Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det satte eld i det öfriga sällskapet, hvaraf flera syntes böjda att taga Lehtinens parti mot David, som rifvit sig lös från sin vederdeloman och nu sökte lugna den lilla.
Koivumäki höll de andra tillbaka.
-- Kom inte hit, varnade han.
-- Det händer något underligt om ni försöker.
Korhonen trädde också emellan.
-- Skämmas skulle ni allesamman, sade han -- ser ni inte att flickstackaren är skrämd halft från vettet?
Och Lehtinen borde ha stryk tills han blir nykter igen.
Att försöka gifva whisky åt ett litet barn och sedan ställa till slagsmål!
-- Inte passar det ju riktigt att slåss, så att barnet ser, medgaf en af dem, som nyss varit ifrigast. -- Det tänkte ingen på.
Och inte är Lehtinen någon elak karl häller -- inte ville han göra något illa.
-- Det bryr sig ingen om hvad han ville eller inte ville.
Om ej Koivumäki hunnit emellan, så hade barnet kunnat vara dödt nu -- en hel mugg whisky!
-- Oi, oi, oi! jämrade sig Lehtinen, som af den hårdhändta medfarten och förmannens allvarsamma vrede med ens bragts öfver det vildsinta stadiet, in i en gråtmild stämning.
-- Nu tro de att jag tänkte döda henne -- barnet, som jag inte ville röra hårdt med ett enda finger.
Inte är jag ju ändå barnmördare, fast jag må vara litet full.
Och han storgrät af samvetskval och whisky i förening.
-- Åh, gå och lägg dig och sluta med den där olåten, uppmanade Korhonen.
-- Du har druckit tillräckligt för en kväll -- och det ha vi nog för resten alla.
I den punkten spordes åtminstone ingen högljudd meningsolikhet, utan följde småningom alla Lehtinens lydiga exempel, så att hela lägret snart var försänkt i sömn.
Följande morgon, då de andra gingo ut till hygget, stannade Lehtinen hemma.
Han kände sig så betryckt i anledning af sitt beteende föregående afton att han icke ville lämna den nye kocken och hans skyddsling, utan skyllde på att han var sjuk.
Men då det längre fram på dagen blef klart solskensväder, så att skogen gnistrade och sken, frågade han om David ville låta honom draga Katie på kälken ut till den trakt, där de andra arbetade.
-- Det blåser inte det minsta och de skulle säkert alla tycka det roligt att se henne där, sade han.
Men sade icke, tänkte det kanske icke ens klart, att det på sätt och vis skulle återupprätta honom i egna och andras ögon, om de sågo den lilla anförtrodd i hans vård.
Och David, som hvarken var långsint eller betviflade att Lehtinen skulle taga bästa möjliga vård om Katie, hade ingenting att invända.
Därefter upphörde emellertid, såsom efter tyst öfverenskommelse, de storartade månadsgillena.
Endast första gången då Koivumäki återvände från bygden utan den vanliga whiskykaggen, hördes något knöt.
Men det kväfdes i lindan af Abel Korhonen.
-- De som vilja supa sig fulla kunna själfva skaffa sig whisky och dricka den i skogen, förklarade han kort om godt.
-- Där går det an att skrala och slåss så mycket ni vill.
Men här skall lefvas så att vi inte skrämma lifvet ur barnstackaren, som vi tagit vård om.
De hade så godt som alla börjat betrakta Katie såsom sin gemensamma skyddsling, isynnerhet sedan den afton då de så när farit hvarandra i lufven för hennes skull.
Och hon var lika god vän med dem alla, utom att hon alltid, då ett eller annat gick henne emot, tog sin tillflykt till David och annars oftast höll sig till Kalle Lehtinen.
Han hade en obegriplig förmåga att roa och underhålla henne och tröttnade aldrig på att uppfinna nya lekar.
Hvad det led på vintern begynte David Anttila allt eftertryckligare tänka på hvad han väl skulle taga sig till då skogshygget tog slut.
Att arbeta på dagspenning dög icke, då man aldrig visste huru länge sådant arbete räckte och han dessutom ej kunde börja släpa Katie med sig kring världen.
Och årsdrängar höll ingen i det här landet, hade han hört.
Om han hälst kunde bli torpare, men han visste inte om de ens hade torp.
Till sist beslöt han att tala med Korhonen om saken.
Han var en klok karl och hade nog reda på allt, som var nödvändigt att veta om Amerika.
