Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
U tiå ta n de N:o 2. 3 ett i redan omnämnde kontrakt infördt förbehåll, träffat aftal derom, att, i händelse detta tryckningsarbete anförtros åt samma boktryckare, som förbundit sig att öfvertaga tryckningen af förenämnde protokoller, han skall emot samma betalning sora i afseende på protokollerna blifvit betingad, öfvertaga jemväl tryckningen af Riddarhus-Utskottets Utlåtanden.
Stockholm den 17 Oktober 185 9. E. A. LEWENHAUPT.
Adam Lewenhaupt, J.
Posse. Carl Bennet R.
J. A. Tornérhjelm.
Hf:0 2- Utlåtande angående ändringar i Ridd. o. Adelns Ordningsstadga.
Uti 10 § af Riddarhus-Direktionens till Höglofl. Ridd. o.
Adeln vid innevarande
Riksdag afgifna berättelse, hvilken för närvarande utgör föremål för Riddarhus-Utskottets granskning, har Direktionen, jemte anmälan, att vid Riddarhussalens inredning den del afskranket omkring Landtmarskalks-estraden som afstängt denna estrad från långsidan af Salen, blifvit borttagen, hemställt, om icke, i stället för den punkt uti den af Ridd. o. Adeln antagna »Stadga till ordnings vinnande vid Ståndets sammankomster», enligt hvilken en afgift af En Riksdaler Banko bör erläggas af »den som lutar sig emot skranket framför Landtmarskalksbordet», det stadgande må intagas, att en sådan plikt skall erläggas af den, »som stannar å trappstegen till Landtmarskalks-estraden»; och bardet i öfrigt synts
Direktionen som
Ordnings-stadgan äfven i några andra delar erfordrade förändring, hvarföre densamma i sin helhet torde böra undergå granskning och omtryckas.
I anledning häraf har Riddarhus-Utskottet ansett sig böra omedelbart till granskning företaga ifrågavarande, d. 1 6 November 1823, stadfästade ordnings-stadga med ett d. 4 Dec. 1834 dertill beslutadt tillägg, dervid Utskottet likväl icke funnit skäl till någon annan hufvudsaklig ändring deri, än i dels den af Riddarhus-Direktionen omförmälda 3:dje punkt, dels förvandling af de afgifter, som för öfverträdelse!' af ordnings-stadgan skola erläggas från det förut gällande räkneslaget i Banko till det nuvarande i Riksmynt.
Utskottet föreslår således utfärdandet af följande: 4 Hiddarhns-Utskottets Utlåtande N:o 2. £3 Ordnings Stadga, vtd Högloft, llidclerskapets och Adelns sammankomster, antagen den November 1859. l:o Den ledamot som stadnar på gången i Riddarhus-salen, sedan Landtmarskalken öppnat plenum eller sedermera — med undantag af de tillfallen då val eller votering eger rum, — finnes der stående erlfigge En Riksdaler Riksmynt. 2:o
För den som mundtligen eller skriftligen yttrar sig till protokollet från annan än egen bänk vare lika afgift. 3:o
Den som stannar å trappstegen till Landtmarskalks-estra den erlägge En Riksdaler SO öre. i:o
För den som, vid val eller votering, innan hans bänk blifvit uppropad, eller sedan han sin röst afgifvit, står inom Landtmarskalks-skranket eller på trappstegen till estraden vare lika afgift, 5:o
Den som gifver sitt bifall tillkänna genom handklapp ning, eller sitt missnöje genom hvissliug, stötning eller stampning i golfvet erlägge Tre Riksdaler, 6:o
Den som under pågående plenum obehörigen borttager de i Riddarhus-salen anslagne handlingar erlägge Tre Riksdaler. 7:o Den som förlorar sin inträdespollett må uti Riddarhus Utskottet erhålla en annan mot erläggande af En Riksdaler. 8:o
Den som utan laga förfall eller erhållen rättighet ute blifver från Elektorers, Utskotts eller Nämnders sammanträden erlägge för hvarje gång Tre Riksdaler.
