Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men det förslaget antogs ej.
Han ville gärna höra sång, men han vågade ej gå in i kyrkan.
Han var ej rädd för folket, men i somliga kyrkor funnos så besynnerliga och farliga taflor, som föreställde varelser, som han helst ej ville tänka på.
Ändtligen arbetade han sig fram till den tanken, att eftersom detta var en kyrka, så måtte här väl finnas en kyrkogård.
Och då han hade en kyrkogård att komma till, var han räddad.
Man skulle ej kunnat bjuda honom något bättre, hvad det så än varit.
Såg han en kyrkogård från vägen under sina vandringar, gick han upp till den och satt där en stund, om det än var midt i arbetsveckan.
Då han nu skulle gå ut till kyrkogården, uppstod helt plötsligt en ny svårighet.
Begrafningsplatsen i Råglanda ligger nämligen icke alldeles bredvid kyrkan, som står på en stenbacke, utan på en äng litet bortom sockenstugan.
Och han kunde ej komma fram till kyrkogårdsporten, utan att gå fram på en väg, utmed hvilken de kyrkobesökandes hästar stodo bundna.
Alla hästarna stodo med hufvudet djupt nere i höbuntar och hafrepåsar och tuggade så, att fodret knastrade under deras tänder.
Det var ej tal om, att de kunde göra karlen något ondt, men han hade sin egen tanke om vådan af att gå förbi en sådan lång rad djur.
Två, tre gånger försökte han gå, men modet brast honom, så att han måste vända.
Han var ej rädd för att hästarna skulle bita eller sparka.
Det var alldeles nog, att de voro så nära, att de kunde se honom.
Det var alldeles nog, att de kunde skramla med sina grimmor och skrapa i marken med hofvarna.
Ändtligen kom ett ögonblick, då alla hästarna sågo ned och riktigt tycktes äta i kapp.
Då började han vandringen mellan dem.
Han höll igen pälsen, så att den ej skulle fladdra ut och förråda honom, och han gick på tå, så vackert han kunde.
Om en häst höjde ögonlocket och såg på honom, stannade han genast och neg.
Han ville gärna vara höflig i denna stora fara, men djuren måtte väl vara rimliga och förstå, att han ej kunde buga sig, då han bar en säck järn på ryggen.
Det återstod honom ingenting annat än att niga.
Han suckade mycket tungt, ty det var en svår och besvärlig sak här i lifvet, att såsom han vara rädd för alla fyrfota djur.
Egentligen var han ej rädd för andra djur än getter, och för hästar och hundar och kattor skulle han ej alls varit rädd, om han endast kunnat bli säker på, att de ej voro några slags omskapade getter.
Men han blef aldrig säker på den saken.
Så att det var egentligen lika galet för honom, som om han hade varit rädd för alla slags fyrfotingar.
Det var inte lönt för honom att tänka på, hur stark han var, och att dessa små bondhästarna brukade vara alldeles ofarliga.
Sådant kan ej den tänka på, som har fått in fruktan i själen.
Det är en svår sak, fruktan, och det är tungt för den, som hon blifvit bofast hos.
Det var märkvärdigt, att han dock kom förbi hela hästraden.
Det sista vägstycket tog han i två långa språng, och, då han kom in på kyrkogården, drog han igen järngrinden efter sig och ställde sig att knyta näfven åt hästarna.
– Usla, eländiga, förbannade getabockar!
Han gjorde så med alla djur, kunde ej låta bli att kalla dem alla för getabockar.
Och detta var mycket dumt, ty det hade förskaffat honom själf ett namn, som han ej ville ha.
Af alla han träffade blef han kallad Getabocken.
Men han ville ej bli tilltalad på det sättet.
Han ville, att man skulle kalla honom med hans rätta namn, men det namnet tycktes ej vara kändt af någon människa i den här trakten.
Han stod en stund vid grinden och njöt af att vara undkommen hästarna, men snart vandrade han djupare inåt kyrkogården.
