Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill likväl icke längre yrka ett sådant beslut, emedan jag förutser, att jag härmed intet vinner, utan instämmer i Hr v. Kraemers anhållan, att R. o. Ad. med underkännande af de utaf Utsk. så lösligt framkastade moliver måtte bifalla Betänk.
Det har icke varit mig oväntadt, att Riddarh.Utsk:s ifrågavarrde Betänk, skulle möta motstånd och, som jag äfven hört, motvilja.
Anlednm till Frih.
Raabs motion har varit vidlyftiga förhandlingar inom detta Stånd, hvilka oriktigt blifvit återgifna i tidningarna, men detta har icke grundat Utsk:s afstyrkande, ty det har sig nogsamt bekant, huru angelägen R. o. Ad. år, att få sina yttranden väl och bestämdt redigerade af tidningarna.
Detta i afseende på sjelfva saken, hvarom någon tvist hår icke lärer kunna upstå. 250 Den 31 Jan uari.
Raab har hållit sig vid flere af motiverne.
Deribland yttrades i afseende pä läktaren, att man möjligen skulle kunna föreslå något sätt, hvarpå referenterne skulle kunna blifva bättre placerade.
Man skulle t. ex. kunna upföra särskild läktare åt dem bär nere i salen, .lag får dock erinra, alt nuvande inredningen af Ridd.salen beslöts redan år 1828, då publiciteten infördes, och det lärer väl icke kunna bestridas, att man på läktaren hör bättre än här nere i salen, der yngre ledamöter nu äro placerade.
Det var nödvändigt alt flytta dessa från läktaren, för att kunna uplåta den åt åhörare.
Man trodde också, att tidningsreferenter, då de tingo plats på läktaren skulle ganska väl kunna höra Och upfatta hvad som inom Riddarh.-salen yttrades.
Denna tanke har åtminstone hittills varit allmänt gällande, men i sednare tider har man funnit motsatsen, så att referalerne varit antingen ofullständiga eller också oriktiga.
Man bar äfven anmärkt, att Utsk. uti sina motiver bordt framför ordet redaktioner hafva tillsatt ordet vissa.
Detta hade väl varit mindre lämpligt, ty Utsk. hade derigenom möjligen ådragit sig en bevisningsskyldighet, hvilket Utsk. ville undvika.
Deremot är det väl kändt, att vid donna och föreg:de Riksdagar en del ledamöters yttranden blifvit ordagrannt refererade, då andras åter varit stympade och ofullständiga.
Många ledamöter hafva häröfver varit stötte och förundrade.
Anledn:n härtill kan icke annorlunda förklaras än att misshag med en del ledamöter varit egentliga drifljädern. llr v. Kraemer har tämligen allvarsamt och i min lanke ganska obehörigt apostroferat Riddarh.-Utsk., men enl. min åsigt har Utsk. icke kunnat begagna andia skål än det gjort.
Denna talare har visserligen sagt, att man kunnat föreslå någon förändring i inredningen eller också förklara, att inom Riddarh.-salen annan plats icke kan beredas lidningsreferenlerne.
Jag tror. att Utsk. ganska tydligt uttryckt sin mening, då det sagt, att det vore en fruktlös kostnad att använda derpå.
Härmed har Utsk. icke förnekat eller antydt, att det för ögonblicket vore omöjligt och olämpligt att föreslå något sådant.
Det felas Utsk. visserligen icke lid att till pröfning uptaga de frågor, som från R. o. Ad. blifva till Utsk. remitterade, och jag tror icke, att Utsk. kan taga åt sig, alt bristande tid gifvit anledn. till de anmärkn:r, som kunnat göras mot Utsk-.s Betänk., och jag kan förklara, att så länge jag är ledamot af Utsk.. skola alla af R. o. Ad. dit remitterade ärenden blifva med noggrannhet pröfvade.
I fråga om Hr v. Kramiers förslag, att R. o. Ad. skulle förklara sitt ogillande af Utskis beslut, torde jag möjligen vara jäfvig att motsätta mig sådant, men jag anser det vara, lindrigast sagd t, enfaldigt, samt måste yrka bifall till Ulskis Betänk., dä jag icke kan inse, att något bättre kan framläggas för R. o.
