Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad var det för dumma fantasier?
Hon kunde väl inte gifta sig med alla dem, som friat till henne och livad behöfde hon mer tänka på Säfve än på de andra!
Var det därför, att hon ändå höll af honom?
Hvad alla dessa stridiga tankar och känslor plågade henne, hvad hon var nervös, inte kom hon ner till Kristianstad i sommar nej, hon fick allt fara till någon badort och stärka sig, hon hade ju både blifvit blek och mager.
I alla moster Hannas bref talades det om Säfve.
»Han kom sällan upp till dem nu.
I onsdags hade han varit hemma, morbror Lars hade råkat honom och tagit honom med sig, men det var inte något roligt besök.
Han hade suttit och sett åt pianot och inte sagt många ord.
Jo, när han skulle gå, hade han frågat, om borgmästarinnan nyligen haft några underrättelser från Göteborg och bedt få veta, hur fröken Sköld mådde.»
— Jag sade som sanningen var, att du mådde bra och att du varit mycket med dessa månader.
Han bad mig hälsa dig.
Jag tyckte, att han hostade styggt.
Lars sade, att han ej så snart skulle öfvertala Säfve att komma hem till oss igen, han hade blifvit så förbaskadt tråkig.
Man kunde ju inte få ett ord ur honom, en riktig träbock.
Du vet ju, hur morbror alltid tar till, nåja så vidare rolig var han just icke.
Men det kan man väl inte undra på, det var för svåra minnen för honom.
Och när man bär på en bjärtesorg.
I ett postskriptum stod:
Du blir kanske ledsen öfver hvad jag skrifvit om Säfve?
Jag tyckte han såg kryare ut igår, vi råkades på en soupé hos Wickmans.
Anna var mycket vild, jag tycker hon är så emanciperad, nästan utmanande mot somliga herrar.
Jaså, hon slog sig fortfarande ut för Säfve.
Nå, det hade hon inte mycken tack för, han hörde inte till de herrar, som snart märka något dylikt.
Och så försjönk Edith åter i sina tankar:
Undrar om man kan bli lycklig, fast man inte är dödligt förälskad i den man gifter sig med.
Det är väl ändå hufvudsaken att vara älskad.
Tänk att vara föremål för en hängifven, ädel mans kärlek att vara så lycklig att få taga emot, ej alltid afvisa.
Fordrade hon värkligen för mycket af lifvet, var hon för pretentiös?
Hur många äktenskap kände hon ej till, där kärleken från början endast varit på den ena partens sida och hvilka slagit bättre ut än många andra.
Kärleken hade väl kommit efter giftermålet, hvarför skulle det ej kunna gå så med — — — Och hvilken lycka var det ej att kunna bereda en annan människas lycka!
Det var ju kvinnans mission här i lifvet.
Dagarne gingo, man hade hunnit till början af Mars.
Edith var fortfarande klen och plågades af sömnlöshet och oro.
Det var outhärdligt, det var ej att stå ut med — hon måste göra slut därpå.
Ja, hon skulle skrifva sitt »kom».
Hon skulle göra honom glad, lycklig, frisk och själf bli glad och lycklig.
Och ju mer hon tänkte sig in i tanken, att hon skulle bli hans, desto lättare kände hon sig.
Hon började glida in i en känsla, som kanske ännu ej var kärlek till honom, men som helt visst var kärlek till hans kärlek.
Gudskelof att hon beslutat sig, tänkte hon denna kyliga höstmorgon, där hon satt vid fönstret med en öppen bok i knäet.
Det var som om hon haft dåligt samvete gent emot honom, som vore det hennes skuld, om hans lif blef förfeladt, förstördt.
Fan tycktes inte ha lust för något, skref mostern, inte intressera sig för vare sig musik eller annat, som förut brukat upptaga hans fristunder.
Hans läkare hade blifvit orolig och skickat honom till Stockholm för att förströ sig.
Han hade varit borta en fjorton dar och var nyss hemkommen.
