Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan flyttades stora sån in i stugan framför den sprakande elden, ’lillen’ kläddes af, och så lyfte hon honom försigtigt i det bruna, simmiga vattnet, som luktade så starkt, att hon fick som yrsel.
Men det gjorde ingenting, Hon kände, att hon var på rätta vägar!
Från den dagen saknade ’lilla Gustaf’ aldrig sitt saltade blomsterbad, det fick så vara vinter eller sommar.
Före midsommar torkade mor Anna en så stor mängd örter hon ansåg sig behöfva för året.
En del lade hon in på buteljer och gaf honom in af saften tre gånger om dagen.
Hon trodde, trodde så lefvande och fast, att hon inte ens blef förvånad, när böld efter böld försvann, när de sammankrympta lemmarna började att räta ut sig, när jämren tystnade för allt längre och längre stunder, när med ett ord hälsa kom tum för tum.
Efter några månader kunde den sjuke gå öfver golfvet, och efter två år var han fullkomligt frisk, om också litet blek och späd för sin ålder.
Några år därefter var åter ’den store doktorn’ på besök i staden, och åter trängdes hjälpbehöfvande i hans förmak.
Bland dem märktes en liten mager, hoptorkad kvinna i snygg, enkel drägt, och med henne en ung gosse, ja så ung, att den hvita studentmössa, han höll i handen, föreföll som en onaturlighet.
Hela staden kände dem.
Det var mor Anna och hennes Gustaf. När föräldrarna sågo hur hans håg stod till boken, hade de sålt torpet och flyttat till sta’n.
Visst hade det kostat på att ge sig af så där vind för våg, men det kunde nu inte hjälpas.
Hade de fått honom tillbaka på ett sådant vis, så var det nog någon mening med det.
Mor Anna hade tur nog att genast ’få städning’.
För mannen gick det långsammare att komma i arbete, men till sist fick han likväl plats på en mekanisk verkstad.
Hans håg hade alltid stått till maskiner och sådant.
Han dog likväl knappt ett år därefter, djupare sörjd än de fleste, och sedan dess hade mor Anna knogat fram sin gosse ensam – fast inte alldeles ensam ändå.
Gustaf hjälpte själf till så mycket han förmådde.
’I skolan var aldrig något att göra’, utan han tillbringade sin mesta tid på sjön med fiske.
Hvar den vackre, vettige gossen, med de mörka, litet tankfulla ögonen och det vänliga leendet infann sig, bärande sin fiskkasse, blef det handel af.
I skolan försökte lärarna först att hålla honom tillbaka, af fruktan att han skulle öfveranstränga sig, men de märkte snart, att den oron var öfverflödig.
Han var utrustad med ett mirakalöst minne, som gjorde hvarje egentligt arbete obehöfligt, och hade dessutom en djup, snabb uppfattning, som var nästan plågsam, sade rektorn, hvilken tyckte om, ’att barn voro barn och inte grubblande tänkare’.
– Nå, någon ’grubblande tänkare’ i den meningen var inte Gustaf, han var tvärtom ovanligt hurtig och frisk, det var bara som om de första åren af hans lif kommit honom att växa om sig själf.
Knappt fylda femton år, tog han den hvita mössan med nästan ’skojigt’ granna betyg, sade kamraterna, som likväl ’förlät’ honom, på grund af alla de metrefvar, med hvilka han så frikostigt stått till tjenst.
Och nu stodo mor och han här och väntade på att få slippa in.
Dels ville mor Anna, af naturlig moderlig stolthet, visa upp sin gosse; dels hade hon aldrig glömt den medlidsamma blick, som följt henne, när hon förra gången var här och utan tröst måste aflägsna sig med sin sorgliga börda, och dels... ’Ja, visst var han lärd, men de lärda kunna också behöfva lära – om inte annat så af vår Herre, ty vår Herres blomster var det, som ...’
Nu var det deras tur.
Så väl mor Anna mindes hvarje möbel, hvarje småsak!
Just där vid bordet stod han då också ...
Doktorn såg på dem spörjande.
Hans skärpta blick sade honom genast, att dessa inte voro hjälpsökande i vanlig mening.
