Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Patronen tycktes af punschen ha blifvit vänligare stämd, vinångorna hade på hans temperament en stillande verkan, han blef melankolisk och hjertnupen, öppen och meddelsam, ehuru endast till en viss grad, han beklagade sig oupphörligt och lyckades verkligen att till någon del återvinna sin väns sympatier eller åtminstone deltagande.
-- Jag är en olycklig menniska, -- halfsnyftade han -- jag har alltid gjort det som jag efteråt ångrat.
Detta har varit mitt öde.
Jag skulle aldrig ha valt den juridiska banan, den har skärpt mina olyckliga naturliga fallenheter, jag skulle ha blifvit lyckligare, om jag som du lemnat
Finland och sökt min lycka i Ryssland.
Förhållandena här ha gjort mig slö och likgiltig för vårt lands politik, jag är led vid stridigheter, som ingenstädes leda, och har derför dragit mig från alltihop.
Jag skulle kanhända sökt mig in vid statssekretariatet, der hade min plats varit.
Jag passar inte heller för landtbruket...»
-- Min vän, -- inföll löjtnanten -- du passar icke för rikedomen.
Patronen såg bort, obehagligt berörd.
Men snart nog föll han i den förra sentimentaliteten.
-- Jag skulle icke blifvit gift -- med henne.
Hon var, oss emellan sagt, en liten gås, utan vett och fasoner, nästan utan bildning.
Jag kunde inte presentera henne någonstädes, och dessutom var hon idéfull och envis, uppfostrade barnen efter sitt eget hufvud -- hvilket var det sämsta hon kunde göra -- ja, jag var beklagansvärd, bror, ett olyckligt äktenskap är det värsta af allt.
-- Men min bäste, hon dog ju, hvarför gifter du ej om dig, du unga karlen?
-- Du skämtar, -- småskrattade patronen, men tillade derpå i samma gråtmilda ton: -- ack sen man jordat allt i lifvet, till och med hoppet, tänker man inte mera på sådant!
Jag är ifrån alltsammans, jag har allt för många som förstöra hvad jag har och hvad jag förtjenar, man gör inte ett »godt parti» om man gifter sig med patron på Hvitö och -- vid min ålder äro inklinationspartierna sällsynta.
Jag såg verkligen i fjol en sötunge -- Herre Gud hvad hon var frisk och charmant, sådana armar, sådan superb figur, men på hösten gifte hon sig.
Patronen suckade, tog sin väns arm, på hvilken han lutade sig som en brud på sin fästmans, och fortsatte:
-- Ser du, lifvet har gjort mig till melankoliker.
Menskorna ha bedragit mig.
Omständigheterna ha störtat mina förhoppningar, ödet har bränt mina rosengårdar, och jag lefver som i en öken, emedan försynen icke unnat mig en vän, en enda vän.
Till och med en tjenare som jag kan tro på saknar jag.
Hittills har jag litat på den der finske karlen Peltonen, som jag i snart fyratio år känt till, men just i dag såg jag att också han uppreser sig emot mig.
Han har en ormunge till son, som man får lof att aflägsna...
Oh, jag är en olycklig menniska!
-- Pojkvalpen behöfver en risbastu, dermed blir den saken hjelpt, -- sade löjtnanten med en gäspning -- men det är fan hvad det är mörkt här, är du säker vi hitta fram, Uninius?
-- Var du lugn, när vi komma upp på klippan, tänker jag vi få se månen stiga upp, och dessutom ha vi ju karlen framför oss, jag behöfver bara ropa, så svarar han.
På den höga klippan, som nästan lodrätt stupade i hafvet och der djupet sades vara bottenlöst, satt lille Heikki i sin hvita skjorta med en liten korg på den ena armen och löjtnantens paletå på den andra.
När han såg herrarne komma, steg han upp, kilade af ned i dalen och försvann springande inåt småskogen.
Om en stund hade man uppnått torpet.
Callo och Heikki hade dragit båten framför bryggan, och Peltonen stod uti, färdig att ro.
Heikki kastade med förunderlig färdighet »smörgåsar» i vattnet, de flata stenarne gjorde tio à tolf hopp på den stålblanka vattenytan.
