Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Allt detta står i rak motsats med den yrkade afsägelsen, hvilket jag nu går att bevisa.
Inom familjen knyta sig våra närmaste jordiska band, fäster sig vår ömmaste tillgifvenhet; dernäst mellan våra likar; vare sig likar och grannar i bostad, i förmögenhet, i seder, i tänkesätt, i skrän, i stånd eller i samfund.
Denna eviga naturlag är ock en grundlag för hvarje samhälle, och det beslår i mån af dess bevarande, eller uplöses genom dess åsidosättande.
Hvem vågar väl neka att hvarje afdelning i samhället önskar att bereda de största möjliga förmåner, och söker att dem förskaffa åt hvar sina medlemmar; och hvem kan bestrida att detta är fallet ännu hos oss, och aldramest i de stånd eller samfundsklasser, som stå lägst i humanitet?
Det är derföre alla vettiga lagar sökt, så långt möjligt varit, att bereda åt hvarje samhällsklass domstolar af gelikar, på det att ovälden måtte så mycket tryggare bevaras, och rättvisan icke lida genom denna medvetna eller omedvetna böjelse att gynna sina egna.
Så hafva ock domstolarne varit inrättade i Sverige, delta land, som af alla jordens länder ägt, intill detta tidehvarf af vanvettigt sjelfmord, de yppersta lagar, de klokaste inrättningar och i följd deraf ett fortskridande, ojemförligt lugnare än alla andra nationers.
Sedan våra urfäders enda stånd, den allena jordegande, den ensamt i rikets ärender jemte Konungen, och i andeliga ämnen Presterskapet, afgörande Adeln, hade, efter Christendomens införande, lemnat frihet, jordbesittning och slutt, äfven deltagande i rikets värf åt nya klasser och ständer, ordnades domstolarne i enlighet med detta förändrade statsskick.
Då, under hela medeltiden, Konungen icke personl. dömde, företräddes hans ställe vid Räfstetingen af någon storättad man, biträdd af Lagman, Häradshöfding och flera ädlingar.
Lagmannen hade vid sina ting bisittare äfven af adel.
Häradsh. var sjelf, under hela detta tidehvarf liksom länge sedermera, alltid adelsman, och i de första århundraderna utgjordes hans nämnd till en del äfven af friborna ; och när detta uphörde, åtminstone af bönder, som voro bni - Den 5 Mars e. m. 189 kare ät frälsemän, och på sednare hälften af 1500 och första hälften på 1000 talet, af hälftenbrukare på säterier.
Under sådana förhållanden dömdes Adelsmannen altid af sina pairer, vid hvilken domstol hans sak än måtte vara anhängig; och föreskriften för Hof-rätterna samt Ståndets privilegier utsätta i detta fall ingen nyhet, utan bekräfta blott en urgammal och på naturlig grund fotad rätt, till mindre, men icke större vidd, än hvad förut varit fallet.
Så stor var omsorgen för denna jemlikhet, att den sträckte sig äfven till drätselverk, roed föreskrift att häradet skulle utse en bonde och ett frälsehjon till förvaltningen af dess saköresmedel.
Helt annat blef förhållandet efter medlet af 1600-talet.
Det var då afunden mot Adeln blef förfaltare till den ömskansvärda tragedi af beständiga omkast mellan envälde eller sjelfsvåld, som spela i akter af 40 till 50 år för hvardera ytterligheten, och uti hvars 4:de vi nu oss befinna.
Då först upkom seden att besätta Härads-rätt med både ofrälse ordf. och skatte-nämd, och då först blef det väld i lagstiftningen.
Länge, äfven sedermera, ägde dock häradsnämden en utmärkt duglighet, ärfd från dessa äldre förhållanden, dels genom den långa tjenstetiden af 30 till 40 år, dels genom tillsättningen, som ensamt berodde på Häradsh:s urval.
Hvad förändring häruti skett, sedan nämdemannen utses i socknestugan, veta vi fullkomligt, och vi kunna nogsamt, af sednare erfarenheter, bedömma, huruvida det vore önskansvärdt att underkasta oss en sådan korporation, mera än redan nödvändigt är.
Men Adeln ägde alltsedan Räfstetingen sin rätt orubbad, att i den, såsom utbyte upkomna, högsta domstolen erhålla halfva antalet platser.
