Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Haraldson, som tillfälligtvis såg upp och varseblef sin plågoande, bleknade, trots den väderbitna, brunbarkade huden; han visste att Anton flera dagar varit i ett retsamt, feberaktigt tillstånd, och bäfvade in i själen att ögonblickets makt skulle segra öfver den gnista förnuft, som fanns hos den stackars sjuklingen.
”Hvem är det, som sitter der?” frågade Anton; och vid den hesa, ihåliga rösten vände sig alla ovilkorligt.
Erika, som gick af och an med något husbestyr, greps af en skakande rysning, men hon svarade dock med lugn ton, i det hon vänligt närmade sig Anton, fattade hans hand och såg på honom med en blick, som han nästan i hvarje sinnesstämning vant sig att förstå: ”Det är herr jaktlöjtnanten, som gör oss ett vänskapligt besök, emedan han hade sina vägar hitåt.”
Anton teg och skred, utan att säga ett ord, fram i rummet.
Då han var nära Arve, som uppstigit, bugade han sig med nästan ödmjuk höflighet och betraktade honom länge med blickar af undran och nyfikenhet.
Sedan gick han öfver till Haraldsons sida, stötte honom på armen och hviskade med hemlighetsfull röst: ”Skäms j ej, far, att sätta er till bords och dricka med sonen till ...”
Ett ögonkast, sådant hyenan skulle kastat på sin motståndare, tvang
Anton att sluta meningen; men halfhögt mumlade han för sig sjelf: ”Jag har alltid tyckt att det var skamligt af Judas att sätta sig till bords med Christus; han gaf dåligt exempel, ty efter honom går hans anhang samma väg; och se’n de förrådt oskyldigt blod, göra de sig icke samvete af att dricka ur samma bägare, som afkomman!”
Det var blott Birger och Haraldson, som uppfattade de halfbrutna orden.
Rosenberg talade i detsamma med sin fästmö, och Erika upptog Arnmans uppmärksamhet genom att framställa till hans bedömande en märkvärdig snäcka, nyligen skänkt af en fremmande sjöfarare, och den hon lyckligtvis, för samma ändamål, hållit i hand, då Anton inträdde.
Derefter tillhviskade hon sin gäst i förtrolig ton, att deras stackars sjukling i dessa dagar varit sämre än vanligt: och med en hastig rörelse åt hufvudet antydde hon sin mening.
Glädjen och trefnaden var nu störd.
Fåfängt bjöd Birger till att upptaga samtalstråden: en förstämning hade inträdt, hvilken lade sina känbara fjättrar framför allt på honom sjelf.
Erika skyndade med maten; men då hon kallade sällskapet till den enkla anrättningen, sade Anton, som under tiden suttit orörlig i sin vrå: ”Nej, tack! jag är ingen Judas.”
Och utan att taga godnatt, gick han med långsamma steg genom rummet.
Hans sista blick träffade fadern; och ehuru denne icke var tillgänglig för mildare känslor, hade dock någonting uppstått i hans själ, som förmådde honom att sky en längre samvaro med Arnman.
Föregifvande att han om aftonen åt endast sin gröt, bjöd han jaktlöjtnanten godnatt och ursäktade att han icke kunde deltaga i måltiden.
Sedan gubben var borta, fingo Rosenberg och Gabriella, hvilka voro fullkomligt okunniga om det förflutnas händelser, den störda stämningen i någorlunda jemnvigt.
Birger kom sig ej riktigt före, men bjöd flitigt glaset omkring.
Och då Arve sent gick till sängs, svindlade hans hufvud både af drufvans glöd och känslans rus.
Under natten sjöngo lockande sirentungor sina vaggsånger i hans öra.
Men om morgonen lemnade han ön med starka ’”kopparslagare” i hufvudet, under många tacksägelser för all visad gästfrihet.
Sjette Kapitlet.
Så under drömmars svärmeri,
Der tanken löper utan tömmar,
Hvar menska, efter sitt geni,
Gör resor uti sina drömmar.
