Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tag fram boken och läs för mig en liten stund!
Sedan må du tillreda din aftonmåltid och med mig gå till hvila.
– Är du hungrig?
Ack, det vore roligt!
Du har icke ätit på länge, sade Ellen.
– Nej, min gom känner leda för hvarje spis.
Jag kan icke äta.
Men du, Ellen, behöfver väl att styrka dig.
Stackars barn, hvad du är blek, hvad dina ögon äro insjunkna!
– Med mig är det ingen fara, försäkrade flickan; – jag känner mig nästan friskare och starkare än fordom.
Ellen framtog nu Thomas’ a Kempis bok, som genom så många århundraden hugsvalat kristna af olika trosbekännelser och ännu förvaras såsom en själaskatt i mången hydda.
Den gamla sammanknäppte sina händer, lutade sitt hufvud mot dotterns skuldra och lyssnade till hennes röst, som, rörd och lifvad af de odödliga ord, den upphemtade, klingade mild och svalkande som en engels.
Så sutto de länge, tills deras öron nåddes af ett ovanligt ljud.
Ellen afbröt läsningen och lyssnade.
Det var ljudet af steg ... ovanligt här i de olyckligas grannskap, som skyddes såsom bannlyst och förbannadt af den vidskepliga hopen.
Kojans begge innevånare kunde ej misstaga sig om den kommandes person.
Det fanns endast en, som någon gång besökte dem såsom en tröstens budbärare, bland alla endast en, hvars hjerta miskundade sig öfver dem och, i stället för förbannelse, bragte dem kärlek och medlidande.
– Det är Adolf, sade Ellen hastigt.
Gud välsigne honom! hviskade Ingrid.
Dörren öppnades, och unge Skytte inträdde.
Ellen gick emot honom, tryckte hans hand till sitt bröst och betäckte den med kyssar.
– O, välkommen, gode Adolf! sade hon med en blick af den innerligaste tacksamhet, och hennes anletsdrag öfvergöts för första gången sedan de sist råkats, af ett glädjeskimmer.
Ingrid steg upp och räckte ynglingen sin hand.
– Ni öfverger oss icke, sade hon med tårar i sina ögon.
– Ack, jag kan ej säga er, hvad mitt hjerta känner vid er hulda åsyn.
Ni är en stjerna, som Herren tändt i våra själars natt.
– Ni synes mig sjuk, Ingrid ...
ni åldras märkbart mellan hvarje gång, jag ser er.
Och du, Ellen, hvad du blifvit blek och förtärd, arma barn, sade Adolf och tryckte flickan lätt i sina armar.
– Vår dag är lång, herre: timmarne skrida såsom år, suckade Ingrid.
– Men sätt er ned, ni, mina ögons tröst!
Tag plats här bredvid mig och säg mig ... säg mig edra nyheter!
Er panna är mörk, ni har ett dystert budskap ... men vi hafva länge väntat det värsta: vi äro väl beredda.
Tala fritt ut!
– Nej, svarade Adolf, – mitt budskap är icke dystert, men det är vigtigt, och jag känner ingen benägenhet att hvila, innan jag talat.
Ingrid, ni skall lemna denna trakt, ni skall med er dotter fly undan den fruktan, som tynger er mot jorden, den fara, som verkligen hotar er ...
– Hvart skall jag fly? utbrast Ingrid.
– Säg mig blott hvart?
Säg mig en ort, som är fridlyst för de mäktiges vrede?
Ack, den finnes blott i grafven.
Men om en annan fristad finnes, vinkar den oss långt i fjerran, dit jag blott kan komma med min längtan.
Min kraft är bruten, mina ben försmäkta, jag orkar knappt släpa mig kring denna kammare ... huru vill ni då att jag skall fly?
Och utom er finnes ingen, som skulle räcka mig en vänlig hand, ingen som skulle skyla mig undan förföljelsen, ingen som skulle gifva mig en beta bröd, om jag af hunger dignade på vägen; nej, menniskorna skulle öfverhölja mig med förbannelser och fly bort, eller ock gripa och piska mig samt antvarda mig åt bödeln, om de ej på stället dödade mig.
