Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men ur de blodiga och förskräckliga striderna, som uppkommit härigenom, skulle en gång insigten af denna förvillelse desto klarare framträda.
Theodoros kallade partikampen med dess olyckor för Kristendomens födselsmärtor; han bad Hermione endast läsa dess urkunder, och hon skulle då klart inse, att Jesu lära ej är roten till de kristnes fel och verldens olyckor, utan roten till glädje och salighet i de enskildes hjertan.
Hermione förebrådde de kristne deras förakt för menniskans skönhetsdrift och det raseri, hvarmed de förstörde konstens verk, svarade Theodoros, att då skönhetsdriften blifvit af skaparen inplantad i menniskorna, så måste den äfven finnas och en gång komma till erkännande äfven hos Kristianerna.
Berättar ej, sade han, Tukydides, att Athenarne en gång vid en mägtig fiendes annalkande kullsförtade sina pelare och minnesvårdar, för att använda dem till förskansningar?
De gjorde det, utan att någon för den skull har förebrått dem barbari.
Kristianerna kunna icke hata konsten, utan endast de tillfälliga former, i hvilken hon ännu uppenbarar sig för deras blickar.
– Hermione, fortfor Theodoros och pekade på den nedgående solen, som purpur- färgade haf och himmel, – naturen, midt i hvilken vi lefva, är ju en återglans af Guds skönhet.
Hvarthän vi vända våra blickar, omgifvas vi af skönhet.
Menniskan är försänkt i ett haf af skönhet, och hon måste blunda, om hon ej vill se den, emottaga och öfverväldigas af dess intryck.
Tror du då, att skönheten är något förgängligt, att spegeln, som själen håller mot naturen, kan någonsin släppas och krossas som en vanlig spegel?
Nej, spegeln är själen sjelf, skönhetsdriften är oförgänglig och förstördes än allt hvad konsten hitintills frambragt, skall ur förstörelsen ett nytt och högre framgå.
Då Theodoros slutade sitt samtal med Hermione, var skymningen inne.
Emedan det var ovisst vid hvilken tid Krysanteus skulle återvända från staden, kunde han icke afvakta dennes ankomst; han önskade Hermione en god natt och begaf sig på väg till Piræeos, otålig att få höra utgången af arkontvalet.
Underrättelsen om folkförsamlingens beslut hade redan hunnit sprida sig i hamnstaden.
– Medborgare, sade Theodoros till den förste bekante, han mötte på gatan.
– Du har förmodligen bevistat folkförsamlingen?
– Hvem är den nye arkonten?
– Krysanteus är återvald, svarade mannen harmset.
– Ah, det var en utgång, som jag knappt förmodat.
– Ej heller jag.
– På hvem röstade du, min vän?
– På Krysanteus.
– Och likväl tillhör du hans motparti, såvida jag icke misstager mig.
– Du misstager dig.
Jag räknar mig till hans anhängare, ehuru jag har mycket att anmärka emot hans person.
Han uppför sig såsom tyrann och envåldsherrskare öfver det fria folket i Athen.
Han betungar oss med pålagor, som varit oerhörda intill denna tid.
Vi medborgare skola underhålla alla sjuka och fattiga i staden.
Vi skola underhålla skolor ej blott för våra egna barn, utan ock för våra slafvars.
Har man någonsin hört något sådant?
Det är en himmelsskriande orättvisa, Theodoros, och jag undrar, att vi icke, hellre än att tåla sådant, flyttat ut i någon ödemark.
– Och i trots af dessa klagomål öfver Krysanteus gaf du honom i dag din röst, säger du.
– Ja, han erhöll nästan alla de närvarandes röster; men icke vill jag säga, att valet för den skull är lagligt.
– Just då vi skulle skrida till hemlig omröstning, uppsteg Karmides ...
– Karmides, var han närvarande? inföll Theodoros förundrad.
Ja, för första gången, och förmodligen endast för att roa sig och tillställa oreda.
