Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru man kan bryta stafven öfver samtliga hans Visor såsom ”misslyckade”, eller undgå, att bland dem träffa många både naiva och musikaliska, är mig obegripligt.
Lika litet ser jag någon grund för det påstående, att skälet, hvarför han så ofta nyttjade de gamla ridderliga Folkvisornas former och melodier, var en afsigt att ”förlöjliga och undantränga” dem.
Uppenbart är blott, att han – hvad då redan började gälla för någonting oförnämt och ovittert – var en verklig kännare af dessa forndags-qväden; att han behändigt uppfattade och återgaf deras uttryckssätt, deras tonart; och gjorde han detta helst vid glädtiga tillfällen, samt emellanåt med en viss sjelf-parodi, så saknade han dertill ingalunda förebilder ibland de gamla Folkvisorna sjelfva.
I de bättre af hans flerahanda Skämtdikter igenfinnes Triewalds smårolighet, men såsom stegrad till ett rikare och fyndigare mått; der en half-fransysk beståndsdel ännu otillgjordt och trefligt sammanparar sig med det svenska modervettet.
Hans gåfva för Komedien, och för den berättande Satiren, åtminstone i prosa, vittsordas till och med af Hammarsköld.
Dock – här angår oss Dalin endast såsom Granskare och Smakdomare.
De skrifter, der han såsom sådan visar sig, äro egentligen hans ”Tankar öfver Kritiker”; hans ”Korta Påminnelser vid Svenska Skaldekonsten i vår tid”; och hans lilla, såsom Inledning till Svenska Vitterhets-Akademiens Handlingar sammanskrifna, ”Svenska Vitterhetens Historia”.
– Den första af dessa skrifter, tryckt 1736, afhandlar Kritiken i gemen; eller uppställer i allmänna grundsatser, hurudan en sann Kritik bör vara.
Man har alltså i Sverige redan haft ett århundrades tid, att besinna sig derpå: men synes ännu sky för antagandet, som för en hastgerning; så att dessa grundsatser kunna ännu i dag upprepas såsom nyheter.
I hvilken anda Svenska Språkets fosterfader tillika var Svenska Kritikens fader, och huru han sökte förebygga sitt barns tillkommande vanarter, må summa
af hans föreskrifter här underrätta; så långt möjligt, med hans egna ordalag.
Dalins Tankar om Kritik.
Kritik är skärskådning och rättelse, vare sig af andra eller sig sjelf; för att genom den hitta sanningen.
Men många våra skriftvexlare åtskilja intet Parnassen och Gröna Gången: när de ha sak mot hvarandra, kasta de saken ifrån sig och dusta ihop med örfilar och skällsord.
Det bevisar ej satser, att man smädar personer, som icke haft den slumplyckan att vara af samma tanka; eller att man krigar mot vederpartens ära, i stället för hans mening.
En rättskaffens Kritik bör aldrig angripa någon, som icke sjelf angriper.
Men angripare, som förtjena motstås, äro icke de, som med oskäl och ovett öfverfalla oss sjelfva; sådane må lemnas å sido, med tystnad och medömkan: utan de, som antasta Religion, Öfverhet och Grundlag, kränka goda seder, samt göra pasquinader af personers heder och välfärd.
Kritiken bör eljest föga eller intet befatta sig med eländiga och ömkliga auctorer.
De ha skrifvit lappri: men dermed ha de intet gjort skälmstycken.
Har hon ingen annan orsak, än att få dem att stå vid dörren och skämmas, så bör hon lemna dem i fred.
”Men”, säger någon härvid:
”skall hon ej tukta sådana, hvad har hon då att göra”?
Men, min vän: ha vi då inga andra böcker, än eländiga?
Här äro ju också goda, förträffliga!
Hålle sig vid dem: der gifvas alltid fält att vända sig uti; de ha nog felat på några ställen; men deras fel kunna rättas till många hundrade, ja tusende läsares rättelse, om de skärskådas på ett sätt, som ingen förnuftig, hvarken auctoren sjelf eller någon annan, stöter och förtörnar.