Fru Lenngren.
Hastigt, liksom en lysande stjerna några ögonblick dröjer på himlen, för att fägna med sitt ljus, men snart försvinner, så försvann för Rosenberg och Gabriella den lyckligaste tiden af deras lif.
Det var vinter och is rundtomkring dem; men i hemmet och i deras hjertan stod våren blommande i högtidsskrud.
Mars kom likväl.
Örnungen reddes till en ny färd på den klarnade böljan; manskapet skrek sitt muntra ”å-hoj!” och kaptenen, idel lif och verksamhet, delade de sista dagarne mellan resans tillrustning och den älskade fästmön, och hon qväfde de frambrytande tårarne, för att visa sig rask och desto mera behaga honom.
Men utom Rosenberg och Gabriella funnos ännu tvenne andra personer, som med rätt bittra känslor emotsågo skilsmessan.
Det var Petter Lindgren och Lena.
”När jag en gång blir styrman,” sade Petter en afton, då han träffade Lena i kaptenens rum, den vanliga mötesplatsen under Rosenbergs frånvaro (Lena skulle naturligtvis bädda, och Petter hade flera göromål, än som kunde uppräknas), ”ja, när jag en gång blir styrman ...”
”Hvad då, Petter?”
”Då friar jag till den grannaste flicka i hela skärgåln.”
”Men om hon inte vill ha dig?”
”Åh, jag skall nog se mig före, att jag inte får korgen!
Men när jag nu kommer ut, Lena, och du hör stormarne tjuta och bränningarne slå som galningar mot hvarandra, skall du inte då tänka på mig och säga för dig sjelf: ’Jag undrar hvar Petter nu kan vara?
Kanske ligger han och plaskar på en planka, för att rädda lifhanken, eller ha kanske hvalfiskarne redan slukat honom i en munsbit?’”
Detta var alltför mycket för Lenas ömma känslor.
”Kära Petter, tala inte så!
När mamsell Ella suckar och säger: ’Herre Gud, jag undrar hvar
Rosenberg nu är!’ då tänker jag på dig, Petter.”
Lena förde en snibb af lakanet till de våta ögonen; hon vågade ej se på sin älskare.
Men Petter, den skälmen, tänkte: ”Så vacker syn får jag kanske aldrig mera se!” och derpå drog han dristigt undan den obeqväma slöjan, vände Lenas ansigte emot sitt – och knep behändigt den första kyssen.
”Petter!
Herre Gud, hvad tänker du på – om kapten kommer!”
”Ja, låt’en komma, om han vill!
Då skall jag säga att Lena blir min hustru och att jag derför skall vara oförtruten att få den förbannade navigation in i skallen.”
”Du menar då att jag nu är din fästmö, Petter?” frågade Kajsa-Lena och såg helt fundersam ut.
”Ja visst; du är nog för hederlig flicka att låta någon karl, som du inte vill ha till man, stjäla en kyss af dig.
Och efter du nu ändå är min fästmö, kan jag ta en till .. och – nock en!”
”Nej, detta bär sig inte, Petter!
Nu få vi spara den varan till härnäst, för jag är rädd frun ropar.
Men hör du, Petter, vi säga ingenting, förrn du kommer hem i höst!
Jag räds nog ändå, när jag tänker på hur försmädligt fader Haraldson skall grina, då han får höra att vi vill gifta oss!”
”Ja, du kan ha rätt nog i det!
Nå, det är i alla fall bra att vi sjelfva veta hvad vi veta, och när jag kommer hem, har jag en ring åt dig, men inte mera, för nu blir jag rädd om månadshyran och det till gagns ändå.”
”Lena! kommer du icke tillbaka?” hördes matmoderns röst från förstugan; och med bevingade steg flög den förskräckta Lena till sina andra göromål, lemnande åt Petter besväret att ordna täcket, hvilket hon glömt breda på kaptenens säng.
Aftonen före afresan blef ej så sorglig, som dylika förberedelsetimmar af en stundande sorg pläga vara.
