Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Palmstjernas förslag, emedan detsamma icke kan anses såsom en ny motion, sedan detsamma varit 2:ne gånger bordlagdt.
Sedan remiss af Frih.
Palmstjernas motion blifvit beslutad, anhåller jag att få anföra ett yttrande i denna fråga, och att detsamma må åtfölja till StatsUtsk.
Björnstjerna uppläste derefter följande:
Palmstjernas motion, "för bestämmandet af lösnings- och levereringsförhållanden emellan räntegifvare och räntetagare,” är endast en modification af StatsUtsk:s i nämnde fråga afgifna betänk.
N:o 3g3.
Jag tror mig således icke kunna behandla den förra, utan att derjemte ingå i undersökningen af det sednare, och får, i följd deraf, hos R. o. Ad. vördsamt anhålla att i ett sammanhang få yttra min åsigt om båda, samt att detta mitt yttrande må få åtfölja den beviljade återremissen till Utsk, Ilufvudgrunderna, på hvilka StatsUtsk:s förslag hvilar, äro: 1:0 fastställandet hvarje år af ett medelmarkegångspris för io år, efter hvilket lösningen af såväl kronotionden och afradsspannmålen som öfriga räntepersedlar får äga rum, i vissa fall med tillägg af dilferencen mellan detta och årets vanliga markegångspris å nämnde räntespannmål;” 2:0 uppsägningsrättighetens bibehållande för räntegifvare, dess upphörande för räntetagare.
Den förstnämnde af dessa grunder gillar jag fullkomligen, såsom ledande till ett jemnare fördelande åren emellan af grundskattens börda, och såsom görande denna mindre känbar de år, då missväxt inträffat och räntegifvaren minst förmår sin ränta utgöra.
Men om jag gillar denna grund af en 10 års medelraarkegångssättning, efter hvilken lösnin - Den s Februari f. m. *7 gen fär ske, är det likväl endast med vilkor, att likhet skall få äga rum parterna emellan, och att uppsägningsrätten, som nu är ömsesidig, antingen måste bibehållas åt båda, eller ock fråntagas båda.
Den från ålder rum ägande ömsesidiga uppsägningsrättigheten grundar sig på det naturliga förhållandet: att tionde- och afradsspannmålen , likasom öfriga räntepersedlar, äro utsatta in natura, såvål i hemmanens skattläggning som i den indelta lönens persedelberäkning, och att hvar och en uppsägning till leverering in natura således icke är annat, än hvad skatte-frälsehemmansägaren eller hälftenbrukaren eller arrendatorn m. 11. gör, då han, när contractet lyder på spannmål in natura, fordrar den in natura, eller ock levererar den in natura.
Hemmanet har blifvit ärfdt, köpt eller skiftadt, med de detsamma åliggande skyldigheter; lönen har blifvit mottagen, och ofta aceord erlagdt i proportion till de densamma tillkommande rättigheter, och så länge förhållandet olyckligtvis är sådant, att man icke kan lätta den enas skyldigheter utan att förfördela den andras rättigheter, kan uppsägning till leverering in natura icke fråntagas räntetagaren, utan att den derjemte fråntages räntegifvare n.
Denna uppsägningsrätt är nu för räntetagaren det enda möjliga correctiv mot för låg markegångssättning, lika som den är för räntegifvaren det enda möjliga correctiv mot för hög markegångssättning; den är rättvis, så länge den är ömsesidig, men skulle blifva i hög grad orättvis; om den fråntogs den ena parten och bibehölls åt den andra.
Uppsägningsrättighetens begagnande å rän tet agarens sida, då markegången blifvit satt lägre, än hvad han tror spannmålen gälla (och blott i så fall äger den rum), kan ej mera kallas för prejeri, än dess begagnande å räntegifvare ns sida, när han icke tror sig genom försäljning derför erhålla så mycket, som markegången utsätter; båda göra ej annat än begagna sin äganderätt, den ena att uttaga in natura, den andra att leverera in natura, hvad in natura faststäldt är.
Detta är bruket af en gifven rättighet, som ingen bör kunna klandra; annat är missbruket deraf, sorn jag icke försvarar, men som icke kan afbjelpas annorlunda, än medelst uppsägningsrättighetens borttagande å båda håll och lösning alltid efter det io-åriga medelpriset.
Hvad skulle följden blifva, om uppsägningsrätten borttoges från räntetagaren och qvarlemnades åt räntegifvären?
