Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men antagom, alt den fred, som vi nu varit lycklige att åtnjuta, ännu räcker några år; låtom ränteinkomsterna vid invalid-inrättnrn samlas till en capitalfond, hvars afkastning kan blifva tillräcklig, då ett krig inträffar, för underhåll åt dervid stympade krigare: och man skall finna det vida fördelaktigare, än att förena dessa fonder med krigsmanshusets eller aromens pensions-cassor för att utdela några r:drs större pensioner åt i landsorterna bosatta personer.
Den siste talaren har sagt sig hafva besökt invalid-inrättntn och der hört invaliderna klaga öfver sysslolöshet.
Jag vill icke jäfva hans uppgift.
Jag känner icke, huruvida ej detta förhållande är fullkomligen riktigt; men om så verkligen är, får jag fästa den värde talarens uppmärksamhet derpå, att sådant är ett fel, som icke vidlåder sjelfva inrättn:n, utan uppsigten deröfver; ty det finnes intet hinder för att skaffa invaliderna sysselsättning, antingen genom läsning , eller det arbete deras krafter kunna tillåta deni att förrätta, och då hvar och en hade valet att sålunda sysselsätta sig, borde ingen klaga, utan tvertora alla vara belåtne.
Jag instämmer för min del med den nästföregående talaren i anhållan om återremiss.
Jemte det jag tror det vara lämpligare att till 3:dje liufvudliteln indraga de löner, som från f. d. adels - Dea i5 Maj f. m. 65j ädelsfane-reg:let blifvit anvisade för ifrågavar. inrättning; kan jag icke underlåta att, i anledn. af den siste talarens yttrande, gifva tillkänna, att jag tror en liten fåfänga ingå uti denna inrättnts bibehållande, för att kunna säga, alt landet äger en invalidinrättning. jag tror, att en annan fåfänga kunde bättre och värdigare tillfredsställa vår stolthet, om denna inrättn. ej funnes, mdn Svenskai-ne kunde säga, att deras gamla krigare gerna mottagas och vårdas af sina anhöriga i landet, och att man ej behöfver någon invalidinrättning.
Uti det ämne, som nu är under discussion, vill jag blott framställa en observation, hvarföre jag tror, att en invalidinrättn., sådan som den ifrågavar., är nödvändig och isynnerhet visar sig nyttig vid de tillfällen, då krig utbryter.
Jag tror nemi., att krigaren med mera lugn går faran till mötes, då han vet, att han har att såsom sårad förvänta en bättre vård på ett invalidhospital, än om han inhystes på landet.
Då jag var i Engelsk tjenst och befann mig i Gibraltar, fick jag höra, att en Svensk, som blifvit sårad och låg på sjukhuset derstädes, hade blifvit amputerad.
Jag gick till honom, då amputationen nyss skett, men mannen låg mvcket tranquil och sade:
"det betyder ingenting, ty jag har nu rättighet att komma till Greenvichs hospital,” hvilket han, ehuru utländning, väl kände.
Ett dylikt lugn råder hos alla Engelska soldater och matroser, emedan de äro öfvertygade att såsom invalider blifva väl vårdade på hospitalet.
Jag vill blott för ett ögonblick upptaga en anmärkn. af Hr Ribbing, som sade, alt invaliderne skulle blifva bättre vårdade af sina anhöriga, än som nu sker vid Ulriksdal.
Jag får erinra, att det just är sådane soldater, som äro utan anhöriga, hvilka företrädesvis böra intagas i invahdinrättn:n, och följaktligen synes premissen till Hr Ribbings conclusion vara oriktig.
Det är ogerna jag så ofta upptager R. o. Ad:s tid, och skall derföre vara kort.
Ur Nordénskölds anmärkn., så låt vara att det exempel han framställde talar något i detta fall; men då befarar jag, att denna inrättn., som har i4 officerare, 8 underofficerare och 60 soldater, är så obetydlig, att den, som hoppas på densamma, sällan får se sitt hopp realiseradt, utan blir bedragen, ty utrymmet derstädes är otillräckligt för invaliderna vid Svenska armeen.
