Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru den värde talaren vid ett föregående tillfälle varit af olika tankar med mig i afseende å jernvägars anläggande, tager jag icke åt mig hans anmärkningar; jag vill endast för deras skuld, som då tänkte lika med mig, förklara, att man äfven i frågor af beskaffenhet som den förev:de bör hafva rätt att oklandrad för sin åsigt gifva skäl, äfven om denna åsigt sammanfaller med den enskilda fördelen.
Det är nemi. naturligt, att hvar och en bäst känner den ort, der han bor, älskar densamma, önskar dess förkofran och bättre än någon annan vet, hvad som trycker deri.
Han förfäktar således sin 314 Den 14 Mars e. m. egen fördel med full öfvertygelse, att denna sammanfaller med det allmännas.
Det kan dock hända att han likväl icke är i tillfälle att bedöma likartade förhållanden på andra orter; och de upplysningar, som meddelas, kunna derföre vara gifna på god tro, men värda lika mycket eller lika litet på båda sidor.
Så har jag uppfattat dessa skäl, som blifvit anlörda i en mängd utgifna skrifter.
Då man läst en och annan af dem, har man visserligen funnit skälen temligen goda, men snart har man blif vit upplyst om misstagen och således befunnit sig på samma punkt som förut.
Under sådana omständigheter har jag icke kunnat bilda mig ett sådant omdöme att jag på grund deraf skulle våga lemna min röst mot det förslag, som blifvit af K.
M:t framstäldt och hos R.
St:r förordadt.
Det är klart, att de upplysningar, som blifvit R.
St:r meddelade, hafva icke helt och hållet gått förlorade för Statsrådets medlemmar, och då, det oaktadt, Chefen för Givil-Deprtet här vidhållit den åsigt, som blifvit i K.
Propos. anförd, förmodar jag, att de lemnade upplysningarne icke gifvit honom anledning att frångå densamma.
Genom att rösta som jag ämnar, lägger jag, sorn icke har enskild kännedom om provinsens behof, ansvaret för det misstag, hvilket möjligen kan vara begånget, på Regeringen.
Jag får dessutom bekänna, att jag för icke särdeles lång tid sedan lutade mera lör den norra än den södra linien, men att jag nu deremot är mera böjd för den södra.
Orsaken härtill är dels den att jag funnit, att många personer, hvilka till följd af sina egendomars belägenhet bort vara intresserade för den norra sträckningen, likväl ämna rösta mot densamma, dels ock det ringa intresse, som befolkningen vid den norra linien visat för jernvägens framdragande i dess trakter, derigenom att den i allmänhet visat sig obenägen för att lemna bidrag till expropriationskostnaderna.
Det tyckes sålunda icke som om i de norra orterna allmänna meningen vore ense om nyttan och behofvet af en jernväg derstädes, utan som om jernvägens framdragande der endast vore ett specialintresse.
Ett sådant kan väl vara berättigadt, men det bör i sinom tid tillgodoses derigenom att man genom en bibana sätter dessa vigtiga orter i förbindelse med den södra linien, då den en gång blifvit färdig.
Man kan visserligen anmärka, att intresset för den södra linien icke uttalat sig lifligare, än för den norra, så vidt bidragen till expropriationskostnaden angår, men som förstnämnda linie icke väljes med afseende på ortens fördel, utan af helt andra skäl, har denna fråga här icke samma betydelse.
Det som i alla händelser hulvudsakligast förmått mig att gifva min röst för den södra linien, är den betydligt större kostnad som åtminstone i tidernas längd skulle erfordras för den norra banan; jag har icke ansett mig böra med min röst bidraga till beviljande af detta högre anslag, och detta så mycket mera som den nordvestra stambanan icke torde kunna blifva särdeles inkomstbringande och sannolikt aldrig kommit till stånd, såvida icke planen dertill föranledts af politiska och militäriska skäl, hvilka, såvidt K.
Mits Propos. gifver
Dea 14 Mars e. m, 315 vid handen, skulle bättre tillgodoses genom den södra sträckningen.
Detta i afseende å de olika rigtningarue, angående hvilken fråga jag icke gör anspråk på att kunna öfvertyga någon, enär jag saknar erforderlig lokal- och sakkännedom.
I afseende å den finansiella delen af frågan får jag förklara, alt jag helst hade önskat, att icke något anslag vid denna riksdag blifvit beviljad t för ifrågavide bana.