Riddarhus-Fiskalen åligger att noga och utan all mannamån hålla hand öfver verkställigheten af dessa föreskrifters iakttagande samt afgiften ovilkorligen hos den felande uttaga och uti en i Riddarhus-salen befintlig, med lås försedd, sparbössa genast inlägga.
Vägrar någon, att på fiskalens anmaning erlägga afgiften, då bör han af fiskalen genast tillsägas att inför Kiddarhus-Utskottets, vid dess nästa sammankomst, sig inställa, men ifall han kallelsen, derom fiskalen ensamt eger vitsord, försummar eller ytterligare vägrar afgiften betala, eger Riddarhus-Utskottet att affordra honom hans inträdes-pollett, hvilken ban ej återfår förr än han afgiften erlagt, hvarom anmälan af Utskottet skall göras i Ridd. o. Adelns nästa plenum.
De afgifter, hvilka sålunda af Ståndets medlemmar erläggas skola, vid hvarje riksdags slut, fördelas mellan de fattiga adliga enkor, hvilka Landtmarskalken finner vara deraf i största behof.
Hvilket förslag härmed till Högloft Ridd. och Adelns ompröfning vördsamt öfverlemnas, med hemställan tillika att den ordnings-stadga som kommer att af Ståndet antagas må särskildt tryckas och i Riddarhus-salen anslås.
Stockholm den 14 November 1859. STOCKHOLM, Typografiska Föreningens Boktryckeri 1859.
Riddar hus-Utskottets Utlåtande R:o S. 1 NTso 3.
Utlåtande, i anledning af väckt motion att Ridd. och Adelns Protokoller må förås i sammandrag m. m. Hörsamt Memorial.
Medelst remiss den 2 i denna månad har Högloft.
Ridderskapet och Adeln behagat att till Riddarhus Utskottet remittera eh af Herr Cederschiöld, Guslaf, väckt motion, att Ridd. och Adelns discussions-protokoll må lorås i sammandrag, tillika med de i anledning deraf algifne yttranden.
Såsom skäl för sitt förslag anförer motionären, hufvudsakligen, den tidsbesparing, som förmenes derigenom vinnas vid de tillfällen, då stånds protokollen, vid remisser eller återremisser, skola till Utskotten öfversändas, hvarmed för närvarande, i anseende till protokollens förande oeh utskrifning in ext.enso, stundom flera veckor fördröjes, utan att någon ärendenas mognarn pröfning inom Utskotten, i följd af det utförligare protokollet, möjligen kan anses uppväga tidsförlusten, enär Utskotten, tor att undvika det tunga arbetet att genomläsa de vidlyftiga yttrandena, vanligen låta någon af kanslipersonalen deröfver uppsätta en kort promemoria, sorn för Utskottet föredrages.
Ej heller för en framtida historisk forskning syntes motionären nödigt att protokollen fördes i den nu iakttagna verbala form, emedan Forskaren kunde ofta finna sig lika mycket besvärad af materialiertras öfverflödande mängd som af brist på sådana.
Orsaken, hvarföre ett protokoll, utan att förlora något i klarhet och fullständighet, kunde betydligen förkortas, igenfunnes uti den väsentliga skillnad emellan det muntliga oeh skriftliga föredraget.
Det uttalade ordet bortflyger men det skriftliga qvarstår, hvaraf ock vore en nödvändig följd, att det muntliga föredraget alltid blefve omständligare än det skriftliga.
Om man nu vid protokollets författande, i stället får att införa de framträdande personerna såsom talande i första personen, endast refererade deras yttranden och dervid uleslöte wnsägningar Bil. lill Högt. R. o. Ada Trot. vid 1859—60 års Riksd. 1 $ Eiddarhus—Utskottets Utlåtande N:o 3. och allt livad icke på saken inverkade, kunde onekligen en stor korthet ernås, utan att derigenom någon verklig förlust uppstode — de talare, som sådant önska, alltid öppet lemnadt att sjelfva skriftligen uppsätta de yttranden, hvilka de vilja hafva ordagrannt i protokollet intagna.