Då nu öfverläggningen förklarades fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., alt. sedan Frih.
Raab afstått från sin begäran om återremiss, endast vore yrkadt dels bifall till Utsk:s Utlåt., dels ock bifall lill detsamma med ogillande af de motiver Utsk. anfört och Den 31 Januari. 251 att derföre, sedan propos. å bifall till Utsk:s Utlåt, blifvit framstäld och besvarad, serskild propos. om motivernes ogillande komme alt göras; hvarjemte Hr Gr. o. Landtm, nu först hemställde om R. o. Ad. behagade bifalla Riddarh.-Utsk:s förevande Utlät.
>Hr Gr. o. Landtm, hemställde sedermera om R. o. Ad. jemte det nu lemnade bifallet till Utsk:s Utlät, behagade uttala ogillande af de deri anförda motiver, och ropades härvid starka Nej, blandade med mänga Ja; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han ansåg
Nej hafva varit öfvervägande. llr von Kraemer hegärde votering.
Upläsles lill justering och godkändes följande voteringspropos. :
Deri. som anser R. o. Ad. vid dess beslut om bifall till Riddarh. -Utskrs Utlåt.
N:o 6 böra uttala ogillande af de för Ulsk:s afstyrkande anförda motiver, röstar •Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, anser R. o. Ad. något yttrande röride berörde moliver icke erfordras.
Hr Mannerskantz, Adol! Fredr.:
Instämmande i llr v. Kraemers yttrande, anhåller jag att få reservera mig emot det beslut R. o. Ad. nu fattat.
Anmäldes och lades på bordet nedannåmnde från Utsk:n inkomne Betänk:n, nemi. från Bevillnings-, Lag- samt Allm.
Bes v.- o. Ekon.-Utsk:n: N:o 1, i anledn. af väckt motion om tillåtelse för vissa personer att tillverka bränvin från d. 14 Febr. till d. 14 Mars innevarale år:
Besvärs- och Ekon.-U tskottet: N:o 21, i anledn. af väckt motion om ändring i Rese-reglementet d. 31 Oct. 1851; 252 Den 31 Januari.
N:o 22, i anledn. af väckl motion om åtgärders vidtagande lill förbättrande af vindbryggan och segelleden vid Almare-släk; N:o 23, i anledn. af väckt motion om tillägg till 9 § i K. M:s Nåd.
Förordn. d. 16 Nov. 1849, ang:de iakttagelsen i afseende å passagerare-ångfartygs byggnad och utrustning m. ni ; N:o 24. i anledn. af väckt motion om post-expeditionens i Wittsjö socken förflyttning till Markaryds socken i Kronobergs län; N:o 25, i anledn. af väckt motion om användande af man skap ur Arméen vid Statens jernvägsarbeten; N:o 26, i anledn. af väckt motion om indragning af Kronofogde-tjensten i Herjeådalens fögderi; N:o 27, i anledn. af väckt motion om uprättande af ny jordeboks-liggare lör Malmöhus län: samt N:o 28, i anledn. af ifrågasatt förändring i föreskrifterne om uprättande och aflemnande till Presterskapet af förteckningar å personer, sorn för brott blifvit sakfälde eller under framtiden ställde. H. 11 o. Ad. åtskiljdes kl. 3 e. m.
Onsdagen den 4 Februari 1857.
Just. 3 prot.-utdr. för d. 31 samt pleni-prot:n för d. 17 och 21 sistl.
Hr Gr o. Landtm, tillkännagaf att lian från Ordf:n för Arméens Hrr Fullm. emottagit en skrifvelse af följande innehall:
Genom utdr. af Högl. R. o.
Ad. prot. för d. 24 innevar:de månad hafva Arméens Fullm. fått mottaga inbjudning att besöka
Den 4 Februari f. m. 253 den för II. o. Ad. öpnade klubb; och får jag ä Fullm:s vägnar härmedelst lill Hr Gr. o. Landtm, samt Högd. R. o. Ad. äran framföra Fu!lm:s erkänsla för den dem genom ifrågavar:de inbjudning visade välvilliga upmärksambet.
