Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan nemligen aldrig tro, att en kavaljer då mera skall säga en dam någon artighet för hennes smakfulla balhabit eller artigt buga sig för att upptaga hennes långhandskar – och detta af anförda enkla skäl.
Ja, jag vore hädisk nog att tvifla, om man ens dåmera skall bocka och niga för hvarandra.
Åtminstone förefaller det kuriöst att tänka sig ett af våra supésällskaper artigt krusande och bugande i englakostym, hviftande med de tre alnar långa hvita vingarne och svängande sina basuner eller trumpeter i händerna.
– Och då allt detta sig så förhåller, så inser jag ej, att vår artighet vore någon hufvud-ingrediens i odödligheten, än mindre någon oundviklig förberedelse dertill.
Men af fruktan att åter vara oartig måste jag sanningsenligt tillägga, att jag icke tror det vara synd att hafva en klädning på sig äfven såsom bevingad engel, och jag ser intet hinder för er att framdeles ordna om en englatoilett efter nyaste parisiska moder – i fall icke teaterenglarnes trikåer skulle befinnas tillräckliga.
Så der plägade Magnus göra sitt bästa för att muntra Märtha.
«Litet skratt för menniskor i allmänhet och liten förlägenhetsrodnad dertill för fruntimren skadar ingen annan, än läkaren och apotekaren, och lär dödgräfvaren tålamod,» sade han.
Äfven under vårt pars mera otrefliga dagar voro hennes besök de enda, som framlockade dessa gycklande tankelekar, hvilka så underbart uppfriskade hans sinne.
Hvari egentliga orsaken låg, kan icke så bestämdt afgöras.
Fastän han alltid varit en beundrare af Märthas utomordentliga skönhet, så tycktes
Lina vara säker på sin sak och skrattade bara deråt.
Ty hon var sjelf den mest omtänksamma och glada värdinna, när Märtha var hennes gäst, och besökte denna dessutom ofta nog i hennes landtliga enslighet.
Märthas nu tioåriga Nanna syntes vara
Linas favorit, och äfven Magnus delade detta sin «lilla hustrus» tycke, hvaremot
Märtha till sin gunstling utvalt Linas äldsta dotter.
Med ett ord, förhållandet var det vänskapligaste.
Om äfven förtroendet mellan de båda unga qvinnorna fullkomligt var tvenne vänners, är svårt att säga.
Men säkert är, att Lina alltid med glädje återsåg Märtha, alltid visade sig omsorgsfull och deltagande, samt efter hvarje sammanlefvad dag fann sig nöjd till sinnes likasom efter en afbetalad skuld.
Hon hade ännu en annan anledning att vid dessa tillfällen fröjda sig, ty Magnus var vid dem så upprymd och lemnade då alltid sitt arbete för att «snacka med sina tvenne sköna», och hon misstänkte stundom, att han gjorde det för hennes skull – en anledning mer till hennes belåtenhet.
Märtha kunde ej vara otacksam för så mycken välvilja, och vanan hjelpte till att ömsesidigt så fastkedja dem vid hvarandra, att en längre skilsmessa på båda sidor frambragte saknad.
Till Magni tal om fruntimmersparyr och englar log nu Märtha litet, rodnade litet och svarade:
«Jag vet ej huru englarne verkligen se ut, det känner väl ni lärde herrar bättre; men det vet jag, att jag gerna ville lemna hela vår paryr, ja till och med dess artiga beundrare, för englarnes saliga lif.»
Men, min sötaste! – återtog Magnus – ett pund fjeder mer eller mindre, hvad betyder det?
Konsten att flyga kunde väl vara bra att kunna, men den lära oss allt våra mekanici med tiden.
Då få vi väl svårt att finna, hvilken större glädje det kan gifva att hafva ett englalynne i himmelen, än att hafva det på jorden, isynnerhet som himmeln har ett verkligt öfverflöd på dem, hvilket just ej kan sägas om vår gröna jordsmula.
