Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Vasserratri!
Falkens Erik från Hammarudda", ljöd svaret, "men", tillade han, "våran strömming är slut och klent fick vi betaldt ändå."
"Det var illa det", svarade jag, "men jag har ett annat slags affär med skepparn."
"Och det vore?" sporde han nyfiket.
"Vill ni föra mig öfver till Åland?"
"Hvarför det då?
Herrn reser ju bättre med ångbåt!"
"Ja, men jag tycker mera om att segla."
"Gerna för mig då -- jag seglar af i qväll."
"Jag följer med!" utropade jag.
"Hvad begär ni för öfverfarten?"
"Kommer an på hvad slags folk herrn är", var det afmätta svaret.
"Tio rubel blott, om herrn har pass och egen matsäck -- för si resan kan bli långvarig; vi ha sydostlig vind, bra nog i början men knapp på hafvet."
"Hvad göra då edra tio rubel i goda svenska riksdaler?" sporde jag.
"Efter kursen gör det minst tjugofem riksdaler.
Jag kan räkna kursen, jag."
"Nåväl, jag betalar det; när skall jag vara ombord?"
"Sist klockan sju i qväll", svarade Falkens Erik och såg först på det ena, sedan på det andra af sina ur.
Jag drack ett glas öl med gubben och gick.
Klockan på slaget sju var jag på platsen med tvänne karlar, bärande min kappsäck, samt en ypperlig matsäck och ett rikligen försedt flaskfoder.
"Precis herre", helsade Erik och räckte mig sin tjäriga hand, samt tillade, i det han skrattande pekade på buteljerna, "det der är bra, det är fuktigt ute på Ålands haf."
Vi lade ut till sjös, skepparen, hans son, en gammal sjöman till och jag.
Vädret var friskt och det gick raskt undan, ehuru vi hade blott half vind, men skutan seglade bra, som nästan alla ålandsfartyg.
Jag var imellertid trött af det myckna springandet under dagens lopp och begaf mig snart till hvila.
Stockholms skärgård ända till Furusund kände jag dessutom ganska väl, der var för mig intet nytt att se.
Jag gick icke ned i den qvafva kabyssen utan lade mig på däck insvept i min paletå, med hufvudet på kappsäcken och utsträckt på ett par gamla hopvikta segel.
Då jag vaknade sent följande morgon, voro vi redan ute på hafvet.
Sjön gick hög och vi seglade dikt bidevind.
Det var en lust och glädje att se de käcka öboerna i sitt lilla fartyg umgås med vågor och vind; det gick som en lek, undan för undan.
Då dagen led mot slut hade jag blifvit någorlunda förtrogen med mina reskamrater.
Vinden hade småningom aftagit och tynade slutligen framemot qvällen alldeles af.
Så gick det ock med mitt sällskaps humör.
Infallen upphörde, historierna togo slut och Falkens Erik utbrast otåligt:
"Motvind är det och stiltje blir det till natten, det kan man kalla dålig seglats".
Men som jag ännu ville höra några "historier" till om "gamla Åland", om ryssarne, samt om engelsmännens och fransmännens besök, proponerade jag en liten toddy på qvällsqvisten i stiltjen.
"Åh ja men", sade Erik, "det låter sig göra.
Bengt der, sätt kitteln på elden så vi få varmt vatten.
Det är herrn som bjuder."
"Med en toddy framför sig", fortfor han, "kan man tillochmed uthärda en stiltje på sjön, och jag tror att vi i morgon få frisk vind igen och det vestlig."
"Nå säg mig", började min skeppare sedan vattnet var serveradt och jag af mitt förråd framtagit den egentliga nervus rerum gerendarum, konjaksbuteljen, "hvar vill herrn egentligen i land?"
"Hvar som helst", svarade jag, "till exempel vid ert hemvist."
"Bra det", svarade Falkens Erik, slugt plirande med ögonen, -- "och är passet i ordning, hä?" -- "Passet?" frågade jag, "nej ett sådant har jag i sanning glömt att lösa -- behöfs det då nödvändigt?"
