Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dea ii O c to ber f. m. ytterligare förklara, att så länge någon anledning gifves till förmodan, att staten skall mellankomma, är det omöjligt, att någon spannmålshandel kan komma att uppstå.
Jag medger visserligen, att hinder emot en större spannmålshandel i alla fall linnes; men dessa bero på brist af capitaler, och denna bör och kan försvinna, i fall det väsendtliga hindret undanrödjes.
Slutligen, och såsom en sammanfattad recapitulation af hvad jag nu yttrat, upprepar jag, det jag tror, att R.
St. böra tillse, det de kunna bevilja creditivet, dock utan att dervid, fästa något specielt vilkor, som inskränker Konungen till begagnande deraf endast vid genom missväxter uppkommen förlägenhet af brist på spannmål, alldenstund staten icke bör visa sig hylla en grundsats, som hos de mindre förståndiga kan anses innefatta en skyldighet af staten att alltid afhjelpa den förlägenhet, sorn genom en mindre gynnsam skörd kan förorsakas.
Min afsigt, då jag begärde den K. propos:n på bordet, var att dervid göra nä"ra anmärkningar.
Jag ämnar likväl icke att här ingå i några specialiteter, helst Utsk. kommer i tillfälle att i detail inhemta mina åsigter i ämnet uti de handlingar, hvilka komma att till Utsk. öfverlemnas, och hvaribland jemväl befinnes ett af mig, i egenskap af ledamot uti en af de i orterna till ämnets undersökning nedsatta committeer, afgifvet utlåtande.
Jag instämmer nu blott med Gr.
Frölich, och vill endast tillägga, att då jag tror, att Representationen bör sätta Regeringen i tillfälle att disponera medel för att kunna träda emellan, då någon stor calamitet drabbar en eller annan ort, är jag likväl af Gr.
Frölichs mening deruti, att det nödiga understödet icke bör uteslutande bestämmas att kappvis i säd utgå till hvar och en behöfvande, utan användas såsom medel för etablerande af en så beskaffad spannmålshandel, hvarigenom bristen på sådan väg kan fyll as.
Jag har sökt i det af mig afgifna betänk, utveckla förhållandet i denna del uti min ort; och då det förundrar mig, att den K. propostn ankommit så sent, fastän jag medger, att jag såsom orsak dertill inser, det man velat inhemta eommitte'ernas utlåtm, ber jag Herrarna fästa uppmärksamhet dervid, huru vigtigt ämnet verkligen är.
Det står nemi. i ett ovilkorligt sammanhang med den vigtiga frågan om spannmålstullen; och min öfvertygelse är, att utan en fast spannmålstull får Sverige aldrig någon verklig spannmålshandel, och Regeringen skall oupphörligen finna sig öfverhopad af ansökningar fran orter, som icke anse sig kunna åstadkomma fyllnad af deras behof.
Om en fix tull stadfästas, och Regeringen aldrig blandar sig med någon spannmålshandel, då först kan den enskilde, som slår sig på denna handel, på samma gång dervid finna sin egen fördel, sorn han bereder de nödställdas hjelp; men skall Regeringen al
Den ii October f. m. tid stå till reds att mellankomma, då fruktar jag, att nöden aldrig skall blifva afhjelpt.
Sådana äro mina tankar om orsaken, hvarför statens undsättning hittills så ofta varit påkallad och hvarför behofvet deraf fortfarande skall visa sig, så vida man icke antager en stabel princip i detta afseende.
Det gifves exempel, att de sädesrikaste provinser varit hotade med missväxt, och jag var sjelf bland dem, som trodde, att undsättning var behöflig; men erfarenheten visade, att då undsättningen icke kom, inställde sig, till följd af den enskilda speculationen, flera skeppsläster spannmål och fyllde sålunda behofvet.
Det gifves få orter i vårt land, dit sjöcommunicationerna icke sträcka sig, och der så icke är, är allmogen van att göra sina transporter landvågen, så att någon svårighet i det afseendet icke är att befara.
