Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vändningar och bilder, vid hvilka eljes häftat den konventionella liflöshet, som ej förmår sätta i rörelse våra omedvetna idéassociationers hemlighetsfulla musik, hafva fått realitet och innebörd.
Transsubstantiationens under har skett, och texten blifvit kött och blod.
Vita Nuova begynner följdriktigt med det första mötet.
Dante var då nio år, Beatrice något yngre, »klädd i mildt blodröd färg, ädelt och ärbart med bälte och sådana prydnader, som höfdes hennes barnsliga ålder», och från denna första vårsyn är det han daterar sitt hjärtas och sin själs lif.
Hela det darrande anslaget och den bleka bilden under ordens omständlighet visa dock tydligt, att det är ett svagt barndomsminne, som här upptagits och idealiserats.
Det är kärleken, som sträcker ut sina armar öfver den tillbedda varelsens hela lefnad från de första medvetna drömmarna, då de båda voro gosse och flicka, bort mot de sista, mot gemensamma stjärnor.
Men själfva handlingen begynner först nio år därefter, då Dante åter en vårdag möter Beatrice, en ung kvinna i »snöhvit dräkt», hälsande honom med »outsäglig blidhet», på ett »så höfviskt och intagande sätt», att han erfor höjden af lycksalighet.
Sedan följer, skildrad med förtjusande ungdomlighet, berättelsen om Dantes stämningslif.
Berusad lefver han i ensamheten i sin kammare, diktande om Beatrice, och natten blir kärlekens bundsförvant med sällsamma drömmar, hvilka allt från början taga en tragisk färg.
Ty den kärlek, som tagit väldet öfver Dante, var icke de hvardagligas med lyckans medelmåttighet, det var de utvaldas och ensammas, för hvilka törnena komma med naturnödvändighet, och för hvilka lidelsen är den förtärande och förädlande Fenix-elden.
Med en dyster höghet är det kärleksguden skildras, en kärleksgudom, som icke leker med pilar och koger, men är Dantes skapelse, präglad af hans eget väsens bjudande och sorgsna högtidlighet.
I en eldfärgad skrud uppenbarar sig dennes gestalt i drömmen, skräckinjagande som hvar gud, hvilkens bud är en hela lifvet fordrande kallelse, och hvilkens skänk är de utvaldas oändlighet af salighet och sorg, I sina armar bar han den sofvande Beatrice, höljd i skarlakansröd klädnad, och i handen höll han någonting brinnande.
»Och jag tyckte att han sade till mig:
Se detta är ditt hjärta:
Vide cor tuum!
Och gudomen väckte den unga kvinnan och tvang henne trots hennes bäfvande motstånd att äta upp det brinnande hjärtat.
Men »sedan dröjde det icke länge, innan hans egen glädtighet förbyttes i bitter gråt.
Under tårar omfattade han henne med sina armar, och förde henne, som jag tyckte, upp mot himmelen.
Men min dröms ångest blef så svår, att min svaga slummer ej kunde uthärda den.
Jag for upp och vaknade.»
Kommentatorerna hafva förklarat denna mäktiga vision med hänvisning på besläktade motiv i medeltida dikter, i hvilka ett lekamligt hjärta lämnas som föda såsom i Sordellos bekanta, satiriska dödssång öfver Ser Blacas, då han vill dela den tappre stridsmannens hjärta åt sin tids fega furstar, eller den bekanta legenden om chevalier de Coucy, som tvang sin maka att äta sin älskades hjärta – drag häntydande på den långvariga förekomsten af ätning af människokött som hednisk vidskepelse eller mystisk hämnd äfven inom den europeiska mänskligheten.
Men stället är karakteristiskt för Dantes andliga öfverlägsenhet.
Han omskapar en rå reminiscens af mord och offer till ett mysterium.