Att äfven detta nu uphört veta vi; och vi vela ock, att hvarken det allmänna, eller Ståndet, vunnit derpå, aldraminst domstolen sjelf, om hvilken sedermera olikartade omdömen kringflugit landet, framlagda äfven på Ständernas bord, och som kanhända skulle hafva ledt till märkeligare påföljder, om ej högsta domaremaktens anseende blifvit vårdad och uprätthållen af just detta Stånd, som alltid mera afser allmänt väl än sitt eget.
Det enda, som nu återstår är forum i Hof-rätterna för åtskilliga af Ståndets angelägenheter.
Visserligen är det sannt, att ingen föreskrift gifves för dessa rätter om en jemnvägande mängd af frälse ledamöter; men om Adeln icke der kan påräkna pairer, kan ej eller något annat RiksStånd göra detsamma, och dessutom lärer det väl vara klart att en Hof-rätt, med sin utbredda kännedom om land och personer, bättre kan bedömma R. o. Ad:s vanligtvis vidt utgrenade slägtskapsförbindelser för tillsättandet af förmyndare etc., än häradets nämnd, som vanl. icke äger minsta dylik kunskap eller bekantskap, utom sin egen inskränkta krets.
Jag tror mig härmed hafva bevisat de 2:ne första af mina satser.
Den tredje återstår.
Det är redan tydliggjordt att BondeSt. erhållit en domstol hvars nämd uteslutande tillhörer dess eget Stånd. 190 Den 5 Mars e. m.
Borgerskapet ager icke blott sin särskilda domstol, utan besätter den ock nied egna medlemmar.
Presterskapet lydde i Catliolska tidehvarfvet, för alla både andeliga och verdsliga ärender, under andelig domstol.
Småningom har det förlorat en del af denna rättighet, men bibehåller densamma dock för vissa fall uti sina domkapitel.
Adeln ensam skulle helt och hållet utträngas från den svaga öfverlefvan af en rättighet den naturen grundat, häfd bekräftat och som af MedStånden innehafves dels förökad, dels orubbad, dels åtminstone i någon mån bibehållen!
Adeln ensam skulle mista en rättighet, som i vår Jury är förbehållen åt tvister om patenler, vanligtvis utan allt värde, och som är, med kraft af grundlag, förvarad ät skändaren af religion, af Konung och af medmenniska!'!
Hvarföre, om denna rätt vore föråldrad, om anspråken på våra domares uplysning och rättrådighet, dem Utsk. åberopar, vore af alla erkända likasom af mig, hvarför icke då böl ja med uphäfvandet af Jury, en inrättning som aldramest sätter dessa egenskaper i tvifvel?
Hvarföre icke dernäst angripa de andra Ståndens vida större nndantags-lagskipning ?
Men denna rätt kan icke blifva föråldrad, emedan den hvilar på en ren och outrotelig naturlag, som nu, mera än någonsin, synes vinna i styrka.
Ty se vi icke sammanhållningen inom hvarje klass blifva dag från dag starkare och starkare; se vi icke anfallen på de olikartade blifva mer och mer bittra; och framlyser icke derigenom en skenbarlig nödvändighet, om rättvisa skall finnas, att icke i lagskipningen lemna åt den ena väldet öfver den andra ?
Jag har vid början af mitt anförande sagt, att detta vore händelsen, förnämligast hos dem, som stå lägst i humanitet.
Hos R. o. Ad. har deremot denna klass-kärlek snarare för litet än för mycket ägt rum.
Ständigt hafva Ståndets ledamöter framhjelpt andra på embetsmannabanan, ganska ofta belönade med otack och förföljelse; ouphörligt har
Ståndet gifvit andra klasser tillfälle att på dess bekostnad förvärfva förmögenhet; riksdag från riksdag har Ståndet, bevekt af oriktiga förespeglingar om Rikets fara eller om MedStänders behof, eller bevekt blott af sitt ädelmod, efterskänkt den ena rättigheten efter den andra.
Det är i sanning högsta lid att detta uphörer; ty det är icke Adeln som af Adeln bortskänkes; han bortskänker rikets lugn och tillvaro, hvilka icke, utan genom detta Stånd kunna finnas.
Med beräkning har jag icke velat till vederläggning uptaga åt sk. af de skäl hvarpå Utsk. stöder sitt tillstyrkande.
Jag önskar undvika al! tvist med dess aktade ledamöter, isynnerhet med dess Hr ordf., till hvilken jag och hvarje medborgsman står uti den mest outplånliga förbindelse för det lysande och segrande försvar han för kort tid sedan på detta rum gifvit åt våra gamla lagar, åt lagar, hvilkas sanna grund och anda äfven jag söker värna, då jag vörds. anhåller att H. Ståndet, täcktes, utan ålerremiss, afslå ifrågavar. betänk.
