Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
IV. 22 338 Den 13 M <ij f. m. smeden, Hrr Stuart och Åkerman; men då Hr Finans-Ministern yttrat om grundskatterna att derom ingenting vore att säga, på den grund att de utgjorde en inteckning i den jord, som man ärft, så skulle jag anse mig brista i den konseqvens i åsigter, som jag under en långvarig utöfning af mitt riksdagsmannakall också iakttagit, om jag icke bemötte ett sådant yttrande, särdeles från det hållet, med en protest.
Med en inteckning förstår man vanligen en förskrifning på en erhållen valuta.
Hvari denna valuta skulle hafva bestått, vet jag icke.
Att likväl våra grundskatter genom ett escamotage blifvit bibehållna, det är hvad som är öfverensstämmande med verkliga förhållandet.
Det finnes ingen af våra grundskatter, som icke har tillkommit såsom temporär, för tillfället åtagen bevillning i och för något visst ändamål, men som sedermera, tillfölje af vår allmoges oförmåga att vid våra herredagar bevaka sin rätt, blifvit beståndande och fortfarande utgått.
Då de för jorden varit af tryckande natur, så att man med likgiltighet icke kunnat åse desamma, har jag vid alla tillfällen, då dessa uttryck egt rum, nedlagt min protest.
Hvad det ofantliga välståndet beträffar, så finnes ingen, som önskar det högre än jag.
Om det funnits tå millionärer fordom, vet jag ej hvarifrån detta stora antal af sådana nu hafva kommit.
Om, lör icke längre tid tillbaka än 1857, FinansMinistern icke hade kommit till hjelp med 12-millioner-lånet, fruktar jag att man hade lått se ett ganska nedslående resultat i afseende på dessa millioner, hvilka under vanliga förhållanden böra finnas hos bankirerna eller den egentliga handelskorpsen.
Hvad beträffar det stora egendomsvärdet, så har det icke varit konstigt att åstadkomma, då man så högt upptaxerat detsamma, att åtminstone hvau min egendom vidkommer, jag icke halt på långt när 3 procent af densamma; och jag tror att så är förhållandet i allmänhet.
Med afseende på de lysande statsinkomsterna, så äro de ganska tillfredsställande, och ingen önskar högre än jag att de måtte fortfara, men på det hela taget kan man icke säga att de hvila på någon fast grund, då de hvila på våra laster.
Detsamma kan man äfven säga om våra tullinkomster.
Hvad slutligen vidkommer det förbättrade lefnadssättet, så är det för mig ej klart, huruvida detta består i hushållning och i en rationel kapitalbesparing, eller om det består i det nationen vidhängande behofvet att lefva öfver sina tillgångar.
Detta är hvad jag vid detta tillfälle har velat få anfördt.
Sedan en bland lliksgäldskon torets lullm:ge yttrat sig i den syftning, att han önskade, det några vilkor måtte uppställas för det utländska lånets upptagande, bör jaa ej synas brista i förtroende till Hrr fullm:ge, när jag uttalar den mening, att jag anser något bestämmande i detta fall böra ega rum, och att man icke lemnar detta helt och hållet att algöras ät fullnuge, så sammansatta, som de äro.
Jag förundrar
Den 13 Maj f. m. 335 mig öfver att Stats-Utsk:t har kunnat afgifva ett sådant förslag som det ifågav:de, hvilket äfven blifvit understödt af en föreg:de talare, som ansåg, att man borde gifva fullrmge det största förtroende.
En talare har yttrat den åsigt, att man skulle statuera sådane vilkor för de lån, som skola upptagas, att de hlefve mera fördelaktiga än de föregide.
Jag anser visserligen, att man härå bör göra största afseende, men jag hemställer, huruvida möjligt är att få fördelaktigare lån än förra gången.
Jag skulle för min del anse bäst att, då K. M. i alla fall måste garantera det lån man söker, man öfverlemnar åt K. M. vilkorens uppgörande.
