Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den af Lag-Utskottet föreslagna tid för denna reservations inlemnande samt Utskottets sammanträden och andra riksdagsgöromål hindra mig att fortsätta den påbörjade kritiken af 1860 års ifrågavarande författning och motiveringen af mina förslag, äfvensom att granska dissenterlagen och motivera de ändringar, jag deri föreslagit.
Men då i afseende å dissenterlagen allmänt och äfven bland flera af Högvördiga Ståndets ledamöter erkännes, att den icke uppfyllt sitt ändamål, reda och ordning i kyrkliga förhållanden, samt jag är förvissad, att genom de ändringar, jag i samma lag föreslagit, berörde ändamål skall vinnas åtminstone såvida, att Baptisterne ordentligen utträda från Svenska kyrkan; vågar jag till hvarje opartisk hemställa, om ej berörda ändringar borde antagas.
På grund af hvad andragits dels uti min ifrågavarande motion, tryckt under M 240, dels i denna reservation, dels vid de två sednaste riksdagarne och flera gånger i allmänna tidningarne, dels ock af berömda författare, såsom Doktor A. G. Rudelbach, i hans '»votum för »virkehg religionsfrihed», den i Sverige väl kände presbyterianske presten Robert Baird i hans på svenska i sammandrag tryckta afhandling »om religionsfriheten i Förenta Staterna» samt A. Vinet, om »kgrkofriheten» i svensk öfversättning tryckt detta år hos Edqvist i Upsala, — vågar jag hemställa, att Lag-Utskottets ifrågavarande
Betänkande återremitteras, få det att Utskottet må blifva i tillfälle att noggrannare och fullständigare, än hittills skett, behandla de i min motion framställda förslag.» af Herr Lemchen.
Rättelse: sid. 10, rad. 10 nedifr. står: 1846 läs: 1845 STOCKHOLM, tryckt hos e. westrell, 1863. Lag-Utskottets Utlåtande M 43. 1 &>o 43.
Ank. till Exp.-Utsk. den SS Juli 1863, kl. 8 e. m.
Ullålande, i anledning af vackt motion, angående saltet för stämnings delgifvande åt byalag.
Resolutionen på allmogens enskilda besvär den 29 Maj 1752 är förordnadt, att, när tvist härader och socknar emellan uppkommer eller eljest en hel menighet bör stämmas, stämningen i sådana mål må uppläsas å predikstolar n e i det härad eller socken, som tilltalas och sökes, så lång tid före tinget, som i lagen utsatt är, samt att stämningen derjemte på tingsslufvudörren anslås.
Ändamålsenligheten af detta stadgande är påtaglig.
Derförutan skulle en sak, deri talan fördes emot en hel menighet, icke kunna bringas till slut med mindre menighetens samtliga medlemmar hvar för sig undfått del af den uttagna stämningen, på sätt 11 kap. 7 § Rättegångsbalken bestämmer.
Härigenom åter vore, då dessa utgjorde ett större antal och ville undandraga sig skyldigheten att i saken svara, tillfälle dem beredt att uppehålla käranden i hans rätt, ofta måhända så länge, att dess ulfående antingen, i följd af under tiden inträdda förändrade förhållanden, för käranden förlorade allt värde eller ock blefve förenadt med så stora kostnader, alt desamma, äfven om käranden förmådde bestrida dem, icke kunde uppvägas af den fördel, han hade att förvänta, i händelse sjelfva saken af honom vanns.
Härjemte och oin också genom användande af det i Kongl.
Resolutionen den 29
Maj 1752 medgifna stämningssätt någon gång kan inträffa, att en eller annan af svaranderne icke erhåller kunskap om den utfärdade stämningen och sålunda ej kommer i tillfälle att värja sin rätt, utan han i sjelfva verket dömes ohördan, är det likväl mindre att befara, att derigenom bans rätt förnärmas, enär de öfrige svaranderne, hvilka lika med honom hafva alt af saken vänta nytta eller skada, äro : Bih. lill II.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 19 Häft. i 2 La g-Vt skottets Utlåtande M 43. i tillfälle och, om saken är af någon vigt, icke torde underlåta att emot kärandens anspråk försvara sig och i och med detsamma jemväl den uteblifne svaranden.
Men de olägenheter, som, på sätt närnndt är, blifvit undanröjda, då en hel menighet är svarande, qvarstå ännu i flera fall, såsom då någon finnér sig föranlåten att emot ett större antal fastighetsegare föra talan i ett sådant hänseende, deri de utgöra en samfällighet, fastän de icke kunna anses såsom en menighet.
