Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han brukade alltid redan från början taga bort sin drottning för att Nelly lättare skulle kunna försvara sig mot hans fyndiga anfall.
Den här gången anmärkte han dock efter en stund, att han var tvungen att också taga bort sina båda torn, annars fick
Nelly regelbundet sin matt redan i tredje eller fjerde draget.
Oaktadt han slutligen spelade utan både drottning och torn och blundade då hennes löpare stod i pris och kungen i schack, kunde han icke få henne att vinna ett enda parti.
Hon gycklade sjelf öfver sin tankspriddhet och fubblighet, men ville icke sluta.
De sutto hela eftermiddagen och aftonen och flyttade pjeserne.
Hela hennes diktan och traktan tycktes gå ut på att först så sent som möjligt bli ensam med sig sjelf på sitt rum.
Till sist kom dock den plågsamma stund, då hon satt ensam på sin divan bredvid ett halft nedbrunnet ljus.
Den saga, i hvilken hon blifvit inblandad, föreföll henne så vidunderlig, att om hennes far drag för drag tecknade den i en af sina humoresker, trodde hon, att recensenterne der hemma skulle, medan de rökte sin cigarr på maten, misstroget skaka på hufvudet.
Den känsla af bitter missräkning och harm, som öfverväldigat henne vid första nyheten om Emins äfventyr, hade så småningom vikit för en lugnare uppfattning.
Hennes Österland hade, trots allt, icke fläckats för denna tjufhistorias skull, ty det var ju i alla fall icke endast muslimanernes Österland, som blifvit henne så kärt.
Den ljusa forntiden hade i Orientens jord lagt en sådd af tempelfragment, tegelvaser, marmorbilder och mynt, som dag och natt gåfvo de rikaste skördar af sägner och stora minnen.
Dessa sägner och minnen kunde inga muslimanska missgrepp förringa.
Hvad särskildt Emin beträffade, hade han ju för öfrigt i åtskilligt helt andra begrepp om rätt och orätt än hon, och hans sätt att tänka och känna var hennes olikt.
Det låg något naivt oskyldigt öfver hela hans egendomliga tilltag, det var mer ett fantastiskt upptåg än ett cyniskt brott.
Så var det oftast med mycket i Orienten, som väckte Vesterlandets afsky.
Å andra sidan hade hennes känslor för honom redan blifvit sådana, att hon af hela sitt hjerta förlåtit, äfven om hon insett hans skuld.
Det var endast ett ting som hon aldrig kunde förlåta, och det var hennes af vesterländskt öfversitteri preglade svar på hans afskedshelsning.
Hon hyste en aningsfull fruktan, att detta svar en gång verkligen skulle frambäras till honom.
Tanken härpå uppfyllde henne med samvetsförebråelser och gnagande ånger.
De följande dagarne skaffade hon sig en mängd ärenden utomhus.
Hon hade eljes alltid suttit mycket på sitt rum.
Nu undflydde hon det, som hade ensamheten varit hennes värste fiende.
De persiske skalderne roade henne icke mer.
Alla hennes böcker fingo ligga orörda.
Då amerikanska tidningar ankommo, kunde hon timvis sitta med dem i knät utan att veckla ut dem, utan att genomögna en enda spalt.
På sina ensliga promenader i staden besökte hon ett par af de kristnes klosterskolor.
Hon vardt nemligen dagligen allt fastare besluten att söka någon verksamhet.
Verka, gagna, verka, gagna, blefvo slagord, som hon använde i hvart ögonblick.
Dessa ord måtte ha inneburit något slags förtrollning, ty de stillade hennes oro och smekte alla sorger till ro.
Hennes hemlands hela nervösa arbetsifver flammade upp inom henne och förvandlade, utan att hon sjelf märkte det, hennes person till en lefvande protest mot det Österland, som hon älskade så djupt.
Hur nedslagen blef hon dock icke hvar gång, då en okunnig munk förevisade henne sin skola.
Hvad lärde han barnen?
