Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes kärlek, hennes längtan skulle aldrig föra honom tillbaka till henne.
Intet under skulle ske.
Intet, icke ens hennes egna ögon, hennes egna örons vittnesbörd, hade kunnat öfvertyga henne så som barnets naiva, afsiktslösa, hänsynslösa beskrifning.
Hon förstod, att han älskade den nya hustrun så, som han aldrig älskat henne.
Från dödens land finnes ingen återvändo — och förvisso ej från ett sådant lyckoland, som det, där han nu dvaldes.
För henne var han död.
Det var ett dödsbud hon fått.
Men medan hon kände hur hoppet stelnade och dog inom henne, kände hon på samma gång en vemodig, lisande tröst; trösten af att ha fått denna förfärliga visshet på detta milda, harmoniska sätt.
— Madame!
Det var René, som kommit upp på kuskbocken.
— Har madame gråtit hela tiden, medan jag spänt ifrån hästarna och varit inne hos mormor?
Den gamle värdshusvärden kom långsamt öfver gården på väg till stallet.
— Hitåt, grand père!
— Är du där, René?
Kom ned, så skall du få gå med mig!
Men, min Gud, har du fått madame upp på kuskbocken?
Hvad är det nu för konster igen?
Skall jag banna honom, madame?
— Nej, gör inte det.
— Men kanske ni vill hjälpa ned mig nu.
PÅ MUNKARNAS MARK.
Superintendenten på Gotland, doktor Jöran Wallin, hade hållit visitation i Roma kyrka och gästade dagen öfver hos landshöfdingen baron Johan Didric Grönhagen på Roma kungsgård.
Biskopen hade för knappt en månad sedan anländt från fastlandet, och detta var hans första personliga bekantskap med stället och landshöfdingen.
De båda herrarna sutto denna solheta augustieftermiddag, Anno Domini 1736, på gräsplanen framför det nyuppförda, prydliga residenshuset.
Baron Grönhagen stödde fundersamt hakan mot guldkryckan på den massiva spanskrörskäpp, som han höll i handen.
Han var högrest och bredaxlad samt något klumpig och tung till gestalten, med grofva drag, utstående blå ögon och en frisk solbrynt färg.
Det robusta utseendet gick föga ihop med den sirliga dräkt han bar, dagen och gästen till ära: en vid och styf, rikt silfverbroderad rock af grått siden, en likaledes broderad hvit sidenväst, spetsmanschetter, knäbyxor, silkesstrumpor samt skor med spännen.
På hufvudet en yfvig, hvitpudrad allongeperuk.
Den galonerade hatten låg framför honom på bordet.
— Superintendenten däremot var spenslig, finlemmad och något böjd i ryggen.
Han hade snarare utseende af den lärde forskare han var på lediga stunder än af den högvördige biskopen.
Om han i stället för den svarta prestdräkten och den hvita peruken, under hvilken de små ögonen lyste mildt och vänligt, varit iförd benediktinermunkarnas vadmalsdräkt, skulle man kunnat taga honom för en blid och from munk från det forna Roma kloster.
Landshöfdingen lyfte käppen och pekade med den på sitt nya corps de logis, som han började ifrigt beskrifva.
— Det finnes åtta rum i den nedre, sex i den öfre våningen, alla, om jag så må säga, väl inredda.
Dessutom har jag låtit uppbygga de här nedanför på gården liggande flyglarna.
Biskopen knäppte tankfullt på snusdosan, som han höll mellan tummen och pekfingret, och bjöd landshöfdingen en pris.
Det var en ståtlig gulddosa med lock af blå emalj, omkransad af en briljantrand och med bokstäfverna F. U. under kunglig krona i juveler.
Biskopen hade fått dosan som souvenir af deras majestäter, då han tog afsked från sin befattning som hofpredikant.
Landshöfdingen fortsatte:
— Allt detta har jag låtit uppföra af sten, som blifvit tagen ifrån gamla klostermurar och ifrån den nyligen afbrutna klosterkyrkan här bredvid.
