Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Deremot är han ofta likgiltig när han intet hetalar till lärarens lön, och denne liksom trugar sig på honom med barnens undervisning.
Det är folket i allmänhet, som får betala mantalspenningarne.
Ar någon besvärad af dem: så återstår för honom att taga tjenst, då de drabba husbonden, emedan han såsom förhållandet i allmänhet är, får betala dem.
Bör den fattige ej med penningar betala för det skydd han personligen åtnjuter, hvarföre skall han med sin person deltaga i landets försvar?'
Får han undandraga sig fullgörandet af denna pligt så skola öfriga medborgare försvara honom både i krig och fred.
Hvilken skyldighet hafva de dertill?
Hr von Koch har omtalat till huru högt belopp nvssnänmde afgifter upgå i en församling, der hail har egendom.
Om dessa afgifter äro för stora, hvem har pålagt dem?
Det är väl icke R.
St:r, utan sockenstämman.
I sådant fall är det de röstägande i församlingen, som begått en olaglighet, och den fattiges eget fel, som icke klagat deröfver.
Samma talare har äfven yttrat något örn tullen pä tobak, kaffe, socker m. m.; men om han ville, dä det är fråga om grundskatternes bibehållande, hjelpa mig och icke göra tvertom; så hehöfde man icke trycka den fattige med dylika afgifter.
Det är just på det man icke måtte behöfva dessa extra afgifter, hvarigenom man slutligen kommer derhän alt den fattige, hvilken finnér sig för mycket betungad, bringas till uplop mot de förmögnare, som jag bland annat ön skar att de ordinarie skatterne och grunskatterne måtte bibehållas.
Jag anhåller vördsamt, att R. o. Ad. måtte återremittera Utlåt.
Hr Adelborg, Aders Otto:
En talare har i ett vackert, vidlyftigt och sakrikt anförande talat för den fattigare delen af landets befolkning och önskat att den mera förmögne, den lyckligare lottade skulle från deras skuldror aflasta det lilla obetydliga bidrag lill skatt, som de lemna.
Han vill, som han sade, med afseende på skatternas fördelning och fäderneslandets möjligen Den 23 Mars f. m. 427 en gång blifvande behof af deras höjande, att ”det stora huset, ”samhällsbyggnaden, icke skall resas på lösare sand, utan på en ”sådan grund, som icke allenast är säker utan äfven klok och ”billig”.
Jag är i detta hänseende af samma åsigter som den värde talaren, men skälen dertill äro icke desamma.
Jag kommer nemi. också, i afseende på detta Betänk., till samma resultat som han, nemi. behofvet af omtanka för folket: men jag tror för min del, att bland de vackraste och mest frnkbärande rättigheter ett folk eger, är att sjelf skatta för det skydd, det af samhället åtnjuter, och att till den inre samhällsrättens betryggande denna skatt, om också utgående med en aldrig så ringa penning, erlägges lika så väl af hög och låg, som rik och fattig.
Det är icke penningens storlek, utan det är sjelfva den inre betydelsen af densamma, som eger ett så sant nationelt värde, ty hvar man vet att han derigenom förvärfvar sig samma medborgerliga rättigheter, och ställes på detta sätt i samma ställning, som hvarje annan samhällets medlem.
Samme talare har här med en viss ironi kastat en skugga af löje öfver dem, som betrakta frågan ur en menniskans värde förhöjande synpunkt.
Jag beklagar att jag icke blifvit öfverbevisad af detta ironiska sätt att upfatta saken; det har tvertom stärkt mig r min åsigt.
Jag tror nemi. alt det rätta medlet att undvika samhällets förfall inom dess lägsta délar, är ovedersägligen just att noga gifva akt på allt, som tjenar till att bibehålla menniskovärdet.
Och detta sker, efter mitt förmenande, då äfven den fattigaste tillhålles att belala sin lilla gärd lill samhällets underhåll, hvarigenom han känner sig vara en fri man och icke en allmosetagare, den der af andra underhålles.
Detta är icke någon poetisk åsigt af samhällsförhålianderna, långt derifrån 1
Det är icke heller någon illusion, utan en verklighet, ty hvar och en, som med sig sjelf vet att han äfven med en ringa afgift tillköpt sig medborgerliga rättigheter, känner också i och med detsamma, att han, huru rirga han än må vara, eger ett värde, som gör att han alfvarligt sträfvar emot förfall, och äfven derigenom skyddar honom från att alltför hastigt duka under, vare sig för lasten eller för fattigdomen.