– Men mor Anna kom sig inte för att säga ett ord.
– Hon hade alldeles kommit af sig.
Först när Gustaf tagit henne i handen, som för att lugna henne, fattade hon mod och frågade, om inte doktorn kände igen dem.
Och så berättade hon sin enkla historia i så enkla, enkla ord.
Ju längre den beryktade mannen lyssnade, ju hårdare sammanprässade han läpparna.
Till sist kände han stora tårar stiga upp bakom ögonlocken och vände sig tvärt bort, så att ingen skulle få se dem falla.
Han skulle i det ögonblicket villigt ha bytt ut både konst och vetande mot en sådan brinnande kärlek och tro!
»Ursäkta», sa ödmjukt mor Anna, som trodde, att han var trött på hennes prat, »men ja’ ville bara – ja’ tänkte att – det här med blommorna – att det kunde vara någon ann’ som ...»
Tyst vinkade han åt dem, att de skulle gå.
Han kunde inte säga ett ord nu, det kände han.
Sårad drog mor Anna sig tillbaka, men när de kommo till dörren, vände Gustaf raskt tillbaka och sträckte fram handen.
Den äldre mannen tryckte den länge och hårdt i sin.
Det låg mycket i den handtryckningen.
Både förståelse och ett löfte.
Så slog Gustaf armen kring moderns lif och förde henne ömt, nästan varsamt, genom det folkuppfylda mottagningsrummet.
»Så du pjåskar», sade mor Anna förebrående, fast det skrynkliga ansigtet strålade af belåtenhet.
»Men det va’ ändå orätt af doktorn, att inte tro på blommorna, för vår Herres blomster va’, det som ...»
Skaror af sjuklingar strömmade till staden för att söka hjälp hos den nye doktorn, hvars rykte redan växt ut öfver hela Sverige.
För alla hade den bleke, undersätsige mannen, med den kantiga pannan och de smala, genomträngande ögonen, ett vänligt ord, för alla ett lefvande intresse.
Hans storhet låg i förmågan att utforska sjukdomens natur.
Man kunde tro honom ha lidit alla plågor, så skarp och säker var hans blick.
Innanför mottagningsrummet, hvars enda prydnad var ett porträtt i kroppsstorlek af en berömd Stockholms-läkare, hans vän och beskyddare, låg ett stort, soligt rum, till hvilket dörren ständigt stod på glänt.
Där inne satt hans mor, »doktorns enda kärlek», som stadens mödrar misslynta uttryckte sig, vid fönstret i sin mjuka stol och stickade.
Hon var flera och sjuttio år, håret var hvitt och ryggen böjd, men när någon förgråten mor, med sitt sjuka barn på armen, lämnade mottagningsrummet, smög hon sig alltid fram till dörren och hviskade:
»Gustaf, du glömmer väl inte det där om blommorna, för det var ändå Vår Herres blomster, som ...»
Det glömde han aldrig.
Ränta.
Domstolsscen.
Rådstugan var öfverfyld af folk.
Det var marknad i staden, och fylleriförseelsernas antal steg till en häpnadsväckande siffra.
Också var domaren vid ovanligt argt humör och dref undan mål efter mål, så fort han möjligtvis kunde.
Slutligen uppropades Hans Svenssons i Helgum, kärande, och Jäppe Jäppeson från Solbärga, svarande.
Jäppe klef fram och bockade sig på en sned.
Han var liten, trind, ljus, med kullrig mage, kullrig panna och ett par tjocka läppar med litet uppsvängda mungipor, som gömde en ganska stor portion illmarighet och snus.
«Är det ni, som är Jäppe Jäppeson från Solbärga?« frågade domaren barskt.
»Ja – int’ annat än ja’ vet», sa Jäppe.
»Det måste ni väl åtminstone veta?»
»Neej, ursäkta», sa Jäppe, »tocket får man allt hålle te goe me’ på go’ tro.
Men ätter som far min va’ nöjd, så – – »
»Ni är således Jäppe Jäppeson från Solbärga ?»
Jäppe skrapade med foten, som om han velat säga, att ätter som nådi’ domar’n höll så strängt på’et, så int’ va’ dä han emot ...