Men om ni kan göra något för oss, så rädda Ellen!
Om en möjlighet gifves, så för henne långt bort från detta förtviflans, suckarnes och qvalens hem!
– Tala icke så! inföll Ellen förebrående.
– Har jag icke sagt dig, att ingenting pinar mig så, som då du talar om en skiljsmessa mellan dig och mig?
Jag kan fördraga allt, men icke detta.
– J skolen icke behöfva skiljas, sade Adolf. – Min plan är färdig.
Jag har kommit hit, för att säga er, att J ofördröjligen skolen göra er i ordning till en resa.
Nedläggen i en kista de ting af er egendom, som äro er oumbärligast och kärast; om tjugofyra timmar härefter skall en släda med pålitlig körsven och raska hästar, stanna här utanför, för att hemta er.
I nattens stillhet lemnen J denna trakt och utbyten efter några få timmars resa denna sorgliga boning mot en säker fristad, den jag förskaffat er i det folkrika Stockholm.
Jag skall vara före er derstädes och helsa eder välkomna.
– Är det möjligt, utropade Ingrid, – att ni funnit en man, som vill föra de bannlysta undan döden, och en dörr, som vill öppna sig och emottaga dem som gäster?
– Jag har funnit bådadera.
Lätten nu edra betryckta hjertan och fatten mod!
Ellen, låt mig se en glädjestråle i dina ögon!
Allt skall med Guds hjelp få en lycklig utgång ...
Nej, nej, fortfor han, då Ingrid, hvars hela varelse plötsligt fått nytt lif genom denna oväntade förhoppning, gjorde en rörelse, såsom om hon velat kasta sig till hans fötter, – inga tacksägelser, förrän vi lyckligt sammanträffat i den fristad, som väntar eder!
Först då kan jag emottaga dem.
Men fastän Adolf hejdade denna yttring af Ingrids öfversvällande tacksamhet, gjorde han intet motstånd, då Ellen i samma ögonblick knöt sina armar kring hans hals.
Han tvärtom lutade sig ned, slöt henne närmare sitt bröst och tryckte en glödande kyss på hennes mun.
– Ellen, sade han, – du är mig kärare än en syster ... kärare än mitt eget lif.
Hvad jag gör för dig, gör jag för min egen sällhet.
I detta ögonblick tyckte sig Ingrid, hvars blick tillfälligtvis riktades mot det ena fönstret, urskilja dragen af ett ansigte, som tryckt sig tätt intill rutan.
– Någon är utanför och ser hitin, sade hon.
– Hvar? frågade Adolf och Ellen.
– Der! ...
Men i samma stund försvann ansigtet.
Adolf skyndade ut, gick ett slag omkring kojan, men upptäckte ingen.
Skogen gränsade dock på ena sidan så omedelbart intill kojan, att man endast behöfde taga några steg, för att vara dold af dess mörker.
Med kännedom af den fruktan, det vidskepliga folket hyste för att nalkas detta ställe, framför allt sedan skymningen inbrutit, kunde Adolf emellertid lugna sig med den sannolika förmodan, att Ingrids gamla ögon gjort sig skyldiga till en synvilla.
Ingrid sjelf trodde detsamma.
Läsaren gissar dock utan tvifvel, att
Ingrid sett ett verkligt ansigte, tillhörigt en verklig person, nämligen ingen annan än herr Gustaf Drakes ridknekt och Johannas trolofvade, Petrus.
Adolf qvarstannade ännu en stund hos kojans innevånare, innan han efter hjertliga farväl och många varma tacksägelser, återtog vägen till Signildsborg.
Han skulle kännt en berättigad glädje öfver de förhoppningar, han tändt, den förtviflan han förjagat från de begge värnlösa qvinnorna, om han sjelf förmått besegra den fruktan, hvilken han väl i deras närvaro förstått undertrycka, men som nu återkom med förnyad styrka.