Jo, att den förre, när skörden varit god, i stället för lön att lefva utaf, skulle erhålla endast spannmål in natura, då icke försaljbar, kostsam att förvara och underkastad förskämning, och att lian, när skörden varit dålig, nödgades åtnöja sig med mark egångspriset, som, isynnerhet 28 Den 2 Februari f. m. då, alltid är lägre än det verkliga priset längre fram på vintern eller våren.
Om den förra af dessa olägenheter nu äfven ofta inträffar, åtnjuter indelningshafvaren åtminstone ersättning derför i det sednare fallet, då han kan försälja sin spannmål till det verkliga priset längre fram på vintern eller våren.
Skulle Utskts förslag antagas, förlorar han deremot i båda fallen.
Att markegångspriset i allmänhet är lägre än det verkliga spannmålspriset, och att medelmarkegångspriset i följd deraf äfven måste blifva lägre än det verkliga medelpriset, är en gifven följd deraf, att markegångssättningen sker redan i Nov. månad, vid en tid således, då prisen dels ännu icke äro stadgade, dels nedtryckta af den om hösten olyckligtvis tvungna försäljningen, som allmogen då är blottställd för, för att afbörda grundskatternas första uppbördsstämma, samt för att finna medel till liquiderande af andra vid denna årstid för landtmannen inträffande utgifter.
Häraf följer, att de, enligt författningarna, från fögderierna och städerna till markegångssättningscommitteen ingående prisuppgifter hvarken uttrycka eller kunna uttrycka spannmålsprisens verkliga förhållande, efter hvilket allmänna lösningen bör ske, om rättvisan skall bibehållas båda parterna emellan.
Palmstjernas förslag icke skulle afhjelpa det missförhållande, som medelst uppsägningsrättens borttagande från räntetagaren och dess qvarlemnande åt räntegifvaren skulle, enligt Utsk:s betänk., uppkomma emellan båda parternas nu ömsesidiga rättigheter, är lätt att inse.
I ena fallet, då årspriset uppgått till högre belopp än medelpriset, d. v. s. när skörden varit dålig, skulle, efter Frih.
Palmstjernas förslag, leverering in natura ej få äga rum, — ren förlust för räntetagaren, som derigenom beröfvas det enda correctiv mot för låg markegångssättning, och derjemte tvingas att emottaga lösen för sin räntespannmål efter ett i Nov. faststäldt raarkegångspris, alltid under det verkliga.
I andra fallet, då årspriset understiger medelpriset, d. v. s. när skörden varit god, skulle uppsägning till leverans in natura få äga rum, åter till en förlust för räntetagaren, som alltid skulle få tillgodohålla sin räntespannmål in natura de åren, då den icke är säljbar, och han skulle, med risk af förskämning, få magasinera den till ett följande år.
I båda fallen, såväl vid dålig som vid god skörd, blefve förhållandet således skadligt för räntetagaren och fördelaktigt för räntegifvaren.
Palmstjerna har dessutom complicerat sitt förslag medelst tillägget af ett 3:dje alternativ, uppfördt i andra rummet, nemi. det, då årspriset icke öfverstiger medelpriset.
Om fullkomlig
Den 2 Februari f. m. a9 likhet mellan båda, på runstycket när, dermed åsyftas, torde ett sådant förhållande troligen icke inträffa en gång på hundra år, hvarföre den endast då inträffande ömsesidiga uppsägningsrätten kan anses vara ett fullkomligt chartek, blott gjordt att bortblanda saken och utan ringaste förmån för den i allt annat förfördelade r ä n te ta ga ren.
Förslagets uppställande saknar äfven den redighet, förutan hvilken det ej skulle blifva hvarken nyttigt eller verkställbar!.
Ehuru otillbörligt det kan vara att ingå i egna förhållanden , nödgas jag här förklara (på det mitt anförande icke må tydas härröra af egna bevekelsegrunder), att jag, ehuru innehafvare af indelt lön i snart i5 år, aldrig begärt mer af mina räntegifvare än markegängspriset och aldrig nekat dem att leverera efter detta pris sin räntesäd samt öfriga persedlar; att jag icke uppträdt här för att försvara de missbruk, som i detta afseende kunna äga rum; att jag anser Regeringen böra öfvervaka och afhjelpa dem; att jag anser detta kunna ske utan att öfverändakasta grundprincipen för de ömsesidiga rättigheterna, och att, om jag försvarar bruket af denna rättighet, jag icke derföre försvarar missbruket deraf, såsom att tvinga sina räntegifvare att lemna korn i provinser, der korn ej sås m. m., hvilka äro enstaka facta, men alldeles icke allm. förhållanden.