Man ser, att således äfven den vettiga Kritiken aldrig saknar ämnen att klandra.
Men hon klandrar aldrig så, att hon genom bitterheten motverkar sitt syfte.
Lika sorgfälligt undviker hon, att bedraga sig och hugga i vädret; sig sjelf till skam, och likväl möjligen sitt föremål (på någon tid) till skada.
Hon bör vara bindande och öfvertygande; så att man, då man gifver sig ut på djupet att rätta andra, har dertill utmätt sin styrka, och är sjelf ren från det man hos andra lastar.
Främmande äro för henne ensidighet, agg, afund, hämd.
Lika foglig och behaglig, som oveldig, men ingalunda efterlåten, bör hon, då nödvändigheten så kräfver, vara stark och genomträngande: dock utan glupskhet och grälighet; så att hon icke anser ett mygg för en elefant, eller gör en loppa till ett vildsvin.
Det motsatta felet är, att lukta af smickran och lycksökeri.
De lismande kritikerna gå äfven så illa på sned, som de hätska och hämdgiriga.
Sluteligen bör ett rättmätigt tadel akta sig, att nyttja skäl och bevis, som göra anmärkaren narraktig, och anmärkningarna löjesvärda.
Hufvud-begreppet är, att Kritiken bör skaffa upplysning och utredning i det målet hon angår, och lända sakens upphofsman till bättring och rättelse.
Har hon intet detta ändamål, så är hon mer ingen kritik; hon är ett rofdjur, ett agg, en förargelse, ett väderprat och en dårskap.
Kritiker utan nytta och ljus i de omtvistade saker äro vi nog vande vid; vi må väl ledsna.
Bokgudinnorna ha måst se sitt palats uppfylldt med hela archiver af sådana lapperier, hvaraf de kunde värma sig en hel Göjemånad, och den öfriga verlden är af dessa förbistringar hel splitad och fördelt.
Den klockan klingar friskt i våra öron, att den eller den har orätt; men när vi borde få höra hvad det rätta är, så är kläppen kringstoppad med allehanda tyg ....
Elände och mörker!
Ingen blir deraf undervist, öfvertygad, handledd! ...
Det är illa, att en menniska felar: men värre, om vi af dess fel ej göra något godt; det bör lända oss till varning och nytta; vi äro gjorde af samma slag som den felaktige; och det som händer honom i dag, kan hända oss i morgon.
Galen den, som körer ned i samma vak, der han redan ser den andra plumpa; hellre må han vara glad att han sluppit göra det profvet ...
Derföre, när du ser Philocles fara vilse, är du intet klok, om du ej med hans efterdöme vill lysa dig sjelf på en bättre väg; men du har intet högt sinne, om du ej äfven dermed vill bättra och uppbygga Philocles, ja, om det vore möjeligt, alla Philocler i verlden.
Att vilja hacka på den fallna, är ett tecken till en hönshjerna och en liten anda: hvaremot en stor själ alltid utsträcker armarna till välgerning; hon menar sig endast vara kommen bland menniskor till den ändan, att göra dem godt, och har eljest intet nöje.
Ett ädelt hjerta kan intet dölja sig, vare sig vid hvad tillfälle det vara må; det afmålar sig gerna sjelf i sina mått och utlåtelser; liksom ett gement och stinkande alltid röjer sig i sina ord och gerningar.
Sanningen gifte sig med Kärleken och aflade en äkta dotter, som heter vänlig Rättelse.
Men Sanningen blef ock röfvad och våldtagen af en gast, som kallas ondt
Kynne; deraf föddes bitter Näpst, som sårar, men aldrig läker, oredar, men aldrig städar efter sig .....
Mindre nödigt lärer nu vara att säga, huru vi böra mottaga de kritiker, som på oss göras.
Hvar och en förnuftig finner det af sig sjelf.
