Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven han hade anländt till orten ... troligen för min principales skull.
Så trodde jag, och ... jag vill tro det ännu.
Som jag aldrig låter binda mig för mer än den första blifvande dansen, hände sig att Abelin, som tycktes veta deraf, med lätthet eröfrade mig för två danser.
(Jag vet icke just, huru jag annorlunda skall uttrycka den sista meningen.)
I den första dansen var han såsom vanligt, men i den andra var han till en början tyst och sluten.
Jag tillät mig att fråga orsaken dertill.
Då svarade han ... jag minns icke, huru orden föllo ... nog af, han talade sådant, som ...
Hvad skall jag dölja sanningen för mig sjelf?
Han erbjöd mig sin hand för lifvet.
Han friade ....
Huru jag rodnade då, och stundom bleknade! ....
Jag svarade, hvad minns jag hvad det var, men ifrån mitt uppriktiga hjerta var det.
Aldrig, aldrig skulle jag gifta mig med en sådan som Abelin!
Att bli anständigt försörjd (hvilken sträng han äfven var ogrannlaga nog att anslå) genom en man, den jag icke kan älska, är för mig en vedervärdighet och en leda.
Åtminstone är Celia i det fallet bättre, än många andra flickor.
Ja, ja .....
Hvad vet jag, hvad jag svarade i min obehagliga förvirring.
Kanske börjades det med tacksamhet för hans ädla anbud, men det slutade så, att assessorn vid dansens slut tycktes förstå, att han fått afslag.
Efter dansen kom Axel till mig med de framhviskade orden: »söta Celia, dansa icke mer med assessorn, utan om han kommer, så säg att du är uppbjuden.
Här finnes en, som, det såg jag, visst icke var nöjd med att han dansade med Celia den andra dansen.
Och den der, som jag icke vill säga hvem det är, kan derföre bli stygg emot Celia.«
Så sade Axel och jag hann knappt öfvertänka meningen med ett sådant yttrande, ty åter spelade musiken, och jag blef upptagen af Axel.
Han talade med mig lifligt under dansen, men icke mer i den berörda riktningen.
Nu har jag litet närmare tänkt öfver, och jag tycker mig ha märkt något, som jag icke vågar skrifva.
Ty pappret är i vissa fall såsom en förtrogen, på hvilken man icke får inplanta misstankar, som kunna vara lösa.
Men nu vill jag öfvergå till den andra kavaljeren.
Ida Elin, med hvilken jag på några dagar hunnit bli ganska bekannt, berättade mig på förhand en hop saker om en ung man, som för det närvarande uppehöll sig i socknen i embetsförrättningar.
Enligt hennes beskrifning skulle det vara en den märkvärdigaste menniska i verlden, snillrik i hög grad, mångsidig ända till förvåning, talangfull.
Hans karakter var (enligt Ida) en sammansättning af motsägelser: stolt, ädel och hurtig, men stundom försigtig ända till feghet.
Han var på en gång den egenkäraste och den ömsintaste menniska i verlden.
Vid ett tillfälle hade han kastat sig i ögonskenlig lifsfara för ett barns skull; dervid hade han sagt till dem, som sökte afråda honom ifrån vågstycket: »jag vet, att det är nog mycket vågadt, men stor blir äfven min belöning, om jag lyckas, när modren med glädjestrålande ögon tackar sitt barns räddare.«
En annan gång åter (han var då omgifven af bara fruntimmer) hände sig, att en gammal fattig gumma föll i ån.
Han skulle då blott behöft att hjelpa till att skjuta jullen i vattnet, och utan all lifsfara skulle han räddat den gamla.
Men se, då rörde ha'n sig icke det minsta; han smålog blott och sade skämtande:
»gamla menniskor blifva så kära i lifvet, att det kan vara så godt att lära dem dö vid första lyckliga tillfälle.
Eller ha'n J, mitt herrskap, någonsin hört att någon menniska, som öfverstigit sina sextio år, tagit lifvet af sig«?
Så der skämtade han, medan gumman kämpade med det våta elementet.