Af hvad jag ofvan haft äran anföra torde finnas, alt, i fall man vill tillvägabringa det nyttiga föremål, som StatsUtsk. åsyftat i sitt betänk., nemi.: att medelst fastställandet af en 10-årig medel markegång för dela grundskattens börda jemnare åren emellan, och åstadkomma denna nytta med bibehållen rättvisa, såväl mot räntetagaren som räntegifvaren, så måste: 1:0 uppsägningsrätten upphöra å ömse sidor, likasom den nu existerar å ömse sidor; 2:0 raarkegångssättningen ske vid en årstid, då prisen äro mera verkliga, än de kunna vara i Nov. månad, samt ske af en-nämnd, hvars sammansättning bör bestämmas vara hälften af räntegifvare och hälften af räntetagare.
Med dessa vilkor anser jag förslaget vara nyttigt och rättvist mot alla; förutan dem skulle det i hög grad vara förfördelande mot samtliga indelta löningstagare i Riket, såväl af militiae- som läro-, läns- och bergsstaterna, äfvensom mot de inrättningar ad pios usus, såsom Wadstena krigsmanshus, lazarettet-, barnhus m. fl., hvilka åtnjuta sin inkomst dels i tionden och dels i hemmansräntor.
Orättvisan af ett sådant förfarande vore kanske störst mot den indelta arméens befäl, af orsak, att detta redan förut lidit en så betydlig förlust i sina löneinkomster, till ringa del ersatt medelst den vid i83o års riksdag beviljade lönförhöjning.
Den indelta aromens befäl ökades år 1812 (i anledn.
So Den a Februari f. m. af bevär:smanskapets tillkomst) med icke mindre än 7^4 nya beställningar fr. o. m. majorsgraden t. o. m. underofficers, till hvilkas aflönande icke anslogos mer än 127 fänrikslöner, ä 200 r:dr, och 27 rotelöner. p:r reg:te, så att io5 befäl vid hvarje indelt infanteriregtte nu måste lefva med hvad 68 förut åtnjöto allt sedan K. Carl XI:s tid.
Häraf följer, att t. ex. af de vid hvardera regttet befintliga 12 capitainer endast 3:ne åtnjuta capitaines-Iöner, 8 lieutenants-och 1 fänriks-lön, o. s. v. i alla de öfriga graderna.
Att nu i sådana förhållanden ytterligare vilja nedsätta den indelta arme'ens löningsvilkor, och till det belopp, som skulle blifva en följd af Utskts förslag, kan jag aldrig tillstyrka och är öfvertygad, att det Hederv. BondeSt., upplyst om förhållandet, icke heller kan yrka och åtminstone ej utan derföre lemnad ersättning.
Ingen skulle mer lifligt än jag önska, att hela vårt orimliga g r u n ds k a 11 ni n gssy s t e m , med dertill hörande indelta räntor och indelta löner, skulle ö fve r ä n d a k as t a s, och ingen torde hafva nedlagt mera arbete än jag i detta syfte; men Utsk:s förslag leder alldeles icke till detta vigtiga föremål.
Hela grundskatten bibehålles, och hvar och en skulle på ett decennium betala lika mycket som nu; blott en jemnare fördelning åren emellan skulle uppstå deraf, och för denna ringa fördel lönar det sannerligen icke mödan att till sina grundprinciper förändra beskattningssystemet, och än mindre att göra detta på rättvisans bekostnad.
Huru litet man vill göra för det verkligt stora föremålet af grundskattens minskning, derpå lemnar nuvar. riksdag ett ovedersägligt bevis.
Uti det Riksstånd, som hufvudsakligast skulle vinna derpå (och vinna millioner), har en enda riksdagsman gjort en deråt syftande motion; men just denne riksdagsman hade missödet att blifva utvoterad, och har hans motion icke heller varit lyckligare än sjelfva motionären.
Att nu under sådana förhållanden vilja tillvägabringa en partiel förändring af vårt grundbeskattningssystem, medförande en ganska ringa vinst för räntegifvaren, men deremot en stor förlust för räntetagaren, synes mig varal ika litet vist som rättvist.
Upphäfvande af grundskatten, till mer eller mindre belopp, skulle medföra den oändliga fördel för Svenska jorden, att återverka på dess capitalvärdé, enär t. ex.
