Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ad. att dess revisorer för granskningen af banko-diskont-verkets räkenskaper och förvaltning för 1848 och påföljande åren till nästa rikdag, borde utses såsom i den för Ridd.Direkt. utfärdade instruktion finnes stadgadt.
Föredrogs RankoUtsk:s d.
12 dennes på bordet lagda mern.
N:o 5, i fråga om öfverlemnande från banken till riksg.-kont. af elt belopp, motsvarande Stockholms handels- och närings-diskönls, banko-diskontens samt Malmö läne-kontors reservfonder vid 1844 års slut.
Detta mern. lades å nyo på bordet, uppå begäran af Gr.
Lagerbjelke, Gust., och Gr. Björnstjerna, Carl Magnus.
Den 15 Januari. 107 Föredrogs Ridd.Utsk:s d. 12 dennes på bordet lagda meni.
N:o 3, ang:de en medalj till Hr professor Anders Fryxell.
Hr Ehrenborg, Richard Mich.:
Ett ämne, hvari personlig förtjenst eller utmärkelse kommer i fråga, borde man visserligen, om möjligt, söka undvika att leda under offentlig diskussion, dä detta alltid måste medföra mer eller mindre obehag; men dä skulden i detta hänseende otvifvelaktig! uteslutande får tillskrifvas motionären och då denna motion, liksom det deraf föranledda, nu föredragna Ridd.Utsk:s mern. åtminstone pä mig gjort ett smärtsamt och vidrigt intryck, så kan jag icke emotstå att uttrycka förvåning deröfver, ogillande deraf, och hopp om att detsamma skall till ingen åtgärd föranleda.
Det torde finnas få inom delta hus, som icke med uppmärksamhet och intresse följt den strid, som i sednaste tider blifvit kämpad mellan en stor häfdatecknare och en skicklig berättare af fäderneslandets historia.
Den var till sin grund och hufvudtendens vetenskaplig, hade till föremål att utvisa huru vi rätteligen skola förstå framfarna historiska fakta, och de personers motiver, handlingssätt och verksamhets resullater, sorn i vår historia beredt sig namn.
Den urartade dock under sin utveckling från en lugn undersökning till en partistrid, hvari vetenskapsmannen någon gäng, med glömska af sin värdighet, utföll i bitterheter.
Det behöives intet mera, för att den för dagen politicerande, bildade allmänheten genast skulle, allt efter hvars och ens politiska åsigt, med partiifver sluta sig till den ena eller andra af de håda kämparne.
Det vore icke tillständig! att på detta rum eller vid detta tillfälle bjuda lill att ingå i någon undersökning af, eller ens uttrycka någon åsigt om, hvilkendera som i det mesta och hufvudsakligaste hade rätt, hvilkendera som använde de på en gång kraftigaste och ädlaste vapen, och hvilkendera det företrädesvis ålegat, alt iakttaga den hofsamhet, sorn vördnaden bjuder.
Men dä, få månader efter det Geyer kallnat i sin graf, en ledamot af detta lins uppträder och föreslår R. o. Ad. att till Hr Fryxell såsom segervinnare förära en utmärkelse sorn alltid och ovillkorligen komme att påminna om den sorgliga söndring, som utgjort dess anledn., så vågar jag hos det H.
Ståndet i ödmjukhet hemställa, om icke denna åtgärd, äfven i den händelse att R. o. Ad:s pluralitet verkligen skulle instämma i Hr Fryxells åsigt, dock vore på den grund olämplig, att den, just genom sitt sammanhang med den oftanänmda striden, skulle pä det djupaste såra den mans minne, som, oberoende af alla partiafsigter gjort sig såsom häfdatecknare, skald och menniska högt förtjent af Svenska folkets vördnad, tacksamhet och beundran.
För mig är denna synpunkt af frågan tillräcklig, för att utan tvekan falla förkastelsedomen deröfver; men måhända finnes en och annan som föredrager courtoisien för den lefvande, framför aktningen för den döde.