Han hade, såsom vi förut nämnt, under någon tid invaggat sig i den bedrägliga förhoppning, att Suenonius, i trots af sin predikan, som ännu var samtalsämnet inom församlingen, och sin uppmaning till folket att hos honom angifva allt hvad de visste eller trodde sig veta om de förmenta hexorna, likväl slutligen afstått från de började förföljelserna, vare sig att han kommit till förnuftigare insigt eller låtit beveka sig af Adolfs böner, eller ock fruktade hans hotelse.
Adolf förleddes till denna tro af den skenbara overksamhet, presten iakttog under den tid, då han ordnade de gjorda anklagelserna och författade de skrifter, han ämnade insända till konsistorium i Strängnäs och theologiska Fakulteten i Upsala.
Pastorn var ingen öfvad stilist och behöfde rundlig tid, för att någorlunda begripligt och grammatikaliskt riktigt ihopskrufva sitt opus.
Under denna tid voro icke heller hans predikningar riktade emot trolleriväsendet, utan hade återvändt till sitt älsklingsämne: fördömelsen af Synkretisterna eller dem, som arbetade för en försoning mellan Lutherska och reformerta kyrkorna, för hvilket parti Suenonius med eller utan skäl ansåg sin egen biskop, den fromme och fridälskande Johannes Mathiæ, stå i spetsen.
Orsaken, hvarför han icke fortfor att dundra från predikstolen mot hexeriet, var kanske den, att detta under hvardagarne alltför mycket tog hans tankar och verksamhet i anspråk, hvarföre han åtminstone om Söndagarne, för omvexlings skull, ville uppfriska sig med det theologiska gräl, i hvilket nu som bäst det svenska presterskapet var fördjupadt.
Men ännu sannolikare var, att han fruktade, det folkets fanatism, ytterligare eggad, skulle i förväg gifva sig luft mot hans offer, innan de hunnit att på lagenligt sätt bli torterade, öfverbevista, domfällda, halshuggna och brända.
Sedan den första störtskuren af anklagelser mot de af pastorn utpekade qvinnorna hade fallit, kom, medan han ordnade och upptecknade dessa, nästan dagligen ett eller annat af hans får och frambar anklagelser, icke blott mot de ifrågavarande för hexeri misstänkta personerna, utan äfven mot andra, som hitintills ej varit misstänkta.
Ja, det hände tillochmed, att en ung piga, med vansinnig fasa målad i sina anletsdrag, anklagade sig sjelf såsom hexa och på sina knän anropade Suenonius att rädda hennes själ, om det ock skulle ske på bekostnad af hennes jordiska lif.
Farsoten började nämligen gripa omkring sig.
Suenonius häpnade; han såg floden svälla på ett förfärande sätt och ansåg sig böra tillgripa första, bästa medel att få en damm uppkastad mot dess vågor.
Han öfvergaf sin första, af lagman Skytte understödda plan att först inhemta de vise männens i theologiska fakulteten och domkapitlet mening, och beslöt att med stöd af de talrika bevis, han ansåg sig ega, och den klagan, som öfverallt bland folket uppstämdes, genast vid häradstinget anklaga Ingrid på Tallmossen och hennes dotter, Karin på Moen och de öfriga värst anskrifna qvinnorna för trolldom, samt fordra deras skyndsamma fängslande.
Knappt hade detta beslut blifvit fattadt, förrän han satte sig ned och skref följande bref till lagman Johan på Signildsborg:
”Högvälborne herre!
Jag hafver förut tillskrifvit eder och sagt, af hvilka besvär min tid är upptagen, så att jag ej hunnit besöka edert välsignade hus och mundtligen meddela allt det märkliga, som jag sedan vi sist råkades har erfarit.
Nu skrifver jag, för att säga eder, att jag är betagen af stor ängslan, ty jag ser, att hela min hjord skall förderfvas, om jag måste dröja och invänta befallningen, huru jag skall göra, från de fjerran varande öfverherdarne.
