Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– «Med nådig kaptens tillåtelse, så höll jag på att förtjena mig kostpengar för dagen dernere – det kan väl behöfvas i våra tider.»
– «Ha ha ha! – din kanalje, – men hvad sa’ mamsellerna?
– «Di lät helsa och tacka allihop, att di skulle komma, så när som mamsell Fina, som hade rest ut i går med ett par herrar, och inte hade kommit hem än, och mamsell Malla kommer, men inte förr än spektaklet är slut, för hon har balett.»
– «Hur fick du reda på Stafva Fyrbom?
Hon har ju den der landtjunkarn ännu.»
– «Åh nej, det är slut med; hans pengar.
Men nu har hon fått en stackars prestsatan, som kärringen sa’ att hon visst kommer att gifta sig med.»
– «Också från landet, kan jag tänka.
Hon har smak på vildt.
Men inte måtte hon vara tokig och gifta sig med presten ännu på några år åtminstone.
Det ligger många tusen riksdaler för hennes räkning i garnisons-officerarnes fickor ännu.
Men driften är i alla fall rätt rolig.
– Hör, go herrar, jag har fått en luminös idé.
Om vi skulle be
Stafva ta med sig presten hit i qväll.»
– «Bravo! hurrah! skål för presten, och femti riksdaler åt Petterson, om han kan arrangera affären.»
– «Det skall inte ha någon nöd, go’ herrar.»
Vi lemna herrarne i ro vid middagsbordet, och låta Petterson visa oss vägen till mamsell Fyrbom.
Ja så, det bär af bort åt slätten till, ned för lilla trappan, och öfver passen till Skeppsbron.
Nu snedt öfver till Johannis gränd, och en trappa upp i det der huset till höger.
Petterson knackar ett slag starkt, och straxt efter två svagare.
En dörr låtes upp, men ej den, på hvilken Petterson knackar, utan en annan, straxt bredvid.
En otäck kärring-fysionomi tittar ut.
«Ja så, det är bara Petterson – hvad vill han nu igen?»
– «Jag vill tala med mamsell sjelf.»
– «Mamsell sofver middag; är det inte något som jag kan säga henne?»
– «Nej, jag måste tala med henne sjelf.
Skynda sig, madam!»
Gumman slår igen dörren, och en stund efter låtes den andra dörren opp.
– «Hvad vill Petterson nu igen?» frågade mamselln vresigt, «han var ju nyss här och fick besked.
Jag kan väl inte mer än komma, vet jag –»
– «Hm!»
– «Det är väl sjelfva dj–n till folk, som aldrig kan låta en menniska få vara i fred!
Jag sof ju knappast en blund i natt, och om jag inte nu får sofva ett par timmar, så ser jag ut som ett spektakel när jag kommer ut.»
– «Nå nå, mamsell, jag tar ju inga stycken af henne.
Det fins pengar att förtjena, och kapten ber helsa –»
– «Kapten! jo det är just en vacker en att förtjena pengar utaf.
Måtte jag icke betala vagnen sjelf sist?»
– «Ja, men nu är det helt annat, för denna gången går det på gemensam konto.
Polangen blir nog fet i qväll, ty det är raska spelare allihop.»
– «Nå det är godt och väl.
Jag kan väl ändå inte mer än komma, som jag sagt, eller skall jag skaffa någon mer?»
– «Ja se det är just det, som frågan är om.»
– «Låt se, men det är ovisst om hon kan komma i qväll –»
– «Det är inte frågan om någon hon –»
– «Är Petterson galen?»
– «Som jag säger, det är inte fråga om någon köttslig varelse, utan om en andlig – presten –»
– «Hvad satan skall di med presten och göra?
di ä’ väl inte så sjuka heller.
– «Åh nej, men herrarne mente att det skulle vara så roligt att få göra bekantskap med mamsells fästman.»
