Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så länge pressen betraktar sig som en opersonlig myndighet och redaktionen anser sig som en solidarisk enhet och icke som en samling af personer, hvar och en med sin individuella åsigt, om också förenade i ett gemensamt allmänt syfte, så länge pressen önskar åt sig bibehålla rollen af den allmänna opinionens tolk och rådgifvare i stället för uppgiften att tjena som språkrör för en mängd olika uppfattningar, så länge invecklar den sig också i sjelfmotsägel-ser utan hjelp.
Olägenheterna för tidningsshrifvaren af redaktionens sammanhållning och stränga anonymitet äro icke de minsta bland cfe svårigheter, som åtfölja systemet.
Ar förf.
en stor talang, hafva hans anonyma tankar, som många exempel visa, åratal igenom kunnat sysselsätta allmänheten utan att hans namn och dermed också hans personlighet blifvit känd och beundrad af någon utom den trånga krets,som tillhör de invigda.
Hans anspråkslöshet må vara så stor som helst, så mycken ärelystnad har han i alla falt, att detta måste kännas påkostande.
Har han en mera utpräglad orignalitet, blir denna vingklippt.
Det är nämligen icke han, som talar i den osignerade artikeln.
Det är en hel redaktion, som med all säkerhet icke går in på hans individuella åsigter, om han har några mera utpräglade sådana.
Målet för den unge tidningsskrifvaren blir således att icke blottställa sig och att icke utmärka sig.
Hvad skulle det tjena till att göra det senare, när han ingen tack har för ' hvad han kan uppfinna, uppsatsen öfverlefver i alla fall ej dagen, och med hans namn blir ej hans tanke förbunden.
Hvad det förra beträffar, att kompromettera sig, vore hän kanske ej så rädd derför, om det blott gälde hans eget skinn, men saken gäller hans redaktör lika mycket som honom sjelf, och alla hans kamrater dessutom.
Under sådana förhållanden skrifver han medelmåttigt och dessutom icke med.
godt samvete.
Än kommer en spöklik frestelse att i skydd af anonymiteten gå ifrån sin öfvertygelse för att behaga sina förmän, än ett lika oemotståndligt begär att kasta försigtigheten öfver bord och tala rent språk, något som alltid förr eller senare hamnar sig antingen genom censur i manuskriptet eller ännu värre genöm efterräkningar längre fram, när hans ord står der tryckt och med trycksvärtans oåterkallelighet ropar ut hans mening öfver hela landet.
Än framträder frestelsens Proteusskepnad som böjelse för nådigt gyckel eller obarmhertigt spegelfakteri, ty ingen får veta det, intet öga genomskådar redaktionens kulisser.
Åtskilliga förhållanden tala för att anonymiteten i vissa fall bör bibehållas.
Men att dessa fall böra inskränkas » och att det, som nu är undantag, nämligen artiklarnas signering, gjordes till regel, derför kan intet hållbart motskäl anföras.
Anonymiteten i och för sig är icke heller roten och upphofvet till det onda.
Tidningens sega fasthållande af en traditionel ståndpunkt, äfven när denna icke mera öfverens-stämmer med en ny tids fordringar eller med en förändrad, redaktionspersonals åsigter, publikens barnsliga missnöje med sin tidning, om den talar ur en annan ton än den vanliga och omfattar ett nytt intresse, den falska konservatism och den falska principtrohet, som förhindrar utvecklingen och lärdomen af lifvet, det är denna, som öfvergått till dogm,.
och som göder jorden för ogräset inom pressen.
Likasom öfverallt är det äfven här frihetens sak, som är framåtskridandets.
De åsigter, vi ofvanför uttalat, äro som man lätt kan märka, ganska radikala.
Vi hafva förordat ett sakernas tillstånd, der hvarje tidningsskrifvare, som hedrades med sin redaktions förtroende tillräckligt för att vara anstäld som medarbetare, som en följd af detta förtroende egde vidsträckt rättighet att i tidningen uttrycka sina egna åsigter och i och med förlusten af denna rättighet äfven skildes från redaktionen.
Vi hafva utom ett personligare och subjektivare skrifsätt förordat ett innehåll, * som mera sysselsatte sig med de allmänna frågornas upphofsmän och deras afsigter med påyrkade reformer än med de allmänna frågorna in ab-stracto och principielt.
