Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I egenskap af Statssecrelerare för ecclesiastik-äiendena ägde han val röst vid dessa ärendens föredragning, men alldeles ej vid kammar-ärendens föredragning, hvartill indragningen af tidningarna hörde.
Äfven örn han haft röst såsom Hofcanceller, inser likväl icke jag, huru han kunnat yttra sig öfver sin egen åtgärd.
Måhända gärdet an för en tidningsredacteur, som kan försäkra H. R. o.
Ad. om det höga beskydd, hvarmed tidningspressen omfattade Styrelsen under oroligheterna 1838.
Denne talare har tillåtit sig uttryck emot ifrågavar. f. d embetsman af sådan art, att Svenska språket ej erbjudit ord 110g för hans mun.
Det är icke jag, som skall föra talaren tillbaka inom gränsen af det tillbörliga; men, vare allt hat, all bitterhet bannlyst ur detta rum!
Måtte fäderneslandets heliga sak så fästa alla våra tankar, att ingen blir öfrig för splitel!
Den stora clientel, säger en annan talare, som Regeringen har på Riddarhuset, hindrar detta Stånd från att fatta sjr.lfstundiga beslut.
Satsen kommer något oväntadt från en ledamot, som af H. R. o. Ad. blifvit salt till ordför. i Gonst.Ulsk.l
Ännu mera oväntadt förekommer det likväl 111ig, alt samme talare, som beskärmar sig deröfver att Sveriges Konung icke talar landets språk , likväl icke finner något hinder för en bonde att träda in i Statsrådet !
Det måtte väl icke vara en Fransysk danneman, som ordföranden i Coust.Utsk. ville sätta dit?
Hr Lagerhjelm tilläde derefter muntligen:
Jag utber mig äfven få upptaga något, som förekommit under loppet af discussionen.
En talare har såsom skäl för återremiss sagt, att Const.Utsk. borde lemnäs tillfälle att svara på den stämning, som blifvit uttagen till den domstol, som består uti alla rättsinniges omdöme.
Jag hemställer till talaren, om ej svaromålet kunde lemnäs antingen i Aftonbladet, i Minerva eller i Statstidningen.
Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph, anförde skriftligen:
Den tidpunkt har inträffat, — jag beklagar, att den gjort det, — då Sveriges Rikes Ständer blifvit försatte i nödvändighet att tillämpa den i detta Rikes grundlagar fastställda ansvarighetslag för Konungens rådgifvare, tillvägagå Den 3 Juli t. m. 207 på det siitt dessa grundlagar bestämma för det fall, då desse rådgifvare icke iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta, icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende-embete ut* öfvat; eller också genom uraktlåtenhet deraf öppet erkänna, att de, Sveriges Ständer, icke vilja eller icke kunna befordra Konungens rådgifvare lill det ansvar grundlagarna föreskrifva, Rikets oell folkets väl, ett orubbad! förtroende mel. lan Konung och folk kräfva, — öppet erkänna, att någon constilutionel ansvarighet i Sverige finnes icke annorlunda, än till formen och på papperet.
Val, då Konungens rådgifvare respectera denna; men ve folket! de.hafva icke gjort det; hvem skall det klaga, om sjelfva dess ombud visa sig vara män utan hjerta, utan mod, fulle af considerationer, handlande med mannamån, undseende, darrande för måklén, för enskild gunst glömmande fäderneslandet?
Olycklig framtiden!
Lagen skall icke mera hafva någon helgd.
Uppå grundlagens ord om ansvarighet, om straff för Konungens rådgifvare, glömska af sin pligt, sin Konungs, Rikets och folkets sannskyldiga nytta och väl, skall ingen akta; dessa oid skola vaia tomma och betydelselösa, de skola likna dessa nattens skuggor, hvilka icke finnas till för andra, än för den, som dem fruktar.
Olycklig en kommande generation!