Han såg liksom lite kryare ut, men han hostade mycket om nätterna, det visste borgmästarinnan genom hans städerska.
Stackars, stackars Säfve!
Ja, hon hade beslutat sig, hon skulle skrifva till honom, genast, denna förmiddag.
När hon väl var förlofvad med honom, skulle hon uppriktigt säga honom, hvad det var i hans sätt och hans tal, som hon ej tyckte om, hon kunde nu ej erinra sig något särskildt, men om något skulle förekomma, behöfde hon ju bara säga:
Sven gör inte så, säg inte så.
Det kunde ju inte vara svårt, att hon inte förut tänkt på, hur gärna han skulle vilja rätta det han kunde och i alla fall, det var ju endast något yttre, en obetydlighet, det viktigaste, karaktären, var hon ju säker på.
Hvad han skulle bli lycklig, när han fick hennes bref med det lilla betydelsefulla ordet!
Moster skulle också bli lite till glad, när hon fick höra det.
Hon skulle bli öfverlycklig, det hade ju varit hennes älsklingstanke att se dem förenade och få Edith dit ner.
Det blefve nog genant att skrifva och berätta det, efter allt hvad hon sagt, och så där plötsligt, — men det var ju inte plötsligt, hon tyckte, att det var så länge, hon burit på dessa tankar, låt se, hur länge — snart fyra månader!
Undrar om Sven skulle tycka, att hon var ombytlig!
Åh, nej, han skulle bara bli glad, hade han inte förutsagt att det skulle så gå och visste hon ej, att när han fick hennes ord, om en månad eller om många år, så skulle den stunden bli den lyckligaste i hans lif.
Han hade nästan haft en förkänsla af att den skulle komma.
Det var som om hans vilja framtvingat den!
Hon skulle skrifva brefvet nu, men ej skicka af det förr än i morgon, då skulle det komma fram på hans födelsedag, den 14 Mars.
Hon skulle ge honom sig själf till födelsedagsgåfva.
Hon smålog i det hon gick fram till skrifbordet och började leta i sin portfölj.
Det här skulle hon ta!
Ett kort af fint velinpapper, som hon köpt i Paris.
Några flygande svalor ritade för hand i ena hörnet, — vårfåglar, glädjebud!
Hon satte sig ned och skref med sin stora, vackra stil ett »Kom» och så namnet.
Och så adressen på kuvertet.
I afton skulle hon tala om det»för mamma, som nog skulle bli öfverraskad och glad.
Att den där lilla papperslappen skulle kunna skänka så mycken glädje.
Hvad det var eget att tänka!
Hon öppnade portföljen och lade in brefvet tills i morgon.
Klockan var sju på aftonen.
Edith satt vid pianot och spelade igenom några nya noter, som hon fått till påseende.
Så öfvergick hon på en gång till ackompagnementet af »Liebeslied» och slutligen intonerade hon violstämman, spelade den så som Säfve gjort det den där sista gången.
Den skulle de spela tillsammans, när han kom.
Undrar när han kom, och om det skulle bli svårt att möta honom.
Det vore väl omöjligt att säga något, hon skulle bara —!
Nåja, det redde sig nog.
Hon ville ej mer göra sig onödiga bekymmer.
Hon hade ändtligen beslutat sig, det var det viktigaste.
Modren kom in med en tidning i handen.
— Stör jag dig Edith? frågade hon.
I alla fall var det bra att du kom, mamma lilla, jag skulle tala med dig om något.
— Spela du stycket till slut!
Jag skall läsa min Stockholmstidning, det har jag inte hunnit med idag.
— Ja, jag skall vänta tills det är gjordt.
Edith fortsatte med sin Liebeslied.
Månntro mamma skulle känna igen den, när hon fick höra den nästa gång — med viol!
— Nej Edith!
Har du sett det här, ljöd det plötsligen från soffan.
— Nej, jag har inte läst tidningen i dag.
Kurt lade embargo på den genast den kom, och han har väl burit den på sig sedan dess.
