Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På min fråga, om dock icke förslaget i sin helhet skulle, så fort det anknutits officielt och antagits af båda regeringarna, utöfva inflytande på underhandlingarnas gång, svarade han ett halft aftvunget hastigt: » Måhända! » Katta skälet till hans motstånd härvidlag framkom först framdeles.
Med allt detta fick jag dock det bestämda intrycket, att Monrad på fullt allvar omfattade unionsförslaget.
Härmed öfverensstammer ock innehållet af det bref, som ho^ägmästaren Carlsen samma dag skref till kung Karl.
Det heter der: » Hvad beträffar hr Monrad, så svarar jag för att han skall gå till förhandlingarna på fullt allvar och med djupt medvetande om unionens önskvärdhet » (bil.
Och ännu bestämdare i ett senare bref: » Sedan jag skref till Eders Maj: t, har jag haft från Monrad ett bref, på grund af hvars innehåll jag kan försäkra, att Monrad kommer att göra sa-kens främjande till kabinettsfråga, i fall att den bär, mot förmodan, skulle stöta på några svårigheter » (bil.
Dagen efter mitt samtal med Monrad hade jag en kort audiens hos konung Kristian IX, och strax derefter afreste jag från Köpenhamn, försedd med bref från Monrad och Kristian IX (bil.
12) till konung Karl.
Först då jag återkommit till Stockholm och konungen läst Monrads bref, fick jag af kungen veta att Monrad begärde, att svenska regeringen skulle öppna förhandlingarna.
Med anledning af denna begäran aflät kung Karl till Monrad ett nytt bref (bil.
17), i hvilket han bestämdt förklarade, att det officiella initiativet måste tagas af den danska regeringen.
I samma bref gick kungen in på Monrads fordran, att förhandlingarna skulle hållas fullkomligt hemliga, samt tillkännagaf, att förslaget i Sverige » omfattas af flere personer med intresse ».
Jag måste för denna gång stanna här.
Jag har låtit 1864 års unionsförslag bibehålla den benämning, under hvilken det redan blifvit bekant: Konung Karl X F; s unionsförslag, detta så mycket hellre som kungen med stor värme adopterade det samma.
Ur brefven har jag uteslutit sådant, som kan vara mindre nödigt att känna äfvensom allt som endast kan såra, utan att tillika upplysa.Aktstycken.
Bilagor till von Qvantens artikel: Bref från Karl XV, Kristian IX, Monrad m. fl.
N: o 1.
Från O. Rosenberg till E. v. Qvanten.
9 december 1863.
Huru förhåller det sig väl med den nordiska alliansen?
Yi äro naturligtvis mycket oroliga icke hlott för sjelfva den tyska krigsfarans skull, utan äfven för de ryska intalningarna, hvilkas bästa motvigt blefve Sveriges öppna uppträdande.
Ryssland skiljer i sitt diplomatiska uppträdande noga mellan arfsföljdsfrågan och författningsfrågan.
I den förra håller det med oss, d. v. s. med Konung Kristian IX; i den senare håller det obetingadt med tyskarne.
Till Preussen säger det: » Jaga din pretendent hem till Schloss Dolzig och håll tyskarne i tukt, när hertigdömena återlemnas till den danska kungen; i gengäld derför lofvar jag, att han skall bryta den danska författningen och skilja Slesvig fullständigt från konungariket samt förena det administrativt och konstitutionelt med Holstein. » Till danske kungen kommer tsaren att säga: » Jag återlemnar dig herraväldet tifver de tre ockuperade provinserna, men i gengäld kräfver jag att du bryter den danska författningen, på sätt som Tyska för * bundet det begär, samt i öfrigt uppfyller alla dess fordringar med hänsyn till Slesvigs ställning.
Skulle danskarne, vilseledda af några upproriska nationella skrikhalsar, hvilka gerna såge din krona på den svensk-norske konungens hufvud, försöka sig med en revolution i Köpenhamn, så skall jag bistå dig med att qväfva den; några ryska pansarfregatter på Köpenhamns redd skola antagligen bringa dem till besinning.
För att du må vara säker om mitt bistånd för framtiden, och på det att Europa må sey hvarest du eger ditt stöd, föreslår jag att du gifver din dotter åt min son till äkta.
Men vill du icke foga dig efter mig, såär jag Preussens allierade och tar tillbaka mitt samtycke till London traktaten ».
Hvad är att vänta af konung Kristian IX i en sådan situation?
