Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sjukdomen hade han redan då de för tre år sedan blefvo bekanta.
Jag har sedan, genom
Matti, hört att hans syfilis skall vara fyra år gammal.
Så talade hon om Anna Whitlock.
Denna hade i början dragit honom till sig med all makt.
Hans kärlek var obesvarad, hon gaf honom ingenting annat än sin ”vänskap”, men hon tog emot allt hvad han hade att ge, han gaf henne hela sitt förflutna, han anförtrodde henne allting, han lade sitt känslolif öppet för henne, hon läste hans dagböcker.
Den friskhet och kraftiga omedelbarhet, som hon alltid eger när hon är ny, lät hon spola öfver honom som en kaskad.
Det var ju naturligt att den genom sin motsats till grundstämningen i hans eget lynne skulle göra honom alldeles betagen.
Ellen hade tyckt vara synd om honom, när hon märkte hur Anna tog honom och hur värnlöst han blef hennes byte.
Hon och han voro tillsamman alltid, alltid.
Ellen och Anna bodde då tillsamman.
Ellen hade just då ”en svår strid att utkämpa för egen del” – jag förmodar att det var hennes lifs kris – och hade derför icke mycken uppmärksamhet att skänka de andra två.
I djupaste förtroende sade hon mig hvad som är en sanning, att det vore en lycka för de två unga om han kunde få sin verkningskrets någon annanstädes än i Stockholm, ty Anna Wh. är icke sådan som Ellen, att hon tyst kan draga sig tillbaka, utan hon skall hugna de två unga med den mest oegennyttiga mest tjenstvilliga och resoluta vänskap, men denna vänskap skall i följe af hela hennes skaplynne bli dominerande, och de skola bli ofria.
De skola bli två stackars småfåglar i ett bo, som hon öfvervakar med sin moderliga omsorg, men som derför icke mer än till hälften är deras bo.
De skola alltid ha hennes ögon öfver sig, alltid hennes händer färdiga att ställa till rätta åt dem.
Hon skall bli deras tidsfördrif.
Deras kärlek skall icke bli en verld för sig, hon skall alltid titta in i den och föra bok öfver deras känslor.
Hon skall aldrig släppa sitt tag.
Ellen beklagade att Anna icke blifvit gift när hon var ung, hon syns så enkomt skapad att ha man, hus och barn att bestyra.
Hennes behof af verksamhet och kärlek verkar nu utåt i stället för att få samla sig och koncentrera sig.
Ellens analys af Annas karaktär var för resten förträfflig.
När vi slutat att tala sade
Ellen med ett småleende: ”Vi äro motståndare, du och jag, ty jag tänker endast på honom, hur hennes friskhet skall verka välgörande på honom, risken för henne tänker jag inte på.
Och med dig är det tvärtom, du tänker endast på att du ville ha en raskare man åt henne och på hur vanskligt detta är.”
Jag gick hit in för att nedskrifva min stämning.
Den var den samma som förut.
Endast att det framgick af allting, att han är en ärlig menniska, som gerna skulle vilja låta bli att ljuga.
När jag satt mig vid skrifbordet såg jag honom och henne komma gående på gången derborta.
Hon hade dukat kaffebordet under avenbokarne.
Hon gick före, trött liknöjd, med ett hopplöst allvar på sitt unga ansigte.
Efter kom han.
Rocken hängde slapp som på en stake, armarne slängde löst vid hans sidor; hela figuren gaf intrycket af en pjaskig ödmjukhet, der han följde efter henne som en agad hund, som följer efter om han också skulle bli sparkad.
Man tvingades af sjelfva deras utseende att göra jemförelser.
Åh, det var bra ojemnt spel!
– Denna förstörda fysik, och så hennes sundhet, denna utpinade hjerna och så en omedelbarhet som liknade en bördig trädesåker, der endast plogen behöfver sättas till.
Var det inte en stöld och orättfärdighet de ville begå emot henne?
Jag satt och skref på början af denhär redogörelsen, jag hade suttit här ganska länge för att samla mina tankar och intryck.