Den 5 Mars e. tn. 191
Gr. Klingspor, Maur.
Staffan Philip: anförde skriftligen :
Under förflutna tider upkommo en mängd egendomliga förhållanden, hvilkas bibehållande icke mera låta försvara sig, sedan de orsaker, som framalstrade dem, uphört.
Man lade fordom en slags vigt på att dömas af i samhällsställning likartade personer, af sä kallade pärer, och delta bruk motiverades ännu ytterligare af den tidpunkt då det upköm, en tidpunkt då samhällsordningen icke var tryggad, då styrkan utgjorde rätten, då central-myndigheten var svag, okunnig och missaktad; då den icke lemnade garantier för rättvisans opartiska och uplysla skipande, tvungos individerna alt fördelade i särskilda grupper till gemensamt försvar, organisera sig som helgjutna, slutna samhällen.
Då dessa särskilda grupper sedermera började formera nationen, ingingo de dock pä denna sammansmältning endast medelst vissa betingade vilkor och förbehåll.
Då sådant var förhållandet med alla samhällsklasser, fördel ningar och korporationer, som tillvunnit sig någon betydenhet, var det naturligt, att Adeln, som obestridt inlog första rangordningen bland samhällets många fördelningar, i detta afseende icke förglömde sig, utan förskaffade och förbehöll sig vissa speciella fördelar.
Ingen stötte sig dervid, ingen förundrade sig deröfver under en tidpunkt, då hierarchiska förhållanden och företrädesrättigheter, då privilegier och undantags-lagar hörde till normaltilståndet och ordningen för dagen, då allt sådant stod i harmoni med tidens seder, föreställningssätt och vanor, då de adeliga fördomarne i nästan ännu högre grad hyllades af de oadliga.
De vid börden fästade illusioner försvunno dock småningom, bildningen och rikedomen innehades icke uteslutande af Adeln, ■samhällsklasser upkommo med känsla- af sin vigt och betydelse, och med anspråk svarande deremot.
Nya föreställningssätt, seder och bruk vunno insteg, som rubbade de grundvalar, hvarpå förflutna samhälls-förhållanden hvilade.
Den Europeiska samhällsutvecklingen samt civilisationens segrar hafva fortgått under en slags förmedlingsprocess, under en dels offentligt uttalad dels tyst medgifven kompromiss-öfverenskommelse mellan de olika partierna och samhällsklasserna, der, medelst vissa ömsesidiga upoffringar, en slags sammangjutning mellan en förfluten tids och en närvarande tids idéer, blifvit lillvägabringad.
Adeln lyssnade i delta afseende icke nog tidigt och upmärksamt på tidsklockans ljud den fortfor; att allt för länge intaga en i alla förhållanden exklusiv ställning, som sårade och väckte bitterhet hos öfriga samhällsklasser, som med förändrade föreställningssätt icke mera erkände befogenheten af de adliga i de mest hvardagliga bestyr framstående speciella rättigheter, och Adeln fanns ofta benägen alt upoffra rättigheter, som kunde vara af nytta-och betydelse så väl för den sjelf som för samhället, för bibehållandet af likgiltiga fastän öfriga samliälls-ktasser särande företrädes-rättiglieter och inbillade förmoner. 192 Den 5 Mars e m.
Europeiska monarkiernas sednare historia utvisar, att ett sådant förfaringssätt föga gagnat Adeln i dess egenskap af politisk korporation.
Den Fransyska Adeln upoffrade sitt vackra medlarekall mellan Konung och folk, sin sociella och politiska betydelse för företrädesrättigheter af en högst tvetydig ari, de samlades och trängdes i llofvets salar, den föredrog att upvakta andra framför behaget alt sjelf göra sig upvaktad, den upoffrade allt för att bevista de furstliga personernas af- och påklädnads-ceremonier.
Dylika och likartade utmärkelser försvarades i det yttersta och bibehöllos ända till tidpunkten af den Fransyska revolutionens blodiga drama, och en försökt rubbning deri spelade en icke obetydlig rol i revolutionens annaler.
Marie Antoinette sökte emancipera sig från de besvärliga eticpietts-förhållanden, hvaraf de kungliga personerna voro bundne och generade i hela sitt dagliga lif, och stötte derigenom den Fransyska Adeln för hufvudet, som nu intog en fiendtlig ställning till hofvet och som äfven i andra utseenden var bland Fransyska revolutionens största gynnare och befordrare.