Jag anhåller, att Utsk. måtte med noggrannhet genomgå, hvad de särskilda commilterade yttrat i detta magtpåliggande ämne, och framför allt göra sig öfvertygadt om den sanning, att en spannmålshandel aldrig kan uppstå under andra förhållanden, än att man bestämdt kan påräkna att utan någon statens mellankomst få afsätta sin vara, der den behöfves.
Jag vill blott tillägga några ord, som jag glömde, då jag sitt yttrade mig.
Det var nemi. ang:de frågan om spannmålstullen.
Jag instämmer nu i hvad Frifa.
Ehrenborgh derom yttrat, och förklarar derjemte, att onfjag kände någon utväg att erhålla visshet derom, att Regeringen icke ärnade begagna sig af det i 60 § Reg.F. henne lemnade prerogativ att höja eller sänka spannmålstullen, så, och om ett förklarande af Regeringen i det afseendet lemnades, är jag öfvertygad, att det stora ändamålet skulle vinnas.
Men så länge man är oviss i nämnde afseende, kan aldrig någon spannmålshandel uppstå eller vinna stabilitet.
Jag instämmer med de föregående talarne och tillägger den önskan, att Utsk. matte tillse, det en så beskaffad ändring i 60 § Reg.F. må kunna tillvägabringas, hvarigenom Nationen må kunna trygga sig vid en fix spannmålstull.
Jag tror visst, att ett förklarande från Regeringen i samma syftning vore ganska nyttigt; men jag fruktar, att ej någon tillfredsställande visshet komme att vinnas utan en formlig juridisk bestämmelse, och det yttrande, Constit.Utsk:s ordförande nu afgifvit, leder mig till den förhoppning, att det önskvärda resultatet skulle beredas, om StatsUtsk. i sådant afseende sökte eommunication med Constit.Utsk.
Remitterades till StatsUtsk. H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt, Gust.:
Uti sisla plenum hade jag äran tillkännagifva, att en nåd. skrifvelse till R.
St., ang:dc understöd för den nedbrunna staden Wenersborg, i dag skulle inkomma till Stånden.
Denna skrifvelse är färdig; men då arne Stånd icke hafva piena i dag, är detta anledningen, hvarför öfverlemnande! måst uppskjutas intill nästa, för alla Stånden gemensamt inträffande, plenum.
M:s den 9 dennes f. m. på bordet lagda nåd. propos., ang:de ändring i 5 cap. 1 § Missg.bm. Hr Crusenstolpe, Magn. Jac., uppläste följande:
Efter elfva (säger n) års besinningstid från det riksmöte, då R.
St. förra gången förkastade ett med det ifrågavar. likartadt förslag till ändring af 5 cap. 1 § Missg.bm, och efter tio (säger 10) månaders förlopp af en kostsam riksdag, hvars snara afslutande redan länge utgjort ett ämne för Svenska folkets och dess representanters längtan och hopp, har Regeringen nu omsider framställt en propos., lika märkvärdig i hvad angår historien om dess tillkomst, som i afseende på den politiska och moraliska åsyftningen.
Denna i hvarje annat land, än nutidens Sverige, exempellösa senfärdighet skulle innefatta bevis på missaktning mot Ständer och Nation, så vida ursägten ej läge i StyrelsepersonaJens ovana — af opinionen stämplad såsom oförmåga — att tänka och handla, då den bör och som sig borde; och denna opinion vederlägges i sanning ej af det fosters beskaffenhet, hvilket en så rund tid dväljts i sitt upphofs sköte.
För att emedlertid tillintetgöra verkan af den ministeriella beräkning, sorn möjligen och icke osannolikt torde förefinnas på nuvar, riksdagsmäns glömska eller okunnighet om nntecedentia vid riksmötet i8?,3, är det på dem, som jag utbeder mig att till en början få fästa uppmärksamheten.
Åtal för majestätsbrott och åklagaremaktens yrkande af lifvets förlust följde på Frih.
