Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Något förnärmande af den arbetande klassen kan härigenom icke komma i fråga, ty 60 öre på ett Lisp. fläsk är sannerligen icke af den betydelse, att någon betydlig prissteggring deraf kan upsla.
Jag hemställer till R. o. Ad., om det ej skulle leda till större ordning och reda i öfverläggningen. orri man något sammanfogade de olika artiklarna.
LJär har nemi. blifvit föreslagen tull på fläsk, ost, smör, spanmål. malen och omalen, samt tackjern.
Nu är sannolikt, att om man skulle öfverlägga särskildt om hvarje af dessa artiklar, så skulle man få säga detsamma, åtminstone i väsentlig mån, som man sagt i ena eller andra fallet, såsom t. ex. hvete och råg, malen och omalen spanmål.
Om man i stället öfverlade om hela artikeln spanmål och derefter om alla ladugårds-produkter på en gång samt vidare om tackjern, så tror jag att man hade besparat betydlig tid och kommit till mera reda.
Jag anser således att man bör börja med spanmål, som till en viss grad är rudimaterie!] för ladugårdsprodukterna.
För min del har jag ingenting emot Gr.
Lagerbjelkes förslag, för så vidt man kan antaga, att P. o. Ad:ns 32 Den 2 J 11 n i e. m. ledamöter, om de vilja biträda förslaget att sätta tull på en af dessa ladugårds-produkter, äfven vilja besluta att sätta tull på de andra.
Jag får dock reservera både min och andra ledamöters rätt, att, om någon sådant yrkar, få skilja Irågorna, och framställa förslag i afseende på hvar och en artikel särskildt.
För den händelse B. o.
Ad.antager mitt förslag, föreställer jag mig, att det faller alldeles af sig sjelft, att när t. ex. ladugårds-produkterna blifva föremål för öfverläggningen, så komma propositia att delas för hvarje särskild artikel, på sätt som i vanliga fall sker.
Men man har haft den fördelen att få diskutera saken i sin helhet.
Jag anser för min del lämp ligt att., på sätt Gr.
Lagerbjelke föreslagit, hvarje artikel diskuteras i sin helhet, emedan det kommer att underlätta frågans afgörande.
Jag får dessutom förklara, att ehuru jag har föga hopp att vinna framgång för något., som afser skydd för landtmännen, ämnar .jag dock understödja de motioner,1 som blifvit i sådant afseende väckta och hvilka jag anser ingalunda vara af Utsk:t nöjaktigt behandlade.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att sedan Gr.
Liljencrants tillkännagifvit, att lian ville hafva förändringar i Utskits förslag rörande artiklarne fläsk, ost, smör. spantnål malen och omalen, samt tackjern, hade Gr.
Lagerbjelke föreslagit att, till undvikande af onödig vidlyftighet och åstadkommande af reda och sammanhang i diskussionen, först, artikeln spanmål malen och omalen, sedermera ladugårds-produkterne och slutligen artikeln tackjern skulle göras till föremål för särskilda öfverläggningar och beslut; och ansåge H. Exc., at.t något hinder för ett slikt förfaringssätt ej mötte; kommande det alltid att bero af de yrkanden, som under öfverjäggningarne biefvo framställda, huruvida proposm komme att omfatta alla de varuslag, som varit föremål för en och samma öfverläggning, eller om delning af propos:n måste ega rum.
Sedan B. o. Ad., uppå härefter gjord propos., gillat det af Gr.
Lagerbjelke föreslagne föredragningssättet, anmälde H.
Exc. såsom föremål för öfverläggningen Artikeln spanmål, malen och ornalen.
Jag hade föreställt mig, att när man afvek från ett i alla afseenden prohibitiv! tullsystem, hvilket jag är långt ifrån hvarken att gilla eller förorda, hade man icke bort gå så radikalt till väga i afseende på spanmål och ladugårdsprodukter, som man gjort.
Jag anser att man i detta fall bort följa alla andra länders exempel och bibehålla någon tull, en så kallad inregistrerings-tull, som, obetydlig i afseende på inverkan på spanmålspriserna, likväl har den egenskapen att i någon mån motverka de Den 2 Juni e. m. 33 de betydliga prisskilnader, sora här ega rum.
Att spanmål i Sverige måste blifva dyrare, än i något annat land, förefaller mig alldeles naturligt, när man besinnar, huru kort arbetstid vi hafva att egna åt jordbruket emot hvad man har i andra länder.
