Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I följd häraf och då denna brist varit Herr Presidenten Skogman nogsamt kunnig, kan jag icke undgå att, likasom tillförne, lägga Herr Presidenten lill last, att han, såsom Föredragande vid omförmälda tillfälle, genom uppsåtligt fördöljande af en upplysning, som lian i kraft af sitt embete varit skyldig att meddela, i sin mån vållat, att bristen å andra hufvudtitelns besparingar blifvit ökad.
Beträffande sedermera de, år efter annat, beslutade anordningar af 400 R:dr årligen, så kallad lönfyllnad åt yngste eller fjerde StatsKommissarien för åren ifrån och med 1835 till och med 1839; så ehuru å min sida förut blifvit fästad uppmärksamhet derå, att af StatsRådsProtokollen angående denna frågas förehafvande vid serskilda tillfällen, Piotokollet för år 1836 ej innehåller något yttrande af då närvarande Herrar StatsRådsLedamÖter, men att icke destomindre i det för år 1837 åberopas hvad förut skall blifvit yttradt, 236 ocli i det för år 1838 anföres, att Herrar StatsRådsLedamöter, lika med hvad de skola yttrat vid förutgångna tillfällen, afstyrkt anslagets beviljande; dock sorn detta i anmärkningsmemorialet omförmälda förhållande icke blifvit å svarande sidan till förklaring upptaget, eller ens någon erinran i denna syftning gjord vid besvarande af hyad för öfrigt och hufvudsakligen är vordet anmärkt emot sistnämnda tvänne rådslag, likasom emot det förutgångna och de efterföljande, hvarföre ock torde kunna antagas, att någon åtskillnad emellan dessa rådgifvande åtgärder ej vill göras gällande; saknar äfven jag numera anledning att å anmärkta förhållandet hafva vidare afseende.
I sjelfva saken åter är kortligen svaradt, att de, uppå serskild anmälan hvarje år beviljade lönfyllnader för yngste StatsKommissarien, hvilka af extra utgiftsmedlen utbetalts, skulle ega så fullkomligen egenskap af tillfälliga arfvoden, att någon anmärkning emot dessa dispositioner icke skäligen bordt ega rum.
Häremot anser jag mig blott behöfva erinra, att, efter hvad tillförne är visadt, ifrågavarande anslag beviljades i ändamål att bereda en förökad löninkomst åt den }rngste StatsKommissarien, för hvilken all aflöning blifvit af Rikets Ständer vägrad; att detta anslag derföre äfven kallades lönfyllnad och år efter annat beviljades: att en lönfyllnad, hvilken sålunda fortfarande utgår, otvifvelaktigt är af helt annan och mera bestämd egenskap, än tillfälliga arfvoden, hvilka, eldigt hvad sjelfva benämningen tydligt utmärker, bero af oförutsedda fall samt deraf följande temporära behof; och slutligen att denna lönfyllnad icke annorledes blifvit anvisad till utgående af extra utgiftsmedlen, än med vilkor af framtida ersättning utaf andra hufvudtitelns besparingar.
Och då för öfrigt de i mitt förra memorial, till stöd för anmärkningen i denna del, anförda grunder å svarande sidan ej sökt vederläggas, är jag äfven pligtig att, under åberopande af samma grunder, nu göra den tillämpning deraf, att de Herrar Ledamöter af StatsRådet, hvilka deltagit i rådslagen angående meranärnnda lönfyllnads beviljande, dervid finnas hafva åsidosatt hvad Regeringsformens 63 §. till iakttagande stadgar. 4:de Punkten.
Såsom svaromål å anmärkningen emot de rådgifvande åtgärder af den 1 September 1837 och den 26 Oktober 1838, enligt hvilka åt Generalspersoner, som utsågos att tills vidare förvalta Presidentsembetet i Kongl.