Hr Fryxell har smickrat och lofordat Sveriges Adel; della Stånd åligger, säger man, att derföre visa sin erkänsla.
Hvad är det då för en utomordentlig, af utmärkelse förtjent handling som vi skulle gå all belöna?
Under förutsättning af, och hvilket jag hoppas och tror, att intet annat motiv ledt Hr Fry - 108 Den 15 Januari.
xell till dess uppträdande, än känslan och medvetandet af den pligt, som åligger hvarje vetenskapsman, att vederlägga och bekämpa en åsigt, som enligt hans öfvertygelse är oriktig och för omdömet förvillade, så frågar jag er, mine Hrr! är det då just af belöning förtjent, att uppfylla sin oeftergifliga pligt, då man dermed intet riskerar och intet kan förlora ?
Men det finnes ock en och annan, hvilket jag genom enskildta samtal förnummit, sorn visserligen ej ifrar för ifrägavar. åtgärd, utan t. o. m. önskar att motionen aldrig blifvit väckt, men sorn dock utaf en besynnerlig liofmanna-etikett ser sig förbunden, att, sedan den en gång är väckt, ej låta densamma falla, emedan detta skulle, såsom det heter, kompromettera Hr Fryxell.
Hvad detta beträffar, så måste han, hvad utgång saken än får, alltid blifva på det högsta komprometterad, genom den skiljaktighet i meningar som här kommer att yppas; och dessutom så tror jag att ett obetingadt medgifvande af ett förslag af denna art, endast derföre att ett afslag skulle gå delikatessens fordringar för när, skulle för framtiden komma att utgöra ett högst obehagligt och vådligt prejudikat.
— Mot hvad jag nu haft äran anmärka, kan visserligen invändas, att motionären ej uttryckligen omnämnt den af mig helt öppet vidrörda striden såsom anledn.; men jag vädjar till sä väl honom, som samtlige här närvar.
Hrr, om icke hvar och en är fullt moraliskt öfvertygacl om att denna strid och denna motion stå i sä ovedersägligt förhållande af orsak och verkan, att den sednare utan den förra aldrig sett dagen.
Liksom säkerligen hvar och en inom detta hus,' uppskattar och värderar jag Hr Fryxells förtjenster som Svensk historieskrifvare, men måste dock för min ringa del rösta emot en åtgärd, som skulle uttrycka en partianda, ovärdig R. o. Ad.; som skulle djupt såra en hädangången utmärkt mans minne och stämpla hans motståndare, som en partihjelte; som saknar all förnuftig grund och anledn. och hos samtid och efterverld skulle väcka förvåning och ömkan att ett dylikt förslag kunnat i 19:de århundradet väckas och bifallas.
Efter detta anförande hördes åtskilliga bifallsrop blandade med rop till desammas nedtystande.
Det är märkvärdigt alt en täflan eller dispyt har kunnat uppstå emellan en lefvande och en död.
Den ena är redan bortgången; han har fått odödlighetens krona, och då är det icke för mycket att den lefvande får sig en medalj.
Jag röstar för bifall till Ridd.Utsk:s mern.
Jag börjar med att tillkännagifva, det mitt votum i denna fråga blifver i öfverensstämmelse med den ledamots, som först yttrade sig.
Jag hade likväl önskat att diskussionen icke hade tagit den riktning den nu fått.
Då jag inträdde på detta rum, fäste jag mig först och främst vid föreskriften i l:sta § Riksd.-Ordn., som säger, att R.
De 4 Stånden representera således samtagne Svenska folket, och kunna icke anses såsom fullmäktige, äfven hvart och ett för sig, för något annat än detta folk i dess allmänna angelägenheter.
Del är det hela som måste afses, eljest kunde man kom - Den 15 Januari. 109 ma sä långt, att de särskilda Ständen pä Svenska riksdagen uppträdde i likhet med de Schweitziska kantonerne på Edsförbundsdagen, och då torde vi äfven i Sverige kunna få upplefva skandalen af ett Sonderbund.