100 rtdrs borttagen grundskatt från ett hemman höjer dettas värde med icke mindre än 2000 rrdrs capitalvärdé, såväl i köp som arfskiften och försäljningar.
Hvad som är sannt för ett hemman, är sannt för alla.
Om således hela grundskatten (3 millioner r:dr) kunde upphäfvas, skulle Svenska jordens värde derigenom stiga med ett motsvarande capital— belopp af 60 millioner r:dr; och får jag vördsamt hemställa, hvilken slags annan åtgärd möjligen skulle kunna tillvägabringa ett dermed jemnförligt resultat, svarande nu t. ex. Den 2 Februari f. m. 3i mot nära hela beloppet af den intecknade skulden.
Visserligen måsteden, medelst grundskattens upphäfvande, förlorade statsinkomst af 3 millioner ersättas på annan väg; men när den indirecta beskattningen dertill erbjuder sig sjelfmant, och denna icke återverkar på capitalvärdet (ty att betala några sk:r mera för ett U socker eller caffe' eller för en kanna brännvin minskar ju icke sjelfva hemmanets värde), hemställer jag vördsamt, om det icke vore önskbart att öfvergå till detta system, och om icke grundskattens upphäfvande skulle vara en nationalvinst af icke mindre än 60 millioner.
Såsom slutsats af hvad jag ofvan vågat anföra mot Utsk:s förslag, jemte den modification deraf Frih.
Palmstjerna framställt, får jag vördsamt yrka, att, i fall R. o. Ad. skulle antaga den sig derpå grundande inbjudn. afHederv.
, det må vara mig tillåtet att, i stöd af 56 § Riksd.- Ordn., få vid målets återupptagande göra motion oiri ett löningsanslag för den indelta armeen, till ersättning för hvad den genom det så fattade beslutet skulle komma att förlora.
Jag anhåller, att Hr Gr. o. Landtm, täcktes framställa propos. derpå, huruvida R. o.
Ad. uti prot.utdr. skulle vilja underrätta BondeSt. derom, att R. o. Ad. till StatsUtsk. remitterat en af Frih.
Palmstjerna väckt motion, hvars innehåll i prot.utdr. bör upptagas, och att R. o. Ad. ansett sig böra uppskjuta med beslut öfver BondeSt:s inbjuda., intilldess StatsUtsk:s utlåt, öfver motionen inkommit.
Jag anser detta nödvändigt, på det att BondeSt. icke må vara i okunnighet 0111 orsaken, hvarföre inbjudn:sfrågan icke blifvit behandlad.
Gyldenstolpe hemställt blef af R. o. Ad. bifallet.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas kl. 6 på eftermiddagen.
Til] pröfning företogs BancoUtsk:s d. 19 sisth Jan. e. m. på bordet lagda betänk.
N:o 79, i anledn. af Hr Rosenblads, Bernh., motion om rättighet för Banken att upptaga lån till förstärkande af fonden för handelsdisconten och belåningen af publika papper.
De i förra plenum gjorda reservationer börja med att beskylla det förslag, som af Fullmägtige blifvit framlagdt och af Utsk. understödt, att det skulle tillhöra classen af de mångfaldiga försöken alt rubba de beslut, som inom Representationen blifvit fattade för att trygga realisationens bestånd.
Då jag framkallat detta förslag, ehuru icke i den form, det nu har, och då 3a Deas Februari f. ra. jag under riksdagens lopp understödt fyrfaldiga förslag i lika syftning, hvilka likväl icke vunnit Representationens bifall, anser jag mig böra bevara mig från beskyllningen att hafva för afsigt att i mer eller mindre män rubba eller upphäfva de beslut, som af R.
St. blifvit fattade till tryg gande af realisationens bestånd.
Jag tror icke, att sättet att trvgga realisationens bestånd och skaffa förtroende till detsamma består uti att skapa sådana hinder för rörelsen eller sådan enskild eller allmän förlägenhet, som icke af realisationens bestånd, utan endast af fördomarnas magt är påkallad.
Jag vågar för egen del åberopa den längre tid, under hvilken jag varit möjligtvis en af de mest varma försvarare af realisationen, äfven då den inom detta hus hade sina mägtiga motståndare; men jag tror, att man skulle göra realisationen en stor otjenst, om man med tiden från realisationens början sammanband sådana beslut, som oundvikligen skulle medföra enskilda personers lidande, hvilket skulle blifva förhållandet, om en så vigtig gren af Bankens lånerörelse som handelsdisconten under -J år blefve inställd; likasom jag tror, att det skulle gifva föga tillit till visheten af de R.