KrigsKollegium, arfvoden anslogos att utgå af tredje hufvudtitelns besparingar, är i förklaringen anfördt, alt Rikets Ständers skrifvelse af den 6 November 1834, angående 237 angående regleringen af denna hufvudtitel, ej innehölle, att De ansett behof icke vara för hand af lön för omförmälde Presidentsembete, ”sorn ville säga af sjelfva embetet,” hvars nödvändighet nu äfven sökt ådagaläggas, med erinran tillika, att ingen kunde emot sin vilja åläggas att, utan vedergällning, förestå samma embete: att, för detta fall och enligt förut anförda allmänna grunder, disposition af hufvudtitelns besparingar varit lika oundviklig som behörig; och att de i sådant afseende anvisade summor utgått såsom tillfälliga arfvoden, icke i form af bestämda lönanslag å Stat.
Rikets Ständers åberopade skrifvelse, deruti tillkänrtagifves, att De icke bifallit den föreslagna Presidentslönens uppförande på Stat, emedan De ansett embetet kunna, till lindring i Statsverkets utgifter, bestridas af någon ibland de flere tjenstfrie Generaler, hvilka ändock åtnjöto icke obetydliga löninkomster, torde tvifvelsutan lemna tillräcklig visshet derom, att Rikets Ständer, såsom i anmärkningsmemorialet är sagdt, pröfvat behofvet af serskildt lönanslag för berörde embete och ansett detta behof, som kunde på uppgifvet •sätt, till lindring i Statsverkets kostnader, undvikas, således icke vara för hand, hvilken fråga, men icke den om behof af sjelfva embetet, utgjorde föremål för plöjningen.
Deremot söker man förgäfves i samma skrifvelse någon anledning till stöd för den i förklaringen yttrade förmodan, att Rikets Ständers mening icke varit, att allt lönanslag för samma embete skulle besparas, helst denna förmodade mening vore i uppenbar strid emot Deras ovilkorliga beslut, då den icke, såsom en förmedling deraf, uttryckligen uttalades
Den tillika gjorda erinran, att ingen kunde emot sin vilja åläggas att, utan vedergällning, förestå Presidentsembetet, må, såsom en allmän sats, ega sitt värde, men bevisar föga i fråga om svårigheten, än mindre omöjligheten, att ibland många till embetet kompetente personer finna dem, som skulle hafva ansett för en pligt att, såsom löntagande men tjenstfrie, vara beredde att, utan anspråk på serskild vedergällning, åtaga sig en emot deras lönförmåner svarande, förtroende utmärkande embetsbefattning, om de dertill kallades; hvilket förhållande Rikets Ständer i Deras skrifvelse afsett, men Konungens Rådgifvare synas hafva utan uppmärksamhet lemnat.
Om sålunda icke är ådagalagdt, att ifrågavarande anslag för Presidentsembetets förvaltning varit oundvikligt, lärer än mindre kunna antagas, att det varit behörigt, så vida det befinnes stridande emot Rikets Ständers om aflöning för detta embete fattade beslut och, ehuru utgående under benämning af arfvode, likväl, med afseende å dess ändamål och ständiga anordnande, är iklädt egenskapen af ett bestämdt lönanslag, hvartill, enligt hvad tillförne är visadt, hufvudtitlarnes be 31 - 238 sparingar, emot Rikets Ständers ofvanubcropade skrifvelse af den 6 Oktober 1834 angående sådana medels disposition, icke kunnat användas.
Börande jag, uppå dessa ytterligare skäl, till styrko för min talan, vördsamt fullfölja anmärkningen i denna punkt, såsom den blifvit i mitt förra memorial framställd. 5:te och 6:lc Punkterna.
