Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Begreppsminnet reder, klarar tanken; ordminnet, — och det är detta som vid katekes-inlärandet tages i anspråk, — dödar den.
Vidare säger Utsk:t: »en sådan farhåga för minnets öfveran»strängning genom utanläsning af den nu antagna läroboken synes »dock vara i hög grad opåkallad, ty så lång och svår denna än an»ses vara, inläres den dock på temligen kort tid af hvarje barn, som »kan läsa väl innantill, och kan dessutom på intet sätt komma i »någon jemförelse med de minneslexor, som så väl i elementarläro»verken, som i enskilda undervisningsanstalter, vare sig för gossar »eller flickor, föreläggas barnen i språk och i en mängd andra lä»roämnen».
Men detta är ju det bästa beviset just för min sats.
Ty katekesen är verkligen hvarken så svår, eller så lång, men just genom en förvänd lärometod blir den så högst försvårad och tidsförstörande.
Utskit säger slutligen: »att, om än läraren kunde undvara denna »ledtråd för sin utläggning och förklaring, så är den dock nödvän»dig för barnet, om det skall kunna följa honom vid denna forkla»ring, som snarare skulle förvilla än vägleda detsamma, derest det »icke hade något annat att hålla sig till än lilla katekesen, som, till »följd af sin korthet, måste lemna flera behöfliga läropunkter out»veklade, vid hvilkas afhandlande alltså all förmedling skulle kom»ma att saknas emellan läraren och barnet.»
Men jag har visserligen aldrig velat bannlysa »Förklaringen öfver Luthers lilla katekes», eller den s. k. stora katekesen, ur skolorna; detta har aldrig ett ögonblick kunnat falla mig in.
Min mening är, att
Luthers lilla katekes skulle läras utantill; den vore en lagom, och ej för lång, stomme för minnet, då deremot den stora katekesen skulle tjena såsom förklaring dereröfver, att begagnas och inläras såsom hvarje annan lärobok, för att utvidga barnets förstånd och kunskap i ämnet.
Många andra skäl skulle kunna anföras.
Jag vill blott påpeka ännu ett.
Genom den skadliga vanan att i det första och vigtigaste kunskapsämnet lita uteslutande på minnet, får barnet äfven i andra kunskapsgrenar, och ofta nog för hela sin undervisningstid, denna skadliga riktning, och lärer sig aldrig att tänka, i stället för att blott minnas.
Men jag har äfven stora och goda auktoriteter till stöd för denna min mening om utanläsningens skadlighet.
LäroverksKomittéen i sitt förslag till ordnande af undervisningen vid Elementarläroverken, säger, när den kommer till kapitlet om kristendomsundervisningen: »samtidigt med Bibliska Historien börjar den kateketi»ska undervisningen.
Det är Luthers lilla katekes, hvilken komit»terade ansett höra läggas till grund för denna undervisning och »hvilken korta, kärnfulla lärobok man bör kunna fordra att gossen »lärer sig väl utantill, på det att den sednare undervisnin»gen må hafva en säker grundläggning i fasta och bestämda, i »minnet fästade ord.
Den Svebilio-Lindblomska förklaringen» — det ofvanomnämnda förslaget till ny katekes fanns nemi. då ej Den 18 Februari f. m. 541 ännu — »har komittéen deremot icke ansett sig böra uptaga så»som föreskrifven till utanläsning.
Skälet härtill är icke det, att »komittéen icke anser läsningen af denna förklaring medföra nytta »och välsignelse, utan det, att Komittéen tror sådana frukter af dess »begagnande skola så mycket snarare framträda, om denna förkla»ring får återgå till den bestämmelse, som dess författare sjelf an»tydt, att mera vara en läsebok för eftertankan, än en lärobok för »minnet.
Om läraren begagnar denna lärobok såsom källa för sina »förklaringar, om hail låter lärjungarne under lärotimmai ne läsa »vissa stycken deraf, och språken hufvudsakligen efter den i den»samma gjorda upställning inläras, så skall den s k.
Storn Kate»kesen utan tvifvel gagneligt inverka på undervisningen och ung»domen införas i en allt förtroligare bekantskap med densamma, »utan att man deraf behöfver befara den förstelnade upfattning, som »så lätt blifver en följd, då lärjungen tvingas att vid späda år or»dagrant fästa i minnet en så utförlig och för en roognare ålders »tankeverksamhet afpassad lärobok, som denna förklaring».
