Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle menniskorna se, att han lefvat tjugu, trettio år på dessa skridande timmar?
Men morgonen kom som om ingenting händt, och der nattvaket slöt, tog arbetet vid.
Hans hår var icke grått och hans ansigte icke gult — likt den gamles der hemma, — hans kraft hade icke vissnat bort, och han var den samme som i går.
Men alla tankar voro döda, allt lif var dödt, det fans endast ett: gerningen.
Det som skulle göras.
Han sjelf eller hon.
Det qvittade lika mycket hvilketdera, nu.
Han ville tala vid henne först.
Kanske fans det räddning ännu, men han trodde det icke.
När qvällen kom, satt han åter på tråget i brynet af skogen.
Han väntade tålmodigt tills han såg henne komma, och först då hon var nära invid honom, reste han sig.
»Jösses!... jag blef så rädd», skrek hon till.
»Du blef inte rädd för mig, du blef rädd för det du går till.
Du skäms!»
»Hvad skulle jag skäms för?»
»Jag har någonting att säga dig», sade han utan att bry sig om hennes fråga, — »sätt dig här och låt oss tala.
— Han visade på kalktråget, der han suttit.
»Du har varit tillsamman med mig så många qvällar, att det är väl ingenting att betänka sig på», sade han sträft.
Hon blef haj.
Det fans något i detta ansigte, som skrämde henne och tvingade till lydnad.
»Jag sätter mig här», svarade hon och satte sig på en sten.
Han tog åter plats på kalktråget.
»Du har inte så ondt om en fästman nu för tiden», började han efter en paus.
»Jag tänker det kan göra det samma hvad jag har eller inte har», genmälte hon med tvungen sturskhet.
Men mig gör det inte det samma.»
Månen stod bakom skogen, och det kunde icke bli mörkare än det var.
Hon såg ut som ett köpstadsbarn, så fin och blek.
Och allt medan han såg drog sig hans ansigte samman i ett slags hotfull smärta.
Hon vred sig under denna blick, som stirrade så underligt.
»Jag har väl inte tagit någon städsel på lifstiden hos dig», sade hon med ett försök att göra sig fri från skrämseln, »jag har väl lof te’ göra som jag vill.»
»Ja, du har», sade han.
»Men du hade allt kunnat komma till Höghultet i lördags ändå, som jag bad dig», återtog han efter en paus.
»Nej!
För det skall vara slut nu», sade hon och såg honom i ansigtet.
Han lyfte upp sin hand och strök med afvigsidan öfver haka och mun.
Det dröjde en stund innan han kom med svaret:
»Men du visste att det var allvar», sade han då.
»Det nyttar väl inte alltid, hvad en vet!»
»Nej, det nyttar inte, det.
— Han slog med sin knutna näfve på kalktråget.
»Och nu vill jag gå», sade hon och sökte resa sig.
»Nej, du stannar!» ropade han och stötte till lienne så att hon satte sig.
»Jag vet inte hvad det går åt dig i qväll», sade hon osäkert.
»Det är det, att nu skall det bli antingen till ett eller till ett annat mellan oss.»
»Det kan inte bli mer än ett.
Jag går inte med dig mer.»
»Men du kan gå med honom», han pekade uppåt hufvudbyggnaden, »du kan gå med Per Ols’ Henrik, och du kan gå med andra.»
»Du ljuger!»
»Gör jag?
Hon reste sig åter, men han kastade henne tillbaka, så att hon måste taga för sig med händerna för att icke falla.
»Jesus, hvad du bär dig åt!» ropade hon halfqväfdt.
Hon var nu så rädd att hon skälfde.
Det kom en manlig skugga från hufvudbyggnaden och gled in i småskogen på andra sidan trädgården.
De hade sett den båda.
»Hvad tror du att en herre, sådan som han, vill, en tös sådan som du?
Men jag vill gifta mig med dig, jag!»
»Tack!
— Jag tror vi dröja.»