Och den är efter all mensklig beräkning oundviklig, ifall Danmark lemnas ensamt i kampen.
Låter man sakerna här gå sin egen behagliga gång, så lemnar man nycklarne till Östersjön i Rysslands händer.
Den svenska diplomatien är måhända närmast till att uppmärksamma denna fara; ty näst efter 098 qjelfVa, kom me Sverige att drabbas hårdast, om Danmark blefve Rysa * lands vasall.
Hvad säger nu konung Karl om ställningen?
Jag antager, att du stundom hör honom uttala sig, och att han klart ser, hvad Ryssland bär i skölden och hvilken olycka för Norden dess seger i Köpenhamn skulle medföra.
Kunde icke kung Karl sjelf göra slag i saken genom en sammankomst med Kristian IX, som efter allt hvad man har anledning tro föresatt sig att träda i Fredrik VIPs fotspår?
Men hvad som varder af honom, ifall historien från 1851 — 1852 skulle upprepas, kan ingen veta.
N: o 2.
19 januari 1864.
Näst efter Gud, vår egen vilja och Sverige-Norges bistånd, står nu vårt hopp till ett allmänt europeiskt krig, som ändtligen samlar Europa i två stora läger efter de två hufvudprinciperna: ofrihet och frihet.
Du har väl sett, när du får detta bref, att Monrad förklarat, att den nuvarande ministerens hufvudtanke är den, att ingen tysk soldat skall under någon förevändning få utan motstånd gi öfver Eidern, samt att Novemberfbrfattningen kan suspenderas eller ändras endast på lagligt sätt.
Ifall du får höra, att man från dansk sida gjort anbud om att i verket sätta någonting sådant, må du derför icke tro illa om oss.
Ty en sådan vändning vore, om tyskarne uppfylde Danmarks fordringar derför, nämligen att icke gå öfver Eidern, särdeles lycklig för oss.
Författningen har varit i kraft endast sedan d.
Under denna tid har man ej hunnit föranstalta om val till riksrådet, och tillftlledertill kan icke ges med mindre än att tyskarnes infall i Slesvig undvikes.
Skall författningen ändras på lagligt sätt, måste riksrådet åvägabringas i öfVerensstämmebe med vallagen, alltså ty-skarne gifva oss tid till att förbereda och företaga valen.
Först då kommer faran, nämligen att riksrådet skulle svara ja på regeringens uppmaning att suspendera författningen, i ty att bondevänner och reaktionäre äro lika förbittrade öfVer den nya författningens beskaffenhet.
Det nya riksrådet skulle dock i en s&amp; hög grad varda en verklig representation af hela folket, att man kan hoppas på, att dess stora flertal egde nog mod, heder och fosterlandskärlek för att afslå regeringens uppmaning.
I sådant fall skulle hela manövern stärka oss i hög grad.
Jag förmodar emellertid icke, att tyskarne skola gå i en sådan ffclla, att Preussen och Österrike skola finna sig uti, att saken lägges i danska folkets egen hand.
Det är fast mera att vänta, att de om en veckas tid skola göra allvar af sina hotelser, och då ha vi kriget.
Gud vare lof för det töväder, som nu i 4 — 5 dagar förstört tyskarnes bästa kommunikationsutvägar i Slesvig och fördubblat våra befästningars styrka.
Både hären och folket hysa stor förtröstan.
Vi veta eller antaga åtminstone, att tyskarne skola behöfva en dubbelt så stor styrka som den vi ha i fält för att uppväga våra naturliga fördelar.
Men hvilken ställning kommer regeringen att intaga när kriget bryter ut?
Derom har Monrad icke velat under adress-debatten yttra ett ord.
Då, menar jag, vore tiden inne för eder att framträda med ett anbud och med vilkor, som bunde vår regering vid en Eiderdansk politik, nämligen det vilkoret, att intet af förbindelsen mellan Slesvig och konungariket finge under några vilkor uppoffras, att intet medgifvände finge göras beträffande Slesvig för att derigenom vinna Holsteins utrymning eller den holsteinska hertigkronans återlemnande åt Kristian IX.
Der-emot kunde ju Sverige-Norge såsom undertecknare af London-protokollen på goda skäl lofva, att i samma mån som öfriga med-undertecknare verka för sist nämda mål.
Att Holstein helt och hållet komme i tyskt våld, eller kanske till och med ryskt, kan Sverige-Norge ej vara betjent med.