"Jaså!" inföll öbon, "är herrn en sådan en igen -- det kunde jag just gissa.
Ja, visst behöfs det pass för att komma in till Åland."
Jag blef i början smått orolig men fann mig snart, och i det jag drack honom till, sade jag: "Skål, Falkens Erik, för att jag kommer i land utan pass."
"Jaa, men risken -- --"
"Nå, fem af edra rubler till då, hvad sägs derom?"
"Jag tycker", svarade Erik, "att man likaväl kan gå i land vid Hammarudda, som vid Eckerö."
"Jag förstår -- och kaffesäckarne dernere i kabyssen", invände jag, "de bäras väl också hellre i land vid Hammarudda än vid Eckerö tullstation?"
"Perkele, sa' finnfan!" utropade Falkens Erik, "dem hade jag glömt.
Nå, herrn sqvallrar visst icke?"
"Nej, det lofvar jag eder".
Och så var allt godt och väl igen och den gamle sjömannen som vi hade med oss och hvilken flitigt anlitade buteljen, började berätta underbara lurendräjerihistorier, den ena efter den andra.
Åländingen, ehuru i allmänhet försigtig, talar dock så gerna, att man lätt får honom att berätta, såvida han icke tror sig ha något att frukta.
Mig trodde de gode männen sig dessutom kunna lita på, emedan jag reste utan pass och således ej kunde tycka om "tullsnokarne."
"Du pratar persilja", afbröt Falkens Erik den gamle, "men si jag skall omtala en kuriös 'passasch' för herrn här -- det är god kognak och sådan skall ock historien bli."
Och han började, med skalken lurande i ögat:
"Folk som reser utan pass är merändels icke så noga i politiken.
Herrn kan derföre gerna få höra mitt äfventyr med engelsmännen under kriget.
-- Si det är så, att jag alltid varit svag för god kognak, fast hustru min grälar deröfver, men inte blir den sämre för det ändå.
Nu var det så, att när engelsmännen voro här, så hade min granne Ropans-Lasse varit ute och haft roligt, sa' han, och si då fick jag också lust till den leken och gaf mig ut, jag, med pigan min -- hvad heter nu menniskan igen -- hon har ett så bortkrångladt namn."
Sonen till Falkens Erik rodnade.
"Hvad heter hon, Bengt?" sporde fadren.
"Kallista, far, det vet ni ju."
"Nå ja, hon rodde, och bra ror hon, det skall Gud veta och fram kommo vi till korvetten 'Magasinet' (Magicienne).
Vi rodde sakta fram till fallrepstrappan, ty si jag ville ombord."
"Båt, ohoj?!
Hvad söken
I här, godt folk?" frågade en karl på ramaste svenska.
Nu var jag liksom litet rädd ändå, för si hade våran länsman fått reda på min resa, så, f--n vet, huru det skulle ha gått för Falkens Erik då!
Och som nu den der krabaten på skeppet talte svenska, så kände han mig kanske, ty der funnos allt många österbottniska sjömän hos engelsmännen, det visste vi alla.
'Hvad vill du min gubbe?' frågade han en gång till.
-- "Se på skeppet", svarade jag.
-- "Det var klokt det, sa' han, så kan du med detsamma lotsa oss in till Bomarsund.
Vi ha just velat fånga en åländing för detta ändamål och betaldt får du bra, lita på det.
Du känner väl farleden?"
"Nej, se det gör jag då platt icke", svarade jag slugt och lagade mig liksom till att ro min väg.
"Men han deruppe på skeppet, han skrattade bara och så öppnades en lucka och som ett helvetes öga tittade en svart kanonmynning mig rakt i synen.
Det ögat, må ni tro herre, blinkade ej, men den som både blinkade och blundade, det var jag.
Nog har jag sett döden i syna på haf och vid skälfångst, på lös is också, men nu var det en alldeles annan sak, nu.
Skam till sägandes tänkte jag alls icke på flickungen som jag hade med mig i båten och det var illa gjordt, såsom herrn snart skall få se."