Hr von Hartmansdorff har nämnt, och detta är äfven min erfarenhet, att det på landet anses vara en serdeles nödvändighet att hafva betalt sina mantalspenningar, och att man ofta hör, huru torftiga personer med tillfredsställelse och ett visst skryt säga: ”jag har dock alltid betalt min skatt”.
Denna skatt betalar också alltid hvarje redbar person af allmogen, äfven om det skulle ske med den sista skärfven, och orsaken härtill anser jag vara den, att de, ehuru de sjelfve icke kunna utreda eller förklara hvarifrån denna inneboende känsla kommer, dock känna med sig att i och med detsamma de utbetala denna skatt, äro hyddans innevånare lika goda med dem, som bo i palatsen.
Del är just denna den fattiges rätt att äfven kunna betrakta sig som en nyttig del af det stora hela, som jag anser böra bevaras och 428 Den 23 Mars f. ni. derföre vill jag äfven att capitations-afgiften skall bibehållas trots Adam Smith och andra, hvilka i den vägen se saken annorlunda, ty jag föreställer niig, säger jag ännu en gång, alt just en till lågt belopp satt capitations-afgift utgör rotta sättet att hos folket på ett praktiskt sätt alltid göra för dem rätt begripligt och lefvande att först genom fullgjord pligt till samhället upslår äfven rättighet lill fordran på detsamma.
Min erfarenhet i fö re v ar: de fråga är för öfrigt öfverensstämmande med föreg:de talares, i synnerhet Frih. af Schmidts, hvartill jag dock vill lägga att i allmänhet på landet, jag vågar icke säga öfverallt, blifva de, som icke kunna betala sina skatter, utan svårighetjå myndigheternas sida, upförda på restlängden, och ser man sig vid mantalsskrifningen ganska noga före att ingen, som icke kan betala, blir dertill upförd.
Må man gerna, om man så vill borttaga skyddsafgiften och alla dylika skatter, ty den fattige vill jag visst ej betunga; men icke mantalspenningarne; ty dessa hafva, som jag redan nämnt, för samhället en djupare betydelse och bör endast ur denna synpunkt behållas.
Kommunal-afgiflerna åter utgå alltid efter sockennämndernas omdöme om personernas vederhäftighet, och dessa afgifter efterskänkas utan svårighet, om man finnér att de skaltskyldige icke kunna erlägga dem.
Således är denna beskattning ieke af den betydenhet man här velat låta påskina.
Om man nu medger, att bland de mest sorgliga tilldragelser, som kunna inträffa är en utmätning, och alt man icke gerna med kallt hjerta kan se dessa gå för långt, samt att de suckar och tårar, som deraf förorsakas, måtte ligga tungt på hvarje menniskoväns själ, så måste man äfven å andra sidan medgifva, att borttagandet af ifrågavarande skatt icke skulle förekomma utmätningar, hvilka föranledas af helt annat än denna lilla afgift.
De 300,000 personer, hvilka här blifvit anförda såsom icke betalande, höra icke till den vanliga daglönarens klass; de höra nemi., åtminstone lill flertalet, till helt andra klasser, såsom ruinerade handtverkare eller s. k. gerningsmän på landet, i vingleri och osedlighet intrasslade hemmansegare m. fl., med ett ord, sådane personer, som icke stå i bredd med arbetsklassen, utan så att säga, räknas höra till en högre klass.
Med dessa förhåller det sig på samma sätt, som ofta är med de högsta klasserna i samhället, nemi. att förhållandet emellan inkomster och utgifter ej så noga beräknas.
Om man på grund af slarfviga menniskors misshushållning skulle vilja afskaffa skatter, befarar jag att dessa i närvande stund skulle blifva inga, ehuru näringarna och jordbruket hafva stigit i förkofran.
Ty huru är i allmänhet f. n. den enskildtes ställning?
Kan den anses vara god?
Nej! jag bestrider det, och jag fruktar alt den blir ännu sämre för hvarje år, om våra kreditförhållanden fortfara att stå på samma ståndpunkt
Den del af befolkningen, som genom mantalspenningarnes borttagande skulle få lindring i sin skattebörda är således, efter mitt förmenande, af det slag, som hvarken förtjenar eller sätter värde på denna lättnad; landets fattigare, men redbara befolkning deremot, hvil - Den 23 Mars f. m. 429 ken, Gud ske Iof! är vida öfvervägande i antal finge intet af denna lindring; ty de höra ej till dc icke betalandes antal — de komma att, arbetande i sitt anletes svett, betala som förut.