Nog af, han steg upp, talade till folket och föreslog öppen omröstning i stället för hemlig.
– Krysanteus’ lilla anhang ropade bifall.
De andre tego.
Den öppna omröstningen började.
Du kan nu lätt föreställa dig utgången.
Hvarför skulle icke den öppna omröstningen hafva samma påföljd som en hemlig?
– Du begriper väl, sade han, – att ingen just vill öppet bryta med Krysanteus, som är rik och mägtig och har kejsaren bakom sin rygg.
Med hemlig omröstning skulle Krysanteus ej haft hundra bland tusen för sig; nu hade han icke tio bland tusen emot sig.
Sådan är verlden, min vän.
– Väl, prisen er lyckliga, att hvad som skett har skett!
Krysanteus är eder ädlaste och bäste medborgare.
Den bildstod, som J för ett år sedan upprest åt honom, bär inskriften „Åt Athens förste medborgare.“
Om han redan då förtjente detta namn, så förtjenar han det nu tusenfaldigt.
Smicker! sade medborgaren med en axelryckning, hvarefter han helsade Theodoros och fortsatte sin väg.
Vid pass en timme sedan Theodoros lemnat landtgården, anlände Krysanteus dit ifrån staden.
Hermione hörde med glädje, att valet på ett lysande sätt utfallit till hans förmån.
Theodoros’ farhågor hade således icke besannat sig; Athenarne hade icke visat sig otacksamma.
Men på Krysanteus panna låg dock en skymt af dysterhet och smärta.
Han anade, att valets utgång berott af det förslag, som Karmides framställt, att det skulle ske med öppen omröstning.
Han hade på sednare tider rönt många bevis på medborgarnes likgiltighet, hade ofta mött åtminstone passivt motstånd; han började märka, att han stod så godt som ensam och att det verk, på hvilket han arbetade, icke hade någon fast grundval i folkets tänkesätt.
Men han ville icke förtvifla om sitt mål.
Han hoppades på det unga slägte, som var bestämdt att uppvexa under de institutioner, som Julianus skapat, under inflytelsen af den ande, som utströmmade från honom.
Och likasom i förkänsla deraf, att Juliani bana ej skulle blifva lång, ockrade Krysanteus med minuterna och arbetade med feberaktig otålighet för sitt mål.
Det var för den skull han icke ville lemna magten ur sina händer; han kunde som enskild medborgare verka mycket, men icke detsamma som nu.
Först när han satt bredvid sin älskade Hermione, försvann det dystra molnet från hans panna, medan hon spelade på sin cittra och sjöng ett stycke, som varit Elpenikes älsklingssång.
Vid supéen infann sig Okos, den unge slafven, portvaktarens son, med ett nyss anländt bref.
Det var från Ammianus Marcellinus, som nu åtföljde Julianus i kriget mot Perserna.
Krysanteus uppläste och Hermione lyssnade med strålande ögon till den skildring, som Ammianus lemnade öfver Juliani framgångar.
De täflade med Alexanders, om icke öfverträffade dem.
Den romerska krigsärans mest lysande dagar hade återvändt:
Juliani exempel hade förvandlat hvarje romersk krigare till hjelte.
Perserna hade förlorat drabbning efter drabbning.
De hade slutligen kallat floderna till sin hjelp, genombrutit deras fördämningar och låtit deras vatten öfversvämma det vidsträckta slättland, på hvilket legionerna framtågade.
Men äfven detta hinder öfvervanns genom soldaternas ihärdighet, som lifvades af sin anförares ande.
Han marcherade till fots i spetsen för legionerna, uppmuntrade de modfällde och deltog med egen hand i de arbeten, genom hvilka Persernas afsigt omintetgjordes.
Vattenmassorna hade blifvit återförda inom sina bräddar och hela skogar nedhuggna till lagning af de utskurna vägarne.
Hären nalkades alltmer den persiska hufvudstaden.