Man är i fråga om anslag till jernvägsbyggnader vida mera frikostig än i afseende å anslag för öfriga Statens behof, ty man vet på förhand att medel till jernvägsbyggnader svårligen kunna anskaffas utan lån, och mari resonnerar sålunda: om vi kunna låna 3 millioner, så kunna vi äfven låna 4, och så länge vi kunna få penningar, kunna vi äfven bygga jernvägar, och ju (lera jernvägar vi få, desto bättre.
Men, Mina Hrr! vi få icke spänna bågen för högt, ty vi hafva kommit till den gräns, som är farlig att öfverstiga.
Det har många gånger blifvit sagdt, att vår kredit är rubbad, men jag skulle icke tro, att man har skäl till ett sådant påstående uti det sätt, hvarpå vi hittills fullgjort våra förbindelser och, såsom jag hoppas, framgent skola fullgöra dem, ty långifvarne hafva erhållit allt hvad de haft rätt att fordra.
Men våra långifvare hafva ett annat och ganska giltigt skäl till klagomål, hvilket vållat den allmänna obevågenheten på alla börser och hos större bankirer att mottaga svenska papper, och det är den visshet, de hittills halt, att hvart tredje år se dessa pappers värde förminskadt genom upptagande af ett nytt svenskt statslån till högre ränta än de löreg:de.
Det är nemi. klart, att den del af långifvarne, hvilka mottagit våra förbindelser icke för att lägga dem på kassakistans botten, utan för att hafva papper, som när som helst kunna realiseras, skola hålla sig undan, då erfarenheten lärt dem, att kapitalet åtminstone hvart tredje år undergår försämring, och att i följd deraf de svenska obligationerna ej äro så lätt afsättbara, som vore önskligt.
Får detta fortgå, är det naturligt, att statslånen blifva allt dyrare, och att vi slutligen komma till den punkt — hvilken jag tror vi snart hafva uppnått, — då priserna på våra lån blifva sådana, att det ej längre låter förena sig med en klok statshushållning att upptaga nya.
Enda botemedlet häremot är att långifvarne en gång få se, att det är möjligt för R.
St:r att säga nej till de anspråk på nya låri, som blifvit framställda.
Jag har icke röstat mot beviljande af anslag till den del af nordvestra stambanan, som ligger mellan Arvika och riksgränsen, emedan det skulle vara en uppenbar misshushållning att icke fullborda påbörjade jernvägssträckningar, men jag hade önskat, att man lör närv:de kunnat stanna vid detta anslag.
Särskilda omständigheter göra det nemi. för ögonblicket af mera än vanlig vigt att kunna bibringa utländska lånegilvare den öfvertygelse att vi ämna reda oss sjelfva och ej utsträcka våra utgifter längre, •jn att den upplåning, som måste ske, kan verkställas inom landet och på kortare tid.
Såsom jag nämnt, skulle jag helst velat 316
Den 14 Mars e. m. afslå alla vidare anslag till stambanor, men det finnes tvenne omständigheter, som i detta fall hafva modifierat min åsigt.
Den ena är den önskan, jag hört Wermländningar, hvilken sida de än tillhöra, bestämdt uttala, att frågan om den olika sträckningen måtte blifva vid denna riksdag afgjord, och på denna önskan, hvilken naturligtvis framkallats af särskilda förhållanden inom provinsen, lägger jag stor vigt.
Den andra är den upplysning, Chefen för Civil-Dep:tet lemnat, eller att vid de redan fullbordade stambanorna finnes ledig byggnadsmateriel till ett värde af 400,000 rdr, hvilken kan af nordvestra stambanan öfvertagas, och att alltså utgiften för denna materiel åter kommer det allmänna till godo, alldenstund jernvägsbyggnadsstyrelsen tager med ena handen hvad den sifver med den andra.
Då jag således mot min vilja måste votera för ett anslag till banan mellan Christinehamn och Arvika, skulle jag åtminstone önska, att detta anslag måtte blifva så knappt som möjligt, och jag hemställer derföre, såsom jag tror, i landets välförstådda intresse, att R.
St:r måtte iakttaga den största möjliga sparsamhet i denna fråga och befria oss från olyckan att vid slutet af riksdagen se Riksg.- Kontoret tvunget att utbjuda ett nytt lån, hvilket säkerligen skulle kunna erhållas endast på högst betungande vilkor.
Huru stort detta anslag bör blifva, är svårt att bestämma.