Anckarsvärds uttalade omdöme, att en vidtagen regeringsåtgärd vore landsförderflig.
Hvarken allmänna tänkesättet eller de domare, som då i rätten sutto, syntes böjda att villfara detta påstående; och lagen medger inga alternativer mellan dödsstraff och befrielse.
Innan utslag foll, erhöllo R.
St. en den 5 Mars aflåten nåd. skrifvelse, hvaruti, med åberopande af "K. M:s hjertås ingifvelse och af ett rättvist förtroende till folkets tillgifvenhet och kärlek, K. M., för att sätta ofvanåberopade lagnum i öfvei ansstämmelse med grundsatserna för en mildare ”lagstiftning, uppmanade R.
M. inkomma med ”anderd, förslag till en förändring af 1 § 5 cap.
Missg.bm, "hvarigenom, jemte vissa bestraffnings g naders upprättande, det nu stadgade dödsstraffet i detta fall må "alldeles uppbafvas,"
Den nåd. skrifvelsen (som, i förbigående sagdt, genom misstankan om identiteten af dess och af slutpåståendets
Den ii Oetobcr f. m. a53 sannskyldiga upphofsman inverkade särdeles menligt för en bland Högsta Domstolens ledamöter, då han skulle genomgå opinionsnämndens skärseld, hvarefter han förflyttades till en presidentsbeställning och är redan för ett par år sedan afsomnad) rönte redan vid remissen motstånd hos H. R. o.
Ad. såväl som hos V. BorgareSt.
Den formbrist, som förmenades äga rum deruti, att Regeringen ej till R.
St. aflåtit något egentligt förslag, sökte Hr Cederschjöld afhjelpa, för att få den nödiga och — detta förtjenar särskild uppmärksamhet — lika litet nu som då utstakade gränslinien uppdragen emellan Konungens enskilda lif och lefverne samt K.
M:s regeringsåtgärder och författningar.
LagUtsk. utlät sig under d. i/\
April sålunda: ”En ledamot (af BorgareSt.), Hr Bagge, har på anförda skäl ansett något mildare bestraffningssätt, än det 5 ”cap. i § Missg.btn för deri omnämnda brott bestämmer, ”icke böra äga rum; likväl finner Utsk. för sin del, att ”detta slags brott kan äga så olika gradation, att, i många ”fall, dödsstraffet vore i strid med den i öfrigt gällande lagstiftningen, men att dess upphäfvande deremot för de svå”raste fall, eller sådana förolämpanden, hvilka under hot ”och bitterhet yttras inför sjelfva Majestätet, eller direct an”gå detsamma och innefatta de egenskaper, som i 5 cap. i ”§ Missg.brn omförmälas, icke öfverensstämde med andra bestraffningar i lagen, hvaribland må anföras, att, enligt i8 ”cap. 8 § Missg.b:n, minsta våld å embetsman i tjensten ”straffas med lifvets förlust, och ryktens utspridande i argt ”uppsåt, som röra medborgares ära, efter omständigheterna ”med det ansvar, som kommer dödsstraffet närmast, eller ”landsflykt, hvilken bestraffning jemväl, enligt Tryckfr.för”ordn.
, äger rum för smädelser emot främmande Öfverhet, ”framför hvilken det likväl synes, som borde landets egen ”vara af lagen helgad.
Vid betraktande häraf, och då den”na jemnförlighet icke bör af lagstiftaren förbises, samt den ”nåd. skrifvelsen, ehuru åsyftande gradationer i bestraffningen, likväl har dödsstraffets afskaffande till hufvudföremål, ”anser LagUtsk. sig af de betänkligheter, som möta för bi”fall till K.
M:s nåd. propos. i denna del, äfven vara hin”dradt att tillstyrka lindring för de mindre förbrytelser, som ”kunna under ansvarighet inför det ifrågavar. lagstället hänföras: i anseende till hvilka det correctiv äger rum , att K. ”M. har öppet, dels att anbefalla anställande af åtal enligt ”K. brefvet d. 25 Sept. 1777, dels också att, genom mildring, ”af nåd ersätta det ofullständiga i lagstiftningen.”