Med fullkomligaste högaktning bar jag äran vara Högvälborne Hr Grefvens och Landlmarskalkens Ödmjukaste tjenare.
Föredrogs ånyo Banko- och Lag-Utslcns d. 28 och ;31 sist].
Jan. på bordet lagda Betänk.
N:o 1, i anledn. af väckte motioner, angide förändring af lagens stadgande om ränta.
Detta Betänk, företogs punktvis till afgörande och efter upläsning af första punkten, deri Utslcn hemställt, att Frih.
Raahs samt llrr Wallenbergs, Renströms och Henchens ifrägavande motioner måtte förklaras icke kunna till någon Iagstiltnings-åtgärd föranleda, yttrade sig Hr Bildt, Didrik Gillis:
Den lagfråga som f. n. utgör föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, ingår så mycket på det praktiska området att jag icke tvekar att uttala min tanke i ämnet.
Alt kapital och arbete ej kunna betraktas skiljda från hvarandra, derom äro tankarne numera icke delade, ty utan kapital kan intet arbete åstadkommas.
Derföre består också ett af de vigtigaste problemerna i national-ekonomien uti att kunna ordna ett lands penningeväsende så, alt arbetskrafterna kunna på det lämpligaste sätt användas.
Nationalekonomiens lörsta grundsats utgör tillämpningen af densamma på ett förnuftsenlig! säll, och det utgör också det första och bestämdaste vilkoret lör ett lands sociala utveckling, och för dess välbefinnande i alla alseenden.
Ju mer utvecklade ett lands samhällsinrättningar äro, desto vigtig,-ire blir det alt denna regel fullständigt tillämpas.
1 början af ländernas civilisation, vore kapitalerna ringa.
Endast representerade af guld- och sillver-valutor tillväxte de långsamt, men i samma ögonblick som rörelsen utvidgades och förtroendet började i folkets allmänna begrepp inträda som en grundval för sjelfva kapitalerna, sä upstod denna vigtiga häfstång för all civilisation och all industriel utveckling som man kallar »kredit.»
Då upkommo en mängd af kreditsedlar, som grundades på det allmänna förtroendet.
Men dessa kapitaler, som så mångdubblat vår kraft, genom hvilka fastighetsvärdena stigit till en svindlande höjd, och genom hvilka landets industriella kraft erhållit en förut ej anad styrka, kunna dock icke obegränsadt tillväxa.
Krediten alstrad af förtroendet hvilar likväl ytterst på reel säkerhet och på ett val afpassadt förhållande mellan produktion och konsumtion.
Men å andra sidan mäste man också ihågkomma att ingen kredit gifves utan förtroende och alt ingen kredit och intet förtroende kan existera utan ömsesidig frihet.
Om denna grundval 254 Pen 4 Februari f. m. för allt förtroende icke finnes, så komme kapitalerna att realiseras lill silfver- och guldvalutor och återgå till den obetydlighet, sorn de utgjorde under landets första industriella utveckling.
Alt derföre gifva kapitalerna sin frihet och låta penningen gälla hvad den kan, detta är, enl. min upfattning, en fullkomligt axiomatisk sanning, som icke kan bestridas.
Delta har också alltid blifvit er kändt, om man ock måste medgifva, att frihet i handel och industri först i sednaste tider blifvit erkänd.
Sanningen går långsamt framåt, men den går dock framåt, och om vi i della afseende följa vårt eget lands lagstiftnings-hi storia, så finna vi der många mörka drag, som vittna om huru oförslåndige de maktegande fordom varit vid behandlingen af dessa frågor.
Orimliga och obegripliga förefalla alla dessa lagstadganden, genom hvilka man, för att städerna skulle upblomstra, tvingade landtmannen att på en viss dag sälja sina produkter i städerna och hvarigenom landtmannen, lill förmån för handtverks-skråen, förbjöds att förrätta minsta arbete på landet, som kunde rubriceras under handtverkeri.
Det var genom dylika påbud, som man under dyr tid ville hindra lifsförnödenheterna att stiga öfver ett maximi pris, sätta en gräns för öfverllödet och bestämma export och import.
Nu finnas likväl de, som höja sin röst för alt man skall behandla räntan enl. samma besynnerliga (mandelia åsigler, och i delta afseende reglementera.
Penningen är endast en vara, hvarpå priset är fluktuerande likasom på alla andra varor, men hvem vill t. ex. påstå, att spannmålen icke skall gälla hvad den kan.
Spannmålspriset hafva vi här på börsen sett ena året vara 12 a 13 R:dr och andra året dubbla summan.
Hvarföre bar man då icke velat reglementera, och sagt denna för folkets lifsuppehälle nödvändiga vara skall halva ett maximi pris?
Neji säger man, det är klart att när spannmålen gäller mycket här på börsen, så tillströmmar denna vara från andra länder, och den rika tillgång på spannmål som derigenom upkommer i landet, gör alt priset faller och återgår lill det normala pris, som finnes på verldsmarknaden.
Samma förhållande är det också med penningen.
Penningékriser skulle aldrig upstå, om penningen fritt finge söka sig dit der brist vöre, tillgång på penningar skulle sedermera nedsätta räntan, och den skulle ålergå till det normala: ty penningen, liksom alla andra varor, har sitt normala bestämda värde.
Nå väl! säger Lag-Utsk., det erkänna vi, men inget annat land har tillämpat denna grundsats.
Ilar icke England gjort det? delta land, som slår i spetsen för all industriel utveckling, har det icke redan längesedan erkändt räntans frihet?
Det gick visserligen långsamt framåt på denna bana, men nu är denna bana fullkomligt beträdd och räntan är der fri.
Har icke Hamburg, den vigtigasle handelsstaden i Tyskland, också gjörl räntan fri?
Pågår icke f. n. i hela verlden denna frågas lösning?
I Preussen bar
Konungen för kamrarne framlagt ett förslag till fri ränta, med afseende på de s. k. handelspappern.
Frågan om fri ränta för alla papper är äfven der starkt i fråga och myndigheterna i landet som äfven hafva fått lillfålle att yttra De ii 4 Februari f. m. 255 sig deröfver, hafva alla tillstyrkt den fria räntan.
Äfven i Frankrike, eli land sorn icke har en fullkomligt fri kredit-lagstiftning, pågår denna frågas utveckling, och handelskamrarne i Paris hafva enhälligt tillstyrkt alt räntan skall blifva fri.
Men, säger Lag-Utsk., om också detta är sanni, så hafva vi likväl ett varnande exempel i Norge.
Om detta exempel skall vara bevisande, så fordras också, att de förhållanden, som äio gällande i Norge äfven äro det i Sverige, men sä är det icke.
Kredit-lagstiftningen i Norge är icke densamma som i Sverige: ty i Norge finns blott 3 bank-kontor, då deremot i Sverige, oberäknadt alla hypolheks-föreningar, finnes 37 särskilda bank-kontor.
I Norge får icke såsom hos oss, särskilda bolag bilda sig för ingifvande af kreditsedlar; i Sverige finns konkurrens, i Norge är det icke så: i Norge äro derjemte kommunikations-anstalterna vida svårare än här.
Dertill kommer att i Norge, der räntan fordom var 4 %, brukade man vid omsättningarna taga något som kallades provision eller courtage, och då betalades vanligen hvar tredje månad en proc. i provision, och om nu härtill lägges den lagliga räntan, som var 4 %, så upstod en allmän ränta af 8 %.
Genom en felaktig lagstiftning upkommer missbruk, och dessa missbruk hämna det felaktiga i lagstiftningen.
Att så tillgår här, det veta vi alla, ty om vi också icke fästa upmärksamheten vid dessa prejare, som taga 30 till 40 °0, utan endast hålla oss till våra börser, så linna vi, alt man under tider då penningen är begärlig, alldeles icke nöjer sig med 6 %, utan man tager 8, 10 eller 12 °/0 genom beräknandet af provision, courtage eller förlags-arfvode.
Detta förfaringssätt är legaliseradt genom ett särskildt namn, som begagnas dagligen, man kallar det diskontering.
Under detta namn ingår det i allmänna rättsbegreppet i affärsverlden, och finnes således icke der under den benämning lagen sätter på det, nemi. ocker.