'Kom upp nu, gubbe lilla', sade engelsmannen, som var lika god svensk som jag, 'löjtnanten vill tala med dig.'
"Nåväl, sa' jag, lade till och äntrade upp, och innan jag visste ordet af var jag nere i en rysligt grann kajuta och der satt en herre vid ett bord fullt med kartor."
Officeren betraktade mig en stund och frågade sedan på engelska tolken -- honom, gynnaren, som kunde svenska och öfversatte officerens frågor och mina svar:
'Är du rädd?'
"Ja, bevars, rysligt rädd!" sa' jag.
'Hvarför det då?'
"Jag är ingen krigsman, jag."
'Men du är sjöman ändå?'
"Ja vasserratri, så god som någon annan."
'Och du känner farleden till Bomarsund?'
"Nej, jag är ej från den trakten."
'Men du har varit der?'
"Ja, landvägen, höga herr officer", sade jag samt började ömsom svettas och frysa af förskräckelse.
'Stewart, ge karlen der en dugtig kognak', befallde officern -- och se det öfversatte den satans tolken också fast den saken talte för sig sjelf -- och med kognaken for djefvulen i mig.
"Tack", sa' jag och grinade emot officern.
'Nå, huru är det nu med farleden till Bomarsund?' frågade han och lade fem guldmynt på bordet bredvid sig.
'Du slipper icke för tomma ord -- ut med sanningen, känner du vägen?'
"Jag lärde af far min att aldrig ljuga", sade jag, "Åhjo, nog tror jag att om de der guldpluringarne hitta vägen till mig, så nog hittar jag vägen till Bomarsund och jag känner alla klippor och grund med."
'Signalera', ropade officern till kapten Jäfvelson på Härregrant (Yelwerton på "Arrogant"), att vi fått en lots ombord.'
Detta hviskade tolken till mig och jag blef igen så der underlig till sinnes.
Det frågade likväl ingen efter, utan jag fördes upp på däck.
Skeppet gjordes klart till affärd och signaler vexlades med ett par andra fartyg.
Det var visst vi som skulle börja trallen.
-- Jag fördes fram till rormannen.
Uff, så jag var underlig till mods.
"Tänk om ryssdjeflarne skjuta ihjel mig när det blir nappatag af", tänkte jag, "eller om de få reda på allt det här, ifall jag åter kommer i land."
Tolken gjorde mig några frågor, dem jag besvarade och fartyget begynte sin kurs mot sydost.
"Hur länge skall jag vara här ombord?" frågade jag tolken.
Officern befallde mig tiga.
Du hördes med ens något oväsen vid babordsrelingen förut -- och "hast du mir gesehn", den unga Kallista hoppar upp på däck.
Jag blef så jämmerligt förlägen att jag glömde svara på flera af officerens frågor, hvarför han blef otålig.
'Hvad går åt karlen?' frågade han visst flera gånger.
"Flickan der", svarade jag stammande, "jag hade glömt henne."
'Jag trodde du var allena', sade officeren.
'Men hvad mera -- vi skicka flickan i land igen och du blir här.'
"Hon förråder mig", pustade jag.
'Hvad rör det mig?' sade officeren kallt, och vändande sig till tolken yttrade han något som lät som "skjutsa bort henne".
Men Kallista lät icke skjutsa bort sig, den ungen, hon kom raskt fram till mig, var alldeles icke förlägen och, besynnerligt nog, gåfvo alla sjömännen plats för henne att segla fram i rätt kurs på mig.
Officern såg förvånad på henne, rörde lätt vid hatten och sade åter något åt tolken, som förgäfves befallde flickan att ge sig af.
Flicksnärtan svarade icke ens på dessa uppmaningar, hon neg för löjtnanten och bad att få tala vid mig en stund allena.
Tolken öfversatte frågan.
Svaret utföll jakande och vi gingo något afsides.
'Falkens Erik är på dåliga vägar', sade flickan.