Man bar således hemtat sina exempel från ett annat fält, än man bordt och derigenom kommit att se saken orätt.
Man bar efter det stora antalet af 300,000, som i medeltal på årets, restlängder finnas, ansett sig böra förorda mantalspenningarnes borttagande, utan att besinna att denna lilla skatt har, just som capitations-afgift betraktad, en samhällsvigtig betydelse.
Slutligen får jag dock förklara att de 25,000 R:dr, som skulle beröfvas
Staten genom denna åtgärd, dem håller jag icke på, de kunna lätt tagas på ett annat båll.
Men jag håller sä mycket mera på den grundprincip, att hvarje samhällsmedlem måtte ega rätt att få njuta af den tillfredsställelsen att nedlägga sin, om också ringa och obetydliga, gärd till ett älskadl fosterlands underhåll*
Ur dessa, synpunkter anhåller jag om återremiss.
Afven jag yrkar Utlåtis återremitterande, ehuru icke på grund af samma åsigler eller för samma ändamål som de siste värde talarne.
Jag medgifver visserligen att den lindring, som Utsk. nu föreslagit att endast sträcka sig till en del arbetare, icke skulle vara fullt ändamålsenlig, emedan mången, som befinner sig ofvanför den af Utsk. updragna gräns, måhända drabbas ännu hårdare af den ifrågavar:de utgiften, än flertalet af dem, som, enl. förslaget, skola derifrån befrias. Jag tror icke att, såsom Frih Palmstjerna sagt, delta skulle leda till någon god ordning, ty för att slippa dessa afgifter, skulle mången husbonde undvika att taga sig lagstadda tjenare.
Jag kan således alldeles icke ingå på Utsk:s förslag; hvaremot jag till alla delar förenar mig i den åsigt Hr von Koch uttalat, eller alt alla sådana personer, som f. n. icke enligt 2:dra Art.
Bevilln:s-förordn. äro underkastade bevillning, borde befrias fråu erläggande af mantalspenningarne.
För denna åsigt ber jag att få anföra några skäl, äfvensom att få till besvarande uptaga några af dem, som i motsatt mening blifvit anförda.
Man har nemi. sagt, att den ifrågavande skatten är ringa, att den kan ersättas med ett halft dagsverke under sommaren o. s. v. Betraktar man denna skatt ensam för sig, så är det visserligen sant att den äfven för arbetaren är obetydlig; men tror man då icke att arbetaren har andra utgifter än denna?
Hr Adelborg har nyss medgifvit att en arbetare får betala 2 R:dr b:ko på sin debetsedel, och denna summa är icke för honom någon obetydlighet, om den också är det för oss.
I min hemort har en arbetskarl vanligen icke större förtjenst än 24 sk, rgds om dagen under vintern, och under sommaren 32 sk. samma mynt och han skulle skatta sig lycklig om han alltid kunde påräkna denna förtjenst.
Detta är dock icke alltid fallet; ty ofta får han förgäfves söka efter arbete, och kan således icke förvärfva denna dagspenning.
Då ma man taga i betraktande, huru svårt det skall vara för honom alt hopsamla äfven det ringaste öfverskott 430 Den 23 Mars f. m. utöfver hvad han oundgängligen behöfver till föda och kläder, och fastän den ifrågavande summan för oss är så obetydlig, skall det dock för honom vara ganska 'svårt att på en gång utbetala den.
Hr Adelborg har sagt alt hvar och en hör till samhället bidraga för det skydd han af detsamma åtnjuter, och han har derjemte nämnt, att han sett gammalt folk, som likasom skrutit öfver att de ständigt kunnat betala sin skutt, och derigenom ansett sig vara lika goda medborgare som de högsta.
Delta har talaren ansett utgöra en grund för utvecklingen och bevarandet af en sann medborgerlighet.
Men om det tillätes mig att anföra ett exempel från ett annat land, nemi. Schweitz, så torde det vara oslridigt, att folksinnet derstädes är i hög grad medborgerligt, och likväl betalas der ingen afgift, som motsvarar den här ifrågavande; och det lärer väl ej kunna förnekas alt denna frihet från erläggande af skatt alldeles icke nedsatt Schweitzarnes fosterlandskänsla.
Men jag vill inskränka mig inom vårt eget landj, och dä har jag en alldeles motsatt erfarenhet mot Hr Adelborg, .lag har nemi. icke en utan flera gånger sett personer vandra länga vägar lill mantalsskrifningarne för att, genom skildringen af sitt eget elände och sina barns oförmåga till arbete, söka vinna befrielse från erläggandet af mantalspenningarne.