»Och om du råkat i förtret, så skall jag gifta mig med dig ändå», fortfor han i en häftig hviskning.
Den andre kunde vara så nära att han måste höra orden, om de talades för högt.
»Och få en svärfar som suttit på slottet!
Det är för fin slägt.»
Om han ville slå henne nu, behöfde hon blott ropa på hjelp.
Men han gjorde icke min af det.
Han ryckte blott till, som om han sjelf blifvit slagen.
»Far gjorde det i fyllan och villan, det vet du», svarade han nästan ödmjukt.
»Blodet kokar lätt öfver för oss, Bolsätringar, när någon gör oss för när.
Det — med far — har varit drygt nog för mig, utan att du behöfver minna om det.»
»Men slikt tvättar en väl inte af sig ändå?»
»Det är mycket, det, som en inte tvättar af sig, sen en väl kommit in i ’et.»
»Böndagstexter få vi fyra gånger om året, och det är mer än så det räcker.»
Nu reste hon sig igen, och han lät henne stå.
Men han grep ett hårdt tag om hennes handled.
»Du hade inte behöft börja, om du inte kunde li’ mig!
Nu skall du låta det bli vid det gamla.»
Hon vred förgäfves på sin handled för att få den loss.
»Och om du inte kan», fortfor han enträget, »så var bara i qväll emot mig som du varit förr.
Jag blir så underlig i humöret, när jag tänker på hur vi två haft det tillhopa ...
Hur många gånger jag suttit der vid spången och väntat ...
Om du velat tigga hjertat ur bröstet på mig, så skulle jag ha sagt: tag det.»
»Jag är nöjd med mindre.»
»Du skulle inte tala ur den tonen!
Du vet inte hvad som bor inom mig.»
»Det vore nock inte för rart att veta!»
Han hade rest sig.
Han bara såg och såg på henne, men hennes blick vred sig undan för hans.
Han tyckte att hon borde känna, hur han hellre ville gå bort och dö än göra henne något ondt; om hon blott ville mjuka upp honom med ett ord.
Han tyckte att hon måste förstå det.
Derför stod han och såg.
Men det var omöjligt att säga något, hvilket hon icke skulle besvara med hån.
»Du är den enda menniska jag hållit af», sade han blott, »och vi se hvarandra kanske aldrig mer.»
»Vill du inbilla mig att du går och hänger dig?» kom det spefullt, och hon log bekymmerslöst.
Hon visste ju att det bara var skrämskott.
»Det, — eller kanske något annat.»
Hans röst hade blifvit tjock och otydlig.
»Då vill jag ge dig ett godt råd», sade hon skrattande och spejade ut mellan buskarne efter undsättning, »tag ett rep som kan bära en stut, och laga så, att det inte fins några knutar.
— Det är så ledt när en har hängt sig och blir i lifve’.»
»Du är inte en menniska, — satan!»
Det lät som ett doft slag, när han stötte till, och han hörde ett skri, liksom genom bruset af ett stort vatten.
Han stötte och stötte, han fruktade att få höra det skrattet igen, — öfver dem, som bli vid lif.
Men det blef tyst, så underligt tyst.
Det fans ingen som skrattade mer.
Någon kom springande så att grenar knastrade, och han såg någonting ligga på marken.
Der stodo två och stirrade på honom.
Det var informatorn och en af gårdens drängar, nu kände han dem.
Och han blef klar i hufvudet med ens.
»Tag mig till länsmannen», sade han och slängde knifven med ett uttryck af äckel, »men det skall aldrig ångras.» 1887.
Hans Landos praktiska teologi.
Det kommer ett slags kamratskap af att tröska för pundskäppa tillhopa, och i detta kamratskapsförhållande stodo Hans Lando och Micke Krytzkow till hvarandra.
Men för resten voro de så omaka som tänkas kunde.