Rosenberg och Gabriella voro båda lyckligt, nästan gladt stämda.
De glömde frånvaron och tänkte blott på återseendet.
Åtta till nio månader äro i alla fall ingen evighet: de kunde nog uthärdas.
”Går det rätt lyckligt,” sade kaptenen, ”så vill jag i största förtroende meddela dig, att jag redan nästa vår ernar utvidga hushållningen på Örnungen, om nemligen min lilla hustru skulle vilja förestå den.”
”Hvad, redan nästa år? det tror jag blir för hastigt!
Ännu har jag ej riktigt lärt mig sköta hushåll; dessutom har du ju sagt att flera år måste förflyta, innan vi få tänka på giftermål.”
”Jag har så både tänkt och sagt, älskade Gabriella; men kärleken har vändt mitt hufvud upp och ned.
Likväl beror det på hur denna resa slår ut.
Den kommer att afgöra, huruvida nästa vinter skall se oss förenade.”
”Icke för giftermålet, ty med det är god tid, men ändå vill jag beständigt bedja att din tur går lyckligt.
Och i fall Gud tillåter, att jag nästa år blir fru på Örnungen, om jag nemligen, förstår du, sjelf ger mitt bifall dertill, så skall jag ta hand om en hel hop och inrätta det efter min egen smak, såsom bara vi fruntimmer förstå.
Hvad det skall bli roligt att få laga mat endast åt oss två, och att ha kocken under mitt befäl!”
”Bara du icke tar befälet från mig?” sade Rosenberg och smekte leende sin fästmös händer, hvilka under tiden förvirrade sig i kaptenens yfviga polissonger.
”Åh, ingen fara, du vet nog behålla det!
Men hör du, kära Rosenberg, det faller mig något in!
Petter och Lena se så vänligt på hvarandra; jag menar vi ta henne med, se’n pappa gjort bröllop åt dem.
Petter skall i alla fall ha föda och hyra – och Lena kunde ju bli tvätterska?”
”Och så kan hon vara dig behjelplig, när du är sjösjuk, och alla saker i ditt lilla rike fara rundt omkring!
Men hur går det då med min lilla modiga hustru?
Har du någonsin varit på sjön i stark storm?”
”Åh, jag är nog van vid storm!
Den skrämmer mig icke; och det är blott när jag vet att du ensam sträfvar mot den, som jag är ledsen mer än jag vill tala om.
Man skall aldrig pjunka, säger Erika, och det har hon också rätt uti.
Men du svarar mig ej, söta Rosenberg, på mitt förslag!
Tyckte du inte om det?”
”Jo, jag tror nog det blir godt, men har bara några små svårigheter, så vidt etableringen ombord vidkommer.”
”Nej, hvilka då?
Jag tyckte det borde vara förträffligt.”
”Icke så alldeles.
Örnungen är alltför liten för tillväxande familjer – jag vet icke hvar vi skulle herbärgera den unga sjömansstaten?”
”Nu är du elak!” sade Gabriella och såg ut genom fönstret.
”Nej, icke det! jag bara önskar vi hunnit så långt, då finge vi väl fundera på saken – men ett helt år ligger ännu framför oss.
Hvem vet huru allt innandess kan ha ändrat sig!
Vi äro nästan för säkra på vår lycka, min Gabriella!”
”Kom icke fram med något sorgligt, söta Rosenberg! då är det snart förbi med mitt mod, och afskedet och sorgen och längtan och allt det der, som alltid följer på hvartannat, kommer af sig sjelft.
Gud gifve att Örnungen åter låge här igen!
Nu först tänker jag på huru många dagar och timmar långsamt skall gå förbi innan dess.”
”Ja, det bidar,” yttrade Rosenberg med en half suck; ”men jag litar på dina böner.
I daggryningen var rörelse i hela huset.
Vinden blåste frisk, och med rödgråtna ögon låg Gabriella i Rosenbergs famn.