Uti de remissen åtföljande yttranden anföres hufvudsakligen: Herr Montgomery, Guslaf, ansåg det vara bäst om, i likhet med hvad i England eger rum, discussionerna hvarken antecknas till protokollet eller tryckas, utan att offentliggörandet af debatterna öfverlemnades åt tidningarne, genom antagna särskilda stenografer, så att, på statens bekostnad, ingenting mera behöfde protokolleras och tryckas, än besluten med kort upptagande af skälen dertill, hvarigenom vunnes en betydlig besparing både af tid och kostnad.
Herr Friherre Cederström, lindolf, erinrade att om diskussionsprotokollen skulle föras i sammandrag, med rättighet för den talare, som sådant önskade, att få skriftligen aflemna sitt yttrande, för att in extenso införas i protokollet, det sednare derigenom ofta torde få en mindre sammanhangande och något för brokig uppställning, enär t. ex. det yttrande, som förts i sammandrag ej alltid upptoge just det, hvarå svar följde i det af en annan talare skriftligen uppsatta svaret derå.
Då Borgare-Ståndet i dessa dagar på allvar ifrågasatt att hädanefter begagna stenografer, för att få sina protokoller mera fullständiga, vore det måhända icke lämpligt att Ridd. o. Adeln beslöte att, i motsats dertill, åt sina protokoll gifva mindre utförlighet, hvilket lätt kunde gifva anledning till den misstydning, att Ridd. o. Adeln ansåge hvad som hos dem yttrades vara mindre viirdt att bevaras, än hvad som förekomme inom öfrige Riksstånden Beträffande Herr Montgomerys åberopande af Englands exempel, så vore förhållandet der väsentligen olika, emedan dels engelska parlamentet till sitt förfogande egde en talrik stenografcorps, försedd med särskilda väl aflönade dechiffrörer, hvilka tätt och ofta under discussionerna byta om med hvarandra och ögonblickligen nedskrifva yttrandena — ett maschineri, som arbetar med största lätthet, men som hos oss icke är hvarken för beredt eller troligen f. n. möjligt att åstadkomma, dels att man i England hade att tillgå dagligen utkommande stora tidningar, som i sina vidsträckta spalter omedelbart införa debatterna ordagrant.
Herr Cederschiöld, Robert Theofron, ansåg Riksdags-Ordningens 57, 58 o. 59 §§ lägga hinder i vägen för Herr Montgomerys förslag.
Friherrre Sprengtporten, Jacole Wilhelm, trodde väl det vara nödvändigt, att ett verbalprotokoll föres, men att dess bestämmelse likväl endast borde vara att blifva ett i arkivet inneliggande exemplar, hvaremot Hr Friherren icke ansåg nödigt, att detta protokoll tryckes, utan blott ett sammandrag deraf, hvilket sednare, som allt efter ämnets beskaffenhet kunde göras mer eller mindre utförligt, borde expedieras till Utskotten.
Utskottet har tagit hvad sålunda blifvit anfördt i noggrant öfvervägande; och hvad först angår Herr Montgomerys förslag att R i d d a rhu s-U t sk o 11 e ts Utlåtande N:o 3. 3 något discussions-protocoll hos Ridd. och Adeln hvarken borde föras eller genom trycket utgifvas, så enär 50 g Riksdags-Ordningen uttryckligen innehåller, dels att »hvarje
Stånds-ledamot eger rätt »att i plenum till protokollet fritt tala och utlåta sig i alla frågor »som under öfverläggande komma och om lagligheten af allt som »inom Ståndet sig tilldrager», dels »att ej någon må vara berättigad »att tala utom protokollet;» hvarefter 58 § i samma grundlag stadgar, bland annat, alf »utur elt protokoll må vid justeringen med »Ståndets bifall och den talandes eget begifvande uteslutas dess egna »uttryck och äfven deliberationer som deraf följt; dock ej sådana »uttryck på hvilka beslutet sig tydligen grundar», anser Utskottet deraf uppenbarligen följa, att jemväl discussionerna inom Riks-Stånden ovilkorligen skola till protokollet antecknas; och då sedermera i 59 § R. O., förord nas, att »alla hos Riks-Stånden hållna protokoll »skola så tidigt ske kan genom trycket utgifvas till deras fullstänndiga innehåll», följer deraf, att någon uteslutning eller förkortning af det hållna och godkända protokollet icke, emot grundlagens ordalydelse, får ega rum.