— Jag ser det, svarade biskopen.
Landshöfdingen, som var van vid att höra sig lofprisas för allt det han på dessa nio år hunnit göra för Roma kungsgård, kände sig ingalunda belåten.
Han visste med sig, att han gjort något stort.
Han hade i alla afseenden höjt detta gods, som herrar landshöfdingar på Gotland, allt sedan klostret vid reformationens början blifvit indraget, för det mesta haft och njutit af, antingen i afräkning på sin lön eller på årligt arrende.
Han var förvissad om att de, som skulle komma efter honom, ej kunde annat än erkänna sin företrädares oförtrutna flit och möda, och detta till evärdeliga tider, man efter man.
Men den nye biskopen satt inne med gamla tankar.
Han gaf dem luft i det han sade:
— En af kyrkans fäder önskade, att han hade fått se tre ting, ibland dem Romam in flore, det är: staden Rom uti dess gamla härlighet.
Jag för min del skulle önska, att jag fått se Roma kloster, medan det ännu stod i sin fullkomlighet.
Landshöfdingen rynkade pannan.
— Hvad skulle herr biskopen velat göra i ett sådant gammalt munknäste?
— Jag skulle velat se det för att sedermera lättare kunna göra dess beskrifning, på samma sätt som man vet vara gjordt med klostret Claravallis, Bernhardinernas första säte och ursprung.
Emellertid skall jag intet spara att som oftast i nogaste måtto genomse, nagelfara och utmäta alla ännu kvarstående öfverlefvor och grundvalar samt desslikes utforska af de lefvande hvad de utaf sina döda föräldrar och förfäder hafva hört.
Landshöfdingen reste sig.
— Med gamla sägner och skrock kan jag ej förnöja, kan däremot visa hur Roma nu ter sig.
Lyster det herr biskopen att följa mig uti sommarhuset och se prospekten därifrån på alla sidor?
Biskopen följde sin värd till utsiktstornet.
Golftiljorna på balkongen knakade, då den väldige baron Grönhagen gick fram mot balustraden och lutade sig öfver den.
— Härifrån i rät linie mot norr har jag börjat göra en ny vagnsväg ända bort till Roma sockenkyrka.
Jag skall göra den bred, hög, torr och jämn såsom ett golf, med träd besatt och på bägge sidor med breda, djupa diken försedd.
Den dag den vägen blir färdig skall bli min lefnads gladaste.
Den här träd- och lustgården har jag planterat.
Den är ganska rikligen tilltagen.
Träden bära ymnig frukt och bärbuskarna frodas.
Där bortom lindhäcken ligger orangeriet, som jag också låtit uppföra och inreda.
Där bredvid en köksträdgård, ej stort mindre tilltagen.
Inom stengärdet där bortom alléerna ha vi djurgården, hvilkens ända man här icke kan se.
Här mot öster tager den kvarstående delen af klosterkyrkan sorgligen all utsikten bort.
— Den gör likväl i det stället en ganska nödig påminnelse om döden och all tings förgänglighet.
Där inne är fullt af lif.
Och mig synes dess nuvarande nytta öfverträffa dess förgångna ändamål att tjäna till påfvisk gudstjänst.
— Jag har hört sägas, att herr landshöfdingen ordnat kyrkan till fähus.
Jag hade tänkt mig den högre och ansenligare.
— Jag har låtit bryta ned hvalfven och öfre delen af kyrkan rundt omkring.
Genom sin höjd vardt den för kall och dragig till det bruk, hvartill den af mig nyttjas.
Den uppsättning af kreatur, som nu finnes på kungsgården, är dubbelt så stor som min föregångares.
De båda herrarna gingo den korta vägen fram till klosterkyrkan.
— Stenhuggare och murmästare på Gotland ha i del närmaste kunnat mäta sig med de yppersta på andra orter — Salomos egna ej undantagna, sade biskopen, i det han varsamt lyfte upp från marken en svarfvad, polerad och konstnärligt sammanfogad fönsterpelare.
