Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Konungens afsättning och regementsförändringen hade väckt en sådan uppståndelse i hela landet, att man knappast kunnat förmoda, att sinnena skulle orka syssla med enskildas angelägenheter.
Men detta gjordes i alla fall i Götheborg.
Man kunde ej låta vara att syssla med John Hall och tala om allt det bråk, som Pehr Backman lät sin skäggige myndling anställa.
Ty det var ingen, som tviflade på att den bråkmakaren Backman stod bakom alltsammans, och att det var han, som förmått Hallen att kvälja Carnegie och den Hallska contoirsbetjäningen med vanvettiga processer och hota excellensen Wachtmeister med utgifvandet af en skrift, en så kallad Species facti, i hvilken John Hall vädjade till allmänhetens dom gent emot sin svågers förmenta oförrätter.
Säkerligen var det också af hämnd för åtalet mot Carnegie och till straff för denna bebådade skrift mot excellensen Wachtmeister, som kuratorerna helt plötsligen utlyste auktion på Halls guld, silfver, smycken, husgeråd, möbler, dyrbara tableauer, samlingar och bibliothek samt öfrig lösegendom i staden, hvilket beslut åter ansågs alltför grymt och väckte odelad medkänsla för John Hall.
De personer hade ej haft orätt, som skyllde på Backman John Halls processer och åtgöranden, och hvad särskildt skriften mot excellensen Wachtmeister beträffade, hade John Hall varit svår att öfvertala, och, fast den redan var tryckt och färdig att utdelas, visade han sig alltjämt tveksam och ville med all makt hålla den tillbaka.
John Hall satt vid det fyrkantiga bordet i första museirummet, och stora högar af den nyss från tryckeriet komna skriften voro uppstaplade framför honom.
John satt och stirrade på dem.
Han såg mycket betryckt och bedröfvad ut, och han var mycket blek.
Hans skägg, som numera aldrig klipptes, föll långt och ovårdadt ner öfver bröstet, och hans dräkt var mera vårdslösad och slurfvig än tillförne.
Medan han satt orörlig och stirrade på skriften, talade han för sig själf:
– Jag har väckt dessa processer, tvenne mot Carnegie och en mot contoirspersonalen, men jag vill inte ge ut detta, innan jag först skrifvit och vädjat till min syster.
Hon måste inse den grufliga orätt, man föröfvat emot mig, och hon kan ej vilja, att mina med så mycken kärlek, möda och kostnad tillhopabragta samlingar gå under klubban.
Jag skall skrifva till henne och bedja henne träda emellan och laga, att auktionen blir inställd.
Hon kan ej vägra att bevilja min bön.
Jag vill ej tro, att jag skall behöfva tvingas att utgifva denna skrift mot mina närmaste.
Jag skall skrifva till henne och möjligen till min svåger.
Då de för tillfället vistas på Gunnebo hos min moder, kan jag snart få svar på dessa mina skrifvelser, och först när jag fått det, skall jag bestämma mitt vidare handlingssätt.
Helst ville jag kasta allt detta på elden eller på sopbacken.
John knuffade till pappershögarne –
Nu gjorde han sig i ordning att skrifva till systern.
Men han satt en lång stund och tuggade på gåspennan och funderade, innan han började.
Så skref han:
»Götheborg den 2 april 1809.
Min kära syster!
Vid delningen af förföljelsens ryktbarhet får förtryckaren icke större lott än den förtryckte, och den mäktige skall mot sin vilja genom århundraden draga i spåren med sig den krossades skugga, och aflägsna tidehvarf skola höra hans klagan och i Minnets tempel utkräfva hans rätt.
Jag vågar dristigt påstå, att eftervärlden en dag, då jorden gömmer både Hans Excellens’ purpur och mitt stoft – – –
John Hall lät pennan falla.
Han strök med handen öfver ögonen och tog upp brefvet för att genomläsa, hvad han skrifvit.
Han suckade djupt och skref ännu några rader, men plötsligen greps han af andra tankar, ref sönder brefvet och började ett nytt bref, hvilket han skref till slut.
Det lydde:
Vid detta tillfälle, då enighet och samdräkt böra hela de blödande sår, hvars smärta under tretton års förvillelser för det allmänna och hvar enskild samhällsmedlem varit mer än kännbar, uppfyller jag med den största tillfredsställelse de skyldigheter, mitt hjärtas känsla för dig och min alltid ömt älskade moder pålägga, då jag anropar ditt biträde för att i godo vänligen kunna uppgöra de stridigheter, som hitintills till ogagn för alla blifvit på ett bittert sätt underhållna mellan min moder, min svåger och mig.