I detta fall måste käranden delgifva stämningen hvardera svaranden särskildt, och erfarenheten har visat, att ofta flera år åtgå, innan berörde delgifning försiggått och sjelfva saken ändtligen kan blifva föremål för domstolens handläggning.
För afbjelpande häraf har, uti en inom Yällofliga Borgare-Ståndet väckt, till Lag-Utskottet remitterad motion (JV2 44) Herr Cygnceus föreslagit, alt det i omförmälda Kongl.
Resolution för esk ri fna sätt att delgifva stämning åt en hel menighet äfven måtte få ega tillämpning då byalag skall stämmas.
Utskottet, som fullkomligt godkänner syftningen af detta förslag, får dock anmärka, att detsamma, sådant det blifvit uppsläldt, icke synes tillräckligt omfattande.
Å ena sidan har nemligen, sedan byar undergått laga skifte och såmedelst egarne till de särskilda hemman eller hemmansdelar, hvaraf byarne bestått, erhållit sina andelar i jorden frånskilde grannarnes, ofta all gemensamhet emellan jordegarne i de förra byarne upphört samt bvartdera hemmanet eller bemmansdelen blifvit ett för sig alldeles sjelfständigt hell; och i samma mån skiftena fortgå, kommer tvifvelsutan nyssnämnda förhållande att alltmera inträda.
Å andra sidan hafva, i följd af skiften, såsom nya samfälligheter framstått skifteslagen, hvilka visserligen ofta, men icke alltid, hvart för sig utgöra en by; äfvenså hafva icke sällan de genom skiftena utbrutna hemmanen sedermera blifvit fördelade mellan ett ganska stort an tal egare, hvilka tillsammans i flera afseenden utgöra en samfällighet.
Skall således den föreslagna lagförändringen medföra ali den nytta, dermed är åsyftad, torde det ifrågavarande stämningssältet böra få .begagnas i alla de händelser, då en af flera jordegare beslående samfällighet skall instämmas i en sak, deri de i sin egenskap af jordegare hafva gemensam talan; hvarvid dock
Utskottet anser tili ytterligare säkerhet för svaranderne böra, i öfverensstämmelse med hvad såväl Lag-komitéen som Lagberedningen föreslagit, bestämmas skyldighet för käranden att särskildt, på sätt eljest i lag är föreskrifvet, delgifva stämningen byfogde eller ålderman eller, då sådan icke finnes, de jordegare, som i sina hemvist anträffas.
Utskottet får alltså vördsamt hemställa, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta en författning af följande lydelse: »Hvad i Kongl.
Maj 1752 är stadgadt rörande sättet för stämnings delgifvande åt hel menighet, gäfle äfven då byalag, skifteslag eller annan dylik samfällighet, som skall stäm - Lag-Utskottets Utlåtande M ii. s mas, utgöres af tio jordegare eller flera; dock bör i detta fall stämningen derjemte särskildt i laga ordning kungöras byfogde eller Siderman eller, der sådan ej finnes, dem af jordegarne, som i sina hemvist anträffas.
Reservation: af Herr Carlén.
\:0 44.
Ank. till Exp.-Ctsk. den 23 Juli 1863, kl. 3 e. m.
Ullålande, i anledning af vackt motion, angående tillåtelse får enskilde att anställa sdrs/cild\ prestman får gudstjenstens upprätthållande i orter, aflägsna från fårsamlingens kyrka.
Uti en inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet öfverlemnad motion (M 183) har Herr Ekman föreslagit, att Rikets Ständer ville för sin del besluta, såsom tillägg till 19 kap. 31 § Kyrkolagen eller i annan lämplig form, att för inrättande och upprätthållande af ordentlig gudstjenst i orter, så aflägsna från församlingens kyrka, att denna icke kunde med lätthet besökas, det måtte vara enskilde eller föreningar af sådane tillåtet alt kalla och anställa särskild prestman, emot det att lämpligt rum för gudstjensten inrättades och underhölles samt att sådant kontrakt med prestmannen afslutades och för förvar till Domkapitlet aflemnades, att han icke kunde ställas utan presterlig tjenstgöring; äfvensom att befordringsrätt i likhet med öfriga presterskapet mätte sådan prestman tillei kännas.
Fall kunna visserligen förekomma, då det mäste anses nödigt att för tillfredsställande af någon talrikare från församlingens kyrka mera aflägse boende befolknings andeliga behof för densamma förordna särskild själasörjare.