Franska och katolicism.
Voro arabiska och Islam sämre!
De katolska skolorna tillegnade sig årligen muslimanska barn, utan att deras sjunkna, förödmjukade race förmådde rädda dem åt Islam.
Hvad blef det af sådana barn?
Främlingar för sitt eget land, olyckliga väsen utan rot och fäste!
Stackars, olyckliga små!
Nelly klappade dem på hufvudet och gick besviken sin väg – sedan munken fått en silfverslant i drickspenningar.
Hennes åtrå att få ett verksamhetsfält släcktes dock ej vid första missräkningen.
Den stegrades tvärtom beständigt.
Hon stannade nu vid de arabiska skolorna.
De liknade källare med öppna dörrar åt gatan.
I halfskymningen derinne satt skolmästaren med korsade ben framför barnen, hvilka, vaggande med hela kroppen, läste innantill alla på en gång, själlöst, schablonmessigt och med gäll röst.
De arbetade mer med kroppen än med hjernan.
Då skolmästaren fick se henne i dörren, vände han henne ryggen och makade sig så mycket åt sidan, att han icke ens skulle orenas af hennes slagskugga.
Skolmästarne voro nemligen de mest fanatiske muslimaner i hela Damaskus.
Det var som hade en kall hand stött henne tillbaka, en kall spökhand ur grafven, ur Österlandets mull, ur det kränkta Islams forntid.
Hon stod åter framför det der främmande, som hon så ofta mött och som hon med hela sin ungdoms varma hängifvenhet åtrådde att genomtränga.
Men det skulle aldrig lyckas henne.
Mellan Asien och Europa ligger Konstantinopel som en lysande bro, men mellan Islam och kristendomen gapar en mörk afgrund.
Hon kände sitt hjerta sammansnörpas och hon gick vidare.
Hon såg sig snart omringad af en hop lytta, fruktansvärdt vanställda trasmän.
De tiggde alla på en gång med samma i århundraden nötta fras och i samma ton, alldeles som om de tagit upp en sång.
Hon drog upp sin börs och gaf slantar åt höger och venster.
Hennes öra hade dock redan vant sig så pass vid språket, att hon uppfattade hur de icke belönade henne med samma välgångsönskningar och välsignelser, med hvilka de tackade en barmhertig inföding.
De sågo i henne en fiende.
Hon kände, att till och med bland dessa stackare skulle en vesterländing knappast kunna vinna en enda verklig vän.
Det Österland, åt hvilket hon ville offra sina krafter, stötte bort henne.
Det ville behålla sina urgamla förtjenster och fel samt betackade sig för all frankisk verksamhetsifver.
Det gräfde tanklöst på sin egen graf.
Kom någon störande nyhetsmakare för nära, vågade det visserligen icke längre gifva honom ett hugg med spaden, men det vände honom föraktfullt ryggen.
Nelly började tycka sig vida mer obekant med denna stad nu än hon gjorde den första dagen, då hon förtjust genomströfvade bazarerna.
Det låg äfven öfver de mest lifliga platserna en melankoli, som hon annorstädes endast påträffat i öde trakter och ensliga skogslandskap.
Dertill kom, att några mulna regndagar röfvade bort all färg.
Gatorna simmade i smuts och himmelen var gråblek.
Då hon icke lyckades finna något fält för sitt feberaktiga verksamhetsbegär, fick hon med ens en omättlig lust efter förströelser och ombyte.
Harven måste böja sig för hennes vilja och till Blumenbachs upprigtiga ledsnad flytta tillbaka till Hôtel Dimitri.
Blumenbach besökte dem dock nästan dagligen och Nelly var sjelf den första att bedja honom träget bibehålla denna vana.
Schack roade henne icke längre.
I stället hade herrarne funnit på att spela kort.
Så småningom lärde hon sig att bli tredje man.
Det var som hade det mer handgripliga, man kunde säga det mer brutala i kortspelet med blandning, gifning och smällande med korten bättre hjelpt henne att döda tankarne.