– «Ha ha ha! di pojkarne, di ä’ nu alltid tokiga.
Men det kan inte vara så rasande, för jag har börjat på att bli alldeles uttråkad af presten.
Han har såta här en hel timme i dag och förargat mig med sina moralkakor.
Helsa och säg att jag skall göra hvad jag kan.»
När Petterson kom tillbaka, för att redogöra för sin expedition, var redan spelet i full gång.
Man spelade fem bankos whist, de flesta med pari på två händer, och spelet var således temligen animeradt, men det föll sig dock i längd för prosaiskt, och man arrangerade derför en Pharao.
Stellan hade i början en liten fläkt, men det turnerade sig; och han var sedan på aftonen ej i stånd att få ut ett enda kort.
Weklingh var äfven bland sällskapet.
Han hade en fix idé, att det skulle vara serdeles saliggörande att få umgås med herrar gardesofficerare, och på denna tro lefde han, och på hans kassa herrar officerare, så länge den räckte.
Han hade om dagen fått ut i Krigskollegium ett förskott till bestridande af resekostnaderna på den resa, han om ett par dagar i egenskap af generalmönstringskommissarie skulle företaga, men de förskjutne penningarne fingo det lustiga infallet att sjelfva förskottsvis resa, innan patron hann följa med.
Kapten Transtråles kassa hade rest »densamma vägen», och han och kongl. sekreteraren spatserade nu på golfvet, införlifvade i ganska filosofiska reflexioner öfver spels förderflighet, men ingen ville ändå för den andra bekänna hur det rätteligen stod till i den venstra sidan.
Men sedan de för tillfället ej vidare hade någon dyrkan att egna åt Fortuna, vände de sig med den så mycket ifrigare till Bacchus och Venus, och som Albertina var den enda närvarande representant af Veneris slägte, så fick hon med bålen dela hyllningarne.
«Söta kapten, söta lilla kongl. sekter, om herrarne vill vara beskedliga och bara släppa mej nu, för jag har så brådt – jag skall komma igen se’n – söta lilla goa kgl. sekter, han brukar ju alltid vara så beskedlig – hvarför spelar inte kongl. sektern? – jag skall spela i kompani med kongl. sektern, om kongl. sektern vill sätta ut – jaså, det är en föresats – men kongl. sektern kunde väl vara snäll och låna mig en tia banko, så sätter nog kapten på – inte vexlat? – det skall jag snart göra – fy, hvad kongl. sektern är obeskedlig – släpp bara strax, säger jag – det var väl tusan dj–r att man inte kan få vara i fred så att man kan få sköta hvad man ska’ – man kan väl ha annat att göra, än att hamsa på det här viset»
Emedlertid dröp den ene efter den andre af ifrån spelbordet, och bland dessa var Stellan.
Af tretusen riksdaler, som han hade haft med sig, var ej mer än femtio riksdaler i småsedlar qvar, och så som det nu punkterades, var det ej värdt att komma stickandes med dem.
Han var vid det mest miserabla humör, ty morgonen efter väntade han tapetseraren, målarn, snickarn och diverse andra personer, hvilka då voro lofvade liqvid för sina räkningar, och hvar pengar i ögonblicket skulle tagas dertill, var omöjligt att utfundera.
Ännu ville han en gång försöka Fortunas gunst, och vände sig till grefve W., som ännu satt vid spelet, och hade blifvit vid de flesta penningarne, med begäran att till påföljande dagen låna honom femhundra banko, men grefven sade sig hafva den principen att aldrig låna ut under sjelfva spelet.
Klockan omkring sex kommo damerna, och voro så mycket välkomnare, som de herrar, hvilka spelt sig panka, ej hade något att sysselsätta sig med, och de andra, som blifvit vid pengarne, äfven gerna sökte en förevändning att sluta, för att slippa kreditspelet.
Nya bålar inreqvirerades; damerna gissade udda och jemt på sedlar med herrarne, och drucko med dem glas om glas.