Då jag anmärkt, att Konungens Rådgifvare, hvilka den 24 Januari 1835, utan afseende å Rikets Ständers genom Deras skrifvelse!’ den 6 Oktober och den 6 November 1834 tillkännagifna beslut, tillstyrkt ökade spanrnålsanslag under lönerna på IirigsKollegii Stat 163| tunnor och för Chefen vid Wermlands FältJägareRegemente 30 tunnor, dervid förbisett Rikets Ständers konstitutionella rätt att härom förordna, är deremot i förklaringen invändt, att fråga icke var, hvarken om nya eller förhöjda löner„ enär aflöningsstaterna blifvit fastställda, för KrigsKollegium år 1831 ocb för nämnde Regemente år 1830, och att således Rikets Ständers beslut, sorn anginge endast löningsstater, hvilka derefter korinne att fastställas, icke vore på förrberörde löningsstater lämpligt.
Af de företedda och i anmärkningsmemorialet åberopade handlingar upplyses , att de, genom Kongl.
Maj:ts vid 1834 och 1835 årens Riksdag till Rikets Ständer aflåtna Proposition, föreslagna tillökningarne i KrigsKollegii och Wermlands FältJägareRegementes aflöningsstater afsågo både penninge- och spanmålsanslag.
Huruvida spanmålsanslaget helt och hållet eller blott till någon del egde omedelbar gemenskap med det af penningar, är, hvad angår KrigsKollegii stat, icke uppgifvet, roen, i afseende å Wermlands FältJägareRegemente, förmäles nu, att spanmålsanslaget icke, såsom anmärkningsmemorialet, med föranledande af en genom skrif- eller tryckfel tillkommen oriktig uppställning af Kongl. Maj:ts Proposition, innehåller, utgjorde förhöjning för Regementschefen, utan skulle tillgodokoinma Subalternoflicerarne.
Förhållandet härutinnan må vara huru som helst, så befinnas ändock dessa spanrnålsanslag nya och ej förut under lönerna begripna.
Det är äfven oemotsägligt, att ökade .f/nm/ud/.yanslag, ej mindre än ökade penningeans-lag utgöra lönförhöjningar, och att frågor om lönförhöjningar i allmänhet äro af Rikets Ständers pröfning och beslut beroende; hvaraf otvifvelaktigt följer, att, såsom i anmärkningsmemorialet är sagdt, Rikets Ständers ofvanberörde förordnanden bordt lända till efterrättelse, nemligen icke blott det allmänna, ”att vid anslående dädanefter af nya löner eller förhöjning i gamla, i förra fallet ingen span mål och i det sednare endast det förut varande tunntalet linge under lönerna beräknas,” utan äfven de serskildt angående sjelfva Staterna meddelade, hvarigenom be - 239 viljacles uppförande af det föreslagna högre pennin gebel oppe t å KrigsKollegii Stat, dock utan tillökning i det förut 'varande spanmålsanslaget; och i afseende å Wermlands FältJägareRegemente förklarades, att ingen förändring i delta Regementes förut fastställda Stat skulle ega rum.
Att, utan afseende på dessa i grundlagenlig ordning och med grundlagenlig rätt tillkomna förordnanden, betrakta den ifrågaslällda spanmålsförhöjningen såsom en brist i Staterna, den der på annat sätt kunde fyllas, synes deremot utgöra en förvillelse, hvartill Regeringsformen icke lemnar någon anledning.
För öfrigt och enär, å svarande sidan, uppmäksamhet äfven velat fästas derå, att dessa ökade spanmålsanslag blifvit anvisade till utgående af Tredje liufvudtitelns besparingar, hvilka dertill lemnade full tillgång, är å min sida nödigt att erinra, det Rikets Ständers, i Deras förr åberopade skrifvelse af den 6 Oktober 1834, tillkännagifna beslut, angående dispositionen af hufvudtitlarnes besparingar, hvilket beslut, såsom förut är ådagaladt, i allmänhet bör iakttagas, således äfven utgjort laga hinder emot besparingarnes å Tredje hufvudtiteln användande till de ifrågaställa utgifter, hvilka man på ofvan förmälda sätt sökt tillägga egenskapen af bestämda lönanslag pä Stat Enligt sådana grunder, hvilka måtte ådagalägga, att, vid ofvannämnda tillfälle, Rikets Ständers konstitutionella rätt blifvit förbisedd, bör jag äfven till laga påföljd förnya hvad tillförne emot dessa rådgifvande åtgärder är vordet anmärkt. 7:de och 8 :de Punt er na.