Så snart hon blef ensam med sig sjelf, kommo de dock öfver henne med all sin bitterhet.
Ofta kunde hon vakna upp midt i natten med en suck af outhärdlig vånda öfver att tanken på hennes afskedshelsning till Emin beständigt skulle stå vakt vid hennes bädd.
Hade någon frågat henne, om hon verkligen vid sitt samvete kunde förklara, att Emin varit oförtjent af en sådan afskedshelsning, skulle hon kanske icke ha vetat, hvad hon borde svara.
Hon visste endast att hon ångrade, det hennes afskedshelsning blifvit sådan.
Emellertid var Emin antagligen redan långt borta och att godvilligt återvända till Damaskus skulle han väl vara för klok till.
Det var ju föga rimligt, ja knappast möjligt att hennes helsning någonsin skulle frambäras till honom.
Hon intalade sig sjelf, att detta var det sannolikaste och försökte lugna sig med ett sådant antagande – men efter några ögonblick dök åter den mörka aningen om motsatsen fram ur hennes tysta samtal med sig sjelf.
Kortspelet var ett tidsfördrif för aftnarne, men snart behöfde hon förströelser hela dagen.
Blumenbach var hennes räddare.
Han hyrde hästar af herr
Dimitri och följde henne på långa ridturer utom staden.
Till en början fann hon mest behag i finare skolridt och såg gerna att Blumenbach, som kunde allt, följaktligen äfven konsten att rida, rättade hennes sätt att sköta hästen och föra sig.
Så småningom blef hon dock allt mer våldsam.
Hon lät sin arabiska skimmel följa sin medfödda och uppöfvade lust för vild, hejdlös galopp öfver gropar och stenar.
I sin ifver blef hon disgraciös.
De kommo ibland utanför stadsmurarne in på öfvergifna, förfallna begrafningsplatser, der grafvar voro uppmurade här och hvar i backsluttningarne, som hade deras tysta invånare jordats likt
Mohammed just på det ställe, hvarest de händelsevis lagt sig ned och dött.
Hon satte öfver grafvarne, svingande ridspöt, ropande åt hästen och på arabiskt vis lemnande honom fria tyglar.
En gång red hon i kull och stötte sig lätt, men det tycktes endast egga henne till nya öfverdådigheter.
Slutligen nöjde hon sig dock icke längre med sin vilda hinderridt, utan eftersträfvade att ridturerna blefvo så långvariga och vidsträckta som möjligt.
Hon fruktade att komma hem och undvek staden i det längsta.
Under dessa ridturer var hon vida mer tillgänglig och vänlig mot
Blumenbach än hon annars varit på den sista tiden.
Hon var böjd och förödmjukad, och det strama i hennes sätt var alldeles försvunnet.
Han visste ibland icke rätt, hur han skulle uppfatta hennes förändring.
En morgon hade de ridit så långt ut bland stadens bålverk af otaliga, muromhägnade trädgårdar, att de uppnått öknen.
Flygsanden knarrade under hästarnes hofvar som skarfrusen snö.
Under det molnlösa safirhvalfvet sväfvade en gam och framför dem utbredde sig det gula fältet i långa, orörliga vågor.
Öknen ingaf samma stora stämning som hafvet, men skroderade icke om sin styrka som detta, utan sof.
Intet ångestfullt suckande och brusande fyllde luften.
Tystnaden var så djup som i en ung verld, der materian ännu låg obefruktad af lifvet.
Långt på afstånd rörde sig en mörk linie utefter öknens i rödt skiftande synrand.
Det var en beduinhord, som under sin färd till nya betesmarker råkat förirra sig så nära staden.
Nelly lånade Blumenbachs turistkikare och betraktade den raskt framåtskridande skaran.
Först redo mahognyfärgade män på grå racehästar och med den perlemorinlagda långa flintbössan eller sina djeridspjut på axeln.