En af reservanterna inom Utsk:t har föreslagit 1| million; detta förefaller visserligen icke mycket, men vi böra komma ihåg, att nordvestra stambanan erhåller vida mera i anslag än dessa li million rdr, ty hvad som gifvits till vägen mellan Arvika och riksgränsen, gäller också denna stambana.
Man kan på detta sätt få anslagen till en jernväg att förefalla särdeles små, då man gifver särskilda delar al sträckningen olika namn och fördelar anslagen derefter.
Under förklarande att jag för min del vill rösta för det minsta möjliga anslag, någon vill föreslå, föreställer jag mig emellertid, att man, med afseende å de 400,000 rdr, hvilka måste utgå, kunde nedsätta det af reservanten föreslagna anslaget för år 1867 till 500,000 rdr, i stället för 1,000,000.
Detta är redan en besparing, oell jag tror, att huru försigtigt StatsUtsk:t än må gå till väga, denna besparade halfva million alltid skall behölvas, då de af enskilda väckta motioner förekomma till handläggning inom Utsk:t.
Såsom ett skäl alt bevilja ej blott hvad Frih. Klinckowström föreslagit, utan till och med hvad K. M:t i sin Propos. begärt, har man anfört, att vi böra skynda att närma oss våra Norska bröder, att om vi önska unionens framgång, vi så fort som möjligt böra fullborda en jernväg, som skall bidraga till en närmare förbindelse med Norge och derigenom befordra utvecklingen af de unionella förhållandena.
Jag vill visserligen gifva detta skäl all eben vigt det förtjenar, men, Mine Hrr! jag, som är årsbarn med unionen och åtminstone under de sista 25 åren med uppmärksamhet följt dess utveckling, har sannerligen icke om beskaffenheten deraf fått den föreställning, att jag kan tro, att en jernväg skulle till den grad pådrifva denna utveckling, att det Ben 14 Mars e. m. 317 vöre en fara för Skandinavien att uppskjuta dess anläggande några år.
Det finnes andra sätt att närma oss våra Norska bröder; representationen har i detta afseende nyligen tagit ett steg, så stort att det är ett jettesteg, och skulle vi taga ännu ett, tror jag vi göra det bäst derigenom, att vi söka tillegna oss Normännens klokhet att vid sina beslut endast afse, hvad de för tillfället finna vara sitt eget lands verkliga fördel, utan att särdeles taga i betraktande det intryck, häraf på annat håll kan framkallas.
De hafva deruti gifvit oss på senare tider exempel, som jag önskar att vår representation måtte efterfölja.
Derigenom vunnes en likhet i nationalkarakteren, hvilken vida mera skulle befordra unionens ändamål, än någon jernvägsanläggning.
Frih. Klinckowström, Rudolf: Jag ber R. o. Ad. ur sägta, att jag för några ögonblick kommer att taga dess tid i anspråk.
Jag har icke några lokalintressen att försvara i denna fråga, ty jag är icke Wermlänning, men jag har blifvit tvungen att sätta mig in i ärendet, emedan det förekommit på den afdelning inom Utsk:t, der jag har plats, och det må derföre tillåtas mig att derom yttra några ord oell på samma gång försvara det slut, hvartill LTtsk:t kommit.
Jag har nemi., och jag erkänner det med glädje, varit en bland dem, som inom Utsk:t sökt genomdrifva det beslut, hvari Utslct stannat, n. b. beträffande banans rigtning, ty i afseende å anslagssummans belopp har jag, såsom Betank:t utvisar, tillhört reservanterna.
Nu föreliggande fråga sönderfaller i tvenne delar, frågan om banans rigtning och frågan om anslagets storlek.
Hvad nu rigtningen angår, så torde den nordvestra stambanan i första rummet böra betraktas ur politisk synpunkt, d. v. s. såsom en åtgärd, afsedd att knyta tvenne politiskt förenade folk, tvenne länder, Sverige och Norge, närmare hvarandra.
Jag tror, att föreningen mellan de båda folken är ett dyrbart arf, som våra fäder lemnat oss, guldkorn, nedlagda sedan 50 år tillbaka.
Visserligen äro dessa korn blandade med mycket stoft, som af skiftande opinioner och politiska stormar upprörts, så att man stundom ej sett guldet, men den tid skall komma, då kloka patriotiska män skola af dessa guldkorn sammansmida ett smycke, soto skall glänsa öfver hela norden och för evigt förena de tvenne folk, som religion, natur, seder och intressen så nära sammanknutit med hvarandra.