Komme ett sådant anbud från eder regering, blefve nog vår regering nödsakad att mottaga det samma, och då hade vi den önskvärdaste böljan till en skandinavisk politik.
Nekade man att emottaga anbudet, skulle vi här i Danmark vara på det klara med och förstå Sverges hållning, och hvaije spår af misstämningen från december månad vore försvunnet.
Man visste då här, bvar man har sina vänner.Danmark måste nu gå antingen åt söder eller norr; bli stående - som ett mellanting, kunna vi ej längre.
N: o 3.
13 februari 1864.
Ännu är kungen, efter allt hvad man vågar antaga, af fri vilja och öfvertygelse konstitutionel, ännu är han besluten att föra krig till det yttersta och, om möjligt, befria Slesvig; låt honom fä hjelp att vidmakthålla denna politik, låt honom f&amp; den på ett Bätt, som öfveriygar det danska folket om, att det under alla fbrhållanden kan lita på att icke svikas af det svenska och norska, och den Glticksburgska dynastien skall oemotståndligt föras in i en nordisk politik; en union, kanske äfven en dynastisk, skall kunna förberedas och genomföras utan brott mot den lagliga ordningen, utan att någon dynastisk eller politisk rätt kränkes.
Skulle allt brista, ja, då föredroge jag det mest förtviflade försök, framför en tålmodig underkastelse under tyskt herravälde.
Jag ber dig helsa Sohlman och låta honom läsa detta.
Jag fruktar att mina två första hetsiga bref bibragt honom, och möjligen andra, en falsk föreställning om förhållandena här.
Kom sjelf hit, som du talar om.
Det skall blifva en stor glädje att träffa dig.
Kom, och jag skall, så långt min kännedom räcker, gifva dig allt möjligt tillfälle att fU reda på tillståndet här.
Under alla omständigheter vore detta bra.
Oafsedt de mindre betydande farorna, stå vi oss nu synbarligen mycket illa, ensamma med en armé, som allra högst kan drifvas upp till 70 k 80 tusen man, mot det nu eniga Tyskland, under det att Napoleon sitter stilla på lur och ni, våra närmaste stöd, tyckas hafva svårt med att komma oss till lyelp ... Från 0.
Rosenberg till E. v. Qvanten.
Köpenhamn dén 23 februari 1864.
Man tillägger Fouroier * det yttrandet, att ett stort Skandinavien, innefattande Danmark, är det mål, som bör eflersträfvas och som kejsaren önskar må uppnäs, att omständigheterna framförallt just nu äro sådana, att Sverige bör stå rustad t för alla eventualiteter.
Men föreningen bör icke sökas, icke erbjudas, den skall komma af sig sjelf, den skall tillfalla den tålige och beredde.
» Tvinga Eder icke på Danmark, utan vänta tills Danmark af förhållandena blir nödsakadt att vända sig till Sverige, att kasta sig i dess armar, på det att ett verkligt Skandinavien må kunna uppstå. »
Att en lösning sådan, som den ofvananförda från europeisk synpunkt är den lyckligaste, den enda afgörande och betryggande, kan jag mycket väl inse.
Att den, enligt min tanke, vore det bästa som kunde hända alla nordens folk, det vet du, och att jag derför i mitt stilla sinne af hela hjertat åtrår den och skulle anse allt hvad vi danskar finge genomgå af lidande och bekymmer, förlust af välstånd och till och med af menniskolif, blott icke af land, såsom ett icke för dyrt pris för en så stor tankes förverkligande.
Men jag fruktar mycket, att den väg, som också är antydd i det Fournier tillagda yttrandet, icke skall leda till målet, derför att man icke tillfyllest känner en väsentlig faktor i räkningen, nämligen det danska folket.
Och det är ej att andra på; ännu fbr fjorton dagar sedan hade jag sjelf bättre tankar om detsamma än jag nu har.
De ord jag citerat kunna endast fbrstås på följande sätt: Sverige skall hålla sig tillbaka till dess konung Christian IX, dels tvungen af den tyska öfvermagten, dels lockad af de tyska löftena att till honom utlemna ett tyskt organiseradt Slesvig-Holstein till personalunion med kungariket, griper efter denna utväg att dock få behålla fideikommisset odeladt, omgifver sig med en tyskt sinnad och absolutistisk ministär, sluter fred på de angifna vil k oren och framkallar derigenom en Bådan förbittring hos det danska folket, att det reser sig, för att föijaga honom, och påkallar Sveriges hjelp, mot att öfverlemna kronan åt Carl XV.