Så smälde dörren upp, och jag såg mig om.
Det var Karl. Ensam, – blek, svettig; uttröttad som efter en lång marsch.
Sängen var utdragen men nyss bäddad, sval och snygg, ty Anna trodde icke att jag skulle kunna hålla mig uppe hela dagen, efter jag icke sofvit på natten.
Karl tvekade ett ögonblick.
”Jo, kom.”
Han steg in och stängde båda dörrarne efter sig med den vanliga knycken och den vanliga smällen.
Vi voro ensamma.
Jag satt qvar på min plats, räckte honom handen och sade god morgon.
Han hade kommit in så tyst, nästan okroppsligt, hans steg hördes icke på mattorna, han steg närmare och stälde sig vid sidan af eller en smula bakom mig vid den nedslagna chiffonierklaffen, med händerna på den.
Jag såg upp i hans ansigte länge, länge.
Det var ett böndagsansigte, svagt, omanligt.
Nu visste jag det: hennes sinlighet hade varit starkare än hennes afsmak, hon hade icke kunnat stöta honom undan; hon hungrade och törstade efter ”kärlek” och smekningar, och nu ljög hon för sig sjelf och ville påstå att hon höll af honom.
Gamla historien!
Jag tyckte det skulle vara så befriande att höra någon frimodigt nämna denna känsla vid dess rätta namn, friskt och medvetet, derför att den är fullt berättigad.
Men frimodighet var just hvad som fattades.
”Nå?” sade jag slutligen, då han ingenting sade.
”Hon har förlåtit mig,” kom det lågmäldt och bedröfligt.
Förlåta?
Var detta då något som han brutit med emot henne!
Åh, det var någonting så bakvändt och skeft.
Det hela var så ohyggligt proportionslöst och utan inre sammanhang.
Men nu var det för sent att hjelpas.
Åh denna ödmjuka mesighet!
Jag tror aldrig att jag fullständigare mist all kontroll öfver mig sjelf.
Sinnesrörelsen insvepte mig i en enda tung sky, som hämmande slog sig kring andedrägten.
Jag måtte ha blifvit förfärligt blek.
Det var icke genom min vilja eller min reflexion jag talade och rörde mig, det var genom det omedelbara i mig.
Hvad det kändes underligt!
Medvetandet lyftes som af en lång, salt våg, så stark, att jag hisnande icke visste hvar jag skulle hamna.
Genom allt det andra bröt det en blixtlik glädje öfver att mitt känslolif ännu kan taga så fullt ut sin rätt öfver reflexionen och min sjelfbeherskning.
Och så var jag borta.
Drogs med vågen jag visste ej hvart.
Jag gjorde den rörelse jag alltid gör af instinkt, så snart jag förlorar herraväldet öfver mig sjelf: jag slog händerna för ansigtet.
Jag kunde höra min egen röst, men den var främmande, andlös, tonlös, liksom bara en fläkt.
Det var så låg att jag icke vet hur det var möjligt att uppfatta den.
Men orden kommo snabbare, tydligare än jag brukar uttala dem:
”Jag är så rädd” – – – .
”För hvad?
Han böjde sig ned och lade handen på min axel för att kunna höra.
”Att hon inte skall vara riktigt säker på sig sjelf.”
Jag kände det ångestfullt som en möjlighet att hon en dag kunde vakna ur sitt rus och se honom så, som jag nu såg honom.
Det var en lång, andlös tystnad.
Han gick rundt kring min plats och sjönk ned på stolen vid bordet.
Det var som om hans maktlöshet förtunnat luften omkring mig, så att den icke räckte till att inandas.
Mina ord voro alltjemnt lika flämtande.
Jag behöfvde icke söka dem.
Liksom mot min vilja kommo de sväfvande ned till marken genom denna luft, som icke hade kraft att bära dem uppe så att de kunde ljuda som vanligt tal.
Jag var icke rädd för hvad jag sade.
Jag tyckte att det var som om en annan – klokare och frimodigare än jag – talat genom mig.
