Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sparre åter har redan påpekat, huru denna lag företrädesvis användes till att utpressa penningar, hvilket, skamliga föremål icke torde vara skäl att för framtiden befrämja.
Om någon är skyldig lill cocubinat, men hustrun icke vill yrka äktenskapets upplösning, hvad välsignelse kan det väl medföra för hustrun eller barnen att fadren inför allmänna domstolen tilltalas och fälles?
— Ar det icke bättre att söka åstadkomma en försoning än att låta åklagaremakten intränga i familjelifvet, — ett åtgörande, hvilket understundom till och med kan vara föranledt af ett opåkalladt rykte?
Hr Nordenfelt har yttrat: »Om föräldrar, hvil kas dotter ingått äktenskap med en person, som begår horsbrott, 512 Den 15 Juli e. m. skulle önska att tvinga henne till uppträdande mot sin man, skulle de icke kunna det.»
Det är just ett hinder mot detta tvång jag, för min del, önskar.
— En qvinna kan nemi. genom foglig eftergifvenhet, öfverseende med mannens fel och genom sin uppoffrande ömhet ega ett temligen säkert hopp att slutligen öfvervinna hans främmande böjelse.
Om hon t. ex. af kärlek för sina barn önskar undvika brytandet af alla familjeband, anser jag icke att en far eller målsman bör kunna tvinga henne till hvad hon icke vill.
Må man icke glömma, att barnens väl och ve ofta beror deruppå, att familjebanden icke slitas, samt att mannen, ehuru djupt sjunken, dock kan återvända på den rätta vägen, synnerligen då han dertill kallas af en makas ömma röst.
Det är mindre för sjelfva åtalets skull än för att nödga den, som kan vara fallen att öfverlemna sig åt denna last, att icke vidare trotsa den allmänna meningen, som jag önskar bibehållandet af hittills gällande lag.
Efter ett upphäfvande af densamma, befarar jag att man skulle blifva vittne till ett lefnadssätt, derom man hittills knappt haft någon aning.
Antingen man bifaller eller afslår denna §, komma dock olägenheter att deraf blifva en följd.
Vid sådant förhållande återstår att tillse, hvilken olägenhet är störst, antingen att åklagaren icke vidare må kunna åtala brottet, eller att fältet dertill lemnäs honom öppet.
Jag tror att det för familjens egen skull är klokast att bibehålla nu föreslagna stadgande.
Man äfventyrar visserligen derigenom att, på sätt Hr Nordenfelt och Gr.
Mörner anfört, sådana förhållanden kunna inträffa, som väcka allmän skandal, och hvilka man skulle ega fullgiltiga skäl att önska, det de beifrades vid allmän domstol; men andra fall gifvas åter, då familjelifvet skulle på det svåraste kunna såras, — för såvida, vid första rykte om ett lastbart lefverne af endera maken, åklagaremakten genast skulle kunna uppträda och dertill egde en ovilkorlig rätt, äfven om den förfördelade makan sökte afböja rättegången.
Deraf skulle säkerligen ofta följa försök att nedtysta saken och att åstadkomma fred genom åklagarens mutande.
Tiden försonar mycket; och äfven efter ådagalagd otrohet kan, på sätt många exempel gifva vid handen, ett godt förstånd makarne emellan inträda, så att de sedermera föra ett lyckligt lif.
Denna försoning skulle dock helt och hållet omöjliggöras genom en lag, som bjuder, att allmän åklagare skall uppträda vid första rykte om en dylik förbrytelse.
Vittnen, som skola höras i saken, och de undersökningar, som för frågans utredning måste ega rum, skola medföra sådana obehag och stridigheter mellan slägtingar och befryndade personer till de båda makarne, att samma makars inbördes förhållande derefter skulle blifva yttermera förvärradt. linder Den 15 Juli e. m. 513 Under förutsättning således att man bör välja det stadgande, hvarigenom de minsta olägenheter åstadkommas, anhåller jag om bifall till den nu föredragna §:n.
Jag tillåter mig påpeka att här icke är fråga om ett felsteg, utan om en hel följd af osedliga handlingar.
Det kan nemi. endast undantagsvis hända, att enstaka fall af horsbrott kunna bevisas.
Makens utsväfningar måste gå så långt, att ett allmänt rykte derom blir spridt, innan åtal kan anställas.