Jag har det förtroende till regeringen, att den ser landets sanna intressen till godo, oaktadt Finans-Ministern nyss förklarat, att man ej bör hafva några samvetsqval öfver det nuv:de skuldsättningssystemet, då vårt lands ställning vore så bra.
För öfrigt instämmer jag till stor del med Hr Wallenberg i hans reservation ang:de räntan; men jag ville dock tillägga att den borde bestämmas till högst 4^ proc.
Liljencrants deri att 5 millioner ej må skänkas bort, utan att desamma må bibehållas åt banken derigenom att obligationer till samma belopp utgifvas.
Det förefaller mig underligt, att, på samma gång som man talar om ett inhemskt lån, man icke vill låna al banken, utan i stället helt simpelt plundra honom.
Vi böra betänka att, huru nyttiga jernvägarne än må vara, det är angelägnare att bibehålla banken i fuilgodt skick. 1 likhet med Frih.
Tersmeden och Hr Akerman, anser jag förslaget att uppgöra den alltför länge uppskjutna liqviden i Holland, vara af den största vigt, icke blott derföre att vi möjligen der skulle kunna få en ny marknad, utan äfven emedan derigenom förtroendet till oss skulle stärkas hos dem, som redan lemnat oss lån.
Finans-Ministern bar nu i dag förnyat sin för en tid sedan framställda beskrifning om Sveriges alundsvärda ställning.
Jag är icke af den tanke, att man lika djerft hädanefter som hittills skall kunna fortgå på denna skuldsättningsbana, utan jag anser deremot att en gräns för densamma må sättas.
Jag kan derföre icke annat än dela de åsigter, som Gr.
Anckarsvärd yttrat, ty jag kan omöjligen erkänna något så stort välstånd hvarken i vårt jord- eller bergsbruk eller handel.
Jag undantager dervid minuthandeln, som våra lagstiftare i stället hafva tillåtit att obegränsadt uppblomstra.
Finans-Ministern har erkännt, att en höjning i skatterna är att förvänta, om icke nu, så framdeles, i och för jernvägslånet.
Detta har jag alltid trott komma att inträffa förr eller sednare.
Man har vidare talat om att den ökade bränvinsskatten. så framt den af de öfriga Stånden bifalles, skulle åstadkomma så stora tillgångar.
Det anser jag vara ganska problematiskt, ty 340 Den 13 Maj f. m. rnotsatssen kan lätt inträffa.
Det beror på hvad R.
St:r och Bevi!!n.-Utsk:t komma att besluta i afseende på tullen för bränvin.
Jag instämmer med de Hrr, som hafva yrkat på en återremiss.
Då tiden är så långt framskriden, skall jag icke länge upptaga R. o. Ad:s tid.
Oaktadt återremiss är yrkad af alla och äfven af mig, tager jag mig likväl friheten att hemställa, huruvida ej R. o. Ad. skulle vilja lemna bifall till de tvenne första punkterne, nemi. de, sorn alse Frih. Raabs motion, ty det skulle otvifvelaktigt vara ganska nyttigt lör Stats-Utslct att hafva dessa tvenne saker undangjorda.
För öfrigt, då jag i likhet med Frih.
Tersmeden anser, att det vore ganska nyttigt, om Holländska affärerna så uppgjordes, att en notering af Svenska obligationer kunde der åstadkommas, ville jag till Utsk:ts beprötvande framkasta, om det icke vore skäl att till fullrn:ge i Riksgäldskontoret öfverlemna uppdraget härom.
Det vore likväl önskligt att, derest någonting sådant skall kunna komma till verkställighet, all möjlig varsamhet iakttages.
I afseende på de smärre obligationernas utsläppande i rörelsen, instämmer jag med Hr Tornerhjelm.