Denna sista demarche, om den också lika som de föregående blifver förgäfves och utan verkan, skall åtminstone freda mig ifrån framtida förebråelser, och mitt samvete skall blifva mitt vittne och min tröst, att jag ingenting uraktlåtit, som stått i min makt för att som en ärlig och redlig man uppföra mig mot eder alla.
Än i dag är det tid att utan stora uppoffringar afvända obehagligheter, rädda mig och min familj ifrån undergång och förödelse, upprätta vår aflidne käre faders goda namn och minne och sätta mig i den belägenhet att kunna göra hvar man rätt och blifva nyttig och verksam för ett älskadt, fast blödande fosterland.
Ännu kan jag få påminna mig, att jag har att tacka min enda systers verksamma förord för den enda lycksalighet, jag här på jorden äger, att af en kär maka älskas och aktas.
Jag ber dig, min syster, på det högsta och ömmaste att använda alla dina krafter för att bereda vår sällhet och hindra vår ofärd genom att öfvertala din man att afstyra den tillämnade auktionen, ädelmodigt förgäta det framfarna och räkna uppå den upprättelse och erkänsla, som billigen af mig kan lämnas och fordras.
Njut därför en försmak af den himmelska sällhet, som blir lönen för ädla själars ädla rörelser!
Din trofaste, olycklige broder
När John slutat detta bref, satt han en stund med handen öfver ögonen.
Men plötsligen tycktes han fatta ett beslut.
Han tog ett exemplar af den tryckta skriften, och slog in den i ett papper, på hvilket han i största hast skref ett par ord.
»Min svåger!
Innan jag upplyser allmänheten om de oförrätter, jag lidit, vill jag uppfylla min sista skyldighet och prevenera min svåger om den svåra utväg, mitt förtviflade tillstånd öppnat för mig för att åtminstone vinna allmänhetens medömkan och justification.
Jag innesluter till den ändan en tryckt species facti eller sammandrag af alla mina lidelser, som i morgon kommer att utdelas, såvida min svåger icke kan förmås att i godo bilägga våra stridigheter på ett sätt, som öfverensstämmer med vårt gemensamma bästa.
Jag åberopar i detta afseende, hvad jag skrifvit till min syster.
Aller ödmjukast
John Hall.
– Nu har jag åtminstone ej smugit mig på dem bakifrån, som de gjort med mig, mumlade John, sedan han slutat brefvet till svågern.
Han lade in detta jämte den tryckta skriften och brefvet till systern i ett stort konvolut, på hvilket han skref: Högvälborna Fru Grefvinnan Christine Wachtmeister, Gunnebo.
Han lämnade själf paketet till en af lakejerna med tillsägelse att oförtöfvadt rida ut därmed till Gunnebo och snarast möjligt återkomma med svar.
När detta var uträttadt, återvände John Hall till sitt museum och låste in sig där.
De timmar, som nu följde, voro delade mellan den mest pinsamma oro och väntan.
Han kunde ej ett ögonblick hålla sig stilla.
Han gick fram och tillbaka genom hela museivåningen, tills han höll på att stupa af trötthet.
Stundtals försökte han läsa, stundtals ritade han eller genombläddrade ett gravyrverk.
Men den pinsamma ångesten blef han ej ett ögonblick kvitt, och han förmådde ej hålla sig stilla långa stunder i sänder.
Han gick oupphörligen fram till fönstren för att efterspana om ej budet ännu syntes till.
Det började lida på fjärde timmen, och det kunde vara åter när som helst, tyckte han.
Men när lakejen sent omsider anlände från Gunnebo, medförde han den tidningen, att grefvinnan sagt, att intet besked var att lämna, men att grefvinnans ombud, herr revisionssekreteraren Sylvander, följande dag skulle tillskrifva herr Hall.
John kunde ej tillsluta sina ögon på hela natten.
Han låg och vände och vred på detta förfärliga, att han intet svar fått.
– Det bådar intet godt, att syster Christine ej själf besvarat mitt bref, tänkte han.
Han satte sig upp i sängen och ropade högt:
– De få inte försälja mitt museum och mitt bibliothek.
Jag vill det inte, jag vill det inte, jag vill det inte.
Han torkade ångestsvetten ur sin panna och försökte lugna sig.