Damerna delade sina gracer, än åt den ene än åt den andre, och just som punschångorna, cigarröken och glädjen stodo högst i taket, kom Petterson in, blinkade åt kapten Transtråle, och hviskade åt honom, att nu vore mamsell Fyrbom kommen med sin prest.
«Silence, go herrar, vår själasörjare är här.
Låt nu se, mina damer, att ni en gång i er lifstid kan sitta anständigt.
Vi får lof att hålla oss lite i skinnet i början, så att presten inte så hastigt drar öronen åt sig och rymmer.»
Alla satte sig mycket skickligt och sedigt på sina stolar, dörren öppnades, och voilà vår pastor med sin mamsell under armen.
Transtråle förde ordet, presenterade de närvarande, allt under andra namn och titlar, och mamsellerna blefvo till större delen kallade fruar.
Presten trodde derpå, så mycket heldre som samtliga damerna voro klädda i negligéer.
«Mina herrar, var så goda och tag era glas, och låt oss bedja herr pastorn vara välkommen.
Herr pastor, var så god – det är inte mer än vår skyldighet att sörja för herr pastorns kropp, då pastorn har besvär att sörja för våra själar.
Lefve pastorn! hurrah!»
– Pastorn krusade och bockade, och visste just ej så rigtigt hur han hade’t.
«Drick med presten, drick med presten!» hviskades öfverallt, och om en liten stund hade presten en rätt försvarlig florshufva.
Han började att finna sig oändligen väl, men höll på att i ett ögonblick bli tvärnykter, ty midt igenom hvimlet och cigarröken upptäckte han sin älskade Stafva, som satt helt ogeneradt i knäet på kongl. sekter Weklingh.
Han ville resa sig, men det förekoms, ty i detsamma fick Albertina en vink att sätta sig i hans knä, och hon gjorde icke allenast det, utan började ruska honom i pollisongerna, och trugade på honom en kyss.
Det blef ett skratt och klappande med händerna, att det genom de öppna fönstren hördes vida omkring
Djurgården, och när presten nu fann det vara hög tid att draga sig undan, hade man gömt hans hatt.
Presten hade slutligen ingen annan råd än att skrika om hjelp – med våld öppnades dörren utifrån, och – Alexis och Albert med flera af deras sällskap stodo i rummet.
De som voro inne förut började att högt formalisera sig öfver det oanständiga i att tränga sig in i ett fremmande sällskap, och lägga sig i hvad som ej angick dem, och under det man å ömse sidor högljudt vexlade sina åsigter öfver hvad som var anständigt eller oanständigt, hade presten fått tillfälle att smyga sig ut, och var glad att när han åter fann sig på hemvägen hafva en uniformsmössa på hufvudet, ty sin hatt hade han lemnat till spillo.
Sedan Alexis och hans sällskap vunnit sitt ändamål, att frälsa den stackars presten, aflägsnade de sig åter, och glädjen, som för ett ögonblick blifvit störd, fick nya vingar.
Men Stellans humör kunde ej vidare återställas, ty han grubblade på hvad de obehagliga vittnena kunde skada honom, och ej en gång hans Malla, när hon slutligen kom, kunde förmå att drifva bort hans griller.
Presten hade begifvit sig direkte till Packartorget, för att beställa skjuts, och reste inom några timmar från Stockholm, med föresats att aldrig mer dit återkomma.
Emedlertid hade regeringen tappat en votering på riddarhuset, ty ett par af de unga ädlingarne, som voro med i sällskapet, hade ej hörsammat kallelsen att infinna sig i plenum.
Påföljande morgon, när Stellan vaknade i sin nyss inredda eleganta sängkammare, vid det att Bergström, hans betjent, kom in för att ta ut stöflorna till borstning, fann han ljusen nedbrända i pipan, och när han kastade en blick på den dyrbara, nya mattan, som låg framför sängen, och fann den vara ohjelpligen bortskämd, mumlade han: «dj–n anamma!»