Hr Akerman har gjort en anmärkning i afseende på det sätt, som jag föreslagit i och lör en upplåning, att om man nemi. på en gång skulle upptaga ett större lån i England, detsamma borde utsläppas elter serier.
Jag vill nu ej, i anseende till den långt framskridna tiden, ingå i en onödig diskussion härom; utan utfäster jag mig att, derest Stats-Utsk:ts ledamöter skulle skänka någon uppmärksamhet åt detta mitt förslag, till dem särskildt öfverlemna en promemoria i ämnet.
Då jag anmälde mig, för att yttra mina åsigter i denna fråga, var tiden högst obetydligt framskriden.
Oaktadt förhållandet nu är motsatt, må det dock vara mig tillåtet att säga några ord; men om hvad jag nu anför blir ofullständigt, så härleder det sig derifrån att jag till tids besparande uteslutit mycket af hvad jag till en början ernade framställa.
Det är en naturlig följd af en batalj att den slagna parten efter striden tycker att de, som segrat, handlat mycket orätt; och den batalj, som sednast här blifvit levererad, tyckes icke hafva härifrån gjort något undantag.
Från denna orsak torde nemi. härleda sig de klagomål, som från minoriten blifvit höjda, såväl i allmänhet öfver R.
Stms, som i synnerhet öfver R. o. Ad:s obetänksamma framrusande i fråga om anslag till jernvägar.
Det vore åt denna fråga, som jag ville egna några ord. 1 Stats-Utsk:ts Betänk., grundadt på K.
M:s förslag, anses statsverkets tillstånd böra kunna lemna tillräcklig tillgång till Den 13 Maj f. m. betäckande af ränta och amortering af 25 millioner.
Nu tillkomma de af R. o. Ad. utöfver K. M:s och Stats-Utsk:ts förslag beviljade 5,500,000 rdr.
Om ej tillgäng funnes till betäckande af ränta och amortering af denna summa, skulle R. o. Ad. hafva handlat obetänksamt.
Finnes deremot tillräckliga medel, sä mäste det äterigen icke hafva varit ett så tanklöst steg.
En föreg:de talare har yttrat, att man borde höja tullen på kaffe och thé.
Om nägon kunde garantera mig, att R.
St:r skulle stanna på denna återgåendets bana i vår tull-lagstiftning med dessa artiklar, skulle jag icke invända mycket deremot, men då jag är öfvertvgad om att, derest den bana, vi hafva heträdt i afseende på vår tull-lagstiftning, nemi. alt nedsätta och borttaga tullar, hvarigenom vi kunde närma oss andra civiliserade länder, lemnäs och början till en återgång komme att ega rum, allt flere koncessioner skola komma att göras, så vågar jag icke skänka mitt bifall till en sådan förhöjning.
Jag anser dessutom det vara ganska tvifvelaktigt, huruvida detta uppsättande af tull på kaffe och thé skulle komma att inbringa något betydligare belopp.
Åtminstone har det i afseende på alla andra artiklar, för hvilka man gjort en tullförhöjning, visat sig, att importen af dem minskats.
J)å jag således motsätter mig hvarje förhöjning af tull bör jag tillkännagifva, att tullen sätter upp sig sjelf.
Yi se nemi. huru tullinkomsterna för år 1852 blott voro 7,942,000 rdr, under det att de 1861 utgjorde 14,857,000 rdr.
Då de således hittills fortgått i ett regelbundet tilltagande, synes det mig som om all möjlig sannolikhet vore för att de hädanefter skola komma att stiga, hvarigenom således ett och annat 100,000 tal af rdr skulle kunna lemnäs till betäckande af den fruktade bristen.
M:s förslag stå tullinkomsterna upptagna till blott 14.000,000, ehuru de, såsom jag redan antydt, sistlidet år uppgått till 14,857,000 rdr.
Vidare hafva vi vid af bränvinsskatten; och, om äfven konsumtionen deraf skulle blifva något minskad, är det likväl att antaga att den bör inbringa en större summa än förut.