Hvem känner ej den religiösa fläkt, som här omsusar hans ord – det är ett kärlekens sakrament, som han skildrar, och den halfmedvetna allusion på passionshistorien, som hans egen passionshistoria låter honom göra, visar likt andra ställen i Vita Nuova en religiös omtolkning af kärleken, som allvaret fritar från hvar skugga af bespottelse.
– Men denna nattens syn är det, som först inviger hans känsla, och gifvit hans och Beatrices hophörighet det mystiska förbundets helighet.
Efter detta blir tonen åter lättare.
Hastigt skymtar en rad episoder, karakteristiska för ett kärlekslifs begynnelse.
Det är vännerna, som bry den förvandlade kamraten, men han »betraktar dem leende och svarar intet».
Och detta leende är fullt af öfverlägsenhet och lönlig utmärkelse af att vara korad och känna sig innesluten inom en isolerande och helig ljusring.
Det är vidare kollisionerna med de yttre förhållandena och rädslan att blifva upptäckt, som låta Dante göra den klassiska listen med skenuppvaktning för en annan dam.
Med hemlighetsfull njutning gäckar han världen och döljer sin kärleks helighet.
Det är missförstånden, när Dante lyckats allt för väl i sin föregifna hyllning, och Beatrice harmsen förvägrar honom sin hälsning, det enda vedermäle han ägde af hennes gunst.
Med en sublim liten fras, uppvägande hundratals Petrarchiserande kärlekssonetter, berättar han, hur han den olycksaftonen »somnade in, gråtande som en gosse, som fått stryk».
Och han lefver i kärlekens förtärande motsägelser, som salamandern i elden, darrar för att råka henne och söker hennes sällskap, känner sig förkväfd i hennes närhet och flyr till sina »tårars kammare» lifvande sig med den smärtsamma ljufheten i, att hon ej kände hans kval.
Det är en olycklig kärlekshistorias enkla och typiska förlopp, men under den försiggår sakta i Dantes själ en stor omhvälfning.
Det är djärft att tro sig hitta någon ny tolkning i fråga om en så utlagd mästare som Dante och en så studerad bok som Vita Nuova.
Och ändock tyckes det mig, som arten af den inre kris, som Dante här genomgått, aldrig riktigt framhäfts.
Nästan doldt som skalden i den heliga stämning, som är öfver honom, nu när han redigerar verket, och Beatrice ej blott var död, men blifvit en förandligad bild, ej vågade vidgå hvad som varit, är det i förstuckna vändningar, under skygga tillbakataganden, som han antyder hvad han genomgått för att nå den kärlekens andlighet, som han eftersträfvade.
Redan från början hade hans lycka ej haft mycket gemensamt med alldaglighetens önskningar och begär.
Han eftersträfvade intet högre än att »möta Beatrice och njuta sällheten af hennes hälsning», och med djupt svärmeri har han skildrat dess verkan på hela hans varelse: »En flamma af gudomlig ömhet genomglödgade min själ.
Jag kände icke längre någon oro, och jag ville förlåta en hvar, som förolämpat mig, och hade någon då frågat mig om något – hade mitt svar endast blifvit Kärlek, och mitt anlete hade strålat af ödmjukhet.»
Hur himmelshögt detta är öfver vanlig passion – bakom ordens extas darrar ändock jordiskt hopp, och i Beatrices hälsning fanns en yttre påtaglighet, i hvilken låg en underpant på det verkliga med alla dess möjligheter.
Men Dantes kärlek kunde ej stanna därvid.
Den vill skudda af sig alla lifvets band, äfven de lättaste – den ville nå den dyrkans fullkomlighet, i hvilken ej finns plats för tanken på bönhörelse, och så var det han svarade Beatrices spotska vänninor, då de gäckande frågade, hvad hans kärlek hoppades: »Mina damer, målet för min längtan var förr en hälsning af den dam, I kanske syften på, men sedan det behagat henne att förneka mig den, har Kärleken, min härskare, låtit all min sällhet bestå i sådant, som icke kan fråntagas mig.»
