Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vågar nu ej längre uptaga tiden, men hoppas det sagda vara nog för att visa, det nyssnämnda Författning i vissa delar är Den 17 Juni t. m. 861 orättvis och olämplig, samt anhåller, att R. o. Ad. ville besluta det stadgande: , att Kongl. Brefvet d. 17 Okt.
1778 uphäfves uti allt hvad som kan anses innefatta hinder för barnmorska eller annan person, att till vederbörande prestman, för anteckning vid dop, eller till barn, eller till dess målsman lemna nödig uplysning ang:de barnets moder.
Hr Carleson har föranledt mig att begära ordet.
Han sade nemi., att genom uphäfvande af ifrågav:de Kongl. Bref skulle ogift qvinna, som framfödt oäkta barn, benämnas i offentliga handlingar mindre ärlig, och att vid dop skulle skillnad göras emellan äkta och oäkta barn.
Ledamöter af PresteSt. uplyste likväl inom Utsk., att särskildta formulärer icke finnas för dop af de sednare barnen, och min öfvertygelse är, att det icke kan falla någon prest in, hvarken att göra en sådan skillnad eller att vid lysning framhålla qvinnans fall.
Deremot förbigick
Hr Carleson den vigtigaste punkten, som stadgar, att qvinna, som vill å okänd ort förlossas, skall lemnäs ostörd, och att barnmorska icke må npgifva namnet på qvinna, som'föder barn.
Det är temligen klart, att om denna författnings syftemål skall vara, att bereda qvinna tillfälle att, utan att begå barnamord, undgå det, som skulle blifva följden af barnets tillkomst till verlden, måste hon på en annan ort framföda sitt barn och emot betalning låta det upfostras af andra.
Följden häraf blir åter, att endast bemedlade personer kunna begagna sig häraf.
De fattige kunna det icke, och för dem återstår endast att söka förmå lägersmannen, eller rättare barnets fader, att bidraga till barnets underhåll.
Eli föreg:de talare har redan ådagalagt, att qvinnans rättighet att å främmande ort föda barn, i hög grad missbrukas, och mångå bland PresteStus ledamöter i Utsk., och deribland en högt upsatt prestman, hvars vittnesbörd icke kail jäfvas, intygade, att
Författningen missbrukas på det mest förvånande sätt, så att personer, tillhörande både herreklassen och allmogen, framföda barn hos barnmorskor, och efter förlossningen eller tillfrisknandet aflägsna sig, utan att man vet hvarthän de gå.
Författningen innehåller äfven ett omhuldande af qvinnan, hvilket, enligt min åsigt, icke bör finnas, och omedelbart efter Författningens utfärdande begärde presterskapet också dess uphäfvande
Det är nu icke möjligt för barnet att få veta hvem dess moder är, oaktadt det måste vara en bland de menskliga rättigheterna, och hvarthän leder det väl, att man gifver barnet dess rätt efter modren, men barnet icke får veta hvem modren är.
Det blir ju ett kaos, och ehuru jag icke vill tillerkänna oäkta barn arfsrätt, kan jag likväl icke förneka dem rättigheten att veta hvem modren är.
Slutligen vill jag nämna, att denna författning står i strid med Kongl. Förordmn d. i Maj 1 85 5. 1 Kongl. Brefvet d. 17 Okt. 1778 stadgas, att lägrad qvinna icke får utestängas från nattvardens begående, hvaremot nyssnämnde Kongl. Förorda. säger, att den, som är dömd för lägersmål, skall undergå enskild skrift hos kyrkoherden i den församling der brottet skett, och vidare, att samma person icke får nyttja salighetsmedlen förr än en - 362 Den 17 Janl f. m. skilda skriften är undergången.
Af Hr Carlesons yttrande synes det sora om han ansåg 1855 års Författning icke tillämplig på qvinna, som låtit sig lägras.
Mig synes det fullkomligt tydligt att så måste ske, och det strider bestämdt emot Författms anda, att qvinna icke skall upgifva sitt namn.
