Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vågar icke försäkra att min njutning, vid detta tillfälle, var aldeles utan fåfänga; men jag bedyrar, att hela verldens samfälta låford icke kunnat gifva mig den vällust jag kände, vid den blick som förklarade Lottas bifall.
Denna händelse har ökat den förtrolighet
hvarmed vi bemött hvarannan ifrån vår första bekantskap; Jag har sedan fått deltaga i alla hennes vätgörande omsorger, och ju mer jag lär att känna denna ovanliga flicka, ju mer ökes min vördnad för henne.
Undra således icke om jag oförmodadt skulle finna mig snärd af kärleken; men var öfvertygad att mitt hjerta, vant att blottas för min Vän, icke skall dölja för honom någon böjelse som det sjelf uptäcker.
NIONDE BREFVET.
Jag ser mig tvungen att för någon tid öfvergifva mitt lyckliga tillstånd, icke utan saknad – jag bekänner det; men lydnaden för mina skyldigheter bör vara oryggelig.
Du påminner dig den vördnadsvärde Magister Merensson, som var vår barndoms handledare, och af hvars råd vi hämtat så mycken nytta i våra mognare år?
Du vet att han fick en liten Prästsysla i svenska
Pommern och att vi trodde honom vara väl försörgd.
Det är sant att han sällan skrifvit, icke en gång för att besvara våra bref; jag har altid tänkt att ämbetsgöromål hindrade honom, jag har fortfarit att underrätta denne värdige Mentor om mina öden, och ehuru hans stil stundom röjde en hemlig smärta, ehuru han stundom tycktes afvika ifrån de grundsatser som sägas vara i stånd att uplyfta den vise öfver tillfälligheternas krets; likväl har jag aldrig förmodat, att det som förbittrat hans dagar, att det som nedslagit hans mod och nekat honom till och med det nöjet att skänka oss sine undervisningar, har varit behofvet.
Jag skickar dig härmed hans bref.
Sedan du läst det skulle du döma mig ovärdig en redelig mans agtning om jag icke hastade till hans hjelp, eller, i fall det redan är för sent, att bistå hans familj.
Som jag icke kan hinna fram så hastigt jag önskar, skickar jag med omgående påst ett litet förskott, och far i morgon till Herr
Haller att taga afsked, hvarefter jag fortsätter resan til Tyskland, utan att förut se Värnby.
Inneslutet i föregående.
Älskade Fredrik!
Längesedan borde ni ledsnat att skrifva till en vän som tyckes hafva glömt er, eller glömt de förbindelser hvilka, från längre tider tillbaka, fästa honom vid er familj, Jag är icke så brottslig som det synes; Om ni kunnat se hvad det smärtat mig att vara ur stånd att underhålla en brefväxling som vanan gjordt så kär, skulle ni icke blott förlåta, ni skulle vara tröstlös öfver de hemliga ordsaker som vållat min långsamhet.
Utan att vänta någon ursägt, har ni likväl fortfarit att muntra mig med edra bref.
Under egna bekymmer har jag tagit del i er lycka det betydeliga arf, hvaraf ni nyss blifvit ägare, har upfylt en del af mina önskningar: altid har jag bedt
Försynen belöna ert hjerta, altid hoppats att en dag få höra er vara i den belägenhet som är så ljuf för de dygdige, den att efter sin vilja kunna bistå sine likar.
Hvad jag har beklagat att icke få vara vittne till det värdiga bruk ni gör af edra rikedomar!
Huru många tacksamhetstårar skall ni icke veta att utprässa af ögon, som då de se Er icke känna sin välgörare! huru många tysta välsignelser skall ni icke nedkalla genom frälsta uslingars suckar!
Kanske torde jag afundas denna lott om jag trodde mig bättre kunna upfylla den, men jag skulle förgäfves smickra mig dermed.