Tre gånger släppte den upprörde sjömannen den älskade fästmön ur sina armar, men vände lika många gånger tillbaka, för att åter pressa henne till sitt i afskedsstunden oroliga hjerta: ”Gabriella, min älskade goda flicka!
Du blir mig ju trogen?
Det var första gången han yttrat ett sådant ord.
”Trogen?” upprepade hon undrande.
”Ja, Rosenberg, jag blir dig visst trogen!”
”Så reser jag med Gud.
Himlen bevare mig åt dig!”
Och han var borta.
Om aftonen, då Haraldson och Birger återkommo, efter att hafva lotsat honom ut, var Gabriella ännu inlåst på sin kammare.
Hela den dagen och några derpå följande lefde hon blott af tårar.
Men tårar äro en klen föda i längden.
Uppmanad af Erika till verksamhet, grep Gabriella åter fast uti sitt arbete; och sedan Rosenbergs första bref anländt, lifvades hon fullkomligt.
Det var ej heller tid att bortsörja dagen, då denna sista sommar så väl behöfdes för iordningställandet af den rika hemgiften.
Snart slamrade Gabriella raskare än någonsin i väfstolen; och under det Lena stod bakom bommen, klistrade och bötte trådar, utvexlades månget hjertligt ord om Örnungens kapten och dess blifvande styrman.
Sjunde Kapitlet.
Heliga tystnad,
Död uti lifvet,
Lif uti döden,
Skydda min frid!
Lägg dina varma
Snöhvita vingar
Öfver mitt hjerta!
Söf det, o söf!
Nicander.
Från de öppnade fönstren i gumman Arnmans stuga spridde balsaminerna sin friska doft, och Augustisolens heta strålar hade till och med bränt en ros på Josefinas bleka kind, under det hon, lutad öfver sitt arbete, afhörde ett bref, som Arve läste för henne.
Brefvet var från hans f. d. lärjunge, herr Lars, hvilken nu som välbeställd liber studiosus, i knipa för penningar, tagit sin tillflygt till Arve om ett litet lån.
”Det är bara en småsak,” skref han; ”men du vet att pappa icke ger mig en styfver öfver den bestämda summan, och mammas sista sparf har också redan långt före detta flugit sin väg.”
”Han är mig en slösare, just en rumlare, herr Lars!” sade Arve litet betänkligt och sammanvek brefvet.
”Hvad tycker du, Josefina?
Menar du att jag bör skicka honom?
Jag vill ej fråga mor, ty jag vet förut att hon skulle säga:
’skicka honom ej ett runstycke, utan skrif i stället till föräldrarne; en yngling bör ej göra några skulder, som icke de känna, gilla och ansvara för” o. s. v.
”Ja, jag vet icke,” yttrade Josefina och såg för ett ögonblick upp från arbetet, ”om icke din mor skulle ha rätt deruti, liksom i många andra fall.
Hon ser alltid sakerna från den förståndiga sidan; och efter du vill veta min tanke, så tror jag att du kanske snarare gör Lars en otjenst, än verklig nytta, genom att uppfylla hans önskan.
Kanske har han flera skulder; och du, som är så väl upptagen hos hans mor, kunde ju på något vänligt sätt meddela henne hans förlägenhet?
Hon vet väl då hvad hon rättast bör göra.”
”Kanhända är ditt råd godt, Josefina; men jag känner min fordna patronessa af gammalt och vet att, så högt hon än älskar och förklemar Lars, skall hon ändå rifva upp himmel och jord, om hon får veta att han, utan hennes vetskap, satt sig i några vidlyftigheter.”
”Nå, så skrif till fadern då!”
”Det vore kanske bättre; men jag vet icke, om det hos mig är en falsk och bakvänd blygsamhet, allt nog, det förekommer mig som tullförvaltarn kunde anse ett sådant steg som brist på vilja å min sida eller kanske som brist på ...”
”Penningar, menar du, efter en falsk blygsamhet kan komma i fråga,” inföll Josefina.
”Ja, så der bortåt.”
”Men, kära Arve, du är ju icke heller för närvarande i tillfälle att kunna hjelpa, sedan du i går lemnat åt mig att förvara den summa, du bestämt till mjöl för de fattiga.”