Sammanlägger man nu dessa båda efter all sannolikhet till större belopp ingående inkomst-titlar, så blir icke den ifråga v:de statsbristen af så förfärande beskaffenhet, att ju icke dessa begge kunna fylla densamma.
Det är här fråga om 2J millioner.
Låt vara att denna summa genom ränta och amortering kommer att kosta 6 proc. om året, så utgör den årliga tillökningen i stats-utgifterna till dess betäckande ej mer än 330,000 rdr.
För mig synes derföre fruktan för detta ökande af utgifterne vara alldeles grundlös.
Jag skulle hafva inskränkt mig till hvad jag redan yttrat, men då jag hört att 2 Stånd redan afslagit ifrågavtde Betänk, och Preste-St. återremitterat detsamma, och då tillika många ledamöter äfven här yrkat återremiss, vill jag vidare säga att jag ej motsätter mig en sådan behandling.
Jag vill i samman hang härmed uttrycka den önskan, att Utsk:t måtte skänka upp - 342 Den 13 Maj f. m. märksamhet åt första delen af Hr Wallenbergs reservation, nemi. till den slutmening, hvartill lian kommer, »att räntefoten bestämmes till 4i proc, som halfårsvis erlägges.»
Jag kan deremot icke biträda den sednare delen af samma reservation, ty jag anser detta lians förslag vanskligt.
Det är visserligen sannt att det är en olägenhet alt låna, men då man behöfver låna, bör man ej dölja det.
Om man, enligt Hr Wallenbergs förslag, skall upptaga en del af lånet inom landet, blir följden den, att en del kommuner, som nu utfärda obligationer, blifva tvungna att skalla sig utländska lån.
Rikets skuld blifver således alltid densamma, linder förutsättning att de s k. inhemska statsobligationerna stanna inom landet, hvilket jag betviflar, ty just genom sin natur af statsobligation, äfven om de till kapital och ränta ställas i Svenskt mynt, få de kurs utom landet.
Jag instämmer med de talare, som yrka återremiss.
Jag begärde ordet huf vudsakligen med anledning af ett yttrande, som fälldes bär före middagen, nemi. att då man under föreg:de dagar såg detta rum så talrikt besatt, man nu skulle finna detsamma hafva glesnat, och att den dåvarande majoriteten, efter att hafva med raseri voterat större anslag till jervägarne än hvad K. M. föreslagit, öfverkastat på minoriteten besväret med omtanken att anskaffa de erforderliga medlen.
Hvad mig beträffar, så har jag icke äran att så personligen känna de härvarande ledamöternes innersta tankar, att jag skulle vara fullt öfvertygad om huruvida de tillhöra den först varande majoriteten eller minoriteten.
Om emellertid förhållandet skulle så vara att den först varande minoriteten skulle vara här i dag närv:de, kan jag derföre icke finna, hvarföre man skall uttala ett, minst sagdt, förnärmande omdöme öfver majoriteten, ty jag kan icke finna annat, än att man deri kan se ett förtroende, som majoriteten har gifvit åt minoriteten.
Då jag tillhör majoriteten, ber jag att få försäkra att många med mig, innan någon diskussion började i jernvägsfrågorna, hade genomgått hvarje punkt af Retänk:t och gjort utdrag på de anslagssummor, som man ansåg böra beviljas; och då man kom till det resultat, att hvad man skulle upplåna mera än K.
M. föreslagit, blott utgjorde 5,000,000 rdr, och att den årliga tillökningen i budgeten skulle uppgå till cirka 300,000 rdr, trodde vi icke att man behöfde beskyllas för att vara gripen af ett raseri i denna fråga.
Då för resten flere föreg:de talare och bland dem Gr.
Hamilton så tydligen och klart ådagalagt, hvilka tankar, som hos majoriteten i afseende på denna fråga gjort sig gällande, får jag instämma helt och hållet med dem.