Jag lemnar å sido frågan om bördigheten, men det säkra är, att här i landet är arbetstiden för jordbrukaren mycket kortare än i andra sydligare länder.
Det blir således, enligt min öfvertygelse, en nödvändighet att pröfva hvad produktionsvärdet på en tunna spanmål i Sverige kan i sjelfva verket vara.
Att säga något bestämdt i den saken är naturligtvis omöjligt, emedan det vexlar efter olika orter och olika förhållanden.
Men att man med nu gällande arbetspriser och öfrige förhållanden icke kan producera en tunna spanmål för 11 rdr, det påstår jag.
Det har dock under föregide och äfven innev:de år handt i vissa delar af riket, att råg, vägande öfver 14 Lisp., icke kunnat säljas till 11 rdr.
Jag har en egendom, der kommunikationen är temligen svår, och der är förhållandet såsom jag nyss sagt.
Det är sannt att det återstår att forsla sill säd till en hamn; men om händelsen är så på den orten, och äfven stora trakter, t. ex. omkring Jönköping och Ekesjö, att det är 6 å 7 mil till en hamn. så, då, forslingslegan för 7 mil upgår till 3 rdr, har jordbrukaren 8 rdr i behåll på tunnan.
Under sådana förhållanden är det icke underligt, att en stor del af våra jordbrukare årligen öfvergå från producering af de ädlare sädesslagen till sådana, som fördra mycket mindre omsorg vid odlingen, nemi. hafre, som alltid är säljbar oell utgör föremål för export och finner afnämare för god betalning.
Ut,sk:t säger, såsom skäl för sitt bestridande af tull på spanmål, att de lättade kommunikationerna torde föranleda, att någon ojemnhet i pris icke kommer att ega rum.
Men jag hemställer till Eder, Mine Hrr! i hvad ställning en jordbrukare befinner sig, då han här i Stockholm får 10 ä 11 rdr för en tunna spanmål!
Då emellertid ställningen i allmänhet i landet icke bör föranleda till ett återgående till 1847 års tulltaxa, vågar jag föreslå att för hvete och råg, omalen, måtte sattas en tull af 12 öre pr kubikfot eller 7 5 öre pr tuuua, samt för malen 30 öre pr cent.
Under förmiddagens öfverläggning an fördes bland andra skäl för bifall till Utsk:ts förslag, den nytta, som medfördes genom stadga i tull-lagstiftningen.
Detta skäl var ganska riktigt i afseeude på den artikel, som då förevar, men i ännu högre grad i afseende på artikeln spanmål.
Tullfriheten för spanmål förskrifver sig från 1855; således kan man vara i tillfälle att bedöma dess verkningar och de hafva visat sig välgörande.
Vårt land är sädesexporterande, och det lärer då icke kunna nekas att prisen här äro beroende utaf det sädesproducerande utlandets.
Under vanliga förhållanden står naturligtvis priset lägre här än i de länder, dit spanmål skickas, ty annars blefve den icke exporterad, och jag frågar då hvilken prisförhöjning en tullsats på spanmål skulle åstadkomma?
Jo, jernt och rätt ingen.
Vid missväxt-år skulle möjligen tull kunna ifrågakomma, men den är äfven då utan H. VII. 3 3i Den 2 Juni e. m. nytta.
Då spanmålstullen fanns, sökte man motverka missväxten dels genom nedsättning i tullsatsen dels genom exportförbud.
Men då jordbrukaren i goda år vill hafva en lagstiftning, som häller priset uppe, så är det en enkel rättvisans fordran att lagstiftaren under dåliga är gör något för att hålla det nere, oell långt ifrån att spanmålstullen gör någon nytta åt jordbrukaren, skadar den honom, emedan derigenom all praktisk spanmålshandel blir omintetgjord.
När importförbud här i Sverige fanns, gaf det också spanmålshandeln en stöt, att den en längre tid var nästan alldeles död.
Jag förutser, att hvarje försök, att kunna åter införa åtminstone någon importtull på spanmål med tillhörande mjölsorter, skall blifva fruktlöst.
Men jag kan icke undgå, att i alla fall använda mina yttersta krafter för att up i iitt hälla den grundsats, som jag anser vara den enda riktiga, nemi. att jordbrukaren, lika väl som någon annan, eger rätt att fordra skydd tor sin näring.
Lagerbjelke haft, har icke mer än ett enda fel, nemi. att, om det bevisar något i saken, så är det att Regeringen förfarit oklokt.
