Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad jag här vill i öfversättning meddela, år ett utdrag från Fortsättning af Brockhausens conversalions-lexicon, die Gegcnwart, Irsla bandet, sidan 352. ”Sedan Judarne i Rhen-Preussen under Fransyska herraväldet genom ”Code Napoleon” blifvit försatta i samma ställning, sorn de christna, så framkallade dock de mångfaldiga klagomålen öfver Judarnes ocker redan 1808 ett kejserligt dekret, hvilket underkastade alla Judarnes skuldfordringar ganska inskränkande bestämmelser, hvilket förbjöd Judarne att låna på pant åt tjenstefolk, hvilket förbjöd dem alt emottaga husgeråd, verktyg och klädespersedlar af arbetsfolk, daglönare och tjenare, hvilket vidare inskränkte deras fria kringströfvande, men isynnerhet gjorde Judarnes rättighet til! handel och köpmansrörelse beroende af lösningen af ett moraliletspatent, som årligen måste fönyas.
Dekretet utgafs blott provisariskt för 10 år.
Men 1818 förklarade ”Immediat-Justitire-Com - 30 Den 19 Mars f. m. missionen” i Köln, att Judarne ännu schackrade på samma sätt, så att de genom sitt ocker på det högsta skadade landlfolkets välstånd” etc.
Vidare säges från annat håll.”
På samma sätt lyda rapporterna ifrån Ofver-prokuratorerna i Koblenz och Trier.
Den sednare yttrar: ”På landet äro Judarne vanligtvis folkets Bankirer, under det att de gifva dem äfven de obetydligaste förskotter, bevilja dem långa betalningslerrainer oeh icke lala lofva sig mer än laglig ränta, men hafva sin vinst deraf, alt de låta gifva sig frukter, vin m. m., såsom en discretion, hvilken hvarken afräknas på räman eller på kapitalet.
Minuthandeln med specerivaror och viclualier är nästan uteslutande i deras händer, hvilken likaledes drifves till ockrande derigenom, att Judarne äfven härvid bevilja sina kunder anstånd, men emottaga för detta anstånd skänker, hvilka icke ingå i afräkning” etc.
Jag vill icke trötta R. o. Ad. med att höra dess upgifler, utan ber att få öfverlemna dem, att hvila på bordet i fall R. o. Ad:s ledamöter äro hugade derom laga närmare kännedom; likväl anhåller jag att till nyttig ledning för framtiden, denna öfversättning måtte blifva intagen jemte mitt yttrande i prot.
Slutligen anhåller jag att få upträda mot den sofism, som så flitigt begagnas, att nemi. hindret för Judarnes amalgamation med andra nationer skulle ligga deruti, att de på ett så ovänligt sätt af dem omfattas.
Jag kan för min del ingalunda instämma i detta påstående.
Hindret ligger obestridligen i deras egen religion.
Det är nemi. gifvet, att detta icke kunde vara för Judarne obekant, enär redan Moses, kort före sin död, uttryckligen beskrifver, icke allenast hvad öde som förestod Jerusalem, eller, rättare sagdl, beskrifver deu sorgliga tilldragelse, som skulle inträffa då Jerusalem förstördes, utan äfven i tydliga ordalag förutsäger, ali Judarna skulle blifva kringspridda kring hela verlden.
Men uti samma kapitel, och på många andra ställen i den Hel.
Skrift, omtalas också, huruledes Judarna i sinom tid skulle åter församlas i sitt land.
Den ena af dessa profetior är, såsom vi alla veta, upfylld, och på den andras upfyllelse väntar säkert hvar rättrogen Jude.
Upfyllelsen af denna andra profetia lärer också i sinom tid inträffa, måhända då, när Judiska folket, lärda af andra nationers dygder och varnade af deras laster, finnes vara värdigt att bilda den mönsterstat, som gör det berättigad! att kallas Guds ntkorade folk.