-- Det var präktigt, pojkbyting -- ropade löjtnanten, genast entusiast som vanligt, -- kan du göra tre sådana der tag till, får du en femtipenni af mig.
Heikki lät icke bedja sig.
Han kastade icke allenast tre, utan sex sådana mästertag efter hvarandra och emottog efter slutad bragd en blank enmarksslant af den resande.
Mor derinne i torpet hade skänkt honom för betfisken, som han metat upp, korgen half med strömming, det var en glad dag för den lille!
Slutligen stötte båten med de tre männen ut, och de båda karlarne rodde med full fart.
Det skimrade som silfver, när årorna sänkte och höjde sig, det gnistrade som diamanter i månskenet, och en bred silfverdallrande stråle bildade sig i vattnet efter den mörka försvinnande båten.
Strålarne upplöste sig så småningom, och der qvarstannade på ytan endast som några långa, smala gnistrande perlband, hvilka i sin tur försvunno.
Båten försvann slutligen helt och hållet bakom udden, årtagen ljödo allt saktare, och det blef alldeles tyst.
Patronen satt ännu qvar.
Det var någonting märkvärdigt med hans sinnesstämning denna qväll, han var under inflytande af det större qvantum starkt vin han nyss druckit och vid hvilket han var fullkomligt ovan.
Melankoliens stadium höll emellertid på att ge vika, och han kände en hjertverksamhet, som började att alltmer plåga honom.
Han blef ond på sig sjelf och tänkte med ovilja på att gå hem, se om barnen, huset och alltsammans.
Den förra gamla vanliga retligheten kom åter öfver honom, men i ännu starkare grad än eljes.
Han steg upp och gick hemåt.
Småstenarne på gångstigen voro denna qväll särdeles ymnigt tillstädes, trädgrenarne försåtligare än eljes, daggen gjorde marken slipprig och hal, och qvistarne slogo honom i ansigtet.
Han kände det förtrytsamt oländigt på den lilla skogsstigen längs stranden, och qvällens alla obehagligheter stego fram just nu och kommo hans hjerta att slå ännu häftigare af förtrytelse och ovilja.
-- Finge jag bara pojkäcklet i fingrarne, så skulle han väl få veta -- mumlade han halfhögt, men varseblef med detsamma den lille, som dernere i dalen vid stranden ännu roade sig med samma lek som nyss vid fiskartorpet.
Pojken gnolade sakta för sig sjelf, hvisslade då rösten icke räckte till och njöt i fulla drag i utöfvandet af sin nyss med den rara slanten prisbelönta konst.
Så hörde han ett buller från vägen.
-- Det är visst en orrhöna -- tänkte Heikki och slungade ut i småskogen en af sina flata stenar.
Stenen flög ett stycke in ibland buskarne.
Patronen kom närmare.
-- Nehej, -- tänkte Heikki -- det är ingen orrhöna, det är visst ett troll, det är bäst att jag gömmer mina pengar.
Månen, som ett ögonblick skymts bakom ett moln, framträdde nu tydligt, och i dess sken såg
Heikki patronens krokiga och spetsiga gestalt, som med den tunna paletån fladdrande om benen i stora, osäkra steg klättrade uppför branten till klippan, der vägen åt herrgården gick.
-- Kom hit! -- ropade patronen åt Heikki, -- kom hit, så ska' du få dig ett rapp för hvad du sagt i qväll, kom hit, ormunge!
-- Jag är väl inte galen, -- ropade Heikki -- han får allt piska upp sej sjelf patron, för det är han som behöfver det, och inte jag.
Ljuger han ännu en gång på pappa, så går jag till polisen, ja, det gör jag!
Och då får patron gå i fängelse, och då skall jag skratta och vara glad!
Adjö nu, patron, och tag fast mig om han kan.
Han sprang ett stycke, den lille, men stannade så för att se sig omkring.
I samma stund hven det för pannan på honom, och han föll, träffad på hjessan af en stor spetsig sten, slungad med skicklig hand af patronen, som sigtade säkert på den lille der han stod med sin hvita skjorta belyst af den klara augustimånen.
Patronen skyndade till.