Intilldess denna stund inträffar, bör man så mycket som möjligt påskynda det nu ifrågasatta bandet af en, visserligen mindre ädel, men dock segare metall, och ej tveka att deråt offra några millioner.
Nordvestra stambanans förnämsta betydelse bör således vara den, att utgöra ett föreningsband mellan brödrafolken, och denna sida af frågan anser jag så vigtig, att den vida öfverträffar allt, hvad de lokala intressena sökt göra gällande.
Men, säga de
Hrr och män, som försvarat den norra linien, vi vilja samma sak, vi vilja också förena de båda folken, och således bör derom någon tvist oss emellan icke uppstå.
Härtill svarar jag, att det icke är likgiltigt, om denna 318 Den 14 Mars e. nu förening sker förr eller senare; visserligen har en talare nyss yttrat, att några år icke hetyder mycket, men jag vågar tro, att några år betyda ganska mycket, framför allt i militäriskt, afseende.
Norra liniens anhängare hafva sökt förringa de stora tekniska svårigheter, man på denna linie har att bekämpa, samt påstått, att dess anläggande ej skulle draga mycket längre tid, än den södra, och en talare har särskildt uppgifvit, att Nilsbytunnelns genomsprängning skulle kunna försiggå på mindre tid, än man förut antagit.
Mot denne talare vill jag dock anmärka — och jag vågar påstå, att min fackkunskap i detta fall är större än hans, som väl aldrig af sitt embete blifvit tvungen att sysselsätta sig med bergsprängning, — att man vid fråga om en tunnel af 4,000 fots längd aldrig kan på förhand med full säkerhet beräkna arbetstiden, ty man kan under sprängningen påträffa gångar af bergarter af en hårdhet, att de ej på förhand kunna af bergets yta beräknas och betydligt försvåra arbetet.
.lag öfvergår nu till frågan, hvilkendera af de båda linierna är att föredraga.
Åtskilliga talare hafva redan så fullständigt angifvit de skäl, på grund af hvilka den södra linien bör väljas, att jag, som obetingat gillar dessa skäl, endast behöfver med lätt hand vidröra desamma.
Härvid möter oss först frågan om den mindre kostnaden.
Jag tror att man förfarit alldeles origttigt vid beräkningen af kostnaden, då man uppgifvit, att den norra linien endast skulle kosta 1,150,000 rdr mera än den södra.
Detta tal afser endast den direkta stambanan, men icke de båda bibanorna, hvilka måste medtagas i beräkningen.
Norra liniens försvarare, Konungens ffeflcde i Wermland, har nemi. yttrat, att denna linie bör föredragas den södra, endast under vilkor, att en bibana mellan Filipstad och Norum kommer till stånd.
Kostnaden för denna bana skulle betäckas till | genom aktieteckning och till § genom statsbidrag i form af lån, och således utgiften för Staten, förutsatt att banan kommer att kosta 2,258,000 rdr, blifva 1,503,333 rdr.
Härtill kommer kostnaden för en bibana mellan Carlstad och norra linien.
I händelse den senare väljes, måste nemi. (örr eller senare en sådan bibana anläggas; hvilken rigtning denna bana skulle få, vet man visserligen ej, men man är berättigad antaga, att den skulle utgå från Harsäter.
Den skulle då blifva 3 mil lång och kosta 3,770,000 rdr.
Lägger man nu dessa trenne summor tillsammans, erhåller man ett belopp af 6,425,000 rdr, hvilket således är den ökade kostnad nordvestra stambanans dragande öfver Norum kommer att medföra för Statsverket, oberäknadt hvad enskilde aktietecknare få utgifva.
När man ser saken från denna sida, och jag tror icke, att någon kan neka sanningen af hvad jag nu anfört, finner man, att här icke är fråga om 1 million, utan om 6 å 7 millioner, hvilka Staten skulle utgifva, i händelse man valde den norra vägen.
Vid sådant förhållande är det, för mig åtminstone, klart, att man ej får välja densamma, ty man ådrager derigenom Staten kostnader, hvilka ej kunna (örsvaras, då man jemför dem med den beräknade vinsten.
Betrakta vi opartiskt
Den 14 Mars e. m. 319 den norra liniens betydelse, skola vi finna, att denria icke är så stor, sorn den synes vara uti de starkt förstorande synglas, genom hvilka den norra liniens anhängare låtit oss betrakta densamma.
De hafva draperat denna fråga i den Werrnländska patriotismens vida toga, men under densamma skina dock lokalintressen fram, och lokalintressen, som äro ganska små.