Till stöd för anmärkningen emot Konungens Rådgifvares den 9 December 1836 gjorda tillstyrkanden, att, oaktadt Rikets Ständer vid näslförutgångna Riksdagen vägrat bifall till de högre anslag, som skulle erfordras till aflöningar dels för Konungens LifGardesRegementen, enligt de för dessa korpser uppgjorda så kallade Interimsstater, och dels för H. K. H. KronPrinsens HussarRegemcnte, en fortfarande tillämpning af Interimsstaterna för förstnämnda Regemente ändock måtte ega rum, och den föreslagna tillökningen för Kronprinsens HussarRegemente likaledes utgå, samt till bägge dessa föregifna behof Tredje liufvudtitelns besparingar anlitas; har jag tillika åberopat Rikets Ständers ofta omförmälda skrifvelse af den 6 Oktober 1834, innehållande under 4:de punkten, ibland annat, Deras beslut, att hufvudtitlarnes besparingar dädanefter icke hugo till några bestämda lönanslag på Stat användas.
Utan att egentligen lill bemötande upptaga de sålunda till stöd för anmärkningen uppgifna grunder, anföras deremot i förklaringen åtskilliga andra omständigheter, hvilka skulle visa behörigheten af anmärkta rådgifvande utgär - 240 derna och hvilka af sådan anledning först påkalla min uppmärksamhet.
Sålunda säges det, att då Rikets Ständer, vid 1834 och 1835 årens Riksdag, beslöto, att vid de EmbetsYerk och Korpser, hvilka sedan Riksdagen derförut blifvit reglerade med högre aflöningsstater, än de af Rikets Ständer fastställda, och af sådana förmåner kommit i åtnjutande, det högre aflöningsbeloppet fortfarande, så länge tjensternas dåvarande innehafvare qvarslodo, linge tillgodonjutas och skillnaden deremellan och den gamla Staten, såsom dittills skett, utgå af de på hufvudtiteln uppkommande besparingar, meddelade Rikets Ständer intet yttrande, huru i framtiden borde förhållas för den händelse, att de högre löningsbeloppen, änskönt icke af Rikets Ständer på ordinarie
Stat uppförda, dock kunde finnas så nödvändiga, att de, intill dess sådant skedde och så länge tillgängliga medel dertill förefunnos, borde utgå.
Det synes emedlertid uppenbart, att sedan Rikets
Ständer prof val behofven af de föreslagna högre aflöningarne och ej funnit skäl att bifalla desamma; sedan De, egentligen med afseende å dessa högre, emellan Riksdagar ne tillkomna och på hufvudtitlarnes besparingar anvisade aflöningar, beslutat, att nämnde besparingar dädanefter icke lingö till några bestämda lönanslag på Stat användas; och sedan De, i sammanhang dermed, endast medgifvit, att sådana högre aflöningsbelopp fortfarande, så länge tjensternas då varande innehafvare qvarstodo, finge tillgodonjutas och såsom dittills utgå; allt detta på sätt handlingarne ådagalägga och i anmärkningsmemorialet omständligen är anförclt; hade derigenom Rikets Ständers mening i fråga om dessa högre löningsbelopp och behofvet af deras fortfarande framdeles, d. v. s. sedermera och intill nästföljande Riksdagen, då frågan åter kunde till pröfning förekomma, blifvit så tydligen tillkännagifven, att något vidare yttrande af Dem i detta ämne icke var af nöden och således ej heller skäligen kunnat förväntas.