-- Torpare? upprepade förmannen, då David framställde sin fråga, -- Inte har jag hört om torpare i Amerika.
Och bättre vore det ju också att börja på egen jord än på andras.
Stockbolagen sälja alltid marken billigt då skogen är huggen och duglig åkerjord fins här nog hvar som hälst, bara man orkar få den under bruk.
Men kanske vi kunde hjälpa litet, så du kommer i gång.
Det är ju svårt för dig ensam, då du har flickan att se efter.
Det mötte inga stora svårigheter att finna lämplig plats för ett nybygge i en trakt, där man hade alt att välja på.
Ett par mil österom arbetslägret flöt ån, som rann där förbi, ihop med en större flod, omedelbart nedanför en fors.
På ena sidan om ån växte endast löfskog på mark, som var i det närmaste stenfri, så att den ypperligt lämpade sig till åker.
Och något längre nedåt, längs flodstranden, fans lågländt, helt glest trädbevuxen jord, där det måste växa gräs i mängd under sommaren.
Det var så godt som färdig äng för en gård.
Ändå mindre svårighet mötte det att få köpa jorden, som ännu låg så långt från all odling, att den var nära nog värdelös.
Saken uppgjordes i en handvändning första likviddag, då bolagets kassör gjorde sin rund kring skogslägren.
Han hämtade nästa gång alla nödiga handlingar med sig, så att David Anttila redan inom en månad fann sig såsom egare till en betydligt större sträcka jord än han alls till en början kunde tänka på att bebruka.
Det var Abel
Korhonen, som yrkat att han skulle taga för sig med besked, medan det ännu var tid.
-- Det är en så god plats, att dit nog komma andra innan många år gått förbi.
Kanske där till och med ännu en dag blir en hel by med kvarnar och annat vid forsen.
Och du är så ung att du nog har tid att vänta.
Davids besparingar räckte väl till, oaktadt possessionens vidlyftighet, både för den första afbetalningen, som endast steg till tjugufem cents per acre, och till ett par hästar, som visst voro tämligen utkörda efter vintersläpningen, men dock goda nog för hans behof.
Han hade varit kock i något öfver fyra månader för en och en half dollar om dagen och hade icke rört sin lön för annat än tobak, så att han till och med hade tillräckligt öfver för en ko och annat nödvändigt.
Men därmed skulle han i alla fall icke hunnit mycket långt, om icke hela arbetslaget kommit honom till hjälp.
Medan de väntade på islossningen arbetade de under goda tio dagar på nybygget.
Och det var tillräcklig tid för dem att uppföra en stuga med farstu och kammare bakom samt att dessutom fälla skogen på den blifvande åkern.
-- Tak öfver hufvudet måste ju barnstackaren ha, utlät sig Abel Korhonen, då det först blef tal därom -- och ensam kan Anttila inte både bygga och uträtta allt annat han har att göra.
Därför byggde de, allt af stock, till och med farstun.
På virke var ingen brist och då stockarna bilades på insidan blef det ju nästan lika snyggt som af hyflade bräder, och mycket bastantare.
Själf hade David, sedan nybygget en gång var beslutet, användt hvar timme han hade ledig från köksgöromålen på förfärdigande af allehanda husgeråd.
Och därvid hade de andra likaledes hjälpt honom i betydande mån, både under aftontimmarna och då dåligt väder höll dem inomhus.
Det var därför med en långt ifrån dålig utrustning han och Katie drogo in i den nya stugan, då skogslägret till sist bröt upp.
Till och med den proviant, som fans kvar, lämnade arbetskamraterna åt honom, så att han var väl försedd för ett par månader framåt.
Och icke en enda försummade, att vid afskedet med hemlighetsfullt tafatt min sticka någonting innanför Katies lilla kofta.
Ingen ville bjuda pengar direkt åt David, "men barnet är ju likasom vårt också", tolkade Koivumäki deras tankar, "och för henne behöfs allt möjligt, som måste köpas".
Så blef David Anttila ensam af hela laget kvar i vildmarken såsom nybyggare, och lätta blefvo hans dagar icke.
De andra hade visst hjälpt honom ett bra stycke framåt, men arbete fans där likväl ännu, mera än en man kunde utföra.
Egentlig hvila kunde han aldrig unna sig, utan betraktade såsom hvila de stunder han sysslade inomhus och såg till Katies behof.
Men det var icke många timmar han hvilade sig ens på det sättet.