Fjedrarne kunde man så beskedligt låna af närmsta gås, icke för att fästa dem vid skuldran, utanpå klädningen, utan för att helt fromt stoppa dem i en dyna, mot den luta sitt lilla öra och slumra godt en engels sömn.
«Ja, det vore kanske bättre; men en engel har svårt för att trifvas i ett oroligt menniskohjerta.
Jag känner dem, som lärt sitt hjerta lydnad för engelns röst.
Låt oss hoppas, att icke ens englarne äro så olyckliga varelser, att de aldrig kunna blifva bättre och fullkomligare.
Märtha rodnade åter fint, denna gång för berömmet, men såg likväl derunder tacksamt upp mot Magnus.
Om hon sjelf visste, huru ljuft intagande hon dervid var, lärer ej kunna afgöras, men i spegeln blickade hon icke, ehuru detta varit henne en lätt sak, då den hängde alldeles midt emot henne på väggen.
Men hennes rodnad speglade sig dock – i Linas, som gladt rördes af väninnans glada rörelse.
I sjelfva verket hade Märthas sinne på dessa sju år undergått en stor förändring.
Lidandet hade fört henne till eftertanke öfver dess orsaker, och ehuru hon ej i allt kunde ursäkta sin nu försvunna man, fann hon dock, att första och kanske största felet legat i hennes egna, alltför högt stämda anspråk.
Nu skulle hon, såsom hon nyss yttrat, varit glad att ega helst «en liten del» af hvad hon fordom ansåg oumbärligt för sin lycka.
Ja, hon uppfattade denna nu från en annan sida, hvarom begreppet redan vid hennes barns sjukdom börjat gry för hennes inre öga, och tillstod för sig sjelf, att det måste finnas en annan kärlek än ungdomskärlekens glödande sällhetsbegär, en kärlek, som begär litet och förlåter mycket, just emedan den är kärleksrik, rik i sig sjelf på sällhet och rik på kärlekens gåfvor.
Denna insigt i egna fel, förenad med en stilla saknad, gjorde henne mild och eftergifvande mot alla; hon sökte tröst i välgörenhet, och omsorgen för andras lycka blef snart en lugn vana, som kom henne att glömma egna fordringar på sällhet.
Och likväl fann hon sig mången stund lyckligare och lugnare, än hon någonsin varit.
Hon var ju också ännu rik på lycka, ty hon hade sitt barn, och den tid hon tänkte på möjligheten af en återförening med Fredrik, byggde hon alla sina förhoppningar för framtiden endast på deras gemensamma tillgifvenhet för detta barn.
Men äfven hennes själsförmögenheter i öfrigt hade förmånligt utvecklat sig.
En menniska, som oupphörligt tänker på sig sjelf, sin egen sällhet, sina egna anspråk, har alltid en mer eller mindre inskränkt blick för alla lifvets förhållanden.
En sådan person kan möjligen vara slug och illistig uti att befordra egen vinning, men hans talang sträcker sig blott till det egennyttiga begagnandet af hvarje tillfälle, medan han helt och hållet är ur stånd att förstå hvarje ädlare karakter eller på förhand beräkna dess känslor och handlingar.
Hos en ung qvinna i Märthas belägenhet kan det ej blifva fråga om denna slags egoism.
Men likasom hvarje fåfäng ung dam, hvilken såsom ogift blott räknar triumfer och i äktenskapet icke har öga för annat än egen sällhet, hade äfven Märtha i yngre åren en temligen inskränkt både fattnings- och omdömesförmåga, så att det fanns mycket skönt i lifvet, som för henne saknade allt intresse, äfvensom annat, hvars sammanhang hon aldrig kunde begripa.
– Men omtanke för andras väl medför omedelbart nödvändigheten att se och klokt bedöma olika omständigheter.
Är denna omtanke icke blott tillfällig, utan visar sig i allmän välvillig uppmärksamhet mot andra, så förbinder den äfven till bemödandet att förstå och fatta deras handlingar, deras tankar och åsigter af lifvet, då de sjelfve förtroendefullt framlägga dem i dagen.