Men i förklaringen åberopas äfven, det Rikets Ständer framställde den underdåniga anhållan_, sorn icke skulle omförmälas i anmärkningsmemorialet, att Kongl. Maj:t ville vai'a i nåder betänkt på en förändrad organisation af dessa "Verk och Stater, så att förut varande tillgångar kunde blifva tillräckliga, eller, om någon förhöjning vore af nöden, uppskjuta med definitiva fastställandet till dess Rikets nästkommande Ständer blifvit i tillfälle alt af förslaget taga kännedom samt yttra sig om anvisandet af den i anslaget erforderliga tillökning.
Och denna Rikets Ständers anhållan hade, vid rådslagen i de nu anmärkte punkterna, efter ordalydelsen blifvit följd, då l:o, enligt StatsRåclsProtokollet lör den 24 Januari 1835, i underdånighet tillstyrktes infordrande af förslag till ny reglering af förrnärnnda Regementens Stater, begränsad inom de befintliga tillgångarne, hvilket tillstyrkande ej heller vore af mig omför - 241 mäldt, 2:o, sedan bifall härtill icke lemnades, utan frågorna gjordes beroende endast af tillgång på Tredje hufvudtitelns besparingar, de nu anmärkta underdåniga tillstyrkanden den 9 December 1836 afgåfvos, samt 3:o, enligt StatsRådsProtokollet för den 13 Januari 1840, i underdånighet föreslogs, att, vid då instundande Riksdagen, förnyad framställning måtte göras om de ökade anslagen, hvilka, utgörande för GardesRegementena tillsammans 18,568 R:dr 27 sk. 6 r:st och för KronPrinseus HussarRegemente en föränderlig, till högst 1321 R:dr 39 sk. uppgående, summa, kunde betraktas såsom obetydliga, då de med Tredje hufvudtitelns totalsumma jemnfördes.
Om den åberopade, i Rikets Ständers oftanämnda skrifvelse af den 6 Oktober 1834 framställda, anhållan uppfattas, såsom sig bör, icke serskildt, utan i sammanhang med Deras i samma skrifvelse anmälda beslut rörande besparingarnes disposition och de högre lönernas blott vilkorliga fortfarande (på sätt den ock i anmärkningsmemorialets första punkt omförmäles), måtte det finnas otvifvelaktig!, att Rikets Ständers afsigt med denna anhållan uti ett ämne, som till vigtigaste delen på Deras slutliga pröfning berodde, icke rimligen kunde vara att upphäfva eller till verkan förringa
Deras nyss fattade och i det föregående tillkännagifna beslut, utan fastmera dels att befordra dessas verkställighet, genom en skeende förändrad organisation af de sedan förra Riksdagen med högre aflöningsstater — dem Rikets Ständer icke bifallit — reglerade Embetsverk och Korpser, ”så att förut varande tillgångar kunde blifva tillräckliga,” hvilket hufvudsakligen afsågs och under tiden, i samma mån embets- och tjenstemän afgingo, kunde och borde beredas, dels ock att att ytterligare förvara Rikets Ständers grundlagenliga rätt att, derest någon förhöjning blefve af nöden, ”taga kännedom af förslaget och yttra sig om anvisande af den i anslaget erforderliga tillökning,” hvarföre Rikets Ständer begärde, att definitiva fastställandet måtte till nästföljande Riksdagen uppskjutas.
Och detta definitiva fastställande åter afsåg egentligen sjelfva organisationen af sådana EmbetsVerk och Korpser, men icke den dertill behöfliga tillökning i anslag, hvilken det ostridigt tillhörde Rikets Ständer allena att definitivt fastställa, örn den pröfvades nödig.
Emot denna, efter min tanka, riktiga uppfattning af Rikets Ständers åberopade anhållan, kan, å min sida, destomindre medgifvas, att densamma, om än iakttagen vid de den 24 Januari 1835 och den 13 Januari 1840 atgifna rådslag, hvilka, såsom icke föremål för min talan, ej heller någotdera behöft af mig omförmälas, äfven skulle hafva blifvit efter ordalydelsen följd vid anmärkta tillfället den 9 December 1836, som af nämnde anhållan, utan i bestämd motsägelse till Rikets Ständers på samma gång anmälda beslut, in - 242 gen anledning kunnat hämtas alt tillstyrka Fortfarande af utgifter, hvilka Rikets Ständer, genom dessa beslut, pröfvat böra icke vidare ega rum och i frågorna hvarom således sjelfva besluten rätteligen måtte hafva bordt tjena till upplysning och efterföljd.
