagad för oqvädinsord mot föräldrar; en för 3:dje resan stöld dömd till lifstids fängelse vid 20 år, m. fl.
De flesta hade sulfit en längre tid i afvaktan på slutlig dom. 5 qvinfolk sutto der.
Ett att undergå 28 dygns vatten och bröd. derföre alt hon ej ville underkasta sig straffet af uppenbar kyrkoskrift, hvilken aldrig tillkommit i afsigt alt vara straff, utan beneficium, och borde således bero pä livar och ens egen vilja att emottaga; delta tvång skulle förnyas tills hon beqvämade sig, alt i församlingens delaktighet åter upptagas.
En ung flicka, som sade sig hafva varit sjuk, derigenom hafva blifvit tjenstlös och stulit för nöd; det var visst den, som vid domens afkunnande föll på knä för polismästaren och bad om nåd; ty hon gret bitterligen.
En gumma som hade begålt lista resan stöld af någon småsak totalt mätta sina barn och sin man, hvilken förlorat armen, jag tror på något statens arbete.
En dömd för 3:dje resan stöld af 22 sk. värde till 3:ne års fängelse och ett par ris; en vid 25 år för 3:dje resan stöld af obetydligt värde, jag tror 36 sk., till några och 20 dygns vallen och bröd samt lifstids fängelse; hon hade utstått silt straff och var sängliggande.
Qvinfolken voro mycket bedröfvade, men kaflarne vid godt lynne, utom den gamla knekten som såg nedslagen ut, antingen det dä var hans gamla sår eller hans missförstådda känsla om krigarens fordna värde som brände honom.
I öfrigt vill jag i förbigående nämna alt fängelset var väl i ordning, ja lika sä bra som månget gammalt lustslott, och alla påstodo sig få sin rätt, så att med de derför bestämda anslagen icke lär hushållas sä noga, som med anslagen till de K.
Slotten, hvarmed en talare för några dagar sedan sade att man hushållat så väl, att, ehuru staten dertill lemnar för närvar, öfver 60,000 ndr årligen, ingen betydlig kostnad derpå användls sedan Gustaf lilis till förr än nu före Danska Kronprinsens besök.
Jag erinrar mig, att jag såg ett fångpalats i Linköping, om hvars bestämmelse dess utseende lemnade mig så ringa anledn., att jag helt oskyldigt frågade min skjutsbonde: ”Bor landshin der?”
Af nu uppräknade fångar är jag öfvertygad, att ej T'ff kanske icke en enda funnits der, om ej nöden, brist på bevakning och lagarnes ändamålslösa och förvända beskaffenhet och oriktiga tillämpning och polisens, isynnerhet den bekanta Juderins, fängelscrnes Den 23 Februari e. m. 69» befolkare, månhet om, alt ej släppa elen de en gang fått, i öfvertygelse, att, om lian ej är skyldig, kan han blifva det, ofta gjort både Ijofven och brottslingen; och det tillhör menniskornas natur, att de orättvist behandlade eller förskjutna af samhället fatta en fiendtlighet lill alla dess medlemmar och menskligheten och finna en njutning i brottet, så att, om de sedan någon gång återfå sin frihet, så rusa de såsom det rasande vilddjuret på arenan till hämd öfver sill första offer; de hafva dessutom alltid bröd i fängelset, då de deremot fria såsom vanfräjdade sällan kunna ärligt skaffa sig sina lefnadsbehof; och är det således nu i allmänhet med dem, som skyldiga eller oskyldiga införts på brottets bana, såsom med dem, som kommit i Armidas slott, de, som engång kommit dit, komma sällan derur, och bestrida de den till följe af moraliskt förderf, är förhållandet så alltid.
Jag får i förbigående anmärka, alt jag hört, att polismyndigheterna under Gr. Lewenhaupts öfverinseende icke voro i tillfälle att inqvisitorisk! utöfva sitt behag all göra brottslingar.
Jag anser således som jag nämnt, att det är de lägre klassernas af samhället uppfostran, och ett närmare behjertande från statens sida och deras behandling och tillstånd, ändrade polisordningar och ändamålsenliga lagar och inrättningar, som skola minska brottslingarnes tilltagande och att vi deråt böra egna oss i första ordningen; kunna vi sedan förbättra brottets barn, må det vara en glädje, men för detta bör ej det första ändamålet åsidosättas; ty när vi kunna förbättra en brottsling, fä vi 10 nya åter, om orsaken till deras tillkomst ej först upphäfves; och att vilja föreslå och bygga fängelser för en fängpersonal, man hoppas skall blifva och efter lagar, som ej finnas, mine Hrr! det måste vara ett misstag, som endast kan komma att begås i Sverige.