En stor myckenhet af sådan kostelig huggen sten låg på platsen utanför kyrkan.
— Här finnas inga grafstenar, inföll landshöfdingen hastigt.
Jag har befallt, att grafvarna ej få röras.
En tung trädörr på massiva gångjärn stängde kyrkan.
De båda herrarna gingo in.
Hela klosterkyrkan med dess kapell och utbyggnader låg för biskopens ögon.
Det var en ståtlig ladugård.
I hela sin längd var kyrkan indelad i bås och rum för boskap.
Oxar, kor och kalfvar, hö och halm i hvarje vrå.
Landshöfdingen hade låtit nedbryta de luftiga, höga hvalfven och i stället för dem låtit lägga ett tak af ohyflade bräder på några klumpiga stockar.
Detta låga, raka tak gjorde den härliga kyrkan skum.
Luften därinne var genompyrd af en stark ladugårdsdoft.
Biskopen for med handen öfver ögonen för att utestänga åsynen af de idislande och bölande kreaturen.
Sedan sin ankomst till Gotland hade han sett otaliga kyrkor i ruiner och förfall, men ingen enda förvandlad till ett sådant fullkomligt och präktigt fähus.
För munkarnas lefverne och den katolska kyrkans villfarelser kände han den renlärige protestantens och biskopens hela djupa förakt; men han var en lärd man, som under sin vistelse vid universiteten i Greifswald och Jena och på sina långa utrikes studieresor lärt sig att uppskatta och öfver måttan älska gamla byggnader och urkunder.
Han var forskare och samlare till hug och sinne, och hvad han nu såg grämde honom dubbelt: här hade ej fiendehänder och lågor förstört och härjat, såsom fallet var därinne i Visby, utan sköflandet härrörde från hans egna landsmän, hvilka i sin fåvitskhet och okunnighet trodde sig göra Roma kungsgård präktig och berömd genom att lägga Roma kloster i ruiner.
Landshöfdingen stod framme vid kalfkätten.
Han hade vikit tillbaka spetsmanschetterna och lät en af de nyfödda, vackelbenade kalfvarna slicka sin kraftiga, seniga hand.
— Det här har varit en både stor och härlig kyrka, utbrast biskopen.
Det synes ännu i detta dess svåra förfall.
I mån väl säga, att den är uppförd af de påfviska, men till Guds ära voro dock dessa hvalf spända och dessa pelare resta.
— Här uppe, där grafvarna äro, har jag ej låtit inreda några kreatursspiltor, sade landshöfdingen nästan undfallande.
Den andre var i så stark rörelse, att han ej tänkte på att han förolämpade denne myndige man.
— Man kan kränka de döda, fast man låter deras grafvar vara i ro, sade han skarpt.
Men sedan han sålunda lättat sitt hjärta, var hans häftighet förgången.
Han blef nu åter den saktmodige superintendenten och före detta hofpredikanten.
Han ville undersöka ett par stympade pelare och ett kvarglömdt kapitäl, hvilket ej hunnit bli utburet till stenhopen utanför kyrkan, och förde därför varsamt undan en ko, som stod i vägen.
— Kyrkan har vart byggd i liknelse med Kristi kors.
Tecken synes till ännu en ingång där i kapellet.
Det har varit tre fönster på östra gafveln.
Medan biskopen talade, körde ett högt lass halm in i ladugården.
— Just däröfver har det mellersta fönstret suttit, sade han tankfullt.
Han visade landshöfdingen ett rum invid södra kapellet, som nu begagnades till redskapsbod.
— Här håller jag före, att munkarnas arkiv och bibliotek har varit.
Det är en evärdelig skada, att alla böcker och handskrifter, som funnits här, blifvit förstörda.
De båda herrarna stodo nu utanför kyrkan.