Jag ville bli morsk jag, och bad henne dra åt hin, men hon såg så bekymrad ut och sade:
'Husbond' får ej stanna qvar här -- nog kan jag gissa hvad husbond' här vill göra, men det är orätt, kom bort med mig'. -- "Lättare sagdt än gjordt", svarade jag.
"De hålla mig qvar med våld, må du veta."
Nu kallades jag bort och som tolken behöfdes för att samtala med mig, glömdes, såsom det tycktes, alldeles Kallista.
Efter en timme, vi voro då i öppna sjön igen och styrde kurs på Nyhamns bak, sade tolken till mig, att jag nu skulle göra mig af med flickpåhänget, ty det var hög tid.
Men hvar var Kallista?
Jag såg henne platt icke och tolken visste det ej heller.
Ändtligen fick han reda på att hon gått förut, men vidare visste ingen något om henne.
Då vi kommit fram, för om fockmasten, sågo vi henne sittande bakom en upprullad tross med hufvudet stödt mot handen.
Hon var mycket blek, blekare än vanligt.
"Kallista", sade jag, "den herrn säger att du skall gifva dig af till land igen".
"Jag far icke utan husbond" -- var hennes bestämda svar.
Vi försökte att öfvertala henne, men förgäfves.
Då kom der drifvande en sådander ung kadettherre, stannade hos oss och betraktade flickan.
'En vacker flicka', sade han, och se det förstod också jag.
Han talade nu vid tolken och denne vände sig slutligen till Kallista och uppmanade henne åter att resa af. 'Det blir qväll', säger unge herrn här, tillade han, 'och då får du svårt att hitta hem och vägen blir allt längre och längre.'
-- "Ja, ge dig i väg, goda Kallista", bad också jag.
-- "Fan vet hvad som nu passerade eller om någonting passerade alls, men visst är, att flickan och kadetten sågo en stund på hvarandra, hvarpå den unge herrn befallde oss gå vår väg och lemna flickan i ro.
Han såg precis ut som en vingskjuten hök, så hjertängsligt såg han på flickan och hon -- ta mig ryssen -- såg ut som en hel bys nattvardsungdom tillsammans, så rörande -- och jag tror deras ögon tårades."
Här afbröt en djup suck berättarens svada.
"He du, Bengt", afbröt Falkens Erik sin berättelses tråd, "pusta du måttligt, pojke, och drick mer, så ger du funderingarna på båten."
Jag började få en liten inblick i unga Bengts hjertehistoria och äfven den unga flickan började intressera mig.
"Nåväl", fortfor Falkens Erik, efter att hafva begagnat uppehållet för att brygga sig ett nytt glas toddy och smutta derpå.
"Tolken och jag gingo vår väg.
Hvad de två ungdomarne sade hvarandra kan jag ej begripa, men då jag åter om en stund sökte upp Kallista var hon allena och visserligen icke lugn men alls icke ledsen heller och helsade på mig med en så rolig min att jag -- ha, ha, ha, -- kom att tänka på hustru mins ögonkast när hon var fästmö i tiden.
Nu talte flickan åter vid mig och föreställde mig icke blott det orätta, utan äfven det farliga i mitt förehafvande och föreslog att vi skulle rymma.
Jag ansåg förslaget omöjligt att utföra, men hon sade likväl att det skulle lyckas.
-- Vi hade nu passerat
Nyhamn och gingo till ankars i skären vid Ledsunds båk.
Jag fick mig en dugtig 'nattfösare' och öfverlemnades att roa mig på egen hand.
Men ehuru jag var trött, kunde jag i följd af oro, och liksom samvetsqval också, icke sofva, utan satt och vakade i en vrå på däck.
Småningom blef däcket folktomare och mörkret tilltog, ty himlen var mulen och det regnade smått.
Tiden gick trögt för mig; jag satt ensam nu i mina sorgliga tankar, då vid pass tolftiden på natten det hände sig att någon sakta rörde vid min axel och hviskade:
"'Kom, Falkens Erik, allt är färdigt, följ mig, men gå sakta -- i strumpfötterna, jag bär edra stöflor', och hon, ty det var Kallista, aftog mina skoplagg utan krus.