Jag kan vidare åberopa Agardhs ord, i hans ofvanomnämnda kritik öfver komitterades katekesförslag.
Först visar han der, huru detta bruk af utanläsning vid kristendomsundervisningen upkommit.
Luther, när han gjorde sina kyrkovisitationer omkring Wittenberg, fann lärjungarne, folket, så råa och okunniga, att det med afseende på dem icke var att tänka på någon innanläsning.
Han fann äfven lärarne, det lägre presterskapet, så råa och okunniga, att åt dem icke kunde öfverlåtas att efter eget omdöme framställa frågorna.
Han upsatte då sin lilla katekes, kort,tydlig och bestämd, lämplig till den första undervisningen, och ålade så presterskapet, att ofta och med samma ord uprepa den för sina åhörare, på det att den sålunda måtte inpräglas i åhörarnes minnen.
Så upkom utanläsningen!
Jag frågar om detta kan och bör ännu gälla oss, 300 år sednare, under helt och hållet förändrade förleden, då det nu mera lyckligtvis hörer till undantagen, att någon icke kan läsa innantill.
Vidare säger Agardh — (han skrifver här så ypperligt och så öfvertygande, att jag vore frestad upläsa allt, men vill dock, för att icke för länge uptaga R. o. Ad:s tid, inskränka mig till några få punkter) — »verkningen af utanläsningen på lärjnngarnes sinne, »är i min tanke högst förderflig.
För det första är den en plåga »för lärjungen, som derigenom får motvilja för kristendomen redan »ifrån början, såsom sin svåraste lexa.
För det andra profaneras »och ohelgas kiistendomeu genom det tanklösa uprepandet.
För »det tredje tränga kristendomens höga läror derigenom hvarken till »hjertat eller förståndet.
För att kunna oförhindradt upprepa styc»ket från början till slut, nödgas lärjungarne fästa sig framförallt »vid orden, vid ljudet.
Så snart de glömt ett ord i ett stycke »stanna de tvert af.» Vidare: »Både frågor och svar äro öfverlasta »såsom rölerna vid ett skådespel.
Läraren har sin löle att framsä»ga, lärjungen sin; men, för säkerhets skull, behåller läraren boken »för att tjena till sufflör både för sig och lärjungen.
När ett ord »i det inlärda stycket blifvit af lärjungen glömt, så tiger han tvärt, 542 Den [8 Februari f. m. »och det ända intill dess läraren tillhviskar detta ord, då åter ord»strömmen kommer i gång, uti hvilken detta ord utgjorde liksom »en fördämning.
En del lärare göra sig icke ens besväret att suf»flera det glömda ordet, utan skickar lärjungen helt enkelt tillbaka »att läsa om igen hela stycket för det han glömt ett ord.
Det är »otvifvelaktig! ' att ett sådant lärosätt icke blott binder begreppet »vid ord, utan borttager äfven den vördnad, hvarmed kristendoms»lärorne borde upfattas.»
Slutligen säger han: »Hvilken ofantlig »förspillning af tid för det beklagliga ändamålet att förvandla , kri»stendomens höga läror till tanklösa utanlexor.
Jag anser denna »utanläsning af kristendomskunskapen vara den största bristen i vår »folkundervisning.
Jag är öfvertygad att detta undervisningssätt är »till en betydande grad orsaken till den likgiltighet, hvarmed kri»stendomens läror i våra dagar betraktas och upfattas; och att vi »icke kunna hoppas se den naturliga gudfruktigheten hos vårt folk »besvarad, utan vitt denna brist afhjelpes.»
På grund af alla dessa skäl får jag alltså yrka återremiss af Betänk:t.
Jag anser, Mine Hrr! saken i sanning högst vigtig.
Den berörer, i min tanke, en missriktning i hela nutidens undervisningsväsende, en missriktning, som jag anser det vara en pligt för hvar och en att efter sin ringa förmåga söka bekämpa, den må nu framträda och visa sig, vare sig som katekesplugg i folkskolorna, som lexläsning vid elementarläroverken, eller som den sorgligt ryktbara examensfabrikationen vid universiteterna.
Jag yrkar äfven på den grund återremiss, att, efter hvad jag förnummit, ännu en motion i ämnet, och den ändå mer omfattande, lärer vara väckt, hvilken sål., enligt min tanke, borde i ett sammanhang med de ifrågavarande behandlas,, då de törhända kunde hoppas få röna ett gynnsammare emottagande och bemötande från Utsk:ts sida, än i detta Betänk, varit fallet.