Micke var till börden jude och hade på sin tid vandrat omkring med lådan på rygg; först i äldre år hade han af någon nitisk prestman blifvit omvänd och döpt, hvarefter han från vandrande krämare hade slagit öfver till bofast daglönare.
Af alla de församlingsbor, hvilka någon gång besökte kyrkan, var han väl känd, ty aldrig försummade han någon messa, och ingen kunde undgå att lägga märke till honom, der han kutryggig och med inåtvänd blick stod eller knäböjde på kyrkogången invid klockarestolen, med händerna sammanknäppta kring sin stora psalmbok, uttryckande sin andakt genom de besynnerligaste bugningar och krumbugter.
Micke ansåg sig icke värdig att sitta i en kyrkobänk; hans plats var utanför.
Ty enligt sin nya tro hade han varit en af dem, hvilka förföljt och korsfäst den gudasände, och denna föreställning uppfylde honom med en sådan känsla af ovärdighet, att han aldrig djerfdes räkna sig i rang med födelsekristna.
Och drifven af ett ingrodt begär att genom åthäfvor och ceremonier få bekänna sin tro, hade han lagat i ordning åt sig en egen ritual, enligt hvilken han skötte sin gudstjenst.
Att menniskor skrattade åt de otympliga bugningar och knäfall, som till hela församlingens förlustelse utfördes solo på kyrkogången, vållade honom intet obehag, snarare en njutning.
Till den pregel af förtryckthet, han som polsk jude tagit med sig då han utvandrade, hade han ytterligare lagt den ödmjukhet, hvilken kristendomen predikar, och som han accepterat i all troskyldighet, utan att fästa något afseende vid hur föga de nya trosbröderna lade sig vinn om denna sin läras kardinaldygd.
Micke hade tättklippt, gråblandadt hår, ett kort, glest skägg, som lopp samman i en liten spets på hakan; en insjunken, smalaxlad figur, hvilken stod alldeles krum, samt slutligen ett par långa fötter, eller rättare ett par stöflar, hvars nosar voro uppåtvända och tomma, medan hälarne tycktes sitta halfvägs upp i skaften.
Hans Lando — hans kamrat — hade varit soldat en gång i verlden, men fått afsked till följd af sitt fylleri och sin bottenlösa envishet.
Han gjorde allting med metod, och han var stolt deröfver.
Han var öfver hufvud stolt öfver allting.
Han var stolt öfver att han varit knekt, ty en knekt kunde alltid förakta en bonde; han var stolt öfver att han fått afsked, för det hade han fått emedan han »djäklar ta mig aldrig krusade nå’n menniska», han var stolt öfver att man icke gerna ville byta ord med honom, ty det visade hans öfvertag; han var stolt öfver sina långa armar och sin lastdjursstyrka; han var slutligen stolt öfver sin förmåga att supa.
Den metod, efter hvilken han inrättat sitt lif, bestod främst i att han arbetade som en träl en månad eller några veckor — och det var rent af förvånande att se hur han då kunde slita och umbära — för att sedan få slå sig lös och endast supa och slåss under en fjorton dagar bortåt.
»En ska’ väl nå’n gång känna att en lefver», brukade han säga.
I godlyntare ögonblick och fattad af ett slags bondhumor, hvilken slumrade i djupet af hans förnäma soldatsjäl, kunde han visserligen medge att han kommit en smula på bakkälken, men den som tillåtit sig att betvifla hans snille och skarpsinnighet, den skulle ofelbart ha fått att göra med hans beniga knytnäfvar, för hvilkas öfverbevisande kraft hela bygden hade respekt.
Om sin oemotståndlighet hos det täcka könet hyste denne ladugårds-skeptiker en djup och på erfarenhet grundad öfvertygelse, men de bedårande egenskaperna torde svårligen vara att söka i hans utseende, ty detta stod i lika stark opposition mot alla skönhetslagar som någonsin Hans Lando sjelf emot all militärisk disciplin.
