Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Adolf och Sofia Albertinas tillgifvenhet för hvarandra knoppades i barnkammaren och vissnade först i grafven.
Detta slägtuppträde, hvilket läsarens egen bildningsgåfva tvifvelsutan förlänar den färgglans af rörande hjertlighet och naturlig sanning, som här endast svagt kunnat tecknas, afbröts hastigt genom en anmälan om enträgen begäran från hofmarskalken baron Horn och öfversten grefve Brahe, att Deras Maj:ter täcktes lemna dem företräde, angående ett högst vigtigt ämne, som ej tålte uppskof, och vore Deras Maj:ter sjelfve bekant.
Barnen skickades bort.
Horn och Brahe inträdde.
Allt hade, enligt deras uppgift och öfverenskommelsen på Mäster Anders, varit föranstaltadt till utbrott instundande midnatt; men hänryckningen hos de sammansvurne hade under tiden stegrats till den höjd, att Ernst just i ögonblicket meddelat hofmarskalken, att deras ifver ej så länge stode att hejda, utan att en bland löparens vänner nyss förkunnat honom, att den goda sakens anhängare redan under loppet af dagen, kanske inom några få timmar, ämnade gifva sina känslor luft och börja upploppet.
Horn tillstyrkte derföre, i de underdånigaste ordalag, att konungaparet måtte, ju förr dess heldre visa sig bland allmänheten, för att underhålla folkets ifver och lifva dess mod.
– »För underrättelserna äro vi eder förbundne, herr hofmarskalk; edra råd kan ni spara, nu och framdeles;« – yttrade drottningen med höghet, och vände sig till Brahe – »Hvilka tidningar bringar ni oss, herr grefve?«
– »Desamma, som baron Horn, Ers Maj:t, och med honom förenar jag mig, att besvärja Hans Maj:t konungen, att stiga till häst och tala, först till trupperna, om hvilkas uppställande jag skall föranstalta, och sedan till menigheten, som våra uppmaningar samlat, och hvars flock nyfikenheten ofelbart kommer att ansenligt öka.«
En kort paus uppkom.
Konungen syntes bekymrad och obeslutsam, drottningen stolt och begrundande, Horn slagen af den höga skrapan och undergifven, Brahe uppblåst af sin förmenta politiska vigt och upprymd i hoppet om dess tillväxt och befästande under kungligt hägn.
– «Jag vill afbida sakens utveckling, – tog Adolf Fredrik till ordet – innan jag visar mig för folket.
Ett förhastadt steg i ett så kinkigt fall skulle vara ohjelpligt.
Om någonting hände mig, hvem skulle då hålla er öfriga, mina vänner, ryggen fri?
Under Dalkarlarnes resning för tretton år sedan blef riksrådet Adlerfelt skjuten på öppen gata, och ....
– »Exemplet är ej lyckligt valdt, min gemål – föll drottningen hastigt in – Det var en undersåte, mördad af en undersåte.
Eders Maj:t är Herrans smorde, med religionens band fästad vid vår thron, och religionen är den enda makt, som ingen någonsin vågat trotsa här i landet.
– «I alla fall – återtog Adolf Fredrik saktmodigt, och utan att synas gifva akt på drottningens inkast – skulle min närvaro under ett tumult vara opassande, då den ej afsåge att lugna sinnena och afböja blodsutgjutelse.
Om våra och den goda sakens fiender, i stället att hörsamma mina uppmaningar, gjorde motstånd, blefve jag satt i nödvändighet att sjelf påbjuda våldsamheter och låta blod flyta.
Segrande eller öfvervunnen, skulle jag således belasta mitt samvete med en blodskuld, med mina egna undersåters, mina barns blod, och mitt namn i häfderna få en plats vid sidan af Sveriges, kanske till och med Frankrikes Carl den IX:de.
Allting således noga öfvervägadt, stadnar jag qvar här på slottet, till dess Försynen, efter sitt allvisa råd, bestämt utgången af våra välmenta planer.«
Förgäfves ansträngde Brahe hela sin smula tankekraft, för att öfvertala konungen att offentligen uppträda i det afgörande ögonblicket; – förgäfves bekämpade
Horn sitt eget slafviska hofmanssinne och, anande nu, att hans hufvud stod på spel, om konungaparet droge sig tillbaka, hvilken omständighet han förut aldrig tillåtit sig att öfverväga, understödde Brahe, för första gången döf vid drottningens tillkännagifna önskan, att han (Horn) borde tiga och handla, obekymrad om huru konungaparet funne godt att förfara; – förgäfves yttrade slutligen Lovisa Ulrika sjelf sig eftertryckligt för denna sina redskaps mening, bestormad, dels af dessas böner, hvilkas billighet och riktighet hon ej kunde förneka, dels af sin egen lifliga åtrå, att företaget måtte krönas med framgång, och dels af hemlig blygsel öfver den skugga af feghet, hårdhet och otacksamhet, som det ofelbart skulle kasta på konungaparets rykte, att i en så halsbrytande belägenhet lemna sina egna verktyg handlöst i sticket: ingenting förmådde imedlertid stålsätta konungens villrådighet, och det var endast i sin overksamhet, han förblef ståndaktigt beslutsam.
Drottningen sjelf förifrade sig derhän i sina bemödanden att bringa konungen i rörelse, att hon i de främmandes närvaro lät undfalla sig det oöfverlagda uttrycket: »om jag i stället vore karl!«
Den som var det, den som utropet åsyftade, betedde sig deremot som en qvinna, då man besinnar, att sammansvärjningen tillkommit på hans uppmaning och till hans fördel; – som en ädel man, om man vill tro honom på hans ord, det han endast afsåg att spara medborgares blod.
Mera än allt annat förtröt det Lovisa Ulrika, att tvänne undersåter, att hennes egen hofmarskalk, som städse varit van, att anse hennes vilja allsmäktig, nu skulle blifva vittnen till kraftlösheten af hennes bemödanden, att förmå konungen till det afgörande steget.
Hon ville i stället sjelf offentligen visa sig, lägga sista handen vid verket och antingen genast resa till Upsala, på hvars konungska redebogenhet hofvet alltid förtröstar, uppelda studenterne och i spetsen för ungdomen samt de anhängare, som under vägen kunde värfvas, återvända till hufvudstaden; eller också med den tioårige kronprinsen vid handen begifva sig ned bland folkhopen, så snart upploppet kommit i gång.
Adolf Fredrik satte sig emot begge dessa förslag, och icke utan svårighet lyckades det honom och Brahe, som, minnandes sin vän Hårds yttranden, i detta fall förenade sig med konungens åsigt, att öfvertala henne afstå från dessa förflugna planer.
Brahe fann dessutom sin fåfänga förnärmad, att med ynglingar, utan anseende i staten, dela äran af företaget, om det lyckades, och föga hjelp att påräkna af så beskaffade bundsförvandter.
Missnöjde, modstulne och bäfvande för sin egen säkerhet, gåfvo Brahe och Horn omsider hoppet förloradt, att intala konungen det mod och den rådighet, som ögonblickets vigt kräfde.
Det förundrade lika mycket som det bedröfvade dem, att ett fall funnes, der drottningens vilja icke var konungens lag, och de började frukta, att varda offer för denna åsigternas olikhet hos de höga makarne.
Men då en sådan deras helt naturliga farhåga framskymtade i de afskedsord, med hvilka Brahe och Horn anbefallte sig i konungaparets ynnest och hägn, förklarade Adolf Fredrik och Lovisa Ulrika enstämmigt och bestämdt, att ingen bland de sammansvurne hade något att frukta; att de, i händelse af en önskad och förmodad lycklig utgång, kunde påräkna oafbruten gunst och rika belöningar, i mån af hvars och ens samhällsbelägenhet; och att, äfven om företaget misslyckades, skydd och försvar alltid vore till hands hos deras bevågna öfverhet.
Hofmarskalken
Horn behöfde ej mera, än höra dessa klingande försäkringar ur sitt höga herrskarepars egen mun, för att återfå sin vanliga fattning och med underdånig hörsamhet foga sig efter ödets skickelser.
Han hade ju tillika den dyrbara trösten, att hemma på slottet befinna sig vid sin nådiga öfverhets sida, under hela den kinkiga tidpunkten.
Det hade, i hans tanka, varit ett majestätsbrott, att betvifla tillförlitligheten och kraften af öfverhetens löften.
Äfven på öfverste
Brahe verkade de som en helande balsam; och när han derjemte erinrade sig sitt stamträd och sina slägtförbindelser, bedömde han, med sin vanliga skarpsinnighet, att sammansvärjningens framgång skulle bringa honom till spetsen af ära och lycka, men att, om också hela Sverige ginge under, han, Brahe, ingenting hade att befara.
De begge sammansvurne afträdde, och efter ett kort samtal skiljdes konungaparet, för att kläda sig.
När drottningen sedermera från toiletten återkom i samtalsrummet, störtade henne till mötes hoffröken Düben, blek, darrande, gråtögd.
– »Hvad fattas dig, min goda Düben, – frågade Lovisa Ulrika, med en genomträngande, forskande och missnöjd blick, – har någon olycka inträffat, eller hvad är å färde?«
– »O, min nådigaste drottning! – utbrast fröken Düben, knäföll och fattade den ena af Lovisa Ulrikas händer, den hon häftigt tryckte till sina läppar – värdes höra en undersåte, som har Ers Maj:t att tacka för allt, som älskar och vördar Ers Maj:t mera, än något annat på jorden, och som skulle dö af förtviflan, om Ers Maj:t och dess höga gemål blottställdes för någon stor olycka ...
– »Än se’n!
Säg fort och utan omsvep,« föll drottningen, otålig, i talet, och gaf henne en vink att stå upp.
– »En ovanlig rörelse råder i slottet, och min kammarjungfru, som varit ute i staden, försäkrar, att oron spridt sig redan äfven dit.
Man talar ej om annat, än »regementsförändring,« »envälde« och »Deras Maj:ters befallning att arrestera
Rådet och massakrera ständerna.
Jäsningen och förskräckelsen växa med hvarje ögonblick, och man säger sig blott afbida en signal från Eders Maj:t, för att börja blodbadet.»
– »Barnsligheter!
Och hvem understår sig, att sätta så orimliga rykten i omlopp?«
– »Ers Maj:ts egen löpare, Ernst, skall vara en bland de ifrigaste att uppvigla pöbeln, och det finnas de, som påstå sig hafva hört honom åberopa hög befallning.«
– »Om den dumme och oförskämde löparen, på något oss förnärmande sätt, inblandat sin öfverhets namn i hvad folket företager, så skall han derföre straffas utan barmhertighet, derom kan du vara öfvertygad, min kära Düben.
Om folket tröttnat vid den mängd småtyranner, som kalla sig ständer och Råd, vore i sanning ingenting att undra på, och ni, fröken Düben, gör bäst, att tillsluta edra öron för politiken och en gång för alla taga er till vara, att tala om saker, dem ni ej begriper.«
– »Men ...
– »Men?
– »Men, pöbelns tycke, allernådigsta drottning, är ombytligt.
Det kunde finnas andre uppviglare, som gåfvo dess raseri en motsatt riktning.
Må himlen bevara Deras Maj:ters dyrbara dagar; och om det beror af Ers Maj:t, att med några lugnande ord stilla upploppet och förekomma stora olyckor: värdes hasta att uttala dessa ord!«
Hoffröken
Düben kastade sig ånyo för drottningens fötter.
– »Stig upp, fröken Düben, jag befaller det, och blanda er ej i saker, dem ni ej begriper, jag förbjuder er det,« yttrade Lovisa Ulrika med denna stränga, obevekliga stolthet, som ej medgaf något dröjsmål, någon invändning.
Fröken Düben lydde således genast befallningen.
Hon vågade ej mera nämna ett ord, sväljde sina tårar och sökte hämma de suckar, hvilka ängslan frampressade ur hennes beklämda bröst.
Drottningen låtsade ej vidare bemärka hennes närvaro.
I detsamma återkom konungen.
Düben hade ej irrat sig.
Ända till de kungliga rummen trängde sorlet af personer, som sprungo om hvarandra i slottet; som talade med häftighet; som hastigt öppnade eller slogo igen dörrar, o. s. v.
Kastade man ögat genom fönstren öfver Lejonbacken till Norrmalmstorg (numera kalladt Gustaf Adolfs), så visade sig allting der i ett tumultuariskt hvimmel: folkskockningar, truppafdelningar, tågande fram och åter, åkande, ridande och gående, som anhöllos, plakater, som häftades på gatuhörnen, m. m.
Konungaparet syntes vara i stor sinnesoro och med brinnande längtan afbida underrättelser om förloppet och utgången.
Badin rusade in, flämtande efter andan.
– »Jag skall berätta Majestäterna något nytt.
Just nu håller man på att fånga en vacker fogel här i slottet, en papgoja med brokiga fjädrar på hufvudet, grann som pocker kring lifvet och en ebenholz’ stång med silfverknopp mellan klorna ...
– »Galna pojke, i dag vill jag ej veta af dina dumma upptåg,« afbröt honom drottningen.
– «Mitt Majestät gör, hon, huru hon behagar; – fortfor Badin i samma ton – fogeln kommer i alla fall snart i bur.«
– »Tig och lyd i ögonblicket, vildbasare, eljest skickar jag dig till Ernst med riset.«
– »Ernst, ha! ha! ha! han har gifvit risbastu redan för sista gången, han, ha! ha! ha!
Få se, om han nu kan akta sitt eget skinn, ty det är just han, som är den vackra fogeln, den brokiga papgojan.
Tvänne soldater höllo honom i kragen, när jag sprang förbi i trappan, och de ruskade honom så, att fjädrarna i löpare-mössan flögo sin kos.«
Konungaparet hade ej hunnit sansa sig efter denna öfverraskande och bekymrande, ehuru visserligen ofullständiga och kanske ej helt och hållet trovärdiga tidning, då vakthafvande kammarherren inträdde och, efter en djup bugning för de höga makarna, öfverlemnade till konungen ett bref, försegladt med Sekreta Utskottets sigill.
Adolf Fredrik bröt det hastigt, skiftade flera gånger färg under läsningen, drog en djup suck och gaf brefvet till drottningen.
Skrifvelsen innehöll en anmälan från Sekreta Utskottet, att ett högförräderi emot statens säkerhet, regeringssättet och medborgares lif blifvit, genom Försynens nåd och goda menniskors vaksamhet och nit, lyckligen upptäckt, samt att, som bland de angifne brottslingarne befunnos hofmarskalken friherre Horn och löparen Ernst; så anhöll Utskottet om konungens tillåtelse, att inom hans borg gripa och i häkte inmana bemälte högmålsförbrytare.
– »Nöden har ingen lag – utbrast drottningen, sedan hon läst skrifvelsen – Vi måste samtycka till arresteringen.«
– »O, Gud! de arma offren,« suckade konungen.
– »Derom få vi sedermera rådgöra,« återtog Lovisa Ulrika.
– »Befälhafvande officeren utbeder sig underdånigst Eders Maj:ts nådiga förhållningsorder,« läspade kammarherren.
Koungaparet vexlade blickar, uttrycksfullare, än ord.
– «Min befallning är, – sade konungen långsamt och sväfvande på målet – att hofmarskalken Horn och löparen Ernst genast arresteras och utlemnas till den patrull, som Sekreta Utskottet hitsändt för att gripa dem.«
Kammarherren bugade ånyo djupt och gick.
Düben, blek som ett lik, signade ned på en taburett, med näsduken för ögonen.
– »Allt är förloradt, kanske till och med vi sjelfve!« utbrast ändtligen Adolf Fredrik.
– »Efter en förlorad slagtning plär min bror fördubbla sina triumfer,« svarade drottningen.
Badin, som stod vid fönstret, mumlade för sig sjelf: »se der afföra de baron Horn och Ernst mellan vakten.
De gunstige herrarne se nu mera spaka ut, än när de traktera mig med risbastu.»
Öfversten grefve Brahe hade från slottet återkommit till sin invid gamla Kungsholmsbron och Clara sjö belägna boning, visserligen icke belåten med utgången af sin underhandling hos konungaparet, men fullkomligen lugnad i afseende på det personliga äfventyr, han kunde löpa, om sammansvärjningen, mot förmodan, misslyckades.
Med sitt namn, sin nummer på riddarhuset och det kungliga löftet om hägn och ryggvärn i alla händelser, ansåg han sig ej hafva något att befara.
Det vore rätt förargligt, tänkte han, om alla våra ansträngningar för en utvidgad konungamakt, om hela vår herrliga plan ginge upp i rök; men så finge man väl trösta sig med hoppet om bättre lycka en annan gång och afbida ett mera gynnsamt tillfälle.
En vagn höll vid porten.
Brahe fick besök af sin svärfar, presidenten grefve Piper.
Denne syntes särdeles upprörd, såg sig oroligt kring i rummet, sköt regeln för dörren, och sedan han öfvertygat sig att de voro utan vittnen, föll han Brahe om halsen och besvor honom vid allt hvad heligt är, att skyndsamt rädda sig genom flykten, emedan den olycksaliga sammansvärjning, hvaruti han obetänksamt inlåtit sig, vore upptäckt, och räfsten blefve lika obeveklig som straffet ofelbart.
Brahe vardt bestört, att svärfadern, hvilken han noga aktat sig att inviga i sammansvärjningens hemlighet, så bröstgänges inlät sig i frågan, den han tycktes känna till punkt och pricka.
Att neka, lönade således ej mödan.
Brahe yrkade i stället enträget att få veta, genom hvilken tillfällighet eller hvilken kanal svärfadern blifvit underrättad om förhållandet.
Piper framtog den biljett, hvars innehåll läsaren känner, och som till
Pipers kammartjenare blifvit lemnad af grefve Fersens.
Mellan svärfadern och mågen uppstod nu en meningsstrid om bevekelsegrunden till biljetten, hvars författares handstil begge igenkände.
Piper såg i den endast ädelmodet, att från en öfverhängande fara och oundviklig undergång vilja rädda en aflägsen frände, en nära väns anförvandt:
Brahe åter en list, för att afskrämma från företagets fullbordan, en utväg, för att, om det lyckades, kunna påräkna en återtjenst af det segrande partiets hufvudman, och ett försök att, äfven om utgången blefve missgynnande för de sammansvurne, på något fintligt sätt få en person aflägsnad, hvilken man icke ville och ej vågade behandla som en vanlig upprorsstiftare.
– »Och hvarpå bygger du en så förmäten, en så förflugen förhoppning?« frågade Piper.
– »Jag heter Brahe,« svarade denne och bröstade sig, med ett sjelfkärt småleende.
– «Förblindade! du går en säker och neslig död till mötes.
Jag förlorar icke blott en måg, utan tillika ända till rättigheten att sörja honom som en ärlig man och trösten att höra hans namn nämnas med aktning.
Hvar är min dotter, att hon må förena sina böner med mina, på det du, genom en snabb flykt, må rädda henne från sorgen att blifva enka och skymfen att se sin man dö på schavotten!«
Brahe dref gäck med sin svärfars fruktan.
Ännu hade man till och med hoppet för sig om en lycklig utgång, ehuru det visserligen minskades vid betraktande deraf, att landtmarskalken fått kunskap om sammansvärjningen.
Men han ville ju Brahe intet ondt? sådant syntes af biljetten.
I värsta fallet blefve han, för en syns skull, arresterad, men Deras Maj:ter hade bestämdt utfäst sig att hålla honom ryggen fri: ett skydd som likväl knappt behöfdes för rikets förste grefve.
Piper, hvars politiska åsigter ingalunda öfverensstämde med mågens, och som dessutom bar afsky för de brottsliga medel, hvilka nu tillitats för att göra dem gällande, var likväl framför allt angelägen, att rädda sin dotters make från en skamlig död, hvilken Piper ansåg oundviklig, om Brahe blefve öfverbevist och funnes i sina fienders våld, som vid detta tillfälle hade både billighet och rättvisa på sin sida.
Piper lät hvarken dåra sig af Brahes löjliga inbillning om talismanen af sin börd, eller af hans godtrogna förtröstan på det kungliga löftet, hvars både allvar och tillräcklighet
Piper uppskattade till dess rätta halt.
Oroligt forskade han, om några papper eller andra saker funnos i mågens förvar, som kunde användas emot honom såsom bevis, och besvor honom, att i sådan händelse skyndsamt förstöra dem.
Brahe förmälte, att han i sin källare hade omkring tusen patroner, dem han låtit förfärdiga på Rydboholm.
De voro inlagda i kistor, hvilkas innehåll endast vore hans kammartjenare bekant.
Denne hade del af förtroendet och tillsägelse, att försänka kistorna i Clara sjö, så vida sammansvärjningen blefve upptäckt och det tilltänkta upploppet stilladt, innan patronerna hunnit användas af de trupper, man hoppades kunna uppvigla, eller af den i jäsning bragta folkmassan.
Medan mågen och svärfadern voro inbegripne i detta samtal, knackades på dörren och en betjent lemnade Brahe en biljett, skrifven med blyertspenna och förseglad med munlack, hvilken innehöll blott dessa ord:
»Vi äro förrådde – jag reser – fly – och skynda, eljest blir det för sent.«
– »Sacre Dieu! – mumlade Brahe halfhögt.
– Det är Hårdens stil.
Hela den sköna planen går således upp i rök.
Att rymma ... ja, för en Hård ... det kan passa och behöfvas för honom; men för en Brahe? nej, ... också behöfver jag det icke; mitt namn och öfverhetens löften ... kanske en undersökning pro forma ... ja, och i värsta fallet några veckors arrest i mina egna rum, det blir, på sin höjd, alltsammans ...
Sacre Dieu! det är ledsamt ... orättvist ... grymt ..., men så uppväges det af öfverhetens nåd och belöningar i framtiden ...«
Piper, som under monologen ryckt biljetten till sig, bestormade ånyo sin måg, att han skulle fly, som Hård gjort och tillstyrkt.
Brahe stod så fast vid sin föresats, att man bort fatta aktning för hans själsstyrka, om man ej vetat, att ihärdigheten härflutit från ett inbilskt förlitande på hans börd och en godtrogen öfvertygelse om konungaparets bestämda föresats och förmåga att hålla sina kreatur ryggen fri.
Imedlertid tillkallades kammartjenaren och erhöll befallning, att följande natten, sedan allt blifvit tyst, draga försorg om, att de bekanta kistorna med patroner blefvo obemärkt försänkta i Clara sjö, genom en bakport på huset, derifrån de kunde utan uppseende förflyttas.
Medan Brahe gjorde upp detta med sin kammartjenare, hade grefve Piper gått in till fru Brahe, för att bereda henne på den olyckliga katastrofen.
Kalken var bitter, men, räckt af en öm faders hand, tömdes den, väl med bedröfvelse, men dock undergifvenhet.
Piper uppmanade sin dotter, att göra sista försöket till att öfvertala hennes man att rädda sig medelst flykten.
Far och dotter återvände till Brahes rum.
Läsaren kan, utan en alltför noggrann och öfverflödig beskrifning, lätt föreställa sig det bedröfliga uppträdet mellan grefvinnan Brahe, hennes man och far.
Tårar, böner, omfamningar, utbrott af sorg och fruktan, tröstegrunder, förhoppningar, ömsesidiga uppmaningar till mod: allt användes och omvexlade.
– »Det värsta, som kan hända – yttrade
Brahe – är en obehaglig rättegång och en arrest, under tiden, på mina rum, hvars ledsnad skall skingras af din närvaro, min älskade Christine!«
Och derpå följde nya smekningar och förnyade anfall af hustru och svärfar på Brahes föresats.
Redan började denne att svigta för så många åter upprepade förnuftsskäl och känsloyttringar.
Redan besinnade han sig, hvilket är första steget till att ändra beslut.
Redan uppgick för hans fattningsgåfva ett ljus: att det ädla blod, tyrannen konung Christian tillåtit sig att gjuta, möjligtvis ej heller skulle skonas af den mängd förhatlige tyranner, som kallade sig ständer.
Redan började han fundera på kungsordens tillförlitlighet och verkan.
Redan inlät han sig med svärfar och hustru om orten, dit han borde resa, och vägen som kunde tagas.
Villrådigheten upphörde och det blef slag i saken, genom en fjerde persons ankomst, och denna person var – befälhafvaren för den patrull, som af Sekreta Utskottet hade sig uppdraget, att inmana öfversten grefve Brahe i häkte.
Fastän han jemte de sina bort vara beredd på hvad som nu inträffade, och ehuru officeren utförde sitt uppdrag med all den aktning och grannlagenhet, man är skyldig olyckan, åstadkom hans uppträdande på scenen den våldsammaste sinnesskakning hos de i händelsen invecklade personerna.
Gref Piper blef bestört, gref Brahe slagen, grefvinnan förtviflad.
Till råga på det sönderslitande i detta uppträde, instörtade i rummet Brahes tioårige son med förra giftet, hvilken genom patrullens ankomst och tumultet i huset underrättades om den fara, som hotade fadern.
Jemmern syntes hafva nått sin höjd, och ännu hade likväl öfverste Brahe ej fattat hela vidden af sitt rysliga öde.
Med bruten röst, men i höfliga ordalag och med iakttagande af den värdighet i sitt skick, som utmärkte, att han ansåg sig vara herre i sitt hus och visste hvad ett belefvadt värdskap fordrar, bad han sin förmenta vaktare göra sig hemmastadd, utfäste alla de beqvämligheter, han kunde åstadkomma och förklarade, att man i hans hus skulle göra sig ett nöje af, att visa officeren all möjlig artighet, »hvaremot – tillade Brahe – jag endast ber »er tillåta mig att njuta min hustrus och min sons »sällskap, och de vänners, som vilja göra mig besök, «välförståendes i er närvaro.«
– »Det gör mig mera ondt, än jag kan beskrifva, att jag nödgas beröfva herr grefven en tröst, hvarvid så väl herr grefven sjelf, som dess familj synes hafva fästat sig: den, nemligen, att frågan endast skulle vara om en arrest här hemma i herr grefvens egna rum.
Ty värr innehålla mina order att genast föra herr grefven, till en början, på högvakten.
En bön af fru grefvinnan, framställd till herr landtmarskalken och Sekreta Utskottet, torde sannolikt förebygga en flyttning sedermera till Stadshuset, Smedjegården eller Castenhof, hvarom jag eljest hört talas ...«
Officeren hade ej hunnit fullborda meningen, innan detta sorgliga uppträde antog en ännu mera förtviflad skepnad.
Med utropet: »Jesus i himmeln!» föll fru Brahe baklänges på en soffa och dånade.
Far och man skyndade till, för att hjelpa henne; gossen gret bittert.