Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och som han trodde sig igenkänna fädrens rike i detta land, så styrde han dit, och af lyckan hulpen, blef han snart dess konung.
»Och så Astrid är det allt framgent.
Väl tyder allting därpå, att en himmelsk kraft bor hos kung Olaf, dock tvekar han ännu och tänker, att han allenast är kallad till en jordisk konung.
Han griper ej ännu efter helgonkronan.
Men nu är den stund ej fjärran, då full klarhet om hans uppgift måste komma till honom.
Nu är den stunden ej fjärran.»
Och den gamle
Hjalte talade vidare medan siarljus strålade i hans själ och på hans panna.
»Finnes det väl en kvinna utom Ingegerd, som ej skulle bli förkastad af Olaf Haraldson och bortdrifven från hans sida, då han står upp och fattar ängelns ord, att han är Norges kung till evig tid?
Finnes det någon, som då kan följa honom på hans höga vandring utom Ingegerd.»
Och än en gång vände Hjalte sig till Astrid och frågade med stor stränghet: »Svara nu och säg mig om du ej vill tala sanning inför kung Olaf?»
Astrid hade blifvit helt skrämd.
Hon svarade mycket ödmjukt.
»Hvarför vill du ej följa mig in till Kungahälla?
Då skall jag vara tvungen att yppa allt.
Ser du ej, Hjalte, att jag ej vet hvad jag vill?
Jag skulle ju lofva det du önskar, om jag vore sinnad att bedraga kungen.
Jag skulle locka dig att resa vidare, om jag verkligen ville detta, men jag vet att jag är svag.
Jag ber dig ju endast, att du följer mig.»
Men knappt hade hon svarat detta, förrän hon såg
Hjaltes ansikte antaga en förfärlig vrede.
»Hvi skulle jag förhjälpa dig, att undgå ditt hårda öde?» frågade han.
Han sade, att han ej behöfde bevisa henne barmhärtighet.
Han hatade henne för hennes synd mot systern.
Ingegerds hade den mannen varit, som hon ville stjäla till sig, tjuf, som hon var.
En härdad kämpe som Hjalte måste stöna af smärta, då han betänkte hvad Ingegerd lidit.
Men Astrid hade ingenting känt.
Midt i den ädla ungmöns smärta hade hon kommit grymt förslagen och endast sökt sin fröjd. Å, ve Astrid, ve henne!
Astrid hörde Hjaltes röst sänka sig till så dyster vildhet, som om han mumlat fram en trollsång.
»Du är det,» sade han till henne, »som har förvrängt min skönaste dikt.
Ty den skönaste dikt, som
Hjalte skald diktat var den, att han skulle sjunga samman den frommaste af kvinnor med den ypperste af män.
Men du har förvrängt den dikten och förvandlat den till ett narrspel.
Och jag skall straffa dig, du afföda af Hel.
Jag skall straffa dig liksom Gud fader straffade den frestarn, som förde in synden i hans värld.
Jag skall straffa dig.»
»Men bed mig icke,» fortfor han, »att jag skall följa dig kvinna för att skydda dig för dig själf?
Jag tänker på prinsessan hur hon lider af denna lek, som du drifver med kung Olaf. För hennes skull måste du straffas liksom för min.
Och jag skall ej följa dig för att förråda dig.
Det är min hämnd, Astrid.
Jag skall ej förråda dig.»
»Du får fara in till Kungahälla, du Astrid, och om du ej talar af dig själf, får du bli kungens brud.
Men sedan, du orm, skall straffet gripa dig.
Jag känner kung
Olaf och jag känner dig.
Så tungt skall ditt lif varda, att du önskar dig döden hvarje dag.»
Då Hjalte sagt detta vände han sig från henne och gick.
Astrid satt stilla en lång stund och tänkte på det hon hört.
Men så kom ett löje och öfverfor hennes ansikte.
Han glömde, den gamle Hjalte, att hon hade pröfvat alla lidanden, att hon lärt att le åt plågor.
Men lyckan, lyckan hade hon aldrig pröfvat!
Och Astrid reste sig och gick ut i tältöppningen.
Hon såg den bistre Hjaltes skepp styra hän mot väster.
Hon tyckte sig långt långt bort i fjärran se det dimhöljda Island, som med köld och mörker välkomnade sin vidtbereste son.
Det är en solblank dag på hösten.
Det är ej det minsta moln på himmelen.
Det är en sådan dag, då man tänker: den väna solen vill ge jorden allt ljus hon har!
Den väna solen är som en moder, hvars son skall resa bort och som nu i afskedsstunden ej vill vända sitt öga från den älskade.
I den långa dalen där Kungahälla ligger, stå många små runda kullar, hvilka äro klädda med bokskog.
Och nu på hösten hafva träden anlagt så granna skrudar, att man måste förvåna sig öfver dem.
Det är som om träden ville draga ut på friarefärder.
Det är, som hade de klädt sig i guld och skarlakan för att vinna rika brudar med sin prakt.
Den stora ön Hisingen på älfvens andra strand är också smyckad.
Men på Hisingen stå hvitgula björkar.
På Hisingen stå träden ljusklädda, som om de voro tärnor, hvilka skola stå brud.
Men uppför älfven, som störtar nedåt mot hafvet så stolt och yr, som om höstens regn hade fyllt den med brusande vin, kommer skepp på skepp roende mot hemmet.
Och då skeppen komma i närheten af Kungahälla, bytas deras grå vadmalssegel mot nya, hvita.
Och man måste tänka på sagor om kungasöner, som gå på äfventyr i tiggarpaltor, och som kasta dem, då de åter träda in i den höga kungsgården.
Men allt folk i Kungahälla är samladt nere vid bryggorna.
Gamla och unga hålla på att lossa varor från skeppen.
De fylla förrådshusen med salt och tran, med dyrbara vapen och skiftande bonader.
De draga upp fartyg och båtar på land, de utspörja de hemkomne om deras resa.
Men plötsligen upphör allt arbete, och alla vända ögonen mot älfven.
Midt ibland de tunga köpmansskeppen kommer ett stort långskepp roende.
Och folket undrar hvem det är, som hissar purpurrandade segel och för gyllene märke i stäfven.
Man undrar hvad det är för ett skepp, som kommer flygande öfver vågen så lätt som en fågel.
Man prisar dess roddare, som föra årorna så jämnt, att de blixtra utmed skeppets sidor som örnvingar.
»Det måste vara den svenska prinsessan, som kommer,» säger man.
»Det måste vara den sköna prinsessan Ingegerd, som Olaf Haraldson väntat på under hela sommaren och hösten.»
Och kvinnorna skynda ut på bryggorna för att se prinsessan, där hon ror upp mot kungsbryggan.
Män och pojkar springa ut på skeppen och klättra upp på taken af båthusen.
Då kvinnorna se prinsessan stå i praktfull skrud på sitt däck, börja de ropa till henne och hälsa henne med välkomstord.
Och alla män som se hennes huldt leende ansikte lyfta lufvan af hufvudet och svinga den högt i luften.
Men nere på kungsbryggan står kung Olaf själf, och då han ser prinsessan, strålar hans ansikte upp af glädje, och hans ögon lysa af blid ömhet.
Och eftersom det är så sent på året, att alla blommor äro fallna, så rycka unga flickor ned från träden rödgula höstlöf och strö ut på bryggan och på gatan.
Och med all hast skynda de att kläda husväggarna med glänsande rönnbär och mörkröda aspblad.
Prinsessan, som står högt på sitt skepp, ser folket, som viftar och hälsar henne välkommen, hon ser det rödgula löfvet, som hon skall vandra på.
Och längst framme på bryggan ser hon kungen, som ler emot henne.
Och prinsessan glömmer bort allt det, som hon skulle säga och bikta.
Hon glömmer, att hon ej är Ingegerd.
Hon glömmer allt, utom att hon vill bli Olaf Haraldsons hustru.
En söndag satt Olaf Haraldson vid middagsbordet, och hans sköna drottning vid hans sida.
Han talade ifrigt vid henne, stödde armbågen mot bordet samt vände sig så, att han kunde se hennes ansikte.
Men då Astrid talade, sänkte kungen sina ögon för att endast tänka på ljufheten i hennes röst, och då hon talade länge, började han utan att tänka på det att tälja med knifven i bordskifvan.
Alla kung Olafs män visste, att han ej skulle gjort detta, om han kommit ihåg, att det var söndag.
Men de hade för mycken vördnad för kung
Olaf för att våga påminna honom om att han syndade.
Ju längre Astrid talade, desto oroligare blefvo kämparna.
Drottningen såg väl, att de utbytte bekymrade blickar med hvarandra, men hon visste ej hvad som var på färde.
Alla hade upphört att äta, och maten var borttagen, men kung Olaf satt alltjämt stilla, talade med Astrid och skar i bordskifvan.
En hel liten hög af spånor låg framför honom.
Då talade ändtligen hans vän Björn, son af Ogur på Sälön.
»Hvad dag hafva vi i morgon, Eilif?» frågade han och vände sig till en kertilsven.
»I morgon hafva vi måndag,» svarade Eilif med hög, klar stämma.
Då lyfte kungen sitt hufvud och såg upp på Eilif. »Säger du, att det är måndag i morgon?» sade han eftertänksamt.
Utan ett ord vidare samlade han alla spånorna, som han hade skurit ur bordet i sin hand, gick bort till härden, krafsade fram ett eldkol och lade det på spånorna, som snart fattade eld.
Kungen stod stilla och lät dem brinna till aska i sin hand.
Då gladdes alla kämpar, men den unga drottningen blef blek som ett lik.
Hur skall han döma mig, då han en gång får veta min synd, tänkte hon, han, som straffar sig själf så hårdt för så ringa brott?
Acke från Gårdarike låg sjuk på sin skuta i Kungahälla hamn.
Han låg nere i det trånga skeppsrummet och väntade döden.
Han hade länge haft svår värk i sin fot, det hade nu blifvit ett öppet sår, på de sista timmarna hade foten börjat svartna.
»Du behöfver alls ej dö, Acke,» sade Ludolf från Kungahälla, som kommit ned i skeppsrummet för att se till Acke.
»Vet du ej, att kung Olaf är i staden och att Gud gifvit honom stora krafter för hans helighets och fromhets skull?
Låt bedja honom, att han kommer till dig och lägger sin hand på dig, så får du lefva!»
»Nej, jag kan ej begära hjälp af honom,» sade Acke. »Olaf Haraldson hatar mig, därför att jag slagit till döds hans fosterbror, Reor den hvite.
Om han visste, att jag låge med mitt skepp här i hamnen, skulle han döda mig.»
Men då Ludolf lämnat Acke och kom upp på stadsgatan, mötte han den unga drottningen, som hade varit ute på nötplockning i skogen.
»Drottning,» ropade Ludolf till henne, »säg detta till kung Olaf!
Acke från Gårdarike, hvilken slog ihjäl din fosterbror, ligger för döden på sin skuta här i hamnen.»
Den sköna drottningen skyndade hem och gick fram till kung Olaf, som stod på gården och ryktade sin häst.
»Gläd dig, kung Olaf!» sade hon.
»Acke från Gårdarike, som dödat din fosterbror, ligger sjuk på sin skuta här i hamnen och håller på att dö.»
Olaf Haraldson förde skyndsamt in hästen i stallet.
Han gick sedan utan svärd och utan hjälm ut på gatan.
Han skyndade raskt fram mellan husen, tills han kom ned till hamnen.
Han sökte reda på den skuta, som tillhörde Acke.
Kungen stod nere i rummet hos den sjuke, innan dennes män hunnit tänka på att hindra honom.
»Acke,» sade kung Olaf, »många gånger har jag jagat dig ute på hafvet, och du har alltid undgått mig.
Nu har du drabbats af sjukdom här i min stad.
Det är mig ett tecken, att Gud gifvit ditt lif i min hand.»
Acke svarade ej.
Han var alldeles maktlös, döden var honom mycket nära.
Olaf Haraldson lade sina händer på hans bröst och bad till Gud. »Gif mig denne min fiendes lif,» sade han.
Men drottningen, som hade sett kungen skynda ned till hamnen utan hjälm och svärd, hade gått in i stugan, hämtat hans vapen och kallat några af hans män.
Hon kom nu efter honom ned på skeppet.
Men då hon stod utanför det trånga skeppsrummet, hörde hon kung Olaf bedja för den sjuke.
Astrid blickade in till kungen och Acke utan att röja, att hon var där.
Hon såg, att medan kungens händer hvilade på den döendes panna och bröst, försvann dödsblekheten ur hans ansikte, han började andas lätt och stilla och upphörde att jämra sig, till sist föll han i ljuf sömn.
Astrid gick sakta tillbaka uppåt kungsgården.
Hon släpade kungens svärd tungt framåt gatan.
Hennes ansikte var mera gråblekt än den döendes nyss varit.
Hennes andedrag voro så tunga som rosslingar.
Det var på morgonen af Allhelgonadag och kung Olaf stod i begrepp att gå i mässan.
Han kom ut ur kungsstugan och gick öfver gårdsplanen fram mot porten.
Flere män stodo ute på gården för att följa kungen i mässan.
Då han nu kom, ställde de upp sig i tvenne led, och kungen gick fram mellan dem.
Astrid stod uppe på den smala svalgången utanför frustugan och såg ned på kungen.
Han bar bred guldring om hufvudet och var klädd i lång kåpa af röd sammet.
Han gick mycket stilla med helgdagsfrid öfver sitt ansikte.
Astrid skrämdes vid att se hur han liknade Guds helige män och kungar, som sutto skurna i trä öfver altaret i Mariekyrkan.
Längst nere vid porten stod en man i slokig hatt och med en stor kappa slängd omkring sig.
Då kungen nalkades honom, kastade han af sig kappan, lyfte högt ett bart svärd, som han burit doldt under den, och störtade mot kungen.
Men då han kom alldeles nära, föll kung Olafs blick ljus och mild på honom, och han stannade i sitt lopp.
Han lät svärdet falla till marken, och han sjönk ned på knä.
Olaf stod stilla och såg på mannen med samma klara blick, och mannen försökte att vända ögonen från honom, men han kunde ej.
Ändtligen började han att snyfta och gråta.
»O kung Olaf, kung Olaf,» klagade han, »dina fiender sände mig hit för att döda dig.
Men då jag såg ditt ansiktes helighet, föll svärdet ur min hand.
Dina ögon, kung Olaf, hafva fällt mig till marken.»
Astrid sjönk på knä, där hon stod på svalgången.
»Förbarma dig Gud öfver mig, synderska!» sade hon.
»Ve mig, ve mig, att jag med lögn och list blifvit den mannens hustru!»
På kvällen af Allhelgonadag var det klart månsken.
Kungen hade gått rundt gårdsplanen och tittat in i stall och ladugård för att se efter att allt stod väl till och äfven varit inne i den stugan, där trälar och tjänstefolk bodde, och sett, att de blefvo väl förplägade.
Då han vände åter mot kungsstugan, såg han en kvinna med svart huckle öfver hufvudet smyga sig ned mot gårdsporten.
Han tyckte sig känna igen henne och följde därför efter henne.
Hon gick ut genom porten, öfverskred torget och smög sig genom de trånga gränderna ned mot älfven.
Olaf Haraldson följde henne så tyst han kunde.
Han såg henne gå ut på en af de höga bryggorna och ställa sig där och se ned i vattnet.
Strax därpå sträckte hon armarna uppåt och gick tungt suckande så långt ut på bryggan, att kungen tydligt såg, att hon ämnade störta sig i älfven.
Kungen närmade sig henne med steg, som han i många faror lärt att göra ohörbara.
Tvenne gånger redan hade kvinnan lyft foten för att göra språnget ut i vattnet, men hejdat sig.
Innan hon hunnit göra ett nytt försök, hade Olaf Haraldson lagt armen om hennes lif och ryckt henne in på bryggan.
»Du olyckliga,» sade han till henne.
»Du vill göra det Gud förbjudit.»
Då kvinnan hörde hans röst, satte hon båda händerna för ansiktet liksom för att dölja det.
Men kung
Olaf visste hvem hon var.
Fraset af hennes kläder, formen på hennes hufvud, glansen i ringarna kring hennes armar hade redan sagt honom, att det var drottningen.
I första ögonblicket hade Astrid kämpat för att göra sig fri, men hon blef hastigt stilla och sökte förtaga kungen den tron, att hon velat döda sig.
»O kung Olaf, hvarför smyger du dig sålunda öfver en stackars kvinna, som gått ned till älfven för att se hur månen speglar sig i vattnet?
Hvad skall jag tänka om dig?»
Astrids röst ljöd lugn och skämtande.
Kungen stod tyst.
»Du hade kunnat skrämma mig så, att jag störtat i älfven,» sade Astrid. »Trodde du kanske, att jag ämnade dränka mig?»
Kungen svarade: »Jag vet ej hvad jag skall tro.
Gud skall upplysa mig.»
Astrid skrattade till och kysste honom.
»Dödar man sig, då man är lycklig som jag?
Dödar man sig i paradiset?»
»Jag förstår det ej,» sade kung
Olaf på sitt stillfärdiga sätt.
»Gud skall upplysa mig.
Han skall säga mig, om jag är skuld till att du velat begå en sådan synd.»
Astrid gick nu fram till honom och smekte hans ansikte.
Den vördnad hon alltid känt för kung Olaf hade hittills af hållit henne från att visa honom hela ömheten i sin kärlek.
Nu omslöt hon honom med ens med ett hårdt famntag och kysste honom otaliga gånger.
Därpå började hon tala med en röst, som var ljuf och kvittrande.
»Hör nu, hur starkt min håg är fästad vid dig,» sade hon.
Hon förmådde kung Olaf att taga plats på en upp- och nedvänd båt.
Själf lade hon sig på knä framför hans fötter.
»Kung
Olaf,» sade hon, »jag vill ej längre vara drottning.
Den som har någon så kär som jag dig, kan ej vara drottning.
Jag ville, att du skulle draga långt bort i skogen och låta mig vara din trälkvinna.
Jag skulle då få tjäna dig hvarje dag.
»Då skulle jag laga din mat, bädda din säng och vakta din stuga, när du sofver.
Ingen annan än jag skulle få betjäna dig.
»Då du komme hem från jakten om aftonen, skulle jag gå emot dig och lägga mig på knä framför dig på vägen och säga: ’Kung Olaf, mitt lif är ditt.’
»Och du skulle le och sänka ditt spjut mot mitt bröst och säga:
’Ja, ditt lif är mitt.
Du har ej far, ej mor, du är min, och i min hand är ditt lif.’»
Då Astrid sade detta, tog hon på lek kung Olafs svärd ur skidan.
Hon satte fästet i kungens hand, men spetsen förde hon ned mot sitt hjärta.
»Säg nu detta till mig, kung
Olaf,» sade hon, »som om vi voro ensamma i skogen, och jag vore din trälinna.
Säg detta:
Ditt lif är mitt.»
»Ditt lif är Guds,» sade kungen.
Astrid skrattade lätt.
»Mitt lif är ditt,» upprepade hon med stor ömhet i rösten, och med detsamma kände kung Olaf, att hon tryckte svärdet nedåt mot sitt bröst.
Men kungen höll sitt svärd med stadig hand äfven under lek.
Han ryckte det till sig, innan Astrid hunnit göra sig någon skada.
Och han sprang upp.
För första gången i sitt lif var han så skrämd, att han darrade.
Drottningen hade velat dö för hans hand, och det hade varit nära, att hon genomfört sin vilja.
Men i samma ögonblick kom en ingifvelsens tanke till honom, så att han förstod hvari hennes förtviflan var grundad.
»Hon har förbrutit sig,» tänkte han.
»Hon bär en synd på sitt samvete.»
Han böjde sig ned öfver Astrid.
»Säg hvad du har förbrutit?» sade han.
Astrid hade kastat sig ned på bryggans grofva plankor i förtviflad gråt.
»Så gråter ingen skuldfri,» tänkte kungen.
»Men hur kan den ädla kungadottern hafva dragit öfver sig en sådan tung ängslan?» frågade han sig.
»Hur kan den höga Ingegerd hafva ett brott på sitt samvete?»
»Ingegerd, säg mig hvari du brutit?» frågade han på nytt.
Men Astrids strupe tillsnördes af snyftningar, och hon kunde ej svara.
I stället strök hon af sig de glimmande ringarna och armbanden och räckte dem med bortvändt ansikte till kungen.
Kungen tänkte blott på hur föga allt detta liknade den fromma kungadottern, om hvilken Hjalte hade talat.
»Är det Hjaltes Ingegerd, som snyftar här vid mina fötter?» tänkte han.
Han böjde sig ned och grep Astrid i skuldran.
»Hvem är du, hvem är du?» sade han och skakade hennes arm. »Jag ser, att du ej är Ingegerd.
Hvem är du?»
Alltjämt snyftade Astrid, så att hon ej kunde svara.
Men för att upplysa kungen om hvad han ville veta, drog hon ned sitt långa hår, lindade en lock däraf om sina armar och sträckte dem mot kungen.
Så satt hon väntande med böjd rygg och nedåtlutadt hufvud.
Kungen tänkte:
»Hon vill bekänna, att hon är en af dem, som bära bojor.
Hon vill säga mig, att hon är en trälinna.»
Åter kom en ingifvelse öfver kung Olaf, som lät honom förstå sammanhanget.
»Har ej Sveakungen en dotter, som är barn af en trälinna?» frågade han plötsligt.
Han hörde intet ord från Astrid, endast ständigt ökad jämmer.
»Har Sveakungen,» frågade då kung Olaf, »ej unnat mig sin drottnings barn, utan sändt mig trälinnans?»
Ej heller nu fick han svar, men han hörde Astrid rysa och huttra som af köld.
Kung Olaf gjorde än en fråga.
»Har du, som jag gjort till min hustru,» sade han, »har du så neslig håg, att man kan bruka dig till att förminska hedern för en man?
Är du så lågsinnad, att du fröjdat dig åt att hans ovänner skulle få beskratta den bedragne?
Astrid hörde på kungens röst hur bittert han led vid den skymf, som blifvit honom tillfogad.
Hon glömde härvid sitt eget lidande och upphörde att gråta.
»Tag mitt lif,» sade hon.
Olaf erfor en tung frestelse.
»Stick ihjäl den leda trälkvinnan,» sade den gamla syndens människa inom honom.
»Visa Sveakungen hvad det kostar att skämta med Norges kung.»
Olaf Haraldson kände ingen kärlek till Astrid i detta ögonblick.
Han hatade henne, därför att hon var redskapet för hans förödmjukelse.
Han visste, att alla skulle gilla honom, om han besvarade ondt med ondt.
Men om han ej bestraffade förolämpningen, skulle skalderna göra spe af honom, och hans fiender skulle upphöra att frukta honom.
Han hade blott en längtan: att stöta ned Astrid, att utsläcka hennes lif.
Hans vrede var sådan, att den begärde blod.
Om nu en narr vågat komma och trycka sin hätta på hans hufvud, skulle han då ej rifva den i stycken, kasta den på marken, trampa på den?
Om kungen lade Astrid som ett blodigt lik på hennes skepp och sände henne åter till hennes far, skulle man säga om honom, att han var en värdig ättling till den store konungen Harald Hårfager.
Olaf höll ännu sitt svärd i handen, och under sina fingrar kände han fästet, i hvars guld han en gång hade låtit inrista: »Salige äro de fridsamme!
Salige äro de ödmjuke!
Salige äro de barmhärtige!»
Och hvarje gång han i stundens ångest grep hårdt om svärdet för att stöta ned Astrid, kände han dessa ord under sin hand.
Han tyckte sig känna hvarje bokstaf.
Han kom ihåg den dag, då han första gången hört dessa ord.
»Detta skall jag med gyllene bokstäfver sätta in i fästet på mitt svärd,» hade han sagt, »så att orden må bränna handen, då jag vill föra mitt svärd med häftigt mod eller för orättrådig sak.»
Nu kände han hur svärdfästet brände handen.
Kung Olaf sade högt till sig själf: »Fordom har du varit många lustars tjänare.
Nu har du blott en herre, och det är Gud.»
Med dessa ord stack han svärdet i skidan.
Han började gå fram och åter på bryggan.
Astrid låg alltjämt kvar i samma ställning.
Olaf såg hur hon kröp samman i dödsfruktan hvarje gång han gick förbi henne.
»Jag skall ej döda dig,» sade han till Astrid, men hans röst ljöd hård af hat.
Ännu en stund gick kung
Olaf fram och åter på bryggan.
Sedan kom han fram till Astrid och frågade med samma hårda röst efter hennes verkliga namn, och härpå kunde hon svara.
Kung Olaf såg nu hur denna kvinna, som han skattat så högt, låg på bryggan som ett skadskjutet djur.
Han såg ned på henne så, som en död mans ande i ömkan ser ned på den arma kropp, som förr hyste honom.
»O du min själ,» sade kung Olaf. »Där var det du bodde i din kärlek, nu är du så hemlös som en tiggare.»
Han kom
Astrid närmare och talade, liksom om denna ej mera ägde lif och kunde höra hvad han sade.
»Man hade sagt mig, att en kungadotter fanns, hvars hjärta var så högt och heligt, att hon ingaf frid åt enhvar, som kom i hennes närhet.
Man hade talat vid mig om hennes blidhet, som var sådan, att den, som såg henne, kände sig trygg som ett värnlöst barn hos sin mor.
Och då denna sköna kvinna, som nu ligger här, kom till mig, så trodde jag, att hon var Ingegerd, och hon blef mig mycket kär.
Hon var vän och glad, och hon gjorde mina tunga stunder lätta.
Om hon än stundom talade och handlade så, att jag undrade på den stolta Ingegerd, var hon mig dock alltför kär, för att jag skulle tvifla på henne.
Hon smög sig in i min håg med sin glädje och sin skönhet.»
Han teg stilla en stund och tänkte på hur kär Astrid varit honom och hur lyckan med henne kommit in i hans hus.
»Jag kunde förlåta henne,» sade han därpå högt.
»Jag kunde åter göra henne till min drottning, jag kunde i kärlek upplyfta henne i mina armar, men detta får jag ej göra, ty min själ skulle dock förbli hemlös.
O, du sköna kvinna,» sade han, »hvarför är lögnen hos dig inhyst.
Hos dig finns ingen trygghet, ingen trefnad.»
Han skulle hafva fortfarit ännu längre att klaga, men nu reste sig Astrid. »Kung Olaf, tala ej så till mig!» sade hon.
»Jag vill hellre dö.
Kom ihåg, att detta är mitt allvar.»
Därpå försökte hon säga några ord för att urskulda sig.
Hon sade honom hur hon rest till Kungahälla, ej i tanke att bedraga honom utan för att under några veckor få vara furstinna, för att bli betjänad, för att få segla på hafvet.
Men hon tänkte bekänna hvem hon var, så snart hon nått Kungahälla.
Där väntade hon att finna Hjalte och andra stormän, hvilka kände Ingegerd.
Det föll henne ej in att hon skulle kunna hyckla, då hon kommit dit.
Men af en ond makts försåt voro alla de borta, som kände Ingegerd, och då hade hon blifvit frestad till lögn.
»Då jag såg dig, kung
Olaf,» sade hon, »glömde jag allt annat för att blifva din.
Och jag tänkte, att jag med glädje skulle låta dig döda mig, blott jag under en dag varit din hustru.»
Kung Olaf svarade henne:
»Väl förstår jag, att det var lek för dig, det, som för mig är dödstunga allvaret.
Aldrig har du betänkt hvad det var att komma och säga till en man:
Jag är den du hetast åtrått.
Jag är den högborna jungfrun som det är den största ära att vinna.
– Och så är du ej denna kvinna, du är blott en lögnaktig träl.»