Ovett, pasquiller och smädelser tror den förnuftiga dygden sig intet behöfva vederlägga, och hon blygs, att försvara sig mot så orent slödder.
Hon menar dem ha plåga nog af sig sjelfva, och att en smädare har skam och straff tillfyllest af sitt ömkeliga ämbete ...
Hvad skall man mer röra vid honom?
Visheten lämpar allting till sitt bästa bruk, och en tok gör sig mindre gagn af sina vänner, än en vis af sina ovänner.
Han tar sina mått och steg efter deras utvisning, och speglar sig bäst i de harnesk de bära emot honom.
Hinder och svårigheter äro dygdens hofmästarinnor; hot och motstånd äro oftast orsaker till vår lycka; när smickran och medgång insöfva oss på våra invärtes dunbäddar, uppägga oss afund och tadel att söka äran ...
Visst kan det sticka och bekymra ett redeligt sinne, att höra sitt rykte sönderslitas, så, att ock mycket älskvärdigt folk blir derigenom förledt till vidriga omdömen.
Men sanningen står alltid på sina egna fötter; en rätt sak uppklarnar alltid engång; oförtjenta skamfläckar bortfalla af sig sjelfva vid första soltorkan; och ett rent samvete är bättre, än en dödelig heder ...
Om du gör något, som blir allmänt, så mästra de det med förakt, handtera det illa, utmärka dig som ett litet afskrap; men icke för att upplysa verlden, icke heller att ge dig bättring och rättelse; å nej! blott att låta höra sitt utvalda vett, sin fina smak, sin förunderliga kunskap i sakerna, som bör ha skiljerösten i alla samqväm ...
Ja, det visste jag väl: det kan du intet tåla.
Men hvarför icke?
Missunnar du dem, att tillbedja – sig sjelfva?
Det är ju det största slafveri i verlden!
Hvad är det mer, om du unnar dem några goda dimmuga själars vördnad och förundran?
De bli så nöjde deraf; och det är ändå ingenting.
– Så mycket snarare bör derföre en sann och billig kritik icke allenast af oss tålas, utan ock älskas och användas till vår bättring.
Ingenting är dåraktigare och ovärdigare för ett så ädelt kreatur, som menniskan är, än att smickra sina fel och försvara sina
svagheter.
Emot sanningen måste vi ofelbart en gång ge tappt; ty hon är oss öfverlägsen.
Men af alla de landsmän, som förföljas af obilligt tadel, af grundlöst lack och lyte, ville jag, att alltid en vän kunde säga till en annan:
Mitt hjerta är en Noachs ark:
Han lyftes upp af olycks-vågor:
Ju mer hans haf är fullt af plågor,
Ju mer han flyter trygg och stark.
Ja, om på vattnet femton famnar
Han öfvergår de högsta berg,
Han bryr sig ej om land och hamnar,
Förr’n allting får sin rätta färg:
Då fästes han med Guds behag,
På Ararat, i roligt sinne.
Men vest du, hvem nu är derinne?
Jo: Himlen, Sverige, Du och Jag.
Dalinska Smakläran.
Det nyss anförda torde komma att befinnas, i allt sitt väsendtliga, helt noga sammanträffa med den lära om en rätt Kritiks art, som Thorild, femtiofem år derefter, framställde.
Och likväl har Thorild visst icke påminnt sig Dalins uppsats; kanske aldrig läst den.
Men om två Svenska snillen, så högst olika till djup och vidd, till lynne, till smak, till hela sin verldsåskådning, ändock i sådan öfverensstämmelse möta hvarandra: ligger ej då nära tillhands den slutföljd, att denna åsigt af saken är just den ursprungliga svenska? den hos hvarje äkta svenskt sinnelag anborna?
Tilläggas måste dock:
Dalin har bättre lyckats i uppställandet af sakens allmänna grunder, än i deras tillämpningar på vittra föremål.