Dessa böjelser som ni påstår att mina undervisningar lifvat i ert bröst, dessa böjelser hafva af Naturen fått den starkaste rigtning till det ädla; de skulle utvicklat sig sjelfve om icke läraren förekommit dem; efterdömet skulle väckt dem ur sin dvala och ett heligt medvetande öfvertygat dem om sitt värde.
Det har icke varit Försynens vilja att Jag skulle smaka välgörandets sällhet: den enda hvarom jag anropat honom; ofta då mitt ämbete kallat mig att vara vittne til uslingars lidande, då jag sett behofvets smärta omgifva den halmbädd där en redlig man kämpade med döden, längtande efter det ögnablick, som skulle bortskymma eländet för hans halfbrustna öga, O min Vän! huru ofta har jag icke varit tvungen att upmuntra honom med en lånad tröst? huru ofta sökt att rättfärdiga en styrelse öfver hvilken mitt lättrörda hjerta knotade i tysthet.
Ack! jag mödade mig, icke sällan förgäfves, att lyfta hans tankar åt evigheten: från den ljusaste utsigt af det tilkommande återfördes han af den uselhet som hotade hans barn.
Minnet af hans egna öden utsläckte äfven dessa irrbloss hvarmed hoppet förskönar vår framtid: då kände han sig, med fasa, vara uphof till dessa varelser som syntes bestämde till plågan; hvarje suck som han hörde, eller trodde sig höra, blef en bödel som förgiftade hans sista förtröstan, och i sin förtviflan frugtar jag att han velat bortbyta himmelens salighet, emot vissheten af en lycklig framtid för dem han gifvit lifvet.
Fredrik! kan ni tro att denna tafla är möjlig?
Ack! det har gifvits en ålder, då jag sjelf, kan hända, skulle tviflat derpå, Erfarenhetens tunga hand har undervisat mig, jag har sett detta elände, jag – är nära att dela det.
Gud! du vet huru ofta mitt hopp om din vård, understött ett mod som motgången pröfvat; förlåt om min styrka svigtar under en börda som öfverstiger den.
– Fredrik!
ni skall rysa vid denna bekännelse; det är ock endast åt en vän jag kan lämna honom; men äfven
Han skulle aldrig höra mig sucka, om den gräns som visar sig för mitt lidande, kunde döfva mina känslor som make och far.
Det är icke dödens ankomst jag frugtar, detta mål, dit jag så ofta sett mine likar vandra, bör icke äga något rysligt för Religionens tjenare; men tvänne späda barn och en älskad hustru, som genom min död förlora sin bergning, deras belägenhet söndersliter mitt hjerta; denna blygsamhet, eller kanske denna stolthet, som jag ansett för en ära, den försvinner vid en blick på deras förestående öde: endast för min inbildning visar sig det rysliga i deras framtid, denna framtid som – utom mig, icke skulle varit till.
Jag är säker att bland tusende, som fördöma min misströstan, icke finnes Två nog ömsinte för att kunna känna den; det är då icke Ni som skall öka deras antal, åt Ert förtroende skall jag tryggt kunna yppa min smärta, Ni skall förlåta hvad ni icke kan gilla.
Men Ni känner icke mina sista öden; jag har varit alt för ömtålig att vilja oroa er dermed, alt för högsint att – äfven af en vän – vilja emottaga ett understöd, som jag trodde min arbetsamhet kunna förtjena.
Ni vet att jag här fick en prästlägenhet, hvars inkomster, ehuru ringa, likväl föreföllo mig tillräckliga vid ett inskränkt lefnadssätt.
Jag gifte mig.
I min omärkta krets hoppades jag, att kunna hinna det Ideal af husliga nöjen som varit ett af mine önskningars ljufvaste föremål; tvänne år förflöto, som mer och mer tycktes närma mig dit; – men – Försynen behagade endast visa mig det på afstånd.
En mängd af missöden tilstötte nästan på en gång: eldsvåda, sjukdomar och andra olyckshändelser, satte mitt lilla hushåll i en skuld, hvarutur fyra års bemödande ännu icke kunnat draga det.