Strax bredvid den stora gödselstacken, som låg utmed vestra gafveln, stannade biskopen.
— Här har varit en hvälfder kors- eller omgång på alla fyra sidor, med smala pelare mellan hvart hvalf utåt gården.
I denna gången hafva munkarna uti elakt väder hållit sina processioner med monstranser, helgonbilder och reliker, rökverk, krucifixer, fanor, sång och ljus.
Landshöfdingen hörde på med en min, som om hans tankar voro fjärran från munkprocessioner i kyrkan och långt närmare hennes nuvarande innebyggare.
Men biskopen lade ej märke härtill.
Han fortsatte att resa upp klostret och mana fram munkarna.
— Gården eller platsen midt uti, som var fyrkantig och om sommaren grön, ägde en art och rätt af asyl eller fristad för dem, som råkat begå något brott i hastigt mod.
Uti somliga kloster utomlands har jag sett, att midt uti denna plats varit med konst och händer gjord en afbild af Oljoberget med
Frälsaren på knä liggande och de sofvande lärjungarna.
Om det så varit här, vet jag ej.
I så fall skulle det just varit på det ställe, där stolpe-visthuset eller sädesboden står.
Ett kvittrande svalpar flög öfver biskopens hufvud rakt in i boet högt upp uti kyrkomuren.
— Här är fullt med fågelnästen i de gamla murarna.
Se där ett, och se där ännu ett!
Herrarna vände sig om, då de hörde den litet läspande fruntimmersrösten.
Bakom dem stod friherrinnan Magdalena Grönhagen, landshöfdingens andra fru.
Hon var mycket ung, såg snarare ut som sin mans dotter än som hans hustru.
Det rakt uppkammade och pudrade håret gaf hennes ansikte ett än ungdomligare tycke.
Hon hade vackra, bruna ögon och en liten, nästan väl liten, röd mun.
Landshöfdingen tog mycket kärligt emot henne.
— Det var vänligt, att du sökte upp oss, Malin.
Herr biskopen har haft så mycket att förtälja om munkarna och deras färd, att det nästan syntes mig, som om kungsgården åter blifvit omskapad till kloster och som om jag vore en inkräktare på munkarnas mark.
Men då jag ser dig, min vän, visar du mig till min glädje, att jag verkligen lefver under Friederichs och Ulrikas milda spira.
Det var ej att taga miste på, när man såg friherrinnan, iförd den vida, styfva kjolen af ljusröd brokad och ett hårdt snöradt snibblif i samma färg, trippa omkring på sina högklackade skor.
— Visst var detta ett mäkta rikt kloster i sina dar, sade hon.
Biskopen suckade:
— Det var som andra kloster i världen af igelsläkten, som heter: bär hit, bär hit.
De närmaste klosteregorna ligga än i dag för våra ögon.
Jag har läst i gamla urkunder om fruktbärande åkrar af mer än hundrade tunnors utsäde, om vidlyftiga blomstrande ängar, långsträckta skogar, betesmarker, trädgårdar, djurgårdar och de skönaste lunder samt om fiskedammar, fem till antalet, liggande i en rad.
Förutom allt detta hade munkarna ock i andra socknar sina egor, som utan tvifvel blifvit skänkta och testamenterade till klostret.
Alla människor i landet ansågo och vördade det som en helgedom.
Den skattades i tiden lycklig, som fick komma in i broderskapet, men högtsalig efter döden den, som erhöll förmånen att ligga i dess mull.
Friherrinnan spärrade upp ögonen.
Hon var köpmansdotter från Stockholm och hade aldrig i sitt lif sett gamla ruiner, förr än hon följde sin man till Gotland.
Där hade hon helt naturligt fått den föreställningen om klosterbyggnader och klosterkyrkor, att de förras pelare och ornament lämpade sig fuller väl som prydnader för nya hus och flyglar och att de senare voro de förträflligaste ladugårdar, som tänkas kunde.
Hon var synnerligen förvånad öfver att biskopen hade så väl reda på dessa påfviska ting.