— Din vän häradshöfding Säfve är förlofvad.
Edith rusade upp, men hejdade sig och blef stående vid pianot.
Det är inte möjligt, det är inte han.
— Ja, det kan väl inte vara någon annan.
»Förlofvade Sven Säfve, Anna Wickman, Kristianstad.
Tillkännagifves endast på detta sätt.» Häradshöfdingen heter ju Sven.
Det var inte utan, att Hanna alltid påstod, att han tyckte om dig.
Det var väl ett misstag
— Ja, naturligtvis var det ett misstag.
— Nå spela vidare!
Jag borde inte ha stört dig, men jag trodde, att det skulle intressera dig, eftersom ni voro så mycket tillsammans, både i vintras och för två år sedan.
— Du hade mycket rätt.
— Vet du Edith, du ser så frisk ut i afton, du är riktigt rödblommig.
Gudskelof, jag tror inte jag mer behöfver vara orolig för din hälsa, det var onödiga bekymmer.
— Ja, onödiga bekymmer!
Nej, hon kunde inte sitta stilla.
Hon spelade några takter för att modren ej skalle märka något och när denna var djupt inne i sin tidning, steg hon upp, i det hon mumlade något om, att hon fått näsblod och skyndade in till sitt.
— Nej, nej, det var ofattligt, obegripligt!
Hon vred ihop den tunna batistnäsduken, hon höll i handen, så att den brast och så skrattade hon ett kort, hånfullt, nervöst skratt.
— Jaså, det var evigheten! O, hvad hon föraktade sig, hvad hon harmades på sig!
Gå och sörja för en sådan, inbilla sig, att han gick där och var olycklig.
Blek!
Naturligtvis, det var han också, innan han friade till henne, och hostade — det hörde till.
Så enfaldig, så eländigt naiv hon varit, gå och ängsla sig för att han skulle sörja sig till lungsot och dö, — minsann man dör för att man fått en korg!
Förbittra månader af sitt lif med tanken på —!
Efter tio år — hela lifvet, hå, hå sådana öfverord.
Hur länge var det sedan den 16 November, inte fullt fyra månader.
En enka får ju, åtminstone officielt, sörja sin man ett år.
Nåja, enklingar ha då rättighet att gifta om sig efter ett halft, men hur länge sörjer man en död kärlek?
Tre månader — jaså tre månader.
Det var bra att veta!
Och hvem hade ersatt henne, Anna Wickman.
En af stadens aldra obetydligaste flickor — han, som aldrig kunde älska annat än den, som var så begåfvad, så ovanlig, så intelligent, så musikalisk som hon.
Så intelligent, jo det hade hon bevisat dessa månader.
Åh dessa månader, dessa månader!
Jo nu finge han då ett musikaliskt hem.
Anna, som knapt visste skilnad på en vals och en polka, som inte kunde hålla sig tyst i tio minuter under det andra musicerade!
Det var en smickrande ersättning, men Anna hade då uppmuntrat honom tillräckligt, kanske friat själf, han påstod ju, att det skulle han aldrig mer våga — jaså det var till henne, Edith — det hade väl gått lättare nu sedan han blifvit van.
Fria själf.
Tänk, om hon skickat af brefvet!
Hur nära det varit!
En tillfällighet, en dag senare!
Åh, det hade fattats— det hade bara fattats!
Om hennes »kom» hade kommit på hans förlofningsdag.
Nej, den förödmjukelsen var hon då besparad — men inte den blygsel hon kände för sig själf.
Hon, som brukade predika, att man aldrig skulle gifta sig annat än af kärlek — hon hade nu varit nära att göra ett raisonnementsparti och hvilket — med en man, hvars kärlek ej varit djupare än att han tröstat sig efter tre månader, en man, hon från början nästan haft aversion mot!
— Edith, du är väl inte sjuk, du dröjer så länge, ljöd modrens röst.
Hvarför har du läst in dig?