Frågan gäller icke här hela det stora Wermlands intresse, utan endast att lägga en sju mils lång bit af en jernväg 2A å 3 mil högre upp i landet, än hvad K. M:t föreslagit, och hvar och en, som känner Wermlands geografiska utseende, måste inse, att det icke är ett provins-, utan, såsom jag nyss yttrat, endast ett lokalintresse, hvilket här uppträder mot Regeringens förslag.
Detta intresse är verkligen så litet, att det förundrar mig, att det kunnat göra så mycket väsen af sig.
Om, såsom man föregifvit, men hvilket jag tror endast vara en chimére, kol från vestra Wermland med fördel kunna föras till Filipstads bergslag, kan ju detta lika lätt verkställas på södra banan, sorn på den norra, ty kolen kunna ju föras öfver Harsäter till Carlstad och derifrån, antingen sommartiden till Christinehamn och vidare på Sjöändans kommunikationsled, eller ock vintertiden till Olme och derifrån, på den bibana, som sannolikt en gång kommer till stånd till Filipstad, i hvilket senare fall transporttiden blir på sin höjd | timma längre, än på den föreslagna norra linien.
En sanning är visserligen att de bruk, som ligga vid Dejeforss och Norum, icke komma att få sina kol så fort transporterade, men icke är väl dessa bruks intresse så vigtigt, att Staten för deras skuld bör ådraga sig de stora utgifter, hvilka såväl direkt som indirekt följa af norra banans anläggande.
En vigtig omständighet är ock den, att den föreslagna bibanan mellan Filipstad och Norum skulle ruinera den transportled, man nyligen med så mycken kostnad åstadkommit mellan Christinehamn och Filipstad; man säger visserligen att Svenskarne äro ett slösande folk, men så långt böra vi väl ej gå, att vi genast rifva ned hvad vi med möda och kostnad uppfört.
Sedan jag nu, som jag hoppas, tillräckligt ådagalagt deri stora fördel, den södra linien eger framför den norra, i att vara vida billigare, torde jag ej behöfva sysselsätta mig med de mindre vigtiga frågorna om väglängden, (ehuru äfven der den omständighet, att den södra linien är 7,860 fot kortare talar till dess förmån) eller trafikförhållandena.
Den sistnämnda frågan är redan af Gr.
Sparre fullständigt utredd, och jag vill i afseende derå endast erinra, att om trafiken å norra banan skulle blifva så betydlig, som dess anhängare påstått, skulle ock de dagliga tågens antal behöfva ökas.
Skulle de nu ökas från två till fyra orri dagen, skulle ock driftkostnaden i följd deraf stiga i förhållande, att då hvarje tåg, som går mellan Christinehamn och Arvika och tillbaka, hela året om, kostar öfver Norum 2,500 rdr mera än öfver Carlstad, således 2 tåg 5,000, 4 tåg 10,000 rdr mera än öfver Carlstad, en förlust som ensamt representerar ett kapital af 200,000. 320 Den 14 Mars e. m.
Ingen af de foreg:de talarne har vidrört de militäriska skälen, men enligt mitt förmenande få icke dessa läggas å sido vid en jemnförelse mellan de olika rigtningarnes fördelar och olägenheter.
Den politiska betydelse, den nordvestra stambanan eger derutinnan att genom densamma de båda brödrafolken kunna understödja hvarandra med trupper, gör det af vigt, att denna bana berör så många hamnar vid Wenern som möjligt, på det att trupperna må kunna utskeppas och fördelas på olika ställen inom landet.
Man invänder visserligen, att jernvägen i alla händelser kommer att beröra Arvika och Christinehamn, men detta är ingalunda tillfyllest, ty det förråd af fartyg, som erfordras för befordrande af större truppmassor är så betydligt, att enligt min åsigt ingen af Wermlands städer eger detta förråd, men Carlstad kan åtminstone bidraga vida mera, än någon af de andran städerna, till fyllande af detta vigtiga behof.
Åtskilliga anmärkningar hafva här framställts mot det origtiga i att lägga en bana längs med Wenern, men jag vågar påstå, att denna origtighet är endast skenbar, och att banans sträckning har sin berättigade grund i lokala förhållanden.
Främmande länders exempel visa ock, att det ej är ofördelagtigt att lägga jernbanor utmed större vattendrag.
Rhen presenterar det egna skådespelet af en jernväg på hvardera leden om floden, utan att dessa inverka någon mån hämmande på den lifliga flodtrafiken.