»Ni är anklagad för att ha öfverfallit hemmanssonen Hans Svensson i Helgum med okvädinsord och därtill så illa misshandlat honom att blodvite uppstått.
Är det sant?»
»Ja, dä ä dä», sa Jäppe.
»Ni erkänner således?»
»Att ja’ ä’ anklaga’?
Jaa.»
Domaren bet sig i läppen, men så fortsatte han förhöret i litet spakare ton.
»Man har hört er säga, att Hans Svensson nog skulle få betala att han knipit en flicka från er.
Erkänner ni?»
»Att Hans Svensson knipi’ en flicka?
Ursäkta, dä kan ja’ int’, för dä vet ja’ int’», sa Jäppe.
»Svara ordentligt», röt domaren, som glömde sig.
»Ni och Hans Svensson sammanträffade på vägen mellan Helgum och sta’n.
Ni gick, han åkte.»
»Nej, ursäkta», sa Jäppe och spottade.
»Så va’ dä inte.
Dä va’ han, som gick, å ja’, som åkte.
Husbond’ hadde gått i förväg te markna’n, å ...»
»Det hör inte hit.
Ni okvädade honom.»
»Neej, ursäkta», sa Jäppe och ref sig på armen, »så va’ dä inte.
Väglage’ va’ smörjigt, å närja’ åkte förbi’n, så spruta’ dä dynja ända upp i syna på’n.
’En tocken lort!’ skrek ja’.
Att han skulle kunna ta miste på dä – föll mej då aldri’ in.»
»Och när ni träffades på utskänkningsstället i sta’n, så okvädade ni honom ånyo.»
»Neej, ursäkta», sa Jäppe, »så va’ dä inte.
Ja’ tog mej ett glas punsch, men som ja’ inte tyckte dä va’ mycke’ me’et, så kaste’ ja skäggskvätten öfver axeln på mej.
Sakramenska’ kräkpulfver! sa ja’.
Int rådde ja’ för, att han sto’ rakt ända bakom å tog åt sej både glåporde’ å skäggskvätten.»
»På hemvägen öfverföll ni honom strax utanför tullen och misshandlade honom så illa, att han ännu måste hålla sig i sängen.»
Det lät som om ’vördi’ domaren’ fått något i halsen, så tjock var rösten.
Jäppe kliade sig bakom örat och såg lite’ tvehågsen ut.
»Jo si me’ dä häng’ dä så samman», sa han slutligen, »att när ja’ kom från markna’n, för se husbond’s, dom åkte – så ja’ måtte gå – så fick ja’ höre ett åktyg liksom komme skramlandes bakätter mej i mörkre’.
Int’ kunne ja’ förstås vete häller, att Hans Svensson skaffa’ sej skjuts, utan ja’ trodde dä va’ nå’ ann’ fyllsvin, som int’ hitte vägen.
’Håll unnan!’ skrek ja’.
Men dä gjole’n inte.
I däsamme kom ja’ te å stöte emot nå’ mjukt, som damp i backen. ’Jesses, grisen!’ skrek en karl.
Nu fräga’ ja’ hva’ dä va’ annat att göre, än att försöke hjälpa’n att få fatt i krittre’t igen.
Ja te å hale å dra; grisen han strete å sparke.
Ja te’ å sparke å slå – han te å grymte å skrike.
– Karl’n han rope på hjälp dä värsta han kunde!
’Håll käften, ditt fä’, sa ja’ – åt grisen – å gaf’en en rikti’.
’Ja’ ska’ nog få bukt på’n’, sa ja’.
Van inte rädd för dä’, sa ja’.
’Värre gaphalsar ha ja’ rått på’, sa ja’.
– Å så börje ja’ te å ramle på me’ käppen dä bäste ja’ orke.
Men karl’n, han skrek itter värre.
– – Jaa, så kom dom me’ lyse från handelsman’s, å då fick ja förstås se, att grisen han låg kvar i kärra, å att dä va’ Hans Svensson, som låg på marka, fast dä just inte va’ mycke’ me’n just då.»
»Hvad hade ni på marknaden att göra?» skrek domaren till, som om en kork flugit ur halsen på’n.
Illparigheten drog för ett ögonblick fram ur mungiporna på Jäppe och lyste upp hela hans skinande ansigte.
»Ursäkta», sa han till sist och bockade sig på en sned, så luggen föll ner i syna på’n: »Ja’ skulle bara dit å betala ränta.»
TURISTMINNEN
En envåldsherskare.
Det var i skärgården, jag lärde känna dem.
Han var några och sjuttio, lång, grof, helt obetydligt böjd, med tjockt, gråsprängdt hår och skägg, stor, något röd näsa och klok, hersklysten blick.
Han talade med låg, mild röst, ovanligt för en person ur allmogeklassen, var öm mot djur och afskydde fruntimmer – isynnerhet det senare.
Hon hade nyss fyllt sina sextioåtta, var liten, hoptorkad, ’genomvärkt af gikten’, men kilade ändå, kvick som en ödla, öfver backen vid alla sina olika bestyr.
Sju barn hade hon haft, af hvilka fyra voro i lifvet.
Håret satt hopsnodt i nacken i en den mest primitiva knut, dragen voro fula, med toaletten var det si och så – hon såg ständigt ut att ha klädt på sig under språng – men ögonen voro vänliga och vackra, alls inte i stil med den svaga, gnatiga röst jag hörde ljuda mest från morgon och till kväll.
Ja, det kan inte förnekas, att han och hon smågrälade dagen i ände, och ibland litet mer än smågrälade.
De påminde om en dogg och en knäracka.
Woff-woff, bjäff-bjäff, bjäff-bjäff, woff- woff – det blef riktigt tröttsamt att höra på i längden.
Så småningom kom jag likväl till den åsigten, att felet var hennes.
Han fick inte vara i fred, äfven om han någon gång befann sig i fridsam stämning, hvilket likväl, om sanningen måste fram, icke hände särdeles ofta.
»Jo, det var annat förr», sade en af grannarna, som en dag var vitne till en af deras ’duetter’. – »Då vågade hon minsann inte käfta emot.
Vi ha många herrans gånger hyst både henne och barnen om nätterna, när de inte vågade sig in af fruktan att bli ihjälslagna.
Ja, det förstås, han brukade bränvin på den tiden», tillade han som ursäktande.
– En vacker, glittrande juli-morgon ett par veckor senare, kom far hem från fisket med näten öfver axeln och håfven i hand.
Han gick med fasta, tunga steg och var så målerisk, att jag riktigt önskade att jag varit artist, då jag bestämdt ’tagit honom’ som han gick och stod.
Nu pratade vi i stället.
Jag vet inte, om far icke ansåg mig höra till de föraktade ’kvinfolken’ eller om han hade några särdeles höga tankar om en hyresvärds pligter, visst är, att han mot mig uppträdde som en fullkomlig gentleman samt visade en takt och en granlagenhet, som måste ha förskrifvit sig från hjärtat, eftersom de inte kunde förskrifva sig från uppfostran.
Med stolthet pekade han ut alla de förbättringar och förändringar han gjort, sedan stugan blifvit hans, och de vore inte få.
Far hörde till dessa praktiska, intelligenta bönder, af hvilka, dess bättre, Sverige inte har så få, som i ordets hela betydelse äro sina egna herrar.
Han var smed, murare, båtbyggare, skräddare m. m., allt till eget behof – men inte till andras.
Han hvarken tog eller gaf hjälp.
»Det är bara latdrögar, som behöfver hjälp och sådana ä’ ingen hjälp värda», brukade han säga – och han handlade därefter.
Också var han inte särdeles omtyckt numera, men respekterad var han.
»Jaa, det är nu snart i trettio år som jag knogat här», sade han slutligen som en slags afslutning på uppvisningen.
Man hörde honom aldrig använda orden vi, vårt eller våra.
Allting var hans.
Hustrun var bara ett af de besvärligaste husgeråden, som han råkat fast för, »så där som när man på en auktion råkar fast för ett bud, utan att just ha någon mening med det».
»Far lär ha fört ett strängt regimente på den tiden», sade jag halft på skämt.
Han for med handen öfver det tjocka, väl vårdade skägget och gaf mig en forskande blick ur de vakna, grå ögonen, men så tycktes han tänka, att det just gjorde detsamma, hvar jag fått det ifrån.
»En häst, som man lastar för hårdt, slår bakut ibland», svarade han slutligen, »ja, ja, det kan väl hända, att jag slog lite’ för hårdt, när sinnet rann på», tillade han smått förlägen.
»Men», fortfor han, »ungdom är sällan klok hvarken med hand eller mun, med hvad den tär eller lär.
Men någe ondt har jag ändå inte gjort.
Se på gumman bara, har hon inte behöft all tukt hon fått och mera till?
Kvinfolk ä’ som ormar, om man slår dom i bitar, så rinner bitarna ihop, å så spottar å fräser dom igen, å huggs med, bara dom kan komma åt.
– Han skrattade sitt låga, tysta skratt och gick, tydligen mycket belåten med att ha fått sista ordet.
En afton ett par veckor senare var gumman rent oresonlig.
Far skulle följa med en af grannarna, som hade ärende till handelsboden, belägen en mil bort, och gaf befallning att hon skulle gräfva upp fårorna i potatislandet invid stugan, medan han var borta.
Aldrig ett ord sade hon emot, men tog gräfvet och började bearbeta jorden med en sådan fart, att stånd efter stånd vände sig i vädret.
»Dug’ ni då inte till så pass som att hålla ett gräf i näfven», skrek far ursinnig genom dörren, medan han vred söndagsduken kring halsen.
»Dug’», sa gumman argt.
»Ja, just dug’», sa far än argare.
»Ä’ ni inte belåten, så laga ni får nå’n an».
»Nå’n an!
Liksom jag inte hade nog af er.
Håll gräfvet rätt, säjer jag».
»Jag håll’et så rätt jag kan.
Armarna ä’ ju rakt bortvärkta af gikten, vet jag».
»Gikten!
Gikten!
Aldrig hör jag annat än gikten.
Ja, när vår Herre skapte kvinfolk, då visste’n då rakt inte va’ djäkelstyg han skulle hitta på.
Håll gräfvet rätt, ditt –»
Resten höll han visligen inne med.
I detsamma flögo åter två potatisstånd med sin knappt knutna frukt i vädret.
Far blef mörkröd i ansigtet, slängde söndagskläderna i en vrå och ryckte gräfvet från gumman med en sådan fart, att det höll på att gå henne på samma sätt som potatisstånden nyss.
»Hvad dug’ ni till», kom det mellan hvart hugg. – »Att stå och gapa.
– Titta hit, om ni ens dug’ till det.
– Flyger dom i vädret – hva?»
»Ä’ ni färdig?» frågade i detsamma grannen, som fin och pyntad, med en bränvinskutting i handen, gick förbi på väg till båten, som skulle föra dem till boden.
»Färdig», sa far.
»Visst ä’ jag färdig, men jag kan ju inte fara ifrån, då rotar hon ju sönder hela landet för mig.
Ni får fara ensam».
Så lade han upp fåra efter fåra, så jämna och vackra, att det var en riktig fröjd att se på dem.
Gumman, som nog ångrade sig, blef spak och mjuk som ett lam.
Till kvällen fick han fläsk-pankakor – det kände jag af oset – och så gick han till sängs i sitt eget rum, dit inte något kvinfolk fick sätta sin fot, »trött så det värkte i lederna», som han upplyste, när han gick förbi.
Men så blef också sömnen därefter.
Snarkningarna kommo förstugudörren att skaka.
Nu skulle jag hålla en straffpredikan för mor, därtill var jag fast besluten.
Ett par dagar senare, när far var ’i not’, passade jag på och bjöd henne på kaffe, namnamet, som skulle komma pillret att kännas mindre bäskt.
När hon blåste på tredje koppen, började jag efter en förberedande hostning.
»Jag tror nog det vore bättre – jag menar – mor är väl stridig med far».
Men här kom jag af mig.
Det är inte så lätt att hålla sparlakanslexor, som man tror.
»Stridig», sade hon och vred på förklädet.
»Ja-ha-jo-o visst ä’ jag det».
