Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den främmande stod och ville inte gå; han måste veta, att intet besked med samma kunde gifvas, men han kunde ej komma sig för att gå igen; han hade ingenting mer att tillägga, men talade hit och dit, ständigt kretsande kring samma punkt; professorn fylde i, följde med, hjelpte till.
Ändtligen gick den andre.
«Vet ni, hvem det var?» sporde professorn, sedan de blifvit ensamma.
«Ja, han var en gång en af de mest «lofvande» bland dem som då voro unga.
Det vill säga, för 20–30 år sedan.
Och nu sitter han med hustru och många barn och springer rundt på alla tidningsbyråar med sina manuskript, hvilka dock icke rå med att ge honom brödfödan.
– Det skadar inte, att de, som nu äro unga, se på en sådan man, – och tänka en smula deröfver.»
Det låg så mycken varnande värme under den gamle herrns tillknäppta formalitet, så mycket personligt intresse under hans allmänna betraktelser, att Truls kände sig helt rörd.
«Ni ämnar ge er helt och hållet in på skriftställarbanan?» sporde professorn efter en stund, der han tankfull stod vid fönstret och blickade ut i den grå luften.
Den gamle herrn lät samtalet falla och gick hän till sina sysslor vid skrifbordet.
Efter en halftimmas tyst arbete höll han inne och sporde öfver axeln till sin unge vän:
«Vill icke kandidaten skrifva krönikorna för oss?»
Truls baxnade: dem skref annars ett gammalt journalistiskt inventarium, som ännu lefde på den popularitet, han åtnjutit för några decennier tillbaka.
Jo, det ville han nog gerna, men herr X – – –
«Ja, hvarför skall han ensam vara herre på täppan.
Det skadar ju inte, att också en af de unga interfolierar ibland.
Har kandidaten aldrig tänkt på att försöka sig i den genren också?
Eller har ni nånting emot det?
Nå, tag då och skrif ett eller annat om hvad som händer och sker här i Stockholm under nästa vecka!»
Artikeln skrefs och trycktes, under signatur.
Dagen derpå mötte Truls Grazelius på gatan.
Den senare betraktade honom skefvare än någonsin öfver brillorna.
«Du har begynt skrifva kåserier också i «Morgontidningen»», sade han kallt, som om han tillfogats en förolämpning.
«Hur kan du veta, att jag skrifvit det,» log Truls.
Det kom en liten paus, med ett lufttryck som före en explosion.
«Det känner man genast på din stil», kom det torrt.
Ett par veckor derefter sade professor Heyden, i det han lät pennan hvila:
«Om fjorton dar kommer herrskapet Forsmann hem.»
Ja, det hade Truls redan hört glunkas om ute i staden.
Han hade också hört, att det äkta paret ämnade draga sig tillbaka från tidningsbestyren, samt att mer än en nämnde professor Heyden såsom blifvande chef.
«Det är emellertid inte afgjordt, om de vidare bry sig om att sjelfva redigera bladet,» tillfogade professorn.
Och så en söndag förmiddag, då denne stämt Truls upp på redaktionsbyrån i någon angelägenhet, fann den senare der jemte sin faderlige vän doktor Forsmann, hvilken leende likgiltigt mottog honom.
«Kandidaten har skrifvit mycket i min tidning på sista tiden,» sade han – med en omärklig nyans af spefullhet i stämman, tyckte Truls.
Den gamle herrn såg mera tillknäppt ut än någonsin.
«Herr Truls Andersson har visat sig kunna bidraga på många områden,» sade han.
Det var hans sista vänskapsbevis för sin unge skyddsling.
«Så,» svarade den andre – något kyligt-satiriskt, misstänkte Truls.
Under allt detta underminerade emellertid de unge Sturm-und-Drang-männen i all löndom den gamla verlden och träffade förberedelser till att «slå det stora slaget,» som
Ringstedt uttryckte sig.
Han och Grazelius hade en dag kommit upp till Truls och meddelat honom, hvad som vore i görningen: skaffa sig en egen tidskrift.