Jag har försökt alt; jag har beröfvat mig alla nöjen, till och med de käraste; brefväxlingen med mina vänner, i hopp att mina inskränkta behof
skulle lämna mig tilfälle att ersätta de förskott jag njutit af andra.
Äfven detta hopp är förloradt: en trånsjuka förkårtar min bana och jag känner redan att icke många dagar återstå.
Fredrik! jag önskade att före min död få omfamna er, men denna önskan lärer ej eller bli upfyld; Mitt begär kan icke upskjuta det annalkande ögnablicket, och det band, som fästar min själ vid denne bräcklige kroppen, är så svagt, att förgängligheten, kan hända, uplöser det innan mitt bref hinner er.
Men mina barn skola visa er min graf, och min maka skall uprepa de böner som jag, döende, upsänder för Er välgång!
TIONDE BREFVET.
Redan är jag på vägen; och jag kan icke angenämare fördrifva resans ledsamma stunder, än då jag använder dem att skrifva till dig.
Snart skulle jag erkänna sanningen af Rochefoucaults sats, att det är egenkärleken som danar vänskapen:
Vi älska att äga någon med hvilken vi kunna tala om oss sjelfva, för hvilken vi kunna skryta af vår sällhet när vi äro lycklige, eller klaga öfver ödets orättvisa när vi äro bedröfvade.
Men har då vänskapen verkeligen en så svag grund?
– Gustaf! fråga ditt hjerta; har icke hvar och en af oss varit lika så säll i den andres välgång, som om han sjelf hade varit föremålet för lyckans gunst? har icke den ökade styrkan af vår tillgifvenhet varit det enda, som uptäckt medvetandet af de bekymmer vi sökt dölja för hvarannan?
Jag skulle då beröfva dig ett nöje om jag döljde min glädje för dig, jag skulle göra dig en oförrätt om någon böjelse utvicklades i mitt bröst hvarom du vore okunnig.
Jag for till Elfskog i dag bittida; som jag ämnat att genast därifrån fortsätta resan, skickade jag min Caleche förut till Gästgifvaregården, som ligger helt nära, och gick fram.
Den gångstigen jag följde, ledde mig till den sidan af trädgården där det omtalta lusthuset är beläget.
Jag medger gerna att detta namn icke passar åt ett ställe som är invigt åt sorgen; jag skulle häldre kalla det för Känslornas Tempel, öfvertygad att dess prestinna aldrig sett andra offer tändas Där än oskuldens.
En kjusande morgonfläckt mötte mig, då jag nalkades den lilla Almlunden, och denne flägt framförde tonerne af den visan som Lotta älskar så mycket.
Sagta smög jag mig fram till dörren, som var öpen; – Jag såg henne, – men hon hade redan tystnat, hon läste, eller rättare, betracktade med upmärksamhet ett papper som låg framför henne.
Som hon höll handen för ansigtet märkte hon mig icke genast, och jag njöt en stund det nöjet att ostörd få beskåda henne.
Så snart hon slog up ögonen och blef mig varse, rodnade hon, och jag såg att hon ville dölja de tårar, som ännu fugtade hennes kinder.
Då den vanliga hälsningen var förbi, uptäckte jag att skrifterne, som lågo framme, voro de som varit gömde i den lilla Albaster Urnan; Det var Julias sista betracktelse, i La Nouvelle Heloise, hvarpå hon hade läst, och af denna anledning frågade jag hvarföre den ej var fullbordad.
”Min Mor började öfversätt”ningen”, svarade hon, ”kårt före sin död, ”och jag ämnar att sluta den kårt före Min”.
Dessa ord, ehuru yttrade under ett smålöje, genomträngde hela min själ, Lotta sjelf syntes rörd; för ett ögnablick voro vi stumma och orörliga: jag vågade icke släppa hennes hand, likasom jag frugtat att för altid förlora henne, knapt kunde jag framföra en önskan för ett lif, hvars förlängande jag ville köpa med förlusten af mitt eget.