”Utdelningen skall ju ej ske förrän till jul, och innan dess har han åter betalt mig.
Han skrifver ju att så fort han erhållit penningar hemifrån, vill han återsända summan.”
”Kanske,” sade Josefina, ”är det icke så alldeles grannlaga att så fritt yttra min mening; men då jag en gång börjat, vill jag tillägga att äfven jag en smula känner herr Lars, och att jag fullt och fast tror att han glömmer sitt lån, när det väl är bekommet – icke af elakhet, men af lättsinne.”
”Nå, antag att han icke betalar det, tror du icke, kära Josefina, att jag innan jul kan åter förtjena den summan flera gånger?
Under hösten, den egentliga tiden för min verksamhet, skall jag nog lägga pengarne tillbaka.”
”Och nu vill du återtaga dem, för att skicka dem till Lars?”
”Alldeles, men det blir emellan oss!
Jag vet att du kan tiga, Josefina!”
Josefina log.
”Ja, tiga kan jag, om det är en förtjenst – men din mor säger ofta motsatsen.”
”Hon menar att du tiger mera än som behöfs.
Du får icke missförstå henne.
Hon håller så hjertligt af dig, som du vore hennes egen dotter.”
”Det vet jag, och äfven jag älskar henne tillbaka nästan så innerligt, som jag älskade min mor.”
En lätt suck förrådde likväl att hon, som var borta, aldrig kunde ersättas.
”Stackars goda Josefina!” sade Arve deltagande och sökte att få kasta en blick i hennes ögon; men Josefina såg ned.
Hennes röst var dock bra lugn, då hon svarade:
”Nu är jag icke att beklaga.”
”Gud gifve så visst det vore din uppriktiga öfvertygelse!
Men jag är så klarsynt som mor och kan urskilja en verklig hjertats förnöjsamhet från bemödandet att visa den.
Du är icke lycklig hos oss, Josefina?”
”Icke?
Jag har således rätt.
Vår kärlek, våra önskningar att göra dig lifvet gladt är dig ett intet!
Ditt hjerta är fremmande för oss.”
Häftigheten af den rörelse, som Arve erfor vid Josefinas tystnad, kom honom att uttala hårdare ord, än han kanske annars velat säga; men då han såg en tår nedfalla på hennes söm och dervid erinrade sig alla de tårar, hon fällt under långa nätters vakor, då blygdes han öfver sina tillvitelser och tillade sakta: ”Nej, du har icke kunnat vara fremmande för oss, om du också ej omfattat oss med samma kärlek, som vi dig.”
”Det har jag likväl gjort,” svarade hon; ”men att gifva och taga emot är icke alldeles detsamma.”
”Nu förstår jag dig icke, söta Josefina!
Mellan oss bör det visst vara detsamma.
Icke kan det kosta på dig att mottaga vår kärlek?”
Arves ögon lyste af en så ovanlig eld, att hon i sitt inre önskade det någon måtte komma och afbryta det plågsamma samtalet.
Men ingen kom; ty fru Kathrina var i grannstugan och förband armen på en gosse, som skadat sig.
Gubben Askenberg sof sin långa middagslur, och Annicka var vid sjön, för att rensa fisk.
”Du svarar mig icke, snälla Josefina!
Har du något på hjertat, som plågar dig?
Du måtte väl aldrig vilja lemna oss?”
”Jag vet icke!
Kanske framdeles, icke nu för ögonblicket.”
”Hvad kunde föranleda ett sådant beslut?” frågade Arve allvarsamt.
”Är du då verkligen missnöjd hos oss?”
”Nej, långt derifrån!
Men du vet att min bror skrifvit mig till att han skall gifta sig nästa år; och i ett senare bref, hvarom jag ännu icke nämnt, erbjuder han mig att då flytta till honom.”
”Och det ernar du göra?” frågade Arve starkt rodnande.