Jag bad honom redogöra så mycket han kunde för sitt samtal med Mathilda.
Vi sade du till hvarandra utan att tänka på att något annat kunde komma i fråga.
Hans ord kommo afbrutna andfådda.
Han var så beredd att säga allt hvad jag fordrade.
Pysen hade talat så bra.
Hon hade sagt honom alltihop, att hon kände vämjelse vid tanken på hans lif och att det icke var Anna Whittlock hon icke kunde komma öfver, utan det andra.
Jag sade honom att äfven jag, som annars är så van att tänka på och tala om sådana saker, hade känt mig så oberörd393 af det, att han under sjelfva sin gryende böjelse icke kunde afhålla sig.
Åh , men en sådan karaktär pysen har.
Hur han vördar och beundrar henne!
”Ja – jag tycker att hon är för god till dig.”
Jag sade det med något af ett sorgset leende.
”Det har du så rätt i, det har du så innerligen rätt i.” Svetten ville bryta fram i det bleka ansigtet, hans andedrägt var utmattad och ansträngd.
Hon hade varit så förfärligt ledsen derute i skogen, ”men hon beherskar sig så, och det verkar ännu mer.”
”Vet du om min olycka?” kom det så.
Jag anade det redan första gången jag träffade dig.”
”Hur är det möjligt!
Ingen läkare kan se det på mig.”
Jag vet bara att jag tänkte: se der en af de mina.
Och jag kände sympati.
Ty jag vet hur orättvist sådant bedömes af mödrar och systrar.”
”Jag har aldrig sagt det till dem!” kom det nästan förskräckt.
”Naturligtvis emedan du vet att de skulle ha missuppfattat det?”
Det var något så menskligt hos honom, sinnesrörelserna hade så fullständigt tagit hans ansigte i beslag, med hvarje ord kunde man röra vid en själens hudlöshet, men han drog sig icke undan, han var besluten att uthärda.
På sanning och ärlighet var det han ville bygga.
Smärtan öfver att icke ha ett renare och friskare lif att erbjuda var så gripande.
När han höll mina händer, när han såg in i mitt ansigte som för att tigga fram mina hemligaste tankar, så var det emedan han var bragt ur sina fogar och emedan han ingenting tänkte på annat än komma till klarhet.
Det var något af moderskänsla, som vaknade inom mig.
Jag kom att hålla af honom.
Men när jag nu smekte och tröstade, var det med en liten känsla af öfvertag; min förra rörelse var förbi.
Jag sade honom att han icke får tyda mina ord om att Matti är för god till honom så, som skulle jag tycka illa om honom sjelf.
Ty tvärtom hade jag hyst sympati för honom.
”Jag såg det i dina ögon”, sade han.
”Jag förstår dig så väl, det är så naturligt att du skall känna så, som du gör.”
Så berättade han om hvad
Hilda ”på sitt vanliga taktfulla sätt” yttrat om Schultz i Erik Grane. – ”Jag blef så ursinnig att jag sade en lögn; jag sade nej.”
Så kom Matti.
Han gick emot henne och tog henne i famn.
Hennes läppar darrade; hon höll på att gråta.
”Ja, jag har förlåtit honom,” hviskade också hon.
Samma fåniga ord!
Jag skulle kunnat ge upp ett gapskratt, och ändå var det så obeskrifligt ömkligt.
Var det fråga om att förlåta!
Åh, hvad det gjorde mig ondt när jag såg hennes darrande underläpp och tårfylda ögon, och han stod och smekte henne sakta, som när man smeker ett barn till ro.
Det var något så hjertslitande i hennes stilla, beherskade smärta.
Det var som om hon gaf sig endast motvilligt, som om hon endast småningom lät sig dragas till honom.
Efter en stund kom Ellen.
De talade om det för henne.
Jag satt i min stora stol och såg på.
När Ellen önskade dem lycka ville Mattis tårar strömma öfver.
