Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta är likväl alldeles icke beskalfenhclen af hans egentliga åligganden; ty han har icke alt emottaga någon befallning af communen, ulan lian är endast och allenast förpligtad alt verkställa kronobefallniiigsmannens ordres och linn är således i allo Kronans tjensteman.
Det händer visserligen att honom åläggas vissa befallningar, sorn uteslutande borde tillhöra kronofogdarne eller på sin höjd länsmännen ; men sådana omständigheter hafva sina skäl, och det beror på den mängd bestyr, sorn under sednare lider äro kronobetjeningen ålagde, samt af dislriclernas liige med flere omständigheter.
Det heror till och med af personliga egenskaper och deraf beroende förtroende, om fjerdingsmannen någon gång kan få sig ombelrodda sådana värf, som egentligen icke tillkomma honom.
På det hela kan han således icke betraktas annorlunda än såsom en Kronans tjenare: han må nu vara allönad eller icke, hans aflöning må nu bestå i contenia bidrag af Slaten, eller lian må anses genom den personliga utöfningen af ett tjenstebestyr, som åligger hemmanet, fullgöra något som är honom af Staten förut godtgjordt, sä kan jag icke annat än förena mig i de åsigter, som både inom Utsk. blifvit yllrade oell äfven härstädes, synnerligen af Frih.
Palmstjerna framställda, att man mäste ogilla hvad Utsk. i denna del lillslyrkt oell deremot besluta, att fjerdingsmännen böra bibehållas vid de förmäner, som de förut hafva haft, och framför allt alt R. o. Ad. icke vid detta tillfälle matie godkänna det misstag, som blifvit offentligen y II ra dt, ali kronofjerdingsmannen skulle anses innehafva en corn in uual bela II ning.
Instämmande i de lalares åsigter, sorn före mig haft ordet, och som sökt att ådagalägga, alt fjérdingsmansbelätlnigen, hvad benämning man ock må gifva den, icke utgör annat än, såsom man utlryckt sig, den sisle länken af dc administrativa myndighelcrne inom landet, får jag för min del endast tillägga, att, då flere socknar tillhöra ett länsmansdistrict, xlet vore omöjligt alt umbära sä beskaffade tjenstemän i de socknar, der länsmännen icke hafva sin flostad, och alt dessa personer då äro ställde under länsmännen eller 4 II. 46 362 Den 20 November f. ni. den högre kronobctjcningen.
En talare har yttrat meningen med fjerdingsmannen vara endast, att de vid utmätningar skulle vara att anse såsom socknens vittnen.
Denna ide är ganska vacker, och jag skulle önska att den ägde sin tillämpning; men så är dock icke förhållandet.
Det finnes många fall, der fjerdingsmannen äro och måste vara den verkställande tjcnstemannen, i det hail på en gång förenar egenskapen af håde executor och vittne, och då kommer verkan af den sednare egenskapen ali helt och hållet förfalla.
Det har af en värd talare blifvit anmärkt, att då vid för flnlnc riksdag länsmännen tillädes förhöjda löner, man härmed äfven åsyftat alt de skulle kunna undvika att besvära fjerdingsmännen med de förrättningar, som de sjelfve borde göra.
Man trodde sig vid förra riksdagen kunna åstadkomma detta med en förhöjning af lönerne till 200 r:dr.
Men jag hemställer lill hvar och cn, om man med 200 r:drs lön kan hafva så stora anspråk, som man då ansåg sig kunna dermed förena.
Man ville icke blott, ali de skulle verkställa hvad de förut hade gjort, man ville äfven göra det villkor, att de skulle undergå, visserligen icke en vetenskaplig examen, men dock en examen, som fordrade studier, och detta allt för 200 r:dr.
Om en enskild, som vill skaffa sig en tjenare, icke har mera att bjuda på, än 200 r:dr, vore det också i den lägsta tjenstegrad, så skulle han icke blifva väl betjent för denna summa.