Men kändt är äfven, att när, efter undersökning och pröfning i hvarje förekommande fall, upplys - 4 Lag-Utskottets Utlåtande Jfi 45. ning vunnils om nödvändigheten att vidtaga nyssnämnda åtgärd, sådant också skett.
Sålanda hafva bildats flera nya både bruksförsamlingar och kapell-lag, som blifvit försedda med sina särskilda bruks- eller kapell-predikanter.
Att åter, på sätt motionären föreslagit, berättiga hvarje enskild, som är aflägse från församlingens kyrka boende, att hos sig anställa en prestman med rättighet för denne att för den tjenstgöring, han således komme att bestrida, åtnjuta presterlig årsberäkning, skulle kunna gifva anledning dertill, att en sådan prestman i sjelfva verket komme att sakna egentlig öfning i det presterliga kallet och således äfven den utbildning till religionslärare, som endast derigenom står att vinna, men ändock erhålla befordran lika med dem, som medelst ett trägnare arbete i kyrkans tjenst gjort sig deraf mera förtjente.
På grund häraf får Utskottet vördsamt hemställa, alt ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Herr Henschen och Herr Carlén hafva begärt få antecknadt det de ej i detta ärende deltagit.
Nto 45 Ank. till Eip.-Utsk. den SS Juli 1863, kl. 8 e. m.
Utlåtande, i anledning af vackt motion om rättighet för prestvigd person att annan till prest embetet inviga.
Uti en inom Hedervärda Bonde-Slåndet väckt och till Lag-Utskottets behandling öfverlemnad motion (N:o 452) har Riksdagsfullmägtigen Josef Oscar Almqvist från Norrbottens län föreslagit, att person, som vore prestvigd, mätte hafva rättighet och skyldighet att, på anmodan, till prest-embetet inviga den, som visade sig hafva aflagt prof. som för samma embetes utöfvande erfordrades.
Kyrkolagens stadgande derom, att ingen må träda till Prediko-embetet, som icke är af sin Biskop vigd, saknar ingalunda, såsom motionären synes föreställa sig, så allt samband med öfriga i afseende å prests antagande meddelade föreskrifter, att icke de, genom bifall (ill motionärens förslag, skulle i väsendtlig mån rubbas.
Granskar man dessa föreskrifter, sådana de förekomma dels i Kyrkolagen, dels ock i särskilda författningar, hufvudsakligen Kongl.
Brefven den 19 December 1748 och Lag-Utskottets Utlåtande JM 46.
S den 21 Augusti 1786, så finnes det, alt, innan prestvigning får ske, den person, som dertill är i fråga, skall hafva undergått ett allvarligt förhör af Biskopen och Konsistorium i vissa uppgifna ämnen och dervid blifvit godkänd, samt att icke någon må prestvigas eller undergå nyssberörda, såsom förberedelse dertill stadgade prof, för hvilken icke tillfälle finnes att genast inträda i presterlig tjenstgöring.
Ett noggrannt fullgörande af hvad sålunda åligger Biskopen och Konsistorium att iakttaga kan svårligen ega rum, om det af motionären föreslagna stadgande skulle antagas; och då nu icke tillika är fråga om förändring af detta åliggande, anser
Utskottet nyssnämnda omständighet innefatta ett bestämdt hinder för bifall till motionen.
Utskottet får alltså vördsamt hemställa, att ifrågavarande motion icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Utö 46.
Ank. lill Exp. Utsk. den 23 Juli 1863, kl. 8 e. m.
Utlåtande, i anledning af vackt motion, angående folkskolelärares användande i kyrkans tjenst.
I en inom Högv.
Preste-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o lil) har Herr Biskop Björck föreslagit, att det måtte åligga den examinerade folkskolelärare, som af Pastors-embetet derom anmodades, att efter gudstjenstens slut biträda med uppläsande af kungörelser, hvilket, då det skedde på Pastors-embetets ansvar, finge gälla, såsom vore det af den tjenstgörande presten sjelf utfördt, och att föröfrigt, efter Pastors förslag eller med dess bifall, Stiftets
Biskop måtte ega att åt en eller annan af församlingens examinerade skollärare, äfven om han ej vore prestman, uppdraga att i kyrkan uti församlingens närvaro hålla katekisation med skolbarnen på lämplig tid af söndagen, så ock undantagsvis, efter erhållen venia, i kyrkan hålla bibelförklaring eller predika.