– «Befaller baron att sofva kanske ännu?» frågade Bergström.
– «Hvad är klockan?»
– «Sju, herr baron.»
– «Du kan komma igen klockan nio.
Om någon kommer och söker mig, så är jag inte hemma, och kommer inte hem på några dar.
Är kaffet färdigt?»
Bergström svarade med att sätta fram en bricka med två koppar på.
– «Hvarför dj–n sätter du fram två koppar?»
– «Jaså, jag tänkte mamsell skulle dricka med som vanligt,» svarade Bergström, och gjorde sig färdig att taga bort den ena koppen.
– «Hvad f–n i h–e, sade Stellan, i det han till hälften vände sig om i sängen, «är den markattan här också?
– «Jo, min söta gubbe, den markattan är här,» svarade en näpen röst, och Mallas ansigte tittade fram ofvanför det öfverdragna täcket.
– Hvem f–n har skickat dig hit?»
– «Kors, jag tycker du borde tacka mig till, som var så beskedlig – du var ju så god i går, att du hvarken kunde klä af dig eller annat.
Men nu måste jag stiga upp, ty klockan åtta skall jag vara på matsalen.»
– «Gå ut så länge, Bergström.»
– «Hör du, söta Stjernfeldt, du löser väl in den reversen nu, som du lofvade mig,» sade Malla, i det hon snörde på sig snörlifvet.
Stellan låtsade som han somnat.
– «Jag har just tagit reversen med mig,» fortfor Malla något högre.
– «Jaså!» jäspade Stellan: «får jag se.»
– Malla tog fram reversen ur sin pirat, och vände sig mot spegeln för att ordna sina lockar.
Stellan passade på tillfället, tog en friktionssvafvelsticka, tände på den, och snart stod reversen i ljusan låga.
Malla hade i spegeln sett hvad som passerat, och hastade att rädda sin egendom, men för sent.
Hon möttes af Stellan blott med ett hånskratt.
Malla skrek i himmels höjd, kallade Stellan för tjuf, Bergström kom rusande in, och Stellan for upp ur sängen, tog Malla i armen, öppnade dörren, gaf henne med foten en dugtig fart utför trapporna, och befallte Bergström att kasta ut hennes saker efter henne.
Men det bar ej bättre till, än att när Stellan öppnade dörren, tvenne personer stodo utanför, hvardera med en räkning i handen, och ehuru gerna Stellan skulle vilja ha gjort samma manöver med dem, så gick det ej an, utan de måste släppas in, och det kostade Stellan ej ringa möda att göra för dem begripligt, att pengarne blefvo dem lika nyttiga, om de fingo dem om ett par dagar, som om de fingo dem just nu.
Men sedan han ändtligen blifvit af med dessa tvenne björnar och en björninna på köpet, återstod ännu en.
Det var Bergström, som bad att få ut de tjugu riksdaler han hade innestående af sin lön.
«Hur aderton milda dj–r kan du behöfva pengar nu igen, din hund? jag tycker det var inte längesen du fick.»
– Ack, nådig baron, jag var så olycklig att gå på en spelklubb i går, och der tog man af mig så mycket jag hade i kontanter, och klockan, och rocken, och det var just för att lösa igen dem i dag, som jag behöfde pengarne.»
– «Ja, är det inte förbannadt med det der spelet, som du aldrig kan ligga ifrån! men nu skall du också få pinas för dina satans galenskaper, och pröfva på hur roligt det kan vara att gå i skjortärmarne.
Hade det inte varit spel som gjort att du behöfde pengarne, så skulle du genast ha fått dem, men nu skall du inte allenast icke få några pengar, utan –»
– «Aj aj, nådig herr baron! slå inte ihjel mej!»