Man säger väl, alt länsmännen, utom ifrågavar.
200 r:dr, äfven borde kunna påräkna extra inkomster.
Det är just dessa extra inkomster, som mäste utgöra ett hinder för dem, att rätt kunna utöfva sina tjensteåligganden.
Att man icke hör anse fjerdingsmännens tjcnslcr såsom municipala befattningar, tror jag öfverensstämma med de Heste talares tanka, som här yttrat sig.
Man kan visst säga, alt, om således dessa tjenstemän skola af Staten aflönas, eli större anslag dertill mäste blifva behöflig t; men jag anser det icke vara afvigt, att en lön bestämmes, som fullt motsvarar besväret, utan endast att en mindre aflöning meddelas, hvarigenom man tydligen utmärker deras befattning vara, att slä under den egentliga kronobetjeningens lydnad och sålunda deras åliggande alt vara densammas handtlangare.
Då detta sätt skulle det anslag,'sorn erfordrades, icke blifva stort.
M ångeuslädes anses det äfven såsom en heder att tjena Kronan, och man gör derföre icke räkning på någon stor inkomst deraf.
Aflöningen skulle derföre endast afse det af mig nyligen nämnda ändamålet.
Dessa förhållanden kunna icke för Ulsk:s ledamöter vara obekante, och jag bekänner uppriktigt, att jag icke förstår hvad pluraliteten af Utsk. egentligen har menat dermed, att ifrågavar. befattningar skola anses vara communala bestyr, om man icke dermed har velat säga, att den siste verkställaren af Öfverhetens bestyr skulle vara en person, som, i följd af sin pligt såsom municipal-embetsman, kunde äga i sin makt att pröfva beskaffenheten af de ordres han fick, och således vara Den 20 November f. m. oförhindrad alt lyda eller icke.
För min del yrkar jag återrcmiss, och alt Ulsk. matie behandla frågan efter de åsigter jag haft äran framställa.
Landtm, tillkännagaf, att plenum kontin c att fortsättas kl. 6 e. m.
Vid granskning af det betänk., som Ulsk. afgifvit, linner man, alt vid första punkten Utsk. yttrat den åsigt, att fjerdingsmansljenslen vore af municipal natur, och pä denna grund afstyrkt, att något anslag till dessa tjenster skulle äga rum.
Slutsatsen kan jag gå in på, utan att derföre instämma i motiverna.
Jag delar de föreg:de lalarnes tanka, att denna tjenst hvarken kan eller bör vara en municipaltjenst.
Sjelfva definitionen af en municipalbefattuing förutsätter, att den måste vara inom gränsen af municipalstyretsen och icke inom gränsen af den administrativa makten.
Derpå ligger ju vigt, att i samma mån som man vill utveckla municipalstyrelsen, hör man akta sig att göra det så, att någon collision med den administrativa makten kan äga rum.
Jag anser det svårt att verkställa detta.
Innan municipalstyrelsen kommer att aga rum, så anser jag det vara af högsta vigt, att gränsen uppdrages emellan densamma och den administrativa myndigheten; ty eljest kunna municipalstyrelser blifva mera skadliga än nvltiga.
St. uppgjorde vid sista riksdagen ett förslag till K.
M. om communala ärendens behandling och communal-styrelsers inrättande.
St. föreslogo då bland andra befattningar för socknestämman, att den skulle behandla frågor om fjerdingsmäns af- och tillsättande.
K. M. bar likväl pröfvat denna punkt, och i Dess nåd. kungörelse afslagit denna af R.
St. yttrade önskan, samt låtit fjerdingsmannabefattningen lill- och afsättas efter förut gällande författningar.
På denna grund anser jag frågan såsom principfråga mera vigtig, än man i allmänhet betraktar den.
Fjerdingsmännerne måste det ovillkorligen åligga, alt i sista hand verkställa de befallningar, som från länsstyrelsen afgå, i den mån det kan tillböra deras tjenstebefattning.