Truls fattade eld.
«Opposition på alla områden!» ville han.
Grazelius stod åskslagen.
«Hi hi hi!» bröt det löst.
«Opposition på alla områden:
Jag tycker ta mig djefvulen om dig, Truls Andersson.»
Den stora frågan kom: pengar?
Grazelius såg eftertänksam och hemlighetsfull ut; till sist anförtrodde han klicken, att han kände en person, en brukspatron, en viss herr X., hvilken älskade literaturen och bjudit honom, Grazelius, på lukulliska supéer ute på sitt gods i närheten af Stockholm.
Mannen uppehölle sig för tiden i staden.
En förmiddag samlades alltså bandet i kaféet å «Kung Carl», der mecenaten in spe logerade.
När man var fulltaligt samman, tågade man upp för trapporna.
Titulus X. var en blekfet, apoplektiskt-jovialiskt utseende äldre herre, med bonjouren uppknäppt öfver den trinda magen.
Han betraktade häpen det långa tåget af obekanta ynglingar, som kom inmarscherande i hans rum och stälde upp sig i fylking framför honom.
Grazelius presenterade, men den gamle herrn såg icke stort slugare ut för det.
«Ja, ser herr brukspatronen,» begynte Grazelius, samt utvecklade i ett vältaligt anförande situationen.
Den tjocke hedersmannen gaf sina blickar ett lämpligt rördt uttryck, medan de gledo öfver de spändt afvaktande ynglingarne.
«Jag tviflar inte på, att herrarne skulle kunna sätta nånting rigtigt djefligt styft i scen.
Jag ber få uttryckligen betona, att jag hyser den allra största respekt för herrarnes sträfvanden och begåfning.
Men att till uppgifna syftet associera mig med herrarne, derpå kan jag icke inlåta mig.
Det fins ju förläggare.
Sådant är ju förläggarnes sak.
Hvarför gå inte herrarne till en förläggare?
Herrarne gingo blåfrusna och slokörade i dålig marschtakt till den store förläggaren, som de belägrade i hans lilla kontor.
Grazelius ryckte honom in på lifvet med för tillfället som lämplig ansedd påflugenhet.
«Ser herr Holm, hade här i Stockholm funnits en enda sådan förläggare som Pedersen i Köpenhamn, så skulle han ögonblickligen inse, hvilken framtid ett företag som detta har.
Det gäller i sådana fall, herr Holm, att vedervåga i stort, för att vinna i stort.»
Gubben Holm, som hade en halfsekellång och i åtskilliga millioner resulterande erfarenhet i detta fack, svarade mycket saktmodigt, att äfven han beklagade frånvaron af en sådan man.
De närmaste dagarne strök truppen manstarkt igenom detta Stockholm, som skulle eröfras.
Förläggare uppdrefs omsider; men derpå kom redaktionsspörsmålet.
Grazelius «kunde icke bringa ett redaktörskap som det ifrågavarande i öfverensstämmelse med sina öfriga engagements.»
Cohn skulle ta akademisk examen, fann sig tillräckligt graverad förut med hänsyn till sin framtida befordran samt höll sig retiré.
Berglund föll det ingen in att tänka på.
Ringstedt presenterade sig med Napoleonsaplomb: accepterad, gnatigt.
Men icke allena herre på täppan; mannen måste förses med en medredaktör.
Truls – nej, skåning, dugde inte; – en stockholmare måste man ha.
Ett par sidera minora framfördes; men den ene fick inte lof för emancipationsdamerna, som vädrade ofärd hos de unga manfolken, och den andre hade den oturen att misshaga herr Ringstedt.
Och åter strök uppbådet, blåfruset och husvillt, igenom detta Stockholm, som skulle eröfras, men af hvars eröfring det tycktes bli intet utaf, af brist på – en redaktör.
Och under allt detta återigen sammandrog sig en hotande storm öfver deras hufvuden.
Det vardt
Truls förunnadt att erfara första känningen deraf.