– Ingen af de öfriga kreditorerna kommer att yrka på denna försäljning, som endast kan inbringa en jämmerligt ringa penning.
Och mina närmaste ha blifvit lockade att gifva sitt bifall härtill af Carnegie och Björnberg, som äro påfinnarne och påminnarne.
Men mitt bref har säkerligen fört dem på andra tankar.
Jag vet det, och jag känner det.
Men hvarför svarade ej Christine själf på mitt bref?
Det är säkerligen ett dåligt tecken.
Men nej, det har nog intet att betyda!
Jag har ju hört, att min syster Christine varit opasslig ute på Gunnebo.
Men en tröstande rad kunde hon i alla fall ha sändt mig.
Det får inte ske, det får inte ske!
Hon kunde åtminstone ha skickat en muntlig hälsning.
Så sjuk är hon nog ej, att hon icke hade förmått att skicka mig en hälsning.
Troligen känner hon sig ej hälften så sjuk, som jag känner mig denna natt, och dock måste jag uthärda och ej ett enda ögonblick låta vara att säga: det får inte ske.
Jag vill det inte, jag vill det inte, jag vill det inte!
John tyckte, att om han oupphörligen sade: det får inte ske, så skulle det heller inte kunna ske.
Han genomgick i tankarne det bref han skrifvit till systern och fick tårar i ögonen.
Säkerligen hade hans ödmjuka bön rört henne.
Hon skulle tala vid sin man och laga, att detta icke finge ske.
De hade aldrig varit så synnerligt goda vänner, han och Christine, men Christine var inte elak.
Hon skulle förstå, att muséets och bibliothekets försäljning ej kunde vara af någon betydelse, men för honom voro dessa samlingar det käraste af allt hvad han ägde.
Det var långt lidet på förmiddagen, då en gosse från revisionssekreteraren Sylvander kom och sökte upp John på muséet, som han ej lämnat en sekund denna dag.
Men nu bläddrade han ej i böckerna eller gick omkring i rummen, utan satt alldeles orörlig och stirrade rakt framför sig med tröstlös blick.
När gossen knackade på dörren, skrek John till.
Gossen kom in i rummet och lämnade brefvet.
– Det behöfs intet svar, sade han.
– Jo, vänta på svar, det kan nog hända, att det behöfs svar.
Du skall få en slant, om du väntar.
John trefvade med handen i västfickan – Ja, se dig mans omkring, det är mycket att se i det här rummet, mycket att se, mycket att se.
John satt länge med brefvet ouppbrutet i handen.
Han försökte ge sig mod genom att mumla:
– Det är omöjligt, hon kan ej säga nej till min anhållan.
Jag måste bryta brefvet och läsa bekräftelsen härpå.
Om Pehr Backman såge mig nu, skulle han säga, att jag gör mig en massa fåfänga bekymmer, och han har rätt, han har rätt.
Hon är ju min enda syster.
John slet upp brefvet och läste:
»Min herre!
Grefvinnan Wachtmeister är af en långvarig opasslighet förbjuden att besvara min herres bref och har därför uppdragit åt mig att gifva min herre tillkänna, att ehuru Grefvinnan långt före detta sagt min herre sin mening, som gör henne så mycken oro och bekymmer, och då hon icke möjligen kan lämna någon slags åtgärd, så vill hon likväl för att icke bemöta min herre på ett sätt, som han så ofta användt mot henne, öfverlämna åt mig att svara min herre, att hvarken Grefve Wachtmeister eller Enkefru Hall yrkat på denna auktion, utan att dess anstiftande helt och hållet får tillskrifvas herrar kuratorers beslut.
Emellertid önskar jag tillika påpeka, att herr Hall ej vidare bör besvära Grefvinnan, hon är inquieterad däraf och behöfver att få vara i fred.
Hall har lofvat henne det vid sista afskedet, därom har Grefvinnan åstundat, att jag skall påminna herr Hall.
Det är dessutom inte med fruntimmer, som man afgör affärer, och då Grefvinnan föresatt sig för sitt lugn att öfverlämna alla herr Halls reiterationer i detta ämne till mig, så är också korrespondansen med Grefvinnan utan ändamål.»
John släppte brefvet ur handen.
– Nej, nej, det får inte ske, det får inte ske!
Han ropade det så högt, att gossen, som var i färd med att stryka den uppstoppade vargen öfver ryggen, förskräckt drog sin hand tillbaka och skrek:
– Bits den då?
– Nej, den bits inte.
Ingenting i detta rummet bits, här finns bara snälla djur.
Men vänta ännu en momang, jag har att skrifva ett ord till din husbonde.
John skref och bad, att herr Sylvander godhetsfullt ville underhandla med hans kompanjon, herr Backman, som denna dag kunde infinna sig hos herr Sylvander, på tid som herr Sylvander själf behagade utsätta.
Gossen fick den utlofvade slanten och sprang sin väg, men återkom strax därefter med en ny biljett, hvilken John bröt i största hast.
Biljetten lydde:
Grefvinnan Wachtmeister har uppdragit mig att å hennes vägnar tala med hennes bror om affärerna, hvilka icke tillhöra henne såsom fruntimmer att afhandla.
Hennes order till mig sträcka sig inte därhän, att jag i dessa ämnen skulle inlåta mig med tredje man, och jag kan således ej gifva något rendez- vous åt herr Halls omnämnde kompanjon.
Om innehållet af det svar, jag fått, skall jag underrätta Hans Excellens och Grefvinnan, äfvensom angående det yttrande, jag nu meddelar.
Min herre behöfver således ej vidare falla någon af dem besvärlig.
Sylvander.»
Gossen stod alltjämt kvar och väntade.
Två gånger upprepade John Hall:
– Det är intet svar, det är intet svar.
Men han talade så lågt och med en sådan rosslig stämma, att gossen ej hörde honom.
Han sade då med högre, men skälfvande röst:
– Det är intet svar.
När John var ensam, ropade han:
– Jag skall aldrig falla någon af dem besvärlig mera.
Aldrig, aldrig, aldrig!
Så kom det med hjärtskärande ton:
– Det skall ske, det skall ske, det skall ske!
Nästa dag utgafs den tryckta skriften, och några dagar därefter fastställdes tiden för den annonserade auktionens hållande till den 18 april.
Den 17 april på aftonen hade John gått ner i sitt museum.
– Jag måste göra i ordning härnere och se till, att alltsammans står på sin rätta plats, sade han och såg sig omkring med tårdränkt blick.
Han drog fram en stol till medaljskåpet och började genomse mynten och medaljerna.
Han tog ut det ena myntet efter det andra och betraktade det noga och lade det så med ovan precision och ackuratess ordentligt tillbaka på dess rätta plats.
De särskildt sällsynta mynten höll han länge i hand och hade svårt att skilja sig från dem.
Han såg på dem genom lup, och han granskade hvarje bokstaf af skådepenningarnes inskriptioner och gned med en handske medaljerna och mynten blanka.
Så lyfte han ner en af de fyrkantiga glaslådorna, som skyddade de uppstoppade fåglarne, och dammade af den.
– Ja, ja, den här örnen har jag själf stoppat upp och likaledes den här ugglan.
John tog också ner denna glaslåda, men i stället för att företaga sig något med den, satte han sig att stirra på ugglan, tills tårar fyllde hans ögon, och han ej kunde se den längre.
Han smekte varsamt ugglans fjädrar, innan han satte den tillbaka på dess plats.
Nu kom ordningen till de små vackra kolibrierna på sina höga nålar och de mångbrokiga fjärilarne.
Men dessa rörde han ej, han betraktade dem blott och funderade på hur det månne såg ut i de länder, där slika vackra färger flögo fritt ikring.
Den där mörkblå fjärilen var från Ostindien, och den där bjärt röda från Java.
Det fattades namn och etiketter på dessa båda, och John skref dem med darrande hand och fäste dem på den lilla träribban, i hvilken nålen med fjärilen var nerstucken.
Han pinades i dag af att se något härnere i olag eller i oordning.
Han tog fram alla glasburkarne i reptilsamlingen och radade upp dem framför sig på det stora bordet.
Flera af ormarne voro af vanligaste slag, men dessa betraktade han med synnerlig kärlek, ty de voro gamla favoriter från Gunnebo ormgrop.
Den där var Pluto och den där var gamle Pelle.
När John betraktade gamle Pelle, som låg i flera ringar inne i burken och nästan helt fyllde den, fick han åter tårar i ögonen.
Han tänkte på Gunnebo och de svunna högsommaraftnarne därute.
– Månne någonsin ur mitt minne kan utplånas den misshandel och de lidelser, jag utstått! ropade John Hall, när han satte burken med gamle Pelle från sig inne i skåpet.
Nu kom han till skåpet, där han hade sina koraller och snäckor.
Den här korallen med den besynnerliga skapnaden mindes John Hall, att han köpt, när Sophia Magdalena hemkommit från den Chinaresa, på hvilken John önskat medfölja.
Medan John höll korallen i hand, tänkte han på sin myndighetsdag och undrade på hur det månne gått med honom, om han begifvit sig till sjös den gången.
Kanske hade han återkommit med ett stort rykte som upptäcktsresande eller som berömd naturforskare!
John Hall suckade djupt.
– Nu begär jag ej att förvärfva stor ära och nya skatter, jag vill blott så innerligen gärna behålla detta, som blifvit mig så oändligen kärt, och som man med orätt vill beröfva mig.
Det pinade John icke allenast, att hans kära samlingar skulle förskingras, utan än mer att de skulle hamna hos människor, som ej förstodo sig därpå, som ej visste värdera dem, som skulle anse hans naturaliesamlingar som skräp och ej glädjas åt hans taflor, som skulle ställa undan hans böcker i låsta skåp, där ingen skulle röra dem.
John Hall skyndade sig in i sitt bibliothek, han måste ju se till att hans kära böcker också stodo i någorlunda ordning.
Det blef ett långsamt arbete, ty när han tog fram sina engelska gravyrverk, lockades han att genombläddra dem.
Längst satt han och betraktade en samling gravyrer af antika vaser.
Så läste han i en bok af Clerck om svenska spindlar och såg igenom Netterblads bok om St.
Birgittas kloster, som han i sinom tid bytte ut mot en engelsk beskrifning öfver China.
I denna bok fördjupade han sig till den grad, att han totalt glömde bort tiden.
Det hade blifvit alldeles kvällskumt i rummet, och John kunde ej längre se att läsa.
Han gick fram till fönstret och blickade upp på den klara månen och de tindrande stjärnor, som lyste på firmamentet.
Han knäppte ihop händerna och stod länge och stirrade upp mot rymden.
Han bad ingen bön, men han mumlade oupphörligt:
– Det får inte ske, det får inte ske – Jag vill inte, jag vill inte, jag vill inte.
När John kom upp i öfre våningen, såg han, att vaxljusen voro tända i alla kronorna.
– Friherrinnan har befallt det, sade betjänten.
Constance satt vid fönstret inne i det grå kabinettet.
Också hon betraktade det klara månskenet.
– Hvarför har du låtit illuminera så grant, min älskade Constance, har du haft sällskap? frågade John.
– Nej, endast min far.
Men sedan han var gången efter att hafva berättat för mig de senaste nouvellerna, som voro trista nog, blef jag spökrädd.
Jag lät tända öfver allt för att öfvertyga mig om att det vackra bohaget ännu finnes kvar, och att jag ej sitter i ett sköfladt hus.
– Det kommer du aldrig att göra, min ömma vän, det får inte ske, jag vill det inte, jag vill det inte, ropade John och stampade i golfvet.
– Hvad hjälper antingen du vill det eller ej? sade Constance och höjde lätt på axlarne.
Men något måste göras, och jag har gjort det.
Jag har skrifvit till grefve Lagerbjelke och bedt honom inropa mina juveler och öfriga smycken på auktionen.
Han gör det säkerligen för min räkning.
– Detta var onödigt, min älskade Constance.
Det kommer inte till auktion.
Det är omöjligt, att man låter det ske.
Hvad sade din far?
– Han var mycket misslynt.
– Min älskade Constance, vredgas inte på mig!
Du skall få se, att allt går bra.
Jag har en aning härom, jag vet att det ej kommer att ske.
– Det sägs så ofta, och ändå sker allt som tänkas kan och så mycket mera, svarade Constance.
– Och om det sker –
John hade kommit alldeles fram till Constances stol.
Utan att tänka på hvad han gjorde, grep han fatt i fliken på hennes ljusblå schal, som fallit ner från hennes blottade axlar, och stod och skrynklade till den i handen, medan han talade.
– Om det skulle ske – rösten skälfde och händerna darrade – om det skulle ske, så har jag blott ett att göra, min älskade Constance, nämligen att gifva dig det största prof uppå min kärlek och ömhet –
Constance vände långsamt på hufvudet och såg på honom med sin underbart strålande blick.
John släppte schalen och lade sin tunna och genomskinliga hand öfver sina ögon, som om han icke uthärdade att se på Constance, medan han talade.
Han upprepade de sista orden:
– Det största profvet på min kärlek och ömhet uti denna högst olyckliga belägenhet, nämligen att lämna uti ditt fria val att upplösa det heliga äktenskapsband, som du knutit med den olyckligaste och mest lidande af svenska medborgare.
Constance reste sig upp –
– Hvarför går du din väg – nu – genast? frågade John och sökte hålla henne kvar.
– Jag går, därför att jag ej kan undgå att märka, att du uppstoppat en hel hoper fåglar, som i sinom tid väl skola utdelas till dina kreditorer, och den odör, du sprider i rummet, är sannerligen icke supportabel.
– Och hur lyder ditt beslut?
John hade med båda händerna gripit fast i Constances stol, mot hvilken han stödde sig.
Constance såg på honom, och hennes ögon fylldes af tårar.
– Du är alltjämt den besynnerligaste människa i världen, min stackars John, sade hon.
Du talar om skilsmässa och frågar hur jag beslutat mig, i samma andedrag.
Jag behöfver ju ej besluta mig nu genast.
Jag vill först se, hur det går i morgon och sedermera.
Naturligtvis kan jag ej stanna, om det går på tok.
Blir det auktion, flytta jag och lilla Marianne ögonblickligen till min fader, och går det alltjämt galet såsom nu, så far jag till min familj i Stockholm och begär skilsmässa.
Adieu, John!
Utan ett ögonblicks besinning tog John Constance i sina armar, slöt henne häftigt intill sig och kysste henne gång på gång.
Constance vred sig ur hans famntag och ryckte till sig den ljusblå, silfverbroderade schalen, som hon draperade öfver sina axlar, då hon lämnade rummet.
John satte sig på den plats vid fönstret, där Constance nyss suttit.
Månskenet strömmade öfver hans bleka drag.
John satt alldeles stilla, undantagandes att läpparne rördes till ett sakta mumlande:
– Min fars hus kan inte plundras.
Denna tanke tröstade honom oändligen.
– Nej, min fars hus kan inte sköflas och plundras, mumlade han gång på gång.
Men blir det lagdt öde – oh, Constance, Constance, min älskade Constance!
Det kom som ett kväfdt skrik i den månljusa natten.
Följande förmiddag började auktionerna.
Det första, som skulle försäljas, var Johns museum och bibliothek.
Alla borgenärerna i Wermland hade skriftligen anmält för herrar kuratorer, att de ansågo denna tillgång så obetydlig, att de icke ville beröfva herr Hall den tillfredsställelsen att ostörd få behålla och begagna det oskyldiga nöje han i synnerhet njöt uti sitt bibliothek och sitt museum.
Men kuratorerna voro obevekliga.
Auktionen skulle försiggå.
Allmänheten och stadens invånare höllo sig af medkänsla och indignation öfver kuratorernas beteende ifrån auktionen, och Pehr Backman erinrade auktionskammarens föreståndare, herr borgmästaren Göök, icke endast om hvad som mellan de wermländska borgenärerna passerat, utan äfven om författningarnes helgd, som uppskjuta auktionen, då tillräckligt antal köpare ej finnes.
Till Björnberg hade från en hög och förnäm herre i Stockholm kommit bref med anmodan, att han för John Halls räkning skulle inropa museet och bibliotheket, men Björnberg låtsade ej om detta bref, utan herrar kuratorer och några af borgenärerna och deras utskickade delade sinsemellan de Hallska samlingarne och bibliotheket.
Hela försäljningssumman gick ej till mera än något öfver 10,000 riksdaler riksmynt.
Dagen därpå gingo möbler och husgeråd under klubban.
Halls smycken inropades för hennes räkning.
Samma afton flyttade Constance och lilla Marianne till krigsrådet Koskull.
Däremot kunde ingen mänsklig makt förmå John att lämna huset.
– Det är mitt, och jag stannar kvar, tills jag blir utdrifven härifrån, sade han.
Och han stannade kvar i det tomma huset dagar och veckor, sommaren igenom.
Den 29 september försåldes genom auktion å börsen stenhuset med åbyggnader och tomter i sjunde och åttonde rotarne vid Sille- och Östra Hamngatorna.
På eftermiddagen denna dag gick Pehr Backman upp till sin kompanjon och omtalade, att huset var försåldt, och att herr Hall riskerade att bli fördrifven därifrån, ifall han ej frivilligt lämnade det.
Hvarpå Backman frågade John Hall hvad han nu tänkte taga sig före.
– Jag är som kaptenen på ett skepp, som går till botten, jag har härdat ut till det yttersta.
Jag har inte tänkt på, hvad som skall hända sedan, sade John Hall.