Den skall under en Konung utan makt, under grundlagar utan helgd, vara hemfallen under embetsmanna-despolismens tyranni; folkets böner, önskningar och rättigheter skola vara de, som djupast trampas i stoftet, och slutet —?
Jag vågar icke tvifla på, att detta Hus, som sekler timrat af fosterländska dygder, skall vara fäderneslandets ära äfven i ruiner; jag vågar icke tvifla på, att detta Stånd, hvars lifsprincip är fäderneslandets väl, skall kunna tillegna sig Crassi ord, "att det äfven döende, med afsku”ren tunga, skulle med sjelfva andedrägten söka motsätta ”sig enhvar, som ville fäderneslandets ofärd;’' jag skall alltid vara öfvertygad om, att delta Stånd, pelaren, ulan hvilken statsbyggnaden redan för sekler tillbaka hade ramlat, mot hvilken Segraren i Germanien stödde sin thron, på hvilken han af tacksamhet hängde sin segerkrans och sina byten, hvilken Carl XI kullstjelpte, — och tiden såg med den Sverige och dess ära i gruset; — jag är fullkomligt öfvertygad, säger jag, att detta Stånd, som alltid haft ospardt sitt blod, sitt allt för fäderneslandet, alltid visat sig hafva hjerta i bröstet för dess väl, som i sekler upprätthållit och försvarat dess frihet så väl mot utländskt som inländskt våld och förtryck, som mest kan handla med beräkning på framtiden, äfven nu skall handla sig värdigt, värdigt sina förfäder, lemna en värdig föresyn åt efterkommande, att det icke skall lemna utan uppmärksamhet hvad Rikets väl kräfver, hvad folket önskar och har rätt att fordra af sina ombud.
Nationens uppmärksamhet är. bunden vid dess. represen - Dcu 3 Juli f- ui. tanter i detta ögonblick; den tidpunkt har inträffat, då den ej längre kan undfägnas med prat; den fordrar handling, ett exempel för framtiden, som både rättvisar dess klagan och obelåtenhet med det som varit, och gör den lugn för det närvarande och betryggar den för det tillkommande.
Mine herrar! vore blolt fråga om närvar, förhållanden, blott om de mot nu ifrågavar.
Konungens rådgifvare gjorda anmärknrr, ehuru många de äro och manga af dem. ganska svåra*); så vore det en sak af ringa betydenhet: men mine herrar! det gäller en hel framtid!
Låtom dessa fria, — och vi veta icke huru långt kommande rådgifvare skola gå i glömska af sin pligt, uti missbrukandet af sin Konungs förtroende och förakt för folkets rättigheter; kanske så långt, att inga Ständer skola finnas mer att straffa dem derför.
Jemte *) Såsom N:o 3. förordningen, hvilken på visst sätt gaf Judarna rättigheter framför och större än andra Svenska medborgare: — 25. förnyandet af handclstractatcn med Ryssland , hvars menliga följder isynnerhet för Rikets södra provinser redan innan förra tractatcns slut inför throncn voro öfverklagade, och hvars riksförderfliga verkan, genom en nyligen af Ryska Regeringen utgifven förordning i afseende på införsel af utländskt sedelmynt, blir ännu större: — 3o. en förordning, åsyftande att monopolisera breftransporten , rakt stridande mot 6o §:n Reg.Fin: 3i. förordningen, som gaf skeppare icke blott rätt att förhyra correetionistcr, utan, i strid mot Svensk mans rätt och allmän folkrätt, tillät deni att samma personer å utländsk ort förafskeda; utom alla andra menliga följder detta stadgande kunde medföra, skulle äfven den blifva oundviklig, att alla Svenska sjömän hos utländningen skulle anses för uttagne brottslingar; — Preussiska Regeringen hade redan stadgat ett högt vite för hvarje man, som af besättningen på Svenskt fartyg, vid dess afresa ur Preussisk hamn, saknades: — 5g. ett påbud, som tilt den grad åsyftade att tillintetgöra och förkolna kärlek och förtroende mellan Konungen och det folk, hvars förtroende lyftat honom på thronen , att man ej skulle våga till enskilda medborgare försälja för Kronan obrukbara vapen , utan Staten till förlust förstöra dem; och hvilket skulle haft till följd, att om, oaktadt en snart trettioårig fred och stora anslag för vapens anskaffande, en gång, när fienden stod i landet och folket skulle försvara sig sjelft, inga vapen i förråderna skulle finnas, skulle man äfven hafva beröfvat
Svenska folket rättighet att sjelft äga hvar ett rostigt vapen, skarpt nog för den, som strider för frihet och fädernesland,— en rättighet, som ännu icke någon despot vågat betaga Svenska folket; — 7.