Hans tankar öfver Granskning i allmänhet göra honom stor heder: hans ästhetiska Gransknings-lära hemfaller, icke dessmindre, sjelf under det omdöme, som han i de ”Korta Påminnelserna” yttrar om svenska skaldekonsten, att den, i hans tid, ”ännu icke hunnit ur sina barndoms-år”.
Tvifvelsutan innehålla dessa Påminnelser åtskilligt rätt förståndigt; men det berör nästan blott – och äfven detta på ett nog lösligt sätt – Skaldekonstens utvändiga och techniskt formala villkor.
Det enda spår man här träffar af någon uppmärksamhet fästad vid hennes inre och positiva egenskaper, är hans beskrifning på den ”poetiska friheten”, eller den af poetastrerne så ofta åberopade ”licentia poetica”.
”Hon består”, säger han, ”icke i språket, i ljuden, i takten, i orden”, utan i ”tankar, afmålningar, dikter och förtjusande infall.
Poeten får flyga till himlar och stiga ned i afgrunder, skapa nya varelser och göra personer af dygder och laster, sätta lif i hårda bergen och göra sjelfva djuren vältaliga; allenast att Naturen är hans ledare och Sanningen, fastän i sjelfva diktens kläder, framlyser ur alla hans utlåtelser”.
Detta är rigtigt, och äfven vackert.
Men redan förut hade Spegel, såsom vi sett, ännu vackrare yttrat någonting dylikt.
Än mera: i sina på Carl XII:s begäran svenskt författade ”Förnufts- Öfningar”, hade Philosophen Rydelius tillkännagifvit:
”Vishetens slott bör intet vara utan en så ståtelig prydning, som Poësis är.
Om man högt värderar en död målning, huru mycket mer en lefvande?
Icke heller hafver Gud fåfängt belagt menniskones själ och hjerna med en sådan poetisk drift och våra hjertan så skapat, att man utan en blödig rörelse icke kan höra eller läsa ett konstigt vers-stycke”.
Men i den text, hvartill detta ställe är en not, utlåter sig samme tänkare: ”Under Vältaligheten inbegripes ock Ars Poetica, som är en konst att beveka och förlusta folk med versbundet tal; hvilken dock hafver en hop sina egna särdeles grepp, hvaribland det ock är ett, att hon gemenligen föreställer en mening under någon dikt af främmande och ljufliga sinnebilder”.
Och dermed har han utsagt alla dessa mäns egentliga och innersta uppfattning af Skaldekonstens väsende.
Ty till djupare eller klarare kom aldrig Dalin sjelf, som hade studerat i Lund och der just af Rydelius erhållit sin humanistiska utbildning.
Hans begrepp om Poesien var – och blef – aldrig något annat, än att hon är en egen art vältalighet och qvickhet, förknippad med hvarjehanda allegoriska fictioner och lekande påfund, samt bunden vid skyldigheten att tala i rigtigt afmätta och välgjorda verser.
Från denna synpunkt utgår ock hans i miniatur författade ”Historia om Svenska Vitterheten”; der – i förbigående sagdt – det märkvärdigaste är aningen om den forn-nordiska Mythologiens både poetiska och religiösa förträfflighet, men tillika det omdöme öfver de gamle Skaldernes qväden, att ”de äro merendels temmeligen släta”, och att deras versslag är – ”sapphiskt” (!)
Ett omdöme, som sedermera Blom troget afskref14.
Man kan då ej förundra sig, att de förutnämnda ”Påminnelserna” inskränkas nästan ensamt till yrkanden på tankarnas sanning, välsagdhet och correcta versificering.
Ja, i anledning af det grofva missförstånd, som satte licentia poetica i en tillåtelse att för sin beqvämlighet vränga meningarna, orden, rimmen, gifver han den föreskrift, att ”andra ord, andra ordasätt och ordställningar ej få brukas i Poesi, än i en behaglig Prosa”; och dermed lyfte han på thronen, i stället för det undanträngda gröfre missförståndet, ett finare och grundligare, som derföre blef svårare att häfva.