Man har yttrat en farhåga derför, att åklagaren skulle begagna denna lag såsom medel att utpressa penningar och sålunda vara i tillfälle att med sin anklagelse framträda många år sedan den omhandlade förbrytelsen blifvit begången; men sedan man nu antagit 14:de §:n af 5:te kap. uti denna strafflag, är straff förfallet för vissa brott, som ej blifvit inom vissa år åtaladt.
Statens pligt att skydda familjen är hvad jag i denna fråga mest lägger vigt uppå.
Icke heller jag önskar framtvinga något åtal, utan önskar endast motarbeta den föreställningen, att samhället icke vidare skulle hafva något att mot dessa horsbrott erinra.
Med jemväl fästadt afseende å det af den siste talaren andragna förhållande att sådana horsbrott, hvilka för längre tid sedan blifvit begångna, icke vidare, efter antagandet af I4:de §:n af 5:te kap., kunna framdragas inför ofientligheten, yrkar jag fortfarande på afslag.
Sparre och Hr von Ehrenheim; och vill ytterligare endast påpeka, att visserligen, — jemlikt den nu föredragna §:n, —åklagarens makt att åtala horsbrott är inskränkt till vissa fall, men att dock 12:te §:n uti nästföljande I8:de kap. innehåller, att hvar och en gerning, som sårar tukt och sedlighet, så att allmän förargelse eller fara för andras förförelse deraf kommer, skall åtalas, samt att de fall måste vara ytterst sällsynta, då det är möjligt att bevisa förberörde brott, med mindre än att på samma gång jemväl låter leda sig i bevis, att förbrytelsen åstadkommit allmän förargelse eller fara för andras förförelser.
Att åter åklagaren skulle, äfven om han ej kunde bevisa förbrytelsen, ändå vara berättigad väcka åtal och således genom sjelfva rättegångens offentlighet gifva näring åt skandal, utan att den obevista och således i lagens ögon obefintliga förbrytelsen kunde straffas, — det lärer väl ingen önska.
Jag åtminstone anser det orätt.
Således, antingen åstadkommes allmän förargelse; då får och skall brottet af allmän åklagare åtalas, bör vara lätt att bevisa och de brottsliga straffas; eller åstadkommes ej allmän förH. V. 33 514 Dea 15 Juli e. m. argelse; då får brottet ej af allmän åklagare åtalas, af de skäl föreg:de talare anfört, jemte det ytterligare praktiska skälet, att det vore nästan omöjligt att leda i bevis och således väl kunde orsaka skandal, men ej den brottsliges fällande till ansvar.
Jag anhåller om bifall å Betänk:t.
För den händelse denna § blir antagen, tviflar jag dock, att densamma af någon domare skall kunna erhålla en lika tydning med den, som Frih.
Armfelt nu behagat framställa.
För en sådan tillämpning af §:n torde vara nödigt, att Frih.
Armfelt går uti författning om en väsendtlig redaktionsförändring af densamma.
Det är ingalunda min mening att hors brottet, endast derföre att det är ett sådant brott, skall på grund af 18:de kap. kunna åtalas, utan sådant kan och bör ske, derest tukt och sedlighet derigenom såras.
Vid sistberörde förhållande åtalas brottet efter 18:de kap. 12:te §:n, och dömes efter samma §, jemförd med 4:de kap. i:sta §:n, och 17:de kap. Hr Ribbing:
På grund af den erfarerhet, jag inhemtat under min domaretid, är jag i tillfälle att intyga, att de få dylika åtal, som i min ort inträffat, medfört ganska helsosamma följder; och detta kan sägas både om de fall, som blifvit ledda i bevis, och de, hvilka icke blifvit bragta till full bevisning.
Utan föreg:de varning af kyrkoråd, pastor och anhöriga hafva sådana åtal icke blifvit anställda; och först sedan nämnde vederbörande förklarat, att ingen rättelse med godo vore att vinna, hafva åtalen tagit sin början.
Den säkraste lagboken är Guds budord, hvilka icke med några nya idéer af en eller annan ung domare kunna bortresonneras.
Armfelts yttrande har jag endast önskat att fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå att, i följd af hans lagtolkning, en dubbel bevisning i förev:de fall måste ega rum, nemi. först att sjelfva brottet egt rum och sedermera att detsamma åstadkommit allmän förargelse.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels afslag å den förev:de §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till densamma, hvartill svarades ja och nej i blandning, samt sedermera propos. på afslag derå, då svaren likaledes utföllo med blandade ja och nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Den 15 Juli e. m. 515 Sedan votering blifvit begärd, uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som bifaller 3:dje §:n i i7:de kap. af Lag-Utsk:ts förslag till strafflag, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. §:n.» Sedermera företogs voteringen, och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda:
Nej — 12. 4:de—6:te §§:na samt kapitlets rubrik.