Statsrådets tillstyrkan att lemna utan afseende Hederv.
BondeSl:s anhållan om en lableaus upprättande öfver de medel , hvilka sedan 1814 blifvit använda för bevär:s-manskapets beklädnad och utredning; jag tror ingen med hjerta för fäderneslandets frihet och sjelfständighet, och ett oegennyttigt förvaltande af Statens medel, helst då de blifvit bestämda för så vigtiga ändamål, kan annat än anse
Statsrådet äfven härvid i högsta grad hafva åsidosatt
Rikets väl och nytta och med förakt behandlat folkets önskningar, framburna inför thronen, det må då hafva skett under hvad form som helst; sed longum est enumerarc edmina, — jag måste sluta med m. fl.!
Den 3 Juli f. m. 209 Jemte det jag för min ringa del betygar Const.Utsk. min uppriktiga och odelade tacksamhet för det nit, den fosterlandskärlek, den oförskräck thet och oväld, hvarmed det fullgjort sitt vigtiga kall, — min gärd är iinga, att dess ledamöter deruppå skola akta, jag kan icke mera! jag hoppas de måtte skörda nationens, samtidens och efterverldens! — anhåller jag på grund af de anmärkntr, som af Const.Uisk. mot Konungens ansvariga rådgifvare intill den i:sta Fehr. i8.{o äro gjoida , om Hr Frih. o. Landtnäs propos. att Ståndet, pii grund af 107 §:n Reg.Fm och 29 §:n Riksd. Ordn., ville besluta, att hos Konungen skriftligen anmäla sin önskan, alt flan ville nr Statsrådet och ifrån embetet skilja ulla dem, root hvilka Const.Utsk., uti sitt nu föredragna mein., uti sjuttiotvå punkter anmärkt, alt de uti deras rådslag om allmänna mått och steg icke iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta, icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende-emhete utöfvat.
Är större delen redan entledigad ; väl det! jag anser R.
St. icke skyldiga taga kännedom derom; hvad en gång skett, lärer då ej blifva omgjordt; äran blir dock för dem lika stor; — hvile de på sina lagrar!
Är någon hädangången, slumre han i sin ära!
Men en sådan anhållan gifver dock Konungen upplysning om, att desse entledigade rådgifvare förlorat nationens förtroende, — gifver en garanti för, att de icke mer skola af Konungen såsom rådgifvare begagnas.
Jag har ansett såsom en pligt mot mitt fädernesland och mig sjelf, alt öppet och oförstäldt framställa hvad jag anser fäderneslandets, Sveriges framtida väl kräfva; fruktan har jag aldrig ägt; den som, när det gäller fäderneslandet, vill handla för gunst och med mannamån, njute sjelf äran derför; fäderneslandet begär rättvisa, vi skola höra dess bön, — nationen, så samtid som efterverld, skall tacka oss derför; motsatsen har blifvit de flestes lott, den kan äfven blifva vår!
— Dock må det vara skönt att med Drusus offra sig äfven för ett otacksamt fädernesland, och låt,om oss ej glömma Carthaginensarens ord: ”skönast är att dö för ett ”tacksamt, dernäst för ett otacksamt fädernesland!” Jag har anhållit om propos. på bifall till Coust.Utskts nu föredragna mern.