Vore fjerdingsmannen en municipalembetsman, sä kunde han naturligtvis neka att efterkomma dessa befallningar.
Att vi behöfva fjerdingsmän, derom vittnar en längre tids erfarenhet.
Vi hafva alltid ägt dessa tjenstemän, och jag tror, att det alltid visat sig vara ett oundvikligt behof att äga dem.
Förbättrandet af länsmännens lönevillkor minskar icke behefvet af fjerdingsmän.
Länsmannen kunde lika litet sorn landshöfdingen bestrida alla sina befattningar, om han icke hade biträde af fjerdingsmän, så vida man icke ville, att lian af sin lön skulle bekosta dessa biträden, och det måtte väl icke vara meningen.
Huruvida fjerdingsmän böra förses med lön på stat eller icke, är den andra frågan i detta ämne.
Jag tror det skulle, vara bäst, om det blefve vid hvad det hittills i åtskilliga provinser varit.
Måhända i de län, der löner varit anslagna åt 304 Den 20 No vem lier f. m. fjerdingsman, del vöre ijculigast alt bibehålla deni, af det skäl, alt menigheten der är van vid det sältet alt löna dessa tjenstemän.
Inom Christianstads län finnas inga löner för fjerdingsman, och mig veterlig! har det aldrig funnits några.
Vi sakna likväl icke dugliga fjerdingsman, lill och med dem som hafva i 40 å 50 är bibehållit sina platser och af K.
M. fått hederstecken för det nit, hvarmed de skölt sina tjenster.
De finna sig icke illa deraf, och districterna, inom hvilka deras verksamhet ägt rum, hafva varit ganska belåtna med dessa personer, oaktadt med tjensten ej varit förenad någon lön.
Deremot inträffar det, att inom de provinser, der löner varit anslagna, fjerdingsmännen just derföre galt miste om andra små tillfälliga inkomster, hvilka de äga i de län, der löner icke finnas, och då fjerdingsmännens löner äro sä ringa, sä torde de derföre vara mest belåtna med all inga löner finnas, såsom del hittills har varit.
Det är pä denna grund jag anser lämpligt, alt fjerdingsmännens aflöning må hädanefter fortfara på samma sätt som hittills, hvilket jag tillstyrker, likväl med den modifiealion jag nu gjort, för den händelse, all detta betänk, blir återremitterad!, , att intet särskildt anslag må beviljas för de tjenster i trakter, der de förut icke baft lön, och jag får således anhålla 0111 bifall lill Ulsk:s tillstyrkande, alt icke något anslag lill fjerdingsmanslöiier, utöfver hvad som hittills ägt rum, må komma att beviljas.
En ledamot liar yttrat, alt Ekon.- Ulsk. låtit af Stals- och Ekon.Utsk:ns vid sisth riksdag, uti förevar. ämne afgilhe betänk, förleda sig att betrakta fjerdingsmannabefaltningen såsom conimunalbestyr.
Jag erkänner detta fel, om det är fel, att vara conseqvent och vidhålla principer, som vid flere föreg:de riksdagar gjort sig gällande.
Utsk. hade vid bedömmandet af denna fråga all välja mellan 2:ne motsatta åsigler: den ena, alt fjerdingsmannabefattningen vöre municipalbestyr, ilen andra att den vöre ett kronobesvär och fjerdingsman en Kronans embetsman.
Det kunde dervid visserligen icke undfalla Utsk., hvad flera ledamöter härstädes yttrat, ali fjerdingsmännen, efter nu antagen vana, egenteligen utgöra den lägsta graden af kronobetjening och således icke kunna anses såsom municipala embetsman; ja, att de nu tverlom äro blott och harl handtlangare åt länsmännen.
Jag tror dock, alt dessa fjerdingsman ursprungligen varit municipala embetsman, på den tid, dä, före inrättandet af ett ordnadt styrelsesystem för liela Riket, menigheterna genom valda föreståndare styrde sig sjelfva.