Så kom det sig småningom, att Märtha äfven började något begripa Magnus, hvars person och tal förut varit henne en gåta.
Detta gjorde honom glädje och bidrog icke litet att sammanknyta bandet mellan de trenne.
Men af hvilken art var då bandet mellan de tvenne, mellan Magnus och Lina?
Var det kärlek?
– Hvarje blott känsla är mångtydig, och hvar och en kan beskrifva en sådan efter sin erfarenhet.
Men om tvenne menniskor sträfva för samma mål, såsom här de båda för familjens ro och trefnad, för barnens framtid, om de fästas vid detta icke af pligt, utan af en känsla, som hos ingendera kan utplånas, af föräldrakärleken, om de härigenom finna hvarandra oumbärliga för sitt lifs lycka och glädje, om de ömt förlåta hvarje svaghet och, ångrande hvarje oförrätt, söka utplåna minnet deraf genom nya prof på tacksam tillgifvenhet, om icke blott denna insigt i deras behof af hvarandra, utan vanans makt så kedjat dem tillhopa, att den ena känner sitt eget lif blott till hälften der den andra saknas, och om i deras känsla för hvarandra intet finnes, som de behöfva dölja, fastän hvardera ännu kan behålla något för sig, som den andra endast tillfälligtvis lärer känna eller med tiden blir van att gissa sig till – såsom allt detta var förhållandet med Magnus och Lina, och om ett sådant förhållande får heta äkta kärlek, så förenades de båda af dess starka band, och det utgjorde deras lifs lycka, som skulle finnas qvar, om också all annan lifvets glädje flydde.
Vill man i Stockholms omgifningar finna en skön, landtlig trakt, så behöfver man blott sätta sig i första båt man påträffar och, om eljest båten står att tagas, fara ut, bort från staden, hvart helst vindens gunst eller infallets behag styrer kosan, ty en oskön nejd finner man icke på ett tiotal mils omkrets.
Vänder man sig likväl åt saltsjösidan och passerar förbi Blockhusudden och Fjäderholmarna samt vid Kungshamn tar af åt höger ifrån stora segelleden, in i Skurusundet, så har man funnit en af de skönaste och mest romantiska.
Sundet har just en lagom bredd, för att lemna ögat rum att njuta af de bergomgifna stränderna, med deras retande lugna kjusor och smådalar, der på en sluttande gräsmatta någon liten koja skymtar fram, rödlätt och nyputsad, mellan lummiga hvitstammiga hängbjörkar, ståtliga aspar med dallrande löf och doftande häggar och rönnar, hvilka med sina hvita blomblad öfversålla den af smörblomster och rödväppling brokiga marken, medan närmare stranden den hvita väpplingen, till tusendetal gömd i gräset, med hvarje vindfläkt sänder sin honingsdoft ut öfver sundet.
Här och der vidgar sig dalen, och man öfverskådar några åkerfält, spridda kring en småståtlig herrgård, hvars fönster titta fram mellan dunkeltgröna syrenhäckar, öfver ordnade rader af bärbuskar och brokiga blomsterparterrer, sparsamt öfverskuggade af låga äppel- och körsbärsträd, hvitglänsande som snöbollar, med löften om kommande rika frukter.
Så der ser det ut en skön söndag i Maj, kring det klara sundets bölja, då små ångfartyg och roddbåtar i mängd med slappa segel skrida fram genom detsamma, då en sång, ljudet af en klarinett eller fiol återklingar i bergen, eller knallen från ångfartygets nickhakar, påkallande fri genomfart genom Skurubron, i småningom aftagande styrka af dem återkastas.
Men snart bränner sommarsolen hetare, trädens blommor falla af, lian skördar ängens, åkrarne gulna och frukterna rodna.
