Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och par om par eller en och en klättra de uppför glatta backar, krypa öfver frusna, kanthvassa stenrös, krafla sig fram genom snårens rimfrostigt hvita flätverk.
Se der två omslingrade som vidjor, dem blåsten flätat samman!
Se der en annan med hals och armar nersölade i villebråds lefrade blod, dem hon med egna händer sönderslitit, ännu sprattlande af lif.
Och der ilar på skönvristad fot en tredje, en jungfru, smärt som Artemis sjelf, med de mjella armarne sträckta mot blygrå himmel, de blanka pupillerna i extasisk häpenhet riktade mot skogsdjupens mystiska skuggverld, medan midjans vinranksgördel liksom ormar sig kring de fasta, säkra höfterna.
Men på stenblocket till höger, ett stenkast från den böljande mängden, som under skorrande skrik och tonrikt brusande musik rusar framåt, sitta Nanno och Klepsydra, öfvergjuta sina marmorformer med vin ur en amphora, så saften från Thrasos rinner öfver bröstenas fina skinn, och deras ungdomsskära kroppar teckna sig skarpt mot snöbakgrundens alabaster.
Dock vildast pulserar lifvet derinne i den korykiska droppstensgrottan, der den instängda, fuktigt unkna luften är qvalmig af facklornas rök, genomsyrad af vinets rusande ångor, kryddad af violdoft från qvinnornas fladdrande chitoner.
Än bjärtare glänsa blossen härinne mot väggarnes basalt, och när det röda skenet faller öfver stalaktiternas genomskinliga stänger, hänga de som piggar af stelnad purpur.
Men rundt kring offerhärden, tyngd af slagtade svin, dansar den halft vanvettiga qvinnokretsen med karlaktigt djerfva språng, och svängande phaller mumla de rasande qinnorna med tårade ögon i kittlande brånad okyska vis-stumpar, ledsagade af ohöfviska åtbörder ...
Och hårlockarne falla ur nätens guldvirkade maskor och sno sig kring rödflammiga ansigts-ovaler som slingrande, trolska espingar.
Så genljuder på hela Parnassos i snår och i dungar, kjusor och klippsprång, i skumma hålor och på hala branter de orgiastiska tonerna klirrande skrammel, mänadernas eviga i yra framtjutna: »Evoi Bakchos, evoi Iakchos!» –
Men dit ner till rhetorn Agatokles’ landthus vid
Parnassos fot nådde knappast ett svagt eko af det surrande sorlet på berget.
Ja, in i villans festsal trängde icke ens en ton med sitt störande missljud; allt utestängdes af de tjocka mattorna från Babylon, hvilka i brokiga mönster prunkade för dörrarne.
Och de fyra personerna derinne, hvilka halflågo på en lång lägersoffas purpurtäcken, tycktes hafva allt annat att tänka på – utom på den dystra vinterförtviflans fest, som firades strax intill.
Det var rhetorn Agatokles, som såg hos sig sin vän bildhuggaren Glaukos jemte båda deras älskarinnor Thais och Melisse.
Och de båda hetärerna hade som andra fromma och sediga fruar, med hela skocken farit från Attika till Parnassos, men i stället för att möda sina lemmar på berget och hota att förkyla sina ungdomshärliga kroppar i kölden, hade de helt lugnt, obekymrade om dagens betydelse, firat ett stort gästabud i Agatokles’ villa.
Nu var måltiden öfver och belåtenheten allmän, ty ingen af de fyra hade förätit sig på den kopaiska ålen eller någon annan af de läckerheter, Agatokles’ kock bjudit på.
Hvar och en hade egnat sin »goda genius» den tillbörliga libationen, och sedan hade flöjtspelerskorna sändts ut, för att man desto otvungnare skulle kunna njuta af dryckeslaget.
Agatokles stödde sin ena arm mot den purpurrandade dynan och famnade med den andra Thais, som, naken till midjan, satt smeksamt lutad emot honom, men Glaukos – hans athenska gästvän – låg och vinkade åt Melisse, som trogen sitt namn som ett bi trippade af och an, i det den koiska florsdrägten skälfde om hennes utsökt formade lemmar.