Sedan Stellan med käppen tagit sig en liten morgonmotion, blef hans lynne lite lättare; – han skrattade åt uppträdet i går med presten, det på morgonen med Malla, och kunde inte nog berömma sig sjelf för den presens d’esprit han ådagalade med att på det behändiga sättet qvittera sin skuld till henne.
Påföljande dagen reste Stellan hem för att fira sitt bröllop.
Han tog med sig några af sina kamrater, för att ge så mycket större glans åt festen, och det blef ett lif på Tunanäs, som man ej sett maken till på många år.
Alexandra var vid det briljantaste lynne, omgifven som hon var från morgon till qväll af en svärm de mest hängifne tillbedjare, och hon trodde sig ej hafva mera att göra, än att decidera hvem af dem hon skulle lyckliggöra med sin hand.
Men ehuru således på hennes altare offrades de mest utsökta artigheter, så tycktes dock ingen vilja göra allvar af ett ordentligt frieri.
Detta gjorde att hon åter stundom började tänka på kammarjunkar Jernkrona, som på en tid börjat fjeska för henne, men som nu för några dagar blifvit glömd.
Bröllopsdagen kom.
Kapellet var prydt med blommor och löf, och tog sig ganska bra ut, nu som det var smyckadt af naturen och konsten.
Alla ortens unga flickor hade uppvaktat
Nanna med små skänker, bestående till större delen af arbeten af deras egna händer – den ena hade sytt ett par strumpeband, en annan en nattröja, en tredje en negligée att bruka på annandagsfrukosten o. s. v.
Kronan och kransen hade Celestine bundit af en myrten, som hon sjelf fostrat upp, och alla sökte att på Nanna slösa alla möjliga vänskapsbetygelser, men Nanna bara gret och klagade öfver värk i sidan.
«Det går väl öfver,» tröstade öfverstinnan, och man började redan att pryda det stackars offret.
För första gången applicerades, litet smink på hennes kinder, ehuru hon var emot det sjelf, men öfverstinnan menade att det var nödvändigt.
Bröllopsskaran anlände.
Stellan åkte i en präktig landauervagn, vid sidan af sin far, som blickade stolt omkring sig på folket, hvilket församlades från alla håll, för att se på högtidligheten.
Alla voro i stor uniform, som hade sådan; kring damerna svajade blott gas och siden, och rummen doftade af de utsöktaste parfymer.
Ändtligen ljöd klockan från kapellet.
Nanna fick en lätt svimning, men den var redan öfvergången, när öfverstinnan kom in, präktigt utstyrd, för att hemta henne.
De konstgjorda blommorna på Nannas kinder kontrasterade skarpt mot den dödens blick, som låg i hennes ögon, och den gulblekhet, som eljest var spridd öfver hennes ansigte och hals.
Öfverstinnan slöt Nanna i sina armar, hviskade något som skulle likna en välsignelse, och man begaf sig åstad.
Komne till kyrkan, var den så fullproppad med folk, att brudskaran sjelf hade svårt för att komma in.
Gamle baron Stjernfeldt mumlade en ed emellan tänderna öfver att man ej kunde hålla pöbeln på afstånd, och ändtligen hade man armbågat sig fram till koret.
Altardisken var framtill prydd med hvitt, galoneradt siden, och utanför densamma, der brudparet stod, hade man lagt tvenne kuddar, öfverklädde med ljusblått silkessammet, och broderade i silfver med initialbokstäfverna till brudens och brudgummens namn.
Kyrkoherden i församlingen stod inom, klädd i en ny präktig messkrud, och sedan marschen, som spelades från orgelverket, vid en vink af presten, tystnat, började han läsa vigseln.
Folket reste sig i bänkarne, och mödrarne lyftade upp sina barn, för att de skulle kunna se.
När vigseln var slutad, vände sig brudparet om, för att emottaga gratulationer.
I detsamma hördes ett gällt, genomträngande skrik från en af qvinnobänkarne, och det blef rörelse ibland folket, ty man bar ut en flicka, som var afdånad.
Det var Anna – man trodde att hon blifvit illamående af den starka värmen.
Middagen var präktig, och på eftermiddagen rådde så mycken munterhet, som var förenlig med den stelhet, som eljest brukar vara vanlig vid bröllop.
Den afbröts blott en gång.
Allmogen förblef församlad hela eftermiddagen, för att se bruden och begapa de granna herrskaperna, och förvåningen öfver den lyx, som utbreddes för dess ögon, distraherades blott för ett ögonblick af ett annat föremål.
Man blef nemligen ej litet förundrad öfver att se den gamle fiskargubben, hvilken äfven hade lemnat sin holme, ledd, som man trodde, af nyfikenhet att få se bruden; och så mycket mer förundrad blef man, då man af hans vacklande steg och förstörda utseende måste sluta att han ej var frisk.
Han trängde sig fram; och bad med skälfvande röst att få tala med brudgummen.
Betjeningen sökte att afvisa honom, och bad honom komma igen vid ett lägligare tillfälle, men gubben lät ej afvisa sig, och afstod ej från sin begäran, förr än man lofvade, att för unge baron frambära hans önskan.
När man underrättade Stellan om det besynnerliga besöket, for en lätt blekhet öfver hans ansigte, men han fattade sig snart, och gick ut på trappan för att höra hvad gubben ville.
Det kunde ej af de kringstående höras hvad som dem emellan sades, men man såg Stellan taga efter plånboken, och draga fram en sedel.
Men gubben gjorde blott en afvisande åtbörd med handen, och det sista ord man hörde honom säga, och som han högt utropade, var förbannelse.
«Gubben är antingen galen eller full,» sade Stellan, och befallde betjeningen att föra bort honom.
Det skedde, och det låg någon sanning i Stellans ord, ty gubben var – galen.
Några dagar efter syntes ett litet antal sorgklädda menniskor i den stilla aftonen vandra upp till kyrkogården, med en likkista emellan sig.
Ingen klocka rörde sig, och liket nedsattes i en graf på norra sidan af kyrkan.
Man hade misstankar att den döda sjelf afhändt sig lifvet;
men af gunst och nåd hade henne blifvit förunnad tyst begrafning, ty man ansåg det vara skedt i svagsinthet.
– Den döda var Anna.
Det gjordes kalas på kalas för de nygifta i hela orten, och hela Augusti bortlefdes så i sus och dus.
Hufvudstationen för det unga paret var numera Tunanäs, derifrån man gjorde sina utflykter till grannarne.
Stellan iakttog alltid en viss uppmärksamhet emot sin unga fru, men någon hjertlighet infann sig ej.
Nanna var redan alldeles uttröttad af allt det besvär man gjorde sig för hennes skull, och sökte bland alla de främmande ansigtena förgäfves ett föremål för sitt hjerta.
Den vackra naturen omkring Tunanäs förblef hennes enda, verkliga vän, och då hon hade någon stund ledig, använde hon den till ensliga promenader i den kringliggande trakten.
Så kom hon en dag att gå tätt förbi den stugan, der ryttmästar P. med sin familj bodde.
Lydia satt på en bänk ute på gården, omgifven af några flickor, dem hon var sysselsatt att lära ett fruntimmersarbete.
Nanna kunde ej afhålla sig ifrån att nalkas, oaktadt hon visste att det ej skulle tagas väl upp på Tunanäs, om man finge veta att hon gjort något besök hos ryttmästarns.
Hon hade ej litet besvär att upplåta en grind, som ledde till gården, ty grinden hängde knappast tillsammans, var hopfästad med en segelgarnsstump, och hade ej mer än ett gångjern.
Så fort Lydia bemärkte Nanna och hennes bryderi, hastade hon upp och emot henne, och snart hade Nanna presenterat sig sjelf.