För hvarje kors och hvarje sten stannade han och neg.
Men nu var det ej af fruktan, nu var det endast af välbehag vid att se dessa kära, gamla bekanta.
Hans utseende blef med ens mildt och behagligt.
Just samma kors och stenar, som han råkat så ofta förr!
Hvad de voro sig lika!
Hur väl han kände igen dem!
Han måste säga god dag till dem.
Hvad kyrkogården behagade honom!
Intet djur brukade beta där, och ingen människa brukade skämta där.
Där var bäst, då där var alldeles ensamt såsom nu, men äfven då där funnos människor, brukade de ej störa honom.
Han kände visserligen många vackra ängar och hagar, som skulle behagat honom ännu bättre, men där fick han aldrig vara i fred.
De kunde på intet sätt jämföras med kyrkogården.
Och kyrkogården var bättre än själfva skogen, ty i skogen var ödsligheten så stor, att han blef rädd för den.
Här var det stilla som i skogsdjupet, men han var ej utan sällskap, här funnos sofvande människor under hvarje sten och hvarje tufva.
Just så mycket sällskap, som han behöfde för att ej känna ensamhet och vantrefnad.
Han styrde genast färden fram mot den nyöppnade grafven.
Han gick dit, dels därför att där stodo några skuggande träd, dels ock därför att han tyckte om sällskap.
Han trodde väl, att det kunde vara möjligt, att denne döde, som blifvit så nyss nedbäddad, vore ett bättre skydd mot ensamheten än de längesedan hänsofne.
Han nära nog böjde knä med ryggen åt den stora sandhögen på grafkanten.
Han lyckades skjuta upp säcken, så att den stod stadigt på högen, och lossade de grofva läderremmar, som höllo den fast.
Det var en stor dag, en fridag, han kastade till och med af sig pälsen.
Med stort välbehag satte han sig på gräset så nära grafven, att de långa benen med de knäbundna strumporna och de grofva snörskorna hängde ned öfver grafkanten.
Han måste sitta stilla en rätt lång stund och hålla ögonen på kistan.
Då man hade en sådan fruktan som han inom sig, kunde man aldrig vara nog försiktig.
Men kistan rörde sig verkligen alls icke, det var omöjligt att misstänka, att den gömde något försåt.
Ej förr var han viss om sin sak, än han stack ned handen i sidfacket på säcken och tog fram fiol och stråke.
På samma gång nickade han åt den döde nere i grafven.
Eftersom han var så stilla, skulle han få höra något vackert.
Det var något mycket rart detta, det var ej många, som fingo höra honom spela.
Ingen fick höra honom på de gårdar, där man brukade hetsa hundarna på honom och kallade honom Getabocken.
Men det kunde hända, att man fick höra honom i en stuga, där man talade lågt och rörde sig stillsamt och ej frågade honom, om han ville köpa getskinn.
På ett sådant ställe brukade han taga fram fiolen och låta höra sig.
Och det var en stor utmärkelse, den största han kunde bevisa någon.
Där han satt och spelade på grafkanten, lät det alls ej illa.
Han spelade ej en falsk ton, och han spelade så sakta och mildt, att det knappast kunde ha hörts till nästa graf.
Se det förnämliga i saken var, att det alls ej var dalkarlen, som kunde spela, utan det var hans fiol, som kom ihåg ett par små melodier.
De kommo fram ur den, så snart han förde stråken öfver den.
Det skulle kanske ej hafva betydt mycket för en annan, men för honom, som ej själf kom ihåg en enda melodi, var det den allra kostbaraste gåfva att äga en sådan fiol, som spelade af sig själf.
Medan han spelade, satt han och sken och log, liksom den, som hör ett barn pladdra och prata.
Det var fiolen, som talade och talade, han bara lyssnade.
Det var dock för märkvärdigt, att dessa vackra saker hördes, så snart han förde stråken öfver strängarna.