Perisabor, den andra i ordningen af Persiens städer, välbefästad och försedd med talrik besättning, hade blifvit stormad och intagen.
Efter Perisabor var ordningen kommen till Maogamalka, Persiens starkaste fästning, belägen endast tvenne mil från hufvudstaden.
Den försvarades, skref Ammianus, af sexton torn, djupa löpgrafvar och dubbla murar, samt hade i alla tider ansetts ointaglig.
Men Julianus lät gräfva en mina under murarne till staden, och medan hufvudhären företog en allmän stormning mot utanverken, medan belägringstornen framrullades och kastmachinerna slungade sina stenblock, hade en utvald skara genom den underjordiska gången inträngt i staden, hvars besättning vid denna oförmodade anblick sträckte vapen eller grep till flykten.
Nu stod romerska hären i hufvudstadens omedelbara grannskap.
Den glädje, hvarmed Ammiani bref uppfyllde Krysanteus och hans dotter, blandades med oro och dystra farhågor, när han slutligen skildrade den oförvägenhet, hvarmed Julianus blottställde sin egen person.
Han tycktes äfven i detta hänseende hafva tagit Alexander till sitt mönster.
Vid Perisabor hade Julianus ledt stormningen mot den ena af fästningsportarne; då soldaterna arbetade på att spränga denne, hade fienderna från murens tinnar riktat ett regn af kastspjut och stenar emot den purpurklädde anföraren.
Vid Maogamalka hade tvenne Perser framrusat från ett bakhåll, för att nedgöra honom.
Julianus afvände med sin sköld deras förtviflade hugg, dödade med egen hand den ene fienden och tvang den andre fly, innan de romerska soldater, som arbetade i grannskapet, hunnit ila till undsättning.
Ammianus anförde flera liknande drag och beklagade, att knappast någon dag förflöt, då ej kejsaren blottställde sig för faror, ur hvilka han liksom endast genom underverk blifvit räddad.
Då Hermione begaf sig till sin sofkammare, der hennes kammarflicka Alkmene väntade för att biträda henne vid afklädseln, sken den uppgångna månan mellan slingervexterna utanför det öppnade fönstret så lockande in i det lilla rummet, och nattvinden medförde så ljufva vällukter, att Hermione, lyssnande till Alkmenes beskrifning på nattens skönhet, gaf vika för sin lust att tillbringa ännu en stund i det fria, innan hon ginge till hvila.
Alkmene band kappan öfver sin herrskarinnas skuldror och gjorde sig i ordning att ledsaga henne; men Hermione tillsade henne, att hon ville vara ensam.
Följd af kammarflickans ögon, styrde hon kosan till sitt ensliga älsklingsställe.
Mötet.
Då Hermione befann sig ensam, sjönk hon på knä och bad, med blicken riktad mot den stjernbeströdda himmelen, att den vishet och allmagt, som skapat de oräkneliga himmelska ljusen och leder dem i sina banor, måtte beskydda undan krigets faror Juliani lif och förläna honom en lång, lyckosam och välsignelserik verksamhet såsom rikets kejsare och fader.
Nattens lugna skönhet, det tindrande himlahvalfvet, det stilla vidsträckta hafvet, de för lätta sommarflägtar susande lundarne ingåfvo den bedjande flickan känslan af det högsta väsendets närvaro omkring henne och i hennes egen själ.
Kunde i denna natur, så uppfylld af skönhet, så herrligt ordnad af sin store byggmästare, kunde i hennes sköte finnas en sfer för blinda, regellösa magter, gjorde sig ej samma kärlek och förutseende vishet gällande äfven i menniskoslägtets lif och öden?
De sälla känslor, som med bönen genomströmmade Hermione, upplöste denna fråga i en lyckliggörande och lugnande öfvertygelse.