Pojken låg der till hälften afdånad, med det lilla ansigtet oigenkänligt af den nedströmmande bloden.
Hålet var djupt och kanske lifsfarligt.
Men barnet slog ännu en gång upp ögonen, stirrade förskrämd på patronen och stammade, i det han krampaktigt knöt näfven:
-- Patron är mördare, och polisen skall jag gå till och säga ... säga till polisen att patron...
Han hann icke längre.
Patronen tog ifrån marken emellan stenarne en handfull mossa och körde den i munnen på den lille, och så ännu en näfve till.
-- Du kunde vara i stånd till allt, du, om jag läte dig hållas -- sade han för sig sjelf, tog på sina armar det halft sanslösa och ändå motsträfviga barnet med de vidöppna, vilda ögonen, bar det uppför klippan till yttersta spetsen och slungade det med en kraftansträngning, som kom svetten att stiga upp på hans panna, ned i sjön, bort i det »bottenlösa» djupet.
Den lilla hvita figuren syntes flytande på vattnet ett ögonblick, och försvann sedan.
Detta ögonblick skymdes åter månen af ett nytt moln, som redan nästa minut var borta för att låta den klara månskifvan på nytt belysa vattenytan, der nu endast en försvinnande krusning var det enda märke på den graf som så villigt slutit sig öfver den lille.
Ännu en bubbla, och så ännu en.
Det var lifvets sista andedrag dernedifrån.
Derefter rådde dödens stillhet öfverallt.
Skogen stod som en kyrkogård, fjärden var som en is, så orörlig.
Inte en fågel, inte en flägt...
Patronen lyssnade länge.
Ingen hade hört eller sett något, intet vittne, intet lefvande.
Månen sqvallrar icke, och icke hafvet.
Åtminstone på det stället ligger man lugnt.
Om en qvart var patronen hemma inom sin gårds omhägnad.
Peltonens hustru stod på andra sidan, vid grinden, och spejade utåt vägen.
-- Hvad ser hon efter, madam? -- ropade Uninius, vänd till henne.
-- Jag ser efter pojken min, han var med löjtnantens ytterplagg till östra torpet och borde väl vara tillbaka snart, -- svarade qvinnan med osäker röst. -- Inte har patron sett honom?
-- Jag såg honom vid torpet, han kastade »smörgåsar» i sjön.
Vitterhets-försök
Till FRANZÉN och TEGNÉR.
Selmas och Frithiofs Skald!
Åt Eder helgar jag
sången,
Eder, af hvilkas tjusande sång mitt hjerta så
Kände sig lyftadt och rördt, och kände, med vän-
skapens trygghet,
Att jag för Eder var kär, fast Eder jag likna ej
kunde,
Endast älska igen.
Ty, Selmas Skald! när Du
sjunger,
Går den Elysiska morgonen fram och gjuter sin
anda,
Mild, som en himlarnas vår, och ren, som de saligas
vällust,
Öfver en evigt grönskande dal, af silfverblå
bäckar
Genomskuren, på hvilkas strand förtrolige herdar
Spela blott glädje och frid, och barn i englarnas
oskuld
Leka med blommor och lamm.
— Och, Frithiofs Skald!
när Du sjunger,
Flammar Olympiska middagens guld på fjellarnas
spetsar,
Lyftande sig ur ett moln, som än af blixtarna
klyfves,
Under Thors, den väldiges, slag: än, tömdt i en
bergflod,
Far öfver branter och, brytande hindren och ryc-
kande med sig
Allt, sjelf banar sin kongliga väg, ej ritad af
menskor,
Men af odödliga Gudar bestämd.
Hur vill jag
Er följa!
Endast på afstånd sitta jag vill, en tyst Meli-
béus,
Som med förnöjelse lyss, när Thyrsis och Corydon
sjunga.
Alle ock lyssna med mig, när, J båda, Arkadier
båda,
Vuxne hvarandra i sång och redo att svara till
skiftes,
Lären åt Nordiska dalar och berg att upprepa
dygdens
Lof och den skära känslornas ton och de milda be-
hagens,
Sanningens budord och hjeltarnas namn, i eviga
genljud.