Ty var Sverige är 1847 i behof af ett exportförbud inom landet, så är det ju gifvet, att om aldrig ett enda öre införselstull varit åsatt på spanmål, så hade ju förbudet i allt fall kunnat komma.
Derföre verkar tullen ingalunda 3a mycken olägenhet som ett exportförbud.
Att detta skedde, innebar således ett oförstånd af Regeringen.
Om bon deremot vidtagit den åtgärd, som nu så mycket prisas, att nemi. uphäfva då gällande importtull på spanmål, så hade en mängd olyckor uteblifvit.
Jag vill i detta fall, att man skall följa exempel från andra länder, hvilka hafva importtull pä spanmål och der statsmän finnas, hvilka jag tror i skarpsinnighet, i förmåga att bedöma landets ställning och de fördelar, som landets producerande innevånare böra ega, intaga lika högt rum som våra egna statsmän.
Jag kommer, vid betraktandet af dessa länder, till det resultat, att, med undantag af England, det blott är Sverige, som följt theorien att borttaga all import-tull på spannmål.
1 Ryssland, Tyskland, Frankrike, Neapel, Sicilien, Spanien och Portugal finues deremot sådan tull; ty eljest skulle man väl icke få läsa i tidningarna att sådan tull under viss tid blifvit uphäfd.
Hvarföre skulle vi icke följa detta föredöme; vi, som bo i ett kallt klimat, äro vi lyckligare än Spanien och Portugal?
Jag tror det icke, och tror att det är billigt att landtmannen får njuta skydd för det, som utgör vilkoret för hans existens.
Man talar om de olägenheter, som tullen skulle medföra i händelse af missväxt.
Sådant hör till undantagen, och för dessa mäste någon gång en undantagslagstiftning ega rum.
Jag tror, att Sverige, såsom sädesproducerande land, numera är i den lyckliga belägenhet, att man icke behöfver frukta att någon import af spanmål till följd af missväxt skall i betydligare mån inträffa.
Man har sagt, att erfarenheten visat, att det icke varit af någon betydenhet att tullsatserna borttagits.
Men om de blifvit bibehållna, så frågar jag Gr.
Lagerbjelke, hvar ligger beviset, att det icke ledt till ännu fördelakti - 1>8ii 2 Juni e. ui. gurt: resultat?
Det vissa är, att Sveiige då halt några milhr mera i sin kassa.
Man synes glömma den stora qvantitet Kyskt rågmjöl, sorn hit importerats, och hvilken dragit mångå mill-.r ur landet.
Under sednare tider hafva jemväl stora leverantörer inköpt ofantliga qvantiteter råg från Ryssland, emedan varah der fås för bättre pris.
Nu frågar jag om sådant är billigt, och om det är rättvist att på detta sätt låta den inhemska producenten lida?
Att tullfriheten skall utgöra en säker grundval för att reglera handeln, kan jag icke inse.
Då skulle i de nyss upräknade länderna en sådan frihet blifvit införd, emedan jag är ölvertygad att deras statsmän liro lika angelägna som Sveriges att befordra deras länders bytta så väl i afseende på spanmålshandel som i alla andra hänseenden.
Jag anhåller således, att, med afslag å Bevilln.Utskits Betänk, i denua del, en sådan tull måtte åsättas så väl malen sorn omalen spanmål, som Gr.
Liljencrants föreslagit.
En talare har här framställt obehöflig heten af att sätta tull på spanmål, derföre att Sverige numera är ett sädesexporterande land.
Detta är visserligen sannt, men exporten omfattar icke de 2 siidesslag, på hvilka jag anser tull böra sättas.
En af Hr Wolffelt gjord utredning bevisar, att, om jäg undantager åren 1854—55, då nästan ingen import af dessa sädesslag egde rum, liar Sverige i medeltal importerat årligen omkring 330,000 tunnor råg.
Man talar om att Sverige numera är ett sädesexporterande land, och man augifver såsom skäl dertill den olantliga utveckling, som jordbruket vunnit i sednare tider.
Att så är förhållandet är något, hvaröfver både jag och andra fröjda sig.
Men att den million tunnor, sora nu exporteras, är en produkt af seduaste tider, måste jag helt och hållet bestrida.
Vi veta nemligen, att innan den nya bränvinslagstiftningen infördes, tillverkade Sverige 30 till 40, ja 50 milhr kannor bränvin.
Nu till* verkas deremot blott 14 milhr, således en skilnad af mer än 16 milhr.
Der få vi kanske reda på den spanmål, som nu exporteras.
