Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om så sker, uppskjuter jag framställningen af mina tankar i ämnet, intills dess remissen kommer i fråga, då jag torde få tillfälle yttra mig; och jag anhåller derföre vördsamt att Herr Grefven och LandtMarskalken täckes upplysa mig, om frågan blifver hvilande på bordet.
Hans Exellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att detta mål, likasom alla andra, då de första gången föredragas, komme att hvila på bordet.
I afseende på Allmänna Bevillningens Ilufvudgrunder, är för en Riksdagsman* som icke tillika är Ledamot af Bevillningsutskottet, väl den egentliga tiden alt yttra sig, när Utskottets i §. 3.i af Riksdagsordningen föreskrifna första Betänkande till Slån - Den to December f. m.
Stånden inkommer, och ert granskning af några det nuvarande
Beviliningssättets detailler torde således synas onödig, då den. nya förordningen blott kan komma att låna detailler från den gamla, i fall samma hufvudgruuder oförändrade bebehållas.
Men då den Bevillningsprincip, eller rättare det aggregat af sådane, som 1812 antogs, allt sedan visat sig försvaradt af högst mägtiga intressen och opinioner, enligt en erfarenhet, som jag, efter min åsigt, icke kan annat än kalla högst bedröflig, är det att förmoda och frukta, att någon hufvudsaklig ändring icke heller nu står att vinna; och i så fatta omständigheter går jag att hos Ridderskapet och Adeln anhålla om en remiss redan nu till BevillningsUtskottet af några an märkningar emot underordnade principer af nuvarande BevillningsFörordning, framställde under förutsättning af den hufvudprincips bibehållande, som jag dock förbehåller mig öppet, att när tid blir, så långt min förmåga räcker, bestrida.
Sjelfva Titelbladet innefattar en oriktighet.
Det står: ”Bevillning för år 1824 ”och påföljande år, intill slutet af år 1828, ”såvida ej inom denna tid Urtima Riksdag ”infaller.”
Man borde här, och öfverallt i sådana fall, nyttja Grundlagens egna ord, och således, enligt 61 §.
RegeringsFormeri, här säga: intill slutet af det år, under hvars 3 H. 16
Den 10 December f. m. lopp en ny Bevillning af Rikets Ständer fastställd blifver.
Jag anhåller nu om iakttagande häraf vid uppsättandet af nästa BevillningsFörordning, och torde en gårig få utveckla de menliga följderna af närvarande redaction uti serskilt
Memorial öfver en fråga, som hör under Expeditionslktskottets handläggning.
Art. II. §. 3. mom. 3. pag. 25.
Rusttjensskatten upptages här i Be vi 11- ningsFörordningen.
Sådant har, om jag minnes rätt, skett i alla de föregående sedan 1809, och det är dock alldeles olämpligt.
Adelsfarieskyldigheten hör mindre till dem, som åläggas Svenska medborgaren efter 60 §., än till dem, som omtalas i 80 §.
Rusttjenstskattens införande bland ordinära skatter, och dess behandlande ensamt som ett föremål för StatsUtskottels åtgärder, synes mig vara i atla afseenden af sakens natur påkallad.
Kanhända vore det nödigt och nyttigt, att påbjuda en allmän jemkning och granskning af denna skatts nuvarande skick; sedan kunde den förvandlas till varor efter någon engång för alla antagen grund, och derefter icke undergå ändring, mer än andra grundskatter i Landet.
Möjligheten att Adelsfanan skulle uppsättas är icke ens tänbbar.
II. $. 3. mom. 5. pag. 26.
Med Rotefrihetsafgiflen synes mig vara samma förhållande, som med Rusttjenst-sköt - Den 10 December f. m. ten.
Men då nu alla oroterade heitman snart komma att elFeetivt blifva roterade, torde all fråga härom af sig sjelf försvinna; dock anhåller jag, att, i den händelse sådan skatt ännu kan komma i fråga under nästa Bevillningslermin, det måtte blifva bestämdt stadgadt, om denna afgift skall införas på brukarens debetsedel, eller, lika med Frälsebevillningen, på ägarens.
För flera år sedan skedde det förra, och dock samman* ställes denna afgift, i sjelfva Förordningen, med bevillningen efter egendomsvärde, och med rusttjenstbevillningen.
Art. II. 6‘. morn.
1. pag. 3j.
Skall väl äfven nu den orimligheten få förfara, att olika bevillning och olika ränteafdrag stadgas för intecknade och ointeeknade Capitaler?
Hyser man den barnsliga tron, att den som annars hade velat hafva sina Capitaler obundna vid fastighet, skall fasta dem för Tedels procent högre ränta?
Eller den barnsligare fallenheten att straffa dem, som använda Capitaler annorlunda, än några Lagstiftare vilja?
Det historiska ursprunget till denna olikhet är kändt.
Fem procents afdrag på räntan, eller för sex procents
Lån 3 R:dr per iooo, var före 1818 års
Riksdag i allmänhet stadgadt för utlånade medel.
Capitalisterna, ännu ovana vid afdraget, voro i allmänhet förtretade deröfver, och mången, med varm känsla för lag och moralitet, ansåg det ej *44 Den 10
December f. m. vara hvarken orätt eller skamligt, att neka detta afdrag, ehuru han, då concurs utbrast, återbar beloppet.
Å andra sidan voro låntagarne till stor del missnöjde öfver att så sällan få tillgodonjuta hvad lagen dem tillerkände.
På samma tid slodo, genom Rikets financiella ställning, låntagare och långifvare uti upphettadt harnesk emot hvarannan, alla financefrågor debatterades med mer och mindre humeur å ömse sidor, och de mindre afgjordes ofta genom tyst öfverenskommelse hastigt, blott för att undvika debatten.
En Ledamot af Ridderskapet och Adeln väckte då här fråga om obilligheten, att, när en egendom taxeras till 2 R:dr per 1000 af värdet, det deri intecknade Capitalet skall betala 5 procent af räntan, eller 3 R:dr per 1000.
Hans raisonnement, ehuru, som jag skall söka visa, skenbart, förorsakade ändring i Bevillningsstadganderna.
Jag vädjar till dem, som på detta rum 1818 hörde denna sak afgöras, om ej hela Bevillningsafdraget af ränta den tiden ansågs för något så chimeriskt, att man litet eller intet vårdade en detailstadga derom.
Så uppkom nämde anomalie i Bevillningsförordningen genom en ställning i Landet, som sjelf var den största anomalien.
Denna ställning är nu helt annorlunda — hvad som årets tanklösa opinion 1818, kosta hvad det ville, önskade kullkasta, har ramlat, och såväl skakningen, som till en stor del bullret, Den io December f. m. 245 är förbi — med htfad skada för industrien, det lior icke hit.
Landet är nu lugnt i de flesta af sina penningerelationer, lugnare åtminstone, än det på länge varit; det är så lugnt, att många säkerligen jemte mig hitkommo med det hopp, att få sysselsätta oss med annat än dessa vandringar af och an i Financetheoriens labyrinter, och slippa se vid denna Riksdag, hvad man vid tvänne föregående kallat Stats-och BancoUtskottens stora betänkande.
Dessa angenäma förhoppningar hyser jag väl redan icke mer, men tror mig dock saklöst kunna bringa detailfrågor, sådana som denna, å bane, utan att äfventyra den spänning, som 1818 öfverallt var att befara.
Ilvad visar sig då vid lugn öfverläggning om det ifrågavarande Bevillningsafdraget?
Ingenting annat än det, som nästan öfverallt förekommer, att 1812 års Bevillningsprincip icke har, i afseende på billigheten, de förmåner, som man påstod, medan reactionen var på modet emot allt hvad 1809 års Ständer hade gjort.
Enligt nämnde års bevillningsprincip tyckes raisonnementet vara ordagrannt rigtigt, att då all bevillning rättas efter Capital värde, och fastigheten betalar 2 per 1000, bör det i samma fastighet intecknade Capitalet också betala 2 per 1000.
Men jordens värde är likväl uträknadt efter 5 procent af behållna inkomsten, och capitalets efter 6, (\se de 4 sista BevillningsFörordniugarnes Taxe - Den ro December f. in. rings-instructioner); jorden betalar således två per 5o af behållen inkomst, då deremot det jordfästade Capitalet betalar 2 per 60, och alla andra ännu 2 per 40.
Och likväl var hela 1812 års bevillningsprincip angifven som ett surrogat för 1809 års, hvars större billighet man ofta erkände, men påstod den äga olägenheter i verkställigheten.
För min del tror jag, att, om man ock skall behålla 1812 års princip, vore bär möjligt och tillbörligt, att stadga 2 per 5o af räntan, såsom för alla Capitaler gemensamt bevillningsafdrag; (det vore ett medium af hvad som nu ärålagdt, och tillika, som nyss sades, det mest öfverensstämmande med fastighetens skattbelopp) men förklarar tillika, att jag anser hvilken siffra, som stadgas, bättre än att, såsom nu, hafva två classer Capitaler, öfvertygad att förordningen i denna del, till och med mer än annorstädes, behöfver den högsta möjliga bestämdhet och enkelhet, för att någonsin blifva efterlefd.
Af samma grund klandrar jag de ord, sorn längre fram i det citerade momentet förekomma: ”under villkor i bägge dessa ”fall, att ränta till 6 procent är bestämd.”
Jag tror det böra tydligen utsättas, att intet ränteafdrag äger rum, så snart den i reversen öfverenskomna räntefoten understiger 58, 57I eller 57 per iooorde, allt efter som beslutet i hufvudfrågan utfaller.
Den io December f. m. 247 Momentets sednare perioder innefatta en mängd correctivstadganden på det, sam icke på sådant sätt kan corrigeras.
Det vore långt bättre att med ganska få ord säga, att vid all lagsökning, med eller utan eoncurs, är ingen högre ränta betalningsgild, än efter afdraget.
Vill man tillhålla räntetagare!! genom annat band, alt icke begagna den magt han ofta bar öfver gäldenären, så tjenar åtminstone stadgandet af ränta å de föregående årens bevillningsafdrag till litet eller intet.
Deremot är iakttagandet häraf till det största besvär för ovana räknare; det förorsakar således en förargelse mot hela paragraphen, och hvarje sådan är ett frö
Lill elusion, icke blott af det partiella stadgandet om bevillningsafdrag å ränta, utan af hela författningen om afdraget.
Hvad angår edgång om bevillningsafdrag, behöfva flera offentliga edsformulairer underkastas granskning, hvilket dock ej hör till BevillningsUlskottels handläggning; emedlertid anhåller jag, att äfven BevillningsFörordningen måtte så skrifvas, alt edgångaren ej som hittills blir ålagd besvära mer, än han verkligen kan.
Således borde det hår vara utsatt, att man besvär de ifrågavarande bevillningsqvittencernas vigtighet, blott för den tid man sjelf varit fordringsägare.
248 Den je December f. rn.
Art. II. §, 6.
Morn. 4' Pa8' 3g.
Att sätta ut, det man vid beräkningen af en vinst på NumerLotteriet får afdraga det insatte beloppet, är en naiv ostyl; det tyckes, som om scribenten ansåg, hvad som väl ock i visst afseende kan vara sannt, insatsen såsom en redan vid insättningen skeende förlust, och att, så snart man ej Bestämdt stadgade motsatsen, borde redan förmonen, att slippa helskinnad ifrån NuraerLotterispelarens vanskliga näring, anses som vinst.
Måtte denna näring vid denna Riksdag förbjudas, och det privilegierade Spelhuset cn gång försvaras af mindre verksamma intressen.
Art. lil. $. 1. Mom. 1.
Här synes mig ett stadgande saknas, nemligen att den skattskrifvare, som utan laga förfall försummar sig, sjelf bör vara förfallen till böter, som Konungens Befallningshafvandes vid skattskrifningen närvarande ombud bör vara skyldig att ovilkorligen genast ålägga.
Det går nu ibland så till, att skattskrifvaren på utsatt tinuna skickar sin renskrifvare med muntlig hälsning till den, som sitter i Landshöfdingens ställe, och sjelf ej kommer förr än till underskriftstiden.
Detta är lek med myndighet.
Art. lil.
Ji*. 2.
Mom. 16.
När lagstiftaren här förbjuder Commilte'en aUt nedsätta, mert tillåter den att höja Den to December f. ra. ^49 elt uppgifvet värde, har han förbisett, huruledes Bevillningstaxeringen redan bestämmer åtskilliga Financeförllållanden emellan enskilta personer och allmänna verk, och att den framgent nödvändigt måste allt mer och mer komma att bestämma sådana, sålänge ingen säkrare värderingsmethod af fastigheter ännu är uppgifven; att härvid allmänna crediten ovilkorligen fordrar, det ej en offentlig auctoritets stämpel påtryckes uppenbara origtigheter, och att, som Förordningen nu lyder, det kan bli uträkning, att i några år betala en mycket för hög bevillning, endast för att få åberopa ett högt beskattningsvärde.
Jag tror således, att antingen detta 16 Mom. bör alldeles utgå, hvilket vore det bästa, eller ock bör det tillika utsättas, att, i den händelse Berednings-och TaxeringsCommitteer11a finna ett uppgifvet värde för högt, i jemförelse med de andra hemmanens inom districtet, åligger det dem, att sådant i längden anmäla, hvilken anmärkning, angående det värde Committeen ansett vara lämpligare, bör sedermera upptagas i alla attester om taxeringsvärdet, på det sätt att ägarens uppgift blir grunden för bevillriingens utgående, men Committeens åsättning gällande vid alla de tillfällen, der eli afseende på bevillningsvärdet af fast egendom är genom författningar och instructioner föreskrifvet.
l 25o Don io December f. ni.
Art. III. $. 2. Mom. 2 och 22. /mg. 44* 45 och 4g. liela den såkallade Minimilabellen ålen i historiskt afseende underlig utväxt på 1812 års bevillningsprincip.
Hvad som 1809 års bevillningsmethod på ett ganska enkelt sätt åstadkom, och som man dock 1812 påstod att den icke gjorde (just det, sorn man då förnämligast sökte vinna, nemligen säkerhet för Bevillnings summans utgående) befanns 1818 icke vara vunnet, och en n_y påbyggnad af Förordningen dertill behöfvas.
Att discutera denna Minimitabell, är icke nu tiden; jag har gjort det förr, och hoppas, eller rättare fruktar, alt få göra det, när Utskottets i RiksdagsOrdningens §.
3i föreskrifna första betänkande ventileras; men Förordningens detailler i afseende på denna minimisumma, hvilken 1823 nedsattes för alla Lån 10 procent af dess förra belopp, äro för märkvärdiga, att ej nu böra till ändring anmälas, för den händelsen att Minirnitabellen ej blifver borlvoterad.
Denna Minimitabell åtföljer nu EevillningsFörordningen bland andra formulairer af så liten vigt, att de komma först efter uiiderskrifterne, och dock är denna tabell icke mindre än hela Bevillningens angifna regulator.
Stadgandet derom är i de bägge Morn., jag nyss nämnde, utfördt, visst icke med fö ord, men huru mörka de äro, och huru de föranleda till en belt annan utgång, än lagstiflarnes plu - Den io December f. m. ralitet har åsyftat, må den, som läser dessa Morn., sjelf döma.
Jag förmodar nemligen, att lagstiftarnes pluralitet med dessa stadganden menat, hvad jag hört alla de individer jag derom frågat påstå sig hafva menat, när de antogo nedsättningen, att nemligen den minskning i bevillningsbeloppet, som statsutgifterna tilläto, och på grund hvaraf minimisummau kunde nedsättas, verkligen skulle komma ägarne af Sveriges fasta egendomar till godo.
Sjelfva billigheten fordrar, att för Jordbrukarens bevillning lika väl stadga en maximi, som en minimigräns, i synnerhet som 23 Mom. verkligen utsätter två sådana gränsor till och med för Brukspatrons-intressets öden och missöden, hvilket man dock någon gång har påstått vara med vårt nuvarande Representationssätt sämre bevakadt, än jordbruks-intresset.
Dock jag vill här gerna medge, att i sig sjelf är denna Brukspatronernas förmon af två gränsor icke stort att afundas, då den inskränker sig till att icke under någon förevändning skatta för mer än y, likasom ej för mindre än i af skeppundet privilegieradt smide.
Deremot äro för Capitalistens, för Näringsidkarens, för Löntagarens, till och med för Livrebetjentens skatt sådana gränsor i sjelfva bevillningssättet inneslutna.
Men en maximigräns för jordbrukarens skatt hade bestämdt vun'liits, om — och kunde aldrig annorlunda vinnas, än att — man hade stadgat rättig - Den 10 December f. m. het och skyldighet för PröfningsCoinmitteen, att, sedan de underlydande Committeerna jemkat hemmans- och lägenlietsvärdena efter hästa förstånd, och PröfningsCommitteen sjelf fulländat denna jemkning genom afgörande af alla klagomål, icke hlott, såsom orden lyda i Art. III. §. 5.
Mom. i, ”oväldigt hålla hand öfver, att ”fastighetsvärdet å landet framför allt icke ”sättes under den summa, som för hela ”Länet blifvit påräknad, och i den hifoga”de Tabellen upptagen;” utan äfven lika bestämdt hindra_, alt Länets sammanlagda fastighetsvärde ej öfverstiger Tabellbeloppet.
Att ett sådant öfverstigande, så väl vid 1819 års första taxering, som i synnerhet vid 1824 års, skulle vara en nödvändig, eller åtminstone trolig, följd af taxeringsmethoden, är kanske icke svårt att visa.
Skälen till det påstående, alt år 1819 det hlef alla de vid särskilta BevillningsCommitte'er ex oflicio närvarande Embetsmäns håde skyldighet och interesse att framför allt söka få bevillningen höjd, finnas i åtskilliga protester, inlemnade af Ledamöter ur flera Stånd till det årets Committeer.
Jag förbigår dem, då de egentligen ej höra hit.
Ett factum lärer vara, att 1823, åtminstone inom de flesta Länen, taxeringssumman öfversteg det då varande minimibeloppet; och den kunde också svårligen någorstädes understiga.
Under alla de år, 1818 års BevillningsFörordning galli, skulle Den 10 December f. m. a53 nödvändigt hvarje efterföljande Ars TaxeringsCommitte, äga en rättelse för sin åtgärd i det förra årets PröfningsCommittés beslut; der taxeringen var för liten, der öppnade man alla utvägar till ändring; men man tycktes vilja tillstänga dem, när han från början råkat blifva för stor.
Alla orsaker skulle bidraga att öka, ingen att minska, den skattdragandes börda.
— Men nu utkom 1823 års BevillningsFörordning, som säger, i det citerade Mom. 2, att: ”Första gången, då denna Bevillningsförordning skall lända till efterrättelse, ”bör tillk^nnagifvas, att den nedsättning å "hemmansvärdet i allmänhet, Rikets Hög”loll.
Ständer medgifvit, för att genom jemkning å de hemman, som nu kunua finnas ”för högt värderade, få ett efter rätta för”hållandet lika värde hemmanen emellan, ”icke får öfverstiga
Tio procent af den hit— ”lills varande Totalsumman, och derföre ”inom hvarje Taxeringsdistrict icke egent”ligen bör begagnas till allmän nedsättning å alla hemmansvärden; utan är ända"målet, att förskaffa sådana hemman, som ”förut varit olika eller emot värdet för högt ”laxerade, ett, efter förhållandet, lika värne med de öfriga.”
Och i Mom. 22: ”BeredningsCommitte^rna åligger, att, ”med hänsigt till det förhållande för livar - 154 Den io December F. m. ”je
Län, som serskildt bifogade Tabell ut* ”marker, lika noggrann t, som allvarligt, ”utreda de orsaker, hvilka i vissa orter, ”mera än i de öfrige, åstadkommit nedsättning i fastighetsvärdet” — samt vidare.* ”Varande det Comniitteen obetaget, ”att — — — dels böja, dels ned sätta; men ingalunda må detta verkställas ”genom ett allmänt och obestämdt omdöme, ”eller under proportionerliga andelen af ”den summa, hvilken för hvarje Län är ”fastställd och i ofvannämnde Tabell innefatta d, utan skola skälen till hvarje förändring alltid i Prolocollet omständligt anföras, och TaxeringsCommitteen under”ställas.
” Betraktar man dessa märkvärdiga ställen i BevillningsFörordningen, synes det klarligen, att, vid de flesta BeredningsCommitteer, den närvarande Iläradsskrifvaren skulle ex officio protestera, enligt Mom. 3o i samma §., dels emot hvarje nedsättning af mer än io procent å något hemman, dels äfven emot en så stor eller mindre nedsättning å alla hemman inom Distriktet.
Man påminne sig härvid, hvad en Häradsskrifvares protest på embetets vägnar måste betyda inför en BeredningsCommitte', som till stor del består af mindre dristig allmoge; man ihågkomme den arilhmetiska
Den ro December f. m. nödvändigheten, att då intet hemman nedsättes under ro procent, och blott några vinna någon nedsättning, kan det hela af nedsältningen aldrig gå på långt när till io procent af förra totalsumman.
Betänker man nu alla de hinder, som det omständliga Protocoll, hvilket författningen tyckes fordra, mäste lägga i vägen för vanliga BeredningsCommitteer att med olika eller afskrifne skäl, särskildt för hvarje hemmanslott (]såsom några lära vilja påstå, att förordningens mening skall vara); nedsätta värdena, ett Protocoll, som icke ens kan hinna skrifvas på den korta tid, som för en BeredningsCommitte ofta finnes utsatt; betraktar raan det besynnerliga bannlysandet i §.
22 af allmänna omdömen, som dock, när ett oell samma skäl förefinnes för Districtets alla eller flera hemman, måste kunna vara lika sanna som de speciella, och som på intet vis, i och forsin allmänna natur, förtjena att förblandas med obestämda yttranden; beskådar man slutligen, huruledes (^oaktadt nämnde bannlysnings hela kraft verkligen är i den föregående delen af samma moment borttagen genom den uttryckliga tillåtelsen att göra nedsättning för orterhvilket endast sker i följd af ett allmänt, ehuru bestämdt, omdöme) likväl möjligheten af en sådan allmännare nedsättning på ett annat ställe, nemligen i Mom. 2, är beskrifven genom de märkvärdigt dunkla orden: ”icke egentligen bör Den to December f. m. ”begagnas till allmän nedsättningså förvånas raan icke vidare öfver, att så liten nedsättning kommit de skattdragande fastighetsägarne till godo.
När raan nu tillika hör berättas, att ett helt Läns, Östergöthlands, samtlige Pröfnings-, Taxerings- och BeredningsCommitteer, med alla dertill hörande personer, hafva fått sig från Kongl. KammarRälten meddelad en anmärkning på innestående bevillning för flera millioners fastighetsvärde, på grund deraf, att nämnde Committéer alla ansett sin rättighet, att, sedan den enskilta jemnkningen försiggått, göra en allmän nedsättning, svarande emot den summa, som återstod på de io procenten, vara förvarad i det obestämda af orden: icke egentligenj och i den bestämda tillåtelsen att nedsätta för orter; så blifver man frestad alt i denna sak ursäkta den anmärkande auetoritet, hvilken skall applicera ett sådant Embetsverks åsigt till en sådan förordning, ehuru man på samma gång måste beklaga invånarne i en provins, som hastigt uppskrämmas genom en anmärkning, hvilken omtalar summor, större an alla de, med hvilka de dittills hafva kommit i collision.
Förhållandet med en sådan anmärkning, hvilken verkligen har skett, hör icke till detta Memorial; kan hända försöker jag, om ingen annan, att ännu en gång väcka Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på detta ämne Den 10 December f. m. ämne.
För det närvarande inskränker jag mig vid att anhålla, det författningens ord må blifva klarare, och att för jordbrukarens bevillningsbelopp må sättas en lika bestämd maximi, som minimi gräns, genom begagnande af de utvägar, som minimitabellens idé erbjuder; alltid under den förutsättning, att sjelfva denna oformliga idé icke vill upphöra att göra sig gällande på denna Riksdag.
Mycket mer kunde med skäl sägas om i8a3 års BevillningsFörordning, men detta må vara nog.
Jag anhåller om remiss till BevillningsTJtskottet, och communication med respective MedStänder.
Då nu fältet är öppnadt för anmärkningar emot den hittills gällande BevillningsStadgan, får jag äran att, conformerande mig med den siste talaren, till hans anmärkningar försöka några tillägg:
Sidan 28 förekommer: ”Den som med ”annans bortarrenderande &c.” meningen saknar egenskap af att vara Svenska.
Sidan 3i står: ”Masugnar, så vida de ”ej ingått i värdet af den Egendom de till”höra.
Detta torde i stället böra redigeras sålunda:
Masugnarsom sälja sin produetion. 3 H. 17 a53 Den 10 December f. m. Sid. 36. 5 moni. af 5 §. ”1 öfrigt sko~ ”la Taxeringsman, utan hinder af ofvan stad”gade classer &c.” Härvid torde böra tilläggas, att Taxeringsman äga rätt att, enligt innehafvande kännedom, med det dyra ansvaret af aflagd Ed, och i förhållande till andre Egendomar inom Districtet, nedsätta Taxeringsvärdet å den Egendom, hvars värde de finna vara af ägaren utöfver verkliga förhållandet uppgifvet.
Om vid förlidne Riksdagar Rikets Ständer, i stället för att tillskapa krångliga controller å deras Representanter, Taxeringsmännen, hade bevärdigat dem med förtroende till deras heder, samvete och localkännpdom, skulle Banken ej, som nu, behöfva endast hålla sig till i8i3 års Taxeringsvärden, sedan de följande åren mången Possessionat, för att få vidgad lånerätt hos private, uppgifvit ett Egendomsvärde, som, ehuru öfverdrifvet, det ej var TaxeringsCommitteerne tillåtet alt rätta.
* För framtida rättelse förenar jag mig i afseende härå med Grefve Spens, och får dessutom tillkännagifva, att Herr Kleman i BorgareStåndet den 4 December föreslagit, alt Taxeringsman icke måtte bindas af annat än ed och samvete.
Föregående anmärkning gäller äfven om slutet af 17 mom. af 2 §. sid. 48.
De» 10 December f. in. 45g Sidan 49- §• 2. mom. 23.
Bäst tolde vara, att i anseende till utaf läge, egen Masugn , lättare koliltillgång, granskap till afsättning, m. m. beroende prodnctionsvinst, (hvilken hittills alla år varierande upptagits) Bruken inom hvarje