När man genomläser Utsk:s Utlåt,, så tyckes det som om Utsk. fruktat, att räntans frigörande skulle kunna åstadkomma en rubbning i sjelfva jordvärdet, derigenom att inteckningarne kunde komma att upsägas, och att jordbrukaren derigenom skulle blifva tvungen att betala högre ränta.
Man tror nemi. att dessa intecknade kapitaler skulle komma att ingå i affärsverlden, der högre ränta vore alt påräkna.
.lag slutar detta deraf att här finnes up dragna linier mellan handel och jordbruk; man bar velat skilja mellan dessa begge hufvudkällor för landets industri.
Denna åsigt är enl. min upfattning fullkomligt oriktig; ty det är icke handel och jordbruk, som här verka i motsatt riktning, här verka helt andra krafter och de äro de tvänne slagen af kapitaler, nemi. besparade hanpitaler och arbetande kapitaler.
De besparade kapitalerne, hvilka egentligen bevisa landels förmögenhet, äro de som söka inteckning, de äro dessa kapilaler, som gått från den allmänna affärsverlden till en lugnare plats, och det är gifvet att dessa luipitaler i första rummet göra afseende på säkerhet och i det andra på räntan.
Ju rikare ett land är, desto lägre är den ränta som betalas på intecknade kapitaler.
I England är räntan på de in - 256
Den 4 Februari f. m. tecknade kapitalerne proc. mindre än här, i Tyskland är den icke fullt en proc. mindre, och oaktadt den allmänna räntefoten i affärsverlden är 6°/o *'ar likväl räntan på inteckningar här icke höjt sig öfver 5.
Det visar tydligt att den gräns lagen satt för kapilalernas pris icke har att göra med de besparade kapitalerna, ty de afse i första rummet säkerhet och i del andra ränta.
Lagstiftningen har i detta afseendet icke verkat menligt och kan ej göra det, men i affärsverlden har det visat sig att penningens värde icke var rätt npskattad utan för lågt.
Ilär måste penningens varde vara fluktuerade; ty de arbetande kapitalerna användas efter helt annan grundsats än de besparade kapitalerna.
De arbetande kapitalerna söka att erhålla vinst utöfver del normala värde penningen eger, hvilket betecknas af den ränta man erhåller pä de intecknade kapitalerna.
Och hvarföre skall man icke få ersatt den risk man löper, när man förskjuter penningar?
Om en ung redbar köpman, med brist på kapitalets föreslår en kapitalist en spekulation genom hvilken han kan förtjena 20 ä 30 °/0, hvarföre skall icke då kapitalisten pä sina penningar få påräkna 8 ä 10?
Han lider här risken af en förlust, hvarför skall han då icke la påräkna större vinst, än han kunde få, om han placerade sina penningar i en jordegendom, då han ej lede den minsta risk.
Sanningen häraf är af alla statsekonomer vitsordad och erfarenheten lägger oss den tydligen för ögonen hvarje dag.
Penningen söker göra sig gällande, liksom alla andra varor på verldsmarknaden, och om man söker alt genom felaktig lagstiftning hindra det, så hämnas penningen derigenom att den som jag nyss nämnde, i detta afseende bildat en särskild moral.
Penningen har tvenne sätt alt göra sig gällande, det ena genom högre ränta, och det andra genom att bringa de varor den representerar i underpris.
Dä nu största delen af rörelsekapitalet är grundadt på förtroende, så är det gifvet att när detta förtroende rubbas och krediten försvinner, så falla genast alla fastighetsvärden och alla varor i pris.
Då är det omöjligt för industriidkare!!, han må nu kallas jordbrukare eller fabriksidkare, att erhålla penningar; ty ingen vill köpa utan alla vilja sälja, t. o. m. lill vrakpris.
Det är dessa kriser som lagstiftningen skall förekomma, och detta sker icke derigenom att man binder den ena kontrahenten, under det man låter den andra handla fritt och otvunget.
Såsom slutsats af hvad jag anfört måste jag framställa vigten af att räntan ldir fullkomligt fri på de s. k. alFärspapper.
Hvad de besparade kapitalerna eller de inlecknade summorna beträffar är mera likgiltigt, derföre att jag anser den ränta, som är bestämd, redan \ara högre är det normala värde sorn penningen eger.