– Att Beatrice en gång förvägrat honom sin hälsning, var därvid det minst viktiga – det synes af berättelsens gång –, den drifvande kraften var Dantes eget idealiseringsbegär, som ej rastade, förr än Beatrice förvandlats till en symbol af änglalik fullkomlighet och hans känsla blifvit enbart en inre kult, hvilkens lycka sålunda ingen makt kunde beröfva honom.
Men utan sträng strid med sig själf nådde icke ens en Dante denna själföfvervinnelse.
I de små paragraferna mellan 11–18 af Vita Nuova darrar ännu under minnets sordin erinringen om denna kamp.
Ett uttryck, som bränner af offrets smärta och skälfver af det med så knapp nöd undkomna nederlagets skam och lycka, biktar, hur tung den varit, striden, genom hvilken han lyckades utrota ur sitt hjärta som ett ogräs hvarje jordisk förhoppning.
Detta ord är den dunkla och dock så talande repliken till vännen, som ledde honom vid handen bort från Beatrices närhet, då hans besinningslösa längtan för sista gången hotade att öfvermanna honom och göra honom till en visa för Florens’ smädelystna ungdom.
»Sannerligen;» suckar han, »min fot stod alldeles vid gränsen af den trakt af lifvet, som ingen får beträda, som vill komma åter.»
Men ordet inom honom visade honom försakelsens ljusväg, på hvilken hans väsens mission väntade, hans lifs helighet.
Så kom Beatrices död och hjälpte hans sträfvan och hans svaghet, afskärande alla möjligheter till det nederlag, som var timlig lycka och gaf förvandlingen af den unga florentinskan till en sinnebild den sista fullkomningen.
I Dantes härliga vision af hennes död, som lånar från bibel och legender sin stämning af miraklets fasa, liksom i den smärtans bitterhet, med hvilken han begrät den döda, skälfde den sista återstoden af det som en gång varit hopp och förväntan, och hemsjuk och vilse irrar han i den med ens oigenkänneliga och öde fädernestaden.
Smärtan har skakat hans själ därhän, att den för en tid förlorat sin styrka och uppgifver sig själf.
Det kommer en mellantid, då tillvarons och det helas mening höljes i töcken.
Han förstår intet af det närvarande eller kommande; han sänder blickarna mot det gångna, och hans sysselsättning är att måla änglahufvuden med hennes drag.
I denna period af öfversvinnelig längtan och maktlös trötthet kommer en episod, som genom sin verkan blir slutstenen i Dantes ungdomslif.
Det är hans sammanträffande med den unga kvinna, han kallat La donna Pietosa och La donna Gentile.
Med trösterskans skenbart osjälfviska uppdrag är det hon närmar sig hans väg, och med biktbarnets och tröstsökarens meddelelsebehof och längtan efter svala händer mot den heta pannan och mjuka läppar mot de brännande ögonen, är det han går henne till mötes.
Men den eldens kraft som brinner äfven i ett kärleksminne, den lifvets ström, som brusar mot en älskad, äfven när hon är död, slår gnistor, och snart är den evigt frånvarandes namn och ömheten för henne blott ett täckelse för nya tycken och nytt hopp.
Med själfhatet hos en yngling, som vigt sig vid ett minne, känner Dante detta flöde af föryngring vakna inom sig.
»I fördömda ögon!» utropar han.
»Aldrig förr än i döden borde Edra tårar torkas?»
Kan då allt ersättas?
Skall hvar hågkomst besudlas?
Tystnar då aldrig den rösten, som pockar och pockar på lif och lycka och fyller bröstet med ångest och begär?
I detta ödesdigra ögonblick är det en vision, som åter för Dante tillbaka till ljusvägen, hans missions väg.