Det jemna skenet från lamporna, hvilka lyste från sina höga kandelabrar, kastade ett varmt och säkert ljus öfver rummet, öfver de fyras i sorglös, harmlös njutning strålande ansigten, öfver bordens lönnplattor, burna af smäckra bronsfötter i form af getben, öfver den härliga bålen af drifvet silfver, på hvilken Pan, Silenus, nympher och satyrer syntes dansa, vimla, spela, i löfrika, förstulna skogsgömslens svala skugga bedrifva sin otvungna, sommarlustiga älskogslek.
Men närmare motsatta väggen darrade ett mera spelande skimmer – det kom ifrån fyrfatet, der cassian förtärdes af små blekblå lågor, medan kinamåmonsbitarne som en sista erinran om sin tillvaro utsände en genomträngande doft af kanel ...
»Gudar,» utropade Agatokles, i det han med en talargest förde handen upp till kransen af ros och myrten, som prydde hans hjessa, »gudar, hvad det käns skönt att vara långt ifrån folkförsamlingarnas sladder och käbblet inför rätterna på det här lilla landthuset, som jag köpte i min grönaste ungdom, då jag som poet naturligtvis ville vara den kastaliska källan så nära som möjligt.»
»Vid Zeus, poet du, Agatokles, då skall du minsann skrifva en dikt öfver min barm.»
»Ja, femtusende vers, om du vill, Thais, men med kyssarnas hexametrar.»
»Rätt så, Agatokles!» utropade Glaukos, i det han tog sig en duktig klunk chiosvin.
»Hjelp mig bara att få hit Melisse.
Hård hon är mot älskarns böner.»
»Tänk på Kypris straff och gå till honom, Melisse!»
Det var vid Zeus medlidsamt af dig att följa med mig hit till Parnassos – ty jag trodde, Melisse, att du helt gick upp i din Eukrates.»
»Och jag trodde, Glaukos, att du helt gick upp i din Fyle.»
»Berätta mig då, hur det kom sig, att så häftig låga plötsligt slocknade.»
»Berätta du, hur det kom sig, att så vådlig storm plötsligt lade sig.»
»Börja du!»
Nej, först du!»
» Neej!»
»Nåväl, en natt, som Eukrates var hos mig, sade han aldrig ett ord, vände mig – oaktadt alla mina smekningar – ryggen.
Jag kysste honom i nacken, hviskade, bad, frågade honom gråtande, hvarför han var förtretad.
Men då flög han upp som en tanagrisk stridstupp och lemnade utan ett ord rummet.»
»Men hvarföre?»
»Jo, en spefogel hade skrifvit på Kerameikos murar:
Melisse älskar Hermotimos, Hermotimos älskar Melisse.
Och det trodde han.
Jag blef så förtviflad, att jag genast samlade samman sju oboler, salt, parfym, en fackla och en toffel, som han glömt, för att gå med dem och rådfråga en thessalisk trollgumma; men när han kunde sänka sig så djupt, att han blef kär i Glycerion, du vet, hon, den frigifna med vinda ögonen ... då sände jag bud efter dig.
Men berätta mig du, hur du kom lös ifrån Korinth, från den skönarmade Fyle’s snaror!»
»Jo, när Fyle hörde, att arfvet efter min farbroder ej tillföll mig, utan Eutodemos, blef hon strax fnurrig och onådig.
Och en vacker dag fick jag som svar på ett glödande kärleksbref: ’Jag bad om 150 guldstycken och icke om en epistel.
Älskar du mig, så gif.
Är du snål, förblif der du är.
Farväl.’
Hon visste hon, att min Afroditebild stod osåld.
Så gaf hon sina behag åt Sofroniskos, den rike segelhandlaren från Pireus.
Han, som är så stockdum som en bondlurk till kappadocier, hvilken aldrig sett Athens förskansningar.»
»Den snikna hyndan!»