Och den stackars gumman fann der äfven sin graf.
Vi -- menade Ida -- betraktade honom då med afsky, blandad med beundran öfver hans nyligen visade sjelfuppoffring.
Hans bana vid universitetet hade äfven varit högst besynnerlig.
Student vid femton års ålder, undangjorde han på ett och ett halft år tre examina, så att han innan sitt fyllda sjuttonde år blef auskultant vid Åbo Hofrätt.
Der ledsnade han snart vid kamratskapet, såsom han sade, och for åter till Helsingfors.
Eter två års tid blef han filosofie magister, samt icke lång tid derefter lärare vid trivialskolan.
Åter ledsnade han, skiljde sig ifrån sin post, gjorde sedan på halftannat års tid ingenting annat än spelade (de första nio månaderna) och rumlade (de nio sednare).
Antingen han nu hade fått afsmak för ett så äfventyrligt lif eller ej, nog af, han sammankallade några sina kamrater, dem han förtrodde, att han icke ansåg sig vuxen någonting sådant, som att vara spelare eller rumlare ex professo.
Då han emellertid hade skingrat hälften af sitt arf, tog han dem till råds angående hvad han egentligen nu skulle slå sig på.
En af dem hade då uppmanat honom att bli landtmätare!
Rådet behagade mannen; han studerade på sin examen någon liten tid, och blef landtmätare.
Ida menade, att då han redan varit landtmätare i två och ett halft års tid, så var att hoppas, det han icke mera skulle slå om.
En gång hade han sagt; »det är mera enligt med min själ, att samtala med träd, mossor och stenar, än med inskränkta, fördomsbetagna kamrater, eller oklarsynta snusförnuftiga förmän.«
Ännu en sak erinrar jag mig, hvarom
Ida var nog obeskedlig att sqvallra.
När det några dagar förut hade varit fråga om mig, hade han sagt liksom för sig sjelf:
»kanske blir hon ett blad i mitt hjertas bok ... ja, det anar mig, att hon skall spela en roll i min lefnadsdram.«
Så mycket har jag skrifvit om honom, men hvad blef det af!
Bäst jag efter första dansen med assessorn satt bredvid Ida, framträdde der en ung man, som jag ännu icke sett under qvällen.
Han stannar midt framför mig och säger:
-- Detta är det enda fruntimmer i societeten, som jag egenteligen icke har äran känna.
Således är det Celia Ina Wärn.
Ah, men mitt minne vaknar: »en annan gång mera, mamsell Wärn.«
Så har jag då slutligen funnit dig, Armida.
Enda älskade, nu lemnar jag dig icke mer.
Ja, han hade rätt; hans minne var troget.
Det var min bekantskap ifrån Vista gästgifveri.
Öfverraskad af ett så ovanligt tilltal, som knappt tillät ett svar, kunde jag icke heller säga någonting.
-- Du ser förvirrad ut, lilla menniska.
Men mamsell Wärn må veta, att det är om er jag sagt:
»det anar mig, att hon skall bli ett blad i mitt hjertas bok.«
Ida är god presenterar mig för detta förtjusande väsende.
Ida, med hvilken han ändå verkligen var du, blef lika altererad som jag, och hon kunde blott framstamma:
Josef!
-- Så är mitt förnamn, men tillnamnet?
-- Josef, hvad felas dig, hvad tänker du på? -- sade Ida hviskande.
-- Mitt tillnamn skall du säga.
Bättre sent än aldrig; bättre förr än sednare.
Fatta mod, Ida.
-- Nå ja, Celia.
Detta är filosofie magistern, ingeniör Josef v.
Degen.
Är det nu nog, obeskedlige?
-- Du, Ida har fullgjort allan rättfärdighet.
Icke så din kamrat med de svarta lockarna, herrliga ögonen, röda friska kinderna, och läpparna sen!
Ty vidare fram vill jag icke förvilla mig.
Endast derhän, att ni måste tala!
-- Jag vet sannerligen icke hvad jag skall säga, då jag måste tala på befallning -- svarade jag, halft förlägen, halft ond.