Intilldess torde det hädanefter som hittills tjena andra folk till varning, Vi kunna väl meddela åt Judarne alla möjliga fri- och rättigheter, men alt göra dem till Svenskar, det vore icke möjligt.
Aderton oeh eli. halft sekel jäfvar en sådan förhoppning, och det är bestämdt lika fruktlöst, huru välvilliga och ömma de önskningar än må vara, som uttalats till Judarnes fördel.
På alla de skäl jag nu haft äran anföra, anhåller jag vördsamt att Utsk:s betänk, må varda bifallet, ulan att jag likväl icke vill motsätta mig de smärre modifikationer, som jag vet att åtskilliga andra talare hafva för afsigt att föreslå.
Den härjemte af Gr.
Liljencrantz aflemnade skriftliga upsals var så lydande:
Den 1 fl Ma rs f. m. 31 Fortsältning af Brockhausens Conversalions-lexicon, die Gegenwart, Erster Band, sid. 353.
Sedan Judarne i Rhen-Preussen under Fransyska herraväldet genom ”Gode Napoleon” blifvit försalta i samma ställning, som de christna, så framkallade dock de mångfaldiga klagomålen öfver Judarnes ocker redan 1808 ett kejserligt dekret, hvilket underkastade alla Judarnes skuldfordringar ganska inskränkande bestämmelser, hvilket förbjöd Judarne att låna på pant åt tjenstfolk, hvilket förbjöd dem att emottaga husgeråd, verktyg och klädespersedlar af arbetsfolk, daglönare och tjenare, hvilket vidare inskränkte deras fria kringströfvande, men i synnerhet gjorde Judarnes rättighet till handel och köpmansrörelse beroende af lösningen af ett moralitelspalenl, som årligen måste förnyas.
Dekretet utgafs blott provisoriskt för 10 år.
Men 1818 förklarade ”Immediat-Justitiae-Commissionen” i Köln, att Judarne ännuschackrade på samma sätt, så att deogenom sitt ocker på det högsta skadade landlfolkets välstånd.
Ar 1826 ville de Rhenska Ständerna hafva dekretet utsträckt äfven öfver hela provinsen.
Afven de på de sednare åren anbefallda rapporterna, isynnerhet yttranden af landtråd och fredsdomare, som dömde på grund af egna iakttagelser, visade att Judarnes skadliga inflytande på de lägre folk-klasserna ännu alltjemt fortfor.
Regeringen i Aachen märkte, alt lill och med de rikare Judarne, under täckmanteln af något ärligt yrke, ofta hade en hop schackrande Judar lill handtlangare, att föra ett systematiskt ockrande.
General-prokuratorn i Köln yttrade: ”Judarne drifva vanligtvis handel med boskap eller varor och befatta sig blott sällan med något handtverk eller landtbruk.
I början är deras handel vanligtvis blott ringa (idet de draga omkring med slitna kläder, lumpor och gammalt jern).
Med förökade tillgångar ulsträckes denna handel lill kött, alngods och andra artiklar, tills de småningom öfvergå till större affärer; men isynnerhet finna de sin fördel hos landtfolket, som vid penningeförlägenhet nästan uteslutande vänder sig till Judarne.
På kreaturshandel isynnerhet vinna Judarne öfvervägande fördelar, derigenom att de, utom priset för kreaturet, betinga sig en discretion i korn, hvete eller potatis, och fordra levereringen deraf vid en tid, då priset plägar stiga som all ra högst.
Nu begäres och lemnäs anstånd; bonden lånar dessutom pengar, lofvar räntor och dessutom ersättning i frukter.
Då liden för det erhållna anståndet är förlupen, uprepas ett dylikt förfarande, och så fortgår det, ända lills den skyldige, vid upgörandet af den genom räntorna betydligt vuxna slulräkningen, befinner sig helt och hållet i händerna på sin Judiska borgenär.
Då griper man till den fasta egendomen.
Genom domsutslag vet Juden att förskaffa sig hypothek; offentlig auktion blir deraf en följd och gäldenären bringas till tiggarstafven.