Så kommo dromedarer, på hvilkas rygg beduinkvinnorna gungade i sina af cinoberröda tygvåder beskuggade och med fjäderbuskar krönta tältkorgar.
Rundt dem gingo negerslafvinnor, krokiga och med släpande steg, pustande under den brännande, stora ökensolen.
Hästarne åto ur grimpåsar utan att stanna.
Små bruna kvinnor, hvilkas hela drägt bestod af en hvit, fotsid skjorta, sprungo med träspann från kamel till kamel och mjölkade de gående djuren.
Sedan läto de det skummande spannet gå från mun till mun för att släcka törsten.
Högt på kamelerna gungade äldre kvinnor, till sitt yttre verkliga hexor, mellan en bockskinnssäck med vatten och en tygsäck med mjöl.
Uppe på kamelens puckel bakade de fyrkantiga bröd och gräddade dem på små glödfat, utan att ett enda ögonblick hejda marschen.
Oöfverskådliga hjordar af får och kameler upprörde gula moln af sand och midt inne i molnet syntes på en grant utstyrd kamel, som hade en fjäderbuske mellan öronen, den gamle scheiken, trots hettan svept i en »hederspels», som någon arabisk köpman skänkt honom.
Det var en hel stat, ett helt litet folk med sin regering, sin milis, sin öfver- och underklass och sin egendom, sorglöst flyttande från bete till bete, som vore tillvaron endast en lek.
Det enda som fattades var sjuka.
Det lade Nelly genast märke till.
I öknens öfverjordiskt rena luft lefver man frisk eller man dör.
Hon kunde ej taga ögonen från kikaren.
Hon tyckte sig se våra urfäder.
Hon tyckte sig se ett friskt, oskyldigt ansigte, ett barndomsporträtt af den mensklighet, hvilken, öfverretad; vanställd af laster, gammal och sjuklig, nu vandrar fram genom lifvet, som vid de suckande tonerna i Wagners pilgrimskör.
Hon påminde sig åtskilligt, som Emin berättat om beduinernes seder och lagar – lagar, som inga advokater tvistade om och som ingen uppskrifvit, men som dessa lyckliga solens barn buro inom sig sjelfva.
Mythologiska hårklyfverier bekymrade de sig icke om.
Kom någon muslimansk predikant ut till dem från Damaskus, kunde det hända att de skymfligt jagade honom ur lägret.
Deras gästfrihet, ordhållighet och fostbrödratrohet var deras religion.
Hade de druckit kaffe tillsamman med sin forne ovän, hade de gemensamt med honom nedgräft »de sju stenarne» i marken under tältet, voro de hans vänner och försvarare till all tid.
Deras föda var knapp.
Att äta sig mätt och dricka sig otörstig var dem nog.
Att göra sitt lif till ett pinohäkte för att vinna mer, ansågo de meningslöst.
Icke heller deras ärelystnad ströfvade in på framtidens ovissa jagtmarker.
Den som i öknens öde stillhet sett en beduingraf, en sandhög med två korsade palmkvistar, förstod att detta folk mer lefde för lifvet än för grafven.
Det kände ej vår ohyggliga kamp för grafmonumentet.
Det var icke från Damaskus, icke från städerna, utan långt öster från öknarne, som den rensande stormen skulle komma, om Österlandets frigörelse skulle stunda.
Nelly sänkte kikaren från sina ögon och pekade med den mot öknen, hviskande inspireradt och halft för sig sjelf följande enstaka ord:
– Endymion!
Blumenbach förstod ej rigtigt hvad hon menade och såg på henne frågande.
Hans blick ryckte henne ur sin fantasiverld.
Hon ordnade sina känslor i ord och svarade:
– Mins ni inte sagan om Endymion, den vackre ynglingen, som Diana evigt söfde för att få kyssa.
Österlandet är Endymion, som utan att åldras sofvit i tre tusen år och mer.
– Miss Harven, – svarade Blumenbach, som, smittad af hennes stämning, sjelf blef rörd.