N:o i3; d. v. s , jag har anhållit, att Hr Frih. o.
Landtm, till Ståndet ville framställa följande proposition: ”Anser R o. Ad., på grund af de anmärknjr, hvilka mot Konungens rådgifvare i Const.Utsk:s nu föredragna mern.
N:o i3 äro gjorda, Rikets väl kräfva, att enl. 107 §:n Reg.Fm och 29 §:n Riksd.Ordn. hos Konungen skriftligen anmäles den önskan, att Han ville ur Statsrådet och ifrån embetet skilja alla dem , mot hvilka anmärkt blifvit, att de i sina rådslag om allmänna mått och steg icke iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta, icke roed oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende-embete utöfvat;’’ och 9 H- «27 Den 3 Juli f. ra. jag begär för denna propos. votering!
— Conlra-proposlo torde, enär anrnärkn:r emot Ulsk:s meni., hvilka tilläfventyrs hindra antagandet, under discussionen blifvit gjorda, på grund af 56 §:n Rcg.Frn blifva återremiss af memcrialet.
Skulle,— jag vågar icke förmoda det, — Ståndets beslut blifva att utan vidare åtgärd lägga memorialet till handlingarna, så, utom detattdet är grundlagsvidrigt, skall jag, hvad mig sjelf beträffar, anse för ett brott mot fäderneslandet, för en vanära, om jag icke reserverade mig deremot. —- Nationen domme skonsammare om hvar och en annan!
Af de anmärkntr, som vid Coust.Utsk:s mern. i afseende på formen blifvit gjorda, vill jag blott fästa mig vid den, att det skulle hafva ålegat Const.Utsk. skrifva Styrelsens historia; jag anser för min del det förfarande, som IJtsk. i afseende på formen iakttagit, såsom ett exempel af grannlagenhet och oväld, då det blott framlagt sjelfva facta och icke med några omdömen deröfver velat gå Ständernes domsrätt i förväg.
Hvad skrifvandet af Styrelsens historia angar, så är den dagens; vi känna den alla, tidningarna hafva skrifvit den in concluso, och det står öppet för hvar och en annan, som kan och vili, att göra det fullständigare; men att Const.Ulsk. skulle constituera sig till ett historiskt collegium, är hvad jag icke trott någon skulle önskat, långt mindre skulle anse för behöfligt; dessa sjuttiotvå anmärkn.- punkter, hvilka memorialet innehåller, dessa sjuttio uttolkare af det nit, den oväld, skicklighet och drift, hvarmed Konungens rådgifvare sitt vigtiga kall utöfvat, huru de iakttagit Rikets sannskyldiga nytta och väl, — torde vara nog för hvar och en, för alt bedöm ma hvad fäderneslandets val krafvel’, om vi vilja skönja deruppå.
Hr Munck af Rosenschöld tilläde muntligen:
Då sista plenum afhröts innan jag hade fått tillfälle att yttra mig, helst jag icke blef uppropad uti den ordning jag mig anmält, torde jag få fästa mig vid några då fällda yttranden, och muntligen få tillägga följande:
Det sätt, hvarpå Hr von Hartmansdorff sökte urskulda sig från de af Const Utsk. mot honom gjorda anmärkntr kan jag icke underlåta att karakterisera med några få ord.
Det refererar sig nemi. fullkomligt till ett yttrande, som en hans namnfrände haft, hvilken, då han såsom fänrik af sin chef för sina dåliga affärers skull erhöll förebråelser med orden; ”Bevars! fänriken är ju skyldig Gud och alla menniskor!” svarade:
"Åhl
Det är ej så farligt.
Hvad jag är skyldig ”Gud, hoppas jag få anstånd med till domedag.