Mig ej Himmelen gaf det höga, mäktiga
snillets
Skapelsekraft, framtrollande nya och ljusare
verldar;
Ej den färgrika bildningens hand, som i Eterens
strålhaf
Doppar sin pensel och tecknar dem af för dödligas
ögon.
Men af de Mästares röst, vid hvilkas fötter jag
suttit
Hänryckt och glömsk af mig sjelf, de silfverklin-
gande ljuden,
Kellgrens och Leopolds och Oxenstjernas och
Lidners,
Trängde sig djupt i min själ och spelade klart i mitt
öra,
Fordom, i lifliga år: och, sedan de tystnat, jag
länge
Tyckte dem spela och klinga ännu (som orgelen
brusar
Än, fast tempelfesten har slut, i andaktens öra),
Att för mig sjelf, ovetande, snart jag gnolade
efter,
Och på min landtliga flöjt försökte och åter för-
sökte
Härma en ton eller ann’ af de silfverklingande
ljuden,
Svagt, men dock likt (om bäcken är lik de eviga
floder):
Ty med mig ock stämde ibland en morgonens lärka,
Eller en aftonens näktergal, förtroliga samljud,
Mig ock hörde en stund de leende tärnor i
bygden.
Ja! mig syntes, ett ögonblick, någon af Mästarne
sjelfva
Vandra förbi och nicka behag åt välkända toner.
Så de föddes och fingo sitt korta lif, dessa
droppar,
Som, när Sångens Genier, i Hippokrenen en
morgon
Badande sig, kringstänkte på lek de melodiska
vågor,
Föllo på gräset bredvid och glimrade, sedda som
perlor
Af den okunniges blick: men af middagen sågos
de icke.
Låten dem, såsom en dagg, vid edra odödliga
lagrar
Fästa sig och försvinna deri.
Så följer jag Eder!
FÖRETAL.
Författaren öfverlemnar dessa små arbeten till Publiken, utan att fästa, hvarken sin lycka, eller sin ära, vid deras öde.
Skrifna till större delen i de år, då man utan förmätenhet kan försöka sin kraft och utan vanheder upplysas om dess inskränkning, äga de hvarken behaget af nyheten, eller anspråk på fullkomligheten.
Deras upphofsman, som längesedan pröfvat,
qvid ferre recusent,
quid valeant humeri,
och med bättre förhoppning sökt framsträfva på annan väg till målet, ser med opartiskt öga tillbaka på dessa omogna knoppar af den fordna Våren, hvilka, just derigenom, att de stadnat i växten på en gifven punkt, torde få anses upphunna sin bestämda utvecklingsgrad och bekomma den plats, de förtjena, i vår Vitterhets Herbarium.
De voro blott försök: då de ej blifvit mera, utgifver han dem för hvad de äro, och skall nöjas åt det omdöme, som uti dem upptäcker, icke några nya snillets skapelser, men trogna efterbildningar af de godkända mönstren, icke fantasiens flygt och färgglans, men känslans värma och sanning, icke idéernas mångfald och djup, men språkets renhet och ledighet.
Om några eller flera af dessa egenskaper (de enda han sökt, emedan han ej kunnat söka andra och högre) af aktningsvärda domare tillerkänts åt dessa försök, så försvarar sig deras utgifning utan åberopande af yttre uppmaningar, ehuru äfven dessa icke saknats.
Men det hufvudsakliga försvaret ligger i den pligt, som hvarje författare, hvilken med större eller mindre rätt vunnit ett slags namn, äger, dels mot den tid, hvilken han är skyldig sin bildning och framgång: att ådagalägga, huru han efter förmåga sökt motsvara sin kallelse, — dels mot sig sjelf: att, efter genomgången bana, så obetydlig den ock varit, afgifva med egen hand de bilagor till sitt bedömmande, hvilkas äkthet han erkänner.
Huruhelst utslaget sedan faller, bör det åtminstone ej blifva orättvist genom bristande kännedom af acterna.
FÖRSTA UPPFOSTRINGEN.
LÄRODIKT,
som vunnit Svenska Akademiens Stora Pris år 1805.
Ges andra segrar ej för Skalden att besjunga,
Än på ett blodsköljdt fält, der krigets åskor ljunga?