Under öfverläggningen om detta utlåt, hos H. R. o.
Ad, yrkades återremiss af Statsråden, Deras Extr Grefvarna Mörner och Löwenhjelm, af Presidenten Frih.
Cederström, Gen.Tull-* directören Gr. Posse och Häradshöfd.
Ribbing, äfvensom dåvar.
Ridd secret.
Lagerheim, under sken att bibringa upp-, lysning, sökte åt detta håll rikta meningarna.
För bifall a54 Den ii October f. m. åter talade Frih. Anckarsvärd, Hrr von Hartmansdorff (nu Statssecret.) och von Heyne, hvarjemte Gr. v. Schwerin ”ej ”kunde återhålla sin förundran, att alla de önska den strän”gare lagens bibehållande, som möjligen skulle kunna, såsom ”man brukar säga, komma i olycka, och att alla de äro ”angelägna att få straffen mildrade, sorn äro i tillfälle att ”kunna tillämpa dem.” Votering begärdes, i kraft af hvilken R. o.
Ad. biföll LagUtsk:s betänk, med 117 röster mot 6g.
Det är i Frih.
Anckarsvärds ädla och sanna yttranden, motiverna igenfinnas till detta beslut, hvilket torde förefallit mången oväntadt, helst jag, då tjenstgörande i R. o. Ad:s Cancelli och under voteringens fortgång inne uti Ridd.secret:s arbetsrum, der en hög embetsman då inträdde, hörde honom till Ridd.- secret. yttra dessa gåtlika ord, hvilkas tydning jag öfverlemnar åt den mera skarpsinnige att utfundera.
”Anckarsvärd ”— sade han — talar nu ur en så stolt ton, för att fä bernilla dödsstraffet i lagen; men gunstig
Herrn blir väl spa"kare, sedan vi fått ett annat utlåt, från LagUtsk.” Adeln blef icke ensam om beslutet att godkänna LagUtsk:s åsigt, hvarmedelst ock Ministerens anslag, för den gången åtminstone, misslyckades.
Anckarsvärds omförmälda yttranden voro af följande innehåll: ”Hvad beträffar sjelfva principen i lagstiftningsväg, är ”jag, med allt möjligt afseende å Konungens mildhet och ädla ”tänkesätt, fast i den tankan, att lagstiftaren ej kan lemna ”starkare och säkrare bevis på sina känslor för helgden af ”Majestätet, än genom bibehållandet af högsta straff på ”högsta brott.
Jag tror således det vara lika obilligt ”sorn olämpligt att i närvar, förhållande ändra det lagstad”gande, som bestämmer nämnde straff.
Jag fruktar dessutom, att de brott, hvarå detta straff har afseende, skulle ”genom dess förändrande snarare ökas, än rain"skas till antal; åtminstone är jag förvissad, att exemplen hittills varit högst få på anklagelser för lasteligt tal ”öfver Konungens, Drottningens eller Thronföljarens Perso n. ”Men dessa anklagelser och tydningarna och tillämpningen ”af det ifråga var. lagrummet skulle blifva mindre sällsynta, om utvägen att straffa blefve lättare att ”begagna, än den nu är.
Det synes mig ock strida emot ”principen för all lagstiftning, att borttaga det straff, 1 § i ”5 cap.
Missg.bm innefattar, under det roan låter nästföljande § i samma cap. stå orubbad qvar med ”föreskriften, att den, som smädeligt talar om ”Konungens och Rikets
Råd för embetets skull, ”skall mista lifvet.
Väl kan man invända, att Rikets ”Råd icke mera äro till; men man äger dock sedan den ti"den, då upplösning af Rådkammaren redan skett, att åberopa exempel derå, att dom fallit öfver en person, som Den ii Octobcrf. m. ”lastligen talat a någon af Deras Excellencer.