Om, då jag yttrar mig i denna fråga, jag icke skulle lyckas tillvinna mig R. o. Adis upmärksamhet, skall sådant icke förundra mig.
Frågan gäller hvarken finanser eller ens några materiella fördelar.
Deremot vidrör den ganska nära vårt andeliga och religiösa lifs utveckling.
Detta måste väl vara af vigt.
Vårt tillstånd i ett kommande lif beror ju af huru jordlifvet blifvit användt; och detta jordlif kan ju slutas hvilket ögonblick som helst.
Vi veta icke om morgondagen tillhör oss.
Innan dess kunna vi vara kallade att aflägga räkenskap för det lif, vi i dag lefva.
Endast tanken derpå borde vara tillräcklig att hindra det man ej så fördjupar sig i beräkningar om materiella saker, att man glömmer det något högre, något vida vigtigare för oss finnes. R. o. Ad. har visat förr, att den strängt håller på statskyrkan.
Om sådant grundar sig på eti verklig och innerlig öfvertygelse om sanningen af den religion, kyrkan förkunnar, borde deraf följa äfven ett begär, att denna religion måtte blifva hos Svenska folktt så lefvande och varm, som möjligt.
I detta hänseende finnes för närvide mycket att önska.
Religionen betraktas i allmänhet, om icke med förakt, åtminstone med liknöjdhet.
Hade icke Den 18 Februari t. m. i sednare tider inom landet upstått åtskilliga sekter, skulle nästan allt religiöst lif vara utslocknadt.
Ehuru jag icke godkänner dessa sekters upfattning af religionen, kan jag icke annat än anse det för en lycka att de här upstått.
Ty hellre villfarelse än liknöjdhet.
Vid betraktande af den stora och allmänt utbredda indifferentism, sorn förefinnes, frågar man ovilkorligen hvad orsaken dertill kan vara.
Jag för min de! svarar härtill, med stadgad öfvertygelse, att en ibland de verkande orsakerna är sättet, hvarpå den första religionsundervisningen meddelas.
Min erfarenhet, hvilken icke torde jufvas af mången, är att katekesläsningen, i stället för att upväcka kärlek till religionen, väcker endast afsky och vedervilja.
Den känsla, som sålunda väckts i det unga och lifliga sinnet, fortfar sedermera ofta hela lifvet igenom.
Att man vid mognare ålder, om icke hatar, åtminstone föraktar katekesen, derpå tillåter jag mig anföra ett exempel.
Nu nyss nämnde jag för en af mina aktade ståndskamrater, att jag, för att stadga min öfvertygelse om nyttan eller skadan af katekesläsningen, sistlidne gårdag företagit mig att genomläsa katekesen.
Dervid tillkännagaf den aktade ståndsledamoten, med ett uttryck, som bestämdt iörbjudes i andra budordet, sin förundran deröfver, att en gammal karl kunde företaga sig en så dåraktig sysselsättning.
Ligger häri icke ett verkligt bevis på huru katekesen i allmänna tänkesättet upfattas.
Den är något ondt, som man är tvungen att underkasta sig; men har man väl undergått profvet, så är man en narr, om man vidare dermed sysselsätter sig.
Då nu religionen icke består uti en blott kunskap, utan måste, för att vara verklig, omfattas med innerlig kärlek och djup tro, så borde mati äfven vid undervisningen söka upväcka en sådan kärlek och tro hos lärjungen.
Det är icke blott minnet, utan äfven känslan, läraren bör tilltala.
Nu handlar man likväl på fullkomligt motsatt vis.
Om känsla och tro kommer sällan i fråga; knappast ens att förståndet upfattar hvad tungan uttalar.
Det hufvudsakligaste sträfvandet går ut på, att barnet må kunna som ett vatten uprada katekesens ord.
Att religionslärarue vanligtvis så fatta sin pligt, har jag flera gånger erfarit, och en gång har en sådan åsigt blifvit mot mig tillämpad.
I examen theologicum fick jag af numera aflidne Professoren Hylander en fråga ur katekesen.
Som jag icke erinrade mig svaret ordagrannt, besvarades frågan först på latin, efter ett da för tiden läst compendium, men då det ej hjelpte, försökte jag reda mig genom att upläsa svaret på frågan efter en särskild af Hylander författad katekes.
Allt lika för gäfves!
Det (jente till intet, att jag tydligen visade det jag fattade och begrep saken, derpå lades icke särdeles vigt; men katekesens ord var det, som man ville lia fram.