Söndagen för redan blott sparsamt gäster från Stockholm, och man ser vid de små kojorna blott en kalf eller ett par lam gona sig i det ånyo uppskjutande gräset, och grupper af barn, små tärnor i hvita klädningar, mörktklädda gossar i halmhattar, svärma kring herrgårdens bärbuskar.
Så komma Augusti månads regnskurar, uti hvilka endast de bildade men oviga gässen och andkullarne, föraktande de förras civilisation och stundom höjande vingen till fri flygt, befinna sig väl och glädjas öfver att ensamma och ostörda få taga sundet i besittning.
Dock, norden har ännu sin septembersol och sin eftersommar, i hvilken syrsorna åter qvickna vid och en och annan blomma ännu nickar med strålande, gullgult hufvud, och en och annan fjäril, ehuru mindre lysande än vårdagens, med samma fröjd som denna fladdrar mellan buskarne, likasom de tålmodiga gröngräsets och landtluftens vänner, hvilka ännu icke låtit skrämma sig till staden, utan om söndagarne bjuda de bortskämda stadsboerna på ärtskockor, filmjölk och kaffe i det gröna.
En sådan der septembersöndag voro våra vänner, stora och små, samlade på den landtegendom, Märtha bebodde, hvilken hade ett trefligt intagande läge vid stranden af det nämnda sköna sundet.
Det var en dag af stilla glädje, en landtluftsdag, sådan en stadsbo icke lätt åter förlorar den ur sitt minne, utan hvars lockande ljumma fläktar och solsken han känner vid de första droppar, som om våren glittrande falla ned från taken förbi hans kammarfönster, der han sitter, uttröttad af embetsrummets tråk, af supeernas qvalm och nattvak.
De äldre personerna i sällskapet voro den dagen hjertinnerligen lugna och trefliga, och barnen rätt oroliga och trefliga, de förra outtröttliga uti att göra ingenting, de sednare uti att samla blommor och ransaka krusbärsbuskarna, der ännu ett par dussin bär ljuft belönade deras frikostigt använda möda.
Magnus teg så nöjd, att han icke flera än tre gånger på förmiddagen påminte Märtha, att hon var «söt och förtjusande», och en gång bad sin lilla hustru «gå klokt och försigtigt» utför blomsterterrassens stentrappa, ehuru i sjelfva verket den ena påminnelsen lärer varit lika öfverflödig som den andra, då Märtha egde en ganska skön och stor toilettspegel, och Linas gång alltid var utomordentligt lätt och säker.
Men då middagen kom och vinet, uti en paviljong i trädgården, der vårljumma fläktar hoppade fram och åter genom fönstren förbi kaprifoliihäckarne, och flugorna surrade öfver solskensrutorna på golfvet, då kände han en oemotståndlig håg att underrätta sig sjelf, att han var i Arkadien, och han sade:
«Skulle jag en gång sätta mig ned och på tre ark skrifva ett loftal öfver någon man i purpurmantel, så vore det öfver Henrik den fjerde, han som ville, att hvarenda bonde hvarje söndag skulle hafva en höna i grytan, och som ännu strödde sockergryn för Bellegarde, då han fann honom gömd under Gabriellas säng, sägande de menniskovanliga orden:
’allt måste hafva något att lefva af.’
Jag skulle göra det, emedan jag vid lediga stunder gjort den konklusion, att det är menskligare att bereda menniskorna tillfälle att tänka och ställa för sig sjelfva, än att tänka och styra för dem.
Ty det är hiskligt, hvad man kan vara klok, då man har magen mätt och ingenting annat har att göra.
Och jag ville väl se, hvilka riksgagneliga förslag våra statsmän och patrioter skulle framkläckt, om de klockan tio, då de sätta sig på taburetten eller riksdagsmannabänken, icke visste, hvar de skola få sig en middag klockan tu.