Den värma hvarmed jag uttryckte denna önskan gjorde mig sjelf brydd, den hindrade mig likväl icke att se att hon ej var obehaglig.
Oförmärkt fördes vårt samtal på vänskapens och förtrolighetens nöjen, vi erkände, båda, den vällusten att säkert vara hogkommen af de personer som vunnit vår agtning; detta ämne, så öfverensstämmande med min belägenhet, förkjuste mig ända till tårar, och jag fälde dem icke ensam.
Kanske var det i anledning häraf hon ville anse min resa för ett skämt; som den var oförmodad ville hon veta ordsaken därtill, och emot min föresats såg jag mig tvungen att uptäcka den.
Du lär icke fråga om mitt ändamål vann hennes bifall; men du skulle fåfängt kunna tänka det sätt hvarpå hon förklarade det; hon yttrade intet ord, men hvarje drag i hennes ansigte var talande.
En olycklig kan aldrig visa mera liflig tacksamhet emot sin välgörare, än den hon kände på mänsklighetens vägnar.
Undra då icke om ett så ljuft smicker hänförde mig, om jag aldeles förglömde mig sjelf.
Til hälften liggande för hennes fötter blef jag till hälften innesluten i hennes armar; mitt hufvud hvilade i hennes sköte; jag hörde hennes hjerta klappa, jag kände hennes bröst häfvas, alla andra sinnen, all annan känsla voro uplösta i dessa; det närvarande ögnablicket upfylde hela min inbillning, jag önskade ingen ting mer, och skulle knapt kunnat begripa att det fanns en njutning som öfverträffade min.
Middags klockan störde detta sällhetsfulla tillstånd.
De tvänne timmar jag tillbringat i lusthuset föreföllo mig som tvänne minuter.
Herr Haller var bortfaren, jag önskade att få tala med honom före min afresa, och blef snart öfvertald att dröja; detta var likväl förgäfves: klockan slog ett, vi började att spisa, eller rättare, vi satte oss till bordet utan att någon af oss kunde äta.
Efter måltiden roade sig
Lotta att tekna några rader, på ett papper, hvarunder hon satte sitt namn.
Jag begärde det och hon låfvade, med vilkor att hon skulle få lägga det tillsammans, och att jag ej skulle bryta förseglingen innan jag var färdig att fara tillbaka till Sverige.
Jag vet ej om hon lade något till det hon redan hade skrifvit, emedan hon gick ut att försegla det; men jag önskade att sjelf lämna henne någon hogkomst af mig, och då jag icke genast tyckte mig kunna erbjuda henne den, tog jag en annan utväg.
Du påminner dig det lilla Cristall hjertat, hvilket jag merendels burit i urkedjan, och som innesluter en låck af Mitt hår sammanflätad med en af min Mors; jag bad henne förvara detta till min återkomst, och uttydde hvad det innehöll.
Hon försäkrade att hon ansåg denna vård som det säkraste bevis af mitt förtroende; ”om jag ock vore ”frestad att behålla den ena hälften deraf,” sade hon med någon förvirring, ”skulle ”jag likväl anse som det största brott att ”tillägna mig den andra.
Jag svarade att jag önskade få utbyta denna hälft, och att jag, vid min återkomst, hoppades kunna öfverlämna henne någon ting som ersatte den.
Du torde ledsna att höra alla dessa omständigheter så noga uprepas.
En kallsinnig åskådare njuter ingen ting vid åfynen af tvänne älskande, och oagtat din vänskap för mig, skall du, kan hända, icke deltaga i händelser dem du anser af ringa värde? – af ringa värde! – Gustaf! – agta dig att tänka denna hädelse.
Det gifves ingen ringhet i det man dyrkar, och ömhetens föremål blifva aldrig utan värde.