Så som hon varit första gången han såg henne, ett älskligt nioårigt barn i blodröd dräkt, ter Beatrice sig på nytt för den vankelmodige med det höga uppsåtet och den svaga viljan, och ångern frälser honom med sin brand.
Det är nu, han för att försänka hela sin varelse i hågkomsten, samlar sina ungdomsdikter och skrifver den inramning till dem på prosa, som ursprungligen blott skulle vara en kommentar, men i hvilken hans kärlek till Beatrice och hans strid för att göra den till sin existens’ förädlingskraft tecknade sig med långt större mognad och natur än i dikterna.
Och se, medan han höll på därmed, blef det, som förut aldrig lyckats honom, verkligt.
Ett under större än transsubstantiationens skedde; kött och blod blefvo lefvande ande.
Redan medan Beatrice gick på Florens’ gator, hade hon blifvit mer lefvande inom honom för hvart yttre band som brast emellan dem.
Men döden lät henne först riktigt stå upp till oändlig verklighet i hans hjärta.
Hon blef hans tankes och hans dikts sol, värmen i godheten, glöden i fullkomligheten, och hennes blotta namn tråden, som drog hans hjärta mot stjärnorna.
Men denna känsla af, att han i hennes bild bar inom sig en ledarinna mot det gudomliga, dref hans själ till allt högre konceptioner och tankar.
Hans egen ungdomshistoria blef en för ringa sak för det under, hvaraf han genom sin kärlek blifvit delaktig.
Vita Nuova blef själf blott företalet till det nya lifvets händelser, och de sista kapitlens egendomligt korta och hopsnörpta karakter tyder på, att han redan funnit ramen för trång.
Ett osynligt kors var fäst på hans skuldra – han ville själf på en pilgrimsfärd svårare och längre men också ärofullare än korsfararnes eller palmbärarnes, som skulle öfver hafvet.
Genom de dödes och de återuppståndnes världar skulle han vandra och mönstra dem i sin kärleks ljus, genom Infernos jättekittel och de fördömdes is och brand, uppför Purgatorios klippyramid hän till strålarna och planeterna för att i paradisets empyré nå själens mål och oupplöslighetens förening med Beatrice.
Sådan är gången af Vita Nuovas kärleksbekännelse.
Dess jordmån är verkligheten.
Ty hvad som än sagts om Vita Nuovas allegoriska karakter af djupa och lärda kommentatorer, men som allt för litet lefvat, kan ingen, som har kärlek att minnas, undgå att känna den ström af upplefvanden, som flyter genom boken.
Beständigt tränger realiteten med sina bilder genom drömslöjan.
Den gamla, så ofta upprepade traditionen, att Beatrice var Bice Portinari, ett grannbarn till Dante, död 1290 vid unga år som Simone dei Bardis hustru, har föga grund, ja motsäges af både ett och annat i Vita Nuova.
Men visst är, att Beatrice varit en lefvande ung florentinska.
Dante har tillbedt henne med den första kärlekens skygga innerlighet.
Åtminstone med tyst samförstånd har hon upptagit hans hyllning.
Men snart har Dante känt, att hans kärlek kommit med högre afsikt än de jordiska medelmåttans fröjd och sorg.
I kamp har han skilt sig från hvarje tanke på yttre verklighet, och mer och mer har Beatrice blifvit en symbol.
Hennes utomordentliga skönhet och rörande ungdom, hennes bråda död, allt tycktes leda till denna omskapelse.
Efter hennes bortgång upptager
Donna gentile en kort tid så hans tankar, att han kom ifrån Beatrice.
Hvem var denna nya kvinna?
Hans blifvande maka i det borgerliga lifvet, Gemma Donati?
Filosofien, som han själf säger i en senare skrift, då han erinrar sig, att med affallet från Beatrices dyrkan också tviflets tvedräkt splittrade hans väsen?