— Jag går igenom något, som jag inte haft tillfälle med förut och jag ville inte att gossarne skulle störa mig.
Men jag är alldeles frisk, alldeles.
Jag kommer genast.
Följande dag kom bref från borgmästarinnan:
»Käraste Edith!
Jag förmodar att du genom tidningarne fått reda på den stora nyheten med Säfves förlofning.
Jag har aldrig blifvit så öfverraskad i hela mitt lif.
Här påstår man, som alltid vid förlofningar, att det är ett gammalt tycke.
Det beror ju på hvad man kallar gammalt, å ena sidan har det nog varit så.
Jag har inte kunnat tänka på något annat dessa dagar, jag tror aldrig jag kan få samma känsla för Säfve som förut, jag hade svårt att lyckönska honom i går, då de nyförlofvade voro här på visit.
Han var generad, men inte mycket mer än vanligt.
Anna såg strålande ut och skötte den allra nödvändigaste kurtisen.
Apropos Edith, medan jag kommer ihåg det, så skrif en rad på ditt kort och lyckönska honom, det bör du göra af många skäl, han skulle kanske annars tro, att du är stött, därför att det skedde så snart efter hans frieri till dig.
Och det vet ingen bättre än jag, att du inte är, du lär väl tvärtom triumfera och tänka: nu får moster Hanna se, att jag hade rätt.
Ja, det var nog bra, att du inte fäste dig vid honom, när det inte var mer karaktär än så, det hade jag aldrig trott om Säfve.
Jag sade något i den vägen till Lars, men han blef riktigt häftig på mig.
»Hvad fruntimmer ha för besynnerliga idéer, sa’ han.
Flickan ger karlen en korg och så begär du, att han skall gå ogift hela sitt lif för det» »Nej inte hela sitt lif, Lars, sa jag, men några månader.» »Ett sådant sentimentalt pjåsk, hon ville ju inte ha honom och då är ju saken klar, han var ju fullkomligt fri.
Nu kanske han blir mänsklig igen, man kunde ju inte umgås med honom sista tiden.»
Jo du, så resonnera männen, men det kan jag inte».
Nej inte hon häller, men morbror Lars hade kanske rätt.
Det var väl en öfverdrifven känslighet, någon kvarglömd surdeg från romantikens och trubadurernas dagar, som väl måste försvinna i detta praktiska, nyktra tidehvarf, som är så rastlöst, så febrilt att människorna måste följa med i farten och ej ha tid att vänta — inte ens några månader.
Gudskelof, att moster ingen aning hade om hur nära det varit!
Att hon beslutat sig för att riktigt öfverraska henne!
Jaså, det hörde till komedien, att hon skulle lyckönska honom.
Ja, det var sant, det kunde hon göra af uppriktigt hjärta och sig själf med.
Hon skref på sitt visitkort: »Edith Sköld önskar
Er all möjlig lycka till förlofningen.»
Det var visst den rätta formen.
När hon öppnade sin portfölj för att taga fram ett kuvert, föll det förseglade brefvet från gårdagen ner på golfvet.
Hon vardt mörkröd i ansiktet, när hon böjde sig för att taga upp det.
Så öppnade hon kakelugnsluckan och kastade in brefvet i brasan.
Det böjde sig, snodde, vred sig och föll slutligen samman till aska.
Edith stod och såg på tills det förkolnat, sköt så till kakelugnsluckan med foten, tog sitt gratulationsbref från skrifbordet och gick ut ur rummet.
EN SKULDSEDEL.
Ni kunde gärna låta mig se de där skizzerna jag gaf er, när jag var på Säfsjö.
Är det inte alldeles otroligt, att det är tolf år sedan?
— Ja, tolf år, det var sommaren sjuttiofem.
Det var något drömmande i hennes tonfall, då hon svarade honom, det var som om hon snarare talat till sig själf än till honom.
Samtalet fördes på franska, ty Gerhard Viggo var halft fransman och talade sitt modersmål brutet och med svårighet.