* Frankrikes sändebud i Stockholm.Denna beräkning vore riktig, om man kunde lita på, att det danska folket skalle resa sig under den gifna förutsättningen, och att det d&amp; skulle söka räddning hos Sverige och desa kungaätt.
Men jag tror, att man ej så utan vidare kan räkna derpå, ätminstone icke ifall Sverige fortfarande bibehåller den passiva hållning det hittills iakttagit.
Jag sluter härtill, för det första, af den nedtryckta, mod-ffclda sinnesstämning, som här har börjat smyga sig öfver meo-niflkor, samt af den oklarhet, som råder i de flestas tankar om hvad man kan vänta sig af Christian IX, och hvilken hållning man bör iakttaga gentemot honom och regeringen.
Men jag vill förut * sätta, att nationalkänslan, då man tillämnar folket det yttersta hån, vaknar ur sin modstulenhet och tillgriper » förtviflans sjelf-hjelp », som det hette i adressen af den 21 mars 1848; men månne man då skulle söka räddningen hos Sverige?
Dertill ir utsigten för ögonblicket mindre än någonsin.
Det l \ jelper ej stort, att några få, som äro skandinaver icke blott af instinkt, utan derför att de i nordens sammanslutning se vilkoret för nordens frihet, — det hjelper ej stort att vi några icke hysa agg till Sverige eller den svenska regeringen derför att den för ögonblicket håller sig tillbaka.
Jag har trott att denna vår uppfattning delades af många, och så har verkligen varit fallet.
Men för hvarje ny motgång växer antalet af dem, hvilka, med alliansunderhandlingarna i minne, också erinra sig Tschernings ord: » Sverige skall föra oss ut på hal is ».
Allra mest växer detta antal genom och med den modstulen het, som utbreder sig öfver såväl den fíne, som icke fíne hr Sörensen.
Jag har hört en sådan man, som historikern Allen, en af våra bästa patrioter, säga: » Sverige har förrådt oss! » Jag har på gatan hört tvft pojkar politisera och den ene säga till den andre: » mycket hellre tysk än svensk! » Hvad har han hört i hemmet?
Detta är visserligen otålmodighetens och modlöshetens yttringar, men de måla stämningen, sådan den i allmänhet är, och mot en mängd personer, med hvilka jag talat, har jag måst försvara eder, naturligtvis utan att öfvertyga dem.
Det reaktionära partiet har synbarligen gjort framsteg ända sedan den dag konungen under-skref författningen.
Understödt af Evers * och Wodehouse * störtade det, den 24 dec., den förhatliga Hallska ministéren.
Mon-rad trodde, att han skulle kunna dominera partiet genom att in *
* Statsrådet Evers Kysslands, lord Wodehouse Englands utomordentliga sändebud till Danmark i anledning af Christian IX: 8 tillträde till regeringen.föra dess representanter i ministéren, i stället för att hafva dem utanför densamma, i konungens privatgemak; Dannevirkes utrymning bevisade att han missräknat sig, och de långvariga underhandlingarna om Mezas slutliga afgång från öfVerbeffclet visa huru starkt partiet nu har blifvit, och kommer det till styret, då kan allt snart vara klappadt och klart.
Kommer deremot Sverige nu med sitt erbjudande och un-derstödjes detta af en armé i Skåne, då skall en sådan utsigt till tyelp förvandla den nedtryckta stämningen hos folket och i hvaije påkommande fall skola allas ögon riktas mot Sverige och dess konung.
Har icke ett dylikt handgripligt bevis på edert sinnelag blifvit gifvet, skall man här finna sig i allt, om än, liksom sist, några gatuuppträden komma att ega rum.
Af naturen är jag aangvinisk och tror gerna på det jag önskar; desto säkrare är jag på att ej i detta fall bedraga mig.
Det skulle ju stå eder konung fritt att uppställa hvilka vilkor han behagade.
Han kunde ju fordra icke blott löften om en framtida Ejderdansk och skandinavisk politik, utan också t. ex. att han erhölle högsta beftlet öfver de förenade nordiska härarne i striden mot tyskarne, att Danmark ingår i en union med Sverige-Norge, med ett unions-parlament så snart den svensk-norska representationen samtyckt dertill, med förenadt om än icke gemensamt försvarsväsen och dito diplomati.