Man talar med mycken säkerhet om den vishet, sorn ligger i Bevilln.Utskits Betänk., särskildt hvad beträffar spanmål, Jag skulle vilja, liksom den siste talaren, säga, att andra länder också hafva män, som kunna bedöma saken, och det sednaste exemplet derpå är att, när skattkammar-katisleru i England nyligen föreslog borttagandet al tull på spanmål, sä kom dock icke i fråga att borttaga inregistreringstullen.
England har tull på spanmål, ehuru det årligen impoterar omkring ?
k 11 milhr lisp. mjöl.
Icke förthy har England bibehållit tullen ännu i denna stund.
Frankrike har visserligen genom dekretet af år 1853 försöksvis eftergifvit tullen på spanmål; men jag har läst en broöhyr af Michel Chévalier, en af de ifrigaste frihandelsmännen, deruti han förklarar, det han icke skulle anse det obilligt, om man satte en införselstull af 30 Cent. och en utförsels-tu 11 af 40 Cent.
När en sådan författare icke anser det orimligt, bör man väl anse det så, om man sätter eli så obetydlig tull som jag föreslagit.
Då dessutom här importeras så betydliga qvantiteter, ser jag icke hvarföre vi 36 Den 2 Juni e. m. skulle skänka bort den inkomst, som deraf kan upstå.
Lagerbjelke anförde såsom skäl den skada, sorn skulle åstadkommas för spanmålshandeln genom tullen.
En föreg:de talare yttrade, att lian icke fattade hvari denna skada skulle bestå.
Jag säger detsamma.
Om tullen är mycket hög, då erkänner jag att man lägger otjenliga och vådliga band på handeln; men om man bestämmer en så låg tull, som här är i fråga, då kan inverkan icke blifva stor, och om fråga blir att under missväxtår borttaga den, så blifva nog vederbörande underrättade derom så långt förut, att köpmännen icke komma att lida derpå.
På alla dessa af mig anförda skäl vågar jag tro, att, utan att äfventyra någon skada för andra klasser, man tvertom endast skall tillskynda jordbruket något skydd och tillika tillförsäkra statskassan om en inkomst, derest man beviljar den af mig föreslagna tullen på spanmål.
Ingen tänkande varelse kan vara så oförnuftig, att han icke önskar framgång åt landets modernäring.
Ingen bör heller misstänka mig, på min nuvarande samhällsplats, för att med likgiltighet betrakta hvad som kan föranleda tillväxt af statens tullupbörd.
Men vid behandling af det förevide ämnet har jag ansett mig pligtig att, till grund för mitt omdöme, uptaga och besvara tvenne hufvudfrågor, den ena: är det såsom statsekonomisk grundsats riktigt att på et.t eller annat sätt motverka eller försvåra tillförseln af menniskans förnämsta lifsförnödenheter och sålunda bidraga till höjande af deras försäljningspris?
Och den andra: är det, till skydd mot utländsk medtäflan, för det
Svenska landtbruket behöfligt och gagneligt att belägga införseln af främmande jordbruksalster med tull?
Det äldsta tullsystem, häfderna veta att omtala, hade icke till syfte att i någon mån förhindra införseln af hvad som tjenade till lifvets nödtorft.
Deremot voro på den tiden absoluta förbud mot utförsel af födoämnen så vanliga, att de utgjorde nära nog bestående regel.
Man afsåg icke då behofvel af skydd för den in hemska produktionen; man utgick från synpunkten af förbrukarmes, det vill här säga allas gemensamma rätt, och fördel.
Nationalekonomerne införde sedermera andra åsigter, och man öfvergick, i följd deraf, från en isoleringsprincip till en annan, — den förra alldeles motsatt.
Under den i allmänhet riktiga förutsättning att ett lands ekonomiska välstånd är beroende af de inhemska näringarnas och företrädesvis jordbruksnäringens styrka, antog man såsom allmän grundsats, att hvarje land borde skydda sin marknad mot främmande konkurrens; och likasom i medeltiden det ansågs nödigt att belästa hvarje köpstad mot yttre politiskt eller militäriskt angrepp, tog man ock nu sina mått och steg till afvärjande af kominerciella fiender.
Men denna skyddsgrundsats blef det, hvad lifsförnödenheter beträffar, icke möjligt att konseqvent vidhålla.
När skördarna slogo felt, sågo sig regeringarne nödsakade att undantagsvis låta tullskyddet för någon tid bortfalla, ja äfven ånyo använda exportförbud.