1 afseende på skatternas utgörande, nästan den enda punkt, i hvilken på denna tid riksstyrelsen med communerna hade beröring, var hvarje härad indeladt i distrieter, fjerdungar och attungar härad), och dessa distrieter hade hvar sina valda föreståndare (fjerdingsman oell atlungsmän), som ansvarade för uppbörden inom districtct.
Men då, vid samma lid, på hvilken Styrelsens centralisation här försiggick, odalbondcii i allmänna 1) e n 20 November f. m. 305 meningen nedsjönk från den högre ståndpunkt, Iian innehaft ender den gamla samhällsförfattningen, lill medelbar och skattskyldig undersale, glömde man småningom fjerdingsmannens egenskap af munieipal-embetsman, och länsmannen, dels af nödvändighet, der hans district var alltför stort, för att han utan biträde kunde sköta alla göromål, dels af beqvämlighet, pålade fjerdingsmännen en mängd bestyr, som cgcnteligen ej tillkommo denne; och sålunda bief fjerdingsmannens befattning helt annan än hvad den ursprungligen varit.
Det är lätt förklarligt, alt dä fjerdingsmannens ursprungliga befattning var, att ansvara för skatteuppbörden inom sitt district, men frälset icke utgjorde någon skatt, befattningen endast ansågs höra besörjas af de skattskyldige bönderna.
Småningom ansågs den såsom ett besvär, lagdt på skallejorden, i likhet med så många andra densamma vidhäftande bördor, närmast jemförligt med dagsverksskyldigheten.
Det blef nemi. ett åliggande för de skatlskyldige hemmanen, alt i tur, hvardera under en viss tidrymd, af vanligen ett är i sänder, antingen genom hemmansägaren sjelf, eller något hans tjenstehjon, biträda länsmannen i hans åligganden.
Sådant kunde förhållandet fortfara, utan allt för mycken olägenhet för fjerdingsmännen, pä en tid, dä, under enklare samhällsförhållanden, kronobetjeningens åligganden icke voro, såsom nu, af inängläldig och ofta af den kinkiga art, all för deras rälta utöfning erfordras en insigt och vana vid former, öfverstigandc-mängdens af allmogen förmåga.
Också har i sednare tider detta onus blifvit på del högsta öfvcrklagadt, och med allmogens numera lyckligen utbildade begrepp om sjelfständighet, synes del icke öfverensstämmande, att fungera såsom handtlangare, nästan drängar åt länsmännen.
Af dessa skäl hafva Konung och Ständer sökt ali befria fjerdingsmännen från de funclioner, som tillhöra kronohetjeningen, samt att återföra befattningen till den ursprungliga af ett communalbestyr.
Redan vid 1828—30 årens riksdag yttrade K.
M. den åsigt, alt fjerdingsmannahefatlningen borde, såsom den till sin grund varit, fortfarande utgöra, icke en tjenst, utan ett municipal-sysslande, som menigheten åligger att fullgöra; dock att, sedan kronohetjeningen blifvit med ti Ilräc k lige löner försedd, fjerdingsmännen icke med sådana pligler, sorn icke dem, utan rätteligen kronohetjeningen tillhöra, borde belastas; uti hvilken åsigt SlatsUlsk. då instämde.
Vid 1S40 års riksdag föreslog K. M. i propos.
N:o 4, ang:de lönereglering för landstatens tjenstemän och betjente, ”alt det till kronofjerdingsroännen utgående statsanslag skulle, i mån af nuvarande innebafvares afgång, upphöra, under förutsättning, att fjerdingsmännen icke må besväras med sådana göromål, som rätteligen tillhöra kronobetjeningen.
” StatsUtsk. i betänk.