Då sålunda ”det lagrum, som å dem har afseende, kunnat under ett ”ombytt förhållande anses gällande och vinna tillämpning, lindner jag desto mindre skäl vara att rubba ett stadgande, ”sorn åsyftar att freda Majestätet från smädelsen; och min ”känsla säger mig, att i detta stadgande icke heller ligger ”någon våda, då Konungens rätt att göra nåd lemnar åt ”Konungens hjerta tillfället att pröfva graden af brottet och ”möjligheten att eftergifva lagens kraf.
Min öfvertygelse ”är derföre, att lagstiftaren under ingen synpunkt bör frångå den straffbestämning, hvarom nu är fråga, och att, om ”någon förändring af §:n skolat öga rum, densamma bort ”utgörasi tillägget af ett enda ord, nemi.
Person; då hade ”hvarje tvifvelsmål om §:ns tydning varit afhulpet och all ”våda af dess tillämpning förehyggd.” Sedermera tilläde Friherren: ”Gr Löwenhjelm har trott sig i min framställning finna ”en böjelse att bibehålla en obillig lagstiftning.
Sådan kun”de dock aldrig min tanka vara, ty den grundar sig ensamt på ”öfvertygelsen om billigheten af den nuvar. lagen.
Men ”min verkliga afsigt och uppriktiga önskan var ”och är, att kunna undanrödja möjligheten för ”s a m v e t s 1 ö s a och mindre menniskoälskande rådgifvare att ge n o in brottets tydning verka en ”obillig tillämpning af en otydlig strafflag.”
Sådan var framställningen, sådana skälen, sådan blef utgången vid 1820 års riksdag.
Till Edra omdömen, till Edra samveten, mina Hrr, vädjar jag: hvilken förändrad åsigt kan på de sedermera förflutna elfva åren hafva gjort sig gällande; hvilka nya motiver har Regeringen framställt; hvilken ny utveckling har hon beredt frågan?
Har, i den väsendtligaste omständigheten, Ministeren icke lika handlöst öfverlemnat lagförslaget nu, som för elfva år sedan, då intet spår kan upptäckas ens till försöket att uppdraga den vigtiga skillnaden mellan Konungens höga individ, det constitutionella föremålet för allas dyrkan och allas vördnad, det af både grundlag och allmän lag med helgd och oantastlighet kringgärdade Majestätet, och Konungen i sin Conseil , der de vidtagna åtgärderna, de utgående besluten äro underkastade offentlig granskning samt constitutionel räfst och — tilläggom! — lagligen skulle kunna kosta rådgifvarne förlust t. o. m. af lif, ära och gods?
Är det rimligt, att vissa förgripclser mot domare och Konungens em be tsin än gälla lifvet (enligt 18 cap. 8 § Missg.b:n), under det förgripelse!- mot
Konungen sjelf skulle i ansvarsväg stadna vid ett par års fästning?
De prot., som finnas bilagda Konungens propos., utvisa, att man icke medgifvit ändring i 2 § af 5 cap.
För Statsrådet och Högsta Domstolens betryggande har man bibehållit den svårare bestraffningen — lifvets förlust —, enär ett annat lagrum bestämmer ”det 256
Den ii Oetober f. tn. straff, som närmast är till dödsstraffet,” redan för den, som, efter undfången varning, ej afstår från och ej gitter fulltyga sitt tillmäle, att Hofrätt vrångvisligen dömt.
Lifvets förlust vore således en lämplig bestraffning för brott mot Ilrr Stats- och Just.råder, hvilka bedröfligtvis endast genom en § i brottsmålslagen erinra om Riksens Råd i framfarna dagar, under det brott mot Konungens Majestät skulle försonas med en lindrigare bestraffning.
Låtom oss tala genom ett exempel.
Låtom tre förbrytare uppträda samtidigt.
En anklagar Hofrätt inför Konungen att hafva vrångvisliga dömt, men saknar bevis och straffas med 4° pär spö och lifstidsfästning, i kraft af 20 § i 3o cap. Rätteg.b:n. Den andra tillvitar Högsta Domstolen eller Statsrådet att i samma sak hafva tagit mutor: 2 § af 5 cap.