Hvad men”niskorna vidkommer, så är jag väl skyldig många, men äti”nu många flera är jag ingenting skyldig.” Vidare: då jag hort, att en ledamot af ett annat Stånd, vid föredragandet af detta Const.Utsk:s mern., jemte andra mindre sansade invectioner mot Utsk., äfven yttrat den förmodan, att Utsk:s Den 3 J u 1 i f. tn. 21 I ledamöter måtte hafva varit tryckte af "tidens förskämda luftmassa;’’ så anser jng H.
Const.Utsk:s ledamöter och hvar och en annan icke böra fästa annat afseende vid detta yttrande, än att hysa den reciproka förmodan, "att tidens förskämda vattenmassa mätte hafva öfversvämmat Hr Biskopen.” Gr.
Jag börjar med att hembära K. o.
Ad. min uppriktiga tacksamhet för det motstånd jag uti lörl. plenum erfor i min ifver att få detta ärende afgjordt samma dag; icke derföre, att jag ej nu likasom då anser att det varit Ståndet värdigt att uppoffra en natts hvila för att fullborda det påbörjade ärendets handläggning; icke derföre, att jag anser det vara i allmänhet rätt, att, då man fordrar kraft och sinnesstyrka hos andra, man äfven sjelf ådagalägger dessa egenskaper i hvad man förmår; men derföre att denna tiden i sin framfart är diger på händelser, och derföre att jag under dessa begge dagarna varit i tillfälle att ytterligare rotfästa bos mig den Öfvertygelse, hvarifrån jag utgått i det skriftliga anförande, som jag kommer att för R. o. Ad. uppläsa, och som redan 8 dagar varit på papperet.
— Innan jag med dess uppläsning kommer att besvära Ståndet, måste jag söka att något yttra mig i aniedn. af den discussion, sorn förevarit, sedan frågan till öfverläggning företogs.
Jag beklagar dock, att en ledamot, till hvilken jag ämnade rikta ett svar, afiägsnat sig.
Det är H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm.
Min afsigt kan icke vara att saga någonting skymfande, hvarken mot någon frånvar., ännu mindre mot en så aktningsvärd person, som han.
Jag ber att i bans frånvaro få tillkännagifva, att jag redan vid 19 års ålder med hänryckning såg honom i den landsbygd, der jag är född, i spetsen för sina krigskamrater sprida en enthusiasm, som gjorde sin verkan äfven på den öfriga ungdomen.
Hans sallsynta kraft, i förening med hans lifliga temperament samt glada och lätta umgängessätt, stämde till samina känslor hos ungdom och kamrater, utan alt minska den beundran, man så rättvist egnade hans stora kunskaper och vidsträckta erfarenhet.
Jag har sedermera vid flera tillfällen känt hos mig samma känsla upplifvad, då jag varit i tillfälle se och höra honom yttra sig.
Likväl måste jng beklaga det sätt, hvarpå han under våra discussioner blandar lek med allvarsamma saker; hvilket möjligtvis föranleder mången att anse detta ärende i sig sjelft såsom endast föremål för gyckel.
Jag har hört honom här många gånger förklara, att han modifierar sina åsigter om sitt fädernesland efter hvad han utomlands sett och erfarit.
Jag har i många fall funnit, att han begagnat tillfället för att till sitt fädernesland hembära skörden af den upplysning, som han ansett vårt fädernesland sakna.
Det är således med verklig ledsnad jag nu funnit, att han, i fråga om vår lagstiftning och vår administration, uppstått till försvar för rådgifvande åtgärder, på ett sätt, sorn jag omöjligen kan låta blifva obesvaradt, H.
Ex. har 312 D c ii 3 Juli f. m. nemi. förklarat, alt hail erkänner den grundsats, alt hvarken Konung eller Ständer äga bestämma öfver statsmedel längre än från riksdag till riksdag.
Han har erkänt det icke allenast vara juridiskt rätt efter våra lagar, utan äfven en lifsprincip i alla constitulionella länder.