– Den Endymion, som sofvit här i tre tusen år och mer, dör, utan att vi märka det under sömnen.
Vi kyssa snart endast ett vackert lik.
Blumenbach stirrade länge tyst utåt den tomma öknen, der den aflägsna, långa, rörliga strimman redan försvunnit.
Han var i dag mer fåordig än vanligt.
Han hade en stor nyhet att meddela Nelly, men han fann det mycket svårt att säga henne den.
Allt efter som hon upptog den berodde det sedan, om han öppet skulle framställa ett frieri eller helt och hållet afstå från alla tankar på henne.
Det föreföll som om den gemensamma känslan af sympati för Österlandet emellertid nu hade närmat henne till honom och han beslöt att begagna tillfället.
Han vände sin häst mot Nellys och yttrade:
– Jag har något att säga er, som kanske skall taga er mycket djupt.
Jag har derför icke heller kunnat komma mig för att meddela er det förr än nu.
I fall jag misstager mig, i fall den underrättelse jag bär på är er likgiltig, skall jag bedja att sedan få språka litet med er om något, som för mig är ännu allvarligare.
– Nå, får jag höra då? – svarade Nelly temligen tankspridd.
– Emin ibn el-Arabi blef fasttagen i går afton.
En lustig visa om spektaklet vid Gråbergsgatan. Början och slut. Af Petter P-n.
Calle Wetterlind.
En lustig visa om spektaklet vid Gråbergsgatan.
Början och slut
af Petter P-n.
Mel.: »Sandahls kanon.»
En ynkelig visa jag önskar att sjunga,
Kom lyssnen dertill både gamla och unga,
Den eger minsann både rim och reson
Fastän den besjunger en galen person.
I Majorna händelsen hafver passerat,
Som alla slags tidningar utbasunerat
I spalter så långa, att hälften vor' nog,
Ty läste man allt, af förtviflan man dog.
Men ingen i verlden lär kunna bestrida
Att händelsen eger sin komiska sida,
Som utan förbarmande gifves till pris
Åt skämtet den välkända stadens polis.
Den galne personen Carl Wetterlind heter,
Och hvad om hans förtid med visshet man vet är,
Att han varit konstig till lynnet och tyst,
Så knappt han på måna’r lät höra ett knyst.
Mer konstig än förr var han senaste tiden,
Man började undra om karl’n ej var vriden;
Men då man ej kunde bli klok deruppå,
Så lät man den sjuke i frihet än gå.
En morgon på vinden han gick och fundera’,
Se’n börja’ han trappan att barrikadera.
När värden förvånad skull’ titta' der opp,
Skrek Wetterlind vildsint och hotande; »Stopp!»
»För Er är det klokast att vända tillbaka,
Ty eljest Ni får mina björnhagel smaka,
Dem jagar jag bums i hvarendaste kropp,
Som söker på trappan att hit klättra opp.»
Med laddad revolver han stod hela tiden,
Så nog sågs det tydligt att karlen var vriden,
Och bössa vid sidan han hade också,
Och henne han mellanåt pekade på.
Förskräckt blef nu värden och sprang till polisen;
Men Wetterlind satte sig lugnt ned vid spisen
Att koka potatis och steka en sill,
Ty när han fått rast, frukostera han vill.
Så kommo poliser att honom bespruta,
Men han kröp bak’ spisen och började skjuta,
Och här han så tappert försvarade sig.
Som Carol den tolfte i brinnande krig.
Strålföraren fick strax ett skott midt i synen,
Som svedde mustascherna och ögonbrynen,
Kamraten tog slangen och spruta’ ändå,
Men Wetterlind hittade han icke på.
När konstapeln tröttna’ att stå der och spruta,
Upphörde ock galningen genast att skjuta,
Han rökte sin pipa, gick golfvet omkring
Och låtsade som om det händt ingenting.
Med rökning man ville den sjuke nu tukta,
Och snart hela gatan af svafvelrök lukta’,
Men fönstret han öppnade skämtsamt och log,
När röken i näsan polismannen slog.