På delta vis hafva många jordegendomar kommit i Judarnes händer, många landtmät! blifvit fattiga, Judar deremot, hvilka ännu för 10 år sedan buro renseln genom landet, hafva blifvit egare af ansenliga gods.
Ofta nog skall det hafva in - 32 Den 19 Mars f. m.
Iräffat, att, oaktadt en mindre återstod af kapitalet, men genom straffräntor, låtsade förhandlingar, försäljning och återköp, påtrugandet af varor och lifsförnödenheter, gäldenären blifvit otroligt förtryckt och råkat i större skuldsättning, än hvad den Judiske borgenären lemnat valuta för.
På samma sätt lyda rapporterna ifrån Ofver-procuratorerna i Koblenz och Trier.
Den sednare yttrar: ”På landet äro Judarne vanligtvis folkets bankirer, under det att de gifva dem äfven de obetydligaste förskotter, bevilja långa betalningsterminer och icke låta lofva sig mer än laglig ränta, men hafva sin vinst deraf, alt de låta gifva sig frukter, vin m. m., såsom en discretion, hvilken hvarken afräknas på räntan eller på kapitalet.
Minuthandeln med specerivaror och victualie!' är nästan uteslutande i deras händer, hvilken likaledes drifves lill ockrande derigenom, att Judarne äfven härvid bevilja sina kunder anstånd, men emottaga för delta anstånd skänker, hvilka icke ingå i afräkning.
De betjena sig af landtfolkets nöd, för att med dem upgöra en affär eller att förstöra en stående fordran.
Bonden, som icke kan råkna, ingår på alla Judens vilkor, för att afstyra lagsökning för en fordran; han ger afräkningsskänker, afräkningsbetalningar utan qvitto, köper till höga priser varor, dem han alldeles icke kan använda, låter gifva sig kontanta tillskott till den förra skulden, äfven om han just icke har penningar af behof, säljer sin skörd i förtid och utan alt han är i stånd att bestämma deras värde, för att för ögonblicket tillfredsställa Juden, som ansätter honom.
Men denne fullföljer sitt mål outtröttligen, lyckas att erhålla ett hypothek och blir slutligen genom auktion i besittning af landtmannens förmögenhet, utan att denne vet, huru han har kommit dertill.
I lagskipningsdislriktet Saarbriicken föda sig de, i de små städerna och byarne boende Judarne med minuthandel.
Ingen egda drifver ett borgerligt näringsfång, som fordrar kroppslig ansträngning, och om tilläfventyrs en Jude sjelf odlar sin jord, så sker det genom daglönare och drängar.
Deras mesta affärer bestå i kreaturshandel, utarrendering af kreatur, försäljning af varor och lifsförnödenheter samt i penningelransaktioner (penningelåns meddelande).
De gå till väga med en otrolig ifver och flit, att ullura ett tillfälle då man kan göra affärer.
De löpa outtröttligt ifrån by till by, ifrån hus till hus och utforska alla förhållanden.
När de få veta, att en bonde genom sina förhållanden kan blifva föranlåten alt köpa eller sälja något, så tränga de sig straxt p) honom och erbjuda honom sin tjenst.
Den förmögne landtmannen, som dessutom eger en större vana och erfarenhet i affärer, finnér lätteligen medel att i rättan tid tillfredsställa Juden och derigenom undgå en egennyttig behandling af honom.
Men den mindre bemedlade landtmannen, som har litet kreatur och jord, hvars odlande icke kan föda honom, utan som derjemte tjenar såsom dagsverkare eller forman, eller drifver någon annan binäring, hotas allramest af Judarne.
När denne ansattes af en borgenär, så blifver honom slutligen intet annat öfrigt än Den 19 Mars f. m. 33 än att sälja sin ko eller sina getter eller en häst.