Det skötte fiolen om, den visste, hur det skulle vara, och dalkarlen, han satt bara och lyssnade.
Det växte visor ur den där fiolen, som det växer gräs ur jorden.
Ingen kunde förstå, hur det tillgick.
Vår Herre hade lagat till det så.
Det var dalkarlens mening att sitta stilla så där hela dagen och låta de kära tonerna växa upp ur fiolen som små hvita och brokiga blomster.
Han skulle spela en hel äng full med blomster, spela full en hel lång dal, en hel stor slätt.
Men hon, som låg skendöd nere i kistan, hade väl hört fiolspelet, och på henne hade det öfvat en underlig verkan.
Tonerna hade kommit henne att drömma, och af det hon sett i drömmen, hade hon blifvit så upprörd, att hennes hjärta börjat klappa, hennes blod börjat strömma, och hon hade vaknat.
Nu är att märka, att allt hvad hon upplefvat, medan hon legat skendöd, de tankar hon då haft och äfven den sista drömmen, allt detta var borta och glömdt i samma stund, som hon vaknade till sitt vanliga medvetande.
Hon visste icke ens, att hon låg i sin kista, utan hon trodde, att hon alltjämt låg sjuk hemma i sin säng.
Hon tyckte bara, att det var underligt, att hon ännu lefde.
Nyss, innan hon somnade, var hon ju midt inne i det flämtande dödsarbetet.
Det borde ju ha varit ute med henne för länge sedan.
Hon hade tagit farväl af fosterföräldrarna, af syskonen och af tjänstefolket.
Prosten själf hade varit hos dem och gett henne nattvarden, ty hennes fosterfar hade tyckt det vara för tungt att göra detta.
För flera dagar sedan hade hon vändt sina tankar från allt jordiskt.
Det var märkvärdigt, att hon ej var död.
Det förvånade henne, att det var så mörkt i rummet, där hon låg.
Ljuset hade ju brunnit alla nätter förut, medan hon varit sjuk.
Och så hade man låtit täcket glida af henne.
Hon låg där och blef så kall som en is.
Hon reste sig något litet för att draga öfver sig täcket.
Då slog hon pannan mot kistlocket och sjönk ned i kistan igen med ett litet utrop af smärta.
Hon hade stött sig tämligen hårdt och återföll genast i dvala.
Hon låg lika orörlig som nyss, och det var som hade lifvet flytt bort på nytt.
Dalkarlen, som hört både stöten och utropet, hade ögonblickligen lagt bort fiolen och börjat lyssna.
Men det hördes ingenting vidare, ingenting alls.
Han satte sig till att spionera på kistan lika uppmärksamt, som då han först kommit.
Han satt och nickade, som ville han säga ja till det han själf tänkte, nämligen att intet här på jorden är tillförlitligt.
Här hade han haft en den mest tyste och förträfflige kamrat, men var han icke nu bedragen äfven på denne?
Han satt och såg på kistan, som hade han velat se rätt igenom den.
Slutligen, då den fortfor att vara alldeles stilla, tog han åter upp fiolen och började spela.
Men nu ville ej fiolen.
Han måtte gnida den hur mildt och smeksamt som helst, så framväxte där ej mer några melodier.
Det var så sorgligt, att han var färdig att gråta.
Han hade ämnat sitta stilla och höra på sin fiol hela dagen, och nu ville den ej mer.
Han förstod nog orsaken.
Fiolen var orolig och rädd för det, som rört sig nere i kistan.
Den hade glömt alla sina visor och tänkte endast på, hvad det kunde ha varit, som bultat på kistlocket.
Det är ju så, man glömmer allting, då man är rädd.
Han förstod, att han måste lugna fiolen, om han skulle kunna få höra något vidare.
Han hade haft det så godt, bättre än på åratal.
– Om det verkligen var något i kistan, som var farligt, var det då ej bäst att släppa ut det.
Så skulle fiolen bli nöjd, och de vackra blommorna skulle på nytt växa upp ur den.