Af sådan anledning har Ridd:s-Utskottet, som det icke tillhör att yttra sig i frågan om ändring af grundlagarne, ej heller ansett sig kunna ingå i vidare pröfning af Herr Montgomerys förslag.
Beträffande derefter den af Herr Cederschiöld, Gustaf, väckta motion, att Ridd. o. Adelns diskussions protokoll må föras i sammandrag, finner Utskottet väl, lika med motionären, att något bestämdt hinder häremot icke utur grundlagens ordalydelse härledes, men anser i allt fall betänkligt att till hans förslag tillstyrka bifall.
Utskottet betviflar nemligen, för det första, att någon väsentlig besparing af tid skulle vinnas derigenom, att protokollet fördes i sammandrag.
Såvida detta skulle, såsom motionären förutsätter, förena »klarhet med fullständighet», erfordrar redaktionen deraf troligen i de flesta fall lika mycken tid och vida mer både omsorg och skicklighet än de medelst stenograf! gjorda anteckningar, hvilka nu utgöra stommen för Protokollet — ja Utskottet föreställer sig, att en så beskaffad förkortning af protokollet, som den motionären föreslår skulle, med en sådan anteckningsmetod, som vid protokollsföringen bos Ridd. o Adeln är antagen, medföra de största svårigheter för prokollsföranden, förutsatt att det varit för honom möjligt att, under den snabba anteckningen af hvarje talares ord ofta under flera timmar tillika följa hans tankegång och discussionen i allmänhet med den ansträngda uppmärksamhet, som tages i anspråk, för att kunna på en gång troget och klart framställa hufvudinnehållet och karaktären af ett mundtligt yttrande, utan att låta detsamma framträda just i den dramatiska form, motionären klandrar.
Det är visserligen sannt, att innan stenografien infördes vid protokollsföringen på Riddarhuset, protokollen voro både mindre utförliga och bättre redigerade; att talaren der återfann, om icke alla sina ord, åtminstone sina tankar klarare och kortare ut - 4 Ri d d &r h u s - U t sk o t te t s Utlåtande N:o 3. tryckta och att orasägningar dä mera sällan anträffades i protokollet, än i talarnes diktamina.
Men då frågan nn icke är att förändra ante ckningsme toden d. v. s. att afskaffa snabbskrifninpen, hvars företräden i öfrigt Utskottet icke vill bestrida, befarar Utskottet att, med bibehållande deraf, ett beslut om protokollets uppsättning d sammandrag, eller såsom refererande talarens yttrande i 3:dje personen. icke skulle leda till ändamålet af hvarken tidsbesparing eller en i någon väsentligare mån förbättrad redaktion af protokollet.
I öfrigt anser Utskottet sig icke böra dölja den öfvertygelse», att när ett discussions-protokoll skall, enligt grundlagen, förås, en ganska väsentlig garanti finnes just deruti, att samma protokoll föres verbalt, så att det icke kan bero af eller öfverlemnas åt protokollsförandes vare sig bristande eller ensidiga uppfattning af talarens tankar eller godtyckliga, möjligen partiska tolkning af barra ord, att bestämma protokollets lydelse; och då för allt fall hvarje talare äger rätt att före Protokollets öfversändande till Utskott eller tryckning justera de af honom afgifna anföranden och dervid borttaga öfverflödiga ord eller omsägningar, utgör detta säkert ett bättre korrektiv mot protokollets onödiga vidlyftighet, än om denna justerings åtgärd öfverlemnas åt protokollisten, hvarvid talaren troligen ej sällan skulle få tillfälle till mera missbelåtenhet, än då bau i Protokollet återfinner sina egna ord och således sjelf får bära skulden för den ofullständighet eller saknade klarhet, han möjligen vid genomläsningen upptäcker i sitt yttrande.