En dag, då han infann sig å byrån med manuskript, hände honom det dittills okända, att han till en begynnelse icke slapp längre än till entréen.
D:r Forsmann sköt ett par gånger igenom andra ändan af det aflånga rummet, med påfallande kutig rygg, som om den helst ville vända sig bort ifrån något obehagligt, och utan att helsa på Truls.
Omsider slapp denne emellertid in i det allraheligaste: frun var icke der!
Och herrn stod fumlig och såg generad ut.
Truls aflevererade sina manuskript.
«Ja, kandidaten har under min frånvaro skrifvit saker i «Morgontidningen», som jag helst sluppit se i mitt blad.»
« Så-å!?»
«Ja, det har verkligen varit oss – – – hm, varit mig högst obehagligt att få till lifs sådant der, som kandidaten skrifvit, i min egen tidning.»
Han rätade upp sig till mod, under det han talade, och Truls stod till det yttre orörlig.
«Hade vi, hade jag varit hemma, så hade kandidaten icke haft sådana fria tyglar, som kandidaten haft.»
«Men hvad menar herr doktorn egentligen?
Truls hade verkligen ingen aning derom.
Jo, det var en anmälan af en osedlig bok af Garborg, som Truls recenserat humoristiskt-sympatiskt, samt af en diktsamling af en viss stockholmsfröken Pettersson – eller kanske det var Lundström.
Doktorn fann tydligen situationen allt pinsammare; han stod röd i synen och spelade piano på bordskanten.
«Kandidaten har gifvit uttryck åt en rå uppfattning af kvinnonaturen.
Och hvad kandidatens gyckel med fröken Petterssons dikter beträffar, så – – min hustru, som känner den unga damen, vet hvad hon går för, – – – och jag tycker sannerligen, att när man sjelf inte kan skrifva pass bättre dikter än kandidaten, så – – – »
Truls iakttog en hårdnackad tystnad; det brände som feber i honom, men han röjde ingenting.
«Ja, kandidaten kan ju alltså förstå, att vi under dessa omständigheter icke gerna kunna ha kandidatens namn i vårt blad.
Det vill säga, jag tror, att abonnenterna skola hålla oss räkning derför, alltså, – – – det var det jag ville säga, hvar och en har naturligtvis sin öfvertygelse, men kandidaten inser, att vi icke gerna kunna bringa i vårt blad åsigter, som äro alldeles motsatta våra egna.
– Jag råder kandidaten att lägga sig ännu ett par år i Lund och studera något grundligt, innan kandidaten uppträder med sina nya åsigter,» slöt det oförskämdt.
Kandidaten slog knyck på nacken.
«Se, det är kandidatens namn, som vi inte vilja ha mer.
Annars kunde vi ju gerna då och då bringa ett och annat af kandidaten.
Om kandidaten vill skrifva anonymt.»
«Nå, – då,» utbrast redaktören ursinnig, rotade i manuskriptslådan, samlade några luntor och räckte dem med en häftig gest till Truls, som tog dem, gaf hand och sade adjö, hvilket den andre besvarade med bortvändt ansigte.
På kvällen gick Truls upp till Grazelius och refererade saken.
Grazelius såg skeft på Truls, gaf glasögonen en sats, fnös och sade ingenting.
Han satt synbarligen i mörka tankar.
«Vållar det dig penningvanskligheter?»
Grazelius tog
Truls med sig ut i den vänliga afsigten att förströ honom; men först och främst bar
Truls det hela med jemnmod, och för det andra resulterade intet annat än att han fick till lifs omöjlig stockholmskomik på teatern – det värsta han visste – samt spelade wohlthäter på sexa och avec.
Dagen derpå möttes de på gatan.
Grazelius hoppade i hela sin lilla person: han hade varit hos herrskapet Forsmann.
«Hör på nu,» hade han sport, «är det meningen, att jag skall vräkas ur bladet, så får jag be herrskapet vara så vänligt att säga ifrån.»
