Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, äfven om man antager, att det från början varit felaktigt att tillämpa grundsatsen af statens framträdande såsom långifvare åt enskilda, kan man likväl icke påstå att näringarna nu kunna umbära ett sådant understöd; ty det ligger i sakens natur, att, utan tillgång på erforderliga capitaler, kan tillverkningen icke öka sig.
Kostnaden för machineriers anskaffande, för inköp af betydligare förlag af rudimaterier etc. tilltager i mån af näringarnas utvidgande och framkallar behofvet af mera rörelsemedel.
Men om man icke ökar lånetillgångarna, blir följden, att dessa saknas, i samma mån de, tilt ökadt belopp, erfordras; och att sådant skall menligt verka på näringarna är klart.
Jag vill icke motsätta mig dem, sorn. tro, att näringarna omsider böra blifva sina egna förlagsman, men icke förr, än de uppnått en viss höjd, hvilken, ännu icke är hunnen, så länge näringarna till så stort belopp, som är dem medgifvet, stå till boks på statens förlagsconto.
Då emedlertid såväl den beslutade realisationen som de flera anvisningar, hvilka redan blifvit gjorda i Riksg.- cont., hindrat Utsk. att tillstyrka bifall till K.
M:s propos., synes det mig vara ganska oskyldigt att bifalla Hr Leölers motion, hvilken går derpå ut, att
Manufacturdisconten må sköta sin lånerörelse utan hinder af författningar, som in - D e ii 5 Januari. skränka densamma inom nu var. fond.
Det är orätt, om man anser Manuf.disconten för ett statens verk derföre, att den styres af CoinmerceColIrm.
Den kunde lika väl, om det vore förenligt med statens säkerhet och icke förorsakade ökade kostnader, skötas af valda fullmägtige; ty med statens verk har den intet samband.
Nu åsyftar
Hr Lofflers motion endast, att öfverskotlen af hypotheker utöfver dem, sorn böra employeras till säkerhet för den nuvar. fonden, må få begagnas till densammas ökande.
Man har härvid erinrat, att den föreslagna upp- och utlåningsrörelsen skulle komma att skadligt täfla med Riksg.cont. och andra verk samt äfven enskilda, som behöfva penningar; och derjemte har man sagt, att säkerhet mot förluster icke funnes.
Jag får då begära närmare afseende å det vilkor i Hr Oxebufvuds reservation , som säger, att uplåningen bör ske, väl emot lägre, men icke emot högre ränta än utlåningen.
Denna sednare sker emot 4 proc., och altså skulle upplåningen afslutas emot mindre ränta; och då kunde den väl icke ligga i vägen för Riksg.cont., som ger 5 proc.
Kunna penningar icke erhållas, så har i alla fall icke något ondt skett derigenom, att rättigheten att försöka blifvit lemnad öppen.
Äfven harden tanke blifvit yttrad, att Konungen kunde autorisera CommerceColhrn, utan Ständernas medgifvande.
Jag skulle tro, att man deri hade rätt, så vida icke Manuf.disconten hade ett särskildt creditiv i banken emot 3 proc. och säkerhet af alla till samina discont ingående hypotheker; och fördenskull är det nödigt, att Ständerna lemna bifall dertill, att de hypotheker, som erbjudas utöfver dem, hvilka motsvara den nuvar. fonden, må få användas till säkerhet för upplåningar för att åter utlånas åt dem, som deponerat liypothekerna.
Då dessutom ullåningen lemnar lika hög ränta, som upplåningen kostar, kan jag icke inse, huru förlust kan uppkomma.
Altså, och då jag är öfvertygad, att alla önska näringarnas fortkomst, kan jag icke finna, huru man kan hysa betänklighet vid att medgifva dem ett så ringa och billigt bistånd som det, att deras lånefond måfå sköta sig sjelf.
Jag åberopar altså Hr Oxehufvuds reservation och anhåller om bifall till en så beskaffad skrifvelse till K. M., som uti densamma föreslås.