De nyare filosofiska satserna, hvarifrån de revolutionära idéerna ulgingo, hyllades först i de adliga salongerna, och blefvo derigenom tongifvande och spridda bland öfriga samhällsklasser.
Samma Fransyska adel, som visade sig så ömtålig i atsende på bibehållandet af inbillade företrädesrättigheter, äfven deni af den mest besynnerliga och förödmjukande art, upoffrade den ryktbara Augusti-natten utan motstånd, och med en slags acklamation sina värdefullare rättigheter, de medgåfvo allt och vida mera än som begärdes och behöfdes, och det under en tidpunkt, då revolutionen ännu icke egde medvetandet af sin styrka, ett medvetande, som först framkallades af den konservativa tidens svaghet.
Den Fransyska Adeln handlade som de konsertiva partierna ännu fortfarande handla äfven sedan de hunnit inhemta en rikare erfarenhet.
Under lugnare lider, då det står i deras skön alt bestämma concessionernas vidd, vilja de ingenting medgifva, när deremot faran står för dörren och endast kan besvärjas genom visad kraft, finnas de vanligen benägne att upmuntra anfallet och revolutionen genom att upoffra allt.
Den Tyska Adeln var i sina föreställningssätt, seder och vanor ännu exklusivare än den Fransyska, serdeles i ett samvetsgrant vidhållande af sina anors helgd och i ett sällskapslifvets skarpa afsöndrande mellan adeliga och borgerliga, Hvad nytta den Tyska Adeln hemtat af denna sin exklusiva ställning visas bäst af sednaste års tilldragelser, der den Tyska Adeln visat sig sakna allt politiskt inflytande och all politisk betydelse.
I olikhet med kontinentens
Adel isolerade sig den Engelska Adeln aldrig fräd öfriga samhällsklasser, och bidrog härigenom att framkalla de harmoniska förhållanden, hvarutur Englands beundransvärda Statsskick npspirat.
Adel egde aldrig några rättigheter framför den öfriga delen af nationen, ingen serskild domsrätt, inga fora privilegiata, inga egna arfslagar, och detta oaktadt, eller rättare uttryckt, just derföre är den Engelska Adeln den populäraste och mäktigaste i Europa.
Pärskapet var egentligen aldrig något adIjgt privilegium; det tilldeltes vanligen för stora mot Staten bevisade tjenster; Den 5 Mars e. ra. 193 tjensler; ofrälse äfven som adlige kommo i ätanka dervid och dessutom var denna värdighet endast fästad vid några familjer och massan af Adeln derifrån utesluten, när medlemmarne deraf ingingo i Underhuset, skedde sådant genom fria val och nationens förtroende.
Pärer hade redan tidigt den för sin tid stora fördomsfriheten att öppna sig för borgerliga medlemmars inrymmande, hvilken upfriskning på en gång gagnade Adeln och nationen; den Engelska Adeln tillegnade sig vanligen alla framstående kapaciteter, alla sådana personligheter och talanger, som i annan händelse måhända framstått såsom demagoger och fruktansvärda chefer för demokratiska partier, men hvilka nu förvandlades till den Engelska Adelns skicklige och nitiske sakförare.
Den Engelska Pärskammaren kunde alltid mera skryta öfver sin politiska förmåga än öfver sina anors mängd samt bestod alltid till stor del af nykläckta Adels-familjer, och var det en bomnlls-spinnares son, som genom sina reformers djerfhet förvånade England och Europa.
Genom giftermåls-förbindelser, genom s. k. mesallianser, kom Engelska Adeln redan tidigt i beröring med de borgerliga klasserna, en beröring, som dessutom alltid egde rum med anledn. af Englands från urminnes tider så verksamma kommunala lif.
Genom denna samhällsklassernas ouphörliga beröring afnöttes kantigheterna och ensidigheterna å ömse sidor, de aristokratiska idéerna lingö insteg hos de borgerliga klasserna, de demokratiska hos Adeln, en slags vexelundervisnings-skola upstod, hvarifrån medlemmarne af samtlige Englands samhällsklasser ända lill de alkira lägsta hemtade de sunda politiska åsigter, som utmärka dem; och dä man i det öfriga Europa vanligen endast behöfver känna en persons samhällsställning för att derigenom kunna bedomina hans politiska opinion, är sådant icke förhållandet i England, der man bland radikalerna träffar hertigar och millionärer äfvensom liggare bland Tory-partiet.