Vanligen lekte hon dagen i ända i hans närhet ute vid arbetet, sof på hans hopvikta rock vid foten af någon trästubbe och följde honom däremellan på hvart steg, som en liten hund.
"Uncle Dave", såsom hon kallade honom äfven sedan hon glömt de få andra engelska ord hon kunnat, var allting för henne.
Den första åkern blef, tack vare hjälpen vid trädfällningen, i ordning i god tid på våren.
Stor var den väl icke och stubbarna måste han visst lemna kvar där de vuxit, men den jungfruliga jorden var i gengäld så kraftig att brådden snart täckte jorden som en tät, grön matta.
Utsädet hade Koivumäki hemtat då han gjorde den sista provianteringsfärden ned till bygden.
Med ängsmarken hade han mindre möda, då den befans så rikligt gräsbärande, att de fåtaliga träden till en början opåtaldt kunde lämnas.
Han fällde endast så många han behöfde för att inhägna den del han ämnade afbärga.
Resten blef bete och det skulle varit rikligt för flera gånger så många kreatur han egde.
Större delen af sommaren arbetade han på rödjande af mera åker, så att han hade en rätt aktningsvärd areal för höstsådd, redan innan han skördade vårhvetet och hafren.
Men så snart han stackat dem och gjort undan sin sådd, begynte han uppföra ett uthus, afsedt att härbärgera kon och hästarna under vintern.
Han var särdeles belåten med den början han gjort.
Skörden hade utfallit bättre än han alls vågat hoppas, kräken trifdes alldeles förträffligt och den nya sådden, som fått regn i rättan tid, sköt hastigt upp till en kraftig, mörkgrön brådd.
-- Det vore en riktigt vacker åker, om jag bara orkat få bort stubbarna, berättade han åt Katie som alltid med största uppmärksamhet lyssnade till hans meddelanden om nybyggets affärer och såg så vis ut som om hon fullt förstått hvarom det var fråga.
David fann det nämligen långt ifrån alltid lätt att finna samtalsämnen, som roade Katie, och hade därför småningom gjort det till en vana att underhålla henne med alla sina tankar och planer rörande nybygget.
Och då hon alltid såg intresserad ut, men aldrig tillät sig några invändningar, var arrangementet ömsesidigt i allo tillfredsställande.
En afton fram på hösten, då Katie i anledning af det ruskiga vädret gått ovanligt tidigt till sängs, arbetade David ännu i skymningen på sitt nya uthus, hvilket icke på långt när gick så hastigt framåt som han önskat.
Medan han som bäst höll på att klyfva en rund stock för takvirke, såg han en karl komma upp längs randen af bråddåkern.
Han höll upp med arbetet, men betraktade den främmande utan att röra sig från stället.
Först då denne hunnit helt nära, såg David att det var Kalle Lehtinen.
-- Hälsningar från Michigan, sade Kalle, då han kommit ända fram.
-- Hvad hörs väl därifrån? hälsade David tillbaka.
Och så skakade de hand så lamt som om båda varit vingskjutna.
-- Nå, inte stort någonting.
Dåliga tider är det där också, så att man knappt kan förtjäna födan.
-- Jaså, det är dåligt också där? frågade David, som om
Michigans affärer varit af största vigt för honom, ehuru han aldrig varit där och föga ens visste hvar det låg.
-- Och huru lefver man här? började Kalle Lehtinen, efter en längre paus, hvarunder båda säfligt och metodiskt stoppat och tändt sina pipor.
-- Sakta går det ju, men inte har man just häller något att klaga öfver.
-- Inte ställa grannarna åtminstone till något bråk här, skämtade Lehtinen. -- Och en jäkla vacker brådd har du.
Här blir duktigt med säd nästa år.
-- Nog växte ju vårsäden bra, medgaf David -- men inte vet man ännu huru det blir nästa sommar.
-- Och huru mår flickan? frågade
Lehtinen, som ansåg sig ha ådagalagt tillräckligt intresse for viktigare angelägenheter och därför nu kunna inlåta sig på det ämne, hvarmed han nog hälst skulle börjat, om det varit tillständigt.
-- Bra mår hon och växer duktigt.
Nu sofver hon redan.
Så rökte de igen en stund under tystnad, tills David i sin tur frågade huru hans gäst råkat ditåt trakten.
-- Nå jag tänkte att här blir förtjänst när vintern kommer.
Och till dess kan jag väl få arbete på någon farm, hälst för födan.
Det fins ju gårdar söderut härifrån.
Men först ville jag se huru här lefdes.