»Men med sorgen i hjertat reste jag hem.
Sannerligen sant är det gamla ordstäfvet, att icke hvar man gagnar resan till Korinth.»
»Och så blef du kär i mig?»
»Ja, Melisse.
Jag fick känna ditt hjertas tanke, då vi spelade kottabos hos Filemon sist, och en förmiddag, när jag sett dig stå i ditt fönster med myrtenqvisten mellan läpparne, vissnade blommorna i min krans.»
»Och du bryr dig icke om Lysaios, den vekkindade ynglingen från Kreta?»
»Och du dig icke om den lesbiska enkan
Demonassa med de mörka lockarne kring den bleka pannan?»
»Förtal, vid Zeus!»
»Hvad du är vacker, Melisse!»
»Jag är inte förgäfves född i Kolyte.»
»En kyss, Melisse!»
»En kyss, Glaukos!»
»Vid Adrasteia, två dufvor skulle man kunna tro,» utropade Thais, som under Glaukos’ och Melisses samtal hviskat med Agatokles.
»Men säg mig, hur står det till med Antis och Stagonion?»
»Sardellerna?
Jo de hafva hamnat på Dikterion.»
»Ve, ve, hvilket gräsligt öde!»
»Ja,» fortsatte Agatokles, i det han med kostligt allvar reciterade:
»Sångmö mig hjelp att besjunga de mångförslagna hetärer,
Hvilka på kärlekens haf mångtaliga äfventyr lidit,
Dock, sedan många männers hjertan i grund de lärt känna,
Hamnat dernere på botten, der gräset är snärjande slipprigt.»
»Ja, åtminstone lönar det sig icke längre för dem att göra några besök i Pans grotta i Ephesos!»
En allmän skrattsalfva följde på detta Glaukos’ skämtsamma infall.
Nytt vin häldes från bålen i bägarne.
Kinderna började flamma, och pupillerna lyste i ökad glans.
»Improvisera något, Agatokles!» utropade Thais och smekte hans haka.
Då reste sig rhetorn.
»Dionysos’ är dagen,» började han med talvan stämma, blundande, liksom inspirerad.
»Dionysos’ är dagen; honom fira nu på tvåspetsig Parnassos, qvinnor med ormar flätade in i lockarnes svall, fira honom med taktfast dans, vilda språng och högt bullrande musik, som det dagens högtid anstår.
Ja, de gnistrande stjernorna sjelfva deruppe på stålblankt himlahvalf följa till ära för honom i dag choragens vink, och i himmelsk rusighet dansa de till sfärernas svärmiskt klingande musik.
Men vi, lyckliga härinne, vi vilja prisa Lyaios, uppfinnaren af saftfyld drufvas dryck, Lyaios, du, den besjälande guden, som låter det röda blodet rinna varmare, eldigare genom menniskoådror, du som frälsar nertryckt sinne från bekymrets hvassa stygn, plågadt hjerta från sorgens aggande och ångestfulla marter, mattad kropp från trötthetens ok och lidandets etterdoppade spjutspets.
»Fattiga och rika likställer du, mun för du mot mun, hand i hand, trogen vän till Afrodite. ’Oklok gör du’, fåvitskt säga narrarne, men de vise, de veta, att du dem friar från hvad värst af oklokt finnes – från att vara öfverklok.
»Evoi Bakchos, Evoi Lyaios!»
Han tystnade, drog ett djupt andetag.
Och i det han med stilfull värdighet åter slog sig ned vid Thais’ sida, ropade han:
»Nu kommer turen till dig, Glaukos, att hylla Afrodite.»
Leende mot sin sköna älskarinna, föll då bildhuggaren in:
»Vid Zeus, på pricken som en scytisk bågskytt träffade du målet, då du kallade Dionysos Afrodites trogne vän ... O, att gudarne i detta ögonblick lade på min tunga sina mest himlaburna ord, för att jag tillbörligt skulle kunna prisa henne, den i hafvets skum födda.
Dock, stum är min mun.
Men stode en Afrodite-bild härinne skulle jag som en slaf kasta mig i stoftet för den, med heta läppar kyssa hennes marmorfot i ödmjuk tacksamhet för de håfvor, hon förlänar jordens barn.»
»Beqvämt för dig Glaukos, ty härinne finnes ju ingen Afrodite-stod.»
»Fins det icke?» ropade Thais med strålande ögon, kastade af sig Byssos-chitonen, och i blinken stod hon med ett elastiskt hopp på ett af borden med de mjella, runda armarne höjda öfver hjessan i den åtbörd atheniensiska slafvinnor hafva, när de i lerkrus på hufvudena hembära dryckesvatten, friskt från källan.
Alla sorlade bifall.
Och härlig var hon också, der hon stod, obekymrad och säker, i sin rena, sköna nakenhet.
Det var öfver hennes gestalt, som den blank och lifsvarm lyste fram i lampskenets skimmer, ett skälfvande spel af ädla linier, linier, som i rytmiska, mjuka rundningar bugtade sig som svallvåg mot strand, linier, sväfvande, darrande som en kitharas strängar för lätt anslagsplekter, linier kraftiga, raka som en silfverpoppels slagskugga på sollyst sand.
Ingen njugg kärfhet med skarpa vinklar, utstående knotor, men också intet svällande öfverdåd af hängande, formlöst kött.
Och medan hennes pupiller strålade segerstolt, och hennes liniefasta mun log ett soligt, ungdomsystert löje, kommo och gingo de fina rodnaderna på hennes lemmar för att åter sakta tona bort i kroppens all mattglänsande hvithet.
»Gudar,» ropade Glaukos, i det han med en behagfull åtbörd förde händerna mot hjessan, liksom slagen af en syn, »hvad tjenar det till att streta med mejseln, då ingen marmor från Paros i verlden kan återgifva qvinnokroppens härlighet.»
»Tyst, bror lille,» hviskade Melisse och kysste hans ögonlock.
»Se inte för mycket på Thais!»
Men Agatokles tog
Thais’ bägare i handen, förde den till munnen, der det ännu fans qvar något af hennes starka, blodrika läppars sötma, och drack.
Så började han:
»Afrodite, jag besjunger dig.
»Chaos låg öfver verlden tungt och mörkt med orediga, skumma skuggors vimmel, då du dök upp bland hafvets hvita skumbräm.
Dök upp, ja, o Glaukos, men icke som din embetsbror, bildhuggarn Filemon, framstält henne, kraflande sig upp ur vattnet, huttrande och blyg som en atheniensisk borgarsnärta ur badet.
Nej med ett hopp stod du med de hvita fotbladen på hafvets glatta yta och vred ur dina mörka lockar de salta vattendropparne, så de som skillrande ädelstenar föllo öfver din härliga gestalt.
Vatten och land delade sig, der du for fram, i kölvattnet efter din kosa glittrade den första solstrålens ljusa glans, och vid blicken från dina ögon välsignades jorden med alstrande fruktsamhet.
»Markens djur för du till parning på timjamdoftande bäddar, heta af nattlig älskogslust, i foglarnes strupar lade du lidelsernas locktoner, skälfvande ynglinga-fingrar låter du lösa ungmöns gördel, och man och qvinna skänker du glömska af all verldens ve, då de i famntagens eld omslingra hvarandra på rosenströdda lägers doftande hviloställen.
»Ja hade Olympen sjelf störtat för titanernas anfall, ej hade fara skett, om blott du öfverleft förödelsen, styrande, ledande, aflande slägte till slägte ...»
»Väl taladt rhetor,» skrek Thais afbrytande och kastade sig med ett djerft språng kring hans hals utan att märka, att det klang i silfret, och vinet rann ur den kullstjelpta bålen.
Samtidigt släckte Glaukos lamporna ...
Men derute på Parnassos fortgick utan afbrott det orgiastiska bullret.
Det prasslade i frusna, torra grenar för trampande sandalsulor, det risslade och rasslade på stigar och vägar, der marken var torr och hård, det tisslades och tasslades i aflöfvade häckars skymningsmörker.
Cymbaler och pukor dånade fram från de snötäckta utsprången, och de skrällande tonerna fördes med den pipande vinden för att dö bort i öde dalhvälfningar i brustna, förvirrade ackorder.
Men allt efter som facklorna skredo högre och högre mot snön, skymtade i det fladdrande rödgula skenet leder af mänader med vilda, otyglade later, genom blossens qväfvande bruna rök viftande med thyrsos-stafvarne, skriande hårdt med i vanvett gapande munnar:
»Evoi Bakchos, Evoi Iakchos!»
Men derinne i Agatokles’ landthus, der det röda chiosvinet ännu sipprade ner från bordet som blodstänk, liksom för att gifva ny lifskraft, ny purpurglödande färg, ny aromatisk vällukt åt alla dessa rosenblad hvilka skrumpnat och vissnat på golfvet, derinne, der tid efter annan små blekblå lågor sköto upp ur fyrfatets bränsle och utsände darrande ljuspelare på golfvet och kanelkryddade strimmor af doft i den upphettade, kärleksdruckna luften, derinne dog allt det ursinniga sorlet bort i ett eldregn af kyssar, fria, sunda, sälla menniskors besjälade kyssar.
NATT.
Hi, hi hi, jag vet något, jag!»
»Såå (stötvis) hvad-är-det-då?»
»Joo, du!
Jag vet det, jag.»
(Med andfådd liflighet).
»Du har varit i köket, Blom?»
»Neej, adjunkt!
Hi hi hi ...
Ja det kan nu vara detsamma.»
»Ja, det kan det.
(Frånvarande, högtidligt).
Apala, misala, misinke, miso, zebedei, zebedo ...»
»He, he!
Han ligger inne med fröken från handelsbo’n du ...
Min själ gör han inte det ...
Sån tjuflymmel ...
Kysser henne ... he he ...»
(Halfsnyftande).
»Du har då inte fått något i köket, Blom?
Jag är så hungrig.»
Så talade med osäkra, lallande stämmor, de båda idioterna, hvilka voro inackorderade hos brukspatron Berglind på Gröndal, medan de med tunga, släpande steg larfvade fram åt boningshuset till.
Och både ynkliga och löjliga figurer spelade de, der de sida om sida vandrade genom lindallén i högsommareftermiddagens doftmättade stillhet.
Så underligt förvirrade de sågo ut!
Blom, han som beständigt fnittrade och flinade med ett fånigt skratt, som lät som rasslet af en rostig ketting, var liten och satt med en hög tupé af stripigt hår, smutshvit hy, ögonen utstående, stela som svarta glasperlor, hvilka upphängts på ögonbrynen, och en mun, dräglande som ett barns.
Men adjunkten deremot höjde sig, oaktadt han gick framåtböjd, ett helt hufvud öfver sin oansenliga ledsagares slokade filthatt.
Hans lemmar tycktes fladdra hit och dit.
Precis som om benen sutto löst och skallrade, och köttet var utan stadga.
Och allt hängde slappt på honom, som kunde det hvilket ögonblick som helst falla af.
Bröstet hängde öfver knäna, hufvudet öfver bröstet, de långa, gula mustascherna öfver hakan och håret i fuktiga tofsar öfver den höga pannan, ståtlig, högvälfd, imposant som resningen af ett tempel ännu den dag i dag, fast en slö tanklöshet satt bo der inom.
Lilla Blom, stackare, hade varit svagsint allt sedan sin barndom.
Som något misslyckadt, något, man måste tala om med rodnad och blygsel, hade han vuxit upp i de aflägsnaste, mörka vrårna af det burgna borgarhem, der han kommit till verlden.
Och omedvetet hade han till den grad lyckats pina syskon och föräldrars nerver, att deras tålamodspåsar totalt tömts ut.
Drottningar i Kungahälla jämte andra berättelser
DROTTNINGAR I KUNGAHÄLLA
På det stora Kungahällas grund.
Om någon, som hört talas om den gamla staden Kungahälla, skulle komma till den plats vid Nordre älf, där den en gång var belägen, skulle han helt säkert blifva mycket förvånad.
Han skulle fråga sig om kyrkor och kastell kunnat smälta bort som snö, eller om jorden öppnat sig för att sluka dem.
Han är kommen till ett ställe, där det i forna tider stod en mäktig stad, och han finner ej en gata, ej en skeppsbrygga.
Han får hvarken se ruinhögar eller brandtomter, han finner endast en herregård, omgifven af gröna träd och röda lador.
Han får endast se vida fält och ängar, där plogen går fram år efter år, utan att hindras af grundmurar eller stensatta gårdar.
Man kan ju tänka sig, att han allra först skulle gå ned till älfstranden.
Han skulle nog ej vänta, att där finna några af de stora skepp, som foro till Östersjöhamnarna och det fjärran Spanien.
Men han skulle hoppas att få se något spår af de gamla skeppsvarfven, af de stora båthusen och bryggorna.
Han tänker, att han skall finna någon af de stora ugnarna, där man brände salt, han vill se den nötta stenläggningen på den gatan, som förde till hamnen.
Han frågar efter tyskbryggan och svenskbryggan, han vill se gråterskornas brygga, där Kungahällas kvinnor sade farväl till sina män och söner, då dessa drogo bort på långtur.
Men då han kommer ned till älfstranden, får han ej se annat än den böljande vassen.
Han får se en gropig körväg, som leder ned till färjestaden, han får se några rankiga roddbåtar och en liten platt färja, som för en bondvagn öfver till Hisingen.
Men inga stora fartyg komma sakta uppför älfven, han får ej ens se några mörka skeppsskrof ligga och förmultna på älfbottnen.
Då han ej finner något märkligt nere vid hamnen, söker han kanske reda på den ryktbara Klosterkullen.
Han kunde vilja se spår af de skanspålar och vallar, som omgåfvo den förr i världen.
Han kunde vilja se det höga kastellet och de långa klosterbyggnaderna.
Han skulle säga sig, att det åtminstone borde finnas några spillror kvar af den härliga Korskyrkan, där det undergörande korset, som var hemfördt från Jerusalem, förvarades.
Han tänker på den massa af minnesmärken, som täcka de heliga kullar, hvilka höja sig öfver andra forntidens städer, och hans hjärta börjar klappa af glad förväntan.
Men då han kommer till den gamla kullen, som reser sig öfver åkrarna, finner han där ingenting annat än några susande träd.
Han skall ej finna murar och torn eller gaflar, genomsprängda af spetsbågsfönster.
Trädgårdssoffor och stolar skall han se under träden, men ingen pelarprydd klostergård, inga skönhuggna grafstenar.
Nå, då han ej heller här funnit något, skall han kanske börja söka efter den gamla kungsgården.
Han skall tänka på de stora salarna, efter hvilka Kungahälla fått sitt namn.
Kanske kunde det dock ännu finnas något kvar af det alnstjocka timret i väggarna eller af de djupa källrarna under den stora hallen, där de norska kungarna firade gästabud.
Han tänker på kungsgårdens jämngröna gårdsplan, där kungarna redo in silverskodda fålar och där drottningarna mjölkade guldhornade kor.
Han kommer att tänka på den höga jungfruburen, på brygghuset med de stora kittlarna, på den stora stekarestugan, där en oxhalfva lades på en gång i grytan, och hela svin vändes på spettet.
Han tänker på trälhuset och falkburen och visthusboden, byggnad vid byggnad hela gården rundt, mossgrodda af ålder, utsirade med drakhufvuden.
Af en sådan mängd byggnader måtte det dock finnas något spår, tänker han.
Men då han frågar efter den gamla kungsgården, för man honom till en herregårdsbyggnad med glasveranda och vinterträdgård.
Högsätesbänken är försvunnen och alla silfverbeslagna dryckeshorn och alla oxhudsklädda sköldar.