Inom den lägsta och mest karaktärslösa delen af pressen är denna frihet, som yi förordat, re-dän nu en verklighet, och har der burit frukter, om hvil-kas art och beskaffenhet man kan döma till följd af trädets underhaltiga beskaffenhet.
Reformen, i sig sjelf nyttig och nödvändig, har derigenom satts i misskredit.
En stor del
• af dessa tidningars spridning och deras inflytande kan till — skrifvas den praktiska klokheten i denna manöver, som gör
• deras stil lättläst och tilltalande, medan den andra mera allvarliga och sansade delen af pressen har en tung och tråkig stil.
För att icke helt och hållet öfverflyglas måste de tidningar, som ännu icke följt exemplet, göra det.
Och att de förbereda detta steg, derpå tyda deras inkonseqvenser, som vi i det föregående antydt.Man kan således förutspå en framtid, då de offentliga organen ingripa i det verkliga lifvet mycket mera närgånget än nu.
Det återstår då att tillse, om varningsropen mot pressens öfvergrepp — så kallas alla försök i den antydda riktningen — och olycksprofetiorna med anledning af ett fortsatt följande af denna väg äro berättigade.
Genom att studera utlandets press kunna vi göra oss en någorlunda klar föreställning om hvad framtiden äfven för oss bär i sitt sköte.
Det är ett kaos af meningar, ett tummel af mot hvarandra kämpande åsigter, som denna tafla framställer.
Frågan, som bör besvaras, är en fråga, som redan länge dryftats här hemma, om icke sanningen under denna problemernas tidsålder, som redan ingått, kommer att taga skada, och om icke all blygsel och anständighetskänsla kommer att sopas bort vid detta blottande af alla afgrunder och detta sönderslitande af alla slöjor.
Jag ämnar icke bestrida, att icke detta kommer att åstadkomma stora förändringar i vårt sätt att tala, ja till # och med i vårt sätt att tänka; Jag tycker mig redan märka, att man icke längre finner i den nuvarande yngre generationen samma grannlagenhet som förr, samma ängslan som förr för det expressiva ordet, för den drastiska bilden.
Att åtskillig ‘ grannlagenhet, som förefaller oss fullt naturlig, också skall komma att försvinna, är väl också antagligt.
Jag ämnar icke förneka, att det tjugoride århundradets menniskor komma att anse mycket som tillåtet, som vi icke kunna drömma om, likasom jag vet, att vår tids unga dam utan betänkande nämner näsduken med sitt rätta namn, hvilket Ludvig XIV: s tids damer skulle ansett mycket ' opassande.
Att hennes oskuld är lika stor som deras vågar jag påstå med lika stor visshet, som jag tror mig kunna försäkra, att om en tid kommer, då adertonåriga feminina rosenläppar icke behöfva begagna någon omskrifning för det vi skygt benämna inexpressibles, egarinnan till dessa icke skall behöfva blygas för jemföreisen med vår tids unga flicka.
Faran för oskulden och renheten är icke stor, om också tonenblir friare, och man .skall ha ' läst sin historia bra litet eller bra illa för att icke veta detta.
Faran för karaktären är också öfvergående.
Det är blott, när friheten är ny, som den missbrukas.
Man tröttnar också snart att öfverhopa sina motståndare med osanna och hätska tillmälen, om man också vid första medgifvandet att fritt få uttala sitt hjertas mening missbrukar den beviljade yttrandefriheten.
Låtom oss betrakta, em det är så helt bestäldt med motiven hos.
dem, som förargas så mycket öfver pressens frispråkighet.
Månne icke én god * del afundsjuka och fåfänga ligger bakom deras förargelse öfver oppositionen?
Det är många, som af-personliga skäl skulle föredraga, att sanningen vore en gång för alla bestämd och oföränderlig.
Ty på detta vilkor kunde de sjelfve hoppas att för evigt qvarstå på samma obestridda ståndpunkt som förr, när de voro en ny tids morgon vakna " härolder.
De, som hafva sett sin bästa tid och stå qvar med tomma händer, medan skördearbetet omkring dem fortgår och inhöstar nya frukter, utföra ingen liten skara.
Omöjligheten att nedtysta oppositionen kännes för desse och för de fleste menniskor för öfrigt som en verklig olycka.
I stället för att klaga och förfasa sig häröfver, vore det emellertid bäst att taga saken kallt, helst ingenting är vissare än att man icke mera får tillbaka den tid, då en åsigt var, hvad man kallar allmäni antagen eller då den icke på något håll väckte opposition.