Är Juden, såsom ofta är händelsen, sjelf den ansättande borgenären, så öfvertager han kreaturet, i st. f. betalning, eljest emot kontanta penningar, med hvilka borgenären tillfredsslälles.
Dervid upgöres affären vanligen sålunda, alt den stackars mannen icke hell och hållet befrias frän sin skuld, utan Juden bibehåller en återstående fordran, på det han icke må förlora honom ur händerna, ulan bistår honom så länge, som han har någon förmögenhet qvar.
Nu är Juden köparen.
Men ännu värre tillgår det då han är säljaren.
En bonde har förlorat sin ko eller sin häst; för en annan är lyckan att hafva en mjölkande ko så stor, att han lätt låter förleda sig lill inköp af en dylik, om han får kredit och den förespeglingen skänker honom rict hoppet, alt han framdeles skall fä medel alt betala den.
För det första måste bonden, emedan han ej lemnar kontant betalning, köpa kreaturet till ett utomordentligt högt pris.
Förlängda anstånd med betalningen, ofta af flera år, beviljas honom.
De ulgifna reverserna innehålla vanligtvis, att hela fordran straxt på en gång skall kunna utkräfvas, om en betalningstermin icke noggrannt af gäldenäaen iaktlages.
Denne låter ett dylikt vilkor ulan motsägelse behaga sig, ty han tror sig erhålla penningar att betala med och förbiser följderna, som kunna upkomma af en betalningstermins försummande.
Men just delta vilkor är första grunden till hans olycka.
Den första betalningsterminen iaktlages i alla händelser; vid den andra infinner sig icke Juden, och gäldenären tror på ett genom tystlåtenheten beviljadt anstånd.
Men sednare framträder Juden pä en lid, då han vet alt gäldenären icke kan betala, och fordrar hela betalningen på en gång.
Genom hotelser af lagsökning oell stora kostnader, förmås den stackars gäldenären i sin förlägenhet lill nya transaktioner.
Framför allt måste han såsom ersättning för liden skada och förlorade räntor, köpa Judens barmhertighet till nytt betalningsanslånd med en qvantitet korn, potatis, hö, hampa eller andra produkter.
Dertill sluta sig andra affärer, såsom försäljningen af en kalf, af gammal åkerbruksredskap, seldon, äfvensom af varor och lifsförnödenheter, hvarpå en ny revers utgifves.
Pä della och dylikt sätt köper, byter, skrifver och betalar man, till dess efter några års förlopp, den bedragne gäldenären icke mera är i stånd alt upfylla sina förbindelser.
Då begynna lagsökningar och utmätningar, först långsamt, sedan brådskande.
För hvarje serskild revers, äfven om Juden innebar eli Itaift dussin sådana emot samma gäldenär, utverkas en serskild lagsökning, Utmätning af lösegendom visar sig snart fruktlös, och nu blir gäldenären tvungen att sälja eli stycke jord åt Juden, hvarvid rättigheten till återköp betingas och gäldenären fötledes till denna nya handel genom förespeglingen, att han skall kunna blifva iståndsatt att återtaga sin egendom.
Slutligen, när han är fullkomligt hjelplös, aöägger Juden det sista skenet af eftergifven het, och den olycklige gäldenären afiräder med sin talrika familj ifrån besittningen af sin egendom.
Ganska ofta är Juden sjelf 5 H. 3 34 Den 19 Mars f. ra. efterträdaren.
På detta sätt gör handeln nied Judarne mången familjfader till tiggare, under det de sjelfva med hvarje dag blifva rikare.
Jag har förenat mig i Frih. af Ugglas reservation, och anhåller sålunda fä framställa några inkast mot hvad Gr.
Liljencrantz yttrat.
Jag kan lill ingen del gilla de åsig— ter han hyllar.
Ulom de religiösa, hafva äfven andra åsigter inom Utsk. gjort sig gällande, för alt komma lill det resultat, som betänk, innehåller.
Jag minnes mycket väl, huru som för några plenidagar sedan, den siste värde talaren yttrade, då frågan var om ett dana-arfs efterskänkande för Norrtelje stad, ”att när en olycklig
Nemesis hvilar öfver en korporation då är ock förföljelsen nära nog gifven.”
Jag tror att det måtte hafva varit denna grundidé, som legat i Utsk:s majoritets inbillning, då den kommit till ett så besynnerligt resultat som det ifrågavar.
Sjelfva detta Utsk:s betänk, innehåller, enl. min tanka, alltför många brister.
Utsk. föreslår: ”att R.
St. ville hos K. M. i underd:het anhålla, att i de stapelstäder K.
M. kunde finna lämpligt, och hvilkas borgerskap dertill vore benäget, i Sverige infödde eller naturaliserade
Mosaiske trosbekännare måtte erhålla rättighet att sig bosätta utan föregången serskild ansökan.”
Jag får först fästa upmärksamhelen på att detta ordet ”stapelstäder” är ett oegenlligt uttryck, ty hvad har Utsk. velat förespegla dermed?
Jo, — städer, som hafva många innevånare.
Jag får fästa upmäiksamheten på att det finnes upstäder, som hafva flere innevånare än stapelstäderna.
Utsk. har vidare, under sken af att vilja skänka de Mosaiska trosbekännarena förökade rättigheter, i sjelfva verket beredt dem mindre rättigheter än de förut haft.
Det är fullkomligen klart att dessa menniskor, utan att, såsom Hr Liljenstolpe förmenat, vara slafvar, dock äro salta ulom lagen.
Jag kallar den satt utom lagen, som icke eger de rättigheter, som äro den grofsta brottsling tillerkända.
Vi vela nogsamt, att en fästningsfånge, sedan han utstått sitt straff, icke behöfver något annat än att skaffa sig laga försvar för alt åtnjuta de medborgerliga rättigheter, som andra få åtnjuta.
Detta förnekas i så måtto den Mosaiska trosbekännaren, som han icke eger rättighet att flytta och försörja sig hvar han behagar.
Det måste då, säger jag, vara naturligt, att när man af nåd skulle blifva förunnad tillstånd att taga sig något lill, så är det angenämare alt begära denna nåd af sin Konung, än det så orimliga som Utsk. föreslagit, att nemi.
Borgerskapet inom några släder skulle ega alt deröfver besluta.
Detta är så mycket mera orimligt, som icke ensamt borgerskapet utgör städernas befolkning; utan borde i så fall alla städernas innevånare lemna sitt samtycke dertill.
Vare detta nog sagdt om sjelfva det tillstyrkande, som Utsk. i sitt betänk, gjort.
Jag öfvergår nu till några af de skäl, som egentligen gjort sig gällande inom Utsk., för att tillvägabringa, att icke dessa föreslagna rättigheter skulle de Mosaiska trosbekännarena tillerkännas.
Man skulle väl kunna tro, när Utsk. kunnat komma till ett sådant resultat, att Den 19 Mars f. m. 35 dessa Mosaiska 'trosbekännare visat sig såsom dåliga oell vanartiga menniskor.
Jag ber att i delta fall lå framdraga några bevis.
Här är ett, som i Utslcs betänk, är åberopadt, nemi. en af numera frami.
Underståthållare!] af Wannqvist afgifven skriftlig förklaring, deruti lian nämner: ”att under de 28 år han beslridt Polismäslare-tjensten i Stockholm, ingen Jude varit anklagad för mord, tjufveri, äktenskapsbrott eller fyIlei i.”
Vidare hafva vi andra auktoriteter att åberopa, och jag kan icke heller med lystnad förbigå ett, vid behandlingen af denna fråga förekommande, af Cominerce-coll. under d. J3 Sept. 1847 afgifvet utlåt., innehållande: ”ali Öfverståtb.-Emb. i Stockholm samt Konungens Bef:h:de i Linköping och Carlskrona, i afseende på Judarnas rättighet till bosättning öfverallt i riket, yttrat: Öfverståtb.-Emb., att om ock tidpunkten ännu ej skulle anses vara inne, att tillåta Mosaiska trosbekännare alt öfverallt i riket vistas samt förvärfva och besitta fast egendom, den inskränkning, som anbefallt deras bosättande endast i städerna Stockholm, Götheborg, Norrköping och Carlskrona matte uphöra och dylik bosättning varda Mosaiske trosbekännare tillåten, åtminstone i alla rikets släder, samt ofvannämnde Konungens Bef;h:de, att Mosaiske trosbekännare borde beviljas rättighet, att förvärfva och besitta fast egendom inom hvilken stad eller landsort som helst och der sig bosätta.”
Tror man väl, att dessa auktoriteter skulle så fördelaktigt .yttrat sig om denna befolkning, om icke så vore verkliga förhållandet?
Nej, det tror man icke, och det har icke heller Utsk. trott.
Men deremot har man sagt, hvad äfven Gr.
Liljencrantz yttrat, ali deras goda upförande härleder sig derifrån, alt de äro begränsade inom en trängre gräns, och att förhållandet skulle blifva annorlunda, om de finge utvidgade rättigheter.
Såsom bevis härpå framdrager man exempel frän Rhenländerna och andra trakter af Tyskland, der man framför allt vidhållit, all de varit de första på barikaderna under revolutionerna.
Jag ber alt få fästa upmärksamheten derpå, alt så beskaffade supposilioner om hvad som skall blifva, icke äro tillförlitlige, ty de äro ställda på förmodanden, och då kan den enås ja vara sä godt som den andras nej.
Jag tror icke för min del, att förliållanderne skulle blifva sådane, om deras rättigheter utvidgades.
Hvad dessa bevis, hemtade från exempel utifrån, beträffar, får jag förklara, att jag anser deni bevisa mindre än intet, ty det är nemi. klart, att, när revolutionsyrau rasar inom ett land, så är det icke underligare att man finnér revolutionärer bland de Mosaiske trosbekännarena än bland andra medborgare, och att möjligen antalet af Mosaiske trosbekännare år större.
Men man häller sig endast lill en sida, och har visligen vid detta tillfälle undvikit att nogsamt efterse, om i dessa länder, bland den saktmodigare befolkningen, också icke funnits ett ganska betydligt antal Judar.
Man har dessutom med sken af rätt velat påslå, att de Mosaiske trosbekännarena i allmänhet endast hafva sysselsatt sig med penningevinglerier, ja äfven procenterier.
Jag medgifver villigt, alt i vissa fall detta eger rum, men jag frågar, hvaruti ligger felet?
Jo deri, att de icke ega 3* 36
Den 19 Mars I. m. samilia rättigheter som alla andra åtnjuta.
Dessutom, och hvad procenteriel angår, så, under förklarande att jag anser det vara et t stort lagbrott, vill jag dock förklara, att jag icke anser det vara ett så ofantligt stort moraliskt brott, och det af den orsaken, att i de länder, der man stiftar onaturliga lagar, der följer ock, Mine Hrr, vanligen lagöfverträdelser.
Vore räntan fri, så uphörde detta procenteri af sig sjelft.
Dessutom tager jag mig friheten fästa upmärksamheten på, att inom alla samhällen är det de, soro i upfostringsväg äro minst väl lottade, som blifva de största lagbrytare.
Betraktar man saken åter från en annan synpunkt, så finner man öfver hela Europa, ja äfven inora vårt eget fädernesland, alt sådane Mosaiske trosbekännare, som från barndomen erhållit en vårdad upfostran, slå sig på andra saker, och i detta fall tvekar jag icke alt yttra den öfvertygelse jag eger, att nemi. i sådant fall finnes Mosaiske handelshus, hvilka både i förlagsoch provisionsväg, äro vida mindre hårdhändta än andra handelshus.
Jag har velat nämna detta för att visa hurudant förhållandet blir när man ser saken från mer än en sida.