Hans öfriga föreskrifter äro: att skrifsättet får på intet vis vara sjelfsvåldigt (vårdslöst); att man alltså bör i den alexandrinska versen, som är den ”beqvämaste till stora och vidlyftiga ämnen”, lägga den midt i versraden nödvändiga takthvilan, eller afskärningen, på dess rigtiga, nämligen med mening och välljud öfverensstämmande, plats (så att man t. ex. icke skrifver
”En Gustaf Wasa och hans store soneson”
eller
”Tänk, hvad det är för härlighet, att kunna rimma”);
att man i hvar och en rad bör inrymma en mening, som icke löper in i den följande och än längre; att man icke får slå in en plugg, en skarf eller ett litet ord, för att uppfylla raden; och efter allt detta meddelar han det visserligen hufvudsakliga råd, som väl hade förtjent stå i främsta rummet, att man ”icke behöfver vara poet, om man ej finner dertill hos sig en liflig drift”, och att man, äfven då, bör ”länge rådgöra med sig sjelf, till hvilkendera art af Skaldekonsten man bäst är fallen.
Slutligen inskärper han, såsom det i allt slags
Poesi nödigaste att i akt taga: att ”visa sitt ämne på vackraste sidan”; att framställa ”tankar, som icke äro falska, utan goda, rena och vinkelräta”, – hvadan en yngling, ”innan han griper till Virgilius, Ovidius, Boileau, La Fontaine”, bör läsa ”Rydelii Förnufts-Öfningar”; att ”äga ett städigt hufvud och tydligen veta hvad man vill säga; att vörda språket, så att man talar god och behagelig Svenska, utan onödiga ord, illa vända meningar, gemena eller högtrafvande utlåtelser; att kosta arbete på sin vers, gifva sig tid, låta ligga det man utkastat, öfverse det då och då, höfla, fila, stryka ut, sätta till; så att ej blott ett och annat ställe blir vackert, utan alltsammans är sig likt och bibehåller sig från början till slut”.
Det är väl icke att fela i skyldig aktning mot Dalin, om man finner sig härmed ej vara kommen särdeles långt i poetisk insigt och kritisk användning.
Man måste, tvifvelsutan, erkänna rigtigheten af det mesta deraf.
Men ögonskenligt är, att alltsammans, der det öfverstiger grammatiska, logiska och prosodiska fordringar, dock aldrig höjer sig öfver rymden af oratoriska.
Emedan det grundar sig just på en omedveten förvexling af Rhetorik och Poetik.
Ett enda i förevarande afhandling uppställdt lagbud, syftande, likt de öfriga, mer på formen än på väsendet, har dock en mera på djupet gående beskaffenhet, samt gäller lika för både Vältalighet och egentlig Skaldekonst.
Det är detta:
”Man skall ock veta inskränka sig, taga blomman eller det bästa af en sak, hvila upp i rättan tid, och icke med ett kärnlöst ordaprång eller envis ransakning intill bottnen göra sin läsare ledsen; man bör aldrig vara rädd om en phras, eller hafva vissa lif-ord, dem man för ingen del vill uppoffra.”
Onekligt är oss här gifven en föreskrift, som, rätt förstådd, äger oinskränkt och oförgänglig giltighet.
Men äfven detta ypperliga bud har, i sjelfva verket, en mindre positif än negatif halt; väl är deri en blandning af bådadera, men den sistnämnda har öfvervigten.
Just den allmänna öfvervigten af en negativitet, hvilken man stämplade med namnet ”Smak”, utgör kännemärket på den vittra granskning, som tillhörde den fransyska vitterhets-skolan af Ludvig XIV:s och Ludvig XV:s tidehvarf.
Man får här icke strax taga termen ”negativitet” i ond bemärkelse.
Det Negativa bestod här, upprinneligen, blott i oförmåga att inse det Positiva.
Visserligen bragtes det omsider genom slik oförmåga derhän, att bemöta detta med verkliga fiendtligheter.