1 afseende å motionens sednare del anser sig Utskottet böra erinra om innehållet af 19 kap. S § Kyrkolagen, hvilket lagrum har följande lydelse: »Inga främmande eller okände personer, som icke hafva goda och trovärdiga vittnesbörder, måge tillstädjas att predika, förutan Biskopens eller Consistorii föregångne bepröfvande, och therpå gifne skrifteliga tillåtelse.» 6 Lag-Utskottets Utlåtande M 47.
Af detta ännu gällande lagrum synes Utskottet, ehvad tolkning deråt än under tidernas lopp blifvit gifven, oförtydbart följa, alt presterskapet redan och det i en långt vidsträcktare mån, än i motionen åsyftas, eger alt vid religionsundervisningen begagna sig af deras biträde, som, utan att vara i kyrkans tjenst anställde, äro till sådant biträde skicklige.
Yid sådant förhållande och då, hvad angår motionens förra del eller den ifrågasatta skyldigheten för folkskoleläraren att biträda med kungörelsers uppläsande, den lindring i presterskapets arbete, som härigenom kunde vinnas, synes vara af ringa betydenhet och Utskottet dessutom befarar, att tillvaron af en dylik, utom det egentliga området för folkskoleiärarnes verksamhet liggande och derför helt och hållet främmande skyldighet, om å ena sidan dess uppfyllande med mindre grannlagenhet påfordrades och å andra sidan den med mindre villighet fullgjordes, lätteligen skulle kunna gifva anledning till ett obehagligt förhållande emellan preslen och skolläraren, får Utskottet vördsamt hemställa, att ifrågavarande motion icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Herr Henschen och Herr Carlén hafva begärt få antecknadt det de i detta ärende ej deltagit.
J%:0 47.
Ank. till Exp.-Utsk. den 25 Juli 1863, kl. 5 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckta motioner, angående dels inrättande af en Hofrätt i Hernösand, dels ock Svea och Götha Ilofrälters fördelning i flera mindre
Ilo fr ät ter.
I dessa ämnen hafva inom Vällofliga Borgare-Ståndet blifvit framställda särskilda, till Lag-Utskottets behandling öfverlemnade motioner af Herr Staaff [JVs 76) och Herr Alander [M 13), af hvilka den förre yrkat inrättande af en Hofrätt i Hernösand med domsrätt öfver Wester-Norrlands,Westerbottens, Norrbottens och Jemtlands län, samt hela eller någon del af provinsen Helsingland.
Herr A 'ander åter har Lag-Ulskottets Utlåtande JW 47. 7 föreslagit, att Svea och Götha Hofratter, som bestå hvardera af fem divisioner, måtte fördelas i flera mindre Hofrätter och sålunda utflyttning ske från Svea Hofrätt af tre divisioner, en till Gefle för Gefleborgs och Stora Kopparbergs län, en till Hernösand för det öfriga Norrland jemte Lappland och en till Örebro för Örebro och Wermlands län samt från Götha Hofrätt af två divisioner, en till Götheborg för Götheborgs och Bohus samt
Hallands län jemte närmaste delar af Westergöthland och en till Calmar för större delen af Calmar län med Öland och Gotland.
Såsom stöd för dessa yrkanden hafva åberopats dels vigten deraf, att rättvisan gjordes lika tillgänglig för alla rikets innevånare, och att de rättsökandes besvär lättades, dels den fördel, att Öfverdomaren, då han bodde midt upp i do trakter, hvarest förekommande rättsfrågor uppstått, skulle hafva lättare att bedöma desamma, och dels omöjligheten för Öfverdomaren att på ett längre afstånd utöfva den kontroll, som förmenades böra af honom i någon mån utöfvas öfver underdomstols verksamhet.
Dessa skäl hafva redan tillförene vid 1850 och 1851 årens riksmöte, då frågan om Hofrätternas utflyttning väcktes, undergått granskning af dåvarande Lag-Utskott genom ett yttrande, hvilket, i det hufvudsakligaste upprepadt af Lag-Utskotten vid de två nästpåföljda riksdagarne i anledning af enahanda framställningar, blifvit af Rikets Ständer vid alla dessa tre riksdagar godkändt.
Detta yttrande lyder sålunda: »Det är, säger man, en nödvändighet att hos domstolarne finnes en tillgäng lighet, sorn ic/ce försvåras af för långa afstånd från de rättsökandes hemvist, så att de ej må genom domstolarnes aflägsenhet hindras i fullföljden af sin rätt; och detta skäl gäller äfven, hvad underdomstolarne angår.