Talarens medvetenhet af att tala till ett protokoll, deri hvarje hans uttryck skall antecknas, måste tillika —- så synes det åtminstone Utskottet, — uppmana honom att icke blott tänka innan han talar, utan äfven att noggrannare väga sina ord och vårda sitt språk, än om han litar på att både språket och måhända någonsin äfven tankarne skola formuleras och sättas i sammanhang af den som förer protokollet.
Utskottet kan ej heller ovilkorligt biträda motionärens åsigt, att den historiska forskningen lider mehn af protokollens utförlighet, förutsatt nemligen att dessa föras med erforderlig skicklighet.
För forskaren i våra protokoller är det nemligen icke blött af intresse att erfara de uppträdande personernas åsigter uti den ena eller andra frågan, utan äfven att kunna bedöma så till sågandes den metod, de an vändt för försvaret af desamma och den form, hvari de blifvit framställda.
Derutur fi ani går icke blott omdömet öfver talarens talang utan äfven i viss män öfver hans karaktär, hvilken ej sällan genomskinligt nog afspeglar sig just uti den dramatiska formen af det muntliga föredraget.
Också ser man långt bort i den dunkla forntiden, att då häfda tecknaren, vill gifva en klarare belysning åt de män hvilkas historia lian vill åskådliggöra, han icke blot t berättar hvad de gjort och sagt, utan derjemte ofta låter dem framträda sjelfva talande.
På dessa skiil anser sig Utskottet böra vördsamt afstyrka bifall till Herr Cederschiölda efva»©»förmälda motion.
R iddarhus-Utskottets Utlåtande N:o 3.
5 Beträffande Herr Friherre Sprengtportens förslag, att sedan ett verbal-protokoll blifvit uppsatt, för att förvaras i arkivet, ett sammandrag deraf borde författas, för att, vid remisser eller återremisser, till Utskotten expedieras, anser Utskottet en sådan åtgärd, hvilken torde mer än fördubbla protokolls-förandens arbete, fördenskull komma att ännu mer än hitintills föranleda tidsutdrägt vid remissers expedierande, hvarföre Utskottet tillstyrker att jemväl detta förslag icke måtte bifallas.
Och då, enligt hvad ofvan förmäles, 59 § riksdags-ordningen uttryckligen förmår att Riks-ståndens protokoll skola till deras fullständiga innehåll genom trycket utgifvas, lärer jemväl friherre Sprengtportens förslag, att endast ett sammandrag af dessa protokoll skall tryckas, anses böra förfalla.
Hvilket dock allt till Höglofl. Ridd. o. Adelns egen ompröfning vördsamt öfverlemnas.
STOCKHOLM, TYPOGRAFISKA FÖRENING EKS BOKTRYCKERI, 1859.
Kidd arh us-Utskottets Utlåtande N:o 4. 1 l¥:o 4.
Utlåtande i anledning af Herr Brukets motion om utseende medelst omedelbara val af Ridd. o. Adelns Elektorer.
Från Högloft. Ridd. o.
Adeln har Riddarhus-Utskottet, medelst protokolls-utdrag den 16 sisth November, fått till sig remitterad en af Herr Brakel, Mauritz, väckt motion, att, med afskaffande af det nu antagna Bänkmansvalet, Högloft.
Ståndet måtte direkte välja Elektorer för tillsättning af Utskotten, så att Ridd. o.
Adeln samfäldt in pleno väljer på 30 ledamöter, af hvilka de 25 som erhållit högsta antalet röster skola blifva Elektorer, och de 5 öfriga dessas Suppleanter.