Det var vidrigt att se henne gråta, medan de andra två stodo omkring henne, kysste och smekte henne, drogo henne intill sig, hviskade i hennes öron, – det var att à tout prix döfva sista resten af eftertanke.
Sedan åts det frukost och sinnena lugnade sig.
Jag gaf de unga tu nycklarne till mina rum, på det att de alltid måtte kunna bli ostörda.
Hela dagen tillbringade de nästan uteslutande med tête à têter.
Jag märkte hur Mattis smekhunger vaknade och tog öfverhand öfver allt annat.
Den dagen var den sista Ellen hade att vara här, och den hade hon och jag för oss sjelfva.
Vi lefde den tillsamman.
Min förra stämning öfver ojemnheten mellan den reflexionssjuke älskaren och den friska unga qvinnan hade något lagt sig.
Jag kände ett högst narraktigt obehag vid att se hur starkt hennes sinlighet vaknade, ty hon ville så gerna vara instängd med honom.
Detta obehag var antingen en rest af gammal förkonstling hos mig sjelf, eller också var det helt enkelt en hemlig afund mot de två unga, för hvilken jag icke hade djerfhet att göra mig reda.
Nu är jag nästan säker på att det var afund.
Jag har ju aldrig haft rättighet att vara sundt och starkt sinlig.
Man har aldrig erkänt min rätt att vara ung.
– – – Hå, hvarför skall jag blygas öfver detta.
Rår jag för att jag inte skapades könlös!
Och hade jag väl då dugt till författare!
Matti kom vid ett tillfälle och tackade mig för det goda råd jag gifvit henne, att tala ut utan förbehåll.
Karl hade sagt till henne, att han värderade henne så mycket mer, derför att hon varit så svår att vinna och derför att hon inte betraktade osedligheten blott med cyniskt lättsinne.
På eftermiddagen gick Hilda till Ida Lundegård och vi andra fyra togo oss en promenad på kyrkogården.
Ellen gladde sig åt att Karl såg så lycklig ut.
Och hon påminte honom om en vandring de tillsamman företagit tidigt på våren.
De hade suttit på en klippa och sett björkarne knoppas.
Och Karl hade suttit och talat om att det för honom icke fans lycka i verlden, att glädjen vore död för honom, och lifvet slut.
”Och mins du hvad jag sade?” frågade hon triumferande.
”Jo, det fans lycka!
– – – – Om man bara kunde förtjena den lite bättre!”
Så fingo vi för oss att Ida Lundegård skulle komma, och de unga tu förpassades öfver kyrkogårdsmuren.
Vi sågo dem gladt pratande vandra bort öfver ängen, hoppa på stenar öfver ån, hon munter och vig, han efter, med något tafatta stadsherrefasoner och utskrattad af henne.
De vandrade åstad till Krookens backe, der de stannade tills solen gick ned.
Derefter stängde
Ellen och jag oss åter in i mitt rum.
Jag vet icke om jag misstager mig, men det förefaller mig som om hon tycker bra om mig.
Hon är mera oförfalskadt mensklig än man skulle tro efter att ha läst den fruntimmersaktiga Erik Grane-recensionen.394 Jag tycker om henne.
Jag skulle vara glad om hon ville hålla riktigt af mig, jag tror egentligen aldrig att jag träffat någon qvinna, som jag känt mig så personligt dragen till.
Det är kanske mycket för det hon icke är religiös.
Nej, jag måste afbryta midt i referatet.
Det är den härligaste qväll man kan tänka sig.
Och sådant väder har det varit nu veckovis.
När hösten är vacker, så öfverträffar den alla andra årstider.
Lewkojer och Dahlier stå i blomma.
En doft af reseda stryker då och då in om fönstret.
Men icke en vind rör sig, träden stå alldeles stilla.
Det ligger ett vemod och en skönhet öfver allting.
Högt upp i luften flyga svalor och qvittra.
Solen har gått ned, och granarne stå mörka mot den ljusa himlen, den är liksom blank, hvitaktigt metallisk, och det fins icke ett enda moln.
För hvartenda andetag fylles bröstet med någonting ljumt, balsamiskt, friskt, som gör hvarje andhemtning till en omätlig njutning.