-- Hvad ni nu sade, var verkligen det allrabästa.
Mer behöfdes ej för denna gång.
Nu fick jag höra äfven er röst, och dess klang är bra.
Rösten är vigtigare än man i allmänhet förmodar.
»Mera en annan gång, mamsell Wärn.«
Han gick bort, och efter en litet obehaglig paus sade jag till Ida: -- han är verkeligen besynnerlig.
-- Ja, kära Celia, det kommer sig deraf, att han af denna aftons goda tyckes hafva kommit litet utur sitt vanliga.
Eljest är han icke så öfverdrifven.
-- Du tycks vara särdeles intagen af honom.
-- Skulle jag icke vara det!
Skulle du veta, huru god han var emot oss: mätte upp min fars mark utan någon ersättning, och gaf dessutom min far så goda råd i inrättningen af jordbruket, att pappa säger, det vi derigenom, i stället för att vi nu äro fattiga, kunna bli välmående.
Och för att kunna uppkasta sådana råd, sparade han ingen möda, icke heller tid.
Jag kan icke vara ond på honom, om han ock för det närvarande är litet »se så der.«
Ingeniör v.
Degen dansade väl icke, men vid slutet af den dans, jag dansat med Axel, infann han sig åter och sade helt obesväradt:
-- Jag tror att denna lilla gosse äfven ämnar ha en roll i den dram, der vi båda bli hufvudpersonerna.
Axel, som ärnat gå bort, hejdade sig vid dessa ord, och ... antingen han nu förstod meningen i dem, eller blott anade densamma ... nog af, han vände sig om och sade helt sturskt:
-- Hufvudperson eller icke, men visst skall min roll bli bättre än morbrors.
-- Det fröjdar mig, att du är ett så qvickt barn -- sade v.
Degen och klappade Axel på axeln.
Den stackars Axel blef härigenom liksom afväpnad och drog sig misslynt undan.
-- Det tycks förvåna er, att Axel kallar mig morbror; saken är den, att jag är köttslig kusin med hans fru mor, men den nådiga frun tycks icke stort låtsa om en fattig stackare som jag.
Hon anser mig säkert för en vidlyftig person och ... kanske har hon rätt häri.
Härifrån öfvergick han åter till andra ämnen, och var stundom intressant, stundom näsvis.
Jag visste icke, hvad ton jag skulle antaga med honom, och jag var i högsta grad förlägen, ty småningom vändes allas blickar på oss.
Sluteligen bjöd han upp mig till kotiljongen, som nu skulle börjas, och jag kunde icke säga nej.
Då aflägsnade han sig och råkade möta sin kusin, min principale.
Det var då att se, huru denna, långt ifrån att visa sig fjär, inlät sig med honom i ett ganska lifligt samtal.
Efter dettas slut kom hon till mig och sade sakta:
-- Jag såg att min kusin talade med Celia, men jag såg äfven, att Celia icke stort var agréerad af hans samtal.
Hon sökte derefter i ett långt andragande urskulda ett tillstånd, som det, hvari v.
Degen tycktes befinna sig.
Min principale är i allmänhet fåordig och icke särdeles vältalig.
Så bra som nu, minns jag henne aldrig hafva talat, och likväl gällde det en, som sade sig af henne vara öfversedd.
Jag förstod ej detta och förstår det knappt ännu.
Axel hade stått på ett litet afstånd och kanske uppfångat ett och annat uttryck.
Jag hade stigit upp och skiljt mig ifrån Ida.
Då kom Axel och sade med en bedröfvad min: -- hvad sade mamma åt Celia?
Bad hon dig, att icke vara oartig emot hennes kusin?
Säg, snälla Celia!
Jag blef litet förlägen för den lilla påhängsna pojken, i och med detsamma jag började ana att hofrättsrådinnans tal var ett indirekt försvar för gynnaren v.
Jag svarade Axel just ingenting, och han fortfor:
-- Celia skrattar åt mig, för att jag är liten.