Han kunde fordra, att ett familjepaktum blefve upprättadt, hvilket gåfve utsigt att den danska kronan öfverflyt-tades på Bernadotternes hufvud, kort sagdt, allt hvad som med säkerhet kunde leda till enhetens förverkligande.
N: o 5.
Till konung Karl XV från E. v. Qvanten.
17 mars 1864.
Mig: ts tillåtelse går jag att redogöra för den uppfattning, som är rådande i de kretsar, som representera danska nationens intelligens och hvilka kretsar alltså utöfva det betydelsefullaste inflytande på folkets stämning och handlingssätt.
Man medgifver att händelsernas oväntade och häftiga utveckling kunnat i mera än ett afseende öfverraska Sverige, och att häruti ligger en förklaring, hvarför det icke hittills varit be-redt att aktivt ingripa.
Men å andra sidan anser man, att stunden för Sverige att uppträda na, om nägonsin, är inne.
Missstämning mot Sverige är redan allmänt utbredd hos danska folket.
Det ligger i sakens natur, att den nya regimen i Danmark skall söka finna en sjelfständig politisk bana, alltså önska skilja sig vid den politik, som följdes på konung Fredrik VII: s tid.
Som denna var skandinavisk till sina tendenser, följer häraf, att den nya regimens politik böjer sig i en annan riktning.
Fortfara misstämning ooh misstänksamhet hos det danska folket att råda mot Sverige och Norge, måste ock den nya regimens politik vinna dess större insteg.
Ett dröjsmål af Sverige kunde ha till följd förspillandet af allt det arbete, som under de sista tjugufem åren utförtB i skandinavisk anda och riktning.
Man kan ej tala om en skandinavisk politik, så länge allt inskräuker sig till sympatier och goda ord.
En verklig politik består i ett politiskt tillstånd, i praktisk handling.
Det vore i hög grad olyckligt för det efter-sträfvade Skandinavien, om Sverige droge sig tillbaka i närvarande för Norden afgörande ögonblick.
Excellensen Hall, med hvilken jag haft tvänne samtal, har uttalat sig i hufvudsakligen samma anda.
Han yttrade upprepade gånger, att det vore på sista tiden för Sverige att kunna rädda möjligheten af en framtida fortsättning på de förhållanden, som utvecklade sig mellan Sverige-Norge och Danmark under Fredrik VII: s regeringstid.
Det skulle äfven gagna föga i detta afseende, om Sverige väntade med sitt uppträdande tills någon af Vest-makterna tagit ett initiativ, enär den sjelfständighet och frivillighet, som allena kunna ge Sveriges handlingssätt betydelse, då vore borta.
Och lika ogynsamt ansåg han det vara, om Sverige väntade så länge tills Danmark i sin öfvergifvenhet nödgades in på en kongress, der Sveriges ord komme att väga jemförelsevis mindre, men tyskames ockupation af de danska länderna så mycket mera, isynnerhet som de genom kongressen framkallade fredsför * hoppningarna månte slappa det intresse för Danmarks ojemna kamp, hvilket nu hos alla bättre naturer talar till dess förmån.
Det gynsamma tillfället att kalla till verklighet ett politiskt Skandinavien, vore då likaledes försummadt.
N: o 6.
Uppsats af E. v. Qvanten i tidningen » Fsedrelandet » för den 30 mars 1864.
I anledning af » Facdrelandets » artikelserie » Sverige-Norge » anhåller en 9vensk, som för närvarande uppehåller sig i Köpenhamn, om plats för efterföljande rader.
Det säges, att Fredrik VII: s död och danska kronans öfver-gång till en regent, som antages icke gynna en skandinavisk riktning i Danmarks politik, omöjligt har kunnat draga ett streck öfver alliansen.
Danmark är ett konstitutionelt land, och det kan derför vara likgiltigt, hvilka åsigter och sympatier som råda på tronen, enär ju nationen i sin helhet eger utvägar att göra sin uppfattning gällande.
Utan att förneka att det kan ligga sanning i detta, ffcsta vi uppmärksamheten på en annan omständighet, som bladet sjelf berör, nämligen den att » några här icke kunna tänka 9ig ett Danmark utan Holstein och Lauenburg ».
Icke längre sedan än på studentmötet sommaren 1862 hördeman afgjorda skandinaver uttala stora betänkligheter mot Hol-steins afskiljande från Danmark.
Under sådana omständigheter, då nationen icke äi på det klara eller ense med sig sjelf i en för möjligheten af ett skandinaviskt Danmark så vigtig punkt^ kan ett tronskifte, sådant som det nu inträffade, på goda grunder hafva utöfvat ett ganska stort inflytande på Sveriges handlingssätt.