Skönare kunde det icke vara i paradiset.
Vore det skönare skulle man dö af det.
Grönskan är mjuk, fuktig.
Nu kommer daggen.
I dag är det den förste September.
Jag älskar denna månad.
Den har sett mig så lycklig.
Men jag måste återvända till den 23 Aug., till mitt referat.
Jag pratade med Ellen om allt hvad jag kunde hitta på, för att få så väl reda som möjligt på alla literära personer, som hon känner.
Magdalena Thoresen är hon god vän med och skulle resa till Köpenhamn för att besöka henne.
Hon har stora, mjuka, varma, spanska ögon.
Jag tycker att jag ser hennes ögon.
Hon är hjertegod och blid.
Björnson och hon ha haft en skandal med hvarandra.
Hans hustru blef svagsint af det.
När det blef för galet drogo de sig ifrån hvarandra.
Magdalena Thoresens styfdotter är gift med Ibsen.
Jag tror att hon också har egna barn.
Hon blef nog ungt enka.
Och skandalen var nog under hennes enketid.
Ellen menade att det måtte vara ett helvete att vara gift med Björnson.
– Hvarför det?.
– Jo, han är så häftig, uppflammande och ombytlig.
När han älskar så går han helt upp i det.
”Och måtro det är icke lätt att motstå honom, i synnerhet om man älskar tillbaka.
– Jag tänkte på de mjuka, själfulla spanska ögonen.
De hade älskat.
Hur var det att glömma?
Jag kunde ha lust att bli bekant med Magdalena Thoresen.395
Fru Agrell var en blaserad baldam vid 18 års ålder.
Då gifte hon sig.
Redan innan hon var vuxen hade hon börjat sin karrière som baldrottning.
Hon hade i följe af ett eller flera missfall tvingats att hålla sig i stillhet ett par års tid.
Det var först då hon började läsa samt syssla med sociala spörsmål.
Men först långt senare var det hon började skrifva.
Ellen tror att hon faktiskt är skild vid mannen.
Icke heller tror hon att fru Edgren lefver i äktenskap med sin.
Den skandal, för hvars skull Georg Brandes måste resa till Warschau, var med en fröken Knudsen, som är ett par och trettio år samt utomordentligt vacker.
Hon har två mycket inflytelserika bröder och saken gjorde stort uppseende.
Brandes har barn, som han lär hålla af, så att han ville icke skiljas.
När han rest påstod sqvallret att fröken Knudsen följt med honom.
För att dementera ryktet visade sig fröken Knudsen hvarenda dag på Köpenhamns gator.
Riktigt exponerade sin imponerande gestalt.
Hon skall vara af en alldeles egendomlig skönhet.
Någonting majestätiskt.
När hon skred framåt på trottoiren påminte hon om målningen ”Marie Antoinette på väg till schavotten.”
Förhållandet mellan dem fortfar ännu.396
Fru Agrell sade att först när hon kom till Köpenhamn så var hon så dum att fråga hvem ”den” var gift med, men hon hade icke varit der många dagar förr än hon blifvit så klok, att hon frågade hvem ”den” var skild ifrån.
Ellen tycker om fru Marianne.
Hon rådde mig att ODLA HUMORN, ty först och främst är den örten tunnsådd i våra dagar, dernäst kommer att den alltid har lätt att göra sig värderad, samt sist, men inte minst: den ligger så präktigt för mitt skaplynne.
Härpå tyder också Lundegårds yttrande att pojkarne äro det bästa i fru Marianne.
Ellen anmärkte att fru Edgren aldrig lyckas så väl med bakgrunden som med hufvudfigurerna, och detta ger lätt en viss torrhet åt hennes arbeten.
Hon sade att det förefaller henne som vore fru Edgrens bakgrund randig, den personen en blå rand, den en grön o.s.v. färgerna sammansmälta icke och bilda ingen helhet tillsamman med hufvudfigurerna.