Den är således ert inrättning pour parailre et non pour etie.
I anledn. af den siste talarens erinran, får jag åter anmärka, alt 0111 det också furtnds någon eller flere bland de uti invalidinrättntn intagna peisoner, som saknade alla anhöriga, så har det ingen fara, alt de ej ändå skola blifva emoltagna hos någon, så snart de 6 fl. 8 i 658 D cn i5 M aj f. m. hafva att erbjuda så mycket, sorn, åtminstone i den ort, det jag bor, fullt motsvarar behållningen af ^ hemmans årliga afkastning.
Har man penningar, nog får man vänner och biträde, det kan man vara öfvertygad om.
Min öfvertygelse, grundad på erfarenhet af andra fattiginrättn:r, är den, att alla sådana, der fattighjonen aro syslolösa, men likväl hållas i en casern, aro otjenliga.
Äfven den gamle och orkeslöse vantrifves vid lättja och sysslolöshet.
Följden blifver dryckenskap eller andra utsväfningar ocdi laster.
Dylika inrättn:r äro således, efter min förmening, både för kropp och själ en röta, hvilken, så vidt möjligt är, bör undvikas.
Jag vet derföre ingenting tjenligare i fattigvården, än att uttinga hjonen hos enskilda, der de kunna få tillbringa ett husligt lif, i kretsen af tarfligt och arbetsamt folk.
Delta förädlar deras själ och sysselsätter deras kropp, så länge någon lifskraft återstår.
Ledsnaden vid fattigcaserner går så långt, alt jag till och med i Paris, i det präktiga Hotel des invalides, sett ledsnaden residera der, lika säkert sorn bland de gamla gummorna på Drottninghuset i Stockholm, eller på hvilket Svenskt fattighus, som helst.
Jag har således funnit samma regel gälla för gamla krigare, som för andra menniskor.
Åt de stympade bör naturligtvis gifvas större underhåll, på det att de må sorgfälligare skötas; och då ai- jag öfvertygad, ätt äfven den stympade lefver hellre bland sina anhöriga, eller i den ort, der lian är född, samt att hans underhåll blir tillräckligt, om man der gifver honom lika mycket, som hans underhåll nu kostar vid Ulriksdal.
T allmänhet är det säkert, på sätt redan blifvit framsläldt, att om den kostnad, som nu användes på invalidinrätfnjn, skulle begagnas till invalidernes uttingande på landet hos anhöriga och bekanta; så skulle man kunna få 2 underhållna för hvad en kostar på Ulriksdal.
Jag kan således icke annat, än, med all aktning för välmeningen med denna inrättn., anse henne förfelad.
Uti Hr Ribbings yttrande om de till invalidinrättntn anslagna adelsfane-indelningar, instämmer jag.
Det var utan tvifvel aldrig meningen med indelmsverket, att anslå hemman till pensionsinrättntr, utan meningen var att använda hemman och hemmansränlor till den stående härens underhåll.
Sker någon förändring med Ulriksdal, så anser jag indelntn och räntor böra återgå till den stående armeen, särdeles som jag under öfverläggningen om 3:dje hufvudtiteln hört, huru väl man behöfver en stående stam, som icke är mindre, utan öfvergår den nuvar. i antal.
Af de argumenter, man anfört emot invålidihrättnm, är dervar. sysslolöshet det enda, söm har något skäl med sig.
Om denna sysslolöshet verkligen tinnes, är den dock, såsom jag sednast yttrade mig, icke ett Den i5 Maj f. ra. fel !af sjelfva inrältnZn, utan af dem som hafva uppsigten deröfver, ty der bör finnas både bibliothek och verkstäder.