Missg.b:n bestämmer hans straff till lifvets förlust.
Den tredje går så långt i förgripelse, att han ”talar eller skrifver om Konungen, Drottningen eller den, som till efterträdare på thronen förklarad är,” att de tagit mutorna i stället för Högsta Domstolens af Statsrådets ledamöter, och bestraffningen för denne fräcke förbrytare blef, så vida den ifrågavar. lagförändringen antages, — högst tio års fästning.
Hvad synes
Eder, mina Hrr, om ett så beskaffadt system i lagstiftningen?
Ett sådant mästerprof på lagstiftningsförmåga aflägger man inför Nationen efter elfva års begrundande och tio månaders framskriden riksdag; ett sådant juridiskt missfoster yrkar man, att R.
St. skola å egna och Svenska folkets vägnar adoptera.
Criterierna af juridisk oduglighet förefinnas så tillräckligt i detta lagförslag, att jag, så vida ej öfverläggningen dertill föranleder, icke ämnar falla R. o. Ad. besvärlig med en framställning af de lyten, med hvilka propos:n i moralisk och politisk synpunkt är behäftad.
Jag hänvisar i detta afseende till de här ofvan åberopade företeelser vid 1823 års riksdag.
Likväl bör jag ej underlåta att särskildt fästa uppmärksamheten på det orimliga och grundsatsvidriga, att begagna ärans förlust såsom en straffbestämmelse vid politisk förgripelse.
Detta straff återstudsar, om lagtillämpningen råkar i collision med allmänhetens öfvertygelse.
Det beror icke af någon lag eller någon magt i verlden att beröfva ett stort snille, en utmärkt förtjenst, en af opinionen hyllad person sin ära för brott, som sjelfva bero af politiska conjuncturer.
Framlidne Gr.
Armfelt, som skref lastligt 0111 Hertigen Förmyndare-Regenten, schavotterade in effigie uti alla Rikets städer.
När Gustaf Adolph koni på thronen, blef Armfelt åter insatt i alla sina förra värdigheter.
På samma sätt gick det med Aminoff.
De voro personer af förnäm slägt och mägtiga relationer, det är sannt; men jag skulle ej förmoda, att en lagstiftare i ig:de seklet tillät sig en afskyvärd sidoblick på ojemnheterna i samhället mellan hög och låg, rik och fattig. . f Den ii Oetoberf. ra.
Af dessa skäl hemställer jag, att LagUtsk., dit jag anhåller, att mina anmärkningar må åtfölja den K. propostn, behagade, medjjafstyrkande af densamma, föreslå K.
St. att antaga den särskilda mening, som blifvit till Statsrådsprot. yttrad af Just.rådet Gr.
Hård, i hvad den rörer i Jj af 5 cap.
Missg.brn.
Uppriktigt beklagar jag H. R. o. Ad., att bland alla sina må ilga medlemmar i Konungens constitutionella omgifning blott kunna framvisa en enda, som begripit vigten af sitt åliggande och fullgjort det; och innerligen lyckönskar jag Högv.
PresteSt., att den vördnadsvärde ledamot af detta Stånd, som tillika har säte och stämma i Konungens Conseil, räddat sitt medborgerliga rykte från fläcken af delaktighet i ett Regeringens förslag, som det redan vore ett smicker att skrifva blott på oförståndets räkning.
Jag hade ämnat att, utan att inlåta mig i någon vidare discussion, endast hänvisa Utsk. till prot:n, som innefatta öfverläggningarna i ämnet vid 1823 års riksdag.
Jag är nu förekommen af Hr Crusenstolpe och får blott till prot. förklara, att jag uppå de af LagUlsk. anlonia skäl och utur samma synpunkt, som synnerligast Frih.
Anckarsvärd vid nämnde riksdag utvecklade, får beledsaga remissen med mitt afstyrkande till den K. proposrn.