Beträffande åter den i förklaringen ytterligare uppgifna omständighet, såsom skäl för fortfarande af GardesRegementenas interimsstater, att nemligen utgifternas begränsning inom ordinarie anslagen icke var möjlig utan förändring af dessa Regementens organisation, hvilken, äfven i andra hänsenden betänklig, ej heller skulle leda till åsyftad besparing, enär derigenom lika stora, örn icke större, kostnader å andra håll, annan olägenhet oberäknad, skulle förorsakas; så emedan denna omständighet, likasom de i samma syftning till StatsRådsPrctokollet anförda och af Rikets Ständers Konstitutionsutskott redan granskade skäl, angår detta ärende i finansielt hänseende, men icke inverkar på ärendets mer eller mindre rättsenliga beskaffenhet; kan jag ej heller medgifva, att något afseende å berörde omständighet må hafvas.
Då slutligen är anfördt, att, ehuru vid förutgångna Riksdagen (af åren 1828—1830) anmärkningsanledning aumältes emot dispositioner å Tredje hufvudtitelns besparingar till betäckande af skillnaden emellan GardesRegementenas interimsstater och de för dem å RiksStaten uppförda anslag, hvilka dispositioner voro alldeles likartade med de nu åtalade, samma anmärkningsanledning af dåvarande Konstitutionsutskott ogillades; kan dervid, ehuru öfverflödigt, göras den erinran, att, utom det KonstitutionsUtskottets vid ena Riksdagen förhandlingar icke utgöra reglor för det vid en efterföljande, förhållandena vid uppgifna tillfället och vid det nu ifrågavarande voro i så måtto väsendtligen skiljaktiga, som icke vid det förra, men vid det sednare, Rikets Ständers ofvannämnda, just med anledning af det förut anmärkta förhållandet och till förekommande deraf fattade, beslut tillkommit och kunde till stöd för den framställda anmärkningen åberopas.
Af hvad förklaringen rörande denna fråga innehåller, återstår numera det enda, emot grunderna för anmärkningen mera bestämdt riktade, anförande, alt, genom anmärkta rådslaget den 9 December 1836, tillstyrktes fortfarande tillämpning af GardesRegementenas interimsstater blott så länge Tredje hufvudtitelns besparingar det medgåfvo, hvarigenom i sjelfva verket alla lönerna bibehöllo beskaffenheten af ari'voden lills vidare, och, jemväl under enahanda förutsättning af sådana tillgångar, Staten för Kronprinsens HussarRegemente endast tills vidare.
I anledning häraf och då jag redan tror mig hafva visat, att dessa tillstyrkanden icke kunna rättfärdigas genom de öfriga i förklaringen uppgifna 243 omständigheter, hvaribland den, sorn här ansetts vara af vigt, nemligen framställningen af Rikets Ständer ofvanberörde anhållan och dess föregifna efterföljd, icke ens blifvit nämnd i svaromålet å den likartade fråga, som i Irsta anmärkningspunkten är afhandlad, kan jag destomindre underlåta att ytterligare erinra om innehållet af Rikets Ständers oftaåberopade, i speciela förklaringen icke vidrörda, beslut angående vägradt bifall till föreslagna lönförhöjningarne och angående dispositionen af hufvudtitlarnes besparingar, jemte det angående de högre lönebeloppens blott vilkorliga tillämpning, som, efter hvad äfven är visadt, dessa beslut vid ifrågavarande tillfälle bordt iakttagas och i stället blifvit åsidolemnade.