Nej, jag måste sjelf gripa verket an, ty de förfördes antal vexer med hvarje dag, och mången, som varit god kristen, är nu såld åt djefvulen och evigt förtappad.
Derför vill jag förbereda eder derpå, att jag genast ämnar vända mig till eder såsom den lagliga myndigheten på stället och till eder inlemna en i laglig form uppsatt anklagelseakt för trolldom mot Ingrid på Tallmossen, hennes dotter Ellen och trenne andra qvinnor, hvaraf väl måste följa, enär trolldom är lifssak, att de anklagade genast skola gripas, i häkte insättas och der förvaras, tilldess de kunna inställas för häradstinget, antingen att detta blir på utlyst tid hållet, eller att ett extrating för det vigtiga målets afgörande beslutas.
Min önskan är nu, att högvälborne herren ville med budet sända mig formuläret för en laga anklagelseakt af detta slag, då jag med Guds hjelp redan i morgon skall personligen öfverlemna den i högvälborne herrens händer.
Jag har dessutom att förkunna det sorgliga budskapet, att min hustru i dag svårt insjuknat, sedan hon i natt jemmerligen ridits af maran och plågats genom den grufliga Ingrids tillskyndelser, samt att min son, enligt hvad ett bref från Strengnäs underrättat mig, blifvit illa skadad i sitt ena öga, då han med andra djeknar slog trilla 19 på skolgården.
Dessa hemsökelser skola dock lika litet som kons död afskräcka mig från mitt verk“ &c.
Adolf var inne hos sin far, då detta bref ankom.
Lagmannen, som satt, plågad af gikt, i sin länstol, läste det, skakade på hufvudet och sade till sonen:
– Sätt dig och skrif!
“Jag hör med verklig sorg, att ondskan med sådan brådska tager öfverhanden bland våra grannar och måste gilla ert beslut, ehuru jag väl önskat, att de lärde och fromme herrarne i domkapitlet och theologiska fakulteten gifvit oss ett rättesnöre för vårt handlingssätt, der upplysning annars icke kan erhållas.
Men båda delarne låta sig väl förena, ty om ni insänder edra skrifvelser till dem, så hinner nog svar ankomma, innan målet blir utageradt, helst handlingarne i detsamma skola tillställas Hofrätten, innan dom får afkunnas.
Det förekommer mig äfven som om de för trolldom anklagade ej få gå värjemålsed till sitt friande, enär de redan med ed förbundit sig med fienden till deras själar, utan måste väl en egen procedur i detta hänseende föreskrifvas.
Det önskade formuläret, enligt hvilket ni vill uppsätta anklagelseakterna mot Ingrid på Tallmossen, hennes dotter Ellen ...
– Hvad kommer åt dig?
Är du sjuk?...
Med dessa ord afbröt lagman Skytte sin diktamen och fäste sin skarpa grå domareblick på sonen, som bleknat vid de sist dikterade orden, och hvars hand darrade, då han skulle nedskrifva dem.
– Ja, jag är något illamående, stammade Adolf.
– Gör en ridt och låt den friska luften svalka dig, sedan du slutat mitt bref ...
– „Det önskade formuläret, enligt hvilket ni vill uppsätta anklagelseakterna mot Ingrid på Tallmossen, hennes dotter Ellen“ ..
– Och de andra hexorna, fortfor lagmannen dikterande, – finnes å sidan 97 i den bok, som jag härmed sänder er, men det tillkommer icke eder att göra målet anhängigt, utan skall ni derom tillsäga länsmannen, som i enlighet med 17 kapitlet
Tingmalabalken är rätter kärande, om ej målsegande kärar.
Dock står det eder fritt att sjelf kära för eder genom trolldom slagna ko och eder insjuknade hustru.
Då sannolikheterna för de påbördade brottens verklighet här äro så många, skall det med det första skridas till häktning af de ifrågavarande personerna, isynnerhet som församlingens lugn och deras eget betryggande mot allmogens sjelfhämd synas fordra det.