Men då man sitter så här och äter färsk gädda och dricker dry-madera, så kan man med största ifver i verlden tänka på verldens affärer och glömma sina egna, och jag har nu just i min hjerna ett halft dussin nykläckta ideer, som ett tu tre skulle göra mensklighetens lycka; men jag vill spara dem till någongång framdeles, då jag utan att vara oartig kan tala ett par kloka och förnuftiga ord, hvilka nu endast skulle göra mig och framdeles min biograf tråkiga.
Nu ville jag blott prisa vårt lyckliga tidehvarf, som i all konst, i konsten att bo, kläda sig, bocka och niga, äta och dricka, hunnit en sådan fulländning.
Må man icke för oss tala om Grekens konsterfarna Athene, hvilken lika säkert som kung Orre skulle suttit här med gaffeln i handen, spetsarne uppåtvända, och likväl plockat af kalfsteken med fingrarne, försäkrande, att en gaffel är ett skönt instrument, ehuru något farligt för ett par blåblickande ögon.
Men, du himmel, hvilken ömklig figur skulle icke sjelfva drottning
Kristina, som dock spisat i sjelfva Versailles hos Ludvig den fjortonde, hafva gjort vid detta bord?
Skulle hon ej ätit åtminstone lika mycket med knifven som med gaffeln (jag tillstår, att jag sjelf var så enfaldig ännu vid trettio års ålder), ja kanske till och med lagt skeden bredvid talricken?
Och tryggt kan man antaga, att hon som en simpel hjelphustru i våra dagar skulle druckit sitt kaffe ur thefatet.
Berättelser från Finland
Daniel Sten (Ina Lange)
Först publicerad av Z.
Hæggströms Förlagsexpedition 1890
GABRIELE VON PLESSEN.
Hvart femtionde år slår en blomma ut Mot afton Natt Vid Raiala mo
För ett silfverhjärta
Far och son När lindarne blomma
Hvart femtionde år slår en blomma ut.
Fru Lamström försökte tända sin brasa gång på gång, men det ville inte ta'.
Näfvern brann, knottrade ihop sig, men tände icke de stora våta björkklabbarne, som bara kokade en stund, svettades ut en droppe ljusbrun vätska och slocknande stodo och osade, tills allt igen var kallt och mörkt inne i kakelugnen.
»Nu blir jag arg», puttrade gumman, tog häftigt ut alltsammans, slog klabbarne den ena emot den andra och lät dem sedan ligga en stund på golfvet för att lugna sig.
Emellertid tände hon sin lampa och såg på klockan.
Redan sju, och madamen, som inte kom.
Hon ställde lampan på byrån framför sin gamla schatullspegel, tog fram kammen och började kamma sitt långa, tunna, men ännu sträfva och ostyriga hår.
Det var icke synnerligt skonsamt, som gamla enkefru Lamström handskades med de rester af en fordom yfvig hårväxt, som försynen låtit henne behålla; hon slet och drog, flätade ihop alltsammans i en lång, tunn piska och fäste upp den i nacken med en tandfattig, så kallad spansk kam, som en gång för fyratio år sedan blifvit köpt af en på landsorten kringvandrande Arkangelit, då hon var en tjugusju års ung fru.
Det var en odräglig människa att dröja, den madamen, och kallt var det, så att man kunde frysa fingrarne af sig.
Ute snö och is ännu i mars och så mörkt att man inte kunde upptäcka så mycket som en strimma af dager.
Och det fastän huset stod på själfva berget och hade utsikt öfver en del af viken.
Om hon bott i staden, såsom Schana Immanen, nå, då hade det varit en annan sak, men här i förstaden, nästan i själfva naturens sköte.
»Om ni inte nu tar eld, så kastar jag minsann ut er allihop i snön», sade hon, knöt en yllekjol stramt kring höfterna -- den ville aldrig sitta oppe, den dumma kjolen, om man inte knöt hårdt till den --, och så stack hon bränslet in i kakelugnen igen.
Allt detta gick med synnerlig fart, hennes magra, bruna armar liknade några af de knotiga björkgrenarne, som kommit in ibland veden; torra och formlösa rörde de sig, belysta af den flammande, kortvariga elden från tändstickorna och skenet från den lilla lampan där borta på byrån.