Kanske har han halfmedvetet i hennes gestalt låtit skymta allt, hvarmed man resignerar, sedan kärlekshelgden förlorats, studier, sinnets rus, borgerligt lif.
I hvarje fall vände han snart tillbaka till Beatrices bild och utlade i allt mer stegradt helighetsbehof sin ungdoms historia.
Med vårens gryningsstämning af lyftande töcken, knoppar och fågelsång hade den begynt, den slutade i sällsamt aftonljus med blänkande stjärnor, den vackraste afspegling af en jordisk och andlig kärleksdröm, som finnes.
Tag bort »höga visan» ur världslitteraturen, och det unga blodets mest inspirerade älskogssång är försvunnen, tag bort Vita Nuova och det unga hjärtats högsta kärlekshymn är förintad.
Samman äro de den mänskliga kärlekens gamla och nya testament.
Det var en natt mot våren i den elfte timmen, då drömmen förde mig långt bort till en cypressallé vid Arno.
Tyst dolde jag mig vid vägkanten, ty ett följe unga män kom vandrande i dunklet.
De skämtade om sina damer, om »monna Bice» och »monna Vanna», de skämtade uppsluppet, yra efter ett dryckeslag.
Så hörde jag en röst, hvass och skärande, ropa:
Ja, I messer Dante Alighieri, I har mest gudomliggjort det skröpliga ler, som kallas kvinnan.
Ja, det har jag, icke bara därför, att hon som mor, syster och brud älskar oändligt högre än mannen, men därför att jag så väl känner hans väsen och har en så gränslös åtrå att älska och dyrka öfver mig själf.
Så talade han, och ungdomsskaran försvann i natten.
Men jag satt kvar vid floden, som rann och rann.
Ögonen höll jag dolda i händerna, och öfver mitt hufvud susade cypresserna som öfver en graf.
Brügge.
När jag drömmer om Brügge, ser jag för mig en sagostad, öfvervuxen af vissen mossa, med gaflar, ringmurar och tinnar försvinnande i grönt töcken.
Därinne rör sig längs smala svalar och trånga gator en befolkning af skuggor, ljudlöst och långsamt.
Det är högväxta män i burgundiska dräkter, men när de gå, vaja icke fjädrarna mot baretterna, och, som burna af vinden, glida kvinnorna med hvita hufvudklädsdukar kring halfsjunkna ögonlock mot torgets ärenden och stadsskogens möten.
Och dessa män och kvinnor tala som stumma med spörjande blickar och slutna läppar.
Utan klang eller tyngd blir allt, som deras blodlösa fingrar vidröra, guldet i börsen, kryddpåsens silfverknäppe, nipperna på guldsmedens disk och tennstopen på krogens hyllor.
Deras verktyg och redskap sorla icke.
De spela på domnade instrument, och vid afsked lägga de hand i hand som grafkransbinderskor lilja mot lilja.
Men öfver skugglifvet i det gröna töcknet ljuder entonig klockklang, klar och aflägsen, lik den föräldrar höra i skymningen, när de minnas ett dödt barns glasharmonika.
Helt annorlunda förefaller det verkliga Brügge vid det första ögonkastet, då man från det gamla hemtrefliga Hôtel de Commerces gård en solig sommardag träder ut på en af hufvudgatorna.
Stadens ålderdomlighet tränger sig icke på en med samma ögonblickligen till gångna sekel öfverflyttande stämning, som griper en i de gamla tyska riksstäderna.
Än mindre verkar den som Hildesheim, detta praktfulla relikskrin från gamla dagar, Bernwards biskopsstad, där ännu medeltidens mystiska rosenstock spirar i katedralens skugga, solvärmd af dess böner och daggstänkt af dess psalmsång, och där torgets släkt- och gillehus genast omkläda fantasien i en skrådräkt från 1400- talet och låter den i snibbskor gå bak ett helgonmåladt standar.
För att vara en minnenas stad förefaller Brügge öfverraskande ljust.