Hr von Ha r t m a n sdo rff, Au g.:
Då realisationen beslutades, utgingo RiksSttn från den grundsats, att hvar och en näringsgren, som förut varit i åtnjutande af vissa lånerättigheter, borde jemväl efter realisationen dervid bibehål- j las.
Nu har K. M. i afseende å de näringar, som understödjas af Manuf.discontfonden, velat fästa uppmärksamheten derå, att dessa näringars lånerätt betydligen sjunkit, samt föreslagit, att ett större creditiv må beviljas, hvarigenom lånerätten åter må kunna höjas till det belopp, att samma proportion emellan varuvärdet och belåningsbeloppet, efter Den 5 Januari. hvilken lånefonden blifvit bestämd, jemväl hädanefter må kunna bibehållas.
Det är således icke någon gunst, som begäres för de ifrågavar. näringarna, utan en bestämd rättvisa och billighet.
Deras behof häraf anser jag, lika med Gr.
Horn, vara obestridligt.
Derföre, att klädestillverkningen dessa sednare år tagit en lycklig fart, ar det väl icke skäl att genast beröfva henne det låneunderstöd, som i väsendtlig mån bidragit till hennes förkofran.
Det är först efter flera års erfarenhet deraf, att understödet kan umbaras, som fråga om inskränkning bör kunna uppstå; men ingalunda nu.
Man skall ihågkomma, att jernhandteringen fått bibehålla obegränsad lånerätt på vågförda effecter; oell den ena näringen bör väl åtnjuta lika rätt som den andia.
Man säger väl, att fabrikerna äro skyddade af prohibitiv» författningar.
Månne det icke förhåller sig på samma sätt med jernhandteringen?
Man säger, att fabrikanterna kunna få delaktighet i privalbanksinrättningar.
Gäller icke samma erinran i afseende på brukspatronerna?
Då jag altså antager, att sjelfva understödet är nödigt, nyttigt och rättvist, föijer till afgörande, hvilket sätt som är lämpligast för verkställigheten, antingen det af K.
M. föreslagna, eller det i reservationen uppgifna.
Att låta ConunerceColkm upplåna de erforderliga medlen kan jag icke gilla.
Det är redan skadligt för näringarna, att både Banken och Riksg.cont. befatta sig med upplåningar och täfla örn att borttaga medlen för den enskilde.
I denna täflan deltager ytterligare Armeens Pensionscassa; och skulle nu CommerceColltm dessutom tillkomma, blefve det fyra allm. verk, som gjorde upplåningar.
Följden häraf blefve, att den enskilde antingen icke kunde få penningar, eller ock nödgades betala en högre ränta.
Man har väl sagt, att då räntan för den ifrågavar. upplåningen blefve lägre än den vanliga, kunde samma upplåning icke skada de upplåningar, för hvilka en högre ränta betalades, och utan att räntan å dem behöfde höjas.
Men då penningetillgång för öfriga lånebehöfvande minskades i samma mån CommerceColhin upptoge penningar, skulle en sådan minskning naturligtvis verka svårighet för dessa lånebehöfvande att få penningar.
Man kan väl tycka, att det är likgiltigt, om upplåningen sker på ett eller flera ställen; men det är klart, att man bättre kan begagna conjuncturerna, ju flera derpå inverkande förhållanden ligga inom ens egen disposition, och att tvärtom penningebrist måste uppkomma och penningeräntan stegras på en med capitaler så föga försedd ort som Stockholm, om flera af nyssnämnda eller alla dessa verk på en gång behöfde penningar och sökte sig lån.
Jag anser det jemväl vara olämpligt att åt ett Kronans embetsverk, som skall handla efter allm. föreskrifter, oberoende af tillfälliga, vinst eller förlust medförande omständigheter, uppdraga en befattning, liknande en mäklares, oeh der frestelsen att in blan - Den 3 Januari. 25 blanda beräkningar på egen fördel kunde blifva lika stor sorn svår att motväga och controllera.
Då jag således anser saken riktig, men det i reservationen uppgifna sätt oriktigt, tillstyrker jag bifall till K. M:s nåd. proposrn.
Då jag talat om statens förmynderskap, har det varit från samma åsigt som Hr af Billbergh, att så länge staten fortfar med sin mäklarebefattning för näringarna och sålunda sätter dessa uiV stånd att uppehålla sig utan dess mellankomst, har staten tagit ett förmynderskap, hvarmed den måste fortfara, till dess nog styrka finnes hos näringarna att undandraga sig detsamma.
Hvar och en vet, att den mest lönande näring för närvar, är penningeägarens.
De flesta fabriksidkare, jordbrukare etc. äro eller blifva fattiga.
De arbeta gemenligen med andras penningar, och sällan förmår deras arbete att drifva dessa penningar till afkastning af den dryga räntan, som derför måste betalas, utan revenuen af den egna förmögenheten måste ofta dertill anlitas, i fall man har någon sådan; i annan händelse haiman blott att förese ett gifvet obestånd.
Så länge staten bibehåller lag på en hög räntefot, är det gifvet, att capitalisten skall linna det beqvämare att helt enkelt uppbära sina räntor, än att kasta sig in i besvärliga yrken, deraf hail dessutom icke kan påräkna så hög afkastning.
Näringarna stå altså under statens förmynderskap ända till den tidpunkt, då capitalerna sjelfvilligt erbjuda sig åt näringarna; och derförinnan anser jag staten vara nödsakad att bispringa dem.
Jag ville altså gerna instämma i K. M:s propos.; men jag fruktar, att densamma, såsom svårare verkställbar, icke komme att vinna framgång, och jag inskränker mig derföre dertill, att det må medgifva?
CommerceCollrm rättighet att uti ifrågavar. afseende handla på egen hand, på sätt reservationen uppgifver.
För min del kan jag nu icke gå längre; och om It. o. Ad. biträder en sådan mening, anser jag en nyttig opinion hafva blifvit uttalad.
En värd talare har sagt, alt rättvisan fordrade en tillökning i Manuf.discontfonden, emedan det creditiv, som 181B meddelades, beräknades till 3ij| proc. af produetionsvärdet; men så vida jag rätt minnes, bestämdes icke creditivet till någon viss proc. af tillverkningsvärdet, utan den lixerade summan kom tillfälligtvis att utgöra detta förhållande lill nämnde värde.
I samma mån näringarna tillväxt, har naturligtvis deras ökade tillverkningsvärde kommit i ett lägre förhållande till den lixa lånefonden ; och det vore lyckligt, om detta förhållande följe ända derhän, att creditivet endast utgjorde i proc. af tillverkningen.
Jag bestrider altså, att någon rättvisa ligger till grund för närjngsidkarnes anspråk i detta afseende.
Man talar oupphörligen om att understödja näringarna; men hvarmed i8 II.
' 4 Den 5 Januari. och af hvem skola de understödjas?
Näringarna, om degöra skäl för namnet, böra väl åtminstone kunna nära sig sjelfva; jag har trott, att det till och med just var de, som skulle nära landet.
Eller hvem skall nära näringarna?
Jag anser dessa rop om näringarnas understödjande vara fåvitska; och jag linner nu deri egentligen ingenting annat, än nya försök att inleda landet i det vidtberyktade statslånesystemet.
Regeringen har flera riksdagar sökt vinna detta ändamål på vägen till anslag för försvarsverket; men då Ständerna dervid visat sig obevekliga, har man sökt taga deras enskilda interessen i anspråk.
Först ville mati då hafva saken fram genom g:de liufvudtiteln; nu försöker man det i smått för Manuf.disontfondens föregifna behof.
Således, och då man icke kunnat genomdrifva saken under framhållande af första och sista Ståndens interessen, vill man nu försöka, hvad det tredje Ståndets interesse kan uträtta.
Jag motsätter mig dessa eviga försök att skuldsätta Nationen.
Jag tycker, att vi äga tillräcklig erfarenhet om olyckorna af speculationer på pålita penningar, och önskar, att man en gång ville börja inrätta sina speculationer i närmare öfverensstämmelse med sina egna tillgångar.
Då skulle också flit och sparsamhet blifva allmännare, dessa säkraste medlen till sann välmåga.
Summan, som nu är i fråga, är visst obetydlig; men många bäckar små göra en stor å.
Har man blott tagit det första steget, så följa de öfriga snart efter; och det är derföre, som jag vill söka motverka detta första.
Den siste talaren har, såsom jag hoppas, emot bättre vetande sökt pålägga Regeringen principer, hvilka med närvar, fråga icke äga något sammanhang, endast för att förvilla omdömena och afleda det resultat, vi önska.
Regeringen har begärt ett ökadt creditiv för näringarna, men icke föreslagit lån.
Den frågan är väckt af en enskild ledamot, hvilken inom Utsk. blifvit af andra understödd.
Jag vet då icke, huru man kan tillägga Regeringen förslaget.
Dessutom är det ett misstag att likna det ifrågavar. lånerörelseförslaget vid ett fondsystem.
Dertill höra stående lån; men här är fråga derom, att en redan existerande discont må få, på egna säkerhetshandlingar, öka sin upplåning för att i samma mån kunna öka utlåningen.
Jag har ansett mig skyldig upplysa detta, hvilket säkert den värde talaren erkänner.
Till bemötande af erinringen om vådan deraf, att flera verk befatta sig med upplåning, får jag blott anmärka, att här är fråga om en upplåning mot högst 4 proc., då andra verk deremot gifva 5.
Någon collision kan således icke uppkomma; och jag vet icke, hvarföre man skall vilja undandraga näringarna ett stöd, sorn kostar staten ingenting.
Väl har jag hort sägas, att det är olämpligt att understödja näringarna; men jag tror der - Den 5 Januari. 27 emot, att det i vårt Iand är absolut nödvändigt, sedan man dervid vant dem.
Jag förnyar altså den begäran om propos, , jag förut gjort.
Jag får förklara, att då jag talat om Regeringens åtgärder, har jag icke afsett endast de K. propos:na och Konungens rådgifvares yttranden, utan jemväl alla andras, hvilka uppträdt såsom
Regeringens organer och verkat för dess interesse.
Slutligen måste jag anmärka, att det förekommit mig oväntadt att höra en talare ”hoppas, att en annan ta”lat emot bättre vetande.”
Mig synes detta vara ett exempel på mindre vetande i parlamentariska former.
Hr von Troil, Emil: Hr af Billbergh bar nyss framställt en vidlyftig deduetion för att visa, att öfriga verk, som göra upplåningar, icke komme att lida intrång deraf, att upplåningsrätt jemväl medgåfves CommerceColhm, enär de förra gifva högre ränta.
Yi äga nemi. en disconlinrättning för handeln och den större rörelsen, hvilken betalar högst 2 0 3 proc., och denna har så svårt vid att göra upplåningar, att den knappt kan bibehålla sin rörelse.
Om CommerceColhm nu autoriserades att göra upplåningar, derför högre ränta kunde betalas, skulle handelsdisconlen derigenom komma att upphöra.
Jag har tillhört pluraliteten inom Utsk. i denna fråga, och jag har icke funnit någon anledn. hvarken af de företedda handlingarna eller af diseussionerna att frångå min tanka.
Hartmansdorff har trott, att R.
Sfs beslut i afseende å myntregleringen innefattade rättsgrund för tillökning i Manuf. discontfonden.
St. hafva likväl endast beslutat, att de verk, hvilka hittills ägt en viss lånerätt i Banken, borde dervid bibehållas.
Manuf.discontens creditiv i Banken har aldrig blifvit bestämdt att utgå i förhållande till årliga productionsvärdet, utan det har blifvit fixeradt till en utsatt siffra.
Frågan kan således icke vara annan än den, om creditivet skulle förblifva vid hvad det är, eller om man skall medgifva en tillökning deri.
Deruti instämmer jag med Hr v. Hartmansdorff, att om man vill saken, är det sätt, den K. propos:n uppgifver, bättre, än hvad reservationen föreslår; ty då vi redan äga 2 statsbanker, som kallas Banken och Riksg.conU, synes det nog besynnerligt att inrätta en tredje i CoramerceGolhm.
Manuf.diseonten är nu ett filialcontor för Banken; men gör man det till en upp- och utlåningsanstalt, så blir den en fullkomlig statsbank.
I fråga om beliofvet för näringarna af den föreslagna tillökningen i iånebiträde, är det visst sannt, att det för näringarna är fördelaktigt, ju lägre räntan är; men just derföre, och då hvar och en finner till huru obetydlig del den ifrågavar. fonden motsvarar näringarnas hela lånebehof, skall den, som djupare intränger i ämnet, finna, att det icke är näringsidkarne, 28 Den 5 Januari. spm vinna på förslaget.
Om man vill återföra reda i myntväsendet, så må man icke tro, att delta låter sig göra på några konstlade vägar.
Det är just genom att lemna en sådan bana, som ett verkligt creditväsende kan få tillfälle att bilda sig.
Privatbanker etc. skola då säkert uppstå och erbjuda näringarna sitt biträde.
Men om staten oaflåtligen mellankommer och icke blott fortfar med, utan ökar sitt biträde, skall mau förgäfves vänta att se enskilda banker uppkomma; ty de kunna då aldrig vara säkra i beräkningen af sin verksamhet.
Denna discussion bar varit så rik på misstag, att jag icke kan erinra mig alla.
En talare yttrade, att våra creditlagar hindrade rörelsecapitalet att öka sig, hvadan någon annan än låneutvägen icke fanns för att fylla bebofvet.
Om så vore , tjenade det verkligen till intet att sysselsätta sig med tanken på, att rörelsecapitalet må motsvara bebofvet.
Rätta vägen att öka tillgångarna måste dock vara att förvärfva, icke att låna.
Om rörelsecapitalet är för knappt, skall det af sig sjelf vidga sig, så snart man äger ett gifvet mynt.
Men bär är icke fråga om att bilda capitaler, utan att omflytta sådana från en hand till en annan och emot lägre ränta; och om denna skall kunna vinnas, förutsätter det, att Manuf.disconten har bättre credit än den enskilda.
Dertill äter fordras en fond för att betäcka möjliga förluster.
Men då någon sådan icke finnes, och det är stadgadt såsom vilkor, att disconten icke får upplåna, så att den derpå förlorar, är jag säker om, att verket icke har nog credit för att upplåna mot fyra, eller ens 5 proc.
Hela beslutet klefve då endast ett luftslott, tjenande endast till vittnesbörd om R. $t:s ringa förmåga att calculera.
Emot bifall till K.
M:s propos. förekommer äfven, att något resultat deraf icke kunde uppstå, utan antingen förlust för Riksg.cont., eller att den ränta , som hittills i Manuf.disconten erlagts, förhöjdes; men då åter blefve lånen icke begärliga.
Sådant har förhållandet visat sig i afseende å andra lånerättigheter.
Så länge städer och corporationer beviljades lånerätt i Banken emot 3 proc., begagnades den begärligt; men då räntan höjdes till 5 proc., har t. ex. Norrköping icke velat uttaga, hvad staden äger rätt att till låns erhålla.
Jag tillstyrker bifall till betänk.; men om R.. o. Ad. vill frångå detsamma, anser jag den K. propos:n bättre, än reservationen.
Ehuru jag ej befarar, att, i händelse R. o.
Ad. bifaller flr Oxehufvuds reservation, någon verkställighet af förslaget kan komma att äga rum, enär det är föga sannolikt, att CommerceColkm kan erhålla lån emot 4 proc., vill jag likväl hafva förklarat, att jag bifaller Utskts betänk, uppå de skäl, Hr v. Troil anfört.