”Hvarför skulle jag ligga dem till last, som icke behöfva mig, när jag kan vara nyttig hos andra?
Arve steg upp och gick med stora steg fram och tillbaka.
Efter en stund stannade han framför Josefina, fattade hennes hand och sade hastigt:
”Om du håller af oss, om du är öfvertygad att vi mena dig väl, så tänk icke på det du nu sade!
Vi lefva här ett inskränkt, men i alla fall ett vänligt och godt lif.
Om du vore borta, tror jag icke att jag så skulle trifvas hemma, som jag nu gör, när tjensten tillåter det.
Gud vet, jag håller så hjertligt af min mor, som en son kan göra; men det är ändå mera roligt och trefligt, när jag kommer hem och du gjort i ordning åt mig.
Mor kan aldrig ställa det såsom du; ty hon vill ingalunda göra efter mitt, utan alltid efter salig fars hufvud.”
Ett knappt märkbart leende sväfvade öfver Josefinas läppar.
”Vi ha ännu långt till nästa år,” sade hon; ”jag tänker icke på det tills vidare.”
”Tack för det, söta Josefina!..
Vi fick just lagom afgjordt saken, ty jag ser mor komma der utför gatan.
Jag går nu upp en stund på min kammare och skrifver brefvet till Lars.”
Och med några raska steg var Arve uppför vindstrappan och inne i sin lilla kammare, der han satte sig till skrifbordet, sammanvek ett papper och skar en penna.
Men något bref blef den gången icke skrifvet till Lars, ty de ord, hvarmed han nedkluddade hela sidan, utgjorde endast tvenne namn:
Gabriella och Josefina.
”Ja, Gabriella och Josefina,” tänkte han, ”de äro nu som dag och natt, sol och måne, ros och lilja.
De äro väl de olikaste varelser, som utgått ur vår Herres hand, och det oaktadt äro de liksom hopväxta i mitt sinne och mina tankar.
Jag vet icke hvad som går åt mig, att jag ej kan låta bli att tänka på dem, åtminstone på Gabriella.
Hon är ju en annans trolofvade – men narrade hon mig icke ändå att låta flaggen styra falskt!
Jag styr väl slutligen åt hecklefjell, hvad det lider – men jag vill icke sätta min fot dit förrän i höst, då Rosenberg återkommer.”
Arve utsträckte härvid handen efter pipan och tobakspungen, och märkte då med en blandad känsla af missnöje och välbehag, att den gamla gulbruna skinnpungen, som hängt der efter salig far, lemnat rum för en ny och vackrare, virkad af silke, med Arves namn i silfver.
”Här har Josefina åter varit framme!” tänkte han; ”det är min namnsdag i dag.
Hon har icke glömt det, ehuru jag ofta nog glömmer henne.
Stackars Josefina! hon skall icke lemna oss, ty ingenstädes kan hon blifva så afhållen som här; och likväl vet Gud att jag skulle vilja älska henne ännu högre, så högt att jag kunde be henne dela det brödstycke jag har och som visst blefve nog för oss begge!
Men hvad hjelper det om brödet räcker till, när kärleken icke vill göra detsamma?
Ibland, såsom i eftermiddag och många andra gånger, sväfvar det mig på tungan att säga: ’Jag håller dig icke så kär, Josefina, som jag borde; men vill du ej ändå våga att bli min hustru!’... eller något dylikt.
Gud ske lof likväl att jag aldrig sagt det; ty fastän hon gör mig allting så väl i lag, fattas det henne ändå så mycket, mycket, som ej fins hos någon annan, än hos – rosen på Tistelön.”
Och omkring rosen på Tistelön slötos alltid Arves tankar, liksom i en magisk krets, hvarutur han icke kunde komma.
Hans känslor för Josefina voro deremot temligen broderliga; och hvad han älskade hos henne var det karlar i alla tider älskat, då de hunnit blifva vanda dervid, nemligen det tysta, men flitiga beredandet af deras beqvämlighet och trefnad.