Ingen bemärkte oss.
Som en skugga sväfvade den unga flickan framför mig och utan att veta huru och hvarföre följde jag henne.
Hon bad mig raskt klifva ner i båten, jag gjorde så, mer död än lefvande af ängslan, och hon nästan kastade sig efter, afskar med sin knif linan, och stötte ifrån.
Men nu ska'
ni tro att det blef allarm på 'Magasinet'.
"Inom några ögonblick öppnades en lucka och åter tittade ett af de der otäcka malmögonen emot oss.
Samtidigt glänste flera gevärspipor genom natten och i riktning mot oss.
Kallista, som i början fattat årorna, gaf dem nu åt mig och bad mig ro.
Hon sjelf stälde sig rak lång i båtens akterstäf med ansigtet åt fartyget.
Gevärspiporna sänktes för den hurtiga flickan; ty kulorna hade icke kunnat träffa mig, emedan hennes gestalt skyddade mig -- och qvinnor lära engelsmännen icke pläga skjuta i krig.
I dess ställe lades en slup ut, som skulle förfölja oss.
Men snart hördes den unga kadettens röst öfver alla andra -- jag kommer nog ihog den -- och slupen vände om.
'Farewell, my Kallista,' ljöd det öfver vågen -- och ned sjönk flickan på bottnen i min båt.
Jag rodde allt hvad krafterna medgåfvo -- jag hade, skam till sågandes, återigen glömt flickan, som likväl räddat mig från fångenskap och kanske död.
Hon måtte ha varit sanslös då hon nedsjönk i båtbottnen, ty när hon om en stund rörde på sig, frågade hon hvar hon var.
Jag hvilade på årorna, pustade och sade att vi ju voro stadda på flykt.
'Ack ja, ja, låt oss ro', utropade hon och ville taga årorna af mig, men se det lät jag icke ske.
Jag lade min kavaj under henne och lät flickungen lägga sig."
Falkens Erik gjorde här ett uppehåll och fortfor sedan med lägre röst:
"Efteråt hörde vi att den unge engelske kadetten, som skall varit en mycket förnäm mans son och en modig gosse, ännu samma sommar stupat vid ett anfall på Wiborg. -- Kallista", tillade han nästan vekt, "har ett porträtt af honom, som han gaf henne den der förfärliga natten, då vi flydde från skeppet.
Flickan, som annars är bra nog, har sedan dess varit liksom 'drömmande' eller hvad jag ska' kalla det."
En suck framträngde åter ur djupet af Bengts hjerta.
Fadren blickade strängt på honom, men sade intet.
Jag försjönk i drömmerier.
Man säger att allmogen ej har finare känslor, att kärleken hos dem är antingen idel sinnlighet eller att den alldeles icke förefinnes och att de flesta äktenskap ingås af beräkning.
Detta senare må till en del ega sin riktighet.
Men är det då bättre beställt med de s.k. bättre stånden?
Men hvad jag tror är, att känslan hos den obildade, jag vill hellre säga obeläste, är lika sann och lika djup, som hos den bildade, men hon uttalar sig i enklare former.
Bondflickan förstår icke att svärma, åtminstone icke att kläda sina svärmerier i ord och bild, men hon älskar lika varmt för det.
Hennes känsla är visserligen mindre estetisk, men den är lika naturlig för det och månne icke detta i grunden är hufvudsaken ändå?
-- Jag hade nu här hört en den mest romantiska berättelse ur verkligheten.
En fattig flicka räddar undan straff, måhända död, en man, som icke vill ge henne sin sons hand, ehuru de unga älska hvarandra -- romantiskt nog för en ålandsflicka.
Falkens Erik och den gamle sjöbussen lade sig till hvila efter att ha tillsagt Bengt att se efter rodret, hvilket knappast behöfdes, ty det var fullkomlig stiltje.
Bengt och jag sutto stilla en god stund.