Men i sig sjelft var det endast uppmärksamhetens och anspråkens hufvudsakliga fästande vid stilistisk och prosodisk technik, med nästan inga begrepp om egentliga väsendet af skönhet, konst, diktning och diktningsförmåga; eller med inga andra begrepp om det inre af deras rhetoriskt uppfattade utanverk, än sådana otydliga och förvirrade, som t. ex. föreställningen om den af Aristoteles anbefallda Natur-imitationen.
Bekant är, huru denna föreställning snart fann, att icke all Natur, utan endast den vackra, borde imiteras; och huru den intrasslade sig dymedelst i en irrgång, hvarur den kom blott genom antagandet, att det i Naturen vackra längesedan vore, för alla tider, påhittadt af vissa antika (särdeles vissa romerska) författare, – hvilka således vore den äkta, den imitations-värda Naturens egentliga och enda repräsentanter.
Det, som borde imiteras, blef, i följd häraf, egentligen – de; hvarvid för ny-europeisk vitterhet och konst föga annat syntes återstå att tillgöra, än att lämpa imitationen efter den nyare förnäma sällskapsverldens fordringar.
Rättesnöret, måttstocken sökte och satte man då alltså – ganska följdrigtigt – i det, som inom kretsen af de parisiska och paris-artade societeterna kunde finnas passande, oanstötligt, njutbart, allmängiltigt.
Nog: denna fransyska smak och smaklära, då alltredan gällande såsom mönster för Europa, för sjelfva det stolta Englands Addison och Pope, måste desto lättare gälla såsom mönster för Dalin.
Han var ingen Klopstock, ingen Lessing, ingen Herder; han fogade sig derföre efter det nämnda mönstret utan tvekan, och med icke ringa smidighet.
Denna blef öfverträffad af hans efterföljares, i finhet; men bibehöll deremot hos honom, i kraft af hans utmärkta sinne för svenska språkets naturliga egenhet och fägring, en i det afseendet större sjelfständighet.
Häri är han ännu stor och lärorik.
Det nu sagda bör lända honom dels till ursäkt, dels till billig heder, när vår vitterhets häfder ställa honom i spetsen för det envälde, hvilket genom honom, och för lång tid, en visserligen ytlig och trångt kringskuren åsigt jemväl i Sverige tillskansade sig.
Också tillfaller honom det slags ära, att i vitterhetens theori och kritik kom ingen af efterföljarne, eller af dem som fortvandrade på hans bana, längre än han; – i sjelfva saken nämligen; de blott uttryckte dess negativa formalism i utförligare, utsöktare, prydligare ordasätt.
Föröfrigt gingo desse, i allt sitt vittra beteende, långt mera fransyskt till väga, än han.
Så har Dalin t. ex. ingenstädes förkunnat, hvad hos dem var en gemensam tros-artikel, Rimmets ovillkorliga nödvändighet.
Han säger tvärtom: ”Okunnige Munkar införde Rimmen, till tankarnas plåga.
Då framkommo verser utan prosodi, utan ljud, utan takt, utan smak: gamla Rimkrönikor, samt en oräknelig hop Kämpavisor och Älskogsqväden, kunna oss nog derom öfvertyga15.
Rim göra en behaglig verkan hos en tänkande skald; men äro ett förderf hos en tanklös qvädare.
– Dessutom bör ej förgätas, att det mera rhetoriska än poetiska lynne, som stämplar både den Dalinska och den Gustavianska tidsålderns Vitterhetslära,
länge var ett nödvändigt bildnings-villkor: af ovärderlig nytta i sin motsättning till det chaos af allsköns förbistring och smaklöshet, hvaremot språk, talekonst och sångkonst hade att kämpa, – väl först och främst i Dalins tid, men också vida längre efteråt, än man nu vanligen förmodar.
Vill man ock intet vidare medgifva, än att något var bättre än intet: månne det i sakernas dåtida skick var ett ringa ”något”, att rycka upp på en ståndpunkt, sådan som Dalins och Gyllenborgs, från en så rått libertinsk, som Runii, eller en så mechaniskt skolmästerlig, som Arvidi’s?