Jag anhåller att få tillägga några skäl för Konungens propos.
Man har sagt, att närin - Den 5 J anuari. garna icke behöfva vidare understöd.
Detta är det vanliga svaret, då man icke vill gifva något.
Men af intet kan blott den Allsmägtige göra något.
Det är således icke nog med det anförda svaret.
Om den begärda förhöjningen i creditivet beviljas, göra R.
St. derigenom icke mera för fabrikerna, än de redan gjort för jernhandteringen, hvilket man torde finna, då man besinnar, att belåningsrätten på jern är så obegränsad, att allt det jern, som vågföres, äfven kan belånas.
Om nu klädesproductionen betydligen tilltoge, så tillgodonjöte densamma, genom en proportionaliter ökad belåningsrätt, icke större fördel, än jernhandteringen redan äger.
Genom försäljning af jern skaffar man vexlar; genom tillverkning af kläde besparar man dem.
Förhållandet är således äfven i det afseendet lika välgörande för vår utrikes handel.
Belåningen sker i båda fallen på färdig vara; den ena är vågförd och för den andra är säkerhet lemnad.
Troil har sagt, att någon verkställighet icke kan följa å K. M:s propos.
Om så vore, är det ju så mycket mera tillfredsställande för dem, som anse saken öfverflödig; och på blotta beslutet förloras ju intet.
Jag förnyar altså mitt tillstyrkande, att betänk, måtte afslås och K.
M:s propos. bifallas. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om It. o. Ad. behagade bifalla SlatsUtsk:s utlåt.
N:o 38i.
Då H. E. i anledn. häraf förklarade, det H. Ex. funnit nej hafva öfverröstat ja, begärde Hr v.
Hartmansdorff propos. till bifall å K. M:s nåd. skrifvelse samt Hr Cederschjöld votering.
Hr af Billbergh anhöll, att Hr Oxehufvuds reservation skulle utgöra contrapropostn. II.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att då tvenne meningar sökte göra sig gällande emot Utskts utlåt., återstode ej annat än att votera om contraproposm, i fall R. o. Ad. ej behagade bestämma sig för en af meningarnas antagande till motsats mot Utsk:s tillstyrkan.
H. Ex. ansåg sig altså först böra hemställa, om R. o. Ad. behagade till contrapropos. antaga bifall å K. M:s nåd. skrifvelse.
Medan voter:spropos:n uppsattes, anmälde sig Ilr Rosenblad, Bernh., och yttrade:
Jag ber om ursägt för det jag begagnar det förhanden varande uppehållet för att anmäla min reservation emot det fattade beslutet att afslå betänk., ang:de utsättande af en prescriptionstid för riksg:ssediarna.
Min erfarenhet är den, att allmänheten aldrig observerar, huru gammal en sedel är, blott den är gångbar; och då dagligen ny erfarenhet gifves af sedelförfalskningarnas tillväxt, anser jag större förluster 3o Den 5 Januari. derigenom kunna för den enskilde uppstå, än möjligen genom försuten prescriptionstid.
Ilr^Hegardt, Christ. Bernh., instämde med Hr Rosenblad. t Upplästes till justering följande voter:spropos:n: Den, som bifaller StatsUtskts utlåt.
N:o 381 öfver anmärtntr vid betänk.
N:o 2g3 i anledn. af K.
St., ang:de tillökning af lånebidraget till Manuf. disconten, voterar ja; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, bifaller R. o. Ad. K. M:s ofvannämnda nåd. skrifvelse.
Jag förnyar min anhållan, att Hr Oxehufvuds reservation må varda contrapropos.
Jag har visst hört, att fråga varit om antagande till contrapropos. af K.
M:s proposm; men jag tror icke, att denna fråga ännu blifvit afgjord.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, erinrade, att, uppå af H. Ex. i vederbörlig ordning gjord propos., beslut af R. o. Ad. blifvit fattadt, att contraproposm skulle innehålla bifall till K. M:s nåd. skrifvelse i ämnet.