Novemberförfattningen innebär visserligen ett stort steg till Hol-steins utsöndring, men hon stänger icke obetingadt vägen till en ny helstat.
Annat vore det, om regeringen tillfredsställande garanterade Sverige, att hon ville göra upp med Tyskland och för framtiden träda i ett sådant förhållande till Sverige, att en gemensam nordisk politik kunde göra sig gällande.
Men har den danska regeringen efter Fredrik Yllrs död gifvit eller kunnat gifva en sådan garanti?
» Faedrelandet » sammanställer den i Danmark rådande benägenheten för och tron på den danska helstaten med en förmodad svensk uppfattning, som skulle be9tå i drömmen om en svensk storm aktst ron, upprest på brödrafolkens nackar.
Denna svenska helstats tendens skulle gå så långt, att den helst sSge att icke blott Slesvig, utan äfven Nordjutland ginge förlorade för Norden, emedan det då blefve så mycket lättare att inkorporera den återstående delen af Danmark.
Denna sammanställning är oriktig och den gör Sverige orätt.
Den danska helstatspolitiken har sin rot i ett faktiskt tillstånd, som ärfts från föregående tider och från hvilket man endast motsträfvigt afstår för en ny utvecklings kraf; den svenska stormaktstronen deremot är nfigonting overkligt, yom har sin tillvaro endast i en inbillad framtids fjerrblå.
Dessa tvänne saker och deras politiska inflytande kunna alltså icke jemföras med hvarandra.
Hvad beträffar Sverige, finnas dervisserligen personer, som icke rätt kanna fatta en sådan förening mellan de tre skandinaviska rikena, hvarigenom de stillas på jemlik fot med af seende på sin naturliga makt och betydenhet, ehuru enkel, naturlig och praktisk en sådan förening i sig sjelf Un må vara.
Men för så vidt deras åskådningssätt skulle £&amp; ut på att Danmark borde inkorporeras i Sverige — en mening som i hvaije fall delas af så ytterst fä att det knappast lönar mödan tala derom — så saknas ju för ett genomförande af en sådan sakernas ordning allt praktiskt fotffe«te, icke blott i det förflutna, utan ock i det kommande.
Det måste vara klart för en hvar, att Norge, och den ställning, som det allaredan intager, måste ligga oöfvervinnerliga hinder i vägen derför.
Dessutom är tidens tendens till decentralisation och individualisering så uppenbar och så mäktig, att ifrågavarande åskådningssätt i alla händelser ir utan lifskraft.
En stor orättvisa begår » Faedrelandet », då det antyder, att i Sverige till och med skulle finnas folk, som icke ogerna såge, att Danmark ginge i tu och fullständigt uppslukades.
Det fins i Sverige ingen, han må tillhöra hvilken politisk skola som helst, som hyser i sitt bröst en så mörk tanke.
Hvad än man må säga om det nuvarande kabinettet, som har betänkt sig och dröjt, då det bort besluta och handla, står dock dess medlemmars heder så högt öfver hvaije tvifvel, att den icke tillåter någon misstanke om en så låg beräkning.
Svenska folket och dess monarker hafva i forna tider drifvit en öppen eröfriogs-politik, som äfven vände sig mot Danmark-Norge.
Senare hafva svenske konungar drifvit en kabinettspolitik, som var fiendtlig mot Danmark-Norge, emedan den dansk-norska regeringens politik alltid anknöt sig till den ryska.
Men aldrig hafva det svenska folket och de * s konungar fört en ärelös politik, aldrig tagit del i eller tänkt på att taga del i en missgerning, som kunde likna Polens delning.
Den dansk-nordiska nationalitetens sönder-styckning skulle dessutom för Sverige eyelffc varda ett för framtiden så farligt prejudikat, att Sverige tvärtom måste känna sig uppfordradt att med alla sina krafter förhindra det samma.
Det fins emellertid en annan omständighet, som » Faedrelan-det » alls icke har berört, och som dock har utöfvat ett icke oväsendtligt inflytande på Sveriges dröjsmål med att taga del i kriget.
Det får väl anses såsom bekant, att en representationsreform är ett länge eftersträfvadt önskningsmål i Sverige, äf-vensom att det nuvarande kabinettet framlagt ett reformförslag, som för närvarande är h vil ande för att afgöras på nästa riksdag.