Han öppnade beslutsamt sin stora säck och började söka mellan knifvar, sågar och yxhammare, till dess han fann en skrufmejsel.
Ögonblicket därefter var han nere i grafven och låg där på alla fyra och skrufvade locket af kistan.
Han plockade ur skruf efter skruf, till dess han ändtligen kunde resa upp locket mot grafväggen.
Med detsamma gled också svetteduken från den skendödas ansikte.
Så snart den friska luften nådde henne, slog Ingrid upp ögonen.
Och nu var det ju ljus omkring henne.
Hon måtte ha blifvit flyttad.
Nu låg hon i ett gult rum, som hade grönt tak och en stor ljuskrona i taket.
Rummet var trångt, men sängen var än mindre.
Hvarför kändes det, som vore hennes armar och ben fängslade?
Var det för att hon skulle hålla sig stilla i den lilla, lilla sängen?
Det var märkvärdigt, att de hade lagt henne en psalmbok under hakan.
Det brukade man ju ej annat än med lik.
Mellan fingrarna hade hon en liten blombukett.
Hennes fostermor hade klippt ett par kvistar ur sin blommyrten och lagt mellan hennes händer.
Ingrid förvånade sig.
Hvad hade det gått åt hennes fostermor?
Hon såg, att man gifvit henne en hufvudkudde med breda spetsar och ett battistlakan, som låg i fina veck.
Hon var mycket nöjd, hon tyckte om att ha det fint.
Men hon skulle än hellre velat ha ett varmt täcke på sig.
Det kunde ju ej vara bra för en sjuk att ligga utan täcke.
Ingrid var färdig att sätta händerna till ögonen och börja gråta.
Hon frös så bitterligen.
I detsamma kände hon något hårdt och svalt mot sin kind.
Hon började småle, det var den gamla, röda trähästen, den trebenta Camilla, som låg bredvid henne på hufvudkudden.
Lillbror, som aldrig kunde sofva någon natt, utan att ha den bredvid sig i bädden, hade nu lagt den till henne.
Det var kärligt gjort af Lillbror.
Ingrid fick än större lust att gråta, då hon tänkte på att Lillbror velat trösta henne med trähästen.
Men hon hann aldrig att börja gråta.
Sanningen gick på en gång upp för henne.
Lillbror hade gett henne trähästen, och mor hade gett henne sina hvita myrtenblommor, och psalmboken låg henne under hakan, därför att de hade trott, att hon var död.
Ingrid fattade med båda händerna i kistkanten och satte sig upp.
Den lilla, smala sängen var en kista, och det lilla gula rummet var en graf.
Det var alltsammans mycket svårt att förstå.
Hon kunde alls ej begripa, att detta angick henne, att det var hon, som blifvit svept och nedsatt i grafven.
Det var nog så, att hon låg hemma i sin säng och såg eller drömde det där andra.
Det skulle väl snart visa sig, att det ej var full verklighet och att allt var på det vanliga sättet.
Med ens fann hon förklaringen på det hela.
Jag har så ofta besynnerliga drömmar, tänkte hon.
Detta är bara något jag ser i syne.
Och hon drog en riktigt förnöjd suck.
Hon lade sig till och med tillbaka i kistan.
Hon var så alldeles viss om, att den var hennes egna gamla säng.
Den var verkligen ej så särdeles bred, den heller.
Under hela tiden stod dalkarlen nere i grafven, just vid Ingrids fötter.
Han stod endast ett par alnar från henne, men hon hade ej sett honom.
Det kom sig säkerligen ej däraf, att han, så snart den döda i kistan slagit upp ögonen och börjat röra sig, sökte krypa ihop i ett hörn och göra sig osynlig.
Hon hade troligtvis kunnat se honom, fastän han höll kistlocket framför sig som en skärm, om det ej ända tills nu hade legat likasom en hvit dimma öfver hennes ögon, så att hon blott sett det allra närmaste fullt tydligt.