Vårt slägtes öden ledas af Gud; det sanna och goda skall slutligen segra öfver osanning och ondska; den högsta lott, till hvilken en dödlig blifvit utkorad, är en plats bland stridsmännen för den goda saken; hans strid är aldrig fruktlös, han vinner, äfven när han dukar under, och han segrar äfven genom sin död.
Det var Juliani bild, kring hvilken Hermione samlade dessa tankar.
Men han vek, utan att hon visste huru, för en annan, som plötsligt stod för hennes andes öga.
Det var en skön man, i hvars anlete strålade en öfverjordisk mildhet och renhet, hvars ögon, fästade i Hermiones själ, syntes i sin blick hafva samlat och förmenskligat det högsta väsendets ofattliga kärlek.
Han bar, lik Apollon, en krans omkring sin panna, men kransen var icke vriden af lager, utan af törne, och bloddroppar nedsipprade på hans hvita panna.
Han framräckte sina händer – äfven de blödde ur djupa sår, men han log och sade: se, äfven jag har segrat genom min död.
Hermione igenkände Nazarenen, om hvilken Theodoros talade med så innerlig hänförelse, och för hvilken han redan förmått ingifva henne icke blott den vördnad, hon måste känna för en stor theurg, en af himmelen älskad menniska, utan äfven en högre känsla, i hvars värma hon anade och fruktade en gryende kärlek.
Hon fruktade den, ty det kristna namnet var henne förhatligt.
Hon hade från barndomen lärt och genom sin egen erfarenhet af verlden nödgats förknippa med detsamma föreställningarne om det fula, låga, grymma och dumma.
De tvenne kejsare, som hitintills burit det kristna namnet, hade varit lömska, menediga tyranner, som rasat mot sin egen slägt, likasom mot sina undersåter.
De kristne presterna predikade emot förnuft och frihet; det kristna lifvet förekom henne som en svängning mellan en vild hängifvelse åt vällust och laster, samt en lika otyglad hängifvelse åt köttets dödande genom ett afskyvärdt sjelfplågeri.
I begge hänseendena framstod det fula i hela sin vederstygglighet, parande sig hos den stora hopen med kärlek till smuts och lumpor.
Läran om naturens förfall var henne en lögn, då hon såg naturens skönhet; föreställningen om en i grunden förderfvad menniskonatur förekom henne lika ovärdig som farlig, och Hermione betraktade som en frukt af denna lära den grufliga disharmoni, den brist på sjelfbeherskning, det åt ytterligheter hemfallna, åt fanatism och alla slags lidelser öfverlemnade lif, hvaraf den kristna kyrkan och dess medlemmar framvisade så talrika bilder – skärande motsatser till de lugna, harmoniska gestalter af förädlad mensklighet, som den helleniska filosofien hade danat, och på hvilka Julianus var ett så herrligt exempel.
Men den Kristus, om hvilken Theodoros predikade för Hermione, var ju en helt annan än den ande, som uttalade sig i Kristianernas lif, åskådningssätt och inbördes strider.
Han var ju det skönaste och fullkomligaste väsen i menniskogestalt.
Hans lära var ju den enklaste och likväl sublimaste, som en menniskas läppar uttalat.
Hans gudamensklighet förekom ju äfven Hermione som en förnuftsnödvändighet, och det budskap, han förkunnat, det kall, han med sin död fullbordat, som det högsta bevis af gudomlig vishet och kärlek.
Hvad skulle hon då tro, hvad skulle hon då göra?
Umgänget med Theodoros hade utsått tvekan i hennes själ.
Hon kände det djupt i detta ögonblick, sedan bönens hänförelse försvunnit.
Hon lutade pannan i sin hand och tänkte på sin fader, på hans gråsprängda lockar, på den strid, der han kämpade i första ledet.
Skulle Krysanteus’ dotter kunna svika honom?
Denna fråga förskräckte henne, då hon framställde den till sig sjelf.
Skulle hon då undfly umgänget med Theodoros?