-- Arbete skulle ju också här finnas tillräckligt, besvarade
David den indirekta frågan, medan de i sakta mak gingo åt stugan till -- men råd att betala lön fins inte.
-- Nå det kunde vi väl komma öfverens om.
Det betalas inte stort för jordbruksarbete någonstans de här tiderna.
Och sparadt blef det inte just häller i Hancock, så att man kunde resa omkring och söka större förtjänst.
Det var så tämligen tydligt att Lehtinen såsom vanligt slarfvat bort hela sin sommarförtjänst och nu endast tänkte på huru han skulle kunna lefva tills skogshugget började.
Och David behöfde nog all hjälp han kunde få, men det bjöd emot att begagna sig af den gamla kamratens läge för att få hjälpen gratis.
-- Kanske kunna vi ställa om lön på något sätt, afgjorde han därför saken.
-- Om inte förr, så när jag kan sälja litet säd.
-- Det är det inte värdt att tala om, återtog Lehtinen. -- Vägarna äro fulla af folk den här hösten, som vore glada nog om de kunde förtjena sin föda.
Här i ödemarken vet man inte huru dåliga tiderna äro.
Nästa morgon stod han vid Katies säng, då hon vaknade.
Hon såg undrande på honom några ögonblick.
-- Kalle! sade hon därpå sakta.
-- Kalle har kommit.
Snälla Kalle!
-- Det välsignade barnet känner ju igen mig! utbrast Lehtinen, betydligt mera förtjust än han ansåg tillständigt att visa.
-- Inte har Kalle ju kunnat hämta mycket med åt dig, men litet snask har han i alla fall.
Han bar henne hela morgonen omkring på axeln, medan han tog i ögnasikte hvad David uträttat under sommaren.
-- Nog blir det här ännu en styf gård, försäkrade han, medan de åto sin frukost.
Med sådan ängsmark här är kan du ju hålla en hel hjord om du vill.
Till och med de utkörda hästkräken du köpte äro helt ståtliga nu.
-- Dem skulle väl ingen känna igen, medgaf David belåtet.
-- De äro säkert värda fyra gånger mera än du betalade.
Med dem kan du förtjäna vackra pengar i vinter.
Det lönar sig bättre att släpa stock än att hugga.
-- Kan nog hända.
Men inte kan jag ju lämna barnet här ensamt och inte taga henne med häller, så de pengarna få nog bli oförtjänade.
-- Det vet man inte.
Om du vill låta mig köra, så dela vi förtjensten.
En vecka med ena hästen och nästa vecka med den andra, så hålla de ut.
Också det blir pengar, då man inte behöfver köpa foder.
-- Det är ingen dålig fundering.
Tid har ju hästarna nog under vintern.
-- Och på våren kan du taga fast tio af dem att föda under sommaren, fortsatte Lehtinen. -- Stockkörarne betala nog hällre en tjugu, tjugufem dollars stycket än de sälja för nästan ingenting.
David myste af förnöjelse.
Det var icke hans vana att tänka längre än på det arbete han närmast hade att utföra, men då någon annan gjorde ett förslag, fattade han så snabbt som trots någon om det var fördelaktigt eller motsatsen.
Och just det hade utgjort hans största bekymmer att utsikterna till kontant förtjänst voro så ytterst små.
Kalle Lehtinen arbetade som om nybygget varit hans eget och hvad det led begynte det nog synas att arbetsstyrkan fördubblats.
Innan vintern kom, var det kombinerade stallet och fähuset fullt färdigt och därtill åtskilligt annat undangjordt, hvilket David aldrig ens kunnat tänka på att begynna om han varit ensam.
Korhonen var den näste, som kom på besök.
Han hade uppgjort ett stort hyggeskontrakt och hade stämt möte på nybygget med så många af det gamla arbetslaget han hade reda på och med en hel hop nytt folk därjämte.
Det blef helt lifligt på "Anttila" medan manskapet samlades och väntade på att årstiden skulle stadga sig.
De flesta af dem voro nöjda nog att kunna förtjäna sitt uppehälle under de tvunget sysslolösa vinterdagarna, så att David fick en massa arbete utfördt.
Han och Lehtinen hade huggit ned skogen för en rätt stor, ny åker, så att där fans virke tillräckligt.
En badstuga växte upp inom några dagar och därnäst en ria samt en lada, dit männen flyttade hans höstack för att få bekvämare nattläger.
Nybygget började till sin egares stora belåtenhet arta sig till en riktigt prydlig gård.