Man kan ej ens visa honom den släta gårdsplanen med det korta, täta gräset och med smala gångstigar upptrampade på den svarta mullen.
Han får se jordgubbsland och rosenplantering, han får se glada barn och unga flickor, som leka under äpple- och päronträd.
Han får ej se kämpar, som brottas, eller riddare, som spela fjäderboll.
Kanske han efterfrågar eken på torget, under hvilken kungarna höllo ting och där de tolf domstenarna voro resta.
Eller den långa gatan, som man påstod skulle vara milslång!
Eller de rika köpmansgårdarna, som åtskildes af mörka gränder, och alla hade brygga och båthus nere vid älfven!
Eller Mariekyrkan vid torget, där de sjöfarande offrade små, riggade skepp och de bedröfvade små hjärtan af silfver!
Men ingenting skall man hafva att visa honom.
Kor och får beta, där den långa gatan strök fram.
Det växer råg och hafre på torget, och stall och ladugård resa sig, där människor fordom trängdes omkring lockande salustånd.
Helt säkert skall detta göra honom mycket bedröfvad.
Finnes då ingenting kvar skall han säga, har man då alls ingenting att låta mig se?
Och han skall kanske tro, att man bedragit honom.
Han skall säga, att det stora Kungahälla omöjligt kan hafva legat här.
Det måste hafva varit beläget annorstädes.
Då skall man föra honom ned till älfstranden och man skall visa honom ett grofhugget stenblock, och man skall skrapa undan de silfvergrå lafvarna, så att han kan se, att det finnes några figurer inristade i stenen.
Han skall alls ej kunna förstå hvad de föreställa, de skola vara lika otydbara för honom, som fläckarna på månskifvan.
Men man skall försäkra honom, att de föreställa ett skepp och en älg och att de blifvit inristade där i forntiden till minne af stadens första grundläggning.
Och då han alltjämt ingenting förstår, skall man berätta honom hvad hällristningen föreställer.
SKOGSDROTTNINGEN
Marcus Antonius Poppius var en ansedd romersk köpman.
Han idkade handel med aflägsna länder och från hamnen i Ostia sände han väl utrustade triremer till Spanien, till Britannien och äfven till Germaniens nordkust.
Lyckan gynnade honom, och han samlade otroliga rikedomar, som han gladde sig att lämna i arf till sin ende son.
Tyvärr hade dock denne son ej ärft sin fars duglighet.
Ack, hela världen känner till dessa förhållanden!
En rik mans ende son!
Behöfver man säga mer?
Det har alltid varit samma historia.
Man skulle kunna tro, att gudarna gifva de rike männen dessa odrägliga lättingar, desse slöe, bleke, trötte dårar till söner för att visa människorna den oändliga dårskapen i att samla rikedomar.
När skola människorna få sina ögon öppnade?
När skola de börja att taga vara på gudarnas lärdomar?
Den unge Silvius Antonius Poppius var vid tjugo års ålder så långt kommen, att han hunnit pröfva alla lifvets njutningar.
Han lät också gärna förstå, att han var trött vid dem alla, men detta oaktadt märkte man intet afbrott i den ifver, hvarmed han efterjagade dem.
Tvärtom blef han alldeles förtviflad, då en envis, besynnerlig otur, som på en gång började förfölja honom, störande grep in i hans nöjeslif.
Hans numidiska hästar blefvo halta dagen före årets förnämsta kappkörning, hans olofliga kärleksförbindelser blefvo upptäckta, hans skickligaste kock dog i träskfeber.
Detta var mer än nog för att bryta en sinnesstyrka, som ej härdats i möda och ansträngning.
Den unge Poppius kände sig så olycklig, att han beslöt att beröfva sig lifvet.
Han tycktes tro, att han ej på ett mera verksamt sätt kunde gäcka dessa oturens gudar, som förföljde honom och gjorde hans lif till en pina.
Man kan förstå en olycklig, som begår själfmord för att undfly människors förföljelser, men endast en dåre, som Silvius Antonius kan vilja begagna sig af en dylik utväg för att undfly gudarna.