Hvarpå herr Forsmann, bragt ur koncepterna vid att sålunda få knifven satt för bröstet, kommit emot honom och tagit honom i famn och försäkrat, att han skulle få bli i «Morgontidningen» så länge han sjelf ville; det kunde icke vara tal om annat.
«Jag sitter der till döddagar, hi, hi, hi,» triumferade Grazelius och fnös energiskt igenom sin lilla trubbnäsa.
Ett par dagar derefter attraperade Truls honom, snedögdare än vanligt och stum som en fisk: det var en offentlig hemlighet, att herrskapet
Forsmann införskrifvit från landsorten en publicist att vid det nya året tillträda Grazelius’ post.
Från detta ögonblick hade all tillförsigt lemnat Grazelius.
Det hade redan förut dragit ut på längden med den efterletade redaktören till den nya tidskriften; Grazelius trafvade ännu med, men likgiltig.
En dag satte han fram, att det kanske vore bäst uppskjuta med det hela och se an bättre tider.
Ringstedt, som icke ville se den sköna hägringen af redaktörskapet försvinna, sköt på med armar och ben, förolämpade och rasade; men förgäfves: fartyget satt fast, ohjelpligt.
En morgon fram på nyåret, när Truls vaknade, tog honom midt i en gäspning spörsmålet, till hvad ändamål han egentligen skulle stiga upp.
Han höll tvärt inne midt i sin gäsp och blef liggande med förundrade ögon.
Tillvaron hade liksom mist sin mening, oförhappandes; han tyckte, han hade förlorat lifvet ur sigte, och sökte det i sina tankar med långa drömmande blickar.
En tung, orörlig tomhet fylde honom sjelf och utverlden.
Han fick eld i brasan och rullade upp gardinen: bländades af strålande vinterdag.
Då kom med ens en omvandling i de skumma dimmorna i hans själ, ljus, rörelse, – och de rullade sig långsamt upp, såsom ett förhänge, för taflor i drömmens förtonande färger – –
I morgonbrasan
så varmt det sprakar.
I alla knutar
af frost det knakar.
En isblå ros
uppå rutan fryser,
och snön på taket
i solen lyser.
En flik af himlen
i soldis blånar.
Från alla kyrkor
en helgklang dånar,
som ekar inne i
morgnadt sinne
oändligt vidt
som ett barndomsminne.
Den lindar bomull
kring tanketaggar,
i lena vågor
den ymnigt vaggar
i luft, som darrar
af solskensdisen,
bort öfver marksnön
och insjöisen.
Och upp för blicken
min hembygd springer –
i alla kyrkor
till helg det ringer ....
Jag ser dess väldiga
snöpels glimma
i vintersöndagens
morgontimma.
Den gamla byn!
Jag ville smyga
bak gärdesgården,
att mellan snöiga
apelstammar
bak rutan skönja,
hur brasan flammar ....
Och klockan knäpper,
och brasan sprakar.
Och isens rosor
på rutan frysa.
I vintersolen de
kyligt lysa.
Truls kände sig fri och lätt, som efter en mara, hvilken ridit honom i ett helt års natt i orolig och grumlad sömn, hvisslade ett stycke och skref ett kort till Malm.
När tiden var inne, satt han väntande i Operakaféet, med kaffe och punsch för två framför sig.
Malm kom på slaget fyra, nickade, skålade, drack och såg på honom.
«Reser du verkligen hem igen till Skåne?»
«Men – hvarför?»
«Det skall jag säga dig:
Derför att jag tycker dumheten här uppe är för tjock.
Hufvudstaden, säger man; nå, gerna för mig; men för oss, skåningar, som bo i Europa, är det i främsta rummet staden vid Bottniska viken.
Det är inte till att hålla ut!»
«Jag vet inte det.
Jag tycker, det är detsamma hvar som helst.
Det hela kommer an på, att ställa det så, att man kan skaffa sig, hvad man vill ha.
Mynt!
Man köper allting; här som der; det gör ingen skilnad.»
Truls hade på tungan att spörja, hvarför han då förde med sig sin skånska flicka, men bet af.