Nästan ännu belåtnare var Katie, som igen hade sällskap och omväxling dagen lång.
Och blef bortskämd i nästan lika mån af alla.
-- Hon kommer att få ledsamt, då här blir tomt igen, anmärkte David aftonen före uppbrottet till storskogen.
-- Nå, någon gång kommer man väl hitåt också under vintern, förmodade Korhonen -- om ej annat så för att gå i badstun.
Det har inte beståtts förut i de här trakterna.
Han gillade i allo Lehtinens förslag beträffande stocksläpning.
-- På det sättet kan det bli riktig karl också af dig, sade han, mera öppenhjärtligt än smickrande -- isynnerhet om du låter Anttila taga hand om pengarna för er båda.
Bäst vore det till och med om du sedan blef här öfver sommaren, fast du inte förtjänar mera än maten.
De tre år jag känt dig har du förstört hvar dollar, så du ingenting har i behåll, fast du är nog så duktig i arbetet.
-- Nå, man får se då vintern är slut.
Nog kunde det ju gå också på det sättet, medgaf Lehtinen.
Den närmaste tiden därefter sysslade han mest med att underhålla Katie, som tycktes känna sig helt borttappad, då där med ens blef så tyst och tomt.
Men redan inom ett par veckor blef där stadigt vinterföre, så att han kunde börja köra.
Därefter kom han blott till söndagarna till nybygget och hemtade ordentligt hvar likviddag i det närmaste hela förtjänsten till David, som aldrig kunde förvåna sig tillräckligt öfver huru mycket pengar det blef.
Redan före jul kände han sig så förmögen att han skickade Lehtinen ned till bygden efter en andra ko, ett par grisar och ett och hvarje smått till hälgen.
Hans ombud förstörde visst en hel del af sina egna pengar på den färden, på snask och leksaker och annat för Katies julafton, men därför kunde David icke förmå sig att klandra honom.
-- Det skulle jag nog aldrig kommit att tänka på, sade han blott, högst förvånad öfver att det icke fallit honom själf in och på samma gång mycket belåten med Lehtinens uppköp.
Men hälften af dem ville han betala och yrkade så bestämdt därpå att han till sist fick sin vilja fram.
Vintern gick småningom, under träget arbete och större nykterhet än Kalle Lehtinen kunde påminna sig sedan åtskilliga år tillbaka.
Han var icke mera än två gånger under hela vintern med om något viftande och inte ens då blef det riktigt allvarsamt.
Men därför voro också hans vinterbesparingar så stora, att han knappast själf kunde tro det, då David och han, sedan släpningen tagit slut på året, gjorde upp sluträkning.
-- Det här lenmar jag hos dig, allt hvad jag inte behöfver för resan, sade han då affärerna voro klara.
-- Den här sommaren ämnar jag mig ända till Kalifornien.
Jag har nog tänkt på hvad
Korhonen sade och sant är det visst, men jag kan inte hållas så länge på ett ställe.
Inte duger jag att börja med riktigt jordbruk så länge det ännu fins så mycket att se och försöka här i landet.
-- Här skulle ju nog finnas fullt upp med arbete för två och i år kunde jag också betala vanlig lön, då det kommit in så mycket pengar, frästade David.
-- Bra vore det visst, medgaf Lehtinen tveksamt -- och mera skulle jag väl ha i behåll. -- -- Nå, det går ju an att försöka några veckor.
Men om jag också sedan reser, så kommer jag säkert tillbaka i höst.
Vi kunde väl också nästa vinter ha samma slags bolag?
-- Riktigt gärna för mig.
Men kanske du ändå stannar?
Lehtinen svarade ingenting, utan arbetade de följande tre veckorna som om det gällt lifvet.
Det såg nästan ut som om han sökt med våld kväfva begäret att ströfva.
Den tredje lördagsaftonen, sedan de tagit sitt bad, förklarade han sig icke kunna stanna längre.
-- Det riktigt drager mig bort, sade han -- och då tjänar det inte till någonting att hålla emot.
Men till hösten kommer jag säkert tillbaka.
Det här käns ändå som hemma.
David insåg godt att alla vidare invändningar voro onödiga och uppräknade därför helt enkelt dagslönen för vårarbetet.
Den steg till så mycket att
Lehtinen alls icke brydde sig om att röra vinterbesparingarna.
-- Behåll du dem, sade han.
-- Och om det blir nöd på färde, så använd dem bara.
Jag skulle i alla fall själf göra af med dem.