Ges ingen liflig Scen, för oss betraktansvärd,
Mer än Cothurnens Scen ifrån en diktad verld?
Räcks blott en tacksam krans af Skördgudinnans
händer
På odlarens parterr och plöjarns åkerländer?
O Skördarnes Virgil! O Belternas Homer!
Virginias Euripid! jag täflar ej med Er.
Jag fick er känslas lif: ej höjden af ert snille,
Ej glansen af ert namn.
Min sångmö offra ville
En gärd, af hjertat skänkt, af hjertat vedergälld
Och sedan återgå i skuggan af sin däld.
Min Scen är Menniskan; då, än ej stöpt i vanan,
Ej tyngd af sorgerna, hon dansar fram på banan;
Då Fostrarns eftersyn och vård och föreskrift
Besegrar lynnets fel och sinnets öfverdrift;
Med visligt fog fördrar, med stilla ömhet tvingar,
Och vårens späda brodd till skördens mognad
bringar.
Väl mig! om någon dag, välsignande min röst,
Emot ett älskvärdt barn, en fars, en moders bröst
Med ädeltjusning trycks, med upplyst ömhet häfves!
Då sjöng jag lyckligt nog, och lefde ej förgäfves.
Men du! till mödors tröst och ädla dygders lön,
Oss följeslagande, tillbedda , ljufva Kön!
O du, som re’n är mor, och du, som mor skall blifva!
Du först! tag skaldens sång, och skaldens anda lifva!
Försvunnen är den tid, då makten våldets var’,
Och qvinnan slafvande, och mannen en barbar:
Försvinne ock den tid, då listen, i förening
Med slöjad sinnlighet, ger rökverk utan mening,
Och, lik en mirthöljd orm, förförarn, lömsk och kall,
Tillber Gudinnans nåd — och ler åt qvinnans fall!
Din rätt, ditt värde känn! var, som naturen lärde,
Var stolt! det är din rätt — Var ljuf! det är
ditt värde,
Och stifta, blyg och trygg, för våra seder lag,
Med tjusande befäl och herrskande behag!
Jag söker qvinnan ej bland bistra Amazoner,
Inkräktande ett namn af undrande nationer:
Mer vördnadsvärd än stor, mer kär än minnesvärd,
Hon segrar skönare med tårar, än med svärd.
Jag söker henne ej bland tänkares problemer,
I forskningarnas djup, omtöcknad af systemer:
Behaget, enfalden, blef hennes sälla lott,
Och, leende och ljuf, dess vishet hjertats blott.
Men också ej ibland den yra flock, som hvimlar,
En stunds gudomlighet, i yppighetens himlar,
Af modet skapt och närd, och lik den meteor,
Som fladdrar upp, och flyr, och lemnar intet spår.
Jag fann dig någon gång; jag skall ännu dig finna,
Och kyssa dina fjät, tillbedjansvärda qvinna!
Omhvärfd af dina barn, och med din lott tillfreds,
Af vettets odling prydd, men skild från flärdens yra,
I anspråksfria värf din lilla verld bestyra.
I själens oskuld vis, och kännande och öm
I redbar verksamhet, ej i romantisk dröm,
Med hjertats tjusningskraft och dygdernas exempel
Du gjorde af ditt hus Lycksalighetens tempel —
Du var Prestinnan der.
Förtrolighet och frid
Och ordning och behag gick, i förderfvets tid,
Att der en fristad få, att värma der och gläda.
De sälla i ditt hägn, de arma, och de späda,
Som lekte vid din fot, som logo vid ditt bröst:
Allt vårdade din blick, allt lifvade din röst.
En make medlertid ser dagens mödor flydda,
Och vänder tröttad hem till lugnet af sin hydda,
Förtjust i hoppet re’n att helsas vid dess dörr
Af samma englablick och kända röst, som förr ...
Och nu, och nu sin arm om tjuserskan han lindar —
Farväl! du toma ståt, som hopens syn förblindar!
Och sorg och guld, farväl!
... hvad är ett fräjd-
stort namn,
Hvad är ett hopadt guld, emot en makas famn?