«Tror du, det är bättre i Skåne,» tillade Malm.
«Kanske.
Kanske inte.
Men der kan man åtminstone vara menniska.
Här kan jag hvarken lefva eller dikta.»
Malm svarade härtill ingenting.
«Skål på härnäst!
Och helsa dem dernere!» sade han, när de stötte de sista fylda glasen samman.
Utan kurs.
En vacker förmiddag, midt i hetaste juli månad, sitta enkefru Hjort, hennes tvenne unga döttrar samt Truls å verandan till hennes landtställe i sommarligt dolce far niente.
Utanför den af grönskande klängväxter kringsvalade verandan sluttar trädgården nedåt, med många blomster och lummiga bersåer; bakom densamma slutta än vidare mognande sädesfält; och bortom det hela hvitnar i middagshettan Ringsjön, i sin ram af blånande bokskogar.
Ställets egarinna sitter i sin länstol bakom bordet, i husmoderlig trefnad, välmående och tillfreds, fet och ungdomlig, med ett handarbete i knäet.
Midt emot henne sträcker sig Truls i en liggstol och ger illusionen af att läsa i en bok, som hvilar uppslagen på hans mage.
Emellan dem, på korgsoffan vid ena ändan af bordet, fröken Clara, äldsta dottern, med babyhatten bredvid sig på soffan, i rödt lif och ljus nedandel, båda armbågarne på bordet och det lilla bleka ansigtet emellan händerna öfver en bok.
Och på öfversta trappsteget, med ryggen lutad mot verandatakets stödjepelare unga fröken Ebba, frodig och rödblommig, med sina tindrande gulgrå ögon och sin lilla fina raka näsa under den enormt bredskyggiga stråhatten, dåsande, drömmande och görande ingenting.
Det är i sjelfva den timma på dygnet, då solen står lodrätt uppe på himlen.
Icke ett ljud inne från huset; blommorna i trädgården hänga med hufvudena och gitta ej ens dofta; luften skimrar hvitt ute öfver kornfältet; och Ringsjön ligger orörlig och matthvit.
De fyra menniskorna på fru Hjorts veranda säga icke ett ord, – brodera, läsa, dåsa och drömma, såsom man allena kan göra det, när man sitter i intim samtrefnad och utan sällskapliga pligter, i sin egen krets, ensam med sig och de sina, på en skuggig veranda en brännhet rötmånadsdag, i den timme på dygnet, då solen står lodrätt uppe på himmelen, – middag i högsommar.
Så brytes den tunga tystnaden af ett klingande skratt någonstädes långt borta; de fyra vakna upp och rigta sina ögon utåt mot sjön.
Derute glider en eka fram; roddaren, i hvita skjortärmar, hvilar på årorna; i aktern sitter en hvitklädd dam under en röd parasoll; ännu en gång klingar skrattet upp till villan och till de fyra, ljudet af en ung kvinnas lifsglädje; så röras årorna, ekan glider vidare, och synen försvinner.
Tyst igen; hvilande händer, tankar, sinnen; bara ett som skälfver: luften i middagshettan.
Det har skramlat med porslin och knifvar inne i matsalen, och Truls har lyft på ögonen.
Ebba sitter och betraktar honom.
Han rör icke en muskel, men han gifver åt sin blick ett humoristiskt sömnigt frågande uttryck.
De tindrande gulgrå ögonen fortfara emellertid att betrakta honom, och tindra dervid allt mer ju förlägnare de blifva.
«Nå?
!» underlättade Truls leende.
«Vet ni hvad?
– ni är en helt annan person nu än när ni kom hit, vet ni!»
« Så-å?»
«Ja, Clara hade skildrat er i så öfversvallande uttryck; och när porträttet kom, der ni stod samman med de andra, tyckte jag ni såg ut som en neger – – »
«Som en neger?
«Men Ebba,» manade fru Hjort förskräckt.
«Ah då, – tror mamma, Truls Andersson bryr sig om det.