Jag vill emellertid fästa uppmärksamheten på en sak, nemi. att Stats-Utsk:t för de bibanor, som blifvit understödda med lånökat räntan till 4 proc. från 3, som K. M. föreslagit.
På stam - Dou 13 Maj f. m. 343 banorna förekommer det förhållande, att den väsendtliga ökning, som der är föreslagen, och som utgör 3 proc., är lagd just på Porla—Christinehamns-banan, mot hvilken bana jag icke hört någon röst inom detta Stånd höja sig.
Jag instämmer med de Hrr, som yrka återremiss.
Jag vill till en början för klara att jag begärde ordet, när jag hörde Frih.
Tersmeden yttra, att han ansåg, det statslånet skulle klassificeras i flere delar.
Jag kan icke neka till att jag blef ganska förvånad öfver att höra en af fullrmge i Riksgäldskontoret och en sådan finanskarl som Frih.
Tersmeden framkomma med ett dylikt förslag.
Genom detsammas antagandeskulle icke allenast upplåningen af de erforderliga penningaroe fördyras, ty det är klart, att större svårigheter möta för upptagande af flere lån, än för upptagande af ett, utan R.
St:rs beslut om jernvägars anläggande skulle äfven göras beroende afRiksgäldskontorets fullrmge, hvilka helt simpelt kunde säga, att det är omöjligt att anskaffa medel.
Jag är också öfvertygad om att detta förslag ej blifvit framstäldt på fullt allvar af honom.
Jag skulle anse det vara ganska äfventyrligt att öfverlemna åt fullrmge att bestämma, huruvida ett lån borde upptagas eller icke, för fullbordande af de beslutade jernvägarne, emedan vissa vilkor dervid vore möjliga, och jag är fullkomligen öfvertygad orrt att det vore ett vida mindre ondt att lemna fullrmge frihet vid lånets upptagande än att lemna dem frihet att vara R.
Sl:rs förmyndare.
Det torde för såväl Frih.
Tersmeden som för de öfrige fullrmge vara bekant, att hvad som faciliterar ett låns upptagande på utländsk marknad just är, att de, sorn skola negociera lånet, hafva fria händer; och jag tror att Hr Akerman kan intyga, att det första lånet, som man negocierade, skulle blifvit vida fördelaktigare, om man icke haft händerna bundna af föreskrifter.
Hr Åkermans uppgift, att åtskilliga bankirer, med hvilka vi underhandlat, hafva skrifvit till Sverige och nämnt att ställningen för närv:de vore sådan, att tänkbarhet knappt vore för Svenska staten alt på drägliga vilkor erhålla något lån, tror jag att Hr Åkerman kommit i lika ställning med den, som, då han vill bevisa för mycket, ej kan bevisa någonting.
Om utländska bankirer, hos hvilka Svenska staten skulle besluta sig att upptaga lån, skrifva och säga att
Svenska papper ej äro begärliga, så bevisar detta blott, att dessa Hrr söka att derigenom förskaffa sig så goda vilkor som möjligt.
Det är visserligen ett faktum att
Svenska stats- och hypotheksobligationerna icke äro begärliga i Hamburg, men det är blott ett temporärt förhållande, förorsakadt genom de krigiska demonstrationer, som vi sett tidningarne uttala, och hvilken för oss ogynsamma omständighet mycket lätt kunnat afhjelpas; ty om t. ex. fullm:ge gifvit någon i uppdrag att köpa Svenska obligationer på börsen i Hamburg för 3 eller 400,000 mark, hade dessa ovilkorligen stigit. 344 Den 13 Maj f. m.
Hvad vidare angår frågan om det bestämda fixerandet af räntan, så är jag af samma mening som Finans-Ministern, nemi. att det är egalt, om man har 4i proc. eller 4 proc., så snart man gifver kapitalrabatt, ty det är ju klart att, när räntan är låg, kapitalrabatten skall vara högre.