Detta bör framför allt undvikas.
Jag hade derföre önskat att denna fråga icke hade blifvit väckt, samt att R. o. Ad. alltid måtte handla såsom en del af national-representationen, icke såsom ett kotteri.
Då så väl motionären, som Utsk., på ett klart och förtjenstfull! sätt framlagt de skäl, som tala för bifall till den väckta motionen, hade man måhända kunnat förmoda att något vidare ordande derom icke varit behölligt.
Det var alltså visserligen icke från början min afsigt att begära ordet i denna fråga, men då olika tankar nu i saken sig yppat, torde det tillåtas mig att till besvarande upptaga några af de emot Ridd.- Utsk:s mern. framställde anmärkmr.
Syftemålet med så väl motionärens framställning, som Ulsk:s tillstyrkande, synes mig hufvudsakligen gå ut på ett erkännande af Hr prof. Fryxells förtjenster om Sveriges historia i allmänhet.
På det denna må sannt uppfattas, var det nödigt att icke en af dess hufvudsakligaste grundbeståndsdelar mätte ur skef synpunkt betraktas.
Att prof.
Fryxell i sin historik öfver Svenska Adeln och det bedömande den i våra hittills ägande historiska verk fått vidkännas, funnit sig oundvikligen nödgad att ingå i pröfning af så väl hädangångne, som då lefvande författares åsigler derutinnan, torde ännu vara i friskt minne.
Då hände det sig att prof.
Geyer företog till besvarande innehållet af hvad prof.
Fryxell yttrat, samt dervid, irrande sig om denna sednares verkliga mening, tog åt sig personligen hvad som alldeles icke var åt honom ensamt syftadt.
Uti en sednare utgifven skrift har Hr Fryxell ådagalagt detta misstag af Hr Geyer, och tydligen visat att icke allenast sednare historieskrifvare, utan äfven äldre, såsom Lagerbring, Botin, m. fl. inlåtit sig i den ensidiga riktning, som påkallat försöket till vederläggning deraf.
Månne icke desse häfdatecknare, om de ock ej visat sig i allt hafva uppfattat det historiskt sanna, alltid skola behålla ett stort värde?
Jag anser prof.
Fryxell uti denna strid blott hafva följt den ädla regel, han sjelf åberopat: ”Amiens Plato, amiens Aristoteles, sed magis amica veritas.”
En ledamot har sagt alt det skulle vara courtoisie emot en lefvande alt tilldela honom ifrågavar. medalj.
Jag frågar då om det icke skulle vara lika stor courtoisie emot minnet af en död person att nu förvägra prof.
Fryxell denna medalj.
Denne utmärkte skriftställares förtjenster äro visserligen långt öfver mitt beröm; men det torde dock tillåtas mig alt erinra derom, att han genom sina berättelser ur Svenska historien gjort kännedomen om fosterlandets häfder mycket mera allmänt spridd än tillförene, att flere lärda samfund, genom kallelse att vara deras ledamot, betygat honom sin aktning, och att jemväl Svenska akademien utsett honom att intaga den efter den vördade Wallin lediga plats derstädes; med ett ord, från alla häll har denna författares värde blifvit erkändt.
Det vore 110 Den 15 Januari. viii då icke för mycket om Svenska Adeln, sorn dertill har så mycken anledn., äfven skulle erbjuda honom ett vedermäle af sin högaktning.
Huru delta någonsin kunde blifva sårande för prof.
Geyers minne är mig obegripligt.
Dä pä detta rum föreslogs att bevilja en pension åt sistnämnde utmärkte mans enka, hörde man visserligen icke från något håll anmärkas att beviljandet deraf skulle innebära något för prof.
Fryxell sårande, likaså kan jag icke finna annat än att en af detta Stånd åt denne sednare beviljad medalj endast skulle vara hedrande för honom, utan att vara sårande för någon annan.