Låt mig tala i fred!»
«Nå, men se’n, fröken Ebba?»
«Ja, när ni se’n kom in och presenterades, var ni så stel; ni var i början så otillgänglig, att jag tänkte ni ville ingenting ha med oss andra att beställa.»
Clara gjorde en grimas à la dédaigneuse.
«Du analyserar ju upp Truls Andersson, som om han vore en afliden storhet och rakt inte sute här hos oss,» sade hon tillrättavisande.
Systerns ögon tindrade mer än någonsin, och hennes händer rörde sig så lifligt som om hon hade feber.
«Men jag vill ju rakt ingenting säga,» ropade hon förtviflad, «annat än att han är af dem, som vinna på ju mer man lär känna dem.»
Hennes ögon flydde rådvilla ifrån den ena till den andra; men modern höll sina sänkta med ett leende, och systern höll sina sänkta med ett choqueradt uttryck, och Truls höll sammalunda sina sänkta i dum och lat diskretion.
Derunder budades det till middag.
Det var svalt och dunkelt inne i den i mörk ek möblerade matsalen, – dubbelt svalt och dunkelt nu, när man kom direkt från trädgårdsverandan, från bländande och baddande sommarmiddagsdager.
Alla fönster stodo vidöppna, men de gröna persiennerna voro nedrullade.
Jungfrun skramlade så behagligt med servicen borta vid skänken, och filbunksskålarne lockade med sin gräddgulhvita härlighet, lofvande samma svalka för gommen, som dagen för de förtumlade sinnena.
För Truls hade en gång för alla inrättats ett smörgåsbord med snapsens heliga privilegium.
Man åt godt och lätt vid enkefru Hjorts bord, såsom det lämpligast bör ätas sommartid på landet i ett rikt hus; och att åtskilligt, som väl egentligen strängt taget icke gerna kunde gå under detta namn, måste döljas under skenet af frugalitet, derom enades man i tyst öfverenskommelse, med blundande ögon och frälst samvete.
Man kunde med skäl säga, att man åt sanitärt; Truls dref det i ljusa matsmältningsögonblick ända derhän att sätta i fråga, om icke det hela rätteligen borde benämnas diet, utan att han i detta resonnemang kunde upptäcka någon den dåliga magens kasuistik.
Till steken serverades en sås, gul, tjock, söt.
Truls hade blifvit sittande helt sentimentalt eftersinnande.
Plötsligt lyste det upp i hans ansigte, och han såg med djupa ögon på värdinnan.
«Det är märkvärdigt,» sade han.
Tre par nyfikna ögon voro fästa på honom, och han måste berätta, hurusom denna sås besute affektivt värde för honom.
Hans lifrätt sedan barndomen hade varit köttbullar med sås, d. v. s. köttbullar sådana som blott hans mor ensam i verlden tillagade dem, och med den sås, hvars recept varit hennes familjs uteslutande hemlighet.
Hvarje gång han som skolpojke i Lunds lärdomsskola återvände hem till jul- och sommarlofven eller eljes till något besök i hemmet, hade modern mottagit honom med denna anrättning, som hon visste var hans älsklingsmat.
«Derför blef jag så slagen af häpnad,» tillfogade han upplysande, «när jag smakade denna sås.
Jag har aldrig i mitt lif fått den utom hos mor och mina mostrar.
Denna sås här är nästan såsom den gamla.»
«Alltså ändå inte riktigt densamma,» log fru Hjort och skrattade.
«Nej,» konstaterade Truls, urskuldande energiskt.
«Han är ett bortskämdt barn,» ropade fröken Ebba.
«Ni är allt en faslig läckergom,» tillade hon stilla, lade händerna i skötet, sänkte hufvudet och betraktade unge herrn med surmulna ögon.
«Hvad ondt är der väl i det, fröken,» sade Truls. «Det är jag ganska säkert; men derför behöfver ni inte se mig så strängt an.
Gommens förfining är också en förfining som icke är att förakta, den heller.