Månne han kunde vara en papist i själ och hjärta?
Det lugnade henne sålunda, när han sade:
— Om mitt nådiga herrskap läst om våra förfäders vidskeplighet under påfvedömet och sett huru de i lifstiden med gåfvor och i dödsstunden med testamenten till klostren arbetade på förlossning utur skärselden samt genom förment förtjänst och så kallade goda gerningar sökte genväg till himmelen, lära de icke undra öfver att Roma kloster dag för dag och år för år tilltagit i egor och rikedomar.
Det var som om biskopen haft en särskild tillfredsställelse af att uppräkna Roma klosters rikedom för den själfkäre landshöfdingen, hvilken var så stolt öfver hvad i hans tid uträttats.
— Vet biskopen något om den siste abboten?
— Han hette Johan Bonsack.
Han såg med egna ögon sin synagoga begrafvas, efter hans tycke med ringa heder.
Själf var han den siste, som begrofs i dess jord.
Det är otroligt, hvilket makalöst beröm påfvar och biskopar tillagt våra munkar i Roma.
Clemens den femte försäkrade Bernhardinerordens abboter och munkar alla de gåfvor och privilegier, som de fått eller kunde få, och befriade dem från tunga utskylder, bannlysande dem, som mot dessa förordningar bröto.
Han befallde alla biskopar och församlingsprelater att taga dessa Guds änglar i försvar emot all oförrätt.
Ännu flera påfvars bref finnas af innehåll att ingen människa fick röra dem eller tala ett ondt ord mot dem.
Man kan således lätteligen förställa sig i hvad ro och goda dagar desse libertiner fingo lefva.
Nu förstod friherrinnan hvilket djupt förakt biskopen hyste för dessa munkar, för hvilkas historia och skrifter han kände ett sådant varmt intresse.
Landshöfdingen förstod, att biskopen var svåra missnöjd med att prestväldets dagar voro förbi.
Nu hade ett annat stånd fått fotfäste på Roma mark, och det skulle veta hålla sig kvar.
Han tänkte härpå, när han tog den pris biskopen bjöd honom ur den emaljerade snusdosan.
Herrskapet var nu på väg upp till boningshuset.
Landshöfdingen förde omsorgsfullt med käppen undan några löf, som lågo och skräpade på den finkrattade gången.
Han var en boren ordningsman, det syntes på allt: på de väl ansade och klippta häckarna, på blomstersängarna, som voro utlagda i sirliga mönster, och på hela gårdens tukt och utseende.
Det hela bar prägel af att så såg det ej endast ut under vissa fest- och högtidsdagar, utan så såg det ut och skulle se ut sommar efter sommar, år efter år.
Det hade varit en tröttsam dag för hans högvördighet, och han drog sig snart tillbaka till sitt rum.
Men landshöfdingen, baron Grönhagen, utbytte festdräkten mot en bekväm nattrock, afhörde sin förvaltares rapporter och gaf order ända till fram emot midnatt.
Strax före soluppgången följande dag, medan biskopen ännu sof, red baronen ut på ängarna och markerna.
I dag var han iklädd en grof, grön jaktrock och höga kragstöflar.
Peruken hängde hemma på stocken vid toalettspegeln, och det gråsprängda håret föll i några tunna stripor ner under den runda mössan.
Han gaf ej längre intryck af att vara Fredrik den förstes högtbetrodde man, landshöfdingen öfver Gotland, utan liknade mera den driftige arrendatorn på Roma kungsgård.
Det var en vacker, sen juniafton följande år.
Landshöfdingens kaross kom rullande på vägen från Visby.
Den höge herrn satt själf i vagnen, som han lät hålla vid ingången till alléen.
Under vinterns trägna arbetsgöromål inne i staden hade tanken på det ögonblick, då han skulle stiga ur vagnen på denna plats, fyllt honom med stolt tillfredsställelse.