Hvad är guldets och diamantens dyrbarhet annat än en stämpel af inbillningen, och äger icke hjertat samma rätt att förädla?
Vi beundre de lämningar af fornåldren, som undangått tidens förödelse och skänka oss en påminnelse af försvundne slägter; men dessa skatter af känslan som tidehvarfvets flygtighet icke kunnat förstöra; men dessa tecken af oskulden, som påminna oss att människjorne varit skapte till sällhet, dessa äro toma, osmakeliga, för mängden som
icke begriper dem, för brottslingen som föragtar dem.
– Jämförom då deras förhållande; Finnes det någon moralisk nytta i ett prål som blott förnöjer våra ögon?
Ack! det är endast själens intryck som dana vår sedlighet, de rörelser som binda oss fastare vid dygden äro de som mäst förtjena vår vördnad; och hvilken ädel gerning, möjlig för människjo förmåga, skulle icke begås af den sanna kärleken? hvilken frestelse, segrande öfver sinlighetens begär, skulle icke undvikas af honom.
ELFTE BREFVET.
I förrgår landsteg jag på tysk botten, och i dag har jag kommit till mitt bestämda ställe.
Herr Merensson lefver ännu, – döm om min glädje vid denna underrättelsen.
En skicklig Läkare, som jag fört med mig ifrån Stralsund, ger mig till och med hopp att han skall bli återstäld.
Likväl har jag ännu icke fått se honom; man påstår att det icke kan ske på några dagar, emedan den sjukes lättrörda temperament icke skulle uthärda en häftig glädje, hvaremot man tror sig kunna draga mycken nytta af min ankomst, om man småningom bereder honom därtill.
Jag skrifver i dag till Herr Haller.
Emedan du flera gånger har sagt mig att jag bör sluta min Roman på det vanliga sättet, har jag afgjordt att följa ditt råd.
Men, hvarföre skämta med en sak blott för det den afviker ifrån hvardagslefnadens tröga gång?
Alt hvad som väcker själens förkjusning, utan sinlighetens grofva njutning, kallas af hopen för romantiskt; antingen emedan den icke kan begripa dessa rörelser eller ock att de väcka dess afund.
Lilkväl har man gjordt rättvisa åt ömheten; och detta namn, som skulle förlöjliga henne, har blifvit nyttjadt att utmärka de sällsynta dygder, hvilka en flycktig samtid icke kunnat neka sin beundran, äfven då man ville måla dem för efterverlden som en digt.
Föreställ dig likväl icke att jag härigenom vill försvara det öfverdrifna, känslosamma, som så ofta retat Satirens löje och Filosofens harm: denna dårskap – kanske den mäst härskande i vårt tidehvarf – är ett foster af förvirrad inbillning, icke af sann ömhet, och dess bedröfligaste följd är att den förvandlar vår verksamhet i det goda till några flygtiga tårar, som lika lätt utprässas af veklingen och den dygdige.
En människja af verkelig själsstorhet känner lifligt hvarje intryck af det höga, det sköna; men emedan den redliges missöden fugta hans ögon, emedan hans röst höjes vid försvarandet af den lidande förtjenstens rätt, straxt tror den kårttänkte att all sorg, alt deltagande i en olycka är vördnadsvärdt, utan afsende på föremålet.
Således förbytes kärleken till sedlighet i beundran för en galenskap, vi glömme att våra känslor blifva föragtliga då de icke äga något inflytande på våre handlingar, att de blifva brottsliga då deras inflytande icke öfverensstämmer med förnuftsbuden.
Dessutom finner du verkeligen ingen ting ovanligt i min bekantskap med Lotta, du saknar där hela ordningen af en Roman; både kärleksförklaringar, suckar, rivaler, hårdheter, förtviflan och hela detta systemlika framskridandet som synes nästan kedjadt vid detta slags litteratur.