St:s beslut, hvarpå man velat grunda realisationens säkerhet, örn allmänheten skulle fatta den öfvertygelse, att det vore nödvändigt att göra sådana rubbningar och förändringar i lånerörelsen i och för realisationen, som giuge ut på att för 6 månader tillintetgöra en gren af lånerörelsen, hvars utvidgning man på samma gång beslutat.
Vidare tror jag, att det är en ganska oriktig sats, om man tror, att detta beslut står i strid med de af R.
St. lagda hufvudgrunder för Bankens rörelse, sådana de fattades i Juli månad sisth år.
Vid n:te punkten af BancoUtskts utlåt.
N:o 16 beslöts nemi., att, om också metalliska cassan någon tid skulle fortfarande visa sig öfverstiga f af sedelstocken, Bancostyrelsen likväl icke må vidtaga någon åtgärd till densammas ökande i annan väg, än medelst belåning af guld, silfver, koppar, jern och öfriga metalleffecter, som finnas uppräknade i 4 art. 4 afd- §:na io—15 af i83o års Bancoreglemente, förrän ett år förflutit från Bankens öppnande till utvexling af silfver.
Detta är icke någon utvidgning af den belåning, som förut varit medgifven.
Det är alldeles samma fonder, som förut varit användbara för bancorörelsen, hvilka nu skulle komma att utgå till förstärkande af fonden för handelsdisconten; men det skulle komma att utgå på sätt i834 års
Ständer besluta och icke på sätt i83o års Ständer föreskrifvit.
Det är således alldeles samina fond, hvilken finnes för belåningen af lånebankens obligationer, som komme att öfverflyttas från lånebankens belåning till den, som äger rum genom handelsdisconten.
Det är således ej någon förändring; men äfven om det vore en förändring, erkänner jag icke, att deruti ligger realisationens bestånd , Den a Februari f. m. SS stånd, eller att förtroendet till de vigtiga beslut, som i afseende derpå blifvit tagna, ovilkorligen fordrar, att ingen förändring skulle fä äga rum, äfven om den funnes af omständigheterna påkallad.
Tvärtom skulle, derest förändrade omständigheter påkalla en förändring uti de beslut, hvilka föregått realisationen, visheten hos den magt, på hvars visa beslut realisationens bestånd kommer att bero, just ådagaläggas derigenom, att man förmådde modifiera sina beslut efter omständigheterna, så mycket mera som, sedan R.
St. i sitt beslut uttryckt, att de vilja, icke blott att handelsdisconten skall fortfara, sådan den är, titan äfven medgifva en utvidgning deraf, så vidt tillgångarna det tillåta, ett tillintetgörande af denna lånerörelsegren så mycket säkrare skulle stå i strid med andan af de af R.
St. fattade beslut, som, derest sådana omständigheter inträffade, såsom t. ex. cholerans utbrott och Wenersborgs eldsvåda, detta tillintetgörande skulle kunna komma att rubba sjelfva grundprincipen för Bankens rörelse.
Att således något beslut måste vidtagas till förstärkande af fonden för en rörelse, som R.
St. godkänt, är oundvikligt, så vida man icke vill, att denna rörelse på 6 månader skall upphöra.
I närvar, ögonblick finnes ett deficit af 285,000 r:dr.
Att vi icke kunna vänta några insättningar i stort säger sig sjelf, då här finnes en ganska solid cassa, sorn upplånar mot 5 proc:s ränta; hvadan följaktligen alla de, som äga rättighet att insätta i denna cassa, helhe taga 5 proc., under tillgodonjutande i öfrigt af enahanda fördelar, än 3 proc. hos oss, hvilket förhållande äfven gjort, att de smärre insättningar, som skett hos oss, snart blifva uppsagda.
Yi skulle således efter bokstafven i detta utlåtande blifva tvungna att genast, eller senast i April månad, börja en indragning af liandelsdisconten, ehuru den redan under loppet af förra året blifvit indragen med 25 proc.
Bancoslyrelsen borde hafva förtjenst af, att denna indragning utan afsaknad kunde ske; men skall rörelsen sakna denna lånetillgång ända till 1 Oct., så vågar jag icke svara för, att icke förlust kan uppkomma för discontverket, förenad med känbara olägenheter för det allmänna.
Jag väntar mig den invändning, att Stats-och BancoUtsktns betänk.