De tillfälliga kastningar fram och åter, för hvilka lagstift - Den 2 Juni e, m 37 ningen såmedelst blef föremål, kunde icke undgå att medföra skadliga eller rent af förstörande verkningar, ömsom för producenter, ömsom för konsumenter, och nästan alltid för dem, som med landtmannavaror idkade handel.
Det dröjde ock icke mycket länge, innan på den st.atsekonomiska vetenskapens område röster läto höra sig emot de restriktiva åsigternas vidare tillämpning; men en fullkomlig återgång motverkades af mäktiga intressen.
Man uttänkte då, — på det att förändringarne i tull-lagstiftningen åtminstone måtte undandragas styrelsens tillfälliga godtfinnande, — en s. k. rörlig skala, efter hvilken, en gång för alla faststäld, spanmålstullen skulle successift höjas eller sänkas, eller utbytas mot förbud,, allt i förhållande till sädesprisen å vissa hufvudpunkter inom landet.
Denna plan, först adopterad i det Brittiska riket, antogs sedermera i Frankrike och har der, ehuru föremål för mångens klagan, bibehållit sig intill våra dagar.
I England åter insåg man snart, att äfven denna skyddsförfattning, oberäknadt de stora praktiska svårigheterna i tillämpningen, icke ledde till det mål man sökte.
I flera samhällen hade emellertid, hos de öfver ämnet tänkande, , den mening mer och mer vunnit insteg, att för det hela, och således äfven för jordbrukarne sjelfve, den enda ändamålsenliga lagstiftning i detta hänseende är att låta handeln med lifsmedel utöfvas under oinskränkt, alltid orubbad frihet.
Det var denna stora tanke, som ledde Sir Robert Peel, då han utförde tullreformen i England.
Han ville fullkomlig frihet för både in- oeR utförsel af födoämnen; men vid det att den rörliga skalan uphäfdes,, medgaf linn för vissa slag, såsom en öfvergångsåtgärd, måttliga fixa tullsatser vid införseln Jag antydde, att handelsfrihetens grundsats, med hänsigt till lifsmedel, under tidens lopp vunnit allt flera anhängare; och jag. vågar tillägga, att en hvar, • som egnar någon upmärksamhet åt statsekonomiens historiska utveckling, sådan den inom särskilda samhällen uppenbarat sig i lagstiftning och litteratur, skall deruti,, i bredd med den framgående civilisationen, varseblifva en oemotståndlig tendens till förverkligande af den på en gång kristliga och sannt liberala principen, att ingen konstlad åtgärd må vidtagas, som för varor, hvilka utgöra lifvets första behof, kan föranleda högre pris än de ega på den allmänna verldsmarknadetr.
För min del hyser jag i detta afseende en så stark öfvertygelse, att det skulle mycket förundra mig, om icke denna princip, redan i en ej aflägsen framtid, blefve bragt till utförande äfven i de Europeiska länder, der det icke redan skett.
Vid särskilda tillfällen under innevtde riksdag, och sednast i dag, har af talare å detta rum blifvit såsom auktoritet åberopad en Nordamerikansk författare i nationalekonomien, Hr Carey, som förut lärer varit anhängare af »frihandels-grundsatser», men nu frångått dem och i stället förordar skyddssystemet.
Jag måste bekänna, att jag icke baft tillfälle att af denne författares litterära verksamhet inhemta annan kännedom än sora vunnits genom en liten till Bevilln.lftskds ledamöter utdelad brochyr, deri finnas ci - 3» ,I> bii 2 Juni b. m. terade hvarjehanda utdrag ur ett/ af honom utgifvet arbete.
Här förekomma, bland annat, dessa yttranden: »Följden deraf att Frankrike konseqvent vidhåller skyddssystemet har blifvit, att detta land går i spetsen för civilisationen, deruti efterföljd! af Tyskland, Ryssland, Danmark och Sverige, hvilka stater alla antagit skvddssystemet och ouphörligt, stiga i rikedom, makt och civilisation». »Med England i spetsen gå Irland, Portugal, Turkiet och Indien ständigt tillbaka i makt och rikedom, och närma sig barbariet.» — Jag lemriar nu den värde förfrns national-ekonomiska teorier derhän; men då han med Frankrikes tnllförfattningssystem såsom likartade sammanställer Danmarks och Sveriges, och då han påstår, att England ständigt går tillbaka i makt och rikedom och närmar sig harbarisro, må det förlåtas mig, om jag icke särdeles högt upskattar hans statistiska insigter beträffande de faktiska förhållandena i Europa.