Den förste talaren linder denna diskussion har utmärkt de begge personer, som han ställt bredvid hvarandra, den ene med epithelet stor häfdatecknare och den andre såsom utmärkt berättare.
Jag vet icke hvarföre man försöker alt göra skilnad emellan olika sätt alt framställa historiska sanningar, och hvarföre man skänker benämningen af berättare ät vissa för att sätta dem en klass nedanom de öfrige.
Jag vill icke veta af denna skilnad.
Den som vid sitt historiska författareskap endast haft sanningens uppdagande lill sitt mål, som stödd derå framställt anmärkn:r mot en annan historieskrifvares yttrade åsigter, förtjenar lika mycket som den sednare att kallas häfdatecknare, och förtjenar att högaktas af hvar och en som vet hvilket skadligt inflytande i framtiden en i historien insmuglad osanning kan hafva pä allmänna tänkesättet.
Nu ätbar det sig så, att den värde ledamoten upptagit saken såsom vore det fråga om en strid emellan en död och lefvande, hvarifrån den lefvande skulle utgått segrande.
Jag har icke uppfattat frågan så; utan efter min uppfattning bör den uppställas så: bar prof.
Fryxell genom sitt historiska skriftställeri gjort sig förtjent af den nu ifrågakomne utmärkelsen eller icke?
Geyer ännu lefvat och haft rätt att yttra sig på detta rum, är jag öfvertygad, att han varit den förste att tillstyrka bifall till Utsk:s betänk.
Jag kände äfven denne utmärkte man under hans lifstid och är öfvertygad att han aldrig kunnat på ett så föga värdigt sätt, som den första talaren, uppfatta saken.
I anledn. af hvad nu blifvit yttradt angille striden emellan professorcrne Fryxell och Geyer, ber jag att få fästa uppmärksamheten på åtskilliga satser som förekomma i den sednares på trycket utgifne ryktbara 3:ne föreläsningar, hvilka föreläsningar egentligen gåfvo anledn. till striden.
Geyer säger der på ett ställe alt Carl XI tog envåldsmakten af Ständerne med biträde af den unga Adeln och de ofrälse Stånden.
Jag hänvisar i det fallet till hvad R. o. Ad:s prot. för 1680 års riksd., dagen efter den dä riksdagen var afslutad på rikssalen, gifva vid handen.
Deraf visar det sig att då Landtm, vid detta R. o. Ad:s sammanträde, för R. o. Ad. föredrog en promemoria som han af Konungen på rikssalen bekommit, innefattande en hemställan lill R.
St. dels huruvida Konungen kunde anses vara bunden af 1634 års Reg.F. eller om den vore stiftad egentligen för rådet till ledning för detsamma, då det under Konungs minderårighet förer riks-styrelsen, eller då Konung vore död, i fält eller på utrikes resor; dels huruvida rådet kunde anses så - Den 15 Januari. lil sorn mediatorer emellan Konungen och Ständerna eller om Konungen ägde styra riket endast enligt sin ed, sitt samvete och rikets lag; så var det, vid den derom uppkomne diskussionen, hufvudsakligast Hans Wachtmeister, Duvall, Sparre, m. fl. medlemmar af rådet och af äldre ätter som förklarade Konungen icke vara bunden af 1634 års.Reg.F., hvaremot den unga Adeln alldeles icke deltog uti öfverläggningen.
Sedan Ståndet under några timmar diskuterat detta ämne, frågade Landm. om icke derom vore nog ordadt och hemställde om icke de öfrige Stånden borde tillkallas för att få del af den hos R. o.
Ad. hällne öfverläggning.
Detta bifölls och då desse
Stånd ankommit och fått veta hvarom fråga var, tillfrågades först BondeSt. hvad de i ämnet tänkte.
De svarade genom sin taleman, att sorn de icke fått någon sådan promemoria, hade Ståndet icke någon tanke derom fattat, men tilt de skulle fatta sin tanke sedan de fått veta hvad R. o. Ad. och MedSt:n tänkte.