Efter detta förklarande har jag ined förvåning hört honom yttra, alt det gifves en högre åsigt, än denna lag, nemi. sunda förnuftet, sådant han uppfattar detta, som man borde hoppas i en hvars ägo till någon del befintliga väsende, eller som åtminstone en hvar anser sig berättigad att använda.
Skulle nu, under utvecklingen af hvad sundt förnuft skulle innebära, det visa sig vara sådant, att när ett företags vigt syntes fordra det, såsom t. ex. i fråga om ombyggnad af Trollhättecanal, man ägde lof, oaktadt R.
St. vid en föregtde riksdag vägrade bifall till det anslag, som Styrelsen eller enskild motionär dertill begärt, angrde detta sunda förnuft vara mäktigare än R.
St:s nej till företagande af arbetet med sådana uppoffringar för Slaten, som man dertill ansett erforderliga, men Ständernc afslagit; så ville jag fråga, hvartill lagar och i enlighet dermed gifna föreskrifter alls skulle tjena.
Mot en sådan ide'e är det, som jag måste högligen protestera.
Den må vara hemtad från hvad land som helst.
Inom Sveriges landamären skulle jag icke tro, del sådana grundsatser låta fortplanta sig.
Då jag nu ser H. Ex.
Hr Gr. Löwenhjelm vara uppkommen, anser jag mig böra gifva Hr Grefven tillkänna, alt detta svar är riktadt mot ett yttrande af H. Ex. i förra plenum; att jag gjort Hr Grefven den rättvisan, att jag helt och hållet bedömmer bans afsigter så, som de måste uppfattas af en hvar, som känner Hr Grefven, nemi. alltid åsyftande fosterlandets väl; men att jag nödgas protestera mot det sätt, hvarpå Hr Grefven förklarar, alt det s. k. sunda förnuftet skulle äga högre kraft än den princip, som, enligt bans medgifvande, ligger till grund för allt constitutionelt samhällsskick, nemi. att hvarken Konung eller Ständer äga att längre än från den ena riksdagen till den andra disponera öfver statsmedlen.
För att kunna bedöinma i hvad mån Konungens rådgifvare och isynnerhet föredraganden visat oväld, nit, skicklighet och drift uti Trollhätteaffären, nödgas jag ingå uti en mera detaljerad undersökning, hvarvid jag lagger föredragandens egna ord i föreg:de plenum uti hans försvar mot Coust.Utsk:s anmärkn. till grund för min argumentation.
— På förhand får jag tillkännagifva, att om detta hans yttrande hade funnits i Statsrådets prot., och jag varit ledamot af Const.Utsk.; så skulle jag lagt detta yttrande honom till last, emedan denna argumentation Ur sådan, att den nogsamt kommer att motivera hvad jag uti mill för 8 dagar sedan skriftligen författade yttrande kommer att om honom anföra.
Hr Presidenten Skogman har nemi. uti sitt skriftliga yttrande tillkännagifva , att det Den 3 Juli f. in - var R.
St:s skrifvelse af år 1835, hvarigenom R. St., utom den K. M. i allmänhet medgifna dispositionsrätt af öfverskotten å afgiflerna till handels- och sjöfarts-fonden , öfverlemnat åt K.
M. att å dessa öfverskott anvisa medel för befrämjandet af etc.
Förut har den värde ledamoten upplyst, att det var i83o först, som K.
M. öfverlemnade lill granskning af R.
St:s revisorer allt hvad som rörer handels- och sjöfarts-fonden, hvilken förut, under namn af convoj-cassan, alltsedan 1809 utan anmärkning af Const.Utsk. fått af Konungen disponeras, så väl i afseende på sättet för afgifternas utgörande, som hvad angår anslag lör utgifterna derå.
Om herrarne behagade lemna uppmärksamhet dertill, skulle herrarne finna, huru man här i landet förfarit, för alt förvandla statsmedel, sorn alltid borde vara underkastade R.
St:s granskning, till sådana cassör, hvaröfver K.