»Det tar sig, ta mig fanken, inte ändå!»
Hon sprang upp, rusade ut i köket, ett litet kyffe med en liten, liten spis samt ett skåp, ett bord och ett par stolar såsom enda inventarier, drog fram en liten bleckkanna, gick in igen och lade sig på knä framför kakelugnen.
»Jag vill nu slå mig i backen på att ni ä' trollade, era odågor», mumlade hon, »men jag ger mig inte!
Vill ni inte brinna efter det här badet, så vet jag, att jag får en olycka ... och inbillar ni er, att jag går och dränker mig för det, så misstar ni er, ska jag säga.
Hon tog korken ur bleckflaskan och i samma ögonblick spred sig i det lilla rummet en intensiv lukt af petroleum.
Så hällde hon öfver klabbarne en god portion, bar flaskan åter bort på sin förra plats och gick ännu en gång in till sin eldstad och sina vedträn.
»Upp med spjället, käring», kommenderade hon sig själf, »och dörren på glänt, när du ska' till att osa fan ur veden med petroleum!»
Kraftigt drog hon i snörena -- spjället var redan förut så öppet det kunde bli -- och så sköt hon ifrån rigeln för förstudörren och öppnade den.
Vinterluften strömmade in, ren och bitande kall, samt fyllde med sin fina arom af färsk snö och isbunden jord det trånga rummet.
»Sicken surpris!» frun strök stickan och nu tände det präktigt.
Sedan stängde hon kakelugnsluckorna och lyssnade förnöjd till det sprakande, sjudande och lifliga ljudet där inne.
Ett triumferande leende syntes å hennes skarpa, kantiga anletsdrag och de små ögonen lyste godmodigt.
»Hva' sa' jag», resonnerade hon, »ni kunde inte stå på er, när jag riktigt satte hårdsidan till och kom med mina nymodiga fuffens, hva'sa'.
Men -- den kostar pengar den här värmen, det gör den!»
Hon erinrade sig nu att hon frös, halfnaken som hon stod där vid öppen dörr i bara lintygsärmarne, barhalsad och bararmad.
Det ångade från den nakna huden, och en tjock, bolmande rök stod ut från hennes mun vid hvarje andedrag.
»Minsann om det osar!
Drar gör det, och det så flinkt, som om det hade hin i hälarne på sig.»
»Voj, voj, är då frun rakt tokig, som står här och isfryser sig utan kofta i vinterkylan», ljöd madamens röst, där hon med stora ytterstöflar kom traskande uppför gårdstrappan med en lykta i handen.
»Hva' är nu på färde?
Frun får ju snufva, vet jag.
Hvarför är dörren öppen så här tidigt i dag?»
»Snyt sin egen näsa, Bina, och bry sig inte om andras!
Inte in med de där våta snöplogarne, inte!
Har hon mjölken med?
Jo, frusen förstås!
Nå, slå hål i den nu den som kan; skynda sig, madam, får hon kaffe, spring efter kryddsemla!»
Madamen seglade suckande ut igen, sedan hon först aflämnat mjölkkannan, vattenämbaret och sopkvasten.
Nu brann det präktigt, och när madamen om en stund kom med semlan, var rummet uppvärmdt, frun klädd, kaffet på och morgonrodnadens första blekröda strålar hittade väg till det lilla fönstret i fru Lamströms koja borta vid Rödbergsgränd.
»Sopa nu ordentligt, medan jag gör kaffet i ordning, Bina», sade frun och gick ut i köket.
Hon hade en gång för länge, länge sedan varit gift och haft en beskedlig man, »ett väl signadt och beskedligt karlbeläte», brukade hon säga, när hon kom på det kapitlet och blef ifrig, »ett beläte, som inte kunde säga mä en gång, allra minst annat.
Dum var han och lat var han, men ondt gjorde han inte.