Nej, detta innebure ett erkännande, att hon vore den svagare, det vore ju ett brott mot sanningen, som bjuder att lyssna till hvarje skäl och behjerta dem, som icke kunna vederläggas.
Men hon beslöt att nästa gång vara bättre rustad till försvar.
Desto klarare skulle då sanningen framträda ur de motsatta meningarnes strid.
Hermione skulle åhöra sin faders föreläsningar och väpna sig med alla de skäl, som den snillrike kejsaren nedlagt i sin nyligen fullbordade skrift emot den kristna läran.
Dessa skäl ville hon då införlifva i sin egen tankebyggnad.
Det skulle återgifva denna byggnad sin jemvigt och sätta Hermione i stånd att utan fruktan lyssna till den kristne ynglingen, för hvilken hon kände en varm, systerlig tillgifvenhet.
Hermione var aldrig ensam, utan att minnena inställde sig af brodern och af älskaren, som hon begge förlorat, men som hon begge hoppades återfinna i ett annat lif.
Huru öfverraskad, ja bestört hon blef i första ögonblicket, då hon bland Kristianerna, som arbetade på Afrodites tempel, upptäckte en yngling, hvars anletsdrag så liknade Elpenikes, hennes moder, och den bild, som hennes inbillningskraft hade skapat af Filippos.
Först sedan hon närmare betraktat den unge presten, försvann i någon mån denna likhet och på samma gång en illusion, hänförande och tillika smärtsam.
Hon kunde dock icke glömma den unge föreläsaren, och om icke hennes sednaste samtal med Theodoros tagit den riktning, det erhöll, så hade hon redan nu af honom utforskat den unge Clemens’ lefnadsomständigheter.
Krysanteus hade i afton berättat henne, att Karmides deltog i folkförsamlingen och röstade för honom.
Detta öfverraskade Hermione.
Hon visste, att Karmides och hans lättsinniga vänner smädade Krysanteus’ sträfvanden, likasom de öfverhufvud hånade allt, som låg utanför gränsen af deras eget vilda, njutningslystna lif.
Vore det möjligt, att Karmides förändrat sig?
Ack, sedan denna förmodan inställt sig, ville hon icke öfvergifva den, huru osannolik den var.
Ljuden af annalkande steg nådde Hermione och störde hennes betraktelser, då de voro på väg att öfvergå i vemodigt svärmeri.
Hon trodde, att det var Alkmene, som sökte henne, och steg upp, för att möta denna.
Men i samma stund visade sig framför ingången till bersåen en manlig gestalt, höljd i en mörk mantel.
Månskenet föll på hans bleka, men vackra ansigte.
Hermione igenkände Karmides.
Hon förvirrades vid denna oväntade anblick af föremålet för sina tankar.
Äfven Karmides syntes öfverraskad.
Det uppstod en kort tystnad, som bröts, då Karmides i en ton, som klingade allvarligt och vördnadsfullt, sade:
– Hermione, blif icke förskräckt.
En tillfällighet har fört mig hit, och jag anade ej ett sådant möte vid denna sena timme.
Men då ödet nu så fogat, att jag råkat dig ... vågar jag då nalkas dig?
Vågar jag bedja dig att stanna och höra några ord från Karmides läppar?
Det låg ej blott i Karmides ton, utan äfven i hans drag ett uttryck, som Hermione trodde för alltid försvunnet derifrån, och som påminde henne om den fordne Karmides.
Helsans rosor hade vissnat på hans kinder, och hans blick var dyster, men i trots häraf liknade han i denna stund sig sjelf, sådan han var, då Krysanteus ännu kallade honom sin älskade lärjunge.
Han syntes densamme, men uppstigen från en långvarig sjukdom.
– Jag vill höra dig, Karmides.
Och då efter dessa ord ånyo en tystnad uppstod, hvarunder Karmides syntes tveka, hvad han skulle göra eller säga, tillade Hermione, i det hon satte sig och anvisade honom en plats i sitt grannskap:
– Din ankomst öfverraskade mig i första ögonblicket, ty jag väntade den icke, och det är nu så längesedan vi sågo hvarandra.