Han var lång till växten och dessutom uppklifven i ett par höga träskor, på hvilka han vinglade framåt med den ögonskenligaste fara för sina fortkomstledamöter.
Knäna hade fått en mer än reglementerad ledighet, men till ersättning hade ryggen stelnat i en militärisk sväng bakåt, och genom sin egares vana att kråma sig tycktes nacken så småningom ha vuxit i vädret.
Hufvudet satt som om det vore spetsadt på en stång och med odödligvordet förakt skådade ned på allt lefvande.
Hyn gaf intrycket af en brun fernissa, näsan var otroligt lång och ständigt prydd af refvor, — märken efter de nämda sup- och rekreationstiderna, hvilka i regeln voro något stormiga.
Till att förhöja allt detta egde Hans Lando ett par högst omedgörliga ögon, hvilka alltid pekade åt annat håll än det han åsyftade.
Denna omständighet i förening med att han alltid sluddrade på målet gjorde att man egentligen aldrig kunde veta när han var full eller nykter.
Micke Krytzkow och Hans Lando voro båda ett par plantor, som så att säga växte på samhällets utkant; det var väl detta som fört dem tillsamman, trots olikheterna.
Dessutom arbetade ingen gerna i kompaniskap med Micke, hvars gudliga förmaningar alltid följde med på köpet, och Hans var fruktad för sina lärda disputationer med dessa »slående» slutargument, som ingen kunde stå för.
Det var lördagskväll och nära arbetstidens slut.
De båda kamraterna hade tagit sig en rastestund.
Micke stod lutad emot slagan och genomgick i hufvudet morgondagens högmessotext, Hans satt i halmen, med de långa benen utsträckta framför sig samt mumsande på ett stycke flottmat.
»Hör tu, min käre proter, hvarför går tu aldrig i Guds hus?» sade Micke plötsligt och såg på kamraten, »tet skulle tu man gere.
Jak har aldrig sett tig i Guds hus.»
Hans sigtade med sina vindande ögon efter juden, men sade ingenting.
Han hade synbarligen ett behof att se uppifrån och nedåt på personer och ting för att komma i rätta stämningen.
Han vände handen afvig och torkade sig om munnen med ärmen af sin ylletröja, så strök han knifven mot låret af sin ena byxa, der det fans en blank rand.
Han såg derefter på knifven, fälde den tillhopa och stoppade den i fickan.
När detta var gjordt, slog han en väldig volt med sina långa ben och kom så på fötter.
Men han svarade ännu icke, utan dinglade först på sina kullriga träskor bort till ett annat hörn af logen, tog en väldig dryckeslägel, satte den till munnen i det han stjelpte den upp och ned öfver sitt ansigte och drack så ut allt det som fans qvar der.
»Hä?» sade han i det han ännu stod qvar i halmen med utspärrade ben och blott vände ansigtet om emot sin lille kamrat, sigtande efter honom med ögonen. »Går jag aldrig i Guds hus?»
»Jak har aldrig sett tik der, og jak är ter hvarje söndag.»
Hans Lando vände sig nu helt om.
Han var i sitt allra nådigaste humör, just upplagd för att briljera en smula med sin klyftighet.
Han gjorde en gest, så att det slog knix i knäna, satte hufvudet på sned för att kunna se rätt på Micke, och så sade han i sin sluga, snöflande ton:
»Det skall jag säga dig; jag vill inte sitta i kyrkan som en spottafla, det är derför jag inte går dit.»
»Käre proter, icke skulle tu plife till en spotttafle för det tu ginge i kyrkan», sade Micke, vänligt uppmuntrande.
»Hvarför skulle tu plife tet?»
»Jo, ser du», — han lade på ett demonstrerande sätt högerhandens pekfinger på de af vensterhandens två fingrar, som bäst borde kunna hålla en pris snus, »jo, ser du», sade han, »när man ingen kyrkeklädning har, så blir man bara en spottafla.
Och hvad skulle jag i kyrkan?