Sof gjorde han för det mesta, när han inte var i tjänsten förstås, för han var i kronans bröd -- såsom rättvisans tjänare.
Den tiden var polisen inte så kittslig och full af ondska som nu, och min Petreus var så hygglig med både rackare och tjufvar, att de aldrig hvarken förr eller senare haft ett sådant himmelrike på jorden som under hans tid.
Alla landets illgärningsmän borde ha gråtit, när Gud tog honom från oss.
Jag grät jag, och Bina grät med.
Herre Gud, det var ett gråtande!
Det beskedligaste tabernakel på Guds jord!
Bra var det ändå, förstås, att han dog, för han bara skräpade.
När en ska' ha det ordentligt i ett hus, så är allt en karl ändå i vägen.
Vår Herre bergar dem allt i sin vishet.
Inte tror jag någon änka länge sörjer en karl inte, men den första tiden så...»
Hon hade också haft två söner.
»Två välsignadt vackra pojkar, goda som guld och så kloka som Salomos ordspråk.»
Att det inte gått dem väl var skolornas fel och öfverhetens, som alltid är kittslig.
Den ene hade dött på ett sjukhus -- det hade varit en vildbasare, som druckit sig fördärfvad...
Den andre hade rymt bort från handelsmannen, där han konditionerade, och gått till sjös.
Och på sjön var han eller i den, det var inte godt att veta hvilket.
Nåväl, dem sörjde hon inte, hon lefde på de par tusen mark hon hade samlat och dessutom hade hon en liten pension.
Ibland sydde hon groft till gamla klinikum, hushållade med stor sparsamhet och njöt sitt sorgfria lif.
Och så hade hon sin ungdomsväninna -- Kristiana, vanligen kallad kusin Schana, efter dåtidens skick och bruk.
Denna »kusin» bodde borta på andra sidan Långa bron i den stora arbetarkasernen, som, Gud vet af hvilken anledning, fått namnet »villan Friden».
Kusin Schana var ogift och lefde på sina täckstickningar.
Men som de icke allt för rundligt födde sin man, hade hon alltid »inneboende» hos sig en eller annan ung flicka, som »konditionerade» om dagen och bara behöfde tak öfver hufvudet till nätterna, helst i skydd af »en äldre aktningsvärd änkefru», såsom det hette i annonserna.
Åtminstone en gång om dagen gick fru Lamström på en liten titt till kusin Schana.
Men hvar gång ett finare täcke blef färdigt, var Schana på förmiddagskaffe hos kusin Lamström.
Medan madamen städade där inne, stod frun och tänkte på lifvets alla fataliteter.
Hon hade mest sinne för de glada sidorna, och när hon inte var »arg», var hon alltid vid det lustigaste humör.
Månne Schana skulle komma i dag, och hvad skulle hon då ha att tala om för nya historier från »Friden»?
Det hade nog varit slagsmål igen hos skomakarens, och inneboende flickan hade nog skaffat sig en ny fästman vid det här laget, så som hon var?
Kanske någon hängt sig på vinden -- usch! det var ett otäckt hus, inte lugn hvarken natt eller dag!
Att de inte en gång kunde ruska om hvarann ordentligt och så hålla frid!
Att jämt hålla på och bråka!
Det var allt för lumpet.
En ordentlig kalabalik, så dammet rök om dem och så stillestånd!
Men jämt!
Fy då!
»Frun, frun, frun, kom hit!»
Det var madamen, som skrek, och när husets härskarinna öppnade dörren, såg hon den gamla surögda madamen med händerna i kors stå vid fönstret.
»Hva' ä' det, du bortkollrade gamla markatta», ropade hon, »hva' hojtar du för?
Ser du en syn eller hva' ä' det?»
Madamen stod stilla med händerna alltjämt andäktigt hopknäppta och ögonen lika envist fästa vid fönstret, där intet annat fanns än en blomkruka med en stor klumpig kaktus uti.
Frun följde hennes blick.