N:o 42, s. 7, jemte tillstyrkande af lönclillökning för länsmännen till dubbla beloppet mot hvad de tillförene i lön uppburit, yttrade vidare: ”att dä fjerdingsmannahefaltning utgör ett municipalbeslyr, samt fjerdingsmäuuen, sedan länsmännen erhållit förbättrade lönevillkor, böra 300 Den 20 November f. m. befrias frän säd ane göromål, sorn rätteligen böra af kronobeljcningeft besörjas, borde de af statsanslag lill fjerdingsmiinncn utgående löner vid innebafvarnes afgång indragas”.
Delta StatsUtsk:s utlåt. ligger till grund för 11.
Sl:s und. skrifvelse N:o 83 vid sednaste riksdag, i hvilken skrifvelse återfinnes alldeles samma ordalag, som i StatsUtsk:s betan k., eller att, då fjerdingsmannabefatlningen utgör ett municipalbeslyr samt fjerdingsmännen, sedan länsmiinnuen erhållit förbättrade lönevillkor, böra befrias från sådana göromål, som tillkomma kronobe!jeningen att besörja, så borde fjerdingsmanslönerna indragas.
Vid sådant förhållande, oell sedan Konung och Ständer, under 14 års tid, samfäldt och öfverensstämmande förklarat fjerdingsmannabefattningen såsom ett municipalbeslyr och sökt alt derifrån afskilja de kronobetjeningen tillkommande förrättningar, så ansåg jag det icke tillkomma mig, såsom ledamot af ett Ii.
St:s Utsk., att, med ogillande af dessa de förenade statsmakternas åsigter om fjerdingsmannabefallningen såsom communalbestyr, återgå till den gamla satsen, att de utgjorde lägsta graden af kronobetjening, hvilken åsigt jag just sett statsmakterna söka motverka och i denna afsigt indragit de löner, hvilka tilldelats fjerdingsmännerne såsom kronobetjening, emedan de icke mera vore att såsom sådan anses.
Jag vågar hemställa, huruvida det kan vara conseqvent, att vid påföljande riksdag åter göra dem till kronobetjenler.
För egen del biträdde jag så mycket hellre denna af Konung och Ständer antagna åsigt, som jag anser, alt de jorden åliggande real-laster väl måste oförändrade bibehållas, men att personal-serviluter, hvilka tillkommit under fcodaltiden, meri numera anses förnedrande för den frie mannen, af detta skäl måste afskaffas; och fjerdingsmannabefattningen är just ett sådant, jorden vidhäftande, persouelt besvär.
Det är icke värdigt den sjelfständigt bonden alt göra drängtjenst åt länsmännen, alt på befallning af denne transportera fångar, eller gå andra ärenden, och detta är just hvad Konung och Ständer afsett, dä de lill dubbla beloppet höjde länsmännens löner, förmodligen i ändamål, alt för dem underlätta möjligheten att hålla en tjenare, som kunde skickas i sådaue ärenden.
Jag har icke förbisett de svårigheter, som vid verkställandet häraf uppkomma, att länsmännen få mycket att göra, och att fjerdingsmännen för närvarande äro dem till ett högst väsendtligt biträde.
Men, om stätsmakterne vilja conseqvent följa den princip de redan antagit, sä hafva de ingen annan utväg att afhjelpa detta, än att ytterligare öka länsmännens löner, eller, der sådant blir nödigt, minska districterna.
Jag hoppas jemväl, att länsmännens göromål skola något minskas genom utbildning af municipal-styrelserna, under hvilka, men icke under länsmannen, fjerdingsmannen skall subordinera; och med hvilka styrelser länsmannen, just derigenom att han behöfver deras biträde, skall sätta sig i vänlig beröring, samt i möjligaste måtto pådrifva och medverka lill deras inrättande.
Commuuerna skola då till sine
Den 20 November f. m. 307 fjerdingsman utse skickliga och lämpliga personer, hvilka, om de icke såsom förtroende emottaga uppdraget, och detta torde man hafva att frukta, måste af communen aflönas.