Men så såg hon upp med en vacker, litet skalkaktig blick.
»Jaha», sade hon slutligen, »det ä’ så, att karlarna behöfver något som rafflar, men det förstår man nog inte, förrän man har lärt’et.
Jag har gråtit mig till min kunskap, jag, och den vägen hör nog inte till de lätta.
Jag mins nog den tid, när jag aldrig tordes såfva nån natt, så rädd var jag att få stryk.
Ja blåslagen har jag varit ibland, så jag knappt har kunnat stå.
Ja, det var bränvinet förstås, som gjord’et.
När han var klar i hufvu’t, så var han så mjuk som ett vax, men det hände så sällan.
Mot barnen var han rent okristlig.
Jag rent trodde, han skulle slå pojkstackarna fördärfvade, när han hade dom för sig själf i smedjan – ja, där är han då värst än i dag – och aldrig ett knytt vågade jag säja emot, för då var jag rädd, att han rakt skulle göra både sej och oss olyckliga.
Tyst och tungt var det, när han var inne – om han inte slogs och grälade – och tungt och tyst var det, när han va’ ute, för då som hvilade vi oss.
Men en galant arbetare har han varit i alla tider – och hade han då varit lika mån om, som han ä’ nu, så hade vi vari’ rent förmögna – och inte behöft sälja af».
– Hon afbröt sig.
– »Men Gud ske pris för hvar dag, som går», sade hon förnöjsamt.
»Nu har jag det ju riktigt rart.
Han har ju så godt som slutat ut att supa – utom ibland, när han kommer till handelsman’s, men från den resan håller jag honom så vidt jag kan.»
Nu framstod scenen vid potatisåkern i ett helt nytt ljus.
»Gräfvet gick på tok med flit här om dagen?» frågade jag.
»Ja, det var inte fritt, det», sade hon och skrattade så, att ett par djupa veck bildade sig i kinden, där gropar nog en gång haft sin plats.
»Men Gud nåde frun, om frun talar ome’t för honom.
Ser frun, när barnen kom ut och jag blef ensam me’n, kom det en sådan ilska öfver mej – ja, det var just samma dag, som flickkräket gick ifrån oss – att det rakt inte kan talas om.
Det var rent som om allt, jag slitit, kommit för mej på en gång, och jag tror, att jag skulle ha dött på fläck, om jag inte som fått riktigt skälla ner’en.
Jag sa allt, som låg mej på hjärta, och det va’ inte litet, och tystna inte förr än krafterna vek och jag började skaka och gråta.
Han blef rent som perplex, sa aldrig ett ord, utan stängde in sej i kammarn.
Ja aldrig ett ord sa han, när han kom ut häller, och nog aktade jag mej att ta upp ämnet.
Jag trodde han skulle slå ihjäl mej, men han har aldrig lagt sin hand på mej se’n, och hvad det led om, så slutade han med att supa.
Han hade nog kommit till klarhet, att han höll på att fördärfva sej, och att flickan gick ifrån oss har han nog aldrig kunnat komma öfver.
För hur illa han talar om kvinfolk, så var nog hon det käraste han hade, och det är nog så än i dag, fast vi aldrig talar om’et.
Hon har aldrig varit hemma se’n dess».
Rösten stockade sig, och handen rörde så häftigt i koppen, att innehållet skvalpade ur.
»Ja, ser frun», tilllade hon sedan, »efteråt blef jag rädd, att han inte skulle trifvas – i tystna’n – att det skulle kännas som konstigt för honom i en början, och så tog jag mej till att gorma emot så godt jag kunde, så han inte skulle komma ur tagen.
Ja, vet frun, det har riktigt gjort’n godt.
Nu har han ett sådant göra att kommendera och dormdera med mej, att bränvinet liksom har blifvit onödigt, men ibland på kvällen är jag så genomtrött både i halsen och hufvu’t, att jag nästan saknar den tiden, när jag aldrig tordes säja ett knytt, och vore färdig att ta stryket jag fick inpå, men så kommer jag ihåg, att det är en okristlig tanke.
Kan jag hindra’n från att fördärfva sig till kropp och själ, så nog ska’ jag gorma så länge krafterna stå bi, det säger jag för visst och sant.»