När oppositionslusten icke längre kan förvisas ur verklighetens faktorer, borde man derför.
hellre än dessa gagnlösa jeremiader försöka det enkla medlet att taga med den i räkningen som ett nödvändigt ondt, om man icke kan betrakta den på annat sätt * Ofta kan äf-ven denna ' öfverdrifna ömtålighet för opposition bevisa svaghet i öfvertygelsen, och att man icke känner sig säker på sin sak, om den icke hör till de slags sanningar, till hvilka.
hela verlden i en enstämmig kör sjunger ja och amen.
Men en invändning af farligare beskaffenhet kan framställas.
Vi hafva sparat den till sist, derför att den är svårast att besvara och verkligen innehåller ett sken af sanning.
Den ly-Ur dagens Krönika.
2der ungefar så: hvad bétyder denna.eviga strid, en strid, som likasöm våra barbariska förfaders nappatag i Valhall blott slutar på aftonen för att börja den följande dagen?
Hvad betyder denna kamp, der man ' icke.ser mot något mål af hvila eller något slut i frid?
Hvad betyder den om icke stridsifver eller blodtörst?
Är icke pressen med sina partiförgreningar och sitt eviga käbbel en representant för tiden, som är ond, tidens onda ande, som är oro utan mål, missnöje utan orsak?
Är icke sanningen en och borde den.
icke vara segerrik?
Hvad skall man då säga, när man ser - alla dessa sanningsvitnen, som förkunna de mest motsägande .evangelier?
Skall icke dessutom respekten för sanningen försvagas och försvinna, när så mycket lögn får ostraffadt utspridas?
Och hvad blir slutligen sanning, när hvar oqh en af dessa * evangelier ger skäl för sig, hvilkas grundlöshet åtminstone icke den olärde kan genomskåda?
Med dylika argument söker man öfvertyga oss, att .vi stå på det sluttande, planet mot ett nytt barbari, öfverci-vilisationens barbari med namnet skepticism.
Om man såsom vårt tidehvarfs kännetecken framhöll relativiteten, vore man imellertid sanningen bra mycket närmare.
Det är på förvexlingen af skepticismen och relativiteten, på förvexlingen af orden “ förneka “ och “ tro med vissa inskränkningar “ som många villfarelser bero.
Att “ tro ined vissa inskränkningar “ är ännu icke att förneka.
Denna felaktiga slutsats gör t.
éx.
pessimismen, när den säger, att derför att ingen lycka är oblandad och himmelsk, lyckan i allmänhet ingenting duger till.
Så vill man också göra sanningen-oduglig, derför att den icke är universell.
Men dermed att en sanning är relativ eller att den gäller inom ett visst område, t. ex. blott för vissa personer, är ingalunda förnekadt, att den icke inom detta område har full giltighet, är ett moraliskt bud, hvars öfverträdande straffar sig lika visst som dess iakttagande belönar ¿ig.
Det * är också ingen, som tviflar på dess praktiska giltighet inom dét område, för hvilket den gäller.
- Det är blott på sanningen som på en gång universell och kon-kret, som vårt slägte har svårt att tro.
De sanningar, sqni ega en axiomatisk prägel, hafva nämligen det felet att vara lika ointressanta som de äro påtagliga.
Och den sanning, som passar för alla stånd, åldrar och lefnadsförhållanden, är verkligen af en så enkel beskaffenhet, att den icke erbjuder särdeles rikt utbyte.
Det är verkligen svårt att tro på uppriktigheten hos dem, som försäkra, att förlusten af tron på ett för alla gemensamt ideal gör ménniskorna olyckliga.
Svårt är att inse, hvari den giftiga ingrediensen i den lära skulle bestå, som undervisar oss, att det, som är lycka för en, det är olycka för en annan.
Det fins ett oskuldens tillstånd, som vissa naturer aldrig vilja förlora, men som dock erbjuder bittrare missräkningar än hvarje annat mera framskridet stadium.
•Det är derför intet fel, om den andliga matsedeln bjuder på olika rätter allt efter de olika matsmältningsorganens beskaffenhet, det ville här säga allt éfter vår olika bildningsgrad och förmåga att njuta.
Denna-är, som vi alla torde ' veta, eller kanske — denna är, som de flesta icke torde veta, mycket olika.