Jag delar icke helt och hållet deras mening, som tro, att en orimlig lag bör qvarstå derföre, att något straff å det brott, hvarför den blifvit stiftad, icke må tillämpas; men hvad den nu i nåder föreslagna lagförandringen beträffar, har det redan af Hr Crusenstolpe blifvit tydligen visadt, hvilket osammanhang som finues emellan den K. proposrn och andra der icke vidrörda lagstadganden, och jag instämmer altså i Hr Crusenstolpes framställning, tilläggande endast såsom en ytterligare orimlighet emot förslagets antagande, att man icke finner det vara med en enda bokstaf utmärkt och förtydligadt, hvad egentligen menas med lasteligt tal, utan är det sålunda lern nåd t obegränsadt åt domarens magt att från den mest skenbara förbrytelse uti ifrågavar. afseende draga slutföljder till ärans förlust och fästning.
TJti Franska lagen t. ex. ar det så noggrannt bestämdt, hvad som med lastligt tal förstås, att sådant icke kan hänföras till något annat än ett enda begrepp; beskyllningen skall nemi afse en handling, hvars tillvaro skulle ådraga ärans förlust.
Så är icke förhållandet här.
Visserligen innefattar 60 cap.
Missg.brn åtskilliga distinctioner i detta afseende; men man har sett flera och ganska färska exempel, att dessa icke alltid följas.
På dessa grunder kan jag icke annat än afstyrka bifall till den K. propostn.
Jag uppträdde fullkomligt oberedd och i4 H. 33 Den ii October f. m. hoppas derföre, att R. o. Ad. ursägtar det ofullständiga i mina anmärkningar.
Det Stånd, hvaraf jag har äran vara ledamot, torde hafva rätt att fordra, det en man, sorn öfver 4° är tillhört det juridiska facket, icke skall tigande lemna detta ämne.
Det gifves en viss politisk försigtighet, som bjuder att i frågor, der partisinne i mer eller mindre man kan inträda, iakttaga tystnad, till dess det visar sig, hvilkendera sidan som blir den rådande, för att naturligtvis då öfvergå till den.
Denna försigtighet kan vara bra lör den representant, hvars fosterlandskänsla icke har nog styrka för att kunna emotstå det nu så öfvervägande popularitetsbegäret; men för min del förklarar jag, att jag anser en sådan försigtighet för feghet, och med samma sjelfständighet, som följt mig från första gången, jag här höjde min röst, vill jag nu ingå i ämnet och skall icke oroas af det klander, som i morgon kan möta mig inför hopen, af hvars gros sens commun jag likväl påräknar rättvisa för min öfvertygelse.
Äfven jag tror, att den K. propos:n äger brister; men jag tror ock, att dessa kunna undanrodjas.
Ämnet delar sig nemi. i a:ne omständigheter.
Den ena:
Står det brott och det straff, som i 5 eap. i § Missg.bm omtalas, i samma förhållande till hvarandra år i834, sorn de stodo år 1734?
Är straffet adaequat till brotlet?
Bör förändring äga rum eller icke?
Dessa äro de första frågorna; och om man, såsom man måste, medgifver, alt förändring är nödig, så uppstår andra frågan: huru skall förändringen verkställas?
Hvad första frågan vidkommer, uppkallar jag le giös sens commun för att afgöra, om en förseelse i prat är detsamma som ett brott i handling; 0111 det förra är eller kan blifva lika ingripande i allm. säkerheten som det sednare.
Är mitt förnuft ej alltför felaktigt, så måste en himmelsvid skillnad äga rum.
Derifrån äter kommer jag genom rättskänslan till det resultat, att en lag, som fäster högsta straff vid ett underordnadt brott, är felaktig; och den blir det ännu mera, då sjelfva barbarismen af dess natur gör den kraftlös i tillämpningen.
Sådan är likväl den nu ifrågavar. lagen; och jag ställer mig gerna under det allm. förnuftets dom, då jag påstår, att den bör ändras.
Andra frågan är:
Kan det förslag, som nu blifvit frarastäldt, antagas i det skick, detsamma nu befinnes?