Men under förutsättning, att här äfven ville göras gällande de i början af förklaringen yttrade åsigter om förvaltning af Statens medel, får jag tillika vördsamt åberopa de af mig här ofvan, i enlighet med Regeringsformen, utvecklade allmänna grunder, till styrko för Rikets Ständers beslutande rätt i dylika mål, äfvensom hvad i sammanhang dermed är anfördt, för alt ådagalägga, det Rikets Ständer, med Deras beslut, att hufvudtitlarnes besparingar icke fingo användas till några bestämda lönanslag på Slat, afsett sådana händelser, sorn den nu anmärkta, dervid, genom rådgifvande åtgärderna, alt de högre aflöningarnes fortfarande skulle bestämmas en gång för alla och oberoende af andra omständigheter, än en möjligen yppande brist å hufvudtitelns besparingstillgångar samt för öfrigt utan att ens, på sätt likväl Statskontoret angående GardesRegementena föreslagit, aflöningsbeloppens delning i löner och arfvoden linge ega ruin, dessa aflöningar i sjelfva verket och så vidt, utan Rikets Ständers samtycke, kunnat ske, velat iklädas lika egenskaper, som bestämda lönanslag på Stat vanligtvis åtfölja.
På grund af nu andragna och tillförne ä min sida uppgifna skäl, bör jag fördenskull antaga såsom lagligen be visadt, att de vid tillfället den 9 December 1836 närvarande Herrar StatsRådsLedamöter, hvilka tillstyrkt fortfarande Lills vidare af GardesRegementenas så kallade interimsstater och bibehållande likaledes af ett högre lönanslag för KronPrinsens Hussar Regem ente, derigenom handlat i strid mot Rikets Ständers förrberörde, vid nästförutgångna Riksdagen fattade, beslut, och att således dessa tillstyrkanden, sä vidt de icke inskränkt sig till tjensternas då varande innehafvare, åsyftat användande af Rikets medel annorlunda än faststäldt blifvit, då likväl pligten bjudit att göra föreställningar deremot samt anföra hvad Rikets Ständer derutinnan förordnat; och denna uppenbara öfverträdelse af 65 §.
Regeringsformen, hvarför ofvanbemälde Herrar StatsRådsLedamöter blifva ansvarige, nödgas jag härmed ytterligare åklaga. 244 9:de Punkten.
Angående anmärkningen emot den rådgifvande åtgärd, enligt hvilken, den 15 December 1837, en ny Stat för LifBeväringsRegementet fastställdes med förbättring i lönvilkoren för Regementets personal, att, under benämning af arfvode och emot vissa vilkor, tills vidare utgå af Tredje hufvudtitelns besparingar, är i förklaringen, jemte häntydning till förut yttrade åsigter om Statsmedlens förvaltning, anfördt, att ifrågavarande lönanslag beviljades såsom arfvoden tills vidare och med begränsning inom befintliga tillgångar; att de följaktligen ej kunde anses såsom lönförmåner på ordinarie Stat, och att Rikets Ständer, vid förutgångna Riksdagen, icke förnekat deras behöflighet, ehuru det då gjorda förslag om öfverflyttning på allmänna IndragningsStaten af f. d.
LifDrabantsKorpsens i anslaget för LifBeväringsRegementet inbegripna aflöningssumma icke bifölls.
Men jag har till stöd för anmärkningen uppgifvit icke blott Rikets Ständers nyssnämnda beslut, som, ibland skälen till Deras vägran att bifalla förslaget, tydligt nog utmärker, att en förbättrad reglering af LifBeväringsRegementets
Stat ej ansågs behöfligare, än att denna Stat ”i stadgad ordning eller i man af den förra LifDrabantKorpsen tillhörande personals afgång kunde gå i verkställighet,’" och att för öfrigt en ökad direkt Statsutgift ville förekommas, utan äfven Rikets Ständers vid samma Riksdag meddelade, allmänna förordnande, att de under hufvudtitlarne uppkommande besparingar dädanefter icke lingö användas till några bestämda lönanslag på Stat.