Med katekesläsningen i vårt land tyckes det förhålla sig aldeles som med latinska messan i de katholska länderna.
Man rriedgifver att messan icke begripes af församlingen, men anser dock dess bibehållande nödvändigt, enär man fruktar att, om den öfversättes på ett lefvande språk, skulle, genom språkets förändring under tidernas längd, äfven de satser, som i messan uttalas, få en »44 Den 18 Februari f. m. annan betydelse, lin den ursprungliga.
Så ock med katekesutanläsningeu.
Dervid fästes icke afs. derpå, om lärjungen med kärlek oell tro upfättar de deri uttalade satser, eller att de blifvit af honom begripne; det är nog och tillfyllestgörande att han klart och flytande kan uprepa dem ordagrannt.
En sådan religionsundervisning åsyftade hvarken Luther eller Lindblom.
Jag medgifver likväl att detta sätt är ytterst beqvämt för läraren.
Dock tror jag icke att afseende å dennes större eller mindre beqvämlighet bör hafvas.
Hufvudmålet måste vara, att lärjungen vinner ej blott kunskap om, utan äfven kärlek till religionen.
Efter mitt sätt att se, motverkar likväl utanläsningen bådadera.
Något svårare finnes ieke, än att lägga en kiar och tydlig mening uti ord, som man från barndomen vant sig tanklöst utsäga.
Och kärlek till en sak, som utgjort hela ens barndoms plåga och fördömelse, är icke lätt att åstadkomma.
Min öfvertygelse är således att, med undantag al Luthers lilla katekes, all annan katekesläsning bör afskaffas, och i stället författas läseböcker, som uti en, af frågor och svar icke afbruten, text utveckla religionens historiska tillkomst och dess sanningar.
Lluru man lär sig upläsa svaren ur katekesen utan eftertanka, har jag flera gånger erfarit, då jag under resor företagit mig att examinera skjutspojkar.
Vanligtvis hafva de, på en omedelbar fråga, hvad är det? eller, huru sker det? haft till hands ett svar ur katekesen, utan att besinna, det sjelfva frågan var orimlig, då den icke hänsyftade på något föregående.
Att likväl äfven med katekesutanläsning religionsundervisningen kan väl bedrifvas, vilt jag icke betvifla; och antager jemväl att så understundom sker; men tror sådant dock snarare böra räknas till undantagsförhållanden.
Denna utanläsning lägger nemligen hyende under en af de farligaste dödssynderna — lättjan.
Då nu, enligt hvad jag nyss antydde, religionen fördrar sann tro och kärlek, men utanläsningen dödar bådadeta, anser jag äfven denna undervisningsmethod vara en den verkliga religiositetens farligaste fiende.
Det har blifvit sagdt, att, då man lär sig så mycket annat utantill, kunde man ju gerna lära sig äfven katekesen.
Härvid måste man dock bemärka, att i andra ämnen har lärjungen begripit hvad lian upläser, hvilket åter sällan är händelsen med katekesen.
Då man nödvändigt vill bibehålla katekesen, borde man åtminstone låta författa den på vers, hvarigenom den skulle vida lättare inläras.
Sjelfva rythmen oell takten häntydde på det ord, man förlorat ur minnet.
Ehuru katekesen är för närvide skrifven på prosa, framstår tydligen ett bemödande att sätta en viss lämplig melodie till hvart särskildt stycke, och kan man säga att svaren snarare framsjungas, än utsägas.
Yid svarets afgifvatide beror allt derpå, att barnet träffar den rätta melodien.
Sker det, går allt sorn en olja, men i motsatt fall förloras koncepterna helt och hållet.
Den föregående talaren har anmärkt, att Utsk:t underlåtit, att, i sammanhang med förevide, behandla en af Frih. Creutz i ämnet väckt Deri 18 Februari I. in. 545 väckt motion.
Sådant har ock förefallit mig besynnerligt, hvarföre jag om anledningen dertill förfrågat mig hos några af Ekon.Utsk:s ledamöter; men desse hafva förklarat sig om denna motion icke ega någon kännedom.
DA den af Frih.
Creutz väckta var, så vidt jag kan erinra mig, särdeles väl motiverad och ganska omfattande, anhåller jag om förevide Betsi nies återremitterande till Ekon.- Ulskst, på det ärendet måtte varda handlagdt i sammanhang med den af Frih. Creutz, rörande samma ämne, väckta motion.
Hr Adelborg.