Härigenom förekommes, hvad sorn nu inträffar, att stundom den enfaldigaste bonde, som ej kan läsa eller skrifva, skall, då det blir hans tur att vara fjerdingsman, förrätta åligganden, som äro af temligeu kingig art.
Jag skulle för min del tro, att fjerdingsmännen, äfven såsom municipalembelsmän kunna utöfva en slags polismyndighet i socknen, och jag anser detta högst nyttigt, pä det ej den execuliva maktens organer må komma i allt för bjert beröring med folket; jag anser, alt denna myndighet bättre än nu utöfvas genom en af communen vald lämplig person, än genom en tilläfventyrs högst oskicklig.
Palmstjerna, Carl Otto: Gr.
Sparre har på ett ganska öfverlygande sätt utredt ämnet.
Jag instämmer i många delar med Grefven, t. ex deruti, att fjerdingsmannaljensten icke bör vara ett krono- utan ett munieipalbestyr.
Jag har också endast sagt, att ifrågavar.
Ijenster för närvarande äro kronobesvär, och innan ny instruction för fjerdingsmännen blir utfärdad och tillämpad, så förblifva en stor del af fjerdingmansbefattningarne kronobesvär.
Fjerdingsmännen äro, såsom förut är nämndt, ålagde, dels genom äldre författningar, dels genom 1728, 1733 och 1770 årens författningar, att biträda i utsökningsmål.
Genom äldre författningar, hvilka dels 1792 och dels 1819 blifvit förnyade, äro de ålagde att föra fångar, och genom författningen 1789 att biträda vid gripande af lösdrifvare.
När länsmännens antal blir tillräckligt och verkställandet af nyssnämnde åtgärder blir pä annat sätt ordnadt, så anser jag också för min del, att alla löner för fjerdingsmännen böra upphöra; men intill dess detta blir verksteldt, sä anser jag del orätt alt indraga dc löner och boställen, som för dessa tjenstemän redan linnas.
Den nuvar. fjerdingsmansbefaltningen har, pä sätt Gr.
Sparre upplyst, tillkommit från äldre tider, men Gr. slutade med alt säga, alt det var vid feodaltiden, sorn fjerdingsmännen började att blifva tjenare åt länsmännen.
Detta anser jag vara ett misstag, helst Grefven förut ganska riktigt upplyst, huru och på hvad sätt författningen tillkommit.
Jag vill likväl medgifva, att vid den s. k. feodaltiden, då Pikets Adel hade flere och vidsträcktare rättigheter än för närvarande, fjerdingsmännen måhända hafva i flere afseenden blifvit länsmännen mera underordnade än förut, då fjerdingsmännens bestyr voro af mera communal natur, än de sedermera blefvo.
Nu skulle jag för min del icke tro, alt här behöfver sättas i fråga, att, i motsats mot hvad Ständer och Konung vid föregående riksdagar hafva förklarat, nemi. att fjerdiugsmansbefattningen är ett commuualbestyr, uu skulle sägas: det skall förblifva ett kronobesvär.
Jag har endast föreslagit, att tillsvidare de för fjerdingsmännen disponerade boställen mätte bibehållas.
Med orden ”lills vidare” menar jag intill dess andre författningar i afseende på 3(5S Den 20 November f. m. fjerdingsmanstjenslerne blifvit bestämde: ty intill dess anser jag, att det nuvar. förliåIlandet bör förblifva orubbadt.
Det är visserligen sant, såsom Frih.
Gederström sagt, att för lia Ilandet kan blifva ganska olika i särskilda orter; ty i en del orter finnas inga löner, på andra ställen deremot finnas sådane; men då af ålder förhållandena ordnat sig på ett visst säll, sä kunna de icke ulan olägenhet någonstädes afbrytas, och innan man har boredt en öfvergång lill en annan ordning, hvarigenom desse tjenstemäns nuvar. åligganden skulle komma alt upphöra, så måste man viii också vara betänkt på att öka länsmännens antal.