Men om jag icke är hälften så gammal, som mamma eller morbror, så menar jag ändå med Celia dubbelt mera väl än de.
Hör mig Celia!
Tro icke mamma, för mamma har visst någon mening under allt detta.
Och tro icke heller magister Degen, för han är aldrig någon bra menniska.
Celia, Celia, älska icke honom, tag honom icke till din man!
-- Tokiga gosse, huru tänker du sådant?
-- Nog ser jag, att Celia nu är ond på honom, nu då han är drucken.
Men sedan en gång, när han är bra igen, så ångrar sig Celia, och blir alldeles för mycket god emot honom.
I detsamma spelte man upp till kotiljong, och den rara f. d. hofrättsauskultanten, numera fil. magistern och vice landtmätaren Josef v.
Degen kom att placera mig.
Emellertid var det märkvärdigt att se, hvilken förändring nu i hast tycktes ha försiggått med denna menniska.
Nu var han stilla, nästan blyg, och talade i allmänna ämnen, såsom folk bruka mest.
Dessa allmänna ämnen behandlade han dock icke på allmänt vis, utan bifogade tidt och ofta en satir eller allusion.
Så långt och i början var allting bra, men vid en tur, i hvilken jag hade mycken tur att bli upptagen, skiftade han både färg och ton och yttrade sig ungefär så:
»de tro sig göra en dam på det högsta förbunden genom de der upptagningarne, men åtminstone är det en plåga för mig.«
Straxt derefter kom åter en kavaljer, för att taga upp mig.
Då afböjde v.
Degen detta, sägande: »ursäkta, herre, min dam har blifvit för mycket fatiguerad, för att denna gång kunna göra herrn den äran.«
Då inföll jag ... var det väl eller illa gjordt?
... jag inföll: »ånej, herr magister, jag är icke trött.«
När jag återkom till min kavaljer, hade han förändrats högst oförmånligt; det var liksom hade alla furier fått insteg i hans bröst.
Han andades våldsamt och tungt, hans ögon liknade dem af en tiger.
Intet sade han, tills en dam kom för att taga upp honom, då han med sakta, men djup ton talade: -- bort, jag vill tala med denna donna.
Stött och förlägen aflägsnade sig damen.
Nu skulle det således hört till saken, att han talat, men ... han teg.
Det var liksom han velat tillintetgöra mig med sin tystnad.
Hvad jag då längtade efter, att någon dam (det var en sådan tur nu) kommit och tagit upp Celia.
Men de obarmhertiga kommo icke, de rädda dufvorna vågade icke störa tigern, som lurade på sitt rof. Slutligen, hvad gjorde han?
Medan vi sutto bredvid hvarandra tysta, tillät han sig en näsvishet, som föranlät mig att uppstiga från min plats och draga mig till ett annat rum.
Derifrån kunde jag ändå se, huru han på sin plats satt qvar helt lugn.
Och när någon nu kom och tog upp honom, hade han ingenting deremot; han tycktes skämta med damerna, hvilket förargade mig.
Eter dansen sökte han upp mig och sade: -- ni sårade mig; jag er än värre, ni mig än värre, ehuru rättvist.
Är det icke en bild af, att våra öden bli flätade i hvarandra?
Jag har sagt, att Celia skall spela en roll i min lefnadsdram; nu säger jag: jag skall ha en roll i dramen af Celias lif ....
För denna gång nog!
Han tog några steg och märkte en gammal herre, som gick der ensam och melankolisk.
Med denne inlät sig v.
Degen, alldeles såsom han skulle glömt att jag fanns till i verlden, i ett samtal, som blef allt lifligare, ju längre det led.
De talade ganska högt, så att jag väl kunde höra, hvad de sade.
Frågan var först om, huru orätt det är af landtmätare att skifta mark så, att landtmannen måste ställa sina gärdesgårdar i spetsiga vinklar.
Derifrån öfvergingo de till fråga om, huru bonden, äfven utan landtmätarens tillhjelp, slöser med gärdselämnen, huru han ofta hugger ned en granbuske, af hvilken han icke kan få mera än en stör, o. s. v. ....