När man vill inlåta sig på diskussionens stridsfält, är det båldt att träffa på sådana stridskämpar och medbroder i träffningen, som de båda föreg:de talarne, hvilka redan på förhand uttömt de skäl, som kunna finnas; men då man finner, att hvad man sjelf velat säga, blifvit bättre utsagdt äu man sjelf kunnat göra det, så får man på samma gång glädja sig åt den framgång i sak, man vunnit.
Om seger vinnes för en sann idé, är detta fullt tillräckligt för hvar och en, som är hängifven densamma, om man också skulle komma för sent till stridsplatsen och ej få äran af framgången.
Den fråga, som nu är å liane, iir af vida större vigt, än man vid första påseendet tror sig finna.
Det gäller icke mindre än ungdomens första kristliga upfostran; skall den börja i skolan eller skall den icke? är det likgiltigt huru kristendoms-utvecklingen sker der?
är det blott våra höga lärors yttre former, hvilka der mekaniskt skola innötas i barnens minnen?
bör ej själ och hjerta, så tidigt som möjligt, omfatta de heliga sanningar, hvilka sedermera skola utgöra grundvalen för all framtida inre utveckling?
Att man måste göra dylika frågor, är icke detta redan ett bevis på den fullkomliga missrigtning, skolan i denna väg tagit?
Men frågorna äro icke opåkallade.
Öfverallt i våra skolor är den första undervisningen i religionen inskränkt till en tom utanläsning.
Man öfvar barnens minnen genom den andliga undervisningen, i stället för att genom den väcka hjerta och känsla för det högre väsendet.
Har man då ej annat, som passar bättre till minnesöfning?
Skall just det, som är mest lämpligt att lyfta och utveckla den unge discipelns inre för det högre lifvet, på detta sätt missbrukas?
Nej, så borde det ej vara; men så är det, tyvärr!
Och hvad är orsaken dertill?.
Jo just den kateketiska form, under hvilken kristendomens läror först inplantas.
Denna upstäUning i frågor och svar, det är just den, som hindrar lärarens fria inverkan på lärjungen och lärjungens fria mottagning af de satser, sorn framställas.
Förståndet, ledt af den vid de unga åren så lättrörliga känslan, gäller här intet; det är blott minnets förrådskammare, som tidigt fylles med en hop stela, formella satser, hvilka, på detta vis bibringade, förhindra det kristliga lifvets framtida utveckling, i stället för att, som de borde, lägga en säker och lifgifvande grund för detsamma.
Och det är dock på det sätt, som vår rena och vackra läras grundsanningar bibringas det unga slägtet, statens moraliska styrka och kraft beror.
Alla dessa anga skola en gång på skilda vägar gå ut i H. III. 35 946
Den 18 Februari f. m. samhället och intaga skilda platser deruti; den barlast, de medföra af sann och lefvande tro, fotad på känsla och förnuft, skall göra att deras farkost går lugnt och jemnt genom lifvets bränningar.
Ar denna tro åter ingen annan iin den, som vinnes genom innötandet af tomma formler, hur kan den då blifva det stöd, den bör vara för deras framtida handlingar?
Den bör vara fullt medveten, ej blott formell.
Ser man sig omkring i våra skolor i städerna hvad finna vi? en torr undervisning, lemnad hufvudsakligen de första åren genom katekesen utan något verkligt lifgifvande af de andliga elementen, hvilka i så fullt mått finnas tillgängliga och så lätt kunna framkallas under de unga åren.
Ser man sig omkring på landet, samma förhållanden möta der blicken; alltid katekesen med sin hårda, föga själslyftande, långdragna förklaring, enkom skapad att anstränga minnet, men föga utveckla hjertat.
Skall det så för evigt förblifva?
Skall det ej en gång blifva tid att ändra detta och sätta i dess ställe något annat, som säkrare bidrager till det stora mål, hvaråt man här borde syfta.
Bedan länge har man yrkat på en förändring häruti, och för mig finnes icke något skäl, hvarföre man icke nu skulle kunna tillvägabringa densamma.
Den förra LiiroverksKomitéens åsigter äro, enligt min tanka, fullkomligt riktiga i afs:de på en förändring rörande kristendomsundervisningen i våra skolor.
Den föreslår, att en kortare, mera lättfattlig lärobok för kristendomsundervisningen måtte utarbetas, intagande LillKatekesen, utan förändring, med förklaringar, ej framstälda i frågor och svar.