Då skulle han för första gången genomvandra den präktiga allé, som från Roma sockenkyrka förde upp mot kungsgården och som nu var fullt färdig.
Några dagar förut hade han af sin förvaltare erhållit underrättelse härom, och sedan hade han ej haft någon ro inne i Visby.
Friherrinnan och hushållet voro redo att om en vecka flytta ut till sommarresidenset, men landshöfdingen kunde ej afvakta tiden.
Allt sedan samtalet med biskopen hade tanken på munkarna retat honom.
Biskopen hade under detta och flera följande samspråk i tydliga ord låtit honom förstå, att de haft allt i större mått och härlighet än han och att hvad han, landshöfdingen, lagt till och byggt upp egentligen var ett förfuskande af deras arbete, ja, i de flesta fall en stöld från dem.
Han hade fört upp sina hus af deras sten, prydt dem med deras pelare och sirater.
Den beprisade ladugården hade han erhållit tack vare dem.
Hans orangerier voro täckta med glas från deras kyrkofönster
Men landshöfdingen tänkte, att en sådan väg som denna hade det ej fallit munkarna in att bygga.
Här var han den förste på platsen.
Till fullbordandet af detta verk hade han ej tagit den minsta sten från munkarna.
Tanken på att han stakat ut vägen öfver obruten mark och låtit mura den af nybruten sten fyllde hans kraftigt klappande hjärta med stolthet.
Hädanefter skulle han bygga allt så: ej på munkarnas, utan på egen mark.
Biskopen skulle ej längre kunna låta påskina, att landshöfdingen lefde af munkarnas nåde, att glansen öfver
Roma kungsgård var ett svagt återsken af deras.
Han, Johan Didric Grönhagen, var man att kunna gifva ny glans åt detta gamla ställe, bygga upp en ny härlighet däråt och själf därigenom förskaffa sitt namn rykte och ära.
Han hade redan hunnit uträtta mycket på Gotland.
Men det var hårda utsädesår, och skörden skulle blott långsamt bringas till mognad.
Baron Grönhagen var med all sin trygga säkerhet en man, som tyckte om att se det påtagliga, det, som kan öfverskådas med ögonen, uppfattas med öronen, kännas på med händerna, trampas under fötterna.
Det var därför, som allt det han gjort på Roma så innerligt fröjdade honom.
Nu, när han långsamt, nästan högtidligt skred hem framåt den månbelysta alléen, njöt han af att känna denna säkra mark under fötterna.
Han trampade tungt för att öfvertyga sig om hur fast fyllningen var.
Han tog upp från marken en kvarglömd stake och mätte med den dikenas djup och bredd.
Han lyssnade och fann med glädje, att vagnshjulen rullade öfver hård grund.
Bättre hade ej munkarna kunnat bygga; rakare, jämnare, fastare var ingen af deras vägar, ingen enda.
Han skulle visa biskopen denna väg.
Härvidlag kunde ej blifva tal om någon annans förtjänst än hans, någon annans ära än hans.
De nyplanterade träden kastade ingen skugga öfver kalkvägen, som låg stickande hvit i det hvita månskenet.
Landshöfdingen gick långsamt med besittningstagarens säkra steg.
Han hade tillryggalagt det mesta af vägen.
Vagnen hade redan kört upp på gården.
Landshöfdingen stannade ett ögonblick och betraktade med tillfredsställelse det ståtliga boningshuset med dess långsträckta flyglar.
»Så skiftas all ting på jorden», tänkte han.
»Det enas död och undergång är det andras lif och uppkomst.
Hafver
Gotland uti Roma förlorat ett härligt, dock gammalmodigt munknäste, så ser det nu för ögonen uti samma rum ett nytt palats för herrar och, då lyckan så fogar, äfven för kungliga personer, hvilkets like fåfängt sökes öfver hela landet».
Han satte käppen hårdt i marken och var i begrepp att gå vidare, då han plötsligt fick syn på något, som hängt sig fast vid käppen.