Tvänne unga personer råkas, lära känna hvarannan, dragas af ett ömsesidigt förtroende; oförmärkt förenas de af vänskapen, och lika oförmärkt förvandlas denna vänskap i kärlek:
Är det då icke naturen, snarare än lyckan, som ledt dem?
– Ett varmt nit för Mänskligheten, en gemensam dyrkan för det sanna sköna, har altid fästat deras inbillning vid samma föremål, och skapat Idealet för deras önskningar i hvarannan.
Icke deras ord, utan deras blickar hafva först sagt hvarannan att de älska; icke deras löften, utan sambandet emellan deras själar yrkar deras förening.
Tro icke att blotta yttre skapnaden kunnat väcka min böjelse för Lotta; nog behaglig för att blända, hade hon likväl aldrig kunnat fängsla mig.
Jag känner flera som kunna jämföras med henne i skönhet, jag känner ingen som liknar henne i förståndets och hjertats egenskaper.
TOLFTE BREFVET.
En lycklig förändring har skedt i Merenssons tillstånd; som hans sjukdom, till en stor del, härrörde af bekymmer, har jag mycket hopp att, innom kårt tid, se honom frisk.
Den belägenhet hvari han skref mig till, var mera ömkansvärd än vi förmodat: lagsökt af en obillig borgenär, som såg huru fruktlöst han bemödade sig att förnöja honom; bedröfvad öfver annan, som, sjelf i behof, likväl lämnade rum åt medlidandet och gjorde rättvisa åt hans redlighet; döm hvad det skulle kosta, för en samvetsgrann människja, att vara döf för naturens rop, att sönderslitas af nedriga beskyllningar, och att se en like, för sin skuld, invicklad i besvärligheter dem han var förbunden, men oförmögen, at afböja.
– Hans sinne är nu mera lugnt, hans nedslagenhet skingrad, och jag hoppas så mycket kunna öfvervinna hans granlagenhet, att jag vid min afresa kan lämna honom i anständiga vilkor.
Mer och mer börjar jag längta hem; då jag nu icke finner mig vidare vara nödig för min Vän, har jag ganska litet som uppehåller min resa; innom förloppet af de åtta dar, som jag ännu låfvat tillbringa här, förmodar jag se honom frisk, och då är mitt ändamål vunnit.
Utom denna afsigt skulle jag finna mitt vistande här oändeligen ledsamt.
Tusende nöjen, dem jag vandt mig att njuta, återkomma ouphörligt till mitt minne; ofta att skänka mig ett ljuft ögnablick, oftare att reta min saknad.
Stundom, fördjupad i tankar, flyttar jag min varelse till de ställen öfver hvilka min inbildning sväfvar; jag förnyar lusthusets kjusande ögnablick, jag ligger sänkt i Lottas famn, mina drömmande blickar mättas af hennes behag, mine läppar smyga sig till hennes.
Stundom vandra vi tillsammans kring de nejder hon förskönar, jag lär af henne att beundra Naturen, och de känslor hon upmuntrar mig att njuta, sammansmälta under kärlekens hand.
Stundom föreställer jag mig ankomsten af mitt bref:
Jag ser hennes kinder låga vid åsynen af mitt sigill, innan det ännu är brutit af hennes far; med en märkbar rörelse öfverlämnar hon brefvet, längtande ser hon det öpnas, och emottager det inneliggande som prålar med hennes namn.
Nu ser jag henne söka ensamheten, för att genomlöpa dessa rader som hennes hjerta tolkar; den vördnadsvärde gubben kallar henne, för att höra hennes tankar, och emottager ett förtroende som oskulden förestafvar.
Dyrkade flicka! hvar före kan jag i detta ögnablick icke förverkliga mina drömmar! hvarföre kan jag icke, närvarande, dela den välsignelse du begär af dine dagars uphofsman, och, med dig innesluten i hans armar, emottaga en hand som endast döden skall frånrycka mig.