Jag beklagar eder hjertligen för de olyckor, som öfvergått edert hus, och högaktar eder nu såsom alltid för edert brinnande nit, som ej låter afskräcka sig genom svåra hemsökelser, som väl dock i sinom tid skola eder rikligen ersättas från höjden“ &c.
Knappt var detta bref afsändt, förrän Adolf, som redan under dess skrifning fattat sitt beslut, satte sig till häst och red till en vid gränsen af Signildsborgs egor boende gammal soldat, som genom mångårig flit arbetat sig upp till en viss välmåga och egde en liten hemmanslott.
Den gamle Rolf hade en son, jemnårig med Adolf. De hade uppvext tillsammans och fattat en så broderlig tillgifvenhet för hvarandra, att lagman Skytte, då han iakttog detta förhållande och dertill fann, att soldatsonen visade ovanliga anlag för studier och en allvarlig sinnesriktning, beslöt på Adolfs förbön att bekosta hans uppfostran.
Adolf och Erik, så hette Rolfs son, följde hvarandra genom skolan och gymnasiet till universitetet, der denne sednare snart slutade sina theologiska studier och blef prestvigd.
Nu innehade han en anställning såsom predikant i Stockholm, der han gjort sig fördelaktigt känd såsom andlig talare och ännu mer såsom praktisk kristen och vän af de fattiga.
Men den egenskap, som Adolf mest värderade hos sin vän, var hans upplysta tänkesätt, vunnet genom ett af naturen klart förstånd, som yttermera odlats genom mångfaldiga studier och understöddes af ett ädelt hjerta, som, der förståndet svek, instinktmessigt fann det rätta.
Han var öfvertygad, att den unge prestmannen på hans förbön gerna skulle öppna sitt hus till en fristad åt de olyckliga, som han ville rädda.
Rolf stod till Adolf i en tacksamhetsskuld för Eriks uppfostran.
Den gamle var dessutom med den starkaste tillgifvenhet fästad vid den unge Skytte.
Adolf hade som barn nästan dagligen besökt hans stuga och med förtjusning lyssnat till de krigshistorier, som veteranen var färdig att duka upp, hvarhelst han blott fann åhörare.
Rolf hade lärt honom snickra och smida hästskor, handtera eldgevär, rida och simma, och när Adolf uppvexte till yngling, blef Rolf hans lärare i alla de kunskaper en god jägare bör innehafva.
Adolf blef gubben lika kär som hans egen son, helst han hos den förre i högre grad fann den raskhet och det djerfva mod, som han framför alla andra egenskaper värderade hos gossar.
Detta vänskapliga förhållande lät Adolf hoppas, att Rolf ej skulle afslå en bön, som han till ingen annan hade vågat framställa.
Han mottogs af gubben med ett kraftigt handslag, men hade knappt framställt sin begäran, förrän Rolf med upprepade skakningar af sitt grå hufvud bad honom afstå från dylika tankar och försäkrade, att ingenting skulle förmå honom, Rolf, att räcka ett finger till tvenne så ogudliga och förskräckliga varelsers räddning undan välförtjent straff.
Men Adolf lät ej afskräcka sig af denna vägran.
Han tillbragte en hel timme under den gamle soldatens tak med att berätta allt hvad han visste om Ingrids och Ellens lefnadsöden; han skildrade dem såsom gudfruktiga och rättrådiga menniskor, hvilka blott till följe af sin kunskap i läkekonsten och sitt barmhertiga användande af denna kunskap till lidande medmenniskors bästa blifvit misstänkta för hexeri; han beskref det olyckliga tillstånd, hvari de befunno sig, huru innerligt mor och dotter älskade hvarandra och mer för den andra än för sig sjelf fruktade det rysliga öde, som helt säkert skulle drabba dem oaktadt deras fullkomliga oskuld.
Adolf utvecklade en sådan vältalighet, att veteranens menskliga hjerta slutligen rördes.