— Till den siste talaren, sorn omnämnde, att han haft tillfälle att se invalidinrätlnZn i Paris, får jag ställa det svar, att jag äfven besökt den, och såsom sjelf invalid har jag med mycken valvilja blifvit emottagen, fått tillfälle alt ingå i de mest minutiösa detaljer i afseende på ordningen och underhållet, och funnit öfverallt den mest glädjande belåtenhet och sysselsättning, dels med läsning, dels med arbeten jemte friheten alt emellanåt taga sig förströelse i fria luften.
Jag skulle tro, att hvar och en, som med uppmärksamhet studerat lifvet i denna invalidinrättning, skall finna sig belåten både med planen derför, och sättet hvarpå den är utförd.
Jag har ej haft samma tillfälle att se Greenvichs hospital, emedan jag blott varit der under en kort förmiddagsstund, på hvilken tid man ej hinner intränga i en inrätta. af så vidsträckt omfattning; men det är allmänt kändt, att dess organisation inverkar på moraliteten, ej allenast hos dem, som der vistas, utan äfven hos dem, som strida för det land, hvars invalider der emottagas.
Här är också yttradt, att adelsfanans boställen borde återgå till armeen.
Ett sådant yttrande härlJyter förmodligen af okunnighet om dessa boställens verkliga bestämmelse.
De voro boställen för befälet vid adelsfanan och äro indragna sedan adelns skyldighet att i krig utgå till häst har upphört, hvilket inträfFade under Gustaf IIIzs regering, men boställena och indelningarna blefvo först sednare till statsverket indragna, i mån af innehafvarens afgång, så att efter 1809 års organisation blefvo dessa boställen icke vidare återbesatte, och, om jag rätt minnes, vid 1815 års riksdag disponerade till invalidinrättnzn — icke så till förstående, att boställena skulle begagnas af invalidinrättnZn, utan utarrenderas och inkomsterna deraf blifva inrättnzs fond.
Sådant är förhållandet, och om, som jag nyss sade, denna anstalt får fortgå, peli Sverige ännu några år kan få åtnjuta fred; så blir denna fond tillräcklig för alt ordna en invalid-inrättn., tillräcklig såsom tillflyktsort för de Svenska medborgare, som i krig kunna blifva stvmpade.
I fråga om nedrifvande af en inrättn.
, fastställd af Konung och Ständer, borde man vara pligtig att i första rummet se efter, hvilket ändamål det var, sorn förmådde Konung och Ständer att vidtaga inrältnZn.
Detta ändamål, mine herrar! var ingalunda att åt en liten dass af medborgare gifva ett nytt fattighus; det var ingalunda att gifva en fattiginrättning, det var att gifva hoppet åt våra krigare att der en dag se sin sista tillflykt, då ingen annan erbjuder sig.
Man tappar ur minnet ändamålet med denna inrättn., då man betraktar den, sådan den nu är.
Må Gud förläna Sverige ännu 25 års fred, och måhända 66o Den 15 Maj f. in. skall då ingen militär, som bevistat krig, finnas der; men inrättningen är likväl lika dyrbar, emedan dess ide'e och ändamål afser en framtid, som vi motse såsom möjlig, ehuru den lyckligtvis nu icke hotar oss.
Hvad åter angår den individuella omständighet, huruvida de personer, som finnas der, sysselsätta sig litet eller intet, så kan den icke inverka på frågan om inrättningens moraliska och politiska nytta.
Det individuella felet blir detsamma
Los den lättjefulla menniskan, antingen hon befinner sig på ett fattighus, eller, som man nu vill hafva det, inaccorderad hos andra.
Jag instämmer i anhållan om återremiss.
Man har gjort anmärkn, vid beskaffenheten af adelsfane-boställena.
Till svar derpå, vill jag icke ingå i något annat yttrande, än att samma hemman och inkomster, sorn nu duga till att underhålla orkeslösa och afskedade krigare, måtte också duga till att framdeles underhålla kraftfulla och tjenstgörande krigare.