M. äger att ensam disponera.
På den grund att 1809 en sådan praxis blifvit införd, på den grund, att då räkenskaperna 1828 blifvit öfverlemnade, StatsUtsk. likväl tillstyrkt och R.
St. medgifvit, att K.
M. ägde att disponera öfverskotten på den först benämnda convoj-cassan, numera kallad handels- och sjöfarts-fonden, har Hr Presidenten Skogman af i835 års skrifvelse dragit den conclusion, att K.
M. kunde sedermera på q5 års tid anslå afgifter på denna fond, hvarför det likväl medgifves att tillgångar kunde saknas.
För att likväl komma till ett sådant slut, hade en comité' blifvit nedsatt under samma föredragandes auguration, hvilken sammanträdde i835, för att tillse huru verket skulle kunna utföras.
Besynnerligt nog fann man samma föredragande vara ordför. i denna comité'; och nu har denne föredragande stödt sitt försvar på denna comite's utlåtande.
Det är på det sättet en föredragande ansett sig kunna gå tillväga, för att bereda sig motiver och skenbart lagliga stöd, då han i vigtiga ärenden vill föranleda Regeringens beslut till företag, alldeles stridande mot hvad R.
St. föreskrifvit! H. Ex. Hr Gr.
Löwenhjelm har väl sagt, att det skall finnas en ansvarighet inom bolagsreglorna och inom hela företagets uppställning för allmänheten; men sedan jag förskaffat mig alla de handlingar, som bolaget sjelft låtit till trycket befordra, och som skola omfatta allt hvad lill ämnet hörer, och kallas: upplysningar örn Trollhätte canal bolag, liemtade ur officiella handlingar/" så letar jag förgäfves efter någonting likt garantier, som för ett sådant företag borde allmänheten beredas.
Det är nemi. vanligt, då el t bolag stiftas, som kommer att hafva med allmänheten att göra, att det finnes i bolagsreglorna bestämdt, huru detta bolag, som uppträder såsom medlem i samhället, icke allenast har rätt att tala eller kära, utan äfven borde vara förpligtadt att lill ansvar stånda eller svara.
Härom finnes icke ett ord i bolagsreglorna.
Uti ?.:dra artikeln står väl taiadt 0111 bolags-directioneus rättighet all gora och låta DenSJuiif ra. men ingenting om dess skyldighet att svara.
Om det således i en framtid befinnes, att bolaget uraktlåter sina skyldigheter mot det allmänna, med hvars medel bolaget byggt canalen; så står detta bolag nästan undantaget från den ansvarighet, som hvarje Corporation bör hafva till det allmänna.
Det står väl sagdt på ett ställe, att ordform är ansvarig för arbetets utförande, för uppfyllandet af bolagets åtagna förbindelser i afseende på ai betets verkställande och underhåll; äfvensom det på ett annat ställe heter, att
Storamirals-embetets 3:dje afdelning äger vaka deröfver.
Men jag hemställer till eder, mine herrar! hvad garantier den, som i framtiden kunde finna sig förorättad af detta bolag, skulle kunna finna hos en ord för. eiler hos Stor-amiralsembetets 3:dje afdelning?
Jag har åtminstone sjelf en beklaglig erfarenhet utaf, huru ringa garantier man äger, då man vill söka rättelse uti hvad 3:dje afdelntn af Stor-amiralsembetet låter passera eller sjelf vidtager uti sina ernbets manna-åligganden.
— Jag har väl hört H. Ex.
Lö wenhjelm förklara, att han är provisorisk ordförtde.
Jag skulle kanske vara på sätt och vis för min del belåten, om lian vore ständig ordför.; men då jag nu hört med smärta, att äfven han är en ibland de ''tills vidare,’’ eller provisoriske; så upphör ju naturligtvis hans befattning, då han öfvergår till sin utrikes post.
1 denna stund vet jag icke, och knappt nog allmänheten, hvem som är den verklige ordform.
Offentligen har det åtminstone icke varit gjordt bekant, lika litet som bolagets personliga incarnation.