En huld och odelt famn i glädje och i smärta,
Ett hjerta klappande emot ett tacksamt hjerta,
En vän, som känner blott och andas för en vän,
Den han får göra säll — och hon gör säll igen!...
Gud! om en ynglings suck igenom molnen hinner,
Om ej förutan hopp dess korta vår försvinner,
Och ej förutan glans dess sommarsol går ner;
Mitt hjerta höjer sig, och lugnar sig, och ber:
Gif mig en sådan vän! gif mig en sådan maka!
Så vill jag lyckans brant och ärans höjd försaka,
Och undrarenas sorl, och täflarenas strid —
Och, lycklig med min lott, min gömda hyddas frid,
Mitt rena sinnes frid, min maka, och min lyra,
Försmå de storas gunst, förakta hopens yra!
Så, Qvinnor! glädjens ros, ömt hägnad af er hand,
Gror upp för Er och oss, på dödlighetens strand.
Men, sälla Skaperskor af sällheten på jorden!
En högre lott ännu är Eder tillredd vorden.
Af dina många barn hvi gläds du, Svea bygd!—
Och Du, o Sveas Far! hvad båtar, i ditt skygd
Att skalden harpan rör och filosofen tänker,
Och bildningen sin kraft åt sanningarna skänker,
Att lyfta åter upp en domnande nation
I dygder och i glans, vid din och ljusets thron?
Ack! döende och matt skall ljudet af det sanna
Blott inom murarna af visas skolor stanna,
Och Sången, vishetens och dygdernas organ,
Bli flärdens tidsfördrif och smickrarens pean:
Om ej de unga bröst, der frukter skola röjas,
Med öm och tidig vård i pligtens daning böjas;
Om hjertat icke känt, hvad tanken vet en dag,
Behagens sedlighet och dygdernas behag
Se åkern!
Ingen hand i tid dess flöden ledde,
Bröt lindan, och dess vall till äringen beredde:
Och såningstiden kom, och solens milda kraft,
Och regnets vexel-skur till lif och näringssaft ....
Men — våren var förbi, all plöjarns flit förgäfves;
Hans sena korn ej gror, hans brodd af tistlar qväfves.
Dig är det, ömma Mor! natur och himmel böd
Åt menskans första fjät att ge det första stöd.
Du, sjelf i känsla len, och stolt i dygdens höjning,
Och trycka, formande och lekande och mild,
I späda hjertats vax ditt eget hjertas bild.
Som, på sin födslodag, af en gudomlig moder,
Achill, att härdad bli, sänks ner i Stygens floder —
Pelei son, Achill, stor af tyranners tvång,
Och stor af Ilions fall, men störst af skaldens sång:
Så — om din ättling skall till nya åldrar bära
Ett namn af dygder kärt, och stort i verklig ära —
Med tåligt varsam hand från lifvets första stund
Lägg, hulda Moder! lägg till detta storverk grund!
Väck känslans sedekraft från lifvets första ljusning!
Hon är den Amulet, hvars dröjande förtjusning
Skall hägna oskulden, bepröfvas, och stå fast,
Med karakterens höjd, mot alla ödens kast,
Och främja likars väl och fosterlandets heder —
Och kalla öfver dig välsignelserna neder!
Hör mig ... nej, glöm min sång, och hör na-
turens röst!
Du Moder! föd ditt barn invid ditt eget bröst!
Han var ej, denna pant, i långa månar buren,
Att, sträckande sin famn — o nesa för naturen!
Sin späda famn mot dig ... förskjuten från din famn,
En ann sin kärlek ge, och dig blott moders namn.
Förunderliga verld! förvända skick af tingen!
Har djuret känslor fått, der menniskan har ingen?
Hvad! eller är hon blott för flärdens domar vek?
Dess vandel vanans tvång, dess väsen modets lek?
Din konst i annan mark en telning vådligt sätter:
Ej tål han sommarns qvalm, ej frostens oförrätter;
Om icke kring dess rot du varsamt lemnar qvar
Den moderliga jord, som den i skötet bar:
Ditt barn, bekymmerlöst åt lejda armar lemnadt,
Skall fästas vid ett bröst, ej till dess näring ämnadt;
Skall fästas kärleksfullt ... och få kanske till lön
Fördolda krämpors gift och tysta lasters frön:
Olyckliga! att du, i nöjets hvirflar dragen,
Ännu i ledig gång, i samråd med behagen,
Må härma flickans färg, och hejda vårens dar ...