En talare har sagt, att den moraliska beskaffenheten af en försörjningsanstalt intet gjorde till saken, att det vore likgilltigt, om lättjan der inträngt eller icke.
Jag deremot tror,' att det Ur ganska väsendtligt, ty lättjan Ur vanligtvis modern till alla odygder, och de lära icke uteblifva, der hon fått öfverhand.
Det är också tydligt, att på ett ställe af sudan beskaffenhet sorn Ulriksdal, kan någon bestämd sysselsättning eller arbete svårligen äga rum.
Någon tycktes tro, att en gammal krigare skulle bäst trifvas, der han liörde trumman.
Mig är sagdt, att de som tjent länge, trifvas bäst der de slippa att höra henne.
I fall så är, borde de trifvas bättre i enskilda boningar och långt från det buller, sorn åtföljt dem, så väl i krig, sorn under mölen och garnisoner. 5:te pun klen.
Hr Dal inan, Wilh. Fredr.:
Då detta betänk, sannolikt i alla fall blir äterremitteradt, anhåller jag att fä framställa några anmäiknrr vid den nu upplästa punkten, StatsUtsk. har deruti niedgifvit, att institutet för blinda och döfstumma är förtjent af R.
St:s deltagande, men såsom skäl för sitt afstyrkande af det för inrättmn begärda ökade anslag af 2,666 rjdr 3a sk. anfört, att utrymme skulle saknas för emottagande af flera elever, än der för närvar, finnas.
Jag befarar, att StatsUtsk. i detta fall icke tagit fullständig kännedom om rätta förhållandet.
Institutets nuvar, föreståndare har åtminstone autoriserat mig alt inför R. o.
Ad- upplysa, att nuvar. antalet elever, då de inberäknas, sorn ännu icke ankommit, men af directionen blifvit berättigade till emottagande, utgör 60, men att localen lemnar fullt utrymme för 80 elever, Motionären har endast hegart anslag för t4 nya elever, och således följer deraf tydligt, ätt mer ätt tillräckligt utrymme för dessa finnes, Det lärer - Den i5 Maj f. m. 661 icke vara någon hvarken inom detta eller något annat Stånd, som icke erkänner den ömmande billigheten af detta anslag.
Vi hafva inom Sverige öfver iooo döfstumma personer, och af dem är det endast 38, som på Statens bekostnad erhålla uppfostran vid institutet.
Jag skulle för min del tro, att det ej vore för mycket, om detta antal ökades åtminstone till 5o, då nemi.
Statens tillgångar icke måtte vara så knappa, att de ju ej medgifva ett så ringa anslag som 2,666 r:dr 62 sk. för ett så menniskoiilskande ändamål som det ifrågavarande.
Vid ansökningar till lediga platser uti institutet, är antalet af sökande vanligen så stort, att sällan mer än yjtdel eller -j^tde! ansökningarna kunna bifallas, hvaraf behofvet af ett ökadt antal friplatser ytterligare styrkes.
I öfrigt torde den upplysningen ej vara ur vägen, att institutet i dessa dagar tillhandlat sig Manhem, hvilken local förut tillhört afl.
Protocolls-secreteraren Borg, och af honom varit upplåten ät institutet, och att der finnes tillfälle att bereda utrymme för ännu flera än de omnämnda 80 eleverna; hvarföre och då redan åtskilliga förberedande anstalter äro vidtagna till inrättande af flera verkstäder o. s. v., jag anhåller, att StalsUlsk. måtte taga dessa anmärkntr i öfvervägande, och — isynnerhet som jag förmodar, att äfven inom andra Stånd enahanda förhållanden blifva framställda — icke lemna dem utan afseende, H. Ex. Hr Gr.
De la Gardie, Jacob: Jemte det jag får vitsorda det mesta af hvad en värd talare nyss yttrat, får jag, såsom ledamot af den direclion, som har sig styrelsen öfver detta institut anförtrodd, nämna, att det halsin fullkomliga riktighet, att för närvar, endast 3 personer af hvarje stift äro der på Statens bekostnad intagne, men att detta antal kan ökas till 4 och till och med 5 personer från Jivartdera af stiften.
Directionen har, med Drottningens bifall, nyligen, såsom den siste talaren upplyst, ingått i köpealhandling om den egendom vid Manilla, som af institutet förut varit begagnad.
Der blir rum för något öfver 80 elever; flera verkstäder äro under inredning, och jag hoppas att funder loppet af sommaren inredningen skall blifva färdig.
Köpet är väl icke afslutadt ännu, men blir det om några dagar, och då äger institutet en egen local, samt heror det icke af godtycket hos en blifvande köpare af egendomen att förhöja hyresvillkoren.
Jag får derföre högligen anhålla om återremiss af detta betänk, i förevar, del, och hoppas, att StatsUtsk. måtte finna medel till den obetydliga tillökning i anslaget, som är begärd.
Det är en af de vigtigastc angelägenheter för menskligheten, som hvilar derpå, isynnerhet som äfven den olyckan inträffat, att de döfstummes antal tilltagit i betydlig grad.
Ansökningar hafva till directionen inkommit, hvilka uppgifva, att 2:ne familjer hafva hvardera 4 döfstumma barn, tillhörande fattigclasserna, Jag 66 a Den i5 Maj f. m. f hemställer, om icke en sådan olycka bör behjertas, och tillstyrker bifall till ifrågavar. ökade anslag.
Lika med de 2!ne siste ta lar ne i detta ämne, anhåller jag, alt StatsUtsk. vilie behjerta de mest beklagansvärda af våra olyckliga medbroder, och icke se på en usel besparing, då fråga är om att mildra deras olycka.
Det vore utan tvifvel rätt väl, om Staten hade tillfälle att lemna understöd åt alla de välgörenhetsanstalter, som man kunde önska sig: men då, vid valet emellan flera, företräde bör lemnäs dem, som bäst behöfva understöd; så torde man måhända, vid närmare betraktande af saken, finna alt Utsk. rätteligen förfarit, då det låtit stanna vid de anslag, som R.
St. tid efter annan och vid de sednare riksdagarna beviljat denna inrättning.
Om man vill jemföra behofvet af understöd för ifrågavar. anstalt med behofvet för t. ex. räddningsanstalten vid Stora Råby i Skåne, hvilken längre fram i dag torde förekomma under öfverläggning, och för hvilken Utsk. icke ansett sig äga tillgångar; så finner man, att vid denna räddningsanstalt är fråga om alt till sina pligter återföra sådana vilseförda, som, under åtnjutande af sina sinnens fullkomliga bruk, kommit på villovägar.
De döfstumme äro, att jag så må säga, just genom saknad af en del yttre sinnen, uteslutne från de lockelser och förvillelser verlden har att erbjuda; och jag tror, att de åtminstone ej äro i en svårare belägenhet, än de vilseförde.
Jag anser till och med att, om man toge i betraktande behofvet af medel för uppfostran i allmänhet, så att räddningsanstalten vid Stora Råby icke heller behöfdes, gjorde man bättre, än att använda stora summor för de döfstumma.
Jag tillstyrker således bifall lill Utsk:s betänkande.
Det torde dessutom ej böra lemnäs å sido, att, såvida läkares utsago lemnar vitsord, de döfstummes antal här i landet måste komma att tilltaga, i den mån brännvinets omåttliga bruk fortfar.
Den siste värde talarens yttrande föranleder mig till den reflexion , att det lärer vara en betydlig skilnad emellan att bevilja anslag till en inrättn., som ännu icke visat något resultat, och hvilken icke har någon bestämd garanti för sitt fortfarande, såsom förhållandet är med den s. k. räddningsanstalten vid Stora Råby, och att lemna bidrag till en inrättn., hvilken grundar sig på ett betydligt capital, som försäkrar dess bestånd, och sorn enl. mångårig erfarenhet visat obestridligt gagneliga resultater.
Jag skulle i öfrigt tro, att ett anslag af 10,000 r:dr årligen för en inrättn., som på en gång uppfyller ett roenniskoälskande föremål och i veltenskapligt hänseende är af högt intresse, ej kan anses alltför betydligt, och jag skulle föreställa mig, att omsorgen för de döfstumma är i samma
Den i5 M a j f. m. 665 man både i socialt oell religiöst hänseende mer tvingande och ■af pligtkänslan påkallad, som det måste vara betydligt svårare att ät dessa olyckliga bibringa de sarina begreppen om, huru de böra Handla för alt lefva moraliskt och kunna försörja sig, än alt bibringa dessa begrepp åt personer, sorn hafva sina sinnens fulla bruk.
Jag tror, att sådana räddningsanstalter för vilseförda barn, sorn den i Råby, ganska ofta förfela sitt ändamål, och alt de åtminstone endast i ringa grad kunna afhjelpa de missförhållanden i samhället, hvilkas utidanrödjande de hafva till föremål.
Dessa missförhållanden, mine herrar! bero nemi. visserligen mindre af bristen på ett slags correclions- eller räddnings-anstalter för de lägre classerna, än af bristande allmän folkbildning, ett presterskap efter Guds sinne, en mindre flärdfull uppfostran af de förmögnare classerna, förbättrade lagar och slutligen samhällsskickets utveckling i enlighet med tiden och dess fordringar.
De personella läddningsanstalterna kunna derföre ofta blott anses såsom palliativer.
Hvad deremot beträffar anslaget till institutet för de döfstumma, så är det det enda Staten kan göra för dessa olyckliga varelser; och jag hemställer derföre, om det är skäl att sätta tillbaka deras ringa anspråk.
Jag vill visserligen icke ovillkorligt bestrida billigheten deraf, att till de döfstummas undervisande bidraga med rundligare anslag än hittills.
Men förhållandet med dessa, likasom med alla anslag af allmänna medel, är, alt de måste jemföras med andra och med nyttan deraf.
Hvilketdera tron J, mine herrar! vara nyttigare för Sveriges Rike, antingen att Staten använder sina ‘medel till uppfostran af dem, som hafva sina fem sinnen i behåll och hvilkas målsmän sakna medel att dem uppfostra och derföre vanvårda dem, eller att Staten använder samma medel på deras undervisning, hvilka icke hafva sina fem sinnen?
Utan tvifvel är fördelen större i det förra, än i sednare hänseendet.
Månne det da icke äfven är
Statens pligt att hufvudsakligen söl ja för dem, som kunna gagna sig sjelfva och mensklighelen, framför dem, som knappast kunna hjelpa sig sjelfva, och än mindre andra menniskor?
Så länge man bär i hufvudstaden och likaså i landsorterna ser en mängd barn mellan 8 och i3 år utan vård och uppfostran, ehuru utrustade med förmögenheter, som kunde göra dem till nyttiga medborgare; så anser jag alltför tidigt, att Staten använder sina medel på deni, af hvilka på sin höjd kan blifva ett intressant konstverk, men icke något så dugligt, som af de förenämnda.
Hvad skulle R. o. Ad. säga t. ex., om en jordbrukare, som företoge sig alt odla den sämsta marken på sina ägor, under det han läte den dugligaste ligga i linda?
Saken är icke någon annan i fråga om själens odling, än i fråga om jordens.
Man bör naturligtvis i 6G4 Den i5 Maj f. m. begge fallén hålla sig till det, sora medför mesta gagnet* och icke tvertom, när man nemi. icke har medel att använda till hegge delarna, eller att kasta bort.
Menskligheten har beklagligtvis många förhållanden, som ropa om hjelp ; men förfar man rätt, då man har till föremål det ena, om man kastar sig från detta ena in på andra förhållanden?
Må Hr Ribbing, må Hr von Hartmansdorff för sina angelägnare föremål vinna allt hvad vinnas kan; men må de derföre icke bestrida bidrag till ett välgörenhetsverk, som förtjenar hela vår omtanka, och som i andra länder med största välvilja omfattas.
Jag tror, att man icke vinner någonting med att kasta sig från ämnet in på andra ämnen ; man har derigenom ingenting bestridt, i fråga om behofvet af detta ändamål.
Jag fortfar således i min begäran om återremiss, och förväntar att Utsk., utan utsväfning till alla andra förhållanden, som man velat jemföra med det ifrågavar., må hålla sig till detta enda ämne.
Om, på sätt Hr von Hartmansdorff antydt, någonting skulle åsidosättas för bildningen af dem, som hafva sina fem sinnen; så skulle jag äfven åtminstone tänka på, huruvida jag kunde biträda hans] sats.
Bu deremot tror jag, att frågan om understöd för de blindas och döfstummas institut icke afser en summa, som kan komma i beräkning i fråga om understöd för undervisningsverken i allmänhet.
Jag medger visserligen , att den bildning, som vinnes af de olyckliga varelser , hvilka tillhöra instutet för blinda och döfstumma , icke så egentligen kan blifva mycket fruktbärande för landet , men menskligheten krafvel- också sin rätt, och efter hvad jag sett och genom andra vet, gäldas ifrågavar. välgörenhet med största tacksamhet till Staten och den enskilda, som uttänkt inrältom, samt dem, hvilka nu vårda den.
Kanske uppstår i ingens sinne en större tacksamhetsgärd, än hos de personer, hvilka vårdas i detta institut.
Jag tror, att menskligheten bör vara glad att någon gång kunna bereda lyckliga och att återgäldas af dem med en tacksamhet, sorn icke alltid står att vinna.
Jag tillstyrker således ökadt anslag för detta institut, och på det frågan må tagas i närmare betraktande af StatsUtsk.
, anhåller jag om återremiss.
Jag vill blott nämna, att jag, om mitt minne icke bedrager mig, vid a:ne föreg:de riksdagar varit bland dem, som tillstyrkt högre anslag för detta institut; men jag tror, att detta kan och bör hafva någon gräns, och att man ingalunda går från ämnet, som är statsanslag, då man beräknar och afser hvilket statsanslag är det angelägnaste, och jemför det ena med det andra.
Jag kan således icke inse, att jag gjort mig skyldig till den förebråelse, som ' - . en Deri ii Maj f. m. 665 en värd talare i förberörde hänseende riktat emot mig. jag tror också ur en annan åsigt, att det icke är skäl att oupphörligt öka anslaget till institutet för de döfstumma vid Al arnhem, nemi. derföre, att der böra finnas några platser öfriga, som icke äro ständigt och på förhand upptagna, på det institutets vårdare må hafva någon aggelse att så sköta sitt kall, att dessa platser må sökas af enskilda, hvilket otvifvelaktigt kommer att ske, ifall institutet blifver sådant det bör vara, och skötes såsom det sköttes af afl.
ProtocollsSecrettn Borg.
N:o 5y återremitterades.
Vid förnyad föredragning af StatsUtskts den i5 och 29 sisth April på hordet lagda utlåt.
N:o 58, ang:de riksstatens sjunde hufvudlitel, blef det af Ii. o. Ad. bifallet.
Företogs till pröfning StatsUtskrs den 25 och 29 sisth April på bordet lagda utlåt.
JN:o 5g, i fråga om utgifternas reglering under riksstatens åttonde hufvudtitel. R. o. Ad. ansåg detta utlåt, böra punktvis discuteras.
I anledn. af nedannämnda punkter blefvo yttranden afgifna. itta punkten.
Litt. a.