Jag vill här nämna att jag är målare och att denna tysta nattscen på hafvet hade någonting mycket anslående för mig.
Jag gjorde på sätt och vis studier och det under inflytande af den egendomliga stämning, i hvilken Falkens Eriks berättelse hade försatt mig.
"Hör på, Bengt", sade jag slutligen, "tycker du om den der Kallista?"
"Ja visst, men jag får henne aldrig."
"Hvarför det då?"
"Emedan far ej går in derpå."
"Men hon har ju räddat hans lif, ja nästan ännu mer."
"Ja visst", blef svaret, "och far säger, att han gerna vill föda henne till döddar och det för intet, men se ärfva hans egodelar det behöfver hon icke.
Hon är fattig och hon har också ett så underligt namn."
"Jaså, tycker du det?
Hvad voro hennes föräldrar?"
"Fattigt backstugofolk, säges det, men på sätt och vis är hon prostens i Jomala fosterbarn, ty prosten upptog henne som litet barn i sitt hus och der har hon lärt sig läsa och skrifva som en hel magister."
"Hon tjenar väl ännu hos er?" frågade jag vidare.
"Tjena? -- nej!
Hon bor hos oss och arbetar dugligt, och rask är flickan, det vet enhvar i hela Jomala socken, för si hon räddade en gång icke mindre än fyra fullväxta karlar, af hvilka jag var en."
"Nå, hur gick det till?" sporde jag.
"Jo se, vi voro ute på skälfångst om våren och hade dragit båten upp på ett stort flytande isfält.
Då lossnar just det stycket, som båten låg på, och börjar flyta bort.
Vi stodo der som klubbade skälar, dumma och skrämda, men Kallista, som var med, hon hoppade i sjön, i det iskalla vattnet, och sam bort till båten, stötte den i sjön, i sanning ett svårt göra, och rodde den till oss igen.
Så blefvo vi räddade, men hon blef sjuk efter den resan och låg i flera månader hos prostens.
Det var vintern efter engelsmännens besök hos oss, och var hon 'drömmande' förut, så blef hon sedermera ännu mera underlig.
Men snäll och flitig och rask är hon ändå, det är alltigenom en dugtig flicka."
"Är hon vacker, Bengt?"
"Joo, men mera som herrskapsbarn, fast nog är hon bonddotter, så mycket veta vi visst, ty hon är född nära det gamla slottet."
"Kastelholm?"
"Ja, Kastelholm, vet jag", sade Bengt, "men se nu friskar vinden till och jag vill väcka far."
Vi fortsatte färden, kommo utan äfventyr i daggryningen till Hammarudda, lossade kaffebalarne och begåfvo oss upp till Falkens Eriks gård.
Jag var rätt nyfiken att få skåda den raska Kallista, men blef sviken i min förhoppning, ty hon hade för några dagar sedan begifvit sig till prosten i Jomala för att hjelpa till vid hvarjehanda hushållsgöromål.
Jag tröstade mig dock snart med en god bädd och sof tills solen stod högt på himlen.
När jag vaknade hade all trötthet vikit och jag gjorde upp min resplan på "fasta Åland", och anträdde äfven snart, samma dag, min "tour".
Det var, såsom jag redan antydt, på försommaren.
Årstidens utveckling var vida mindre framskriden på Åland än i svenska skärgården; här var allt vår ännu de små blommornas och kärlekens tid.
Vi veta, vi nordbor, hvad ett uppvaknande från en sex, sju månaders vinterdvala är, och vi älska och besjunga derför våren af hjertans grund.
I mitt hjerta skulle också en liten blomma växa upp den våren, "det var så bestämdt", säger finnen, och den blomman, en minnesblomma, hon lefver än och skall icke vissna förrän äfven mitt lifsblomster blommat ut.
Sedan jag hyrt en häst och "schas" till Emkarby gästgifvargård, men under färden mer än en gång tittat in i bondbyarna för att spraka med de gladlynta åländingarne, kom jag omsider till nämnda rastställe.