Det som för den obildade är höjden af förfining och kanske står på gränsen till läckerhet, som Han icke kan njuta mycket af utan att må illa, är för den bildade kanske hvardagsmat, som lemnar mycket öfrigt att önska.
Läckerheterna för det ena matlaget äro simpel föda för.
det andra.
Att hvar och en från sin ståndpunkt och i enlighet med sina lefnadsvanor dömer grannens kost, deri ligger ingefiting ondt.
Hvar och en prisar sin vattvälling, som det gamla ordspråket lyder, och bland sina närmaste bordsgrannar finner han med all säkerhet en tacksam och andäktigt lyssnande åhörareskara.
Är icke detta indifferen-tism i stället för léfnadsfilosofi, skall man fråga.
Har ingen lifsåskådning något värde framför en annan, då är det ju också bäst att lägga händerna i kors, hvad tjenar det då till att hålla tal?
Dét är alldeles tvärt om just dessa förhållanden, som innebära den kraftigaste maningen att se upp med valet af sin föda.
Det är nu man börjar sköta sin and-liga helsa och välja sitt umgänge, sin andliga krets.
Just detta innebär trohet mot traditionen, kraft och insigt att fast-hålla vid det för mig bepröfvade, vid det för mig helso-
- samma, eller om man stöter sig på det materialistiska uttrycket, låt oss hellre säga vid ' det för mig som välsignelse- - rikt befunna.
Denna individualiteternas allt mera framträdande fordran på en för dem afpassad diet är det, som pressen med sitt brokiga vimmel tillmötesgår.
Den fyller sin uppgift bättre i den mån den fullt och rikt kan ge uttryck åt den publiks tankar och känslor, som den tilltalar.
Länge skall det dock utan tvifvel dröja, innan det blir klart för menige man, att hvarje åsigt har sin grund i särskilda lefnadsförhållanden, som utvecklat den, jjch att frågan gäller icke om den eller den åsigten är rätt, ty rätta äro de alla i den mening, att de stöda sig på en individuell erfarenhet, men att frågan gäller, om den eller den åsig \ en verkligen öfverensstämmer med lifvets och verklighetens fordringar, ty likasom det fins födoämnen, som för tillfallet nära men på längden undergräfva organismen, så finnes det åsigter, som förstöra lifsverksamheten.
Deremot är det icke sant, när man säger oss, att at-mosferen är oren, ja till och med förgiftad, derför att det blåser olika vindar i olika luftlager eller att den af samma skäl är omöjlig att lefva uti.
Att fordra, att samma jemna.
passadvind * ständigt skall blåsa, det visar obekantskap med lifvets lagar, med lyckans vilkor, med ungdomens mod, med " kraften hos ett slägte, som kan öfverlefva till och med stormarna.
Ty organismens stora hemlighet är, att dess förluster omsätta sig till vinster, att dess nederlag förvandlas till segrar, och så är också lifvets hemlighet ett mystiskt varde ur kaos.Konstakademien, konstföreningarna och konsten.
Akademier ha i vår tid ej något öfverdrifvet godt rykte om sig, och ett konstverk, som blir kalladt akademiskt, är i och med det samma så god somt utdömdt.
Man har då ge-
* nast klart för sig att det är tråkigt, ointressant och opersonligt, och ofta att det är gjordt af en medelmåtta, som arbetat sig fram till en viss skicklighet i handtverket.
Redan Egron Lundgren — som visste hvad han skref och som visste hvad konst var, — uttalade sig emot akademier.
Han påstod rent ut att dessa haft allt-annat än väl-signelsebringande följder för konsten.
Många röster ha sedan Lundgren nedskref sin åsigt höjt sig mot konstskolorna och det på skarpaste allvaret.
Man har påstått, att de hindra en naturenlig utveckling hos den unge, att de döda hans fantasi och hans friska känsla, då de tvinga honom att år efter år kopiera de samma dödande tråkiga antika gipser om och om igen och sedan- teckna efter lefvande modell, hvilket kan bli ett handtverk äfven det i längden.
Man har påvisat huru afgjordt skadligt det måste vara för en ung frisk vilja att få till skolmästare en gammal-konstnär, som fått sin lärareplats såsom en slags, ålderdomspension och hvars teorier och teknik kanske tillhöra en längesedan förgången tid.
i Om läraren är ung och är ett barn af sin tid, då måste umgänget med honom och det inflytande, han gifver, vara af stor nytta för de unga.
Men hemma i Stockholm förekommer det så godt som aldrig att en ung konst-när samlar omkring sig elever.
Perséus har varit ett undantag i detta fall, men så var han också det enda.
Våra konstnärer äro, som bekant, nödgade att utvandra, om de vilja hålla sig uppe såsom konstnärer.
Stanna de från början hemma, så är oftast deras konstnärsskap ' dömdt till undergång, och vända de hem efter ett par eller några års vistelse utomlands, så är det ytterst vanligt, att de småningom slappna till och gå baklänges.
Och detta kan ske med stora steg.
Men de ha då kanske ett namn och de få gerna fortfarande heta “ vår utmärkte mästare “, fast mästerskapet är utsinadt och talangen jordad.
Det vore både hårdt och orättvist att yttra dylika ord som någon förebråelse mot dessa män.
De bästa motiv kunna ju ha fört dem tillbaka iill hemlandet, och i sin.
saknad efter gamla Sverige ha de kanske glömt, hvilka förhållanden som äro rådande inom konstverlden hemma.
Och de ha vändt hem i hopp att kunna höja den, att måla för sina landsmän, och att måla sitt eget land, hellre än att täfla med- främmande konstnärer i att framställa en främmande natur.
Att de ej kunnat hålla sig uppe, hvems är felet?
Det är ingen lätt sak att utveckla sig och gå framåt, då man ej omgifves af lif, af täflan, som man blifvit van vid ute vid de stora konsthärdarna.
Der fans det målare i tusental och der gjordes taflor i oändlighet.
Der funnos visserligen charlataner, som hade namn, och der gälde det konstlade och för stunden moderna ibland som äkta vara.
Men lif var der i konstverlden, det låg i luften att man skulle arbeta, sträfva utan rast och ro ’, öfvervinna de allt mer hopade svårigheterna, öfverglänsa de tusentals medtäflarne, som oupphörligt strömmade till från verldens alla hörn.
Konsten var der aktad högt — kanske allt för högt — och med konstnären bedrefvo folken étt afguderi, som kunde tq sig rent af löjligt ibland — men detta måste ju stärka modet och kraften och öka tillförsigten hos en hvar konstnär, som med allvar grep sig an och som trodde på sin kraft.E) er visste en hvar att hans arbete skulle blifva för-stådt, der kunde man våga sig fram med något nytt, och intet var så djerft att man ej der.
kunde ställa fram det till granskning.
Der kommo också fram konstalster af de mest skilda slag och med användande af de mest olika tekniska förfaringssätt.
Der var mycket barockt och omöjligt eller öfverdrifvet, men alltid våxte det fram något godt ur äfven de mest ensidiga försök.
Der hade man ständigt konstverk att se.
och bilda sin åsigt om, der eggades man för hvarje dag som gick af goda arbeten och af dåliga — ej öfver-vägajide af det senare slaget — * och äfvén utan att man sjelf tänkte derpå, så rycktes man med i den.nära nog feberaktiga arbetsifvern.
Ty der ute lärde man sig att arbeta.
Der var det ej som hemma, att man hyste djup högaktning för sig sjelf, om man målat fem timmar om dagen, uppehåll och akademiska qvarter inberäknade.4 Och der lade man sig ej till ostörd hvila på sina lagrar, så snart man lyckats vinna några dylika, utan de gamle, ansedde, medaljerade och verldsbe-römde konstnärerna stodo vid sina stafflier dagen i ända, arbetande på att hålla uppe sitt vunna rykte i täflan med alla yngre krafter, som oupphörligt sträfvade att göra dem platsen stridig, den plats de intagit såsom tidehvarfvets främste inom den bildande konstens verld.
Konstnärens tid är ju ej delad mellan arbete och nöje, utan arbetet är ju hans bästa nöje, och när det slutar upp att vara det, då är.
han ej heller konstnär längre.
Men att arbeta med lif« * och fröjd der ute, der konsten är stor och kan våga sig i dust med verkligt stora uppgifter, det är något helt annat än att bo hemma i Sverige under de förhållanden, som för ögonblicket äro rådande der, och måla småtaflor för konstföreningarna.
Nu är det också en annan - sak, som är svår att gifva sig in på, derför att den lätt kan misstydas och se ut som ett försök ätt förringa förtjensten och söka fel hos personer, som äro värda all aktning.
Det är att en konstnär * lättfrestas till att bedraga sig sjelf angående djupet och omfånget af sin talang.
Han är ung &gt;och han är ärelysten, allt går honom väl i händer, och då han lemnar fosterlandet för att utbilda sig på främmande botten, så vet han hvilka stora förhoppningar man fast vid hans person.
De arbeten, djerfva, ungdomliga verk, han under sin första entusiasm sänder hem, göra honom kanske till en ryktbar man i sitt hemland, ty konstnärer kunna vara
* profeter i sitt fädernesland.
Men huru ofta se vi ej att han i och med dessa första alster uttömt sin talang, att han sedan gör ingenting annat än upprepar sig sjelf.
Att ha fått en medalj vid någon utställning betyder i sjelfva verket bra litet.
Med den följer intet patentbref på storhet — lika litet som kungliga medaljen hemma vid akademien gör eleven till konstnär.
Den opposition, som gifvit sig luft emot akademierna har, i hvilket land den än uppträdt, varit af god verkan, för så vidt nämligen att gensagorna riktats mot institutionerna sjelfva, mot fprlegade åsigter eller kotterianda, och ej tagit till mål att angripa enskilda personer, söm bundna af inrättningens lagar kanske ej fylt det hopp, man en gång stält till dem, men som kunna till sin ursäkt anföra sjelfva den ställning, de innehafva.
Låt oppositionsmannen få makt sjelf, och han skall troligen sluta med att gå beskedligt inom skackloriia.
Akademien för de fria konsterna i Stockholm har visst aldrig arbetat ostörd af oppositionsmän.
Och detta förhållande är helt visst välgörande, ty om publiken hvisslar, somna åtminstone ej de uppträdande, lika litet som när applåderna skalla.
„ ’
Jag vet ej, huru det konstnärsslägte, som nu kallas det gamla, betraktade akademien i sin ungdom.
Men hos de yngre — om de yngsta är här alls ej fråga- — af våra dagars konstnärsslägte står nämda läroverk ej särdeles högt.Det har nära nog blifvit ett mod att nedgöra “ inrättningen * ■hemma.
Många ha tänkt och talat så mycket om hur detta läroverk är ordnadt och hur det borde ställas, andra ha af enskilda orsaker blifvit förbittrade på dess stadgar eller på det oblida öde, som hindrat dem sjelfva från att få det understöd eller det medhåll, de hade rättighet att få.
Huru som helst, missnöjet är allmänt, för allmänt till och med i ty att i anfallen instämma äfven de, som på akademiens bekostnad lefvat sina rundliga år hemma och i utlandet och som ha skäl att vara tacksamma både mot institutionens stadgar och mot dess ledande män.
Det är klart att de, som arbetat sig fram trots akademien eller bredvid denna, skola med oblida ögon se hela läroverket jDch tala med ett visst förakt om dess monopol på att frambringa konstnärer.
De gifva då också skäl för sina åsigter om skolans ringa betydelse i förhållande till hvad den kostar, de räkna upp dem, som af en eller aiffcan orsak lemnat läroverket innan de genomgått det samma i vederbörlig ordning, och man finner att just namnen på dessa ärov namn på de mest löftesrika och mest sjelfstän-diga talanger, vi ega.
De omtala historier och smådrag från lifvet inom akademieväggarna, karaktäristiska för den uppfattning, enligt hvilken.
den som lemnar skolan äfven öfvergifver konstnärsbanan, de tala om herr X. som blifvit förespådd döden genom hunger, om han ej väntade tåligt tills han blefve försörjd af akademien, eller om huru Z. tillråddes att välja en annan lefnadsbana, då han frivilligt undandrog sig det skydd och den omvårdnad, som läroverket egnar sina skyddslingar.
Åt allt det der skrattar man, men man håller sig fullkomligt allvarlig, när talet faller på sjelfva akademiens inrättning, och då händer det gerna att någon af yttersta venstern talar om, hur onödig hela akademien är och försäkrar att den största tjenst denna kunde bevisa den svenska konsten vore om läroverket upphörde att vara till, på de vilkor nämligen att de summor, som nu utgå till akademien,skulle på ett eller annat sätt komma de konstidkande till godo i form af pensioner och stipendier.
Han nämner Norge och Finland, två länder, som ej ha akademier men som lika fullt ha dugtiga konstnärer.