Brandes’ hustru är så svartsjuk, att han aldrig kan taga emot fruntimmersbesök i sitt hem.
Fru Agrell brukade derför icke besöka honom, utan det var alltid han, som kom till henne.
Ellen envisades med att tycka synd om mig, derför att jag icke står i ett personligare förhållande till någon menniska.
– ”Jag blir ordentligt ond, om du säger på det sättet!
Du får inte beklaga mig.
Jag känner ingen tomhet.
Tvärtom; jag är bestämdt en af de lyckligaste menniskor som finnes i verlden.”
”Jag tycker det är synd om mig också.”
Sedan kom det liksom mot hennes vilja:
”jag lefver i alla fall i ett så pass personligt förhållande som det är möjligt, efter förhållandena.
Hon sade det snabbt, halfhögt.
Det var sådana ord, som man efteråt gerna skulle vilja taga tillbaka.
Jag drog mig till minnes hennes yttrande i Stockholm: ”Min historia kan du aldrig få, ty den är inte min ensam.”
Hon säger annars alltid att hennes lif varit fullkomligt jemnt och händelselöst.
Efteråt kom hon och sade att jag finge icke nämna något till Karl om det yttrande om hennes personliga förhållande, som hon låtit undslippa sig.
Jag lofvade det.
Vi hade talat mycket och hjertligt den dagen.
Det var den sista vi hade att vara tillsamman.
Jag stod vid chiffoniern framför spegeln och kammade mig.
”När du fått slut på alla de ämnen, som nu ligga och vänta, så skall du få ett af mig.”
Jag såg upp i glad öfverraskning.
”Min historia – – – – den är originell åtminstone.”
”Tack, – – – jag skall inte glömma det.
Jag skall nog påminna dig.”
Hon satt och tänkte ett par sekunder.
Så blef rörelsen henne öfvermäktig och hon ville icke att jag skulle se det.
Hon gick bakom mig och stälde sig vid kakelugnen, stödjande sig mot väggen.
Jag kunde se hennes ansigte i min spegel; hon märkte det icke.
Hvilket ansigte!
Det var icke längre den nyktra, hvardagliga Ellen Key.
Denna smärta adlade hela det fula ansigtet till en klassisk skönhet.
Det var den upphöjda, lidelsefria smärtan.
Det var Niobe, stelnad till marmor.
Jag har aldrig sett ett sådant ansigte.
Det var det menskliga, sedt utan mask, ty hon var så säker om att ingen såg henne.
Den minsta rörelse för att vända mig om skulle hon ha märkt.
Jag vågade knappt draga andan, af fruktan att förråda mig.
Åh, jag glömmer icke denna blick!
Uppåtvänd, orörlig, tårfyld – utan att hon grät.
Icke en rörelse, icke en blinkning.
Ljudlöst, rörelselöst stred hon med sig sjelf för att kufva det som ville fram.397
Jag frågade henne om fruarna Edgren och Agrell.
Jo, de äro Stockholmskor båda.
D.v.s. ytliga, äresjuka, – lefvande sitt lif i sällskapsnöjena och sällskapsintressena.
Hon berömmer dem – goda hufvuden – – – godt hjerta, – – – men hon talar aldrig med dem om sig sjelf.
Beträffande framtidsplaner säger sig Ellen icke ha några andra än att samla sig penningar nog att köpa det der torpet i sin hembygd och kunna lefva der.
Får hon icke nog till detta, utan känner att hon skulle falla sina medmenniskor till last, då vill hon antingen ta morfin eller också, ”simmar jag så långt ut som jag orkar och kommer aldrig igen.”
Ellen saknar min lugg. – ”Jag tycker om dig”, brukar hon säga.
Eller också ser hon på mig helt nära, uppmärksamt, betraktande, ända in i ögonen: ”du är vacker”, säger hon då.
Jag frågade henne en gång hvad intryck mitt utseende ger henne, efter hon säger så.
Jag trodde jag skulle få höra något likt det Helene Nyblom sade: ”et godt Menneske, der har lidt meget”, eller också att hon skulle tala om hur sann jag verkar.