Jag kan således för min del ingalunda se, att i politiskt eller ekonomiskt afseende några goda skäl förefinnas för att förneka de Mosaiska trosbekäunarena de fri- och rättigheter, sorn motionärerna hafva begärt.
Dock skulle jag icke för min del vilja utsträcka dessa rättigheter, hvad landet vidkommer, längre, än hvad Landsh. i Linköpings län gjort, då han nemi. föreslagit, att de må få fritt bosätta sig på landet, då de kunde köpa fast egendom.
Jag häller mig icke likgiltigt härvid derföre, att de som icke kunna hafva råd härtill, utan endast nedsätta sig för att idka handtverk, möjligen icke skulle hafva råd att bekosta sina barns upfostran, och då skulle den ena villan blifva värre än den andra, ty vi vela alla, att dessa barn icke kunna gå i de Svenska folkskolorna, der den christna läran utgör hufvudgrunden för undervisningen, och derföre vill jag icke utsträcka denna rättighet längre, än till dera, sora hafva förmögenhet nog för att förskaffa sig fast egendom.
Jag tror mig nu på ekonomiska och politiska skäl skäl hafva visat, att dessa rättigheter icke böra vägras.
Det finnes dessutom i hvarje statslära ett axiom, det att en medborgare, som lyder samhällets lagar, och som utgör sina skyldigheter, den skall komma i åtnjutande af sina rättigheter, detta gäller Jor alla och bör också gälla för de Mosaiske trosbekännarena.
Återstår nu en helt annan sida af frågan, nemi. den religiösa.
Jag vill helt och hållet förbigå hvad den 16 § i R.F. innehåller.
Jag tror att i detta fall skulle äfven mycket vara att bevisa för de Mosaiske trosbe kännarena.
Man påslår att här strandar bevisningsförmågan mot en vida hårdare klippa.
1 den ställning inom samhället, hvari jag befinner mig, kan jag icke ega och eger icke heller den på religiösa grunder fotade insigt, som skulle fordras till en sådan bevisning.
Men jag vet dock och ber att få fästa upmärksamheten på att premisserna för vår christna lära, eller grundvalen på hvilken denna gudomliga lära hvilar, den finnes i det enkla budet, att icke handla mot våra medmenniskor annorlunda, än vi Ben 19 Mars f. ra. 37 önska alt de skola handla mot oss.
Det är denna grundsats', som jag önskar att få lägga på R. o. Ad:s samvete, så myckel heldre som jag icke tror att det kan vara rikets första
Stånd fullt värdigt alt under 19:de århundradet bibehålla ett barbariskt lagsladgande, under det man dagligen lior omtalas den framåtskridande civilisationen.
För min del tillstyrker jag del icke, och kommer med min röst aldrig att bifalla detta förslag, ulan anhåller att Frih. af Ugglas’ förslag må komma att af Utsk. lagas i öfvervägande, och det är i sådant afseende som jag anhåller om ålerremiss af betänk.
Dr Få h ras lis, Olof Immanuel: Ekon.Utsk:s förevar, betänk. är för mig under flera synpunkter otillfredsställande.
Då emedlertid flere talare redan yttrat sig i den syftning, som jag önskade, kan jag affalla milt yttrande bell kort.
Jag skall dervid, enl. en föreg:de talares anvisning, söka undvika alla ”kraftord, talande lill känslan.”
Mitt anförande skall blifva helt prosaiskt.
Motionärerna afse hufvudsakligen endast att bereda en större frihet till bosättning för de Mosaiske trosbekännare.
Hvilket giltigt hinder kan väl anföras mot en sådan utvidgad bosättningsrätt, och åro väl olägenheter af en sådan utsträckning att befara?
Om en sådan Judarnes inflyttning icke visat sig medföra några olägenheter t. ex. i Götheborg eller Norrköping, så kan vål förhållandet icke antagas blifva annorlunda i Helsingborg, Malmö, eller hvilken annan stad som helst.