Husen lysa med sydländska solfärger och brokiga fönsterinramningar.
Många fasader med nerfällda spånjalusier verka rent modern, kontinental boningsgata.
Luften genljuder, det är sant, af evig klockringning, men dess hvar kvart återkommande melodi låter i begynnelsen mer enträgen och talför än andäktig.
Vid de första stegen förbi fönster, i hvilka färgrika porsliner och snidade möbler pråla med borgerlig lyx, förbi välordnade men folktomma butiker och den stora cerclens glasrutor, bak hvilka de sista herrmoderna från Paris dåsa vid absinten, har man känslan af att gå i en rentierstad, hvilkens särmärke tycks vara en viss inslumrad och bigott elegans.
Man har intrycket af den egendomliga haut goût af svartklädt fördärf, som gärna hvilar öfver högklerikala samhällen, hvilka overksamma och känsloberusade drömma kring sina kyrkor.
Men blott man vandrat en halftimme i den egendomliga staden, är denna stämning, kanske typisk för de moderna kvarteren, bytt i en helt annan i närmaste släkt med drömmens i grönt töcken sofvande Brügge.
Ty blott ett par steg från centrum, ut på de långa gatorna, ner mot kajerna, tycks all rörelse död, all färdsel förstummad.
En obeskriflig känsla af undran först och rysande svårmod sedan bemäktigar sig ens själ.
Hvar är man och hvart går man?
Hvad de äro sällsamma dessa tysta, smala gator utan fotsteg eller vagnsbuller.
En präst med breviariet i sin hand skymtar som en svart skugga.
Eljes kan man gå långa stunder utan ett möte.
Och alla dessa snarlika hus utan ansikten i fönsterna – sällsamma!
Deras stängda, blekgröna fönsterluckor ha en färg, som är som att röra vid ett liks kinder, och dagern bak nerdragna persienner är den, som darrar i rum, i hvilka timglasen runnit ut, och stora böcker ligga glömda och uppslagna med damstrimman som pekpinne vid det sista ordet, den bortryckte grubblarn läst.
Här och hvar finnas trädgårdar med häckar och blad, men grönskan har ej den friska färg, som är hoppets och föryngringens, men redan i försommarn en dunkel ton af höst.
Kastanjerna och popplarna på de kyliga gårdarna se ut, som de fått löfven blott för att fälla dem.
Ett efter ett segna de sakta genom den solklara luften, slitna af den svaga sommarvinden från saftlösa stammar.
Men nere vid kajerna slår förgängelsens fukt en starkast till möte.
Åldriga torn och gaflar afteckna sig i det blekgröna vattnet med svarta, sagolika konturer.
Gamla tröstlösa hus stirra ner i kanalerna, och flädern och pilarna vid bräddarna låta tvinsjuka grenar släpa mot vattnet i en längtan att drunkna och förenas med det, som redan multnat.
Den gröna slammen därnere förseglar gångna, stormande sekel, som ett grönt harts förseglar ett starkt vin.
Men ju längre jag går på dessa gator, dess mer fantastiskt upprifvande och skrämmande verkar allt jag hör och ser.
Klockklangen förändras, eteriseras och får ett hemlighetsfullt eko i mitt bröst, återupplifvande glömda barndomssorger, bortryckta ansikten och ouppfyllda plikter.
Alla de gamla frågorna, som årens arbete och tidsfördrif blott kunnat döfva, klinga och genljuda oafvisligt i min själ.
Solstrimman förstelnas, där den ligger öfver gatorna, blir ett orörligt leende, som också det spörjer och frågar om mitt lif, hur jag kan låta veckor och år gå utan en uppgörelse med mig själf.
Uppgörelse!
Med ens slår det mig, hvarför Brügge fyller mitt hjärta med en så sällsam oro.
Med ens förstår jag, hvad den tysta staden med de talande klockorna vill mig ...