Här drack hon ur koppen.
»Och gossarna, hur är han mot dem nu?» kom jag mig slutligen för att fråga.
»Åh – det är riktigt rart nu, när dom kommer hem nå’n gång och hälsar på.
Ja, då vet han knappt hur väl han vill, förstås.
Men stanna vill dom inte, och så bra är det.
Nu rår han ju ändå i botten att göra som han vill, men ungdom ä’ ungdom; dom skulle nog som vilja flyta ofvanpå nå’n gång emellan, men det duger nog inte med en sådan karl som han, för maken till hufvud att begripa, det fins då inte på vida vägar.
Men jesses, jag måste nacka sköttarna!» skrek hon och rusade ut på backen, som en hvirfvelvind, innan jag hann hälla i en femte kopp.
Jag skulle ha velat ge henne tio, så samvetsöm kände jag mig.
Påföljande morgon, när jag satt på bron och drack mitt morgonkaffe, hörde jag fars och mors röster i smedjan.
Far smidde och mullrade som åskan, ingenting var i lag, det var tydligt.
Mor drog bälgen och sköt in ett ord då och då med lämpliga uppehåll.
Plötsligt kom en drickstånka af trä utfarande genom dörren och strax därpå mor, båda med en mycket misstänkt hastighet.
»Ja frun», sa hon, när hon svettig, trött och sotig kilade mig förbi med stånkan i hand.
»Det är ett knog att vara gift.»
Och nog är det sant – ibland.
Ett norrländskt fiskläge.
Det var en vacker lördagskväll, när vår båt lade till vid en af de många bryggor, som likt långa grå armar springa fram från sjöbodarna och afdela viken utanför i djupa, mörka rännor, där skötbåtar ligga på svaj, fastbundna vid s. k. båtspiror, som kasta raka, mörka strimmor i det glänsande vattnet.
Fiskläget ligger vid krökningen af en vik, bakom hvilken hafvet brusar och kastar sig, utan förmåga att nå fram annat än med korta, maktlösa vågor, som vid häftig storm ’stula’ öfver ’udden’, det sista, men kraftigaste värnet.
De små stugorna, som följa strandens krökning, äro skilda åt af smala gränder, från hvilka det sprider sig en mer egendomlig än behaglig doft af jäsande fisk-afskräde.
På backen tumlade barn och getter; männen, riktiga mönstertyper i blågarnsskjortor och med svältrem kring lifvet, slöjdade eller stodo i grupper och pratade, under det att kvinnorna, barbenta och i lättaste toalett, skurade och fäjade till den kommande hälgen.
Förvåningen att få se så ’långväga folk’ var stor.
En båtsman med spelande ögon, bockskägg och hundskinnsmössa, ärligt delad med malen, förklarade rent ut, att det var så godt vi ’backade’ med ens.
»Här var inte platsen för stockholmsfolk; han kände dem, han.»
Vi gingo från stuga till stuga, för att få husrum, men förgäfves.
Trots all synbar välvilja, fans det ingen husmor, som vågade ta emot ’tocket fint herrskap’.
Slutligen gjorde lägets åldtmor slag i saken.
Sjuttioårig, med snöhvitt utslaget hår, brun hy och fåror så djupa, som om de varit plöjda, såg hon ännu tillräckligt stark och spänstig ut, för att kunna ’ta sin karl i kragen’, om därpå skulle komma an.
»Skäms
I inte att bäre er åt som om I aldri’ sett nå’ folk förut», ropade hon.
»Hva’ bry dom sej om dä, som är sjangtilt, tocke ha dom förut.
Vi ge dom hva’ vi ha å be dom vare så mycke’ välkomna.
Vill ingen ta dom, så ta ja’ dom själf, om ja’ så ska’ söfva i fängse för besväre’».
De orden gjorde slag i saken.
Mina vänner fingo plats ’hos Lovisa, nyss tillbygd’, som rekommendationen ljöd, jag, hos ett ungt, nygift par, som inte tordes förneka, fast de bra gärna skulle ha sett att det gått för sig – att de hade både en kommod och en uppbäddad säng ’till öfvers’.