Jag anser alt det icke är förenligt med det allmänna bästa, att på en gång besluta, det fjerdingsmännens lönande af Slaten skall upphöra, innan man beslutat att sälla något annat i stället.
Men jag fruktår, alt delta skulle medföra större kostnader för statsverket, än att fortfarande låta de föga betydliga boställen, som fjerdingsmännen innehafva, förblifva lill deras disposition.
Der länsmänsdislricterna äro mycket folkrika oell der mycken rörelse är, samt mycken conflict af samhällsförhållanden, skulle en länsman blifva urslåndsatt ali fullgöra sina åligganden.
Jag anser, alt man bör förekomma ett sådant förhållande, och att i och med detsamma som fjerdingsmännens löner och boställen indragas, länsmänsdislricterna böra undergå en ny fördelning, så alt. de blifva i tillfälle alt väl verkställa hvad dem åligger.
Den vid sisla riksdag skedda löneförhöjningen för länsmännen är icke lillfylleslgörande; ly länsmannen är icke mer än en enda menniska, som icke kan på samina lid uträtta särskilda åligganden på olika ställen, hvilket likväl ganska ofta skulle erfordras.
Om man betraktar de mångfaldiga göromål, som förekomma inom ett Iäusmansdislrict, sä skall man linna, alt länsmannen omöjligen kan vara med pä alla ställen der han borde vara.
Det är endast med fjerdingsmännens biträde, som han kan sköta sina mångfaldiga åligganden, och om dessa tjensler borttagas, så kommer oordning visserligen att deraf blifva en följd.
Jag anser derföre, att de lill fjerdingsmännen nu disponerade boställen och löner böra för dem lills vidare bibehållas och skall, när vi komma längre fram i detta betänkande, eller när sista punkten af betänk, blifvit föredragen, tillstyrka hvad Ulsk. der föreslår, nemi. att ”R.
St. mätte hos K. M. i und. anhålla, all en författning må blifva utfärdad, som närmare bestämmer de åligganden, hvilka af fjerdingsman böra ombesörjas, samt de friheter frän vissa serviluter, som de för denna befallning böra få tillgodonjuta.”
När denna författning utkommer, sä bör i och med detsamma också en reglering bestämmas, som är lämpad efter den nya författningen, och nya löner dä anslås, eller hittills varande indragas, sä alt alltsammans blifver ordnadt efter en enda åsigt på en gång; men icke är det i min lanke lämpligt alt delvis bortrycka hvad som hittills funnits, innan något annat blifvit satt i stället, som uppfyller samma ändamål.
Ilär Deli 20 November f. m. 360
Här är anmärkt, att jag skulle hafva sagt, ali fjerdingsmännen biträda vid syner.
Jag yttrade endast i förbigående, alt bland deras förra, äldre bestyr, äfven bar varit bestyret med boställssyner, hvilket för närvarande likväl icke i allmänhet äger rum.
Jag anhåller om IIr Gr. o. Landtnäs propos. i öfverensstämmelse med den mening, jag tagit mig friheten yttra.
Jag har blifvit föranlåten att begära ordet ännu en gäng, i anledn. af Hr Åkermans yttrande.
Ilan bar framställt såsom ett factum, att Ijerdingsmannen mäste i många fall göra länsmannens tjenst.
Jag bestrider, alt missbruk någonsin får tagas såsom grund för lagstiftningen, och den värde talaren lärer, om lian ihägkommer sin befattning, icke erinra sig en enda ordres lill fjerdingsmannen att verkställa en utmätning, utan bans ordres mäste vara lill fogden, och fogden har aldrig ägt makt att förordna fjerdingsmannen dertill, ty fjerdingsmannen skall utgöra hans vittne vid utmätningen, eller också mäste lian hafva två andra särskilda vittnen, i fall fjerdingsmannen af andra bestyr är hindrad att dervid närvara.
Om nu vederbör.