Jag har äfven sett att hemmansbrukare äro torpare, skyndat att, om än aldrig så arbetsföra, då de npnått 60 års ålder, söka att få en son eller måg skrifven för hemmanet eller torpet, på det att de måtte blifva befriade från denna skatt.
Visar nu detta någon serdeles lust att betala dessa mantalspenningar?
Och då min erfarenhet är sådan, kan jag hvarken tro på eller fatta den lära, som går ut derpå, att folket skall känna sitt menniskovärde höjdt i den mån det betalar skatter till Staten.
Hr von Hartmansdorff har sagt att folkskole- och kurhusafgifterna skulle komma att försvinna om mantalspenningarne uphörde; jag har icke yrkat något sådant, och tror icke heller att det låter sig göra att befria arbetarne från dessa afgifter.
Men må man blott borttaga någon del af de flere olika skatter, som nu trycka den fattiges skuldror.
Vill man taga bort skyddsafgift, så skulle jag deremot ingenting hafva att invända.
Men att äfven afskaffa de öfriga afgifterna, torde vara för mycket på en gång.
Emellertid då vi nu icke ega något förslag i syftning att borttaga skyddsafgiften, och icke kunna veta om de till up hörande föreslås, så omfattar jag detta tillfälle att söka bereda någon lindring för de fattigare klasserna.
En annan talare har yttrat, att goda arbetare aldrig sakna husbönder; det vore
Väl om så alltid vore förhållandet.
Jag vädjar likväf till hvars och ens erfarenhet, huru ofta det händer att en arbetare, som är gift och har barn förgäfves söker att få tjenst, och således måste sakna husbonde, — måste sakna tillfälle att skaffa sig tak öfver hufvudet och tarflig utkomst.
Detta inträffar äfven understundom med den ogifte arbetaren, såsom t. ex. förliden höst, då ett svårt år var för handen, och då, åt - Den 23 Mars f. m. 431 minstone i min hemort, ganska många förgäfves sökte att få någon stadig tjenst, och således måste tillhöra deras antal, som mot sin vilja blifva lösa arbetare.
Hr von Hartmansdorff har vidare sagt, att de, som icke kunna betala, slipper det.
Ja! der ingenting finnes att taga, har Kejsaren förlorat sin rätt; men så länge de stackars arbetare, som jag önskar skona, ega något att utpanta, så slippa de ej att betala.
Den upgift Hr von Koch lemnat, att öfver 300,000 personer mäste årligen få afskrifning, bevisar utan tvifvel att personer debiteras, som sedermera icke kunna betala, d. v. s. ingenting ega att utpanta.
Åtminstone är det förhållandet i den ort der jag bor, att, s.å vidt någon förhoppning finnas, att arbetaren kan betala, så skattskrifves lian?
Hr von Hartmansdorff har förklarat, att om man här ville understödja honom deruti, att i allmänhet bibehålla alla grundskatter, så skulle man icke behöfva så många tull- och andra extra afgifter.
Jag tar mig i anledn. häraf friheten erinra, att Hr von Hartmansdorff i allmänhet icke visat sig serdeles eftergifven i fråga om tullafgifter, hvadan jag icke vågar hygga på den förhoppning att han skall tala för deras nedsättande.
Dessutom må jag bekänna att af två onda ting anser jag tullafgifterna långt rättvisare och jemnare träffa de skattdragande i förhållande till deras förmåga att erlägga skatt, än mången skattetite! af grundskattsnatur, för hvars bibehållande Hr von Hartmansdorff sä varmt talat.
Slutligen får jag förklara det jag tror att då vi ännu icke ega något förslag om skyddsafgiftens afskaffande, det lämpligaste är, att f. n. icke fatta något beslut i frågan; och det är af detta skäl som jag anhåller om Utlåt» återremitterande.
Efter det längre anförande, dermed jag tagit mig friheten besvära R. o.
Ad., skulle jag icke nu ytterligare uptaga Ståndets tid, sä vida jag ej funnit mig föranlåten att besvara några, som det vill synas af missförstånd, emot mig gjorda anmärkn:r, samt först och främst bemöta eli här fälldt yttrande, att mitt anförande skulle innefatta en ny motion.