Han hade tillbragt största delen af sin ungdom hos en farbror i Lyon och var nn sedan femton år bosatt i Paris.
Han hade ursprungligen egnat sig åt affärslifvet, men då hans håg och anlag så omisskänneligt stodo till konstnärsbanan, hade han ändtligen efter många stridigheter lyckats öfvertala sin far att få bli målare i stället för bankir.
Han var inte så helt ung, när han slog om sin bana, och han hade i början haft ringa fram- gång, men under de sista årens saloner hade hans taflor väckt stort uppseende och den ena af dem, han i år utstält, hade till och med fått medalj.
Nu var han på ett kort besök i fäderneslandet, på väg till Stockholm och hade på genomresa stannat en dag i Helsingborg för att göra sin uppvaktning hos professorskan Wehlert.
Han satt nu midt emot henne i en bekväm länstol och såg från topp till tå ut som en veritabel parisare med sin fina, ungdomliga figur, sina lifliga gester, sina mörka tjusareögon, det svarta spetsiga skägget och det krusiga håret.
Han sade långsamt:
— Det är som en dröm, nu när jag ser er igen och isynnerhet när jag hör er tala.
Och det märkvärdigaste af allt är att vi icke råkats sedan dess; alltid, när jag farit härigenom och frågat efter er, har ni varit på landet eller ej kunnat ta emot, och när ni var i Paris med er man, sökte ni ej engång upp mig.
Det hade varit så roligt att få ta emot er i min atelier, jag har några gamla mattor och vapen från min orientresa som gör den pittoresk nog.
Det var inte snällt af er.
Men jag är trofast och när jag kom hit i går och mötte er på gatan — —
— Så kände ni inte igen mig.
Rösten lät ironisk.
— Nej, men var det underligt!
Jag såg er sist som en outvecklad sexton års flicka och möter er så för första gången efter tolf år som en charmant och ståtlig ung fru.
Apropos, ni kunde gärna låta edra små flickor komma in och hälsa på farbror, ni vet ju att jag alltid varit förtjust i barn och det är jag än, fast jag är en gammal inbiten ungkarl.
Han strök lätt med sin hvita väl vårdade hand genom skägget.
Hvad hon väl kände till den där gesten och det fina ärret på den höga pannan.
— Ja, ni hade en stor makt öfver barn, min brors småttingar lämnade er aldrig i fred — och jag — — —
— Kände ni genast igen mig fru Louise, ur- säkta att jag säger så, jag tycker det är så besynnerligt att säga fru professorskan, som jag väl egentligen borde kalla er enligt alla svenska artighetsregler.
Han uttalade titeln på svenska och med en skorrande, halft moquant betoning, som kom henne att småle.
Hvad han var sig lik med sin pojkaktighet, framgången hade åtminstone inte i det afseendet förändrat honom.
En stor artist, men på samma gång, som så många andra stora artister, ett stort barn, tänkte hon.
— Ni får kalla mig hvad som faller er bekvämast.
— Ja, då säger jag madame Louise — ni vet, att jag fick säga Louise på Säfsjö, jag var så mycket äldre än ni, nästan dubbelt så gammal, mins ni, när vi räknade ut det och ni bad att få säga »farbror».
— Jaså, ni kände igen mig, ja, jag har väl inte förändrat mig så mycket som ni.
Och ändå var det något hos er, som föreföll mig bekant, när jag igår råkade er och som gjorde, att jag genast frågade kapten Sölfve: hvem är den där charmanta damen?
Professorskan Wehlert, svarade han, Louise Anker i sig själf.
— Och då kom ni ihåg mig?
— Hvad ni är stygg, liksom jag någonsin kunde glömma den där sommaren och er, den lilla pikantaste, uppriktigaste, naivaste oskuld, jag någonsin råkat.
Jag har inte sett många unga flickor sedan dess, det fins inga unga flickor i Paris, åtminstone inte i er genre, bara unga fruar, hvilket ju också är förtjusande, men farligare.