Det förargade mig, att han skulle tala så klokt och så lugnt.
Bäst jag stod der så, sprang Axel till mig och hviskade: -- Celia, söta gulle, engla Celia, du glömmer ju hvad jag sade.
Huru du drömmer, ibland ser du på golfvet, och sedan åter på honom!
Nu kom på mig en rörelse, såsom om mitt hjerta velat brista.
Men sedan kläckte det i bröstet på mig så ljuft.
Jag kände inom mig ett innerligt begär att kyssa denna lilla trettonåriga gosse.
Han föreföll mig såsom en engel, såsom mitt lifs goda genius.
Vid supén satt Axel bredvid mig i den ena inre vinkeln af det stora hästskobordet. v.
Degen satt snedt emot; han tycktes vara ett af de lifvande elementerna i sällskapet.
Han drack mycket, nästan ursinnigt, men han tycktes bli allt mera städad, alltmera intresserande.
Så ofta jag såg på honom (såsom alla gjorde), såg
Axel på mig och drack mig till.
Engång sade
Axel med underlig ton: Celia.
Då skulle jag åter velat kyssa honom, men jag täcktes icke.
Degen var den enda, som förfogade sig bort straxt efter supén.
Med nöje hörde jag, att han skall resa bort ifrån socknen.
Sedan dansade jag så många danser, som de andra.
Men jag gjorde det utan egentligt nöje.
Jag ser, att jag nu skrifvit det längsta stycket i mitt album.
Halftannat ark!
Och klockan?
Himmel ..... hon är två!
d. 2 Jan. 1849.
I går var det nyårsdag och man önskade godt nytt år.
Det var den första nyårsdag, som äfven jag sjelf önskade mig ett godt nytt år!
Godt nytt år, Celia!
Jag tycker icke om, att de gamla goda nyårsvisiterna börja bli aflagda.
Finns det några visiter i verlden, hvilka förtjena att göras, så är det visst nyårsvisiterna, vid hvilka till och med några utan hjertlighet frampladdrade ord helgas af den enkla och sköna inre tanke, af hvilken de äro ovärdiga representanter.
Men är hjertligheten med, då hafva nyårsvisiterna ett än högre värde.
Det kan visst vara bra att, då man vill slippa nyårsvisiterna, sammanskjuta någonting till förmån för fromma inrättningar, nödlidande m. m., men det ginge ju an att göra visiterna, och ändå hjelpa nödlidande m. m.
Dessa tankar äro dock icke mina egna, utan v.
Degens.
Och jag upptecknade dem, liksom de varit mina egna!
Magister v.
Degen hade icke rest bort, utan han var på gårdagens dans.
Anade han, att jag, om jag vetat att han skulle infinna sig der, alldeles icke skulle kommit dit.
Utspridde han ett sådant rykte endast för att föra mig bakom ljuset?
Blott mig? kan han äga en sådan gissningsförmåga och skarpsinnighet?
Jag måste medge, att han i natt visade sig från en fördelaktig sida.
Två danser dansade han med mig, den andra och kotiljongen.
Och när någon nu tog upp mig, visade han sig glad och sade engång, liksom han alls icke erinrat sig den förra balen: -- det fägnar mig, att äfven andra menniskor dela smak med mig.
-- Ett sådant smicker misshagade mig ej.
Vid supén kom jag oförmärkt att bli indragen i ett samtal med fyra à fem personer.
Då märkte jag, huru han, full af finhet, understödde mina anspråkslösa yttranden, huru han behändigt förde mig till det rätta igen, då jag på fruntimmers vis ville flyga öfver till ämnen, som egentligen icke hörde till saken.
Ja, han förklarade så väl meningen af hvad jag sagt, att jag rodnade öfver att hafva sagt någonting så vackert, att jag kommit fram med så sköna idéer.
Allt detta gjorde han med en sådan låtsad likgiltighet eller opartiskhet, att jag tror ingen annan märkte det än ... jag.
Ja visst tyckes han vara en ovanlig menniska.