Jag anser således, hvad jag äfven i min reservation upgifvit, att, med undantag af 5:te morn., 1778 års
Bref bör uphäfvas, och yrkar således återremiss.
Jag är förekommen af den siste talaren och skall blifva kort.
Det har alldeles icke förvånat mig, att, då en värd talare tillförene förebrått mig att vara för mycket katholskt sinnad, man nu tillvitar mig att vara för mycket protestantiskt, och i öfrigt får jag förklara samma värde talare, att alla de anmärkmr man gjort emot min person eller emot mina åsigter icke skola rubba min öfvertygelse.
Jag måste först genom giltiga skäl öfverbevisas.
Skulle jag hafva sagt, hvad jag dock bestrider, att förnämsta anledmn till den öfverhandtagande osedligheten vore tillvaron af 1778 års Kongl. Bref, så skulle jag hafva begått ett stort misstag.
Min afsigt har endast varit, att visa, det just detta Kongl. Bref lemnat ett fritt spelrum för sedeslösheten.
En hvar vet, att källan till osedlighet har djupare grunder än ett Kongl. Bref, och måste sökas i en försvunnen religiositet.
Det sedliga tillståndet kan icke genom en Författning återställas, och skall det kunna återställas, måste det ske genom ett återkommande troslif.
Mina motståndare hafva sagt, att det vore skäl att skona en på fall bringad qvinna.
Jag medgifver det; men det är ännu mera skäl att bereda den fallna qvinnan uprättelse.
Jag hemställer, huruvida uti modrens förskjutande af sitt späda barn ligger något skäl till skonsamhet.
Efter min upfattning af kristendomen, ligger försoningen just i erkännandet af brottet, i främsta rummet inför Gud och i det andra inför barnet, som hon framfödt, men nu vill förneka sin moderskärlek.
Om man icke vill lägga lök på laxen, såsom en värd talare uttryckte sig, så måste också modren icke lägga sten på börda, och hon gör det, såvida hon icke erkänner sig vara, hvad hon är, barnets moder, och genom sitt handlingssätt visar sig förtjent af detta namn.
Man har äfven sagt, att ingen kan slå sig för sitt bröst och säga att han är bättre än andra.
Skall detta hafva afs:de på 6:te budordet, så är det i san ning en naiv bekännelse af den hedervärde talaren.
Han hade icke behöft göra den.
Han hade kunnat sluta den inom sig sjelf.
Det hade varit mer tillfredsställande att få hysa bättre tankar om honom.
Men om än, i afs:de på 6:te budordet i dess aldra krassaste bemärkelse, ingen kan här säga sig vara utan synd; skulle man väl derföre vilja stifta en lag, som gynnade synden och legaliserade densamma.
— Källan för all lagstiftning måste ovilkorligen vara ren, och hvilar lagen icke på en sann, hög och klar grund, så är den en lögn.
Jag hemställer, om man kan säga, att det Kongl.
Bref vet, hvars uphäfvande jag så lifligt önskar, hvilar på en ren och sann grund?
Jag tror snarare, att det Kongl. Brefvet, så länge det qvarstår i gällande kraft, skall, äfven om den brottslige på manliga sidan bötfälles, ådagalägga att, endast man kan Den 17 Juni f. m 363 begå lasten i tysthet, man har rättighet dertill.
Såsom skäl för bifall till Utsk:s Betänk., har man bland annat anfört, att endast presterskapet ifrat för det Kongl. Brefvets uphäfvande.
Detta må vara en sanning; men hvad är väl orsaken, om icke den, att de vant dertill tvungne af sin egen ställning och såsom förvaltare eller handhafvare af kyrkolagen, som ålligger presterskapet att vaka öfver sedligheten, och således äfven att vaka öfver och föra talan för det olyckliga barn, som lödes af okända föräldrar.
Jag tror således, att den hedervärde talaren icke behöft till stöd för sitt yrkande åberopa, att endast presterskapet önskar uphäfvande af 17 78 års Kongl. Bref.
Jag är öfvertygad, att lian skall tinna sitt nu afgifna yttrande stå i fullkomlig strid med det han afgaf i fråga om oäkta barns arfsrätt.
Således, vill den hedervärde talaren vara konseqvent, måste han påyrka att barnet får föräldrar, ty får det icke föräldrar, kan det icke heller få något arf.
Jag yrkade sista gången bifall till den Betänk, vidfogade reservation; men då reservanten, Hr Adlercreutz, begärt återremiss, afstår jag från mitt yrkande och förenar mig med honom.
Då här en viss vigt blifvit lagd derpå, huruvida barnamordens antal i sednare tider ökats eller icke, äfvensom å de motiv, som till sådana pläga föranleda, och då ingen bättre än jag bör vara i tillfälle att härom ega kännedom, enär till min embetsbefattning sedan år 1842 horf, att emottaga och till sina resultat framlägga domstolarnes officiella redogörelser i dessa afs:den; så finner jag mig böra yttra hvad jag derom vet.
— Jag kan då till en början genast förklara, att barnamordens antal, i förhållande till folkmängden, icke kan sägas hafva den sednare tiden ökats.
Hr Just.StatsMinisterns på domstolarnes upgifter grundade underd. embetsberättelse visar nemi., att de åtalade barnamordens antal, hvilket åren 1830 t. o. m. 1856 vexlat mellan minst 10 (år 1842) och högst 32 (år 1848), utgjort i medeltal för hela tiden 18, under de fem åren 1836 —1840 medeltal 28, åren 1841 —1845 i medeltal 27, samt att antalet deraf år 1856 ytterligare nedgått till 25.
— Men, äfven om det således måste erkännas, att barnamordens antal på den sednaste tiden förminskats, så synes mig dermed alldeles icke vara bevisadt, hvad man synes benägen att antaga, eller att 3 778 års Kongl.
Bref upfylit det dermed åsyftade ändamål, såvidt nemi. som detta varit, hvad här blifvit påstådt, att verka minskning i antalet af barnamord.
De enda i sådant afs:de uplysande statistiska upgifter vi ega, äro Tabellverkets, på presterskapets års- och femårs-berättelser grundade, rörnude antalet af mördade barn.
Enligt Sundh.Koll. underd. berättelse om medicinalverket i Biket för år 1851, skall, från Tabellverkets början år 1749 till år 1770, antalet af mördade barn i Sverige jemte Finland vexlat mellan 8 och 15.
Det utgjorde i Sverige ensamt åren 1771 —1775 i medeltal 6, upgick åren 1776 —1780 till 10, förblef under 2:ne derpå följande femårsperioder vid pass 8, och ökades derefter 1791 —1795 till i medeltal 8,6, åren 1796—1800 till 9,2, åren 1801 —1805 361 Den 17 Juni f. m. till 14,6, o. s. v.
Långt ifrån att, genom sin tillkomst hafva tjena t till minskning, synes alltså denna Författning snarare hafva medfört förökning i barnamordens antal.
Den förminskning, som nu, sedan år 1848 — sjutio år efter Författningens tillkomst — inträffat, måste alltså ega någon deraf oberoende orsak.
Såsom sådan kan icke osannolikt betraktas ökadt välstånd och lättare utvägar till arbetsförtjenst, samt derigenom äfven till oäkta barns underhall, mahanda jemväl minskad känslighet för den vanära, obarns framfödande utom äktenskap i allmänna tänkesättet medför.
Åtminstone är det visst, att uti domstolarnes upgifter till Hr Just.StatsMinistern dessa motiv allt mindre ofta förekomma såsom ledande till barnamord. Reservanten, Hr Adlercreutz, anmärker med rätta, att, »under sken af att söka förekomma barnamord, lemnar den ifrågav:de Författningen åt häfdad qvinna, som önskar dölja sitt hafvande tillstånd och göra sig qvitt det för hennes framtid besvärliga barnet, uttrycklig frihet att kasta det ut i verlden, utan vård af sin moder eller ens kännedom om henne; ja, än mera, den bereder den lättsinniga och samvetslösa modren det yppersta tillfälle att, okänd och ostörd af andra, genom våldsam eller vårdslös behandling, sluta det arma barnets lif.»
Han tillägger: »och att Författningen blifvit för sådant ändamål begagnad, derom finnes månget ojäfaktigt vittnesbörd.» Uprörande erinringar om sådana, allmänt kända »vittnesbörd och om andra afskyväckande följder af denna Författning, hafva af motionären och Hr von Koch blifvit gjorda.
Jag vill derföre inskränka mig till att endast söka ådagalägga, huru mot all sund lagstiftnings princip stridande Författningens innehåll är.
Det är en i alla tider erkänd och af erfarenheten på det mest afgörande sätt bestyrkt sanning, att hoppet och lättheten att kunna dölja brott och förseelser äro bland de vanligaste anledningar till lagöfverträdelser.
Huru många sådana skulle icke hafva blifvit ogjorda, om gerningsmannen vetat eller med sannolikhet väntat sig att vara bevakad, och att missgerningen skulle blifva uptäckt?
— Nn säger det Kongl. Bref, hvars bibehållande af Utsk. och flere talare här förordas, det ändamålet dermed varit, att för lägrad qvinna »underlätta döljandet» först af hafvandeskapet och sedermera af förlossningen.
Ingenting är således naturligare, än att hon, på sätt en bedröflig erfarenhet vittnar, följande denna af lagstiftaren sjelf anvisade viig, begagnar densamma och de medelst Författningen beredda o’ o o _ .... utvägar äfven att döl ja de medel, genom hvilka hon undanrödjer sitt foster eller sitt barn?
I fullkomlig motsats till hvad Författningen bjuder och LagUtsk. tillstyrkt må såsom lag bibehållas, yttrar sig Sundh.Koll., uti dess ofvan åberopade, förtjenstfull» årsberättelse: »barnamordet är ett bland de gröfre brott, som lättare än många andra kan undandölja» och förblifva af lagen ostraffadt.
Det hör ock otvifvelaktig! till antalet af de brott, som, genom tillbörlig upmärksamhet på qvinnan, sedan hon misstänkts vara hafvande, skulle lätt och säkert kunna förekommas.
— Skälet att söka enslighet vid förlossningen och just derigenom dubbelt blottställa sig att af sinnesrörelserna öfverväldigas, hämtar qvinnan hufvudsakligen af föreställningen att hon lyckats
Den 17 Juni f. m. 3«IS dölja sitt hafvandeskap, och nu blott behöfver ytterligare dölja frukten deraf.
Om deremot den ogifta qvinnans hafvande tillstånd i tid upmärksammas, och hon af husbondefolk, anhöriga, husfolk eller andra vederbörande ömt och allvarligt derom underrättas och tillförsäkras biträde i afs:de på medlen för barnets försörjande, så äro dermed ock de vådligaste bevckelsegrunderna för barnamordet undanröjda.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, och hvad af andra talare i lika syftning blifvit yttradt, tillstyrker jag bifall till Hr Adlercreutz^ reservation, d. v. s. att Kongl. Brefvet d. 17 Oktober 1778 må till hela sitt innehåll uphäfvas, med undantag endast af 5 morn., deri stadgas, att lägrad qvinna eger att skriftligen erkänna sin förbrytelse.
Anckarsvärd, Carl Henr:
Ogerna upträder jag i ett ämne, som blifvit af föreg:de talare fullständigt utveckladt.; men då man yrkat återrerniss och jag icke kan göra mig rätt fattlig nödvändigheten deraf, anhåller jag att få yttra några ord till bestridande af denna återrerniss.
Hr Hjerta och i synnerhet
Hr Carleson hafva åtminstone på ett för mig ganska öfvertygande sätt stadgat mitt omdöme i frågan.
Den sednare hemställde till It. o. Ad., huruvida de vilja återinföra allt hvad som genom 17 78 års Kongl.
Bref blifvit undanröjdt i fråga om en hafvande qvinnas olyckliga belägenhet, då hon saknar den, som bör ansvara för hennes barn.
Hr Tham har, som mig synes, här ådagalagt, att upsigten öfver sedligheten måtte vara särdeles vidsträckt hos det Högv.
Ståndet, då han sagt, att, om icke hans presterliga ed förbjöde sådant, han skulle kunna anföra många exempel på barnamord under första perioden af adelsen; men jag frågar honom, om han icke genom uphäfvandet af den anbefallda förtegenheten skulle finna sig betagen den ljufliga pligten, att kunna på sedlighetens väg återföra en sådan för honom sig bigtande fallen qvinna.
.Tåg kan icke inse vinsten af borttagandet utaf denna i lag anbefallda tystnad om qvinnans förseelse, och hvarigenom hon blottställes för den skam, som motionären sagt ligger i sjelfva brottet.
Men låtom oss betrakta saken ur sin enkla och rätta synpunkt.
Hvari ligger val egentliga orsaken till barnamord?
Utan tvifvel i mannens lättsinniga förskjutande af qvinnau och i hans förnekande att deltaga i hennes olyckliga belägenhet.
Deri ligger orsaken, och förr än vi undanröjt orsaken till brottet, finnes icke heller någon anledn. för handen att ännu mera tungt göra ansvaret för den arma qvinnau, som alltid är den anfallna, den olyckliga, och således minst brottslig af de båda personerna.
En talare har med statistiska npgifter uplyst, att barnamorden i sednare tider, relativt till folkmänuden, icke ökats, utan snarare förminskats.
Jag hemställer då, hvarföre vi skola förkasta den vackra bilden från Konung Gustaf III:s tid, barn af den mildare lagstiftning, som vi nu till följd af tidens kraf söka tillegna oss.
Hr v. Köchs yttrande fattade jag icke riktigt, meri jag tror att det åsyftade, att man geuoru ett lagbud skulle stadga, att oäkta barn icke 366
Den 17 Jnnl f. m. skola förblifva i okunnighet om sin moder.
Jag tror, att ett sådant stadgande icke hörer till denna fråga i dess nuv:de skick, och att på grund deraf en återremiss icke bör beviljas.
I alla fall ser jag icke, hvartill ett sådant lagbud skall tjena, och icke heller att det står i öfverensstämmelse med 1778 års Kongl. Bref, hvilket tvertom skulle genom ett dylikt tillägg alingsnäs från hvad man med det Kongl. Brefvets utfärdande åsyftat.
Jag minnes icke Hr v. Köchs ordalag, man jag tror att han ville, det man genom offentlig myndighet, genom barnmorska och dylikt skulle erhålla kännedom om namnet på barnets moder.
Jag hemställer likväl, om detta kan vara riktigt.
Hvilka olyckor inom familjer skulle icke upkomma, som likväl nu undanrödjas just genom den anbefallda förtegenheten.
På grund af alla dessa skäl anhåller jag om bifall till Betänk.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 0 e. m.
Då jag understödt motionen om oäkta barns arfsrätt, hvilken motion förutsatte, att modren skulle erkänna sitt barn, hvarförutan naturligtvis någon arfsrätt icke kan komma i fråga, kan jag icke annat än anse att konseqvensen fordrar, det jag fullföljer detta yrkande, nemi. att modren bör erkänna sitt barn.
Jag medgifver visserligen, att om 1778 års Kongl. Bref skulle, såsom motionären upgifvit, endast befordra i st. f. att undanrödja hvad med detsamma varit afsedt, skulle jag icke ett ögonblick tveka att påyrka uphäfvande deraf; men då jag betviflar riktigheten af motionärens upgift, hvilken erfarenheten icke heller besannat, kan jag icke instämma med dem, som önska uphäfvande af detta Kongl. Bref.
Hrnne torde icke kunna förneka, att förhållandena nu äro helt annorlunda än år 1778.
Straffbestämmelserna för lägrad qvinna äro nu-mycket mildare än då.
Vanäran var då mycket större än nu.
Går man således till motiverne för barnamord, så skall man finna, att icke blygsel öfver förseelsens updagande ut_ gjort motivet till dessa mord, utan de hafva varit föranledda antingen af nöd eller ock af ett lättsinne, som haft sin grund i något helt annat än blygsel.
Jag tror således, att ändamålet med detta Kongl. Bref numera icke kan vinnas, och att en förändring deri bör göras.
Ur denna synpunkt instämmer jag i Hr v. Köchs förslag och anhåller om återremiss.
Genom detta hans förslag skall, enligt min åsigt, det blifva möjligt för ett oäkta barn att få veta hvem dess moder är.
Efter den vidlyftiga diskussion, som i ämnet förevarit, skall jag fatta mig helt kort.
Jag kan icke underlåta, att ånyo erkänna såsom ett aktningsvärdt motiv hos motionären och hos dem, som understödt honom, att om den genom 1778 års Kongl.
Bref sanktionerade hemligheten om barnaföderskor uphäfves, skall sådant afhålla qvinnan från lättsinne, och jag går så långt, att jag gerna vill erkänna, att i denna serskildta punkt, sein Hr v. Koch vidrört, eller skyldigheten för barn - I) e n 17 Jan 1 f. m. 367 morska att för presterskapet yppa modrens namn, ligger ett medel till målets vinnande; men längre vill jag icke gå.
Den förste talaren har sagt, att en lagstiftning icke må grundas på tillåtandet af en synd; men detta kan icke hårdraga en slutföljd så långt, att 1778 års Kongl.
Bref generelt är grundad på tillåtelsen af en synd.
Det innebär, om man så vill, fördragsamhet med en synd, men alldeles icke en approbation deraf.
I samhället finnas vissa förhållanden, som man i allmänhet skyr att vidröra under samtal.
Det är vissa förhållanden, hvilka upsökas, likasom nedanföre de frågor, som äro föremål för undersökningar i samhällslifvet eller i den litterära meningens vexlingar; men då man resonnerar som lagstiftare, måste man stundom beröra dessa förhållanden, och då tvingas man att nämna dem vid deras rätta namn.
Ur denna synpunkt måste jag hemställa till de talare, som äro mina motståndare, om de kunna upgifva ett sätt, hvarigenom man kan förekomma umgänge emellan ogifta af de båda könen.
Kunde de efterkomma denna min önskan, så skulle jag i allo instämma med dem deri, att man kan göra lagstiftningen så sträng som möjligt; men nu tager jag mig friheten påstå, att om de än lägga sina hufvuden tillsammans och fundera derpå huru mycket som helst, kunna de icke åstadkomma något dylikt.
Såsom det nu är har förhållandet varit sedan verldens skapelse och kammer att länge så blifva.
Derföre veta vi också, att den synd, som begås genom att afla barn utom äktenskapet, är så till vida en konventionel synd, som den icke varit ansedd såsom någon synd, i de länder der äktenskap efter vår ritual ieke varit stadgade.
Också har vår egen lagstiftning kommit derhän, att barns födande i lägersmål icke anses såsom ett brott, ty vore det ett brott, skulle straff derför äfven vara stadgadt, och såsom straff kan ingalunda algiften till kyrkan anses.
Det är således af lagstiftaren betraktadt endast såsom en förseelse.
En talare har ogillat min anmärkt!. , att endast PresteSt. har vid Riksdagar påyrkat uphäfvande af 1778 års Kongl. Bref, och han har grundat sitt ogillande derpå, att presterskapet är bäst i tillfälle att bedöma verkningarna af det Kongl. Brefvet.
Vi känna likväl, hurusom presterskapet i alla tider af verkligt och varmt nit föraniedts att gå för långt.
Vi erinra oss hvilka begrepp som funnos, icke för hundra år sedan, utan i vår barndom, och jag påminner mig ganska väl, att jag under min vistelse vid universitetet läste en theologisk lärobok, nemi. Wcldikers Theologi, der det uttryckligen sades, att Socrates icke kunde blifva salig.
Vi påminna oss äfven Godeuii barnafrågor, deri helvetet betecknas i konkret form, och det säges, att man der ständigt skall brinna i eld och svafvel.
Möjligen finnas ännu i våra dagar dem, hvilka vilja återföra oss till sådana begrepp.
Vi veta, att PresteSt. likväl frångått dessa begrepp allt mer och mer, och att presterskapet här i Stockholm icke betraktar
Frälsarens nedstigande till helvetet i dess konkreta form, utan fastmera som en allegori.
Tiden utsträcker sina verkningar äfven, till de mest konservativa, och enl. min åsigt är detta händelsen mera i detta än i alla andra fall.
I den sednast af OfverStåthJSmb. afgifna femårsberättelse inbemtas, att af Zi tjenstefiickor hafva 18 eller 19 framfödt barn. 368 Den 17 Jani f. m.
Detta är af så stor faktisk betydenhet, att lagstiftaren måste taga detta faktum som det är och derefter rätta sitt förfarande.
Det går icke an att taga ett steg för långt tillbaka, utan man måste söka finna sig i hvad man icke kan hjelpa.
Jag får hufvudsakligen på denna grund yttra, att om än det är önskvärdt att få den punkt ändrad i 1778 års Kongl. Bref., som angår barnmorskas skyldighet att förtiga barnaföderskors namn, skulle jag likväl icke vilja återremittera Betänk., isynnerhet sorn jag tror att 2 Stånd redan bifallit detsamma.
Jag erkänner villigt det välmenta i syft ningen af dessa motioner, och att möjligen ifrågav:de Kongl.
Bref icke haft goda verkningar; men, mine Hrr! en sak är att klaga öfver: sedeslösheten i samhället, och en annan är, att utfinna det rätta medlet att utrota denna sedeslöshet.
Om likväl detta alltid lyckas genom lagstiftnings-åtgärder, derpå tviflar jag.
Roten ligger långt djupare, än att lagstiftaren genom stränga föreskrifter kan motverka det onda.
Om jag än icke till alla delar kan instämma i den siste talarens motivering för bifall tili Betänk., tror jag likväl att ganska många skäl finnas för ett sådant bifall.
Klagan öfver det Kongl.
Brefvet har länge varit förspord, och endast 8 år efter dess utfärdande begärde presterskapet ändring deri.
Jag kan icke kortare besvara eller vederlägga de här gjorda invändningarna, än genom upläsande af K.
M:s svar på presterskapets anhållan om det Kongl. Brefvets uphäfvande.
M:s svar, afgifvet d. 20 Nov. 1780, lyder sålunda: »K. M. har med Nåd. välbehag uptagit hvad uti en underd. skrifvelse vid sisth Riksdag PresleSt. anfört, ang:de 1778 års Cirkulärbref, och det dermed åsyftade ändamål af barnamords förekommande.
Det blir alltid ett vedermäle af PresteSt:s nit för ärbarhet och goda seder. K. M. känner deras dyra ansvar uti denna del, men ock det större och vidsträcktare, som Konunga-embetet åtföljer.
När lärare genom undervisning och efterdöme gå sina åhörare tillhanda, bägge skyddas och upmuntras, blir mycket hulpet, men icke allt.
Der tager lagstiftningen vid, af alla omsorger den svåraste.
Om deruti icke rätta grunder följas, blir den till intet nyttig, ofta obillig, mången till förderf, ingen till uprättelse.