Apropos, jag är nyfiken få veta om ni är lika egendomlig och olik alla andra som ung fru — som ni var som ung flicka.
Han drog sin stol närmare hennes och såg henne in i ögonen.
Hon vände sig bort och sade hastigt, för att byta om samtalsämne:
— Ni har haft mycken framgång under dessa år.
Jag gratulerar er till medaljen.
Det var en stor heder ...
— Ja, den var rolig nog.
Hvem kunde trott det sist vi råkades.
— Jag trodde det, jag förutspådde, att ni skulle bli en ryktbar målare.
Visa mig nu de där skizzerna!
Det var under min aldra argaste impressionisttid, innan jag fann mig själf, min stora efterapningsperiod, som jag nu inser, att den var, då jag var hemma i Sverige.
Den gången hade jag endast studerat, några år, jag var alldeles yr och försökte måla som de andra, kamraterna och mästarne.
Det är märkvärdigt, att det skall vara så svårt att begripa, att man i konsten som i lifvet aldrig kan se med andras ögon, endast med sina egna.
Tag fram dem, så är ni snäll!
— Hvarför vill ni se dem, jag har för öfrigt endast en skizz, mitt porträtt.
— Låt mig se, det kan vara lustigt nog.
Jo, jag håller på att från vänner och bekanta tigga tillbaka mina ungdomssynder, det är förargligt, när de visas fram för kreti och pleti som prof på Gerhard Viggos talang.
Och så yrkesbrödernas retsamma:
»jaså får man medalj i Paris, när man målar på det viset».
Ni kan inte tro, fru Louise, hvad det käns ljufligt att rifva sönder en sådan där blyertsteckning eller ännu bättre skära i tu en duk, som gör ondt i ögonen.
De äro de värsta, de äro så gräsligt gröna i mer än ett afseende.
— Var inte orolig, jag har endast ett helt litet utkast.
Hon reste sig upp och gick fram till en gammal modig boule-möbel, som stod i ena hörnet af det stora rummet.
Hon gick långsamt, liksom dröjande, det var som om det kostat på henne att taga fram den där bilden från länge sedan.
Hans bruna egendomliga ögon med sin sammetsmjuka liksom hypnotiserande blick, följde henne.
Hon var också väl värd att betraktas af hans konstnärsögon, där hon stod, högrest och smidig i sin enkla mörkröda klädning och vred om den lilla förgylda nyckeln i låset på den ena af lådorna.
Det var ett märkvärdigt utseende, snarare trolskt än vackert, något zigenareaktigt i de svarta ögonen och den mattgula hyn och i synnerhet i draget kring munnen med sina något tjocka läppar.
Hon bar håret högt uppkammadt öfver en valk, troligen för att den silfverhvita locken midt öfver hjässan skulle komma till syne, den enda breda hvita strimman i det svarta håret bildade en egendomlig kontrast mot de ungdomliga dragen.
Det var ett utseende, som efter olika uppfattning kunde kallas fult eller vackert, men aldrig ointressant.
— Jag gör er visst mycket besvär, madame Louise.
— Nej, här är det.
Han gick fram till byrån och stälde sig bredvid henne.
Hon höll pappersbladet, som synbarligen var rifvet ur en skizzbok, i handen och han lutade sig öfver hennes axel och betraktade det uppmärksamt och länge.
— Det var inte så oäfvet, som jag trodde, det är åtminstone lif i det, det är det bästa jag sett sedan den tiden, men jag får väl i alla fall rifva sönder det fru Louise.
Nej vänta, hvad är det jag klottrat på baksidan.
Troligen någon svärmisk tillegnan.
— Låt se!
— Nej, ge mig skizzen, läs det inte, det är bara dumheter.
— Jag glömde alldeles bort —
— Säg: »Gerhard, jag ber dig» och lägg hufvudet på sned som du brukade göra på Säfsjö, när jag hade varit stygg, och se på mig som då, annars inte.
Tag den gärna för mig!
Det var bara en dum grannlagenhetskänsla —
— Skuldsedel, läste han.