De historiska exempel och belysningar, sorn här blifvit framdragna, hafva utgått på att visa luiru föga politisk nytta Adeln hemtat af sina undantagsrättigheter, huru de förbittrat den öfriga delen af nationen utan att gagna Adeln, och bör denna historiska erfarenhet lända till ledning vid behandlingen af förevar, diskussions-ämne, som lemnar Adeln tillfälle att visa, huru den upfattar så väl tidens anda som sitt eget verkliga intresse.
Frågan är att borttaga en undantagslag, ett testamente från förflutna olikartade tider, och som numera förlorat det stöd, den hemtade af andra tidsförhållanden, och lärer dess bibehållande numera svårligen kunna försvaras; i de flesta och icke i alla Europeiska länder äro alla slags fora privilegiata afskaffade, och är detta afskaffande väl motiveradt i moraliskt, juridiskt äfvensom politiskt afseende.
Ingenting är väl rättsenligare och billigare än att rättvisan skipas lika för alla utan afseende på person och samhällsställning, och ingenting lämpligare än att likartade mål behandlas af likartade instanser.
Juristerna äro väl bekanta med de förvecklingar, som denna undantags-lagstiftning föranleder, då t. ex. en frälse och ofrälse äro parter i sammamål, hvilket förhållande ofta förekommer i konkursmål.
Mot nu föreslagna up 4 II. 13 194 Den 5 Mars e. m. häfvande af denna qvarstående undantagslag hafva betänkligheter upstått med afseende på förmynderskap, men dessa höfvas till stor och hufvudsaklig del då man tager i betraktande att familjerne skola höras vid antagande af förmyndare.
Vill hvarje reform äfven den alldra ringaste framkallas dessutom klagoljud, och svårigheter framhållas, som visa sig ega föga betydelse när man har alfvar med reformen och det nya hunnit intaga rum i vanornas slentrian.
Man har sä mycket mera skäl att antaga de juridiskt gjorda invändningarne af föga betydenhet, som förevar, beslut i LagUtsk. nästan enhälligt blifvit fattadt och således äfven biträdt af personer, föröfrigt kända för ganska prononcerade politiskt konservativa tänkesätt.
Den undantagslag, som nu är i fråga att borttaga, skadar Adeln mera än mången föreställer sig, den ingriper mera än de politiska rättigheterna i dagligen förekommande och återkommande förhållanden, den påminner om företräden, som såra och förödmjuka andra samhällsklasser.
Den Svenska Adeln bör undvika att handla som den Fransyska, som envisades att bibehålla rättigheter, som disliarmonierade med tidsförhållandena, som ingen verklig nytta medförde, men som meia än väsendtligare saker och rättigheter väckte de antipathier mellan samhällsklasserna, som banade väg för den Fransyska revolutionen, för den Europeiska radikalismen och kommunismen.
Den Svenska Adeln bör fastmera i sitt politiska handlingssätt taga den Engelska Adeln till föresyn, som aldrig eftersträfvade rättigheter, som slodo utan något motsvarande gagn, som förbittrar massan af nationen, om den förstod nemi. alltid alt modificera sig efter olikartade tidsförhållanden.
De Engelska politiska partierna omgestaltade sig vid hvarje lidsskifte för att antaga en skepnad, som harmonierade med förändrade idéer, seder och vanor, och äro de nnvar.
Engelska partierna så förändrade, att de icke mera äro igenkänneliga, och skulle de opinioner en nuvar.
Tory hyser och framställer gälla som radikala och hädiska inför de gamla Torys-generationerna.
De Engelska partierna undveko alla onödiga och farliga parti-triumf-manifestationer, de insågo att opinionerne måste inpassas med tidsandan, att det icke går an att stadna på ett håll, då allting på alla andia håll rör sig och går framåt, de insågo att det icke hufvudsakligen är på sitt eget parti man behöfver inverka utan på mot-partiet, tidsandans ström glesnar nemi. ständigt det konservativa partiets leder, luckorna måste då fyllas af proselyter från det motsatta partiet.
Detta insågo alltid de Engelska politiska fraktionerna, de antogo således till sina ledare icke partimän utan statsmän, sorn förstodo alt man för att segra måste göra sina opinioner antagliga så utom som inom partierna, de ansågo således icke statsmanna-vishelen ligga i att blunda för det närvar., eller i att oböjligt lyda vissa fixa idéer, den rätta statsmannen handlade deremot sällan systematiskt, han förstod att vid hvarje serskild fråga taga råd af förhanden varande omständigheter.