”Jag tycker du ser ut som Hjördis”, svarade hon.
Det gjorde mig godt att hon icke påtvingade mig den molnfria godhet, som jag alldeles icke har.398
Sedan jag lagt mig på qvällen satt hon inne hos mig vid min säng.
Hon bara såg och såg, med dessa blanka, kloka ögon, som hvarken äro bruna, blå eller grå, utan af en underlig blandad, rost- eller jernaktig färg och ändå ljusa.
”Hvarför ser du?”
”Jag kan inte låta bli.
Du är så vacker der du ligger med den mörka flätan slagen kring halsen så der.”
Hon lyfte i flätan.
(Det är sant, hon har ju sjelf nästan icke något hår samt begagnar lösfläta, det var derför hon beundrade).
”Vacker!
Du får förlåta – – – men jag har aldrig hört något så dumt.”
Naturligtvis var jag i hemlighet smickrad.
”Inte menar jag att du är någon rosenknoppsskönhet!
Men det är roligt att se på dig.”
Naturligtvis var det roligt – för mig.
Jag frågade henne om Hellen Lindgren.
Jo, visst brukade han gå till ”flickor”, det trodde hon säkert.
– Om hon tänkte att modern visste om det?
Inte öppet, men kanhända hon anade det.
Följande morgon följde vi alla upp Ellen till stationen.
Under Ellens sista aftonsamtal med mig hade båda flickorna suttit ute i salen, och Matti hade berättat
Hilda allting om sin förlofning.
Dock ingenting af det som rörde Karl personligen.
Således ingenting om Anna Whitlock och ingenting om hans sjukdom eller ungkarlslif.
När vi skulle gå från stationen begåfvo de båda unga sig ut på morgonvandring.
Hilda och jag gingo till kyrkogården.
Detta var på tisdagen, den 24de.
Ja, nu skulle jag mista Matti, men jag måste väl lefva ändå.
Det var det sista personliga band som brast.
Det sista som bestämdt knöt mig till en menniska.
Kamraten hade gått förut.
Och nu gick hon.
Jag hade ju vetat på förhand att så skulle gå, både med honom och henne.
Men tungt var det.
Gud i himlen – – – – icke en enda menniska!
Men jag fick taga dagen som den kom.
Vara nöjd med att icke bli biten av dem jag hade qvar.
Således gingo Hilda och jag till kyrkogården.
– – – Hvad hemmet skulle bli tomt!
Hvarför skall den ömkligaste småsjäl kunna ha en menniska att sluta sig till.
Men jag skall ha ingen, ingen!
Hilda gick och sjöng sin eviga klagosång om att hon tror hon blir tokig.
Dagen förut hade varit att bli vansinnig öfver.
Karl och Matti hade sprungit åt sitt håll, Ellen och jag läst igen dörrarne om oss, och hon hade fått gå ensam.
Ja, jag medger att det var tråkigt sällskap.
Jag sökte tala förstånd med henne, men medvetandet om att det i morgon skall vara som osagdt verkar icke vidare uppmuntrande.
Inte längre ledsen för Mattis skull.
Matti hade talat om för Hilda att ”han” kysser henne så förskräckligt, hon tycker det är alldeles för galet.
– Jaha, visst det.
Matti var jag således inte längre ledsen för.
Åh herre Gud, det är ändå magert att icke ens få ha Ahlgrens-pys att hålla af sig, utan att den skall draga sina färde och lemna en i sticket, att gå der ensam och stulta i verlden.
Pysen hade det bra nu, men jag var tung till sinnet.
Ja, det var jag.
Bortkastad af alla som en gammal skotrasa.
Hildas jeremiader, gubbens knarr, penningbekymmer, och arbete med piskan på ryggen.
Treflig existens!
Det kändes som vore det tre år sedan jag råkade Matti sist, så främmande var jag för henne.
Hon hade numera ingenting att säga mig, jag ingenting till henne.
Hela föregående dag hade vi knappt vexlat ett ord eller en blick med henne.