Vet ni, en läcker middag, ett glas god likör kan göra mig produktiv, lika väl som ett musikstycke eller en stämningsfull interiör, ett vackert ord eller ett ansigte som berör mig sympatiskt.
Sensationerna hänga samman, fröken Ebba; i alla fall hos mig; vägen är likgiltig; resultatet är ens, och det är ju hufvudsaken: det i mig sättes i stämning, som blir till dikt.
Men för den sakens skull är en dikt af mig lika mycket värd, om nu primus motor varit er mors förträffliga sås eller ett vackert ansigtsuttryck hos t. ex. er, fröken Ebba.»
«Säger ni artigheter,» utbrast Clara.
«Det har jag aldrig i mitt lif hört förr.
– Se på Ebba!
Du är ju alldeles röd,» tillade hon, sarkastiskt mönstrande systern, hvilken satt röd öfver hela ansigtet, orörlig och leende i sin förlägenhet, medan det tindrade som eld inne i ögonen.
De hade brutit upp och åter begifvit sig ut på verandan, der de brukade intaga middagskaffet.
Ebba hade gått hän till modern, hade Truls observerat, kysst henne, hviskat något, bedt om något, kysst henne igen och försvunnit.
Om några minuter kom hon tillbaka med en bukig munk, hvilken hon triumferande placerade framför husets gäst.
«Men, fröken, tusen tack,» utbrast denne helt förbryllad.
«Men ni får inte lof att så der taga mig på orden.
Jag kan nemligen inte innestå för, att det också verkligen blir till en dikt denna gång.»
«Håll till godo, herr Andersson,» skrattade fru Hjort.
Strax efter kaffet bröt man upp; det blef för kvaft och tröttsamt att sitta samman på verandan.
Frun i huset gick in till sig för att blunda en smula, och de unga begåfvo sig för samma ändamål ut i skogen.
Genom den gröna staketgrinden vid villans ena gafvelsida kommo de ut på körvägen, bortom hvilken bokskogen omedelbart vidtog.
Gångstigen, som de följde, gick fram genom sekelgammal bokskog, öfver en nu under den varma årstiden uttorkad bäck och in i blandad buskkratt, samt lopp derpå fram längs ett af snårväxter öfvervuxet stengärde, med en vid vy öfver Ringsjöns södra halfva och de höjddrag, som derbortom stänga horisonten.
De släpade sig fram öfver en äng, der solen låg på en bjert grön yta utan en skugga, – Truls med sin ljusbruna hatt skjuten i nacken och tummarne instuckna i ärmhålorna af den hvita piquévästen, fröken Clara i behaglig trötthet pustande högt och kort med långa pauser, fröken Ebba röd och svettig, frisk och munter, talande och gestikulerande.
På andra sidan ängen stod åter bokskogen som ett enda enormt förhänge, hvilande på marken med yppiga fållar; och de tre unga menniskorna trädde ånyo in i den grönsvala halfdagern.
Omsider kommo de fram till en öppen plats midt inne i djupa skogen, bevuxen med högt gräs och genomskuren af diken, medels ett snörrätt streck delad i tvänne hälfter, den ena i sol, den andra i skugga.
Här kastade de sig ned alla tre, på en liten upphöjning som marken bildade inunder en jettebok, på rygg, raklånga.
De hade med ens blifvit tysta, alla tre; rundt omkring dem skogsensamhetens djupa stillhet; blott då och då en fågeldrill, eller brummandet af en förbifarande humla, eller ett rop någonstädes långt borta, kanske utifrån sjön.
Truls låg en stund och lyssnade, ända tills han plötsligt hörde ljuda i sina öron detta något, som är sjelfva tystnaden, luftens skälfning, rörelserna och lätena af den lefvande naturen såsom ett helt, dennas andedrag så att säga.
Han sneglade öfver till Ebba: hon låg alldeles stilla, hennes fylliga bröst höjde och sänkte sig regelbundet, hon sof, – sof sundt som ett barn till sommareftermiddagens sordindämpade slummervisa.