Ingrid hade ju ej ens kunnat se, att hon hade sandväggar omkring sig.
Hon hade tagit solen för en stor ljuskrona och lindlöfshvalfvet för ett tak.
Den stackars dalkarlen stod och väntade, att det där, som rörde sig i kistan, skulle hinna att aflägsna sig.
Det föll honom ej in annat, än att det skulle gå själfmant.
Det hade ju bankat, därför att det ville komma ut.
Han stod en lång stund med hufvudet bakom kistlocket i väntan, att det skulle gå.
Han tittade fram, då det tycktes honom, att det borde vara borta.
Men det hade ej rört sig, det låg kvar på sin hyfvelspånsbädd.
Han var ej nöjd med detta, han ville ha ett snart slut på saken.
Hans fiol hade ej på länge talat så vackert som i dag, han längtade efter att åter sitta hos honom i ro.
Ingrid, som nästan hade slumrat in, hörde sig plötsligen tilltalas på sjungande dalmål.
– Det kan vara på tiden, att du stiger upp nu, tycker jag.
Så snart han sagt detta, stack han undan hufvudet.
Han darrade så öfver sitt tilltag, att han var nära att tappa hela locket.
Men den hvita dimman, som legat Ingrid öfver ögonen, vek helt och hållet, då hon hörde en människa tala.
Hon såg en karl stå inklämd i ett hörn vid grafändan och hålla ett kistlock framför sig.
Ögonblickligen insåg hon, att hon ej kunde få lägga sig ned och tro, att detta var en drömsyn.
Här var visserligen en verklighet, som hon måste reda upp för sig.
Det tycktes ovillkorligen vara så, att kistan var en kista, och grafven en graf och att själfva
Ingrid för ett par minuter sedan ej varit något annat än ett svept och begrafvet lik.
För första gången blef hon verkligt förfärad för det, som hade händt henne.
Ack, besinna det, hon kunde ha varit riktigt död i denna stund!
Hon kunde ha varit ett fult, ruttnande lik.
Hon hade blifvit nedsatt i grafven för att man skulle vräka öfver henne sand och jord, hon hade ej varit mera värd än hvilken som helst jordtorfva; hon hade varit alldeles förkastad.
Maskarna hade gärna fått äta henne.
Det skulle ingen ha brytt sig om.
Ingrid behöfde oändligt väl att ha en människa bredvid sig i denna stora fasa.
Hon hade känt igen Getabocken nyss, då han stuckit fram hufvudet.
Det var en gammal bekant på prästgården, hon var alls ej rädd för honom.
Nu ville hon ha honom fram till sig.
Hon brydde sig alls ej om, att han bara var en dåre.
Det var i alla fall en människa, som lefde.
Hon ville, att han skulle komma henne så nära att hon kunde känna, att hon hörde hemma bland de lefvande och ej bland de döda.
– Å kom för Guds skull hit till mig – sade hon med gråten i halsen.
Hon satte sig upp i kistan och sträckte armarna mot honom.
Men dalkarlen hade alltjämt sin tanke för sig.
Då hon så gärna ville locka fram honom, beslöt han att sätta villkor för henne.
– Jag skall komma, om du vill gå din väg – sade han.
Ingrid försökte genast lyda honom och stiga upp ur kistan, men hon låg så omsvept med lakan, att hon hade svårt för att resa sig.
– Du får komma och hjälpa mig – sade hon.
Det var halft tvungen sak, och halft var det, därför att hon var så rädd för att hon ej riktigt undkommit döden.
Hon måste komma nära någon, som lefde.
Han kom verkligen, trängande sig mellan kistan och grafväggen.
Han lutade sig öfver henne, lyfte upp henne ur grafven och satte ned henne i gröngräset bredvid graföppningen.
Ingrid kunde ej hjälpa, att hon slog båda armarna om hans hals, lade hufvudet mot hans axel och snyftade.