Han höll den upp i månskenet för att se efter hvad det var.
Käppen hade fastnat i ögonhålet på en dödskalle.
Han lossade skallen från doppskon och lade den försiktigt ner på dikeskanten, i det han mumlade: »Denna skall jag i morgon låta dödgräfvaren mylla ner i vigd jord.
Hur har den kommit hit?»
Han gick några steg vidare; men nu betraktade han marken, som han vandrade öfver.
Så stannade han åter.
Hans fot stötte mot ett långt, blankt föremål.
Det var icke sten och grus.
Han tog upp det och släppte det ögonblickligen, som om det bränt honom.
En isande fasa flög genom hans ådror.
Han hade trampat på ett människoben.
Nu såg han, att hela vägen var full af sådana.
Hästarnas hofvar hade sparkat undan det tunna gruslagret och blottat dem.
Där låg en hand, hvars fingrar sammanhöllos af svartnande senor, och där en benpipa och där en bröstkorg.
— Han började med käppen rota i jorden.
Mellan grus och ler fann han kota på kota, skalle på skalle.
Det var som om döden sått sitt utsäde med fulla händer på denna mark.
Den nya, stolta vägen var fylld med förvittrade människoben.
Några veckor senare stod landshöfdingens kalesch och väntade utanför biskopshuset i Visby.
Kusken hade medfört ett bref, hvari nådig friherrinnan anhöll, att biskopen skulle komma ut till Roma.
Landshöfdingen hade insjuknat och led af svåra fantasier; hoppandes hon nu, att biskopen kunde lugna honom, hvilket väl vore.
Den vördige herren satt snart i vagnen, som tungt och rasslande rullade fram öfver Visby gator, förbi de gamla, skrofliga, liksom med järn sargade stenhusen med deras höga trappgaflar; förbi de små låga, svarttjärade träbyggnaderna med de hvitramade fönstren, bakom hvilkas fyrkantiga, gröna rutor de röda blomstren lyste; förbi de små trädgårdstäpporna, som voro fulla af rosor, liljor och doftande kryddor; förbi stora torget och sankt Karin; längs stenmurar och under hvalf, nedför hvilka murgrönan kröp, och så till sist ut genom Österport.
Där vände sig biskopen om i vagnen för att betrakta stadsmuren, som här alltid gaf honom intryck af ett moriskt fästningsverk och som tillika med hela det öde, liksom förbrända landskapet påminde honom om en tafla öfver Jerusalem, som han en gång sett.
Så fram utåt den soldränkta landsvägen, hvars hvita kalkdamm de tunga vagnshjulen hvirflade upp.
I början for vagnen längs grönskande fält med brokiga ängsblommor.
Längre fram kantades vägen af mjuka kullar, på hvilka rikt blommande hagtornsbuskar klättrat upp.
Så förde den genom lågväxt skog, gick på en bristfällig bro öfver en myr och sedan åter längs en lång, ändlöst lång, rak och hvit landsväg, på hvilken dammet yrde och på hvilken solen skugglöst glödde.
Men ju närmare biskopen kom Roma kungsgård dess bördigare blef nejden: kreaturen, som gingo på bete, sågo allt mer välskötta ut, skogarna blefvo allt mera högväxta och lummiga.
Nu syntes sockenkyrkan med sitt torn.
Från den förde alléen, om hvilken landshöfdingen talat.
Vagnen rullade fram på den jämna vägen som på ett golf; biskopen lade särskildt märke till de ovanligt djupa och breda dikena, på hvilkas andra sida gulnande sädesfält lyste i solen.
På ett ställe i slutet af den långa alléen körde kusken mycket långsamt.
Vägen syntes här ha varit färdig, men åter på en sträcka blifvit delvis upprifven, hvarför vagnen endast med stor svårighet kunde komma fram.
En massa arbetare voro sysselsatta med att gräfva upp vägfyllnaden och ur den sorgfälligt upplocka och afsöndra en del föremål.