Mellan Triest och Venedig finnas både jernvägs-och vattenkommunikation; samma förhållande eger rum mellan Marseille och Toulon, och nu är man i Italien sysselsatt att bygga jernvägar längs med såväl Medelhafvet sorn Adriatiska hafvet.
På intet af dessa ställen har man funnit, att dylika dubbla kommunikationer inverka störande på hvarandra, och det finnes således ej något skäl att antaga, att detta skulle blifva fallet i Sverige.
Anhängare af norra linien hafva till stöd för sina åsigter anfört, att hufvudäridamålet med denna linie, och dertill hörande bibana, skulle vara vexeltransport af malm och tackjern från bergslagen till vestra Wermland samt af kol från vestra Wermland till bergslagen, och skulle detta utbyte lända till såväl skogssom grufegares båtnad.
Beträdande denna vexeltransport får jag åberopa en odentlig handling, som legat på Stats-Utsk:ts bord, nemi. den af Jägmästaren Torgal Norrby uppgjorda beräkning öfver skogstillgången i vestra Wermland, af hvilken inhemtas, att priset på en stig kol k 24 tunnor betalades vintern 1864—65: vid bruken vester om Glafsfjorden mot Norska gränsen 8 rdr » Jernskog, Skillingsmark, Köla och Eda . . . 7 ä 8 rdr » öfra Fryksdalen 6 å 7 rdr » Löfstaholm (öster om Fryken) 6 rdr och vid sådant förhållande hemställer jag, om det är möjligt, att genom jernvägens anläggande kolprisen i vestra Wermland skola sänkas.
Jag tror tvärtom, att de skola höjas, och att således den förespeglade stora koltransporten till bergslagen kommer att
Den 14 Mars e. m. 321 att blifva ganska obetydlig.
Fleetwoods uppgifter rörande kolprisen och skogstillgången inom vestra Wermland må visserligen vara rigtiga för den ort, han tillhör, men jag kan dock å min sida ej annat än sätta tro till de upplysningar, jag erhållit af en person, hvilken, fastän han ej i allo gillat Norrbys åsigter, dock måst vitsorda rigtigheten af dennes uppgift, att vestra Wermlands skogar redan nu äro utsatta för en årlig öfverafverkning, uppgående till 1 å l^proc.
Skulle nu hvad
Norums-liniens förespråkare velat påskina blifva sanning, eller att från dessa skogar massor af kol skulle hemtas till bergslagen, lär väl snart på dessa skogstrakter ej komma att växa annat än pitprops-ämnen.
Ett annat hufvudargument, hvilket norra liniens anhängare åberopat och på hvilket do stödt sin anhållan, att jernvägen måtte dragas öfver Norum, är den nytta, både Staten och provinsen skulle hafva af en bibana mellan denna punkt ocb Filipstad.
Enligt den uppgift, som blifvit Stats-Utsk:t meddelad, bestiger sig aktieteckningen för denna bana till ej fullt 600,000 rdr och uppgår således ej till den erforderliga £ af anläggningskostnaden.
Man har visserligen i sista stund sökt afhjelpa denna brist genom en af flera bruksegare undertecknad solidarisk förbindelse för återstoden i teckningssumman, men hvarföre hafva icke dessa
Hrr och män, hvilkas förmåga och vilja att fullgöra förbindelsen jag naturligtvis icke betviflar, i stället tecknat sig för de felande aktierna.
Aktieteckningen hade då blifvit fullständig, hvaremot den nu, i den form, den för närv:de eger, ej torde ega någon giltighet inför lagen, likasom Riksg.-Kont. ej på grund af densamma lär kunna utbetala några medel, i händelse anslag af R.
Frih. af Ugglas har i sitt på f. m. afgifna anförande bland annat yttrat, att alla auktoriteter, som blifvit rådfrågade ang:de rigtningen af nordvestra stambanan, uttalat sig för norra linien.
Den ädle Frilen behagade då glömma, hvad i Utsk:ts Betänk, sidd. 4 och 5 är anfördt, eller att General Akrell år 1852, 1855 års jernvägskomité, Ofverste Ericson år 1856, K. M:t i sin Propos. till riksdagen samma år, 1858 års jernvägskomité, och slutligen K.
M:t vid denna riksdag förklarat sig för den södra linien, och jag hemställer till R. o. Ad., om icke dessa auktoriteter betyda något.
Vidare har Hr Frilen yttrat, att K.