Hon kunde aldrig sedan förstå, hur hon kunnat göra detta, och att hon ej varit rädd för honom.
Det var dels af glädje öfver, att han var en människa, en lefvande människa, och så var det af tacksamhet öfver, att han räddat henne.
Gud, hvad skulle det ha blifvit af henne, om ej denne varit!
Det var han, som hade lyft af kistlocket, som hade återfört henne till lifvet.
Hon visste ju ej, hur något hade gått till, men han hade helt visst varit den, som öppnat kistan.
Hvad skulle det ha blifvit af henne, om han ej gjort detta?
Hon skulle ha vaknat, instängd i den svarta kistan.
Hon skulle ha bultat, ropat.
Hvem skulle ha hört henne, där hon låg sex fot under jorden?
Ingrid vågade ej tänka på detta, hon bara gick upp i tacksamhet öfver att vara räddad.
Hon måste hafva någon att tacka.
Hon måste luta sitt hufvud mot en människas axel och gråta af tacksamhet.
Det var väl det märkvärdigaste af allt, som händt denna dag, att dalkarlen ej stötte bort henne.
Men han hade ej något klart begrepp om att hon lefde.
Han trodde, att hon var en död, och han visste, att det ej var lönt att göra en död emot.
Men så snart det var möjligt, gjorde han sig fri från henne och dök ned i grafven.
Han lade locket tillrätta på kistan, satte i skrufvarna, och gjorde det stadigt fast alldeles som förut.
På detta sätt skulle väl kistan blifva alldeles stilla och fiolen få åter sitt lugn och sina melodier.
Under tiden satt Ingrid i gräset och sökte tänka sig för.
Hon såg bortåt kyrkan och fick syn på hästar och åkdon på kyrkbacken.
Hon började då förstå sammanhanget.
Det var söndag, man hade begraft henne på morgonen, och nu satt man i kyrkan.
Ingrid greps af en stor förskräckelse.
Gudstjänsten kunde snart vara slut, och folket skulle komma och få se henne.
Och hon hade ju rakt ingenting på sig utom ett lakan.
Hon var ju nära nog blott och bar.
Bevare oss väl, om så många människor skulle komma och se henne sådan.
Det skulle de aldrig glömma.
Det skulle hon få blygas för i hela sitt lif.
Hon undrade, hvar hon skulle få kläder.
Hon tänkte ett ögonblick på att kasta öfver sig dalkarlens päls, men det föreföll henne, som skulle hon ej bli mer lik vanliga människor för den skull.
Hon vände sig raskt till den galne, som ännu arbetade med kistlocket.
– Hör du – sade hon till honom – du måste låta mig krypa i din säck.
Hon var i samma stund framme vid den stora lädersäcken, som inrymde varor för ett helt salustånd och började rifva upp den.
– Å kära, kom upp och hjälp mig!
Hon behöfde ej bedja förgäfves.
Då dalkarlen såg, att hon rörde vid hans påse, kom han genast upp ur grafven.
– Rör du vid säcken, du – sade han hotande.
Ingrid tänkte ej på att han talade med hård röst, hon räknade honom alltjämt som sin bäste vän.
– Å kära, kära du – sade hon – hjälp mig, så att ej människorna komma och få se mig!
Töm ur de här varorna någonstans och låt mig sätta mig i säcken och bär mig hem!
Å gör det, gör det!
Jag är från prästgården, och den ligger endast ett litet stycke härifrån.
Du vet nog, hvar den ligger.
Karlen stod och såg på henne med alldeles slö blick.
Hon kunde ej veta, om han förstått ett ord af hvad hon sade.
Hon upprepade det, men han gjorde ej min af att lyda henne.
Hon började åter rifva upp saker ur säcken.
Då stampade han i marken åt henne och ryckte till sig säcken.
Gud, hur skulle Ingrid kunna få honom lydig?
Bredvid henne på gräset lågo en fiol och en stråke.