Det finns en feberdröm om att fly för sig själf och förfölja sig själf, som nog många en eller annan vinternatt plågats af.
Man jagar sig själf som en missdådare.
Det går öfver stockar och stenar, en hetsjakt, som räcker i åratal, tycker man i drömmen, till dess man ändtligen känner, att man nått den ort, från hvilken ingen flykt är möjlig, där man skall blifva fångad af sig själf och tvungen att stå till svars.
Orten är skum och dyster med hemska, hvita hus, lysande i skuggan.
Det susar där af stämmor: uppgörelse, uppgörelse!...
Brügge är den stilla station, där jag rest i kapp mig själf.
Det lider till aftonen, och det mörknar mellan de okända husen, i hvilka ingen ljusstråle leder mig hem.
Intet träd känner mig, ingen sten.
Som en domare förhör mig Brügges tysta natt, och först när sista stjärnan slocknar, är ransakningen slut.
När man vandrat ett par dagar i Brügge i bikt och samspråk med sig själf, kommer den stillhet, som novisen erfar, då hans prof är slut, en konvalescens af matt vemod och ljuft välbehag.
Den stilla stadens solsken blir bräddadt med ro och dess skugga med svalka.
Klockklangen får vaggsångens smeksamma frid – doft af hvita hyacinter flyter in öfver fönsterposten, där Thomas a Kempis ligger uppslagen.
Då är man i den rätta stämningen att göra bekantskap med hvad Brügge har ypperst, Memlings helgon, änglar och madonnor, som här lefva sin ständiga söndagshelg.
Brügge är Memlings stad, och ändock skulle man göra sig en allt för ensidig uppfattning af mästaren – och
Memling är väl en bland de härligaste konstnärer, som drömt i bild och färg – genom att studera hans verk blott där.
Det finns annorstädes arbeten af hans hand, som utom den utsökta gratie och harmoni, som prägla dessa, äfven besitta en rikare och starkare energi.
Att döma af skildringar och afbildningar gäller detta framför allt den stora altarbilden i Danzig:
Den yttersta domen.
Dess högra flygel torde särskildt höra till konstens sublima ting.
Den föreställer de saliga ...
Från en äng, hvilkens vårblommor lifvets ström daggstänker och bland hvars grässtrån ädelstenarna från det eviga Jerusalems grundmurar tindra som pärlstoft, komma de utvalda.
Ännu ligger öfver deras ansikten, trots frälsningen, en skugga från domens ångest.
Deras blickar äro skygga inför allt ljus, som väntar, och i bäfvande och ödmjuk nakenhet träda de upp för trappan till det himmelska paradisets katedralport.
Petrus stöder deras stapplande, och fem änglar i biskopsornat hölja dem med andlighetens klädebonader.
Men på loggierna öfver katedralportens öppna dörrflygel och helgonprydda gafvelfält stå skaror af ljusa änglar och hälsa de saliga välkomna.
De sjunga och spela lustgårdens stjärnklara morgonsång, och deras vingar och lockar skimra mot flammornas flamma, paradisets morgonrodnad.
Det är i denna tafla en hög fläkt, en storformad blandning af skolastik och religiositet, om också man ej får öfverdrifva kompositionens originalitet, som det synes af en jämförelse med den antagliga förebilden: den yttersta domen i Köln af Stephan Lochner.
Ej mindre ståtligt är det nyligen afbildade triptykon öfver Kristus och hans änglar, som i sekel lefvat bortglömdt på orgelläktaren till en spansk klosterkyrka, och flera andra af konstnärens verk, som rundt om i gallerierna – Berlin, Paris, London – fängsla med sin ljusa och smältande harmoni.
Och dock, trots detta, är Brügge Memlings stad.
Den gamla legenden berättade, att målaren efter slaget vid Nancy kommit till staden, svårt sårad, utarmad, nersölad af marodörlifvets nöd och utsväfningar.