Jag kan mina stycken lika bra som presten.»
»Min käre Hans, tet skall tu aldrig säga!» utbrast Micke förskräckt, »presten är Guds sändebud på jorden.
Tu kan aldrig jemföras med honom.
Och hvad tet andra peträffar, så är tet pare tomma undanflickter, för om tu ville spare tine penningar, så hade tu god råd att skaffe tik kyrkekläter.
Jak har icke mere arbetsförtjenst än tu, och jak har en kyrkeklädning för almindelige söndagar och en för te store pön- och helligdagar.»
»Hähähä!
Hvad nytta gör det att du går i kyrkan, när du lefver tvärt emot skriften?»
»Min käre proter, jak är pare en skröpelig menniska, men jak lefver efter skriften, tet gör jak.»
»Nej, du är inte en skröpelig menniska, för en lögnstock är du.
Du säger att du lefver efter skriften!
Står der inte, att den som hafver två klädningar, han skall gifva den ena till den som ingen hafver?
Om du nu vill lefva efter skriften, så skall du gifva mig den ena.
Kan du säga emot på det?
Du!»
Han såg triumferande på sin stukade opponent.
Micke stälde slagan ifrån sig och vaknade helt upp från sina drömmerier.
»Ack, tet är en fillfarelse, en stor fillfarelse!» utropade han förtröstansfullt i det han slog ifrån sig med båda händerna, som om villfarelsen kommit seglande lik en stor spindelväf att fånga honom i, »tet är icke att förstå efter pokstafven utan efter antan.
Det är en liknelsa ... tet är para en liknelsa.»
Hans stoltserade visserligen med att till en del uppträda som fritänkare, och kunde tillåta sig att gyckla med ett bibelspråk, men det fans dock fundamentalsatser, hvilka han icke tillät någon att röra vid.
»Kallar du Guds heliga ord för en liknelsa?
Då är du ju sämre än en turk och en hedning, ditt eländiga lif!» utbröt han derför med en plötslig och varm nitälskan.
Men Mickes hela tanke var koncentrerad på de två helgdagsklädningarne och när han såg Hans Landos beslutsamma min blef han helt förskräckt.
»Ack, min käre proter!» utropade han med en vettskrämd ifver, »hela ten heliga skrift vimlar ju af liknelsar!»
»Det är lögn, du!» ropade Hans och måttade sina motsträfviga ögon bort i ett hörn, hvilket vill säga att han mente sig fixera sin trätobroder.
»Det är lögn, du; för det enda vi har att lefva efter, det är den heliga skrift, och den är inte nå’n liknelsa.
Antingen ska’ en inte göra sig grön och låtsa sig vara helig, eller också ska’ en tro på skriften.
Och står der inte, att när jag drifver dig en på det venstra örat, så skall du vända det högra till.
Står der inte det, du?
Eller är det kanske också en liknelsa?»
Hans hade sträckt fram sin stora knytnäfve, men icke alls som någon hotelse, utan blott som en gest betraktadt.
Micke rönte icke desto mindre en obehaglig förnimmelse vid att se på denna näfve, som mycket liknade en rundsliten slägga, fästad vid ändan af ett långt skaft.
Och Micke retirerade längsmed ena väggen, medan han tyst beslöt att hellre taga emot hur mycket stryk det skulle vara, än att skilja sig vid någon af sina kyrkeklädningar.
»Nog känner du till hur många liknelsar tet finnes i ten heliga skrift?» sade han, med ett skickligt schackdrag vädjande till den lärdom, öfver hvilken Hans var så stolt.
Denne började verkligen dra öronen åt sig vid den tvärsäkra tonen.
Det föll honom in att han möjligen kunde blamera sig genom ett allt för kategoriskt påstående, när han rörde sig på ett område, der den andre var så hemma.
För hans tanke hägrade det något om »den gyllene medelvägen», som det alltid är så klokt att följa.