Han invände ännu, att eftersom de voro oskyldiga, skulle de väl ock af domstolen blifva frikända, men Adolf visade på ett öfvertygande sätt, att ingenting vore att bygga på denna förhoppning:
– Min far, sade han, – skall verkställa ransakningen; han är i förväg fullkomligt öfvertygad om de anklagades brottslighet, och så samvetsgrann domare han är, skall denna öfvertygelse dock mot hans vilja inverka på ransakningens gång, helst de skäl, som komma att anföras, äro sådane, att de ej kunna vederläggas af de anklagade.
De blifva på detta sätt öfverbevista och derefter med pinsamma medel tvingade att bekänna sig brottsliga.
– Nåväl, sade Rolf slutligen, – ehuru detta är en farlig sak, hvaraf jag ingenting begriper mer, än att jag utsätter mig för en stor fara, då jag blandar mig deruti, så vill jag för herr Adolfs skull göra, hvad jag kan.
Må Gud förlåta mig, om jag i min enfald handlar orätt!
Det blef nu öfverenskommet, att Rolf följande qväll med hästar och vagn skulle stanna utanför Ingrids koja, hemta dess innevånarinnor och de saker, de önskade medtaga, samt omedelbart derefter, under iakttagande af största skyndsamhet och försigtighet, taga vägen till Stockholm.
Såsnart han hunnit utanför socknen, kunde han, om han tillfälligtvis blefve anhållen och tillfrågad, utgifva de begge qvinnorna för sin hustru och dotter; för sådane skulle de äfven gälla, när de ankommit till Stockholm och funnit en fristad hos Adolfs barndomsvän, den unge prestmannen.
Till bestridande af de utgifter, som kunde ifrågakomma under resan, lemnade Adolf Skytte Rolf en mindre penningsumma.
Sjelf ämnade han att följande dag efter middagen sätta sig till häst, i ändamål att före Rolf vara i Stockholm och förbereda sin vän på de begge qvinnornas ankomst.
Sedan detta var aftaladt, återvände Adolf med lättadt hjerta till Signildsborg.
Efter supéen, som tidigt affärdades i lagman Skyttes enkla hus, och sedan de fleste husets innevånare gått till hvila, skyndade
Adolf till Tallmossen, för att underrätta Ingrid och Ellen om den plan han uppgjort.
Vi hafva redan omtalat hans besök derstädes.
Innan han, efter midnattstiden, åter befann sig på sitt rum i den ena flygeln af Signildsborgs karaktersbyggnad och trött af dagens sinnesrörelser skyndade att öfverlemna sig åt en lugn sömn, hade Petrus redan vid det lilla fönstret, som vette åt trädgården, meddelat kammarjungfrun utgången af sina forskningar och derefter skyndat hem till Sjövik, utan att hafva ringaste aning om de händelser, som omedelbart skulle följa af detta spejeri.
En katastrof.
Då Johanna emottog de ifrigt väntade nyheterna af Petrus och öfvertygat sig, att denne helbregda återvändt från sin farliga beskickning, hade fröken Maria ännu icke gått till hvila.
Den sköna flickan satt i sin lilla kammare framför nattduksbordet, höljd i en hvit, med spetsar rikt garnerad nattklädning, som lät lampans sken fritt smeka hennes yppigt formade skuldror.
Dessas alabasterglans förhöjdes ännu mer af de korpsvarta, silkeslena lockarne, som nu, lösta ur sina bojor, svallade i långa vågor ned öfver den snöhvita drägten.
Hennes kinder voro bleka ... den flyende helsan spridde blott ett matt afskedsskimmer deröfver ... så matt som den återglans, aftonrodnaden gjuter öfver ängens liljor.
Från ögonhårens långa fransar föll mot kindernas ännu friska rundning en skugga, som förhöjde det uttryck af oläklig smärta, hvilken nu hvilade öfver hennes drag.
Antikens mästare, som visste att gifva sjelfva
Döden en ädel gestalt, skulle svårligen förmått framställa Smärtan i en skönare och mer uttrycksfull bild.
Ty i detta ögonblick var det icke mörka lidelser, som stormade i hennes barm; den höjdes blott någon gång af en qvalfullt framprässad suck.
Hennes själs strängar klingade matta, vemodiga ackorder; hon öfverlemnade sig åt denna melankoli, hvaraf offret kan njuta, medan det förtäres.
Nu öppnades dörren sakta, och Johanna inträdde.
Hon visste, att hon var välkommen hos sin fröken, men visste ock, att hon ej finge låtsa derom.
Hon stannade derför vid tröskeln och sade:
– Förlåt, goda fröken, att jag kommer såhär, men jag såg ljussken från frökens fönster och tänkte ...
Maria borttorkade ett par förrädiska tårar, som stulit sig fram under de fällda ögonlocken och vände sig långsamt mot dörren.
– Hvarför är du ännu uppe, Johanna? sade hon; – hvarföre öfverlemnar du dig icke åt hvilan, du som kan det ...
– Ack, fröken vet ju, huru det är, svarade Johanna rodnande; – Jag får ju aldrig träffa Petrus, utan att jag stjäler mig till det!
Maria läste i Johannas ansigte, att denna bar en hemlighet, som var henne alltför tung.
– Nå, hvad hade du denna gång att säga Petrus eller han dig? frågade
Maria med ett framtvunget leende.
Kammarjungfrun väntade just på denna eller en dylik fråga, för att stiga fram och sätta sig på en stol nära sin fröken.
– Fröken är bra god, som vill höra mitt prat, hviskade hon; – men denna gång har jag något riktigt besynnerligt att berätta ...
– Ack, jag eller rättare Petrus har väl erfarit hvad som värre är.
Jag riktigt grufvar mig ...
– Du gör mig nyfiken, sade Maria något lifligare.
– Hvad har händt?
– Hvem kunde trott detta om herr Adolf! fortfor Johanna och sammanknäppte händerna till tecken af sin förvåning.
– Adolf? upprepade Maria häftigt och fäste sin dunkla blick på kammarjungfrun.
– Berätta! ...
– Tyst, tala icke så högt, kära fröken! bad Johanna ängsligt.
– Lagmannen kunde höra oss ...
Han sofver nu så litet om nätterna ...
När gikten släpper honom, spatserar han fram och tillbaka genom rummen ...
Jag hörde nyss ljudet af hans tofflor här nästintill ...
– Men berätta då! utbrast Maria, omedveten om den häftighet, hon förrådde, och kramade hårdt Johannas arm.
Johanna började nu en berättelse, hvars längd obeskrifligt pinade Maria, ehuru den var gjord i ett så kort sammandrag, som kammarjungfruns herravälde öfver ord och tankar kunde åstadkomma.
När den hunnit till det ögonblick, då de begge älskande upptäckte Adolf på landsvägen, hade Marias otålighet stigit till sin höjdpunkt.
– Såsnart vi sågo honom, fortfor Johanna hviskande, – sade jag till Petrus:
Skynda dig efter honom och se, hvart han går!
Jag är så grufligt nyfiken och vill nödvändigt veta det ...
– Du nämnde väl icke, att någon annan än du ...
– Nej, kära fröken, afbröt henne Johanna och sänkte sina ögon för Marias forskande blick, – jag måtte väl veta, att fröken icke bryr sig om, hvad herr Adolf gör!
Jag sade derför till Petrus ...
– Och hvad gjorde han?
– Jo, han svarade:
Eftersom du är nyfiken, skall jag visst uträtta den saken åt dig ...
Och dermed smög han efter unge friherren.
Kan fröken gissa, hvart friherren gick?
Jo, in till Ingrid på Tallmossen!
Han är bestämdt förhexad af den ohyggliga trollpackan.
Huru skulle han annars ...
– Såg Petrus honom gå dit in? frågade fröken Skytte och sänkte i detta ögonblick sjelf sina ögon mot golfvet.
– Ja, visst gjorde han det.