I stället utbeder jag mig att få hänvisa till en annan bland samtidens författare, hvars namn såsom statsman och nationalekonom är kändt öfver hela den bildade verlden, och hvars ord i det nu omhandlade ämnet äro af desto större betydenhet, som de utgått från sjelfva prohibitismens förlofvade land, Frankrike.
I ett förb år utgifvet, arbete, kalladt »LTechelle mobile et le commerce des céréales», hvilket sannolikt för flere af Eder, Mine Hrr, är bekant, har den frejdade författaren uttalat sin .förkastelse öfver protektionist-systemet i allmänhet, och, hvad särskildt angår spanmålstullen, anfört åtskilligt, hvaraf jag icke kan underlåta att här i öfversättning återgifva några hufvuddrag.
.Tåg bör till en början erinra, att jag i det nämnda arbetet icke kunnat igenfinna något posit.ift förslag i den syftning, som den nästföreg:de värde talaren omförmäit.
Författaren förordar fullkomlig frihet i spanmålshandeln. och derefter yttrar han: »Det kan visserligen ej sägas, att lagstiftningen ingenting har att göra för jordbrukarne, men lagens mellankomst bör icke vara en sådan, som uppenbarar sig genom restriktioner eller angrepp mot ömsom producentens, ömsom förbrukarens frihet.
Den bör vara alldeles motsatt, eller en som egnar åt friheten sin hyllning, eller som deråt lemnar sitt biträde.
Låtom oss genom upfostran i vidsträcktare mån bereda odlarne erforderliga insigter; må vi genom kreditanstalter förskaffa jordbrukarne lättare tillgång tilt kapital; låtom oss förmildra eller alldeles utplåna de föreskrifter i vår tulltariff, som för åkerbruket fördyra jernet, guanon och åtskilliga andra nyttiga materialier: tillåtom jordbrukaren att, från hvilken punkt af jordklotet som helst, afgiftsfritt inbekomma de maskiner och redskap, af hvilka han kan hafva behof; må vi uphäfva de accessoriska och efter utseendet likgiltiga, men i verkligheten prohibitiva förbehåll, hvilka införseln af dessa maskiner eller redskap är underkastad; och må jernvägarne öfvertaga forslingen af säd och mjöl på billiga vilkor.
Det är genom dessa medel, som åkerbruket skall finna ett verksamt skydd; allt hvad derut öfver göres, är för denna näring ett bedrägeri (une déception)».
I) e ii 2 Juni e. ra. 39 Till dessa märkliga ord fogar jag, för egen del, blott den reflexion, att Sverige under den sednaste tiden ingalunda underlåtit att i den af författaren antydda riktning se jordbruket till godo.
Hvem af oss, Mine, Hrr. känner icke hvad Konung och Ständer under sistförflutna 20 år tillgjort för bildandet af landtbrnksinstitiiter, rättareskolor och andra agronomiska undervisningsanstalter, — af hypotheksinrättningar och af lättade kommunikationer?
— Redskap och maskinerier och vissa andra för landtbruket erforderliga maferialier hafva derjemte under tiden från all införselstull befriats.
Det är en sanning, att i Norge för inkommande kornvaror är stadgad tull, på hvilken till och med förhöjning blifvit till sednaste Storthing föreslagen.
Men Norge är ett sädes-imporferande land, och dess mot vårt skiljaktiga finanssystem har, då Staten kräfver ökade tillgångar, gjort en sådan taxation till en hård nödvändighet, hvilket Norska FinansDepartemitet i förhöjning3förslaget också uttryckligen beklagar.
I Danmark har tullfrihet redan Ilinge varit medgifven för inkommande omalen spanmål, potates, färskt kött, kreatur och fläsk.
I det. förslag till ny tulltariff, som för 2 år sedan af Gen.Tulldirektörsembetet utarbetades och ännu är beroende på Danska Riksförsamlingens afgörande, blef tullfriheten utsträckt till malen spanmål, bröd, potatesmjöl, smör, rökt och saltadt kött samt oberedda hudar.
Den föreslagna nya tariffen underkastades till en början granskning af en tillförordnad kommission, bestående af 18 sakkunnige män. nära uteslutande tillhörande de industriella klasserna; och ehuru bland dem äfven befunnos jordegare, finner jag af de tryckta handlingarne, som blifvit mig benäget tillsända, att inom kommissionen ingen enda röst höjt sig emot bibehållande af redan befintlig tullfrihet, eller mot dess utsträckning till öfriga nu upräknade landtmannaprodukter.