Derefter vände sig Landtm, med samma fråga till BorgareSt., hvars talman yttrade, att det förekomme honom betänkligt att ett så vigligt ämne sorn det, huruvida en grundlag skulle vara gällande eller icke, klefve föremål för öfverläggning dagen efter riksdis afslutande.
Derpå svarades att det väl vore sannt att riksd. förliden dag vore ceremonialiter afsluf ad, men realiteter vore den icke afslutad sä länge Landtm, sulte qvar der på stolen med slafven i hand.
Derefter fortgick öfverläggningen.
Baas yttrade: ali han för sin del ansåge det vara ett grannlaga ämne all förklara det grundlagen skulle endast temporärt vara gällande och alf dä Konungen sjelf styrer liket den skulle suspenderas, d. v. s. icke vara gällande då Konungen sjelf utöfvade riksstyrelsen, men deremot lända lill efterrättelse då rådet styrde; men lian alsåg och lämpade sig efter de argumenter, som flere talare anfört.
Sedermera, efter det flere talare yttrat sig i ämnet och öfverläggningen slutats, likväl utan att något beslut i saken fattals, hemställde
Landtm, om man icke borde välja deputerade att på e. m. sammanträda och i pennan fatta hvad nu blifvit diskuteradt; hvarpå svarades ja.
Då valde de 3:ne första Stånden 3:ne ledamöter af hvarje dessa stånd, som på e. m. sammanträdde och efter ny diskussion under llr Landtnäs ordförande uppdrog åt Ridd.Sekret, alt uppsätta svaret på Konungens frågor enligt diskussionen, hvilket också skedde.
Denna handling finnes i vårt arkiv och är äfven intagen i Stjernemans tryckta samlingar af riksdagsbeslut, näst efter 1680 års beslut, under rubrik:
Konungens approbation på några punkter.
Nu frågar jag, var det väl den unga Adeln, som med biträde af de ofrälse Stånden förhjelpte Carl XI till envåldsmakten?
Nej, det Var Konungens förmyndare jemte rådspersonalen och Landtm, som bedref frågan.
Carl XI ansåg sig likväl vid 1682 års riksd. böra ånyo lemna frågan till Ständerne, och då var det den unga Adeln, som opponerade sig emot Konungens önskan och klandrade Ständernes förhållande föreg:de riksdagen.
En ledamot af detta Stånd, Hr Gyllencreutz, höll på alt mista lifvet för det att han vågat ställa sig fram i opposition emot det s. k. beslut, som vid 1680 års riksd. fattats dagen efter dess afslutande.
Detta är annars ett förhållande, som 112 0 e n 15 Januari.
Geyer förbisett och Fryxell icke anmärkt.
I öfrigt har Fryxell uti de omständigheter, der han motsagt Geyer, alltid stödt sin motsatta öfvertygelse pä verkliga fakta.
Jag begriper icke då hur man kunnat påstå det prof.
Fryxell velat anfalla Geyer personligen, derföre att han gjort anmärkn. emot de oriktiga uppgifter, som den sednare på sin sednare ålderdom framkom med uti de 3:ne föreläsningarna, som, särskildt från trycket utgifne, gifvit anledn. till Fryxells anmärkn: r.
Jag kan åtminstone icke linna att förhållandet är sådant, och utan att hafva den lyckan äga prof.
Fryxells personliga bekantskap, har jag dock med särdeles nöje läst hans skrifter och ämnar omläsa dem så ofta jag kan hafva tillfälle.
Då jag första gången på detta rum hörde denna motion uppläsas, kunde det icke falla mig in, att densamma skulle bär vinna bifall.
Men då jag nu finner, såväl att Ridd.Utsk. i sitt mern. tillstyrkt hvad motionären föreslagit, som ock att flere talare nu uppträdt, för att understödja densamma, finner jag, att jag derutinnan misstagit mig.