Jag tycks ha förskrifvit mig till er.
Jaså inte!
Nå, hvad då?
»Jag, Gerhard Viggo, förbinder mig att till Louise Anker i utbyte mot denna skizz skänka den bästa tafla, jag målat, när hennes förutsägelse slår in och jag får medalj i Paris.
Säfsjö, sommaren 1875.»
Nå, här har jag ju svart på hvitt på, att åtminstone en kvinna trott på mig och inte blifvit sviken.
— Ja, jag trodde på er.
— Nu förstår jag, hvarför ni ej ville, att jag skulle läsa inskriptionen, ni ville ej påminna mig om, hvad jag är eder skyldig.
Ni har er tafla säker, fru Louise, jag har en bit, som jag tror ni skall tycka om och som jag skall ta mig friheten skicka er, när jag kommer hem.
— Tack, jag vill inte byta, vi ska inte tala om det, det kommer inte i fråga.
— Ja, men jag är inte belåten med, att det enda minne ni har af mig skall vara detta.
En sak kan man i alla fall ändå se på det här, och det är, att ni förändrat er sedan dess, blifvit mycket vackrare.
Det var allt likt er som ni såg ut då.
— Jag var ett mycket fult barn.
— Fulhet är ett så relativt begrepp.
Det beror på ögonen som se.
Jag tyckte alltid ni var vacker, det var något så pikant, så olikt alla andra i ert utseende och väsen.
Mins ni, hur många gånger, jag sade det?
— Jag sörjde öfver mitt utseende, sade hon sakta, liksom för sig själf — alla tyckte jag var ful, isynnerhet när man jämförde mig med mina vackra systrar.
— Inte jag.
Jag var den förste som sade motsatsen, det var inte så dumt det, det gör alltid ett visst intryck.
Han hade tagit papperet från henne och stod och jämförde hennes drag med porträttet från fordom.
Hon vände sig hastigt från honom, ty hon märkte, att han såg på henne med en blick, som hon väl mindes, en blick, som liksom svepte in henne, drog henne till sig.
Hans hand föll tungt ner på hennes skuldra.
Hon drog sig undan med en rysning, men han höll henne kvar och grep efter hennes arm, som hängde ner vid hennes sida och kysste häftigt och passioneradt så mycket af den, som syntes nedanför den korta klädningsärmen.
Hon drog hastigt undan sin hand och tog några steg tillbaka.
En flammande blygselns och vredens rodnad färgade hennes kinder.
— Rör mig inte, jag tål det inte.
Ni är en dålig människa — som ni alltid varit!
— Ni hörde det ju!
— Mins ni huru ni en gång på Säfsjö gaf mig en örfil, och att jag straffade er som man straffar sådana där vanmäktiga handgripligheter af små naiva flickor — med att stjäla en kyss som jag tog mig friheten att placera där, bakom högra örat.
Det ni nyss yttrade var liktydigt med en andlig örfil.
Akta er fru Louise, fresta mig inte!
De stodo orörliga och mätte hvarandra med ögonen.
Den djupa rodnaden på hennes kinder försvann lika hastigt som den kommit och lämnade rum för en dödlig blekhet.
— Åh hvad ni är er lik, fast vi nyss kommit öfverens om att ni så underbart embellerat, sedan jag ritade det där porträttet, — lika häftig, lika oresonlig och lika bedårande!
— Tyst börja inte igen, gå, gå, medan jag ännu vet hvad jag säger och hvad jag gör!
Tag skizzen och rif sönder den, om ni är rädd för ert konstnärsrykte, ni tänker ju icke på något annat.
Jag har föröfrigt aldrig visat den för kreti och pleti — endast för min man.
— Talar ni om allt för er man?
— Har ni talat med honom om mig?
Hvad har ni sagt?
— Allt, allt.
— Nej, det hade intet varit sant, men att ni kurtiserade mig, och ni försökte få mig att älska er — att ni höll på att lyckas.