Ett ytterligare stöd att bifalla hvad Utsk. föreslagit bör hemtas från det förhållande att det konservativa partiet vid innevar. riksdag är starkt, och att det bör begagna en sådan tidpunkt att frivilligt
195 afstå det som en annan gäng kommer att. aftvingas.
Man ser huru de politiska tilldragelserna röra sig i en slags ouphörlig kretsgång, huru revolutionerna framkalla reaktionen, oell huru denna åter om den icke förstår att iakttaga måtta, ånyo framkallar revolutionerna. R. o. Ad., som, efter hvad som föregått, visat sig sätta värde på bibehållandet af sina politiska rättigheter, och dessa, hvad opinion man än måtte hysa om deras tidsenlighet, dock alltid äro värdefulla, bör icke fästa sig vid obetydliga upoffringar om något hufvudsakligare dermed står att vinna.
Då jag från denna plats för några månader sedan förordade bibehållandet utaf en af R. o.
Ad:s rättigheter, hade jag lyckan att tillhöra majoriteten.
Om jag i dag förordar eftergift af en sådan rättighet, månne jag då äfven skall tillhöra majoriteten?
Ja! jag hoppas det.
Ty lika öfvertygad som jag var, att R. o. Ad., icke afseende egna fördelar utan endast fäderneslandets lycka, förkastade ett förslag, som tillintetgjorde R. o. Ad:s represen ta tions-rätt såsom klass, lika öfvertygad är jag, att R. o.
Ad., om fråga blir att eftergifva en förmån, som för R. o. Ad. kan vara en sådan, men sorn deremot förorsakar endast olägenheter för andra, alt, säger jag, R. o. Ad. vid ett sådant tillfälle icke ett ögonblick tvekar att göra en af samhällets öfrige medlemmar fordrad eftergift.
Men fordrar samhället denna eftergift? derom är nu frågan.
Jag tillhör icke deras antal, hvilka ropa på otidiga concessioner, men om återigen jag finner af samhällets historiska utveckling, att en förändring måste ske, om jag finner att en institution, som tillkommit under andra tidsförhållanden, icke öfverensstämmer med de närvar, eller att denna institution åstadkommer en disharmoni för den närvar, tillen; så, på grund af det historiska sinne jag eger, och på grund af den benägenhet för historisk utveckling jag hyser, måste jag tillstyrka antagandet af en sådan förändring.
Det finnes samhälls-elementer, hvilka bestå i alla lider, och om vi också uti den ärftliga monarkien inom Sverige anse R. o. Ad. såsom ett sådant samhäll s-element, och oaktadt alla de otidiga angrepp, som gjorts emot detsamma genom alt i tid och otid framhålla dess fel; så tror jag likväl att R. o. Ad. kan värna sin plats inom representationen, men skall denna institution kunna bibehållas, så måste man från den sofra sådane former, hvilka icke öfverensstämma med den nuvar. tidsandan.
Detta är enl. min åsigt den sanna och rätta konservatismens mål.
Allt stillastående innebär i sig döden.
Alla institutioner, alla former hafva haft sin nödvändighet.
Den förutan hade icke någon samhällsinstitution funnits lill, och så är förhållandet äfven med privilegierne.
I en tid, då, såsom en föreg:de talare yttrat, samhällsmakten icke varit tillräckligt stark att värna folket, måste man sluta sig inom sina lagar för att genom förening med dem söka skydd, och på detta sätt hafva privilegier tillkommit.
Då kunde R. o. Ad. väcka anspråk derpå, att blifva dömd af sina likar, för att komma i åtnjutande af sina rättigheter.
Förändrade tidsförhållanden hafva emedlertid inträdt. R. 13* 196 Den 5 Mars e. m. o. Ad. tillkommer det icke, att i det 19:de århundradet omgifva sig med privilegier såsom en ringmur emot anfall.
Just denna ringmur föranleder anfall eller åtminstone ovilja. R. o. Ad. tillhör det numera, att utgöra en länk af folket och att, genom deltagande i de allmänna bestyren från kommunal-styrelserne ända upp till Konungens Statsråd, bilda, så att säga, en folkaristokrati, att innehålla på samma gång det aristokratiskt stabila och det demokratiskt rörliga elementet i samhället, hvilket just utgör kännetecknet pä den rätta konservatismen derföre, att den bibehåller jemnvigten.