Jag kan väl icke hoppas, att mitt yttrande skall verka något i denna sak, men jag anser mig likväl böra uttala skälen för mitt blifvande votum i frågan.
Både motionären oell Utsk. hafva såsom motiver för sitt tillstyrkande af en medalj åt prof. Fryxell, andragit: att Hr Fryxell är en utmärkt vetenskapsman och författare, samt att han försvarat R. o. Ad. mot de tillvitelser, som blifvit emot detta Stånd framkastade af åtskillige andra skriftställare.
Hvad lista punkten beträffar, är jag långt ifrån att förneka
Hr professorens utmärkta förtjenster såsom författare, hvilka också äro allmänt erkände, hvarå det bästa beviset ligger uti det bifall, hans skrifter vunnit, och uti de många upplagor, de upplefvat, hvartill komma de utmärkelser som i öfrigt blifvit honom visade derigenom att flere Järda samfund tid efter annan tillegnat sig honom såsom ledamot, och deribland Svenska akademien, såsom en annan talare äfven nämnt, kallat honom att intaga det rum, som efter den odödlige Wallin blifvit ledigt.
Likväl tror jag, att många andra såsom statsmän eller krigare, vetenskapsidkare eller konstnärer lika eller ännu mera utmärkta personer finnas eller hafva funnits, åt hvilka man ej tilldelat en sådan belöning, och då frågar jag, om det ej vore en orättvisa, att särskildt utmärka denne man, sorn ingalunda kan sägas äga den största förtjenst framför alla andra.
En belöning, sådan som den nu föreslagne, har aldrig, efter hvad jag kunnat erfara, förut varit utdelad af en så beskaffad orsak, som den nu ifrågavar.
Det enda man på sednare tider känner om tilldelandet af denna medalj, är, att den vid 1817—1818 årens riksdag, på Ridd.Utsk:s tillstyrkande, tilldelades, åt numera aflidne hofmarskalken Frih. Fredrik Philip Klingspor, hvilken haft sig uppdragen ledningen af åtskillige reparationer på detta hus.
Hvar och en lärer väl finna, att anledningen till medaljens utdelande dä var helt annan, än den nu synes kunna vara.
För öfrigt fäster jag mig alldeles icke vid de strider, som förevarit emellan prof.
Fryxell och en annan, numera hädan gån - Den 15 Januari. 113 gången, utmärkt historisk författare; ty jag tror, att förslaget kan vederläggas utan att man behöfver derpå hafva något afseende.
Det 2:dra motivet, som anförts, är, att bemälde prof. skall hafva försvarat R. o. Ad. för tillvitelser mot Adeln, gjorda af andra skriftställare.
För min del kan jag icke medgifva, att delta är något giltigt skäl. R. o. Ad. har genom sil t handligssätt i förflutna tidehvarf tillvunnit sig en ära, som icke behöfver något försvar; men en handling, sådan som den ifrågavar., skulle kunna anses såsom ett tyst medgifvande, att ett försvar verkligen varit af nöden och är det skäl, att någonsin sätta i fråga behofvet af eif försvar?
Ett Stånd, från hvilket Vasar och Stnrar utgått, som ibland sina medlemmar räknat den man, som fört ordet i Furstars råd, och honom, hvars skapelser, ehuru för oss förlorade, ännu stå qvar på Rotlnens andra strand, månne ej ett sådant
Stånd äger en ära, som ej tarfvar försvar.
Jag önskar, att. den dag aldrig mätte komma då R. och Ad. handlar på ett sätt, alt något försvar för detta Stånd erfordras; och detta bör aldrig komma i fråga, om R. o. Ad. städse har till ögnamärke de gyllene ord, som stå ristade öfver ingången till detta hus: ”claris majorum exemplis”.
Härtill yttrade åtskillige ledamöter bifall.