Eller hvem skulle på allvar neka, att med det hofmanskap, hvartill Vitterhetsyrket adlades genom Dalin, var oändligt mera vunnet, än med slikt ”löskekarls”-rimmande och skolfuxeri?
– När omsider positivare diktverk och fordringar framträdde, sådana som Bellmans, Lidners, Ehrensvärds, Thorilds, Höijers: då räckte dylika grundsatser ej mera till; men då hade de ock, i det närmaste, uppfyllt sitt värf.
Lyckligtvis bekräftade sig ock dessförinnan, i mången älsklig företeelse, att det verkliga snillet, af hvilka theorier det än må inskränkas och missledas, dock aldrig kan rentaf hindras, att i glans och skönhet uppenbara sin tillstädesvaro.
Lovisa Ulrika och Tessin.
Ofta har blifvit upprepadt, hvad redan bland Dalins egna samtida mången tyckte sig finna: att hans förbindelse med Drottning Lovisa Ulrika och med hennes hof, under det sista tidskiftet af hans lefnad, utöfvade ett skadligt inflytande på hans skaldskap.
Då denna förbindelse knöts, hade han redan författat alla de verk, som grundat hans poetiska eller enkom vittra ära.
Han hade då längesedan utgifvit sin efter Addisons Spectator fritt imiterade ”Svenske Argus”, en satiriskt-moralisk veckoskrift på blandad prosa och vers; som ådrog honom det allmännas första uppmärksamhet och vann dess beundran till den grad, att Rikets Ständer, vid slutet af riksdagen 1734, anbefallde åt Konungens särskilda nåd och belöning den till namnet ännu okände auctor, som genom en skrift af så osedd förtjenst redan i tvenne år gagnat och fägnat sitt fädernesland.
Han hade derefter, utom en mängd allmänt prisade Tillfällighetsqväden, Visor och äfven christligt uppbyggande Sångstycken, – bland hvilka den fordom så allbekanta sången ”om Guds Försyn”16, – låtit följa sina ”Tankar öfver Kritiker”, dem vi meddelat i utdrag; sin på prosa författade Komedi, ”Den Afundsjuke”; sin i alexandriner versificerade Tragedi, ”Brynilda eller den Olyckliga Kärleken”; sin mot det antiqvariska vurmeriet, och öfverhufvud mot de lärdas pedanteri, rigtade stridskrift ”Visdoms-Prof, eller Herr Arngrim Berserks förträfflige Tankar öfver ett Fynd i jorden intet långt från Stockholm”, der han roade sig, kanske något mer än billigt, på den hedervärde fornforskaren Björners bekostnad17; sin politiskt-allegoriska ”Saga om Hästen”, der han med spelande och än i dag lifligt underhållande qvickhet förtäljer Sveriges öden under Konungarne af Vasa-ätten18; sitt ”Aprilverk om vår herrliga Tid”, en satir öfver det dåvarande förnäma (och enkannerligen stockholmska) sällskapslifvet, hvars eleganta seder och oseder den muntert skildrar i lättflytande verser; och slutligen hade han med sin episka dikt i fyra sånger, ”Svenska Friheten”, som i hans samtidas ögon gällde för en klassisk epopé, uppnått höjden af fosterländskt skalderykte.
Ja, till äran af Skald var jemväl kommen äran af Häfdatecknare; första delen af hans stora rikshistoriska verk hade redan sett dagsljuset.
Nu blef han Prins Gustafs lärare; hofman; och snart Lovisa Ulrikas gunstling.
Men – hvad vanns dermed för vidare fullkomning af hans skaldekonst?
Så frågade mången, om än icke i tryck, under det han ännu lefde.
Frågan, sedermera offentlig, har från årtionde till årtionde förnyats med en betoning, som städse ökat sin skärpa.
Svaret har, naturligtvis, utfallit likaså.