Han antog derför en skarpsinnig min, som om han noga ransakat sitt minne.
»Ja, det kan hända att det fins nå’n ynka (enda) liknelsa i det gamla testamentet», medgaf han tviflande.
»Men näggu om det fins nå’n i det nya!
För det är det rena or’et.»
Och vid han sade detta, betraktade han Micke med den öfverseende vänlighet, som en stor hund ibland täcks visa mot en mindre.
Micke hade återtagit slagan och sysslade i halmen med en min, som borde inge den andre den lyckliga tanken, att argumentet varit bindande.
Häraf drog
Micke den dubbla fördelen att både slippa från att uttala en osanning och att få prygel.
Hans Lando ansåg freden sluten på hederliga vilkor, och äfven han återtog sin slaga, stolt öfver att genom sin blotta klyftighet ha redt sig ur detta svåra teologiska spörsmål.
»Ja — för om vi inte hade vår katekes och vår ’vangelibok, så ref vi hjertat åf hinandra», anmärkte han, rörd öfver sitt eget kristliga sinne.
Vid dessa ord svängde han sin slaga och tröskningen begynte.
Mor Malenas höna.
Fast mor Malena bodde på fattighuset, höll hon sig ändå med höna, och det var en faslig lyx, det var att tillskansa sig lifvets goda på andras bekostnad, det var att förhäfva sig öfver sämre lottade.
Mor Malena var »öfverklass», på fattighuset.
Den hönan var ett ständigt trätofrö.
När Pernillas ungar slogo itu något, så genast skyllades det på hönan, fast Gud skall veta att den hönan var så klok och förståndig, att Pernillas ungar kunde tackat på sina bara knän, om de varit hälften så förnuftiga som hon.
Och fans det något på bordet, som inte borde vara der, så strax var det hönan!
Fast Malena visste på heder och tro att den hönan var det renligaste djur, som kunde trampa på marken; och var det fråga om det, så kunde man hellre taga i hönan med sina bara näfvar än i Pernillas ungar med en tång.
Vid sådana utlåtelser himlade sig Pernilla likt ett helgon och sade att det visste hon visst, att det är sen död att bli uppäten af »hönsa-loppor», men det skulle väl bli hennes lott ändå.
Hvarpå mor Malena hade att replikera, med ett ondskefullt grin, att det nog ginge ännu långsammare att låta »trö» sig ihjel af gäss, men hon ämnade inte den vägen vandra, så det var inte värdt de försökte — gässen nemligen — hvilket med andra ord ville säga Pernilla med hennes afkomma samt Stina och Stinas halfvuxna tös.
Och som mor Malena var stor och stark, med näfvar som stodo i den innerligaste harmoni med hennes munreda, så blef följden den, att hönan satt der hon satt, d. v. s. i ena hörnet af matmoderns säng, vid fotändan, der hon hade sin rede i sänghalmen.
Der kunde hon sitta de dagar hon skulle värpa, nedborrad så att hon knappt syntes, blinkande med sina uppspärrade ögon, då och då fixerande något föremål på dynan, sänkande näbben och plockande upp hvad hon kunde hitta; allt med det djupsinnigaste allvar, som en höna egnar och anstår.
Dess emellan svassade hon omkring på stugugolfvet, nickade med hufvudet för hvart steg, kacklade sotto voce, icke utan sentimentalitet, troligen i känslan att vara ensam och oförstådd, och grep sig så an helt plötsligt och började sprätta med sina starka gråfjälliga ben, åt båda sidor och med en bredbent öfverlägsen yrkesskicklighet, som visade att hon var af god extraktion.
Men Pernilla hade en pojke, en hvithårig, okammad unge med smal hals och iklädd en frånvuxen gammal tröja, som icke nådde dit den skulle, samt ett par slubbiga mollskinnsbyxor, hvilka blifvit afklippta på längden för hans bruk, men hvilkas ofvandel passat åt en vuxen karl.