Ehuru Lydia från första ögonblicket kände sympati för Nanna, blef hon dock djupt förlägen öfver hennes ankomst, ty gästfrihetens lag bjöd henne å ena sidan att bedja Nanna stiga in, men blygseln öfver rummens torftiga utseende hindrade henne återigen derifrån.
Men Nanna, som märkte detta, tog henne hastigt ur denna förlägenhet, i det hon bad Lydia ursäkta att hon för denna gång ej hade tid att stiga in, men skulle ha den äran att en annan gång göra en formlig visit.
De begge unga damerna satte sig alltså på bänken, och flickorna fingo lof på en stund.
Hvad var det nu egentligen, som hade fört Nanna hit? intet annat än hoppet att få träffa någon, med hvilken hon kunde tala några ord om Alexis.
Men ingen kom sig för att börja; Lydia ville det ej, emedan hon trodde att det skulle vara ett motbjudande ämne för Nanna, i anseende till Alexis obehagliga affär med hennes man, och äfven emedan man för henne sökt att framställa Alexis’ personlighet i en föga fördelaktig dager, och Nanna fruktade att röja sig, om hon bragte talet om honom å bane.
Men ändtligen kom Lydias mor för att göra slut på förlägenheten.
Hon hade genom barnen blifvit underrättad om den unga friherrinnans ankomst, och kom ut, så fort hon satt i ordning sin ytterst tarfliga, men dock snygga drägt.
Det var en gammal, fryntlig och godhjertad gumma, på hvilken man kunde se, att hon redan var förtrolig vän med bekymren, och att olyckan icke vidare hade för henne någonting förskräckande.
Hon förmådde
Nanna utan omständigheter att stiga in i den lilla stugan, och sade med den fördomsfrihet, som ofta är ett barn af nöden:
«vår lilla goda friherrinna får förlåta, om vi inte kunna bjuda henne att sitta ned på stoppade sidenstolar, som hon är van vid, men med ett hårdt öde följa hårda stolar – dock icke alltid hårda hjertan.»
Efter en stund kom samtalet på Alexis.
«Om man skulle rätta sig efter allt hvad folket pratar,» sade gumman, «så skulle man inte få tro att en enda god menniska funnes på jorden.
Visst kan det vara en möjlighet, att herr Alexis är en så elak och dålig varelse, som man målar ut honom, men då måste han åtminstone ha två själar.
Det är kanske orätt af mig att, när jag talar med friherrinnan, röra vid sådant, men jag kan ändå inte låta bli det, för jag tycker det skulle vara så roligt att få höra af friherrinnans egen mun hvad hon tänker om saken.
Friherrinnan kommer mycket väl ihåg det der uppträdet på balen, då herr Alexis öfverlemnade pengarne åt pastorn, för att tillställas oss.»
– «Mycket väl.»
– «Visst ha vi mycken orsak att vara tacksamma emot gifvaren, ty penningarne kommo väl till pass för min gubbe, af hvilken friherrinnans svärfar ännu hade till godo nästan samma summa sedan liqviden för husrötan, och som vi fått hotelse att bli vräkta från det här eländiga rucklet, i fall summan inte just vid det laget kunde bli liqviderad; men om det är sannt, som man säger, att herr Alexis blott gjorde allt ihop på skryt, så måste jag tillstå att värdet af välgerningen mycket minskas i mina ögon.»
– «Ack nej, mamma,» afbröt Lydia, «då skulle väl inte herr Alexis ha skrifvit ett så vackert bref och bedt om förlåtelse för det föga grannlaga sätt, på hvilket penningarne blifvit öfverlemnade.»
– «Ja det är väl visst och sannt, att det brefvet är så vackert och anspråkslöst skrifvet, som det möjligen kan vara, och på köpet försäkrar han, att om han kan göra någonting för oss vidare, så skall han passa på första tillfälle dertill.»