Detta för de första klasserna, hvilka äfven skulle inlära vackra psalmer och den historiska delen af vår kristna läras utveckling; i de öfre klasserna skulle N. Testamentet och Bibeln jemte åtföljande förklaring behandlas.
Kristendomen skulle på detta vis blifva, hvad den borde varn, grunden för all själsutveckling i skolan, och, sfi att säga, ifrån den första till den sista klassen genomtränga undervisningen deruti.
Läraren, i st. f. att blifva en formell frågare, skulle tvingas att blifva en andlig förklarare, och barnet och ynglingen förmås att öpna sin själ för Kristi rena och vackra sanningar, ej blott minnet, såsom nu är fället.
Hela skolgången skulle då blifva en värdig utveckling till den tidpunkt, då den vigtiga beredningen till H.
Nattvard inträffar, och en god själasörjare med mera fördel, än nu sker, kunna använda tiden härtill.
På landet framstå olägenheterna af nuv:de första kristendomsundervisningen skarpast och mest olycksbringande.
I allmänhet kunna föräldrarne der ej hålla sina barn mer än 2, högst 3 år i skolan, och under denna tid endast under den vackraste årstiden.
Brist på passande kläder och skodon under ombytlig väderlek och oftast långa vandringar i dåligt väglag jemte oförmågan för den fattige att lägga något i matsäcken, samt behofvet af barnens biträde under vissa tider och förhållanden i hemmet inskränka skolgångstiden.
Så snart barnen kunna göra nytta, behöfvas de hos den mindre bemedlade jordbrukaren eller daglönaren att tillse de mindre syskonen och hjelpa modren vid mindre hushållsbestyr.
Efter sednn de blifvit större och kunna göra någon nytta på fältet, tagas de i beräkning för diverse efter deras ålder passande yttre göromål.
Det är endast under den korta mellantiden af de yngsta och äldre åren, som de kunna få besöka skolan.
Allmogens barn kunna således i allmänhet antagas få begagna undervisning i skola under åldern mellan 11 och 14 år.
Under denna korta tid skall skolmästaren lära dem läsa rent innantill och katekesen, jemte sammandrag af bibliska historien utantill.
Skrifva, räkna och det aldraförsta i några andra ämnen komma endast de mera bemedlades barn till godo, hvilka något längre tid, allt efter föräldrarnes tillgångar, kunna få fortsätta sin undervisning.
Följden häraf är, att skollärarens bemödande för de flesta måste inskränka sig till det mest nödvändiga, hvartill alltid, tyvärr, får räknas katekesutanläsningen.
Presten fordrar att barnet vid sin nattvardsläsning vid 14, högst 1 5 års ålder skall ledigt kunna läsa innan och katekesen i hela sin längd med språk och allt utantill, annars blir han icke nöjd.
Skolmästaren, hvilken oftast beror af honom, gör äfven sitt bästa häruti.
Att detta sker på bekostnad af den första religionsundervisningens qvalitativa beskaffenhet och förståndets ändamålsenliga utveckling hos barnen, det få vi jordbrukare noga erfara.
På minnesfrågor kunna nog barnen svara hjelpligt, men vid första förståndsfråga afstannar hela förhöret.
Undervisade på detta sätt, fortgår det så allt framgent, och förståndsutvecklingen, som - borde vara föremål för skolans förnämsta verksamhet, vidtager först vid arbetarens inträde i det praktiska lifvet.
Deraf den oförmåga i tankeutveckling, som tyvärr så ofta skönjes hos de yngre af allmogen ; deraf omöjligheten för presten att vid den alltför korta tid, som lör nattvardsungdomens beredelse är anslagen, kunna bibringa en sann religionskunskap.
Besök skolan, besök nattvardsberedelsen och husförhören på landet, och man skall finna, att hvad jag här sagt är sannt.
Se vid ett husförhör denne bonde, hvars yttre vittnar om att vår allmoge i allmänhet ej är njuggt utrustad så väl i det inre som yttre af hvad naturen gifvit i goda egenskaper åt vårt folk, huru han vid sin kyrkoherdes fråga, om han ej finner svaret genast, blir förbluffad, stammar och försjunker i ett mekaniskt letande i sitt minne efter den sida och den rad, på hvilken katekessvaret står.
Försatt i ögonblicket ur sin ståndpunkt som förnuftig menniska, just vid det tillfället, då förstånd och hjerta i förening borde svara, förnedrar han sig till en machin, för att återgifva blott de ljud, som man genom en gifven fråga vill aflocka honom.