Nu började hopen till sinnet bli bister,
Man tänkte på Göteborgs artillerister,
De voro ju vana vid kulor, och krut,
Och dåren de skulle nog knipa till slut.
Nu stormar man huset och kulorna'hvina
Och somliga rysa och somliga grina
Åt skaran, som trotsar vanvettingens hot
Och blindt rusar faran och döden emot.
Men leken blir allvar och jemmerrop höras,
Från platsen en sårad, en döende föras
Och skämtarne tystna.
Man undrar blott på
Hur länge polisen skall rådlös här stå.
Hisingen sedan ett ilbud man sände
Som derifrån snart med en läkare vände,
Och när han på afstånd sett huset, då sa’n
Att karl'n var den galnaste men’skan i sta’n.
När detta han yttrat, han vände tillbaka
Och lemna’ polisen att huset bevaka.
En konstgjord konstapel till slut sändes att
Försöka ta’ galningen Wetterlind fatt.
Men när han af trägubben ej lät sig knipa,
Man ändan på saken ej kunde begripa,
Förr’n hungrig och trött han från vinden kröp ut
Och så tog den komiska händelsen slut.
I droska han fördes nu till hospitalet,
Det var ju naturligt, när allt var så galet;
ADOLF LINDBLAD
OCH
CARL SJÖGRÉEN.
Jag återkommer just nu från besök hos stoftet af en själsbroder, – äfven för Eder känd och kär, – med hvilken jag genom ett femtioårigt band var till ett gemensamt helt sammanvuxen.
Hans boning var alltid den första, till hvars port jag, efter hvarje landtlig sommar-utflygt, plägade vända mina steg.
Nu glänste höstsolen på hans grift.
Det var minnets blick: med hela sin klarhet, sin smärta och sin vällust.
Löfven falla, vännerne glesna, dyrbara grafvar ökas, aftonskymningen mörknar ständigt djupare, – och den enda trösten är, att också
”Starkare ljudar
Sången från stjernorna ner”.
Emellertid, och tilldess man sjelf tillåtes höra den på närmare afstånd, måste man – så godt ske kan – oförtröttadt åtlyda sitt kall och fullfölja sina vanliga värf.
Jag infinner mig derföre nu med en ny samling af historiska skildringar: måtte den kunna skänka en och annan stunds nöje!
Få äro de på jorden qvarlefvande, hvilkas hjertan ännu för mig klappa af broderlig tillgifvenhet; och till hvilka bland dem skulle de bilder, som tecknats på följande blad, egnas med skyldigare rätt, än till Eder?
Ofta har jag vid deras målande blifvit påmint om de dagar, då vi alla voro unga; då i Upsala Bellmans qväden klingade från Kernells läppar; då hans täcka Bleckenstad för oss samfäldt upplät sitt gästvänliga tjäll och sina leende omgifningar, under det mina tankar bodde på Lycksalighetens Ö och edra började sina morgonfärder i Tondiktningens herrliga rymder.
Sannolikt skall jag ock i dessa taflor, om hvilkas ämnen jag så mångengång med Eder samspråkat, temligen oförändrad igenkännas.
Visst är, att det sällskap, som här uppvaktar med Bellman i spetsen, jemväl skulle från mig enskildt äga mycket att frambära, om det kunde med tillräckligt varma uttryck tolka min mångåriga tacksamhet.
Dess föremål stå, i detta ögonblick liksom i otaliga andra, alla sammanfattade för min syn: alla mina glada sommarvistelser i en oförgätlig födelsebygd, på det vackra Strålsnäs, hos den ädle tonsättare, genom hvilken ”Stjernsången” blifvit folksång; alla de fröjder mig beskärts af det själfulla snille, hvars skapelser, ledande sina ursprungsådror lika ur fantasiens och ur hjertats innersta djup, i Sverige grundat en ny skola af Musikens och Poesiens förening; all den uppmuntran denne mästare gifvit min egen sångmö, genom att lyfta en mängd af hennes svaga försök på sina rena och mäktiga välljuds vingar; det vänskapens mod, som dymedelst ock beredde mig en offentlig upprättelse i den tidpunkt, då både hon och jag voro handlöst lemnade till spillo åt allmän smälek; och slutligen, – hvad mera är än allt detta, – det ömsesidiga, aldrig störda förtroendets sällhet under vexlande samtal om alla de för menniskan och medborgaren heligaste ämnen.