Dervid hade vid tillfället ingen erinran blifvit gjord eller votering begärd, hvarföre ock beslutet icke kunde af någon upprifvas.
Den nyss upplästa voter:spropos:n blef derefter af R. o. Åd. godkänd.
Jag ber att få min reservation emot det fattade beslutet i prot. antecknad.
Jag anser nemi., att den elfect, som visat sig af det creditiv, som hittills funnits till näringarnas understöd, innefattar bevis derför, att någon tillökning i detta creditiv icke behöfves för fabrikernas befrämjande.
Jag anser altså, att man icke bort bevilja ytterligare creditiv till ett ändamål, som kan vinnas utan denna statens uppoffring, då så många behof finnas, för hvilka medel icke äro att tillgå.
Hr Dalman: Då R. o. Ad. fattade sitt beslut om silf— verutvcxlingen, beslöts jemväl, att intet ytterligare crcditiv på Banken måtte beviljas.
Jag anser det nu tagna beslutet bestämdt strida emot det förra och reserverar mig altså deremot.
Den S Januari.
StatsUtskrs d. 3 dennes på bordet lagda berättelse
Nro 382 om verkställd revision af K.
Myntverkets räkenskaper för år 1031 blef ånyo begärd på bordet af Hrr Hjärne, Harald, och Dalman, Willi.
Lades till handlrna StatsUtsk:s d. 3 dennes på bordet lagda memorial:
Nro 383. i anledn. af erhållen återremiss på StatsUtsk:s utlåt.
Nro 32i; Nro 384- i anledn. af erhållen återremiss på StatsUtskrs utlåt.
Nro 325; Nro 385. i anledn. af erhållen återremiss på StatsUtsk:s utlåt.
Nro 338; Nro 386. i anledn. af erhållen återremiss på StatsUtskrs utlåt.
Nro 34o; Nro 387. i anledn. af erhållen återremiss på StåtsUtsk:s utlåt.
Nro 344j Uppå begäran af Hr Hjärne, Harald, samt Frih. v.
Schulzenheim, Dav., lades ånyo på bordet StatsUtskrs d. 3 dennes bordlagda utlåt., såväl i anledn. af K.
Mrs nåd. skrifvelse till R.
St., rörrde en uti staden Wenersborg inträffad eldsvåda, som K.
Mrs sedermera till R.
St. aflåtna nåd. propos., angrde lånanslag till återuppbyggande af nämnde stad.
Ånyo föredrogs LagUtskrs d. 3 dennes på bordet lagda utlåt.
Nro 176 öfver gjorda anmärknrr vid Utskrs betänk.
Nro i65 i anledn. af såväl K.
St., angrde ändring i 5 cap. 1 § Missg.bm, som ock de i sammanhang dermed väckta motioner.
Då R. o. Ad. redan förut bifallit betänk.
N:o i65, ansåg Ståndet utlåt.
Nro 176 endast böra läggas till handlrna.
Då jag icke var i tillfälle att deltaga i voteringen öfver Utskrs första betänk, i frågan, begagnar jag tillfället att reservera mig emot R. o. Adrs beslut, hufvudsakligen på de skäl, som under discussionen af Gr.
Horn framställdes.
Uppå begäran af Hrr Hjärne, Harald, Dalman, Wilh. Fredr., samt Stuart, Garl Gust., lades ånyo på bordet Lag- och Oecon.Utskrns d. 3 dennes på bordet lagda utlåtrn:
Nro 34. i anledn. af gjorda anmärknrr vid Utskrns betänk.
Nro 8, angrde åtskilliga föreslagna förändringar i gällande författningar om personers af arbetsclassen förpassande na. m.; Nro 35. öfver gjorda anmärknrr vid Utskrns betänk.
Nro 6 i anledn. af föreslagna förändringar och tillägg till K. 3a Den 5 Januari.