Bi föllos. 18:de kap. lista—3:dje §§:na.
Biföllos. 4:de §:n. Gr. Mörner:
I denna § har Utskit mildrat straffbestämmelsen för »otukt emellan ett syskon och det andras afkomling», så att ansvaret lör nämnde förbrytelse endast skulle uppgå till »högst 2:ne års straffarbete».
Denna straffbestämmelse synes mig dock vara, som det heter, »godt pris», att slippa undan för.
Med en sådan åsigt till utgångspunkt anhåller jag att den uti förevarande fall af K.
M. föreslagna straffbestämmelse måtte godkännas.
Sparre: Anledningen, hvarför Utsk:t vid denna § gjort en afvikelse från K.
M:s förslag i ämnet, har varit att den i §:n s. k. »afkomlingen» kan vara äldre än »syskonet», och att följaktligen den förre kan böra åläggas ett hårdare ansvar än det sednare.
Jag har endast velat redogöra för detta Utsk:ts skäl, som jag fortfarande anser godt; och får jag derför anhålla om bifall på Betänkit.
Jag instämmer uti den af Gr.
Mörner uttalade mening.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till §:n och dels afslag derå samt antagande af den motsvarande §:n i K.
M:s förslag; framställde Hr Gr. o. Landtm, först pro - 516
Ben 15 Juli e. m. pos. på bifall till §:n, hvartill svarades flere ja jemte några nej, och sedermera propos. på afslag derå samt antagande af den motsvarande §:n i K.
M:s förslag, då svaren utföllo med flera nej och några ja; hvarefter propos. på bifall till §:n förnyades samt besvarades med flere ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande, 5:te—7:de §§ma.
Biföllos. 8:de §.n. Hr Ribbing:
Emot den nu föredragna §:ns lydelse har jag endast velat erhålla min reservation till prot:t antecknad.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad, framställdes propos. på bifall till §:n och besvarades med ja. 9:de §:n.
Uti den nu föredragne punkten har Utsk:t föreslagit lika straffbestämmelser för tvänne brott, hvilka dock äro väsendtligen olika.
Det kan nemi. icke vara lika straffvärdt att begå otukt med en annan person, sora att göra sig skyldig till otukts utöfvande med djur.
Det sednare brottet anser jag blifva allt för lindrigt bestraffadt med 2:ne års straffarbete.
Jemlikt 1734 års lag straffades samma brott dermed, att den dertill skyldige miste lifvet och steglades.
Då man väl för hvarje brott bör bestämma ett straff, som står i någon öfverensstämmelse med brottets natur; och ifrågavarande brott är fasaväckande, anser jag att Utsk:t bort derföre utsätta en straff-latitud af 2—10 år.
Nutidens lagstiftare hysa i afseende å dessa brott en helt och hållet annan åsigt än den, som vid stiftandet af 1734 års lag gjorde sig gällande.
På sätt den förre talaren erinrat, har lindrigare straff än halshuggning, enligt nämnde lag, tillförene derför här i landet icke ifrågakommit.
Uti 1734 års lag förekommer jemväl den af våra juridiska skriftställare s. k. juridiska lysen, att djuret skulle brännas, utan att lagen dock stadgade, hvem som skulle betala det uppbrända djuret.
Anledningen till denna förbränning var den, att man fruktade, det något foster tilläfventyrs, i följd af brottet, annars skulle uppkomma.
Numera har dock vetenskapen utredt, att nämnde farhåga saknar all grund; och ehuru således detta brott är en styggelse, är det dock till sina följder mindre fruktansvärd! än man tillförene föreställt sig, och egent - Den 15 Juli e. m. ligen straffvärdt infor borgerlig lag, det liksom många andra brott, genom den förargelse och skandal det åstadkommer.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den ifrågav:de §:n; framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till densamma och, då dervid svarades flere ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
10:de—15:de §§:na samt kapitlets rubrik.
Biföllos. 19:de kap. l:sta—16:de §§:na.
I7:de §:n. H.
Utsk:t har uti den nu föredragna §:ns sednare mom. infört en straffbestämmelse för den, som bryter mot de polisföreskrifter, som gifvas till förekommande af kreaturssjuka.