Men kan han älska mig?
Ville han godtgöra, hvad han förra gången brutit?
Jag tror det sednare, men jag vill icke tro det förra.
Axel hade icke dansat med mig under hela aftonen.
När vi tagit afsked och voro i tamburen, hviskade han till mig: stackars Celia, huru går det med dig, Celia?
Men jag känner det så väl: sådan som denna, är icke kärlekens början.
Augustdagen.
I går åter en dans, och så roligt som der, har jag icke haft.
Min själ blef likasom förd på vågor, som voro af en ljuf, drömlik natur.
Men när jag skulle sätta mig i släden, följde mig v.
Degen ut ... han hade äfven hjelpt kappan på mig ... med den största varsamhet och delikatess hjelpte han mig nu äfven i släden ... fällen stoppade han så sorgfälligt in vid fötterna.
Han var van äfven vid sådant.
Sedan tog han min hand, hviskade: -- är Celia ännu rädd för mig?
Jag svarade: -- har jag då varit rädd för er?
Då sade han åter: -- kalla mig Josef, det låter bättre! ...
Men jag svarade: -- nej, herr v.
Degen, det gör jag icke ...
Då sade han intet, men när släden for af, stod han der bakpå ett litet stycke väg, och sedan kände jag någonting ... likt en kyss, som brände igenom dukarna och bahytten.
Jag vände mitt hufvud om, och såg honom ila bort åt karaktärsbyggningen.
Det var en lycka att min släde var den sista, och att jag med mig hade blott kusken, att han kunde blott finska och att han var enfaldig som ett spån.
Knutdagen.
Detta är sista dagen i julhelgen.
Julhelgen, huru har jag firat den?
Jag har låtit rycka mig bort af händelsernas ström!
I dag har min principale en tillställning, visserligen ej tilltagen i så stor skala, som de stadigboende sockneboernas, men likväl stor nog.
Det kan vara femtio personer bjudna.
Jag har dragit mig ifrån salongen, för att en gång i mitt album kunna omtala saker, som äro rätt färska och som passerat rätt nyligen.
Abelin var nog artig att dansa med mig nu, såsom förut.
Men det plågar mig, att nödgas dansa med en man, åt hvilken jag gjort ondt.
Axel dansade med mig denna gång.
Bland annat som han sade, minnes jag:
-- Lofva mig någonting, Celia!
-- Ja, ja, goda Axel.
-- Lofva mig, om jag dör förrän du, lofva mig då, du himmelska Celia, att gråta på min graf!
-- Ja, ja, ja, lilla Axel; om så går, så skall jag visst gråta.
Tror Axel annat!
Men kan Axel lofva mig någonting i stället?
-- Åja, det kan jag visst lofva.
Hvarför icke det?
Jag lofvar; den dag Celia blir gift med honom der, skall jag gråta så, som om Celias lycka vore i grafven. -- -- -- --
Glacen är serverad och musiken spelar upp.
En timme sednare.
När jag kom in, såg jag v.
Degen i samtal med min principale, och efter vanligheten tycktes samtalet vara mycket animeradt.
Jag tyckte icke om, att hennes blickar på honom i hast blifvit så varma.
Hon kunde, tycker jag, skänka de varmaste blickarne åt assessorn.
-- När Josef (det namnet låter verkligen bättre) såg mig, kom han snart till mig, och åter voro vi ett par i kotiljongen.
Och vi talade mycket ibland, och ibland voro vi mycket tysta.
Just då dansen slutades, gjorde han mig en fråga, som kom min blod att sjuda varmt och min barm att svalla högt.
Jag minns icke, hvilken frågan var, men ..... jag kunde ej svara derpå.
Då tryckte han sakta min hand och hviskade.
Men fast han hviskade, tyckte jag att denna röst, med dess obeskrifliga färgton, bordt höras öfver hela verlden.
Han hviskade: -- ni älskar mig, tack, tack!
Såsom ett flor föll öfver min själ; allt försvann såsom ett töcken för mina ögon.