Jag får med afseende härå blott hänvisa till början af Utsk:s Utlåt., deraf det synes att tvä motioner inom behörig tid blifvit väckta om mantalspenningarnes borttagande i hela sin vidd och tillika fästa upmärksamheten derpå, att Utsk. i första punkten yttrat sig öfver denna fråga, men sedermera, af samma motioner hemtat anledn. i 2:dra punkten, tillstyrka borttagande af mantalspenningarne för vissa personer.
Det af mig gjorda förslag kan, i full öfverensstämmelse med Utsk» och med vanligt förfarande, uptagas och behandlas.
Det innefattar endast, att de väckta motionerna skola till en del bifallas.
Bland öfriga anmärkn:r, sorn här blifvit emot mitt anförande gjorda är äfven den, att jag skulle hafva sagt, det skatt borde utgå efter för mö g enheter, dä den deremot rätteligen endast borde bestämmas efter förmågan att bära den.
Jag vill med anledn. häraf blott erinra om att de ord jag yttrat innehålla just 432 Den 23 Mars f. ni. denna sednare sals.
Jag liar nemi. sagl, att vära mantalspenningar tillhöra en klass af skatter, som till sin grund icke kunna försvaras, dä vid deras åläggande i allmänhet icke fästes billigt afseende ä de beskattades olika förmåga att utgöra skallen.
Hr von Hartmansdorff tyckes tro att jag ämnade föreslå alla skatters borttagande.
Ehuru jag ej tillhör deras antal, som älska skatter och anse dem, i och för sig sjelfva, för ett godt, har jag dock ej några sä sanguiniska förhoppningar, att någonting i nämnde syftning blifvit af mig vltradt.
Jag har endast sagt, det jag hyser den öfvertygelsen, att vi ingalunda äro i den ställning att vi icke kunna när som helst borttaga både den nu ifrägavaride och alla andra på oriktiga grunder hvilande skatter.
Till sådana räknar jag dem, sora trycka de fattiga.
Den talare, som förmenat, att jag skulle vilja afskaffa beväringsskyldigheten, har fullkomligt misstagit sig.
Tvertom skulle jag snarare vilja afstyrka alla inskränkningar i samma skyldighet.
Jag erinrade blott derom, att om man ock befriar vära arbetare från vissa skatter, skulle de i allt fall icke blifva lotllösa i afseende å Statsbördorna.
Bland myckel annat skulle de ock fullgöra beväringsskyldighet.
Jag tillägger nu, att, serdeles under de tider, som synas silinda, våra arbetare torde erhålla ett bättre fält, under fullgörande af denna skyldighet för medborgerlighelens utveckling, än genom erläggande af mantalspenningar.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att jag väl åberopat den Turkiska capitations-afgiften, men icke upgifvit huru stor den vore.
Jag är icke nu i tillfälle att göra delta.
Enl. de sisla underrättelser, som kommit mig tillhanda, och deribland en offentliggjord depesch från Lord Redcliffe till Lord Clarendon, hafva under sednare tiden den Turkiska Regeringen beviljat åtskilliga jemkningar i denna skatt, den s. k.
”Haralavh” eller ”Cliaradsc/i1'’, som blott utgår af den kristna befolkningen, eller rättare sagdt af alla icke Muhamedaner.
Ar 1815 var emellertid denna afgift, om jag rätt erinrar mig en statistisk upgift, 1 Pr.
Thaler på hvarje person, och således mycket högre än häV.
Jag har likväl valt detta exempel från Turkiet blott för att visa, att äfven detta land i sin närvande betryckta ställning anser sig kunna och böra borttaga den olämplig ansedda kopfskatten; och om det måste medgifvas alt i samma mån en skatt är hög, deslo värre är det att, då ett land befinner sig i en ogynnsam financiel ställning, borttaga den, så försvagas ingalunda min argumentation, derigenom att den ifrågavaride Turkiska skatten är högre än den ifrågavande Svenska.
För öfrigt har jag ingalunda velat i detta afseende göra annan jemförelse än mellan Turkiet i krigstillstånd och Sverige i fredstillstånd.
En talare har sagt sig ”trotsa” Adam Smith och andra Statsekonomiska författare, hvilkas satser jag anfört.
Ja, nog trotsar man Statsekonomien !
Emellertid tror jag mig tryggt kunna lemna åt den längesedan saligen afsomnade Adam Smith, att försvara sig mot slika anfall.
Öfriga Den 23 Mars f. m. 433 Öfriga anmärkmr äro till större delen besvarade af Frih.
Ilaab, bättre än jag kunde göra det.