N:o 5o tillstyrker R.
St. att uti und. skrifvelse gifva K.
M. tillkänna, att, då lån för liandelsdisconlerna komma att upptagas, något hinder icke möter derför, att, i händelse K.
M. så för godt finner, de af nya passevolance-och af armeens trosspassevolance-cassors medel, hvilka ligga ofruktbara, må emot ränta insättas på lånebankens upplåningsräkning för nämnde disconter, hvarigenom således tillgång skulle finnas till förstärkande af handelsdiscontens fond; men dertill får jag svara för det första, att detta betänk, ännu icke är bifallet, och för det andra, att frågan i allt fall icke heror af Ständernas afgörande, utan blott innefattar 19 H. 5 34 Den a Februari f. m. en anhållan till K. M., sora jag förmodar visserligen skulle vilja bifalla en sådan anhållan, derest K.
M. icke borde tillse, att dessa cassör göra sina fonder så fruktbara som möjligt, då jag förmodar, att styrelserna för dessa cassör skola fasta K.
M:s uppmärksamhet derpå, att de roed lika säkerhet kunna göra sina fonder disponibla med 5 proc:s ränta i Arméens Pensionscassa, och att K.
M. med anledn. deraf skall afslå R.
St:s anhållan; hvarföre jag, för min del, icke vågar ställa hela handelsdiscontens fond på en sådan tillfällighet.
Man har ansett såsom olämplig den reglementariska anstalt, att de summor, som lånebanken upplånar mot i högst 3 proc., på 3 högst 6 månaders uppsägning, göras tillgänglige såväl för belåningen af publika papper som för den s. k. handels- och näringsdisconten i Stockholm och i provinslånecontoren.
Detta kan jag icke finnå; tvärtom kan jag icke annat än dela den tanke, som uttrycktes af det Utsk. vid förra riksdagen, som föreslog tillskapandet af handelsdisconten, nemi. att all den discontrörelse, som var ämnad att gifva efterdöme åt en på rationella grunder bygd discontrörelse, hvilken lemnade rättighet åt styrelsen att lämpa utlåningen efter tillgångarna i förening med verkets fördel, utan att vara bunden af någon i förväg gifven föreskrift, borde omfatta såväl sådana discontabla effecter, som kunna belånas i handelsdisconten, som äfven belåning af publika papper.
Den farhåga, man trott sig finna, att derigenom skulle saknas tillgång för belåning af Riksg:scont:s obligationer, kan jag icke dela. 1 detta ögonblick äro icke 20,000 r:dr i dylika obligationer belånade i Bancodisconten, och det har mycket sällan inträffat, att någon enskild sökt belåning derå, utan sker sådan belåning vanligtvis endast af publika cassör, som vilja hafva sina fonder belånade eller vilja lemna något lån, hvartill de för tillfället sakna tillgång.
Då blott omkring 20,000 r:dr äro belånade, visar det, att efterfrågan icke är stark; men anledningen dertill är den, att det gifves många cassör, som på fördelaktigare vilkor, d. v. s. mot högre proc., belåna Riksg.cont:s obligationer.
Götha canalactier, hvilka egentligen belånas, äro de enda, som kunna lida något intrång af den reglementariska anstalt, man klandrat, och ehuru varm vän af Götha canal jag, såsom ledamot af directionen, anser mig böra vara, är jag likväl icke så nogräknad, att jag icke är varmare vän af discontstyrelsen och vill bevara den från för mycken belåning af publika papper; men då jag tror, att olägenheterna af förslaget skola vara ringa, kan jag icke annat än tillstyrka bifall å Utsk:s betänk.
Den siste värde talaren har sjelf uppgifvit och erkänt, att han under riksdagens lopp gjort åtskilliga försök att vinna ändring i flera af de beslut, som blifvit fattade till betryggande af realisationens bestånd.
Den □ Fe t l-uari f. m. 35 Såsom ledamot af BancoUtsk. kan jag vitsorda den fullkomliga riktigheten af denna uppgift.
Alla dessa försök hafva dock strandat, utom det, som föranledt det nu förevar, utlåt. och hvilket det ändtligen lyckats honom att få understöd t af Ulsk:s pluralitet.
Jag kan icke begripa, huru mari på allvar kan vilja bestrida, alt ju icke det förslag, som uti detta betänk, blifvit framstäldt, innefattar en bestämd rubbning af ett utaf R.
St. vid denna riksdag förut fattadt beslut. R.