Der är rättegången muntlig och enkel; der uppträda jemväl merändels parterne sjelfve; der fordras ock ofta personlig inställelse för dels öfverläggningar i allmänna angelägenheter, dels ock besörjandet af enskilda bestyr.
Men annorlunda är förhållandet, då part, missnöjd med underdomarens beslut, söker rättelse hos öfverdomaren eller i Hofrätten.
Detta måste ske skriftligen; och rättegångssättet der är af den beskaffenhet, att parter, åtminstone de fleste, måste anlita sakförare för bevakande och utförande af deras rätt.
Sådant fordrar en så oaflåtlig uppmärksamhet, att knappast den part, som vistas på det ställe, der Hofrätten har sitt säte, är i tillfälle att lemna denna uppmärksamhet.
Han måste ovilkorligen dagligen tillse, bland annat, huruvida icke anslag om förhör eller andra åtgärder i målet sker; och derföre behöfver han biträde af personer, hvilka deråt kunna egna den nödiga uppmärksamheten.
Endast derigenom kan försummelse undvikas; och dymedelst undgår den rättsökande både besvär och kostnader.
Hans besvär inskränkes blott till öfversändandet af skrifter och handlingar; och hans utgifter till postporto och arfvode åt biträdet, hvilket ej kan komma att på långt när uppgå till den kost - 8 Lag-Utskottets Utlåtande
M 47. nåd, som blefve en följd deraf att parten sjelf utför sin talan.
Om än Hofrätten vore belägen på blott några få mils afstånd, vore han tvungen till resor; och på sätt ofvan är antydt, behöfde han alltid en person på stället, som underrättade, om partens närvaro erfordrades eller något i målet mäste iakttagas, så framt han icke under målets behandling i Hofrätten sloge sig ner på samma ställe.
Men att så öfvergifva hus och hern, vore än mera känbart.
Derför kan afståndet ej eller hafva vidare verkan i omförmälda hänseende än så vidt det förorsakar tillökning i postpenningar —- en omständighet af så mycken obetydlighet, att den ej torde böra nämnas.
Men, invänder man, den fattige har ej råd att aflöna ombud; hans rätt är emellertid lika helig, som den bemedlades; men honom hindrar dock det långa afståndet att densamma bevaka.
Derför har likväl lagstiftaren sörjt medelst stadgandet i 9 § af Itättegångs-balkens 15 kapitel: »alt den, som fått af Rätten lof att rättegångssaker drifva, vare skyldig, att, utan betalning, hjelpa den fattige, då domaren det pålägger.»
Således förfaller äfven det skäl, man sökt i ömheten för den fattige.
Hans rätt är lika bevarad antingen Öfverrätten finnes på större eller mindre afstånd från hans hemvist.
Och häraf följer, att Hofrätternas tillgänglighet ej är beroende på afståndet.
Vidare har man åberopat alt den tillsyn öfver lagskipningen, som inom hvarje Hofrätts domkrets, åligger Hofrätten, kunde utöfvas med mera noggrannhet i en inskränktare krets än i en vidsträckt.
Det är äfven sant, om denna tillsyn skulle bestå i en polisuppsigt; men sådan var ej 1754 års lagstiftares mening, då de bjödo, att Hofrätten, som är Konungens högsta Nämnd, eger uppsigt och vård hafva att i de domstolar, som derunder höra, rätt skipas efter lag och dess rätta förstånd.
De ville dermed endast i korthet angifva beskaffenheten af den myndighet, som uppdrogs åt denna domstol och för hvars utöfning de särskildt utstakade reglor.
Några forskningar utom Hofrätten ålades den ej.
Enligt 10 punkten af 1615 års rättegångsprocess skulle väl ledamöterne i Svea Hofrätt öfverse underdomares domböcker, som årligen borde till Hofrätten insändas; men detta åliggande upphörde omsider.
Tiden blef dertill otillräcklig, och man synes äfven insett att granskningen ej erfordrades för uppfyllandet af Hofrättens bestämmelse, som var att förhjelpa de parter till sin rätt, som för sådant ändamål vände sig till Hofrätten med klagan öfver underdomares beslut eller åtgärder; samt att rätta öfverklagade misstag eller anmärkta missbruk.
Finner emellertid Hofrätt vid granskning af till dess pröfning hänskjutna mål, att underdomaren felaktigt förfarit, då har den både rättighet och pligt att tillse att rättelse sker; men annorledes kan den ej utöfva tillsynen.