Utan att vilja helt och hållet underkänna de skäl, som blifvit anförda för mantalspenningarnes bibehållande till någon del, kan jag dock icke undgå att uptäcka ett visst samband mellan den fråga, som af 11. o. Ad. i gårdagens plenum afgjordes, och den nu förevaride.
På grund häraf får jag tillstyrka återremiss af Utlåt.
Då jag å ena sidan är öfvertygad, att mina motståndares yttranden förestafvats af en menniskoälskande mening, hoppas jag å andra sidan att af dem icke misskännas derhän, att min öfvertygelse skulle härflyta från motsatta tänkesätt.
Den fruktan man här yttrat att många medellösa skola blifva debiterade för ifrågavar:de skatt är, efter min öfvertygelse, ogrundad, enär författningarne tydligen stadga, att församlingens sexmän skola vara närvar:de vid mantals- och skaltskrifningen, för att der lemna erforderliga uplysningar.
Dessa uplysningar inskränka sig icke allenast till att upgifva, hvilka söm bo inom socknen, utan de skola äfven innefatta redogörelse för huruvida någon befinner sig i sådan belägenhet, att lian ej kan för någon skatt debiteras.
Måhända är det en illiberalitet af mig att icke tro, det befolkningen i allmänhet skulle komma i bättre ställning genom borttagandet af denna skatt, äfvensom att jag genom en dylik åtgärd fruktar för sjelfsvåldas och prolelärernes lillvext.
Men det kan åtminstone icke anses vara någon illusion, att borttagandet af 360,000 R:dr årligen i mantalspenningar, hvilka under 50 års tid och, såsom jag förmodar, äfven under de sista åren varit i jemnt stigande, är en förlust för Statsverket, som på annat sätt måste återtagas.
Och med det begär alt minska de ordinarie skatterna, som här i går gjorde sig gällande, och hvilket äfven i dag somliga vilja än vidare utsträcka, kan jag icke fatta annat, än att vi slutligen råka in på. den farliga grundsats, som tilläfventyrs många önska, att alla ordinarie skatter skola försvinna, och att Statens behofver skola fyllas genom bevillning.
För min del anser jag detta för en stor olycka för landet; men vill deröfver icke yttra mig, enär saken redan förut blifvit på detta rum tillräckligt utvecklad.
Jag fortfar med mitt yrkande om återremiss.
Då jag föreställer mig, att Utsk:s ifrågavar:dé Utlåt, blir af R. o. Ad. återremitteradt, tager jag mig friheten fästa Utsk:s upmärksamliet på några ord, som tarfva en närmare tolkning.
Jag menar nemi. husmän oeh backstugusittare.
Med husmän tror jag, att man i de södra provinserna förstå torpare; hvaremot ordet backstugusittare förekommer i alla rikets provinser; men bland dessa personer finnas sådana, som sitta på sina afträdda hemman med ganska betydliga undantag, hvadan jag 5 H. 28 434 Den 23 Mars e. m. tror att mellan ifrågavar:de båda benämningar den skillnad i begreppet bör göras, att man med husmän förstår sådana, som icke éga jord, och med backstugusittare sådana, som icke njuta s. k. undan tags -förmåner.
Hr Gr. o. Landtm:s härefter först till bifall å StatsUtskis förevar:de Utlåt, framställda propos. besvarades med Nej, och uppå sedermera framställd propos., blef detta Utlåt., på grund af de deremot gjorde anmärkmr, af R. o. A.d. återremitteradt.
Hr Gr. o Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas kl. 5 e. m.; hvarefter då nu den utsatta tiden för H. K. II.
Hertigens af Södermanland bisättning var inne samt underrättelse ingått att liktåget snart komme att passera Riddarhuset, R. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ till 1 e. m.
In fidem protocolli, Albert Munck, Tliorsdagcn den 23 Mars 1854.
Justerades 3 prot.-utdr. för förmiddagens plenum samt pleniprot. för d. 22 sisth Februari f. m.
Föredrogs ånyo StatsUtskis d. 15 och 18 dennes på bordet lagda Utlåt.
M 64, Litt. F, i anledn. af motioner om upliörande af den s. k. mötes-afgiften.
Med afseende på den hemställan, som StatsUtsk. vid detta tillfälle gjort, ber jag att få lemna några uplysningar och på grund deraf anhålla om återremiss på Utsk:s Utlåt.
Kompani-möten vid indeldta Infanteri-Reg:tene infördes af Konung Carl XI i sammanhang med Indelnings-verkets fastställande.