Denne lofvande ungdom stack sällan sin näsa ut om stugans knut, emedan han osvikligt väckte folkets jubel genom sin byx-ofvandel, och han tyckte icke om offentligheten.
Han var för finkänslig för den.
Vare dermed icke sagdt att han saknade talang, han besatt tvärtom en alldeles eminent begåfning i sin genre — det var också det enda han egde —: han kunde härma hönan.
Han stälde sig i position midt på golfvet, och hvad helst hönan tog sig till, det gjorde han efter.
Särskildt hade han tillegnat sig en färdighet i att sprätta.
Han hade ett par långa skor, torra af brist på smörja och med breda, uppfläkta nosar, der tårna borde tittat fram, om de nått så långt.
Och med de skorna sprätte han.
Det var ett himmelens under att de blefvo på, men på blefvo de.
När han så stoppade händerna i sina oformliga byxfickor, svängde med kroppen och skrapade golfvet med sina långa labbar, då kom det i sjelfva hans uppsyn och halsens sträckning någonting som på ett utmanande oförskämdt sätt liknade hönan.
Ja, vid de tider, då hon fälde fjäder och ingen uppstående stjert hade, var det icke så utan, att sjelfva hans figur hade en likhet med hennes.
Hur det nu var, så kunde han få de andra ungarne att ligga dubbla af skratt, kanske icke allenast åt hans prestationer, utan ännu mer åt den harm de antogos väcka hos hönans egarinna.
Denna gaf honom endast sitt tysta förakt, men innerst inne med hat i sitt hjerta.
Det är dock möjligt, att hvad mor Malena tog som hån, icke var annat än hans ungdoms inneboende lifsglädje eller ett oskyldigt tidsfördrif.
Han drog emellertid nytta af alla hönans små svagheter och förlöjligade dem.
Ibland kacklade hon till, högst omotiveradt, och började springa omkring i rummet på ett narraktigt sätt, som verkligen icke anstod en ärbar gammal hönsmatrona.
Pojkbytingen kunde göra detta efter med utbildadt mästerskap, springande omkring som en galning på sin halfva af rummet och uppgifvande höga skrän.
Men det fins ingen fullkomlighet utan sin vank, och trots sina goda sidor egde hönan ett verkligt karakterslyte, för hvilket icke ens mor Malena kunde blunda.
Det var en högst lättsinnig sällskapssjuka.
När hon på soliga dagar släpptes ut — och det var nödvändigt, på det hon skulle få rulla sig i sand samt plocka mask; hennes helsa fordrade det, och eljest klagade köparne öfver att hennes ägg voro för ljusa, — då behöfdes det bara att hon inne på Nils Mattssons gård hörde hönsflockens kackel och tuppens galande, så glömde hon både pligt, tacksamhet och uppfostran, kröp genom första bästa hål på planket och var försvunnen tills man hemtade henne.
Det var icke något trefligt göra att gå in på Nils Mattssons gård och återfordra sin egendom.
Nils Mattsson var en barnlös gammal enkeman, arg som en bandhund och snål som en varg.
Och hvar gång mor Malena kom för att hemta sin skatt, tröstade han henne, högt skrikande, med att nästa gång skulle han »slå både armar och ben» af det förb—de kreaturet.
Detta var hans stereotyperade hotelse mot Pernillas ungar, som ibland andra stulo äpplen ifrån honom, och han kunde icke göra någon ändring i ordalydelsen för en hönas skull.
Han sade alltid kreatur, dermed viljande antyda bemälda hönas glupska och råa natur.
Det var ett vidunder, som han skulle dräpa.
En dag på efterhösten, när han just stod och strödde ut korn till sina egna höns, såg han mor Malenas höna komma springande in på gården, glad och sällskaplig, blandande sig i flocken, som om hon hörde dit.
Vreden steg i hans sinne med sådan våldsamhet, att det kändes som ville han qväfvas.
Han tog upp en sten och kastade den ilsket efter hönan.