Jag tillhör dem, som anse, att lånet bör upptagas utom landet.
Jag skulle likväl kunna medgifva, att en del af detta lån kunde upptagas inom landet, men i thy fall är jag af den öfvertygelse, att, ifall man skall införa ett inhemskt fondsystem, man bör borttaga kapitalrabatten och höja räntan.
Jag anser mig böra slutligen bemöta ett yttrande af Gr.
Anckarsvärd, att nemi. de onera, som vidhänga Svenska kronoskatte-jorden, på ett olagligt sätt tillkommit.
Jag kan lör min del icke finna detta riktigt.
All kronoskattejord har tillhört kronan.
Kronan har sedan sagt åt åbon: vill du mottaga denna jord, skall du gifva mig så och så stor årlig ränta.
Detta har sedermera blifvit inskrifvet i jordeboken.
Kronoskatte-bonden står i samma kategori till kronan, som den, hvilken har en egendom, utaf hvars afkastning han skall betala en frälseränta.
Jag kan icke finna att något skäl förefinnes till att säga Svenska skattejorden vara hardt tryckt, ty i det fallet tror jag Sverige vara det lyckligaste land i Furopa.
Bästa beviset härpå är, att vi hittills kunnat bygga så stora sträckor af jernvägar, utan att skatterna behöft höjas.
Ehuru jag anser att Betaniel gerna kunde bifallas, vill jag likväl icke, då så många yrkat återremiss, motsätta mig en sådan.
Afven jag kan, i likhet med en föregående talare, smickra mig med att en högt aktad person har egnat någon uppmärksamhet åt min framställning.
Jagäröfvertygad om att densamme aktade talaren framställer sina åsigter lika ärligt, som jag sjelf; men jag är deremot icke lika ölvertygad om, att den olika ställning, hvari han befinner sig, icke tilläfventyrs må vara någon anledning att se förhållandena på något annat sätt.
Jag finner det nemi. ganska klart, att, när man tillhör en regering, man är benägen att anse det närv:de ganska tillfredsställande.
Vi äro ett eget folk.
Vi äro broderligen gästvänlige, men också mycket lefnadsglade.
Allt detta är mycket vackra egenskaper.
Vi äro icke skrytsamme, när vi vistas utomlands, ty då äro vi kanske de mest blygsamma, men äro vi hemma, vilja vi aldrig höra talas om annat än att allting står ofantligt väl till.
Vi vilja alltså ej se förhållandena såsom de verkligen äro, och ingen regerings-ledamot kan förthy hos oss vara mindre välkommen än den som framställer förhållandena i deras rätta dager, förutsatt att dessa förhållanden sanningsenligt skulle hafva många och stora skuggsidor.
Under sådana omständigheter kan jag icke neka till, att det är en lockelse att icke framkom - Den 13 Mgj f. m. 345 ma med sanningen, som är så litet välkommen.
Jag har icke några sådana skäl; deremot har jag skäl att protestera mot de framställningar, som jag så ofta hört upprepas, om vårt lands stora framsteg till utveckling och välstånd.
Ja, jag tror det, och jag vet att så är förhållandet, men det är nu icke fråga derom, utan huruvida dessa gjorda framsteg motsvara de anspråk, som samhället i sednare tider gör på sig sjellt, och om de stå i jemförelse med de framsteg, sorn andra folk hafva gjort.
Då vi tvifvelsutan gjort framsteg under andra tider, då vi varit indragna i beständiga krig, skulle del vara besynnerligt, om vi ej gjort framsteg nu, under 50 års fred. 4 millioner menniskor måste väl oskså kunna framkalla någon produkt under så lång tid.
Samme talare bar, då han påstått, att jag sagt, det någon kapital-bildning icke bär egt rum, trott sig finna att jag begått ett misstag.