Om det varit ett åliggande fördetta Ständ, eller blott en sedvänja, att belöna utmärkta förtjenster, skulle jag äfven för min del deltagit uti det gjorda förslaget att ifrågavar. medalj borde tilldelas Hr prof. Fryxell, såsom varande en högst utmärkt historieskrifvare; men då nu icke så är förhållandet, måste jag beklaga, först att motionen någonsin blifvit väckt och sedan att Ulsk. tillstyrkt densamma.
Efter de anföranden som förut blifvit afgifne, kan jag numera inskränka mig till blott uttalande af den öfvertygelse, att jag tror det R. o. Ad. bäst iakttager sin värdighet, och tydligast visar att det anser Adelns historia icke behöfva någon förgyllning, genom att afslå Ridd.Utsk:s nu förevar, mern. nTIr von Engeström, Jonas Fredr.
Lika med Hr Akerman hade jag önskat att denna motion aldrig af Gr.
Snoilsky eller någon annan blifvit väckt.
Manga anse likväl alt då frågan derom nu en gång blifvit väckt och af Ridd.Utsk. understödd, man nu måste bifalla den, emedan ett afslag skulle synes innebära liknöjdhet för prof.
Fryxells förtjenster såsom Svensk häfdatecknare.
Men så tror jag ej att ifrågavar. utmärkelse blifvit af den som föreslagit densamma betraktad och icke ens framställd, utan den synes vara ämnad mindre ät vetenskapsmannen än åt kämpen i striden mot aristokratfördömandet i Sverige; den är således ämnad till belöning för en seger som kanske aldrig blifvit vunnen; åtminstone anser den motsatta sidan sig med lika mycket skäl kunna sjunga ”le deum”.
Dessutom anser jag det varti olämpligt och icke värdigt delta Stånd att upphäfva sig till skiljedomare i en litterär strid, och detta isynnerhet i en tid då icke mera är t illåtet att med vaoen i hand afgöra frågan.
Jag måste således, lika med de talare som 2 H. 8 114 Den 15 Januari. förut yttrat sig i samma syftning, motsätta mig Ridd.Utsk:s föredragna tillstyrkande.
Hr Ehrenborg: Jag hade icke ämnat att besvära Ståndet med något vidare anförande i ämnet; men då båda Frilime Cederström gjort mig den äran alt fästa sig vid hvad förut af mig blifvit yttradt, och jag linner deras anmärkmr deremot vara obefogade, torde det förlåtas mig att jag nu med några ord besVarar dem.
Frih. Claes Rudolf Cederström har uppställt en jemförelse emellan den nu ifrågavar. åtgärden, att tilldela Ur prof. Fryxell en medalj, och det jemväl väckta förslaget att anslå en pension åt prof.
Geijers enka. ålen hvar och en torde finna att denna jemförelse är mycket oriktig och haltande.
1 ena fallet är det fråga om att åt en ännu lefvande person tilldela en medalj, och detta bestämdt derföre, att lian enligt deras åsigt, som föreslagit den, utmärkte sig i den strid, sorn jag omnämnt; i andra fallet är förslaget att åt en behöfvande enka efter en utmärkt afliden person tilldela en pension.
Ifall prof.
Fryxell vid sin död komme att efterlemna en i behöfvande omständigheter stadd enka, är jag öfvertygad att alla de, som lika med mig talat emot den nu förevar, frågan, skulle utan betänkande deltaga i beviljande af en pension åt henne.
Jakob Cederström förebrått mig såsom ett bevis på partisinne, att jag, vid omförmälande att en strid ägt ram emellan prof:ne Geijer och Fryxell, benämnt den förre en stor häfdatecknare och den sednare en skicklig berättare.
Ehuru det var en tillfällighet att jag för den sednare icke använde samma epitet som för den förre, sä tror jag mig likväl kunna försvara det tadlade uttrycket dermed, att det förnämsta arbete prof. Geijer presterat, kallas: ”Svea Rikets Häfder”, hvilket således berättigar honom att kallas häfdatecknare, hvaremot prof.
Fryxell sjelf benämnt sitt förnämsta historiska verk; ”Berättelser ur Svenska historien”.
Samme Frih.