De fly, de fly ändå! — men ångern stannar qvar.
Nordens Dotter! nej — låt Södra Europen
Förmå, barbariskt fin, att qväfva känslo-ropen,
Upproriskt slitande naturens första band,
Att slita banden se’n med Kung och Fosterland!
Du, Svenska Söners Mor! och Svensk Medborgarinna!
Känn äran att ditt mål, som mor och maka, hinna!
Din konst, ditt enda råd du af naturen tag,
Af dygderna ditt mod, af hjertat ditt behag!
Må af en fåfäng verld sin dyrkan flärden bida:
Med barnet vid ditt bröst, din make vid din sida,
Är du ej dyrkad nog och älskansvärd och skön?
Och är ej pligtens vård tillika pligtens lön?
Men nämnom icke pligt! det är din rätt allena,
Det är din ljufva rätt, att sjelf den skörd förtjena,
Den ömheten beredt i tacksamhetens grund,
Så glad i hoppets dar, som rik i mogna’ns stund.
Hvad är ock verldens ståt, och tjusningar, och nöjen,
Mot jollret af ditt barn, dess oskuldsfulla löjen,
Dess gryende begrepp, dess blommande behag?
Hvar dag mer älskande, och kärare hvar dag,
Dess hjerta närmare intill ditt hjerta slutes,
Och kärleken till dig, med modersmjölken, gjutes.
Än han ej stamma lärt sin hulda moders namn,
Men räcker dock mot dig en späd, oskyldig famn,
En öm, en älskad mor till ovärderlig borgen,
Att bli dess hopp, dess lön — i glädjen, som i sorgen!
O Du ! min egen Mor! — om hjertat af en son
Kan gälda någon skärf af ett oändligt lån:
Frid öfver dina dar!
— Jag fick ej guld och anor,
Min själ en främling blef i granna verldens vanor;
Men blef hon ren och god, men blef hon evigt varm
För mensklighet och dygd, hon blef det vid din barm.
Jag vet ej, till hvad mål ett okändt öde leder,
Hvar din välsignelse min önskans gräns bereder:
Min enda vettenskap är flit och redlighet,
Och att en vördad
Mor jag evigt älska vet.
Men, goda! följ mig Du!
— Med lugn i alla skiften
Jag räcker Dig min arm ... den domnar först i griften.
Ännu i tanklös ro en lidande natur,
På gränsen vacklande af menniska och djur,
Den späda varelsen begär blott dessa båda:
Utvecklas utan tvång, och härdas utan våda.
Så, nyss i dvalan störd, ej än i redig sans,
Halföppnar slumraren sin blick mot dagens glans,
Och sluter den, och säll bland drömmar åter famlar.
Snart, lidande och tvång sig till en känsla samlar;
Ur tanklöshetens natt, som småningom förflyr,
Ett anande förnuft i dunkel dagning gryr,
Och bildar till en verld, likt första morgonstrålen,
Med färglös grundning blott de närmsta föremålen.
Ej kedjande ännu begreppens sammanhang,
Men viljande, och röjd, och öfver djurets rang,
Den späda själens kraft i bojorna arbetar
Och mellan godt och ondt med vaknad oro letar;
Upptäcker likheter och skapar deras namn,
Och njuter icke blott, men fägnar ock den famn,
Som ger ett älskadt hägn — och icke endast qvider,
Men tecknar ock sitt qval, då hennes känsla lider.
Nu, Mödrar! af er hand, ej klemig och ej hård,
Machinens lägre lif ej äskar blott sin vård:
Det blir ert ömma kall, att leda känslans irring,
Att jollra tanken fram ur sinnenas förvirring:
Men ömmare ännu mot egensinnets drift,
Passionens vilda frö och afundsandans gift,
Använden edert nit och edra suckar höjen!—
Ja! nu, i lifvets Maj, den späda telning böjen,