Den vackra natten har lockat mig att tillbringa timmen, fastän långt framskriden, i det fria.
Och samma vackra natt har lockat dig att styra kosan till en vacker utsigt, der du ser hafvet belyst af månan, och der du kan erinra dig så många barndomsminnen.
– Jag vet icke, om natten är vacker eller ej, sade Karmides, i det han satte sig midtemot Hermione och kastade manteln tillbaka.
– Jag har intet öga för naturen.
Jag ser, att månen skiner, jag finner natten tyst och nejden lugn, det är allt.
Men barndomsminnena ... du nämnde dem.
Det var måhända de som förde mig hit.
Jag vet det icke sjelf, men jag vet, att dessa minnen hafva börjat beherrska och plåga mig ...
Låt mig tala fritt om mig sjelf, Hermione!
Dölj din motvilja och hör hvad jag säger.
Jag vill fråga dig: hafva de rätt att plåga mig, minnena af min barndom, af din faders godhet och din egen kärlek?
Har jag förfelat min bestämmelse och förslösat min lycka?
Har jag varit otacksam emot din fader?
Har jag förorsakat dig sjelf någon smärta?
Du finner hvad det är, som jag frågar mig sjelf.
Hör nu äfven de inkast, jag gör emot sådana frågor, hitintills tyvärr förgäfves.
Din fader uppfostrade mig till att älska vishet och skönhet.
Han ingaf mig trängtan till beggedera.
Jag ville blifva vis, jag ville begripa Gud och verlden och mig sjelf, jag ville inrätta min vandel efter hans eget mönster, och jag var lycklig i min inbillning att kunna göra det.
Men jag erfor omsider, att jag icke är skapad till dykare i filosofiens bottenlösa haf; ligger sanningen der förborgad, så skulle hon åtminstone icke kunna upphemtas af mig.
Det var en oangenäm upptäckt, som betydligt afkylde min ifver och nedstämde mina förhoppningar.
Jag skulle blifvit en ömklig platonisk filosof, men jag ville blifva något helt och fullständigt.
Krysanteus lärde mig att älska det sköna.
Tyvärr var det endast med dina drag, Hermione, jag kunde tänka mig något skönt.
Jag älskade dig och yppade det i en olycklig stund för dig.
Din genkärlek gjorde mig lycklig för en kort tid ... som är den enda lyckliga tiden i min lefnad.
Men det dröjde icke länge, innan jag insåg, att vi icke voro skapade för hvarandra.
Jag insåg mer och mer att du är mig öfverlägsen ej blott på hjertats, utan äfven på intelligensens vägnar.
Min kärlek blandade sig med beundran, min beundran med förödmjukelse.
Jag är egenkär och högmodig; men vore jag än intetdera, vore jag den ödmjukaste bland menniskovarelser, så skulle jag likväl icke vilja ega till maka en qvinna, som öfverträffade mig i allt, och i hvars ögon jag egde intet, som kunde förläna mig ett företräde framför henne eller aftvinga henne aktning.
Känslan af din öfverlägsenhet gjorde mig olycklig, Hermione, utan att den afkylde min kärlek.
Hvad jag då ännu egde och som förlänade mig värde i mina egna ögon, var det sedliga ideal, som din faders läror för mig uppenbarat, och hågen att i min egen lefnad förverkliga detsamma.
Detta ideal står ännu för min blick, men hågen att förverkliga det försvann, när jag insåg, att det för mig var oupphinneligt och äfven här min kraft var otillräcklig.
Och om jag, ännu i gosseåren älskade det för dess egen skuld, så hyllade jag det, såsom varmblodig yngling, endast för din skull, Hermione, för att vara utan fläck och tadel inför dig.
Men sedan viljan en gång dukat under i striden mot lockelserna, hvad återstod mig då?