Hela söndagen lekte han med Katie, men så snart hon gått till sängs började han göra sig i ordning.
Och nästa morgon före soluppgången begaf han sig på väg.
David och Katie voro helt allena på nytt, men David hade alls ingen tid att hänge sig åt tankar på ensamheten af sitt lif i ödemarken.
Därtill fans där alldeles för mycket arbete, som måste uträttas.
Och Katie var ännu icke gammal nog att många dagar känna sig tröstlös.
Allt gick inom kort igen sin gilla gång på Anttila, David arbetande som en träl från soluppgången till sena kvällen och Katie såsom förut följande honom i fjäten dagen lång.
Först långt fram på hösten kom Lehtinen tillbaka, sedan David redan beslutat att taga Katie med sig och vandra ned till bygden för att söka hjälp för höstsysslorna, dem han fann det omöjligt att mera rå med ensam.
Sommaren hade alls icke slagit sig till pengar för Kalle Lehtinen, som funnit den fjärmaste västern öfverlupen både af arbetssökande och af allehanda drifvare, som brydde sig mycket litet om att finna det arbete de alla sade sig söka.
Kineser ha det bäst där, påstod han. --De ha inte några söndagar och supa aldrig, så att folk hälst använder dem.
Hvita människor få svälta, ifall de inte varit där länge och kunnat skaffa sig stadigt arbete.
Hans yttre visade noggrannt att han haft det svårt och "hem", såsom han sade, kom han utan en dollar i fickan.
Han hade icke ens kunnat köpa sig en järnvägsbiljett, utan hade gått till fots en större del af vägen.
-- En och annan gång kunde man ju visst stjäla sig in på frakttågen och åka en half dag eller så, berättade han.
-- Men nog fick man gå däremellan så fötterna värkte.
Här är det i alla fall bra mycket bättre!
Men de bittra erfarenheterna hade likväl ingalunda kurerat honom.
Under vintern släpade han såsom året förut stock för gemensam räkning och förtjänade vackra pengar, hvilka åter anförtroddes i Davids vård.
Och ända till inemot midsommar arbetade han sedan för denne, men då kunde han icke längre hållas stilla, utan begaf sig på väg uppåt Kanada.
-- De berättade under vintern att där hittats duktigt med guld i Columbia, upplyste han -- och nu vill jag försöka min lycka med den affären.
Kanske har man tur och blir rik karl på en gång, så att man kan fara hem och köpa en riktig herrgård.
Så väl gick det honom visst icke.
Men då vintern infann sig tidigt där uppe i bärgen kom också Kalle Lehtinen en hel månad tidigare än året förut tillbaka till Minnesota, så att David alls icke hade några svårigheter med höstarbetena.
Och följande vår slogo sig två andra landsmän ned i närheten, med besparingar från arbetet i skogarna.
De hade sett huru raskt
Davids farm gått framåt och hade därför beslutat att också bli nybyggare.
Det lönade sig helt säkert bättre än att fara hem och köpa något litet hemman, som aldrig kunde gifva mera än just jämnt hvad man behöfde för att lefva.
Anttila hade ju inte haft stort någonting att börja med och ännu därtill ett barn att sörja för, men ändå hade han redan en riktigt vacker gård.
Och David, som icke kunde önska något bättre än att folk kom till trakten, hjälpte dem på alla sätt han kunde.
Innan han varit där fem år hade ett halft dussin andra gårdar uppstått i grannskapet.
Ingen af dem kunde dock jämföras med hans egen, hvilken alls icke mera såg ut såsom ett nybygge.
Numera hade han en man i arbete hela året och dessutom arbetade Kalle Lehtinen såsom förut vår och höst på Anttila.
Ännu hade denne visst icke helt och hållet upphört med sina sommarströftåg, men utflykterna blefvo allt kortare.
Han hade småningom drifvit omkring i de flesta af unionens stater, utan att få tag på något han ansett värdt att hänga sig fast vid, och begynte därför bli altmera stadigvarande i Minnesota.
Den femte sommaren kommo några amerikanare ut till det börjande settlementet.
De sågo sig omkring i trakten, undersökte floden och slutade med att köpa forsen och jorden på båda sidor därom.
På vintern kommo de sedan tillbaka med en hop arbetare och begynte bygga ett träsliperi, för hvilket de tillhandlat sig stora sträckor af den skogsmark, därifrån det grofva timret förut blifvit afvärkadt.
Då blef där på en gång lif och rörelse i näjden.