Förberörde stadgande synes mig dock icke böra hafva sin plats i strafflagen; och detta så mycket mindre, som i nämnde lag icke stadgas ansvar för brott emot föreskrifter till förekommande af smittosamma sjukdomars utbredande bland menniskor.
Utskrts motiv för införandet af den ifrågav:de straff-bestämmelsen har varit, att straffet är svårare än att det lämpligen kunde af den ekonomiska lagstiftningen stadgas.
Då vi emellertid hafva många andra lika svåra polisförbrytelser, för hvilka genom ekonomisk lagstiftning lika höga eller högre straff, än det här förekommande, finnas stadgade, kan jag icke finna, det man, endast på grund af nyssomförmälde motiv, bör införa detta mom. i strafflagen.
På dessa skäl anhåller jag att §:n måtte antagas, uppställd i enlighet med K. M:s Propos.
Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall å §:n, hvarvid svarades nej, och sedermera propos. på afslag derå och antagande af den motsvarande §:n i K.
M:s förslag, hvilken propos. med ja besvarades.
18:de—22:dra §§:na samt kapitlets rubrik.
518 Den 15 Juli e. m. 20:de kap. lista—9:de §§:na.
Biföllos. 10:de §:n. Gr. Sparre:
Uti 1855 års K, Förordning, ang:de stöld, snatteri och rån antogs den grundsats att andra resan snatteri skulle bestraffas såsom stöld.
Jemlikt nämnde förordning skulle äfven det tillgripnas värde uppgå till 5 rdr, för att förbrytelsen skulle kunna betraktas som stöld.
Uti denna lag är samma värde höjdt till 15 rdr.
Vid det förhållande att en så betydlig förhöjning af summa furti egt rum, synes mig allt skäl saknas att frånträda ofvanberörde grundsats och, på sätt Utsk:t föreslagit, återgå till gamla lagens bestämmelse om 2 resor snatteristralT.
Den skillnad, som uti äldsta stadganden kan finnas mellan snatteri och stöld, har varit att till den förra kategorien hänförts s. k. långfingrighet att tillegna sig en sak af ett mindre värde; — och man ansåg att sådana tillgrepp icke voro förenade med lika stor skam, som tjufnadsbrott i allmänhet.
Om en mildare bestraffning af första resan snatteri icke medfört rättelse, torde dock allt skäl förefinnas att andra resan af samma förbrytelse stämplas, icke längre såsom lättsinne och långfingrighet, utan får sitt rätta namn: stöld, och såsom sådan straffas.
Uti min, Betänk:t bifogade reservation har jag gifvit skäl för denna min åsigt, hvilka jag nu ej vill upptaga tiden med att upprepa.
Jag vill endast taga mig friheten uppläsa ett exempel, som jag der uppställt för att ådagalägga olämpligheten af Utsk:ts förslag i ämnet: A. och B. begå tillsammans ett snatteri af gods, värdt 14 rdr.
A. upptäckes och straffas; roen B. kan ej ertappas.
De förnya samma dåd och tillgripa samma summa samt ertappas begge.
Nu skall, enligt Utsk:ts förslag, i fullkomlig strid med grundsatsen i 4:de kap. 11 :te §:n, att man lör iteration straffas strängare, sedan man undergått straff, utan att deraf låta sig rätta.
A. dömas för snatteri, men B. för stöld.
Jag anhåller att R. o. Ad. måtte godkänna hvad K. M. i denna del föreslagit.
Sparre uti yrkandet att K.
M:s förslag i denna del måtte antagas.
Straffbestämmelserna för de brott, som i detta kap. afhandlas, hafva i alla fall af Utsk:t blifvit så betydligt nedsatta, att jag befarar, att det skulle vara vådligt att i samma rigtning nu gå ännu längre; enär en reaktion emot denna mildhet lätteligen Ben 15 Juli e. m. 519 skulle kunna uppstå i allmänna tänkesättet.
Jag tillåter mig erinra, huru betydligt qvantum furti blifvit höjdt; huru de böter, hvarmed stöld i gällande lag är belagd, blifvit utan vederlag borttagne; huru straffet för iteration minskats; huru en del qvalificerade stölder sammanslagits till mildring för den brottslige, o. s. v. För egen del gifver jag likväl med nöje min röst till dessa straffnedsättningar, med undantag af bestämmelsen i denna §, som jag finner på en gång alltför mild och ej fullt rationell.
Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall till §:n, hvarvid svarades nej, och sedermera propos. på afslag derå och antagande af den motsvarande §:n i K.
M:s förslag, hvilken propos. med ja besvarades. il:te—18:de §§:na samt kapitlets rubrik.
2Esta kapitlet jemte dess rubrik.
Lagförslagets vidare pröfning blef härefter uppskjuten till nästa plenum. K. o. Ad. åtskiljdes kl. \ 10 e. m.
520 Den 17 Juli.
Fredagen den 17 Juli 1863.
Justerades prot:t för den 18 sistl.
Upplästes ett af Hr Gyllenram, Henrik, ingifvet mern. af följ:de lydelse:
Att, med bibehållande af min riksdagsmannarätt, få afsäga mig att vara Bänkman inom 17:de bänkm:s-afd:n, får jag äran vördsamt anhålla.
Gr. Lewenhaupt, Adam, hade inlemnat ett mern., som nu upplästes och lydde sålunda:
Då jag af enskilda angelägenheter är hindrad att vid riksdagen närvara, anhåller jag vördsamt att få, med bibehållande af min riksdagsmannarätt, afsäga mig förtroendet att vara bänkman inom 4:de bänkm:s-afd:n.
Jemväl denna begäran blef af R. o. Ad. bifallen.
Stjernstedt, Fredrik, inlemnadt mern., som lydde sålunda:
Af enskilda angelägenheter hindrad att vara bänkman för 15:de bänkm:s-afd:n, får jag härmed äran afsäga mig detta förtroende, under anhållan att fortfarande få bibehålla min riksdagsmannarätt.
Hrr ledamöter inom 4:de, 15:de och 17:de bänkm:s-afd:ne att i början af morgondagens plenum utse en bänkman i hvardera af nämnde afdelningar.
Den 17 Juli. 521 Föredrogs Högv.
Preste-St:s den 15 dennes bordlagde prot.- utdrag N:o 344, innefattande inbjudning till de öfriga Riks-Stånden att biträda Preste-St:s beslut öfver Lag-Utsk:ts Betänk:n N:ris 36 och 37.
Detta prot.-utdrag begärdes af flere ledamöter ånyo på bordet; hvarjemte anmälte sig och yttrade Frih. Armfelt, Magnus:
Jag får vördsamt anhålla, att denna inbjudning måtte föredragas i sammanhang med LagUtsk:ts Betänk.
N:o 36, äfvensom att samma Utsk:s Betänk.
N:o 37 må företagas till behandling på samma gång som 2:dra punkten af Preste-St:s inbjudning.
Fortsattes pröfningen af Lag-Utsk:ts Betänk.
Propos. med förslag till ny strafflag, dels ock enskilda motioner rörande brottmålslagsiftningen.
22:dra kap. l:sta och 2:dra §§:na.
BiföIIos. 3:dje §:n.
Den nu föredragna §:n lyder: »Säljer man eller utlemnar eljest till annans begagnande veterligen förfalskade lifsmedel, och är vid den förfalskning ämne nyttjadt, som för menniskors lif eller helsa farligt är; dömes etc.» Jag vet icke, huru Lag-Utsk:t tänkt sig betydelsen af ordet »lifsmedel», men jag tror, att, enligt vanligt språkbruk, dermed svårligen kan menas annat än matvaror.
Då nu genom förfalskning af drycker t. ex. bränvin, porter, punsch eller sodavatten, hvilket sednare man ej gerna kan rubricera under begreppet lifsmedel, skada för menniskors lif och helsa kan uppstå, och enahanda straffpåföljd som för förfalskning af lifsmedel dervid äfven borde stadgas, synes mig lämpligast vara att ordet »lifsmedel» förändras.
Det är bekant att tillverkning af vissa drycker sker i stor skala, såsom, utom de nämnda, en mängd mineralvatten, vid hvilka, om förfalskning sker, mycket lätt skada till helsan kan uppstå.
I England förevar för många år tillbaka en rättegång om förfalskning i stort af porter förmedelst stryknin.
Då nu orden icke äro väl valda, kan man ju t. ex. i stället sätta »matvaror eller drycker»; men, då svårighet torde möta vid att på stående fot föreslå någon fullt god 522 Den 17 Juli. redaktionsförändring, vill jag hemställa att R. o. Ad. behagade återremittera denna §, så att Lag-Utsk:t finge närmare öfverväga redaktionen.
Ren siste talaren har icke bestridt, att ordet lifsmedel jemväl borde omfatta drycker, utan han har blott velat utbyta ordet »lifsmedel» mot tvenne ord, nemi. »matvaror eller drycker».
Hvad särskildt angår drycken porter, förmodar jag, att intet hinder finnes för att räkna denna födande dryck till lifsmedel.
Jag anser för min del något utbyte af ord ej vara af behofvet påkalladt, och får derföre anhålla om bifall till §:n i dess nuv.de Hr Olivecrona:
Jag har ingalunda, såsom Gr.
Sparre anfört, sagt, att jag för min del fattar ordet lifsmedel i den bemärkelse, att derunder inbegrepes äfven drycker.
Jag har tvärtom just påstått att man, enligt språkbruket, icke med ordet lifsmedel förstår drycker, utan inskränker detsamma till begreppet af matvaror; och jag hemställer, om man såsom lifsmedel kan anse t. ex. punsch, sodavatten, absinth och dylikt.
Utom språkbruket vill jag anföra ännu ett skäl.
Det skulle nemi. kunna inträffa att domaren, då drycker ej i denna § tydligen äro inbegripna, hänförde förfalskning af sådana under 13:de §:n 2:dra mom:t; men då möter det oegentliga, att detta brott då icke skulle af allmän åklagare, utan endast af målsegaren kunna åtalas.
Det är dock klart att förfalskning af drycker bör lika väl kunna af sådan åklagare beifras, som förfalskning af matvaror.
Då emedlertid en förfalskning, sådan som den nu nämnde, enligt min tanke, ovilkorligen måste hänföras till den 3:dje §:n, måste jag äfven anse ett förtydligande af densamma böra ega rum; och får jag derföre fortfarande anhålla om återremiss.
Jag tror för min del att den distinktion, som den siste värde talaren vill göra mellan matvaror och drycker, är ganska svår, och att ordet lifsmedel lättare låter hänföra sig till att beteckna både torra och våta födoämnen.
Hvad beträffar den strafflöshet, som den siste talaren befarat, så kommer väl någon sådan ej att ega rum, då allmän åklagare har 14:de kap. 19:de §:n att stödja sig på.
Jag tager mig endast friheten att till R. o. Ad:s pröfning hemställa, om icke
Svenska lagen äfven är stiftad för hela den stora allmänheten och icke blott för domare och sakförare.
Om så är förhållandet, torde första vilkoret för densamma vara, att den är affattad i så tydliga ordalag, att man ej derpå kan misstaga sig.
Ben 17 Juli. 323 Då deremot, enligt min tanke, denna § innehåller en tvetydighet, förenar jag mig med Hr Olivecrona uti anhållan om återremiss.
Sparre har åberopat 14:de kap. 19:de §:n såsom varande tillämpligt på dylika brott, som det ifrågav:de.
Enligt min tanke kan detta åberopade lagrum blott tillämpas då någon förgiftar varor med fullt uppsåt att skada andra till lif eller helsa.
Men det kan lätteligen hända, att skadliga tillsatser inblandas i drycker af den egennyttiga beräkningen att kunna producera den förfalskade varan till ett billigare pris än den äkta, och ingalunda i någon afsigt att förgifta menniskor, men der likväl dessa tillsatser i längden kunna utöfva en ganska skadlig inverkan på helsan.
Då ett sådant förfalskande egt rum, kan saken icke hänföras till 14:de kap. 19:de §:n, utan måste rubriceras under 22:dra kap. 3:dje §:n.
Om ett dylikt brottsligt förfarande föröfvas af en person, som tillhandahåller allmänheten drycker, bör det ej kunna lemnäs onäpst.
Enligt min tanke mäste ifrågav:de § förtydligas, för att ej en förvexling af stadgandet i 13:de §:n 2:dra mom:t må komma att ega rum.
Jag vill medgifva att Hr Olivecrona har rätt i afseende på den af mig nyss citerade 19:de §:n 14:de kap.
Det var ett misstag af mig, ty jag menade i stället 14:de kap. 20:de §:n, som innehåller straffbestämmelse för förgiftning, utan afsigt att skada.
Jag vill också till Hr Olivecrona hemställa, om han anser sylter vara mera värdiga att komma under rubrik af lifsmedel än porter.
Jag för min del anser det sednare för lifsmedel långt mera än de förra.