Ack! det är vissheten häraf som danar mitt lugn under minuternas långsamma gång; hvarje kommande morgon ökar mitt hopp, och förkårtar det afstånd som skiljer oss.
Likväl knotar jag öfver tidens tröghet; min otålighet ville låna honom kärlekens vingar, likasom åldren förnött hans egna, och inbildningen, som mäter hans flygt, finner honom ännu vid början af den bana som hon tusende gångor öfverfarit.
TRETTONDE BREFVET.
Åter andas jag svensk luft, åter trampar jag den jord som burit mig under större delen af min lefnad!
Med en helig rörelse hälsade jag detta land, där jag första gången skådat ljuset; detta land som danat så månge hjeltar, och där enfaldens dygder, bannlysta ifrån det södliga Europa, ännu icke äro okända.
Aldrig förr har jag hyst en så varm tillgifvenhet för fosterbygden; är det nöjet att återse mina vänner, min älskarinna; eller, snarare, är det icke kärleken som förädlat alla mina böjelser och blandat en ny vällust med hogkomsten af mina plikter?
Fåfängt skulle någon retelse locka mig att förfela den bana som är stakad för mina skyldigheter, fåfängt någon förvillelse afhålla mig från utöfvandet af en sann dygd; ingen brottslig tanke kan trifvas i det hjerta som Lotta upfyller, ingen drift, för det goda, vara svag i det bröst som hon eldar.
Hvad är det som underhåller hjeltens passion för äran? hopens beundran, mängdens bifall.
Tag bort det ytliga af hans bedrifter, och de förringas: tag bort berömmet, som väckte dem, och de blifva till intet.
Men den rena låga som brinner för ett värdigt föremål, den utrotar egennyttan; våra första afsigter blifva endast att hinna den oskuld vi beundre, våra högre ändamål att täfla med henne; på det sättet danas vi till redlige människjor, och dygdens öfvertygelse ersätter våra gerningar den fordran, som andre göra på rygte och storhet.
Jag trodde att, vid min ankomst till Ystad, finna bref före mig ifrån Lotta och hennes far, emedan jag icke fick något under mitt vistande i Pommern; möjligtvis kan det likväl vara ditkommit efter min afresa.
Emedlertid är jag verkeligen orolig.
Snart tvänne månader – och icke ett ord! hvilka händelser ha kunnat hindra henne att skrifva?
– Hennes far? – om jag ock icke vore säker på hans vänskap, har jag ju hundrade gångor hört honom säga att hans dotters val beror på henne self, och Haller kan icke ombyta sine tänkesätt.
Jag förlorar mig i gissningar knapt finnes någon ting som jag icke föreställer mig, och kan hända äger jag ej det minsta skäl till min frugtan, kan hända plågar jag mig med inbillningar som lika mycket förolämpa mig sjelf och min älskarinna.
Jag berättade, i något af mina förra bref, om ett papper som Lotta lämnade mig, försegladt, vid mitt afskedsbesök på Elfskog.
Jag öpnade det så snart postjakten gått till segels och tysklands stränder förlorades ur sigte.
Hvilken mängd af rörelser bestormade icke min själ, då det första som mötte mina ögon var hennes skugg-portrait, i storlek att infatta i en ring, och på papperet, hvaruti det låg invickladt, lästes en af vår ömme Lidners versar till sin fru, men förändrad på följande sätt:
En gång då Lotta är ej mer,
den Lotta som du nu din ömhet värdig finner,
och du på denna skugga ser,
att du dig då förflutna dar påminner
och glömmer ej det hjerta jag dig gaf;
Min vålnad öfver dig vid Månans ljus skall
strimma
då till min Mirtenkrönta graf
du stum och tårögd går en helig midnatts
timma,
Det uttrycksfulla i dessa rader förkjuste hela min själ; sjelfva den sorgeliga tonen däruti ger dem ett nytt behag, och passar så väl hennes alfvarsamma Caracter.