Hon tog upp dem, hon visste rakt ej hvarför.
Hon hade väl varit så mycket med fiolspelare, att hon ej kunde tåla att se ett instrument ligga på marken.
Så snart hon rörde vid fiolen, släppte han säcken och kom och ryckte fiolen från henne.
Han tycktes bli alldeles galen öfver att hon rörde fiolen.
Han såg stygg ut.
Hvad i all världen skulle hon hitta på, så att hon kom bort, innan kyrkfolket hann ut ur kyrkan?
Hon började lofva honom märkvärdiga ting, såsom man lofvar barn, då man vill ha dem snälla.
– Jag skall säga till far, att han köper ett helt dussin liar af dig.
Jag skall stänga in alla hundar, då du kommer till prästgården.
Jag skall be mor, att hon ger dig ett godt mål mat.
Det syntes intet tecken till, att han ville ge med sig.
Hon kom att tänka på fiolen och sade i förtviflan.
– Om du bär mig till prästgården, skall jag spela för dig.
Se dock, det for ett leende öfver hans ansikte.
Det var visst, hvad han ville ha.
– Jag skall spela fiol för dig hela eftermiddagen, jag skall spela så länge du vill.
– Vill du lära fiolen nya låtar? – frågade han
– Det vill jag visst, det.
Ingrid blef i samma stund både förvånad och nedslagen.
Han tog ett kraftigt tag i säcken och ryckte den till sig.
Han släpade bort den öfver grafvarna, och deras penninggräs och åbrodd trycktes ned under den, som om den varit en åkervält.
Han förde den fram till en hög af torrt löf och ris och gamla blombuketter, som låg invid kyrkogårdsmuren.
Där plockade han fram allt, som fanns i ränseln, och gömde det mycket väl under riset.
När den var tom, kom han tillbaka till Ingrid.
– Nu kan du stiga i – sade han.
Ingrid steg i säcken och kröp ihop på dess träbotten.
Karlen spände till alla remmar lika noga, som om han haft sina vanliga varor att föra, krökte sig åter, så att han nästan böjde knä, satte armarna i hängslena, spände ett par remmar i kors öfver bröstet och reste på sig.
Då han gått ett par steg, började han skratta.
Han bar en säck på sin rygg, som var så lätt, att han kunnat dansa med den.
Det var ej mer än en fjärdingsväg från kyrkan till prästgården.
Det var en väg, som dalkarlen kunde gå på tjugo minuter.
Ingrid önskade endast, att han skulle gå den så raskt, att hon hunne hem före kyrkfolket och begrafningsgästerna.
Hon kunde rakt ej fördraga, att så mycket folk skulle få se henne.
Det vore bäst, om hon komme fram, medan endast hennes fostermor och pigorna voro vid gården.
Ingrid hade tagit med sig ur kistan den lilla buketten med blommor från hennes fostermors myrten.
Den var hon så glad åt, att hon gång på gång kysste den.
Den kom henne att tänka mildare tankar om fostermodern än någonsin förr.
Men naturligtvis skulle hon tänkt milda tankar om henne i alla fall.
Den, som kommer direkt ur grafven, tänker milda och ljusa tankar om allt, som lefver och rör sig på jordytan.
Nu förstod hon innerligt väl, att prästfrun måste älska de andra barnen, som voro hennes egna, mycket högre än hon kunde älska fosterdottern.
Och då det var så fattigt i prästgården, att de ej hade råd att hålla barnpiga, så tycktes det henne nu helt naturligt, att hon måste passa upp på småsyskonen.
Men om syskonen ej voro snälla mot henne, berodde det endast därpå att de voro vana vid, att hon var deras piga.
Det var ej lätt för dem att komma ihåg, att hon blifvit upptagen i prästgården för att vara deras syster.
Och till sist berodde det alltsammans på fattigdomen.
Om far någon gång finge ett annat gäll, så att han blefve prost eller kyrkoherde, så skulle nog alltsammans bli bra.