När jag vaknade, voro många omkring mig och bestänkte mina tinningar med vatten.
Jag hade legat sanslös i Josefs armar, men jag kom mig åter.
Godt, att man lossat upp den trånga klädningen och snörlifvets tyranniska band.
Nu får bröstet svalla desto friare; men äfven nu arbetar det våldsamt.
Är kärleken sådan?
Här sitter jag ensam, ensam, med den frånvarande till sällskap!
Och jag skrifver detta i en outsäglig glädje och smärta.
Åbo d. 16 Jan.
Hvad mitt rum förefaller mig ovanligt.
Märkvärdigt ändå, att allt förändrat färg, i det yttre, sedan min själ förändrat färg, i det inre!
Menniskorna fira marknad som bäst.
Hvar och en tror sig ha något vigtigt att uträtta.
Så har äfven jag förr trott mig ha vid marknader.
Nu tycker jag min närvaro derute är mindre nödig.
»Här sitter jag ensam, ensam med den frånvarande till sällskap.«
Huru mycket ljuft hade jag icke att uppteckna, så mycket, att ... jag allsicke hunne uppteckna så mycket.
Någonting måste jag väl ändå uppteckna.
Det blir naturligtvis om Josef.
Josef är den sol, omkring hvilken Celias stjerna vänder sig.
Jag är ett blad i hans lefnads bok.
Huru sade Josef Felixdagen?
-- Förlåt mig, Celia, gårdagens ord.
De voro sagda i ögonblickets ingifvelse, utan beräkning.
Jag minnes dem icke mera -- svarade jag, men kände, huru högt jag rodnade öfver denna osanning.
-- Förlåt mig -- återtog Josef -- ty jag älskar er.
-- Jag svarade intet; han såg på mig; det påkom mig ett begär att närma mig honom.
Våra själar möttes på en gång som våra läppar.
Förlåt mig, min Gud, att jag icke kan beskrifva den salighet, du skänkte mig i den första kyssen!
Celia är stum och fattig.
d. 22.
Josef är i staden.
Han har förordnande att skifta mark i närheten af staden.
Ofta, ofta skall han vara hos Celia.
Vi äro nu hvad man kallar förlofvade, visserligen icke éclat, men icke heller i hemlighet.
Huru kunde det äfven förblifva en hemlighet?
När någon bryr mig för Josef, så kan jag ju icke dölja den glädje, jag deröfver känner.
Jag rodnar.
Det är ändå så roligt.
Men det bästa af allt är ändå, att äfven Josef rodnar.
Han kan rodna!
Det trodde jag icke om honom förrän i går, när min principale brydde honom.
Josef har en stor sjelfbeherrskning, men äfven för honom kunna stunder finnas, då känslan tar ut sin rätt.
Deråt är jag så innerligen glad.
Jag finner, att han ändå icke är ett altför högt väsende för min kärlek.
Jag finner, att han är en menniska, som är tillgänglig för menskliga känslor.
Ja, efter det Josef rodnade, är jag icke mera alls rädd för honom.
Jag vågar skämta med honom, jag vågar tala med honom så barnsligt, som jag icke skulle våga med någon annan.
Och hvad det då fröjdar mig, när han säger, att jag är alldeles barnslig.
Ty jag vet att Josef anser barnasinnet vara det högsta.
Men ännu ljufvare är, då han, smittad af mitt exempel, sjelf blir barnslig.
Han hittar då på så många små oskyldiga upptåg, att jag anser det vara omöjligt att med honom nånsin ha ledsamt.
Jag vågade i går afton en anmärkning, som lutade ditåt.
Då sade han leende:
-- Det kan vara så godt att min Celia tycker så, ty vet Celia, tiden räcker nog till, att ha ledsamt med sin man.
Det är väl så utsedt, att vi skola bli man och hustru.
Åter rodnade jag, ty jag hade aldrig förrän nu kommit att tänka på det han sist sade.
Jag hade blott instinktmessigt anat sådant.
Det var liksom Josef skulle kunnat läsa i min själ, ty han sade: