Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under mer än åtta dagars tid hade jag sett denne man beständigt hos min fästmö, komma hvad stund på dagen jag ville, jag tänkte att jag som Sophies man skulle få den hugnaden att lika ofta i mitt hus se den för mig föga välkomna gästen, och jag tänkte på medel att aflägsna honom.
Men det var icke godt, ty Sophie skulle visst fortfara att äfven som fru vara honom mycket bevågen, och jag förutsåg att ett ohöfligt uppförande mot Öfverst-Löjtnanten skulle bli första signalen till oenighet emellan mig och min hustru.
Jag undrade storligen att Sophie, som alldeles icke tycktes älska mig mera eller ens bry sig om mig, utan endast sysselsatte sig med den briljanta militären, icke längesedan gifvit mig ringen tillbaka, utan ännu ständigt talte om lysningskalaset och brölloppet.
Det hade då bordt vara jag som slog upp partiet, men af en falsk ärekänsla hade jag icke gjort det, och gjorde jag det nu då förbindelsen var så långt avancerad, fruktade jag att i medmenniskors omdöme icke passera för hederlig karl:
Jag såg framför mig en evighet af qval vid Sophies sida och hade dock icke mod att stiga ett steg tillbaka från afgrunden hvari jag var färdig att störta.
I dessa sorgsna tankar fördjupad, väntade jag ännu en stund förgäfves att Sophie skulle komma ut.
Då blef jag ond och gick att söka henne i hennes kammare.
Jag passerade stora och lilla förmaket, jag kom in i kabinettet inom hvilket Sophies rum var beläget.
Dörren till detsamma stod halföppen, tvekande om jag skulle gå längre eller icke, stannade jag ett ögonblick och hörde tvenne röster derinne, nemligen Sophies röst och en mans.
Jag blef naturligtvis nyfiken och gick ännu några steg, men stannade åter då jag ännu hörde de begge rösterne.
Min vrede ökades och svartsjukan uppflammade häftigt, ty jag trodde mig igenkänna Öfverst-Löjtnantens röst i den talande mannens; jag inträdde och fann Sophie sittande på soffan med honom vid sin sida.
Dagen förr än lysningen skulle uttagas, är hon så road af min rival att hon ej kan lemna honom för att gå ut och tala vid sin fästman eller bedja honom stiga in – ty hon visste att jag var der, betänk det Herrman! sätt dig i mitt ställe och säg om du icke skulle blifvit ursinnig af harm?
– Och tror du väl att min lättsinniga dam såg förlägen ut?
Nej, tvertom trädde hon emot mig med sin vanliga stolta hållning och tackade mig ironiskt för det jag ökade sällskapet:
Derpå satte hon sig åter och gaf mig flera retande stickord.
Jag sparade ej att å min sida säga henne några sarkasmer, ty jag var ond.
Sophie tog ändtligen humeur och vår konversation som börjats med halft skämt blef verkligt alfvarsam.
Vi ordvexlade länge och häftigt, hvarunder Öfverst-Löjtnanten visligen tog sitt parti och smög sig oförmärkt ut.
Slutligen drog min upphetsade sköna förlofningsringen af fingret och kastade den på ett bord.
”Det är slut mellan oss,” sade hon kallt. ”Gud ske lof!” svarade jag med samma köld och kastade äfven min ring på bordet.
”Jag har redan en annan fästman som skall bli mig mera tillgifven,” sade hon i det hon påsatte ringen med sitt namn, som jag burit. ”Gratulerar,” sade jag lugnt i det jag åter påsatte min, med mitt eget namn som hon burit och som blott gick på mitt lillfinger.
”Jag har också redan en annan fästmö som skall veta värdera mitt hjerta,” sade jag i det jag närmade mig till dörren. ”Gratulerar,” ropade hon, och jag skyndade ut.
Men mitt öde ville att jag ej skulle slippa så lätt: ty jag mötte i tamburen gubben B ... som frågade hvart jag ilade och hvarföre jag såg så vild ut.
Jag svarade ingenting utan ville skynda utför trappan; men han fattade mig i armen och ville nödga mig att åter inträda i salen, emedan han ville komma öfverens med mig hvad tid vi följande dagen skulle gå till presten.
Derom behöfva vi icke mycket ventilera, ty det blir ingen lysning af – Farbror! sade jag och stretade åter för att komma till trappan.
Men om gubben fasthållet min arm förut, gjorde han det ännu mera nu, och tvang mig ändtligen att inträda i salen, der han med hög röst ropade på Sophie.
Hon kom och han bad att få förklaring på hvad jag yttrat.
Sophie instämde kallt i hvad jag sagt: att det ej skulle bli någon lysning af.
Fadren stod alldeles förvånad och begärde för Guds skull få veta skälet, och hvem som var orsaken att partiet var uppslaget.
Då började Sophie och jag att tala på en gång med en sådan ifver, att gubben blef alldeles rådlös och började skrika att vi skulle skona hans öron och tala en i sender.
Sophie, som fruntimmer skulle då naturligtvis tala först; hon klagade att jag varit försmädlig emot henne, emedan hon som värdinna i huset konverserat med Öfverst- Löjtnanten som kommit dit på visit.
Jag tog då ordet och bad hennes far sjelf dömma om icke hvar och en fästman kunnat bli ond då han fann sin fästmö så betagen af konversationen med hans rival att hon icke en gång låtsade veta af den som hade största anspråk på hennes välvilja.
Gubben rynkade pannan och teg; efter en stund yrkade han på förlikning oss emellan, men då vi ingendera syntes böjda derför, lät han mig ändtligen gå, sedan jag gifvit ett heligt löfte att besöka honom någon dag på kontoret.
Nå väl! bror – hvad säger du om en sådan komedi?
Jag tycker mig se huru du slår dig än för pannan än på knät och gapskrattar.
Ja, du må väl skratta – jag hade lust att göra det sjelf om jag ännu icke vore i den olyckliga belägenhet då man sväfvar mellan fruktan och hopp.
Du kan väl föreställa dig att jag nu vill begära Mathildas hand och i den afsigten har jag sökt B ... på hans kontor flera dagar å rad, men alltid fått det svaret att han var borta eller uppe i sina rum.
I afton skall jag dock åter gå dit, emedan det då är dagen då han afskickar bref till utrikes orter och han vid sådana tillfällen alltid är på kontoret.
Jag skall nu framföra min anhållan och kan det så mycket mer som jag i dag fått veta att Sophie i går förlofvades med den resande Öfverst-Löjtnanten.
Emellertid fruktar jag ett afslag – det skulle döda mig.
Farväl min goda Herrman! du skall snart få flera underrättelser från Din
Trogne vän och broder
Mathilda blir min! min, min för evigt!
o fröjd! o sällhet för stor för en dödlig!
Hennes far har lemnat sitt samtycke och jag tviflar icke om hennes eget, ty jag vet att hon älskar mig.
Brefvet till dig var längesedan försegladt, men som det ännu icke var skickadt på posten, uppbröt jag det för att öka det med denna lapp som innehåller berättelsen om min lycka.
Jag gick i dag klockan sex på aftonen till Grosshandlar B., hvilken jag fann på sitt handelskontor.
Som han alltid bemött mig med innerlig godhet, och säkert fann att jag hade skäl att förtörnas och att Sophie hade orätt, ehuru han icke vågade säga henne det (till denna grad är han svag för henne) emottog han mig med öppna armar, lemnade genast sin skrifpulpet och, sedan han sagt några ord åt kassörn och kontoristerna, angående sina affärer, förde han mig in i ett rum innanföre och tillslöt dörren.
”Nå, min bästa bror,” sade han, ”det blef ingen försoning af emellan dig och min dotter, och det gör mig rätt ondt, ty jag var så glad att få dig till måg; dig tyckte jag om från första början af vår bekantskap; dessutom var jag så nöjd med att få gifta min dotter med en civil, ty militärer och prester har jag aldrig tyckt om.
Det var en fördömd händelse att ni just skulle bli oense, tre dar före första lysningsdagen.” – Lappri, farbror! svarade jag, en så obetydlig person som jag kan snart ersättas, och dessutom är det bättre bli oense tre dagar före lysningsdagen, än att vara det i all sin lifstid under en daglig, olycklig sammanlefnad.
Emellertid kommer jag ändå för att hos farbror anhålla om den lyckan att bli måg i huset.
”Se der!” ropade gubben, i det han sprang upp och knackade ur sin tobakspipa; ”spådde inte jag att du ändå skulle besinna dig.
Men hvarföre har du ej förr kufvadt din stolthet?
– Med mycken ledsnad måste jag säga dig att det nu är för sent, min bästa R ... ! ty min dotter förlofvades i går med den resande Öfverst-Löjtnanten.
Gud skall veta att detta parti är mig mycket emot.
– Jag vet alltsammans, farbror, svarade jag och är här för att anhålla om Mathildas hand.
Jag sprang upp och fattade gubbens begge händer.
Ack gif mig Mathilda, ropade jag, och jag är den lyckligaste under solen. – ”Mathilda!” upprepade han och stirrade på mig med förundran, ”vill du ha det lilla kräket till hustru?”
– Jag förnyade min anhållan; gubben tog mig i famn, kramade mig hårdt och sade: ”Mycket gerna, min bror! mycket gerna! så får jag dig ändå till måg.
Inom några minuter var således vår affär uppgjord; jag var utom mig af glädje och B ... icke mindre.
Inom tre dagar reser jag till Hernösand för att hemta Mathilda och hennes mormor; ty B ... vill ändtligen ha sin svärmor här i Stockholm.
Han skrifver till henne ett bref som jag skall medtaga, hvari han söker öfvertala henne att lemna Norrland för att här, omgifven af sin familj, sluta sina dagar.
Just som jag var i begrepp att gå, kom Emelie ned; hon fick genast del af hvad vi oss emellan uppgjordt, och jag var rädd hon skulle svimna af glädje.
Än föll hon mig, än morbrodren om halsen, och med den liflighet som tillhör snillrika personer, yttrade hon sin förtjusning öfver sin väns lycka.
Likväl förbjöd jag henne att skrifva till Mathilda, emedan jag sjelf vill öfverraska henne, och hon lofvade mig det.
– Emelie berättade mig att Sophie sagt, det hon med flit sökt gräl med mig, emedan hon hade ledsnat vid mig och tyckte mer om honom.
B ... och Emelie ville att jag skulle stiga upp i våningen, men jag vägrade, ty Sophie var hemma och jag ville icke se henne, det skulle ha gjutet en galladroppa i min glädjebägare.
Vi kommo alla öfverens att Sophie skulle veta af ingenting, förr än jag kommer hit med Mathilda och presenterar henne som min fästmö.
Jag tycker mig se hennes förundran.
Farväl bror! nästa bref erhåller du från Hernösand.
Upsala d. 14 Mars 1831.
Min kära bror!
Brådtom har jag, det skall Gud veta, men det oaktadt kan jag dock icke underlåta, att med några få rader besvara ditt långa bref, som jag nyss på stunden erhöll.
Vet du att din roman har roat mig till den grad, att jag skrattar helt högt för mig sjelf; alldeles som du spådde.
O du store Sanct Anton! sådana partier nu för tiden!
På en minut förälska sig i hvarandra; andra veckan förlofva sig; tredje veckan tycka om en annan och gå och se surt på sin utkorade; ändå envisas att vilja hålla bröllopp med den man icke kan tåla, men dagen före lysningsdagen i Guds namn ta sin Matts ur skolan, som ordspråket lyder.
Du förlåter mig bror, att jag uppriktigt säger att jag aldrig hört något så löjligt.
Emellertid, om din förra förlofvade verkligen är ett sådant kapricieust fruntimmer som du afmålar henne, så var det ingenting att förlora.
Jag får således för andra gången hjertligt gratulera dig.
Men har du nu sett dig väl före, Ludvig? eller ilar du åter blindvis i snaran, hänförd af din häftiga passion?
Om det förra är fallet, som jag önskar och hoppas, tar jag uppriktig del i din lycka.
Du måtte väl hålla ditt löfte att jag får vara med på brölloppet?
– Ja, ser du – antingen du vill eller icke, så kommer jag ändå, ty jag skall se dina begge brudar, den gamla och den nya, och dömma om du har gjort rätt eller galet.
Som Mårten Dumbom slutar brefvet till sin son med dessa ord:
”Om du dock alltid vill förblifva en åsna, så skall du dock alltid komma ihåg att jag är och förblifver din hulda fader,” så slutar jag mitt bref till dig i samma sinnrika styl:
Unga år
VINDEN VAKNAR.
En hög backsluttning med stora kullerstenar och skäggiga granar stupar brant ner i sjön, som återkastar himmelns bjärta ljusblå långt in mellan de dystra stammarna i skogens svala och söfvande förmiddagsro.
Högt uppe i grantopparna spelar den friskande vinden orgel.
Låga, mumlande bastoner följa i oafbruten fuga så nära på hvarandra, att de för ett mindre känsligt öra smälta ihop till en enda dof ton: – ödemarkens melodi af högtidligt svårmod.
Under granarna, mellan kullerstenarna, öfver ljungen, stenmossan och lingonriset är det stilla.
Närmast stranden rör den storväxta alen sina mjuka löf, men de prassla icke.
En ensam liten göktyta kastar sig småkvittrande från gren till gren med halft utspärrade vingar; den enda ljudande punkten i granarnas pelarhall.
Solen, som står högt öfver backens brant, blänker i några fina trådar spindelväf, då de lefva för vinddraget, och når här och hvar som ett sparsamt, gult stänk ned till lingonriset och ljungen.
Öfver den bruna, jämna skogsvägen, som drager ett band midt emellan sjön och krönet, håller en slända stilla i luften, spelande med vingarna och tvekande om hon skall våga förirra sig längre in i det mystiska dunklet.
Så skjuter hon med en pilsnabb rörelse ner och sätter sig att tänka öfver sitt tilltag på en fint utskuren ormbunke vid vägkanten.
Då kommer ett gråbrunt bylte ilande framåt den gråbruna vägen i långa skutt, urskiljbart ifrån den endast genom rörelsen.
Det är en hare, som med öronen längs ryggen springer förelöpare för någonting, som ekar doft långt borta.
Sländan spritter upp och flyger med solglitter på vingarna i korta satser nedåt stranden, men göktytan skjuter ner i mossan vid roten af en stor gran och lugnar makan, som rufvar ägg.
Det dofva ekot hörs ej längre, men fot för fot, med hängande hufvuden och svettiga bogar styras två flämtande hästar framåt den skuggiga vägen af en ryttare och ryttarinna.
Han tager hatten af sig och torkar sig om pannan, hans blick glänser och hela hans väsen är en lifskraftig ynglings.
Hon sitter afsiktligt frånvarande och stirrar drömmande nedåt sjön, som blinkar mellan barren.
Plötsligt håller han inne sin häst och ser sig om.
Ryttarinnan har tappat sitt ridspö utan att gifva akt på det.
Det ligger ett stycke bakom dem på vägen; han lämnar med en glimt i blickhästenensinatyglartillhenne,hopparvigtfrån och kommer leende igen med spöet.
Hon ser på honom nästan motvilligt, tager spöet och gör sig i ordning att rida vidare, då han med en bedjande åtbörd räcker handen mot henne.
Hon förstår utan ett ord hvad åtbörden gäller och skakar skrattande på hufvudet, men rider ej vidare.
Värmen och den häftiga ridten ha drifvit bloden åt hennes kinder, finhylta, rodnande kinder under det bakutdragna floret, läpparna äro halföppna och arbeta på ett nej, som icke blir af.
Skogen står och lyss efter hennes ord, väntande att emottaga dem i sin stora, doftande famn.
Göktytan vågar sig fram och svingar i en lång båge nedåt till en torr gren nederst på en granstam.
Där förblir hon nyfiken och stilla späjande på fridstörarne med små lifliga svarta prickar till ögon.
Den ena hästen biter i stångbetslet, som rasslar, fradgan faller till marken och blir liggande där, bländande hvit i alt det bruna.
Damen uppe i sadeln ser sig orolig om, såsom väntade hon någon som understödde hennes vägran, och den unge mannen står fortfarande med handen sträckt emot henne, färdig att hjälpa henne ner.
Själfva orgel– fugan uppe i grantopparna tystnar, hela skogen likasom sträcker sig fram i stum förväntan för att se hennes beslut.
Då låter hon foten glida ur stigbygeln och är i ett lätt hopp nere på marken, utan att ha anlitat den färdiga hjälpen.
Orgeltonen vidtager igen, och det går som en suck af lättnad och tillfredsställelse genom skogen.
Han gör fast hästarna vid tyglarna i hvar sin granstam, och hon har funnit en tufva med linnéor alldeles nära där hon steg af.
Strax därpå kommer han strålande fram till henne och säger något, där tonfallet sörjer för innehållet och orden ingenting betyda.
Hon nickar utan att se upp och fäster sin linnéabukett vid barmen.
Men den högtidliga stillheten i skogen börjar försvinna, solen finner väg mellan barren och göktytan gör larm hvad den förmår, förstärkt af sin maka.
Vinden tager hårdare fatt i topparna, tränger in under granarna med en störande kraftig susning, som väcker hela skogen och väcker de två genom att varnande och kylande stryka dem öfver tinningarna.
Den mystiska förmiddagsgudstjänsten är förbi, och vågorna börja sorla nere vid stranden.
Solfläckarna på marken få lif och flytta sig, när grenarna ofvanom försättas i gungning, och hästarna skrapa i mullen med hofvarna.
Det nej, som icke blef sagdt nyss, står nu att läsas i damens hela hållning.
Hon super in vinden med vidgade näsborrar och öppen mun.
Den farliga tystnaden och skogens förtrollning är bruten och med den hennes egen.
Hon är fri.
Den unge mannens blick far nästan vred uppåt de svajande grantopparna och vänder igen med ett annat uttryck.
Han piskar otåligt sin stöfvel med ridspöet och far sig ett tag med handen öfver pannan.
Men hon, som stigit ner från hästen i skogens famn, andas ut en tacksam liten suck bland linnéorna, i hvilka hon gömmer sitt ansikte.
Därpå ser hon sin kamrat raskt i ögonen, och ler uppsluppet.
Han varseblir med möda en sista liten glimt af den dallrande stämningen nyss innerst i hennes ögonvrår.
– Här blåser! säger han torrt, men hon gör larm i kapp med göktytan och förundrar sig öfver att han lockat henne att stiga af på en plats, som så litet behagar honom.
Skogen tager del i hennes gäckande löje, och de små böljorna nere vid stranden kasta glada och vakna solreflexer långt in bland stammarna.
De sätta sig på en sten vid vägkanten, och hennes munterhet ger hans dåliga lynne intet tillfälle att yttra sig.
Hennes flor blåser ut och slår honom hånfullt i ansiktet, den storväxta alen nere vid stranden böjer sig under blåsten, och hon talar ifrigt om alldeles likgiltiga ting med ansträngd, gäll röst för att göra sig hörd öfver skogens växande sus.
– Här blir kallt, afbryter han henne otåligt.
Vi ha ridit oss varma och kunna förkyla oss!
Men hon ser på honom med en så själfförnöjd och leende blick, att hans dåliga lynne ger vika och han smittas af omgifningens nyktra glädje.
– Stämningsmänniska! förebrår han henne.
– Jag? undrar hon och räcker honom handen för att hjälpas upp i sadeln på hästen, som ännu står tjudrad.
Han lyfter henne i stället upp med ett praktiskt tag om hennes fot och lösgör hästen.
Hans blick är nästan en skämtsam god väns, när han kommit upp i sin sadel och lutar sig fram emot henne sägande:
– Det var synd att det blåste bort!
– Hvilket då? frågar hon oskyldigt och snärtar hårdt till hästen, så att den genast slår in i galopp.
Hon kan icke uppfatta hvad han svarar, bryr sig icke häller om det, utan ger hästen fria tyglar och flyger undan faran nyss med en segerstolt och tacksam känsla för att hon åter lyckats hålla deras hemlighet kvar i det bedårande utvecklingsskede, där en vindpust är nog att bryta en förtrollning, som likafullt vidtager i morgon och öfvermorgon igen, hvarje gång hon vågar hvila sin blick i hans eller lämna sin hand åt hans tryckning.
Så redo de två framtidens lycka till mötes, medan backsluttningen blef bakom med kullerstenar och skäggiga granar, ekande efter hofslagen och susande obestämdt i alt högre tonarter för den starka middagsblåsten.
Göktytan far igen som en slungad sten ner till sitt bo, och ett par feta hästflugor surra eftersinnande fram längs vägen, brummande öfver sitt undansluppna byte.
IMPRESSIONISTEN.
När man nu till dags talar om impressionister, förstår man gärna en del franska målare, som sträfva efter att i sin konst möjligast noggrant återgifva de intryck de erfarit vid åsynen af ett landskap, en person o. s. v., mera än själfva landskapet och personen.
Långt tidigare än impressionismen fans till som skola, hade känsliga nervsystem sina starka förnimmelser och ha det ännu, utan att försöka ställa upp regler, efter hvilka andra, mindre subtila nervsträngar skola läras förnimma såsom de.
Innan impressionismen kommit på modet som konstart, bodde vi en sommar, tre unge män, vid en badort och gåfvo oss sken af att sköta vår hälsa.
Själen i vårt bolag var Sölfvermarck, känd under det förkortade namnet Marck af alla sina vänner, och det var egentligen de, som utgjorde hans värld.
Den öfriga skapelsen låg honom tämligen litet om hjärtat.
Han var den gladaste bland den tidens glada studenter, ett rent under af sorglöshet, gladt lynne och sjuklighet, galghumorist ex professo, sysselsatt med humaniora och sitt farliga hjärtlidande, som helt plötsligt lät hans friskt pulserande skämtåder stanna af, just när den flödade som ymnigast.
Den andre badbrodern var Hästen, så kallad först af Marck och sedan af alla andra kamrater, emedan han liknade en häst både till utseende och karaktär; den tredje var jag själf.
En alldeles fantasilös människa skulle småningom i Marcks sällskap börjat betänka att det kanske ändå fans något mera mellan himmel och jord än frukost, middag och kvällsmat, plus god sömn under natten.
Ty han egde i hög grad den nervernas och förståndets känslighet, hvilken sedermera likt en epidemi gripit omkring sig i vida kretsar och aflat impressionismen som konst, spiritismen som religion, mystiken och symbolismen som literatur.
Marck hade genom anlag och öfning nått en formlig virtuositet i att fånga ett intryck i flykten, han grubblade öfver sina iakttagelser för sig själf, och meddelade oss andra hälst bara slutklämmen af sina spekulationer.
När han ett antal gånger konstaterat att hans instinkt icke bedrog honom, litade han snart blindt på sina första skarpa intryck af människor, t. o. m. af sådana, som han aldrig talat ett ord med.
Hans speciella konst var att af de djuriska egenheterna i en människas yttre sluta sig till hennes själsegenskaper, och han reducerade alla människor, som kommo inom hans synkrets, snabt och säkert till det eller det djuret.
Hans karaktäristik var alltid träffande, när han afgaf den, och om det än skedde i den allra galnaste och mest öfverdrifna form, låg det allvar i hans öga och på bottnen af hans skämt.
Hans största intresse var att »leka menageri» med mänskligheten, och hans motvilja för vissa osympatiska species inom zoologin var så stor, att han aldrig kunde visa vänskap mot en svintyp eller en, som bar vargens och schakalens elaka, baksluga och grymma linjer i sitt ansikte.
Vi hade då och då skarpa dispyter om hans metod, jag motsade honom af princip och kallade det narraktigt att låta sitt sunda omdöme förblindas af ett dunkelt intryck, som man knapt kunde göra reda för och som omöjligt kunde vara ofelbart.
Han såg då på mig med en sällsam, tänkande blick, utan ett spår af skämtsamhet och sade:
– Dumme djur, som förlorat din instinkt!
Jag tog upp handsken och svarade att min eftertanke ersatte instinkten hundrafaldt.
– Eftertanke! sade han.
Den kommer först efteråt, såsom själfva ordet säger.
Visst är man ett dumt djur, om man afsäger sig sina naturliga, medfödda förmögenheter att genast skilja mellan vän och fiende, mellan låga karaktärer och goda, mellan starka och svaga.
Människan är skapelsens krona, summan af utvecklingen, – skulle hon då inte rymma fragment af alt ondt och godt, som hon ärft af sina förhistoriska fäder inom djurvärlden, och skulle hon då inte också såsom de lägre djuren ha kvar ett själsförmögenhetens fragment, som ögonblickligen säger henne när hon skall skydda sig mot en fiende?
Dumme djur, säger jag!
Lifvet är inte bara en flack förnuftsprocess såsom du tror, – åtminstone inte ännu!
– Se nu bara på Hästen! fortsatte Marck.
Han går här och kråmar sig och ser präktig ut på sommarbetet.
Har du sett en mera odisputabel häst i mänsklig gestalt?
Och han håller på att bli kär.
Vill du se, så blir han den allra mest ridderliga man mot sin hustru.
Han kommer att bära henne genom lifvet, tillgifven och nobel och stark på en gång.
Kan du inte se att han frustar af lifslust och att det gnäggar inom honom, när han vädrar sin älskade på afstånd med sin stora hästmule?
Vore jag kvinna, så skulle jag taga honom bara af ren instinkt, för en lättare styrd och duktigare karl kunde jag aldrig få.
Jag känner ju honom som vän och jag känner också mer än en värklig häst och kan jämföra de två.
Men jag kan inte begripa hvar folk har sina ögon, då de inte längesedan gifvit ut en lärobok i tillämpad zoologi.
– Du är galen, sade jag i allmänhet.
Marck svarade med ett mångtydigt löje och ögon, som sprutade skämtsam bitterhet:
– Ja, javisst!
Hvem är inte det?
Isynnerhet om man har så kallade idéer!
I medelmåttans och de sunda klokhufvudenas munnar har ju själfva ordet idé fått en biton af galenskap.
Att ha idéer betyder för den präktiga hemborgerligheten detsamma som att vara förryckt.
Men jag för min del vill hällre vara förryckt och leka menageri med hela tutten, än jag vill höra till den.