Denna konst innehade Josefina; hon bullrade aldrig med sina göromål, sade aldrig: ”jag vill göra dig den eller den glädjen, företa den eller den förändringen!” men hon gjorde det sakta, omärkligt, så att det liksom flyttade sig af sig sjelft.
Reste Arve bort och lemnade rummet upp- och nedpåvändt med kläder och saker, stod vid hans hemkomst icke blott allt på sin vanliga plats och i bästa ordning, utan någon liten ny beqvämlighet var äfven tillkommen.
En gång, då han beklagat sig öfver det starka golfdraget i vindskammaren, fann han, efter en veckas frånvaro, en ganska bra matta, hopväfd af yllerimsor, betäcka hela golfvet.
”Hvar i alla dagar har den kommit ifrån?” frågade han förundrad.
Fru Kathrina smålog och sade: ”Har jag sluppit
Josefina förr, än hon fick klippa upp två gamla rockar efter salig far uti ideliga rimsor?
Litet mattvarp hade jag se’n fordna dar; och så har hon, med tillhjelp af gamla Annicka, sträfvat ihop hela herrligheten.”
”Du rara, förslagna Josefina!” inföll Arve.
”Jag vet aldrig hur jag skall tacka dig; men de röda tvärränderna ha icke suttit i fars rockar.”
”Nej, men jag riktigt skäms att säga dig att det är min röda kamlottskjortel, som jag haft lika god alltse’n min ungdom.
Det är förskräckligt att jag icke kan neka den flickan något!
Nå, nå, kära barn, har du någon nytta af arbetet, så är den i alla fall bättre använd, än om malen fick äta upp den.”
På detta sätt vande sig Arve småningom vid beqvämligheter, tvertemot sitt gamla bruk.
Gumman Arnman behöll väl alltid sin lilla allvarsamma myndighet; men man skulle dock krusa litet för ”löjtnanten.”
Annicka gjorde det af behof, ty efter hennes förmening kunde man aldrig få det godt och rart nog åt den oöfverträffliga herr Arve.
Och Josefina, hvarföre hon egentligen och mest lät honom erfara behaget af en ordnande hand, veta vi ej säkert, men tro att om det icke för henne, liksom för gamla Annicka, blifvit ett behof att vårda sig om något, var det åtminstone icke af beräknad uppmärksamhet.
Emellertid blefvo dessa små beqvämligheter allt kärare för vår unga jaktlöjtnant, som endast tog emot all den kärlek man slösade på honom.
Josefina var hans goda ande; han behöfde knappt tänka på något, ty hon förekom honom i det minsta.
Men i det husliga lifvets hvardagstrefnad ligger alltid något, som talar godt för den, som bereder densamma.
Det var således ej möjligt annat än att Arve hjertligt måste hålla af henne, som han redan förut så högt värderade; men hans känsla, ehuru den innebar ett visst välgörande behag, hade ej så mycken styrka att den kunde förmå honom att betrygga hennes framtid genom äktenskapets band, en sak hvarpå han, som vi förut sett, länge tänkt, utan att blifva ense med sig sjelf.
Arnman var obestridligt både af böjelse och grundsatser en hederlig karl, men det oaktadt kom han besynnerligt nog aldrig att tänka på den omständigheten, att han icke handlade alldeles rätt mot Josefina.
Han höll aldrig räkning öfver de otaliga vänliga blickar och hjertliga handtryckningar, hvarmed han menade alldeles ingenting eller, hvilket var detsamma, att allt var godt och väl; och vid den innerliga bön han nyss yttrat, att hon måtte stanna qvar, fästade han ej heller annan vigt än den, som härflöt från vissheten om den gemensamma trefnaden.
Han öfvertygade sig, emedan det syntes honom så naturligt, att Josefina måste finna sig bättre hos dem, som kände och älskade henne, än hos en bror, af hvilken hon blott hade ett flyktigt minne, och hos en svägerska, den hon ännu ej sett.
Men att Josefina hade ett hjerta, som också kunde dåras och såras, det var en sak, hvarpå han händelsevis aldrig kommit att tänka.