Jag har icke yttrat, att någon kapital-tillökning icke egt rum, utan jag har sagt, att en sådan kapital-bildning icke stöde i det förhållande, som i andra länder eger rum, der den årliga kapital-ökningen förmår förlägga den växande folkmängdens och den utvidgade industriella rörelsens behof, samt dertill lemna öfverskott för de folks tjenst, som hushålla illa; och jag har vidare sagt, att man från och med 1775 gjort flera realisationer här och lika många gånger plundrat kapitalegarne, såsom t. ex. sednast år 1834, dervid kapitalegarne i sjelfva verket fingo årnöjas med 37i proc. och förlorade alltså öfriga 62^ proc.
Under sådane förhållanden kan kapitalistens ställning i vårt land icke var annat än högst ogynsam, och följden måste ock blifva att tillgången på kapitaler ej motsvarar de, af många anledningar, alltjemt växande behofven.
Från dessa förhållanden, i förening med våra slösaktiga lefnadsvanor, framkallas nödvändigheten att låna utom landet, en olycka, hvaraf Frankrike, England och Tyskland hafva ringa eller ingen erfarenhet, ty deras lån äro i allmänhet inhemska.
Dessa länders kapitalbildning hinner till, icke blott för dem sjelfva, utan äfven för andra länders behof.
Såsom en anledning till tillfredsställelse med vår ställning, har samme talare åberopat det välstånd, som uppenbarat sig hos den arbetande klassen.— Derigenom är dock icke bevisadt någonting, ty om man, liksom vi, lånar 25 millioner om året eller mera, finnes ju alltid en konstlad tillgång, som i afseende på arbetslönerna ock framkallar ett missförhållande.
Jag lemnar derhän, huruvida detta stegrande af arbetslönerna icke motverkar jordbrukets utveckling.
Mig vill det synas klart att, om man kunde få ett dagsverke för hälften så godt pris, och man har samma kapital att disponera öfver, man skall kunna uträtta dubbelt så mycket arbete, d. v. s. dubbel produkt.
Huru många millionärer vi hafva, kan jag ej kontrollera, men jag vet att det finnes trakter, t. ex. i Westergötland, hvarest egendomspriset, sedan Göta kanal öppnades, stigit 5-dubbelt.
Då man fordom pretenderade att egendomarne skulle gifva fulla 346
Den 13 Maj f. m. 6 proc., är man nu nöjd med 3, 3A och 4 proc.
Jeg tror att, om, enligt hvad samme talare påstått, det finnes fakta, som vitsorda hans åsigter, hvilka fakta ej kunna bortresonneras, det äfven gifves andra fakta, som ännu mindre kunna vederläggas.
Jag behöfver ej påpeka den stora penningenöd, som för närv:de existerar, den är känd.
Vi veta t. ex. att det finnes personer med en ganska solid ställning, som ej ens kunna skaffa sig smärre penningesummor.
Det är vidare ett faktum, och det mest bevisande, att vår financiella ställning är sådan, att vi behöfva 25 ä 30 millioner om året för att afvärja en kris, för hvilkens omfång få torde vilja eller kunna göra sig full reda.
Slutligen må jag tillägga, det jag icke kan finna, attén regering, som med skäl åtnjuter och måste förtjena all högaktning, kan anses pligtig att åtaga sig ansvaret för följderna af händelser, som tilldragit sig långt före deras tid.
Otvifvelaktig! daterar vår olyckliga ställning sig från 1846, då vi först började inträda på den breda låneväg, som vi allt sedermera, med en växande förkärlek, synes ämna befara.
Jag förnyar min framställning om återremiss. Frih.
Då tiden är så långt framskriden, ber jag att blott få besvara ett par yttranden af Frih, Gripenstedt.
Han har nemi. sagt, att skatterna, som hvila på Svenska jorden, icke äro tryckande.
Jag tror att i detta hänseende de källor, som man åberopar, icke äro fullt tillförlitliga.