Min afsigt var att besöka Kastelholms ruiner och någon tid uppehålla mig der i trakten.
Det är ett underligt folk, dessa ålandsbor.
Äkta svenskar till härkomst och lynne -- på Åland talar nämligen ingen menniska finska utom en och annan herreman -- äro de dock trots sin likhet i seder och bruk med våra roslagsbor, ganska olika dem i många afseenden.
Jag var som hemma, då jag talade med dem.
Naiva och pigga voro de, som äkta rospiggar, men mycket hos dem föreföll mig dock så fremmande.
De älska icke finnarne, men väl Finland, de hata "ryssen", men icke Ryssland, ty "der sälja vi vår strömming bäst".
De älska svenskarne, men gå illa åt Sverige, som "lemnat dem åt ryssen", och som -- hine illae lacrimae -- lagt tull på deras exportartiklar på Stockholm.
De äro snygga, till och med de fattigaste, de äro raska sjömän, men taga sällan hyra på andra än åländska fartyg.
Af dessa finnas dock icke så få och några gå till och med på Medelhafvet.
De äro pratsamma och särdeles artiga, måhända, såsom alla gränsbor, något sväfvande i sin moral vis à vis tullstadgarne.
Qvinnorna äro snygga, litet lätta på foten kanske, det för det lifliga sjölynnet med sig, men de äro oförtrutet arbetssamma och uthålliga i det tunga, ofta farliga fiskeriyrket, i hvilket de deltaga i jemnbredd med männen.
Vackra äro de i allmänhet icke, men friska och hurtiga jäntor, ypperliga mödrar och glada hustrur.
En och annan verklig skönhet påträffas dock äfven här, och då oftast af en öfverraskande egendomlighet.
Ett utmärkande drag för Åland är, att der finnas högst få så kallade herremän och nästan inga herregårdar.
Folket är i följd deraf ganska frimodigt.
Men -- jag skulle ju komma till Kastelholm.
Dit kom jag också följande morgon i god tid.
Det är ett gammalt svenskt slott, anlagdt såsom man tror, af sjelfva Birger Jarl.
Öden har det haft, icke så få af krigisk och några till och med af ärofull natur.
Det har ofta bytt om herrar.
Än var det svenskt, än danskt, än finskt eller ryskt, men hvad det än var i politiskt afseende, hufvudsakligen har det dock varit "residens" för höfdingar af alla möjliga slag och det skall hafva lefvats friskt undan der i forna tider.
Nu är det en sorglig ruin.
Det var en förtjusande vacker vårmorgon, i hvars belysning jag första gången såg den gamla borgen.
Solen sken grannt genom fönstergluggarne i den taklösa forna riddarboningen; allt var tyst och stilla, blommor och mossa framdrömde i ostördt lugn sitt lilla lif på de åldriga murarne.
Det ges få ting på jorden, som äro så sorgliga att åse som ruinerna af en gammal riddarborg, och dock ligger det en egendomlig tjusningskraft i dessa sinnebilder af all jordisk krafts förgänglighet.
Ligger hemligheten måhända i den uppbyggliga föreställningen, att det gamlas förfall bebådar det nya lifvets uppkomst, en fortgående seger såväl i andens som naturens verld; eller ligger det i menniskolynnet en afgjord böjelse för betraktande af alltings förgänglighet, en sannt ödmjuk verldsåskådning; eller är det ett förloradt och grusadt paradis, som vår inbillning skådar i ruinerna af fordomtima skönhet och glans?
Hvad vet jag?
Äfven en tarflig målare kan anslås af hvarje skönt och tankerikt ämne, ehuru förmågan, att riktigt själfullt delgifva åt andra de ofta underbart ljufva och storartade intrycken, blott är förunnadt få.
"Många äro kallade men få äro utvalde".
Det är icke allom gifvet att såsom Washington Irving genomlefva drömmar i Alhambras salar, drömmar, hvilka sedan taga lif och gestalt i tusen sinom tusen sköna bilder och känslor, väckta hos en hänförd samtid och efterverld.