Motionären har ansett öfverflödigt att upprepa skälen för detta valsätt, emedan de redan finnas på många ställen i Ridd. o. Adelns protokoll fullständigt utvecklade.
Han ville nu endast framhålla, hura bänkmansindelningen urartat från sitt ursprungliga ändamål.
Detta hade varit, att de som suto på samma bänk skulle taga närmare kännedom om hvarandra och inom sig utse den värdigaste och mest ansedda att deltaga i valet till Elektorer.
Detta mål vore nu mera alldeles förfeladt.
Det vore för alla bekant, huru vid riksdagarnas början Adeln, allt efter de olika meningsskiftningarne ledamöterne emellan, massar sig tillsammans på det ena eller andra stället, för att söka kringgå Bänkmanvalet och direkte utse Elektorer.
Visserligen öfverenskommes der om Bänkman, men dessa blifva endast stora politiska nollor, som blott och bart antaga något värde, om de placeras bakom andra mer eller mindre betydande zififror.
Vid den diskussion, som Hr Brakels motion föranledt, har Hr Friherre Rudolf Cederström bestridt densamma.
Afven han har begärt Utskottets uppmärksamhet på de öfverläggningar, sora vid föregående riksdagar egt rum angående denna fråga.
Exempelvis har Herr Friherren påpekat den betydliga tidsutdrägt, som det direkta valet skulle medföra, ej allenast vid första tillsättningen genom uppräkning och summering af de många namnen, utan jemväl sedermera, då för hvarje gång någon Elektor afginge, Ridd. o. Adeln samfäldt skulle nödgas upptaga mången pleni-sammankomst för anställandet af nya val, hvaremot då någon Elektor nu afgår, återval sker genom Bänkmän fi tid då Ståndet ej är samladt.
I afgången Bänkmans ställe väljes då utan särdeles tidsförlust en annan af hans Bänkmans-afdelning.
Detta vore dock en mindre betydande sida af saken, såvida eljest motionärens förslag skulle leda till ett bättre och säkrare uttryck af Ståndets politiska opinion; men Friherren påstod tvertom, att det föreslagna direkta valsättet lätteligen skulle leda, under stormiga tider till mera ensidighet, och under lugnare Bilaga till Högfl.
Ridd■ o.
Adelns prof. vid Riksdagen 1859. 2 Rlddarhns-Utskottets Utlåtande N:o 4. tider till splittring; alltså i båda fallen till ett mindre önskvärdt resultat.
En annan våda skulle jemväl lätt kunna inträffa vid uppgörandet af elektorslistor, nemligen derigenom, att dessa, i god tid och innan Ståndet ännu vore konstitueradt, både uppgjordes och spriddes till de i hufvudstaden boende ledamöterna, då deremot under nuvarande förhållanden förslag till
Bänkman icke kunna uppgöras förr, än ledamöterna blifvit i behörig ordning antecknade och bänkmans-indelningen egt rum dagen före plenum plenorum, genom hvilken omständighet ett obehörigt uteslutande af representanter från landsorten förekommes.
Vid de direkta elektorsvalen skulle tilläfventyrs, under tider af skarpare partispänning, ledarne nödgas inskränka sitt förslag endast till sådana personer, hvilkas politiska åsigter vore noga kända.
Nu deremot måste man vid väljandet af Bänkman sträcka sig öfver hela Riddarhusets terräng samt Ståndet söka sina representanter bland såväl dess äldste som dess yngsta Atter, och dem som bilda öfvergången mellan dessa.
Detta tvång vore hälsosamt så till vida som derigenom ensidighet säkrare undvekes.
Friherren önskade visserligen, att den verkliga majoriteten må göra sig gällande — och detta kunde den under nuvarande valordning alltid om den iakttoge enighet och sammanhållning — men om en majoritet ock borde vara, hvad namnet innebär, öfvervägande, borde den derföre icke vara uteslutande.