Att tillfredsställa min ärelystnad genom att spela en roll i statslifvet?
Ack, Hermione, dertill fordrades, att ett statslif i våra dagar skulle finnas.
Att sjelf vara despot skulle kanske behagat mig, men att vara en despots verktyg, dertill kände jag ingen böjelse.
Men det öppnade sig för mig en annan bana, rosenströdd och lätt att gå.
På henne kunde jag uppnå en viss fullkomlighet och öfverglänsa mina likar.
Derom blef jag snart nog öfvertygad genom en närmare bekantskap med verlden.
Jag har nu vandrat denna bana till sitt mål.
Ett oändligt afstånd skiljer oss ifrån hvarandra, Hermione.
Den smärta, jag förorsakat dig, bör längesedan vara läkt.
Du kan derför öfverväga med lugn hvad jag nu för dig har framlagt ur mitt inre lif.
Du finner, att jag försöker rättfärdiga mig och lägga en del af min börda på ödets skuldror.
Har jag orätt deruti, så måste din dom blifva mycket sträng.
Men huru ditt förstånd än dömer, så vädjar jag till ditt hjerta, Hermione, ty af ditt hjerta hoppas din fosterbroder förlåtelse och glömska.
Hermione svarade:
– Behöfver du min förlåtelse, så åtskiljas vi ju icke längre af något oändligt afstånd.
– Du säger detta i så kall ton, Hermione, sade Karmides.
– Din förlåtelse kyler mitt hjerta, i stället för att värma det.
– Hvad önskar du mer än förlåtelse och glömska? frågade
Hermione med tilltvingadt lugn.
– Nej, inföll Karmides lifligt, – jag borde önska ingenting eller allt.
Jag borde fordra, att du älskade mig i trots af allt, hvad jag gjort, för att utsläcka din kärlek, att du afsade dig din själs öfverlägsenhet och blefve den svaga qvinnan, som icke kunde skilja sitt hjerta äfven från den ovärdigaste, när hon en gång lärt att älska honom.
Sådane qvinnor gifvas, Hermione, men icke för mig.
Hvar skall jag finna henne, som vill fatta min hand och följa mig, hvarthän jag går, till lyckan eller förderfvet, till högheten eller eländet, till saligheten eller eviga plågor?
Karmides ord buro vittnesbörd om en strid, som sönderslet hans inre.
Hon betraktade det och uppfylldes af vemodiga känslor.
Dessa bleka drag voro outplånligt fästade i hennes själ.
Han var olycklig, han ångrade sig, och han skulle vända om på sin väg, om blott en hjelpande hand räcktes honom af den han älskade.
Och i kampen mellan sin stolthet och förtvillan hade han uttalat en fordran, som var trotsig, men förrådde, att i djupet af hans väsende hvilade ännu hans första kärlek.
Skulle hon stöta honom tillbaka?
Hon hade då handlat efter ingifvelsen af en qvinlig stolthet, som här om någonsin varit berättigad, men hon hade förnekat sitt hjerta, som kände kärlek, ömhet, medlidande och glädje öfver möjligheten, att Karmides’ ånger och själsstrid voro vägen till hans upprättelse.
Hon svarade honom med lugn och innerlig röst:
– Bed Gudarne om en sådan maka, Karmides.
– Jag vill icke bedja om det omöjliga, sade Karmides dystert.
– De kunna icke skänka mig henne.
– Gör dig endast värdig deras gåfva, och hon skall icke uteblifva.
Gud ser, att du är olycklig, Karmides, och han, som är verldens hjerta, skall gifva dig hvad ditt eget hjerta behöfver.
– Tror du det, Hermione? frågade Karmides med vek röst.
– Tror du, att någon upprättelse och någon förhoppning ännu gifves för mig?
Med hvilka beräkningar han än infunnit sig – i denna stund var han uppriktig och följde de öfverväldigande känslor, som uppsprungit ur hans bättre natur.