Men hurudana budbärare än de personer må vara, som här sändas med min helsning: säkerligen skall hvarken deras välmening, eller min, löpa fara att försmås.
Icke heller skall det inför Edert omdöme lända dem till skada, att Poesien här mestadels uppträder med komisk drägt och uppsyn.
Denna uppsyn röjer ofta, för skarpare betraktare, en blick, som är tragisk nog.
Sjelfva den Gustaviska tidsålderns öfverklagade lättsinnighet har ej kunnat hindra, att äfven här, för enhvar som nogare lyssnar, månget ljud frambryter ifrån det skaplynne, om hvars innehafvares öde det heter i en odödlig sångdikt:
”Och vill du förstå, på hvad djup du skall leta,
Hvar du skall söka hans hamn å villande haf? –
Fråga de hjertan, som älskat: de veta,
De känna den våg, i hvars famn han funnit sin graf.”
Men hvem kan i dessa dagar tänka på Poesi och Musik, utan att stundligen ihågkomma, hvad båda nyss hafva förlorat genom bortgången af den unge Furste, som sjelf var den älskligaste uppenbarelse af bådas upprinneliga enhet?
Man behöfde blott se honom, för att röna denna enhets omotståndliga inverkan.
Det utgjorde af hans värde blott en ringa del, att han, hvad genast vid hans första åsyn röjde sig, var behaget sjelft, i ynglingsgestalt förkroppsligadt med all sin ljufhet; hans inre väsende var, liksom hans yttre, den himlaburna godhetens och glädjens egen fläckfria skönhet; i en genomskinlighet, en stigande förklaringsglans, som häntydde på snar återfärd till hans rätta hemland.
Sådan bör dock för honom vår kärlek vara, att den så litet, som möjligt är, dröjer vid alla erkänsamma hjertans enskilda förlust, eller vid slocknandet af den för vårt fosterland nya morgonrodnad af vitterhet och konst, för hvilken han tycktes begåfvad med alla egenskaper till befrämjare och beskyddare.
Vår öfvervägande föreställning vare – hans lycka.
Uppflyttad till de högre chorerna från det mellan så mångfaldiga disharmonier slitna jordlif, öfver hvars virrvarr han alltid sväfvade som en ostörbart skär melodi af allförsoning, – huru säll måste han icke nu känna sig!
Huru skola der hans anletsdrag le, hans ögon stråla, hans englavingar röra sig med oafmattlig spännkraft!
Och så må efterklangen af denna melodi outplånligt genomljuda oss, renande, stärkande, förljufvande, förklarande: och äfven i min ringa hydda ännu mången lifvande flägt af hans närvaro förnimmas; under det jag, i en enslighet, som alltmera närmar sig till fullständig, fortsätter mitt dagsverk vid ett ljus, som, ehuru höst-sol, dock äfven såsom sådan är och förblifver sol.
Bellman Sid. 1.
Tillägg –161.
Bellmans Fränder –177.
Hallman –185.
Kexél –202.
Wallenberg –232.
Lannerstjerna –244.
Rudbeck –253.
Envallsson –282.
Schröderheim –293.
BELLMAN.
Det fins ej tid, som dessa toner söfver,
Det fins ej land, som deras like har.
Tegner.
CARL MICHAEL BELLMAN.
Bägarn blänker, Klar som en juvel.
Spegla dig!
Ditt hjerta
Skall bli qvitt all smärta, När du tänker Blott på sång och spel.