Erfarenheten har också visat att lag— skipniugen vid Underrätterna icke kan anses bättre utölvad i de orter, som befinna sig i Hofrätternas närmaste granskap.
Sådant är en följd deraf att med domarens kall åklagarens icke är förenligt.
Den Hofrälterna uppdragna tillsyn är så - Lag-Utskottets Utlåtande M 47. 9 således inskränkt lika med Hofriittens domsrätt till de inål, som dragas under dess pröfning.
Den vidsträcktare tillsynen åligger deremot de embetsman, som för sådant ändamål äro tillsatte.
Desse äro Konungens Justitie—kansler, folkets Ombud eller Justitie-ombudsmannen jemte Hofrätternas Advokatfiskaler, och uppfylla desse deras kall, saknas ej tillräcklig tillsyn.
Men noggrannheten af hvad på Hofrätten i förenämnda hänseende ankommer beror ingalunda på domskretsens vidsträckthet.
Genom ulllyttningen tror man äfven den fördel kunna vinnas, att öfverdomstolarne ej längre skulle sakna de upplysningar om lokala förhållanden, som så ofta äro oumbärliga för bedömande af underdomstolarnes åtgärder; men ehuru lokalförhållanden någon gång kunna inverka på beslut, torde sådant ej böra komma i fråga i annat fall än att den rättsökande deri söker stöd för sin rätt; och då lära förhållandena liksom andra omständigheter, hvarpå en talan grundas, böra ådagaläggas.
Att låta domarens enskilda kännedom om förhållanden i allmänhet gälla såsom lagliga bevis och skäl synes vara vådligt i lagskipningen.
Fordras upplysningar om lokala förhållanden i något mål, kunna de infordras och detta kan ske lika lätt om domstolen är nära eller långt ifrån den ort, hvars lokalförhållanden måste kännas.
Att skyndsamhet med rättegångars afgörande skulle befordras genom föreslagna utflyttningen kan Utskottet ej eller inse.
Om än Hofrätterna fördelas, så ökas icke arbetsstyrkan derigenom; och produkten af de utflyttade afdelningarnes verksamhet kan icke blifva större derföre att de arbeta på skiljda orter.
Snarare synes målens skyndsamma afgörande vara att vänta vid en domstol, bestående af flera divisioner, emellan hvilka de inkommande målen lika fördelas, än vid flera från hvarandra spridda domstolar, af hvilka, änskönt de blifvit inrättade efter möjligaste beräkning af folkmängd och andra omständigheter, den ena, åtminstone genom tillfälliga händelser, kan blifva allt för litet sysselsatt och den andra åter så öfverhopad, att den ej medhinner arbetet.»
Delande de åsigter, som sålunda blifvit uttalade, anser sig derjemte Utskottet böra fästa uppmärksamheten derå, att genom den hastiga utveckling kommunikationsanstalterna i sednare tiden vunnit, införandet af ett lika brefporto för hela riket, med flera dylika förbättringar, de olägenheter, som bero på ett längre afstånd, allt mera förminskas; att, hvad särskildt beträffar området för Svea Hofrätts jurisdiktion, det i allmänhet mäste vara vida lättare för de rättsökande att i Stockholm skaffa sig pålitliga rättegångsombud, än sådant läte sig göra i en mindre stad, med hvilken merändels endast en jemförelsevis obetydlig trakt står i närmare förbindelse, samt att, genom utflyttning af de särskilda divisionerna, Hofrätts-ledamöterna skulle beröfvas det tillfälle till vidare utbildning, som företrädesvis inom en af ett större antal ledamöter bestående Hofrätt förefinnes så väl i det dagliga umgänget, utom den egentliga tjenstgöringen, emellan personer, sträfvande till Bih. till It.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 A/d. 19 Hä/t. i! 10 Lag-Utskottets Utlåtande M 47. samma mål och det utbyte af åsigter och iakttagelser pä rättsvetenskapens område, som dervid måste ega rum, som ock i den rättighet till ledamöternas förflyttning från den ena divisionen till den andra, som i den för Hofrätterna utfärdade arbetsordning blifvit tillagd Presidenterne och hvars (Hofvande är behöfligt ej mindre för jemnande af arbetskrafterna på de särskilda divisionerna, utan äfven för åstadkommande deraf, att de olika åsigter, som i fråga om samma rättsförhållanden kunna hafva utbildat sig på olika divisioner, må få mäta sig med hvarandra och att såmedelst jemväl en önskvärd enhet i lagskipningen inom ett större område må vinnas.