Ett korrektiv häremot utgjorde bänkmans-indelningen, isynnerhet vid de under Riksdagens lopp successivt skeende omvalen.
Under lugna förhållanden skulle deremot de direkta valen lätt kunna åstadkomma splittring; sådant skulle t. ex. resultatet troligen mången gång blifva, om det öfverlemnades åt hvar och en ledamot att utur de uppgjorda elektorslistorna på 30 personer »utplocka» de namn som vore honom mest behagliga och deraf sammansätta en ny lista.
Utskottet har, före pröfningen af ifrågavarande motion, tagit kännedom om öfverläggningarne och besluten i detta ämne under föregående Riksdagar och deraf hufvudsakligen inhemtat: att den ännu gällande ordningen att medelst bänkmän utse Ridd, o. Adelns Herrar Elektorer, hvilka sedan välja Utskotts-ledamöter, antogs redan vid Riksdagen 1720, efter det, vid den föregående, Högloft Ståndet upphäft den i 1626 års Riddarhus-Ordning stadgade fördelning i klasser och infört omröstning per capita.
Detta fortfor till 1778 års Riksdag då klassfördelningen åter infördes, i följd hvaraf bänkmän ansågos öfverflödiga, enär både votering och val skedde klassvis, intill 1809 års Riksdag då klassfördelningen ånyo afskaffades, hvarefter i 1810 års Riddarhus-Ordning stadgades, att Elektorer för val af ledamöter i Utskotten skulle tillsättas genom 50 bänkmän, 1 fran hvar bänk.
Redan vid 1815 års
Riksdag väcktes motion om bänkmäns afskaffande, hvilket af Ridd. o.
Adeln till principen godkändes, hvarefter vid 1817—1818 årens Riksdag föreslogs, att Ridd. o. Adelns Herrar Elektorer skulle väljas in pleno med en lista af 38 namn, deraf 25 skulle blifva ordinarie Elektorer och 13 Suppleanter, hvilket förslag dock kom att förfalla; hvaremot vid påföljande 1823 års Riksdag det beslut fattades, att
Ståndet skulle delas i 25 lika afdelningar, hvaraf hvarje egde utse en Elektor med R idd&r hus-Ut sko t tet s Utlåtande N:o 4. 3 fritt val inom hela Ståndet; och skulle, sedan en afdelning valt, den utsedda Elektorns namn högt kungöras och genast uppskrifvas på en tafla i Riddarhus-salen, innan efterföljande afdelning uppropades.
Ä detta förslag vägrade likväl K. M. genom Skrifvelse den 18 Dec. 1823 sin Nådiga sanktion.
Emellertid väcktes och tillstyrktes af Riddarhus-Utskottet vid 1827 —1828 års Riksdag det förslag, att valen till Elektorer skulle ske af Ridd. o.
Adeln samfäldt med en lista å 45 personer, deraf de 25 sora erhållit flesta rösterna skulle blifva Elektorer och de 20 dernäst i röstetal Suppleanter.
Men detta förslag blef af Ridd. o. Adeln ogilladt med 91 röster mot 85, hvarefter Ståndet vid 1 834 års Riksdag, med afslag å motionen om bänkmännens afskaffande, genom 76 röster mot 26 biföll det af Riddarhus-Utskottet framställda förslag, att Ridd. o. Adeln skulle fördelas i 25 lika afdelningar, deraf hvarje skulle inom sig välja 2 bänkmiin. hvilka 5 0 bänkmän skulle tillsätta de 25 Elektorer, åt hvilka valet af Utskotts-ledamöter anförtroddes.
Uti denna ännu gällande ordning för Elektorsval föreslogs vid påföljande 1840 års
Riksdag den förändring, att Ridd. o. Adeln skulle fördelas i 5 lika afdelningar, deraf hvarje afdelning skulle omedelbart inom sig välja 5 Elektorer; men äfven detta förslag afslogs af Ståndet med 145 röster mot 98.
Vid 1847 —1848 årens