Och den åsigt, som ligger till grund för mina tankar i detta hänseende, är så sann så enkel, att jag icke hyser minsta tvekan att i denna syftning yrka återremiss af Utskrs nu föredragna utlåt.
Den del af lagstiftningen, som f. n. är under representationens pröfning, nemi. frågan om renteaftalets frihet
Dun 4 Februari f. m. 25? frihet, Sr icke något nytt ämne, utan har detsamma vid flera föregående Riksdagar förevarit; men, i samma mån som olägenheten af det närvande lagstadgandet tilltagit, har ock upmärksamheten allt mer blifvit fästad på lösningen af denna fråga.
Inom Banko- och Lag-Utsk:n, der jag deltagit i behandlingen af detta ärende, har likväl den åsigt, som jag förordat, icke lyckats göra sig gällande, och jag har derför begagnat mig af min vätt att reservera mig mot beslutet: anhållande jag, att få åberopa de skäl, som jag tagit mig friheten framställa i denna min reservation.
Densammas vidlyftighet borde kanske afhålla mig från att vidare uptaga R. o. Ad:s tid, men jag anhåller likväl att få nämna några ord. förnämligast nied afseende å de betänkligheter som kunna hysas mot utsträckning af ränte-aftalets frihet äfven till de fall, der real säkerhet blifvit utfäst.
Om man blott vill undersöka hvad begreppet ränta egentligen innebär, så lärer man nemi., enl. min tanke, härutinnan komma till ett tillfredställande resultat.
Räntan är nemi. för det första en ersättning åt försträckningsgifvaren för det kapital han utlånat, men den innehåller äfven ett annat moment, nemi. godtgörelse för den risk försträckningsgifvaren löper i det han lemnar denna försträckning.
Om nu denna risk är obetydlig eller ingen, när han erhåller inteckning eller i allmänhet real säkerhet, så symes det mig ligga i sakens natur att han ej heller derför kan fordra någon serskild ersättning för den befarade risken, hvilken i allmänhet icke finnes; och jag kan således icke anse, att lagstiftningen härutinnan behöfver göra någon inskränkning helst densamma gör sig gällande till följd af sakens egen natur.
Jag tror således att, äfven med antagande såsom gifvet, hvilket dock med min åsigt ingalunda öfverensstämmer, att räntan, om den frigåfves. i allmänhet skulle komma att stiga, det förhållande alltid kunna förutsättas, att räntan emot real säkerhet alltid kommer att, just till följd af ofvanantydda skäl, städse hålla sig lägre lin i afseende å lån, der real säkerhet icke är utfäst.
Åtskilligt kunde vara att tillägga med afseende å de anförda exemplen, hemtade från främmande länders lagstiftning angrde räntan, men då flera talare som på detta område torde vara mera hemmastadda än jag, redan begärt ordet, vill jag icke förlänga discussionen.
Jag inskränker mig derföre till att på skäl jag anfört i min reservation anhålla, att detta Betänk, mätte varda till Utsk. återremitteradt.
Skulle det under discussionens lopp yppa sig att PresteSt., som ännu icke afgjort frågan, godkändt Utsk:s Betänk., samt, vid det förhållande att samma utgång jemväl inom BondeSt. inträffat, frågan till följd deraf för denna Riksdag redan fallit, vågar jag likväl anhålla att R. o. Ad., oberoende deraf, ville uttala sin tanke i ämnet, på det icke ett stillatigande i detta afseende måtte tolkas som ett lyst bifall och således af blifvande Lag-Utsk. användas såsom ett skäl att ytterligare afstyrka förslag i denna syftning. lil H. 17 258 Den 4 Februari f. m. t Gr. Sparre.
Frågan om räntans Ingifvande har vid så många föregående Riksdagar sysselsatt representationen j att man med skäl kan vänta att densamma nu en gång skall bringas till lösning, och som jag. oaktadt jag erkänner detta, icke afgifvit någon reservation mot Utsk:s Utlåt., så ber jag att få redogöra för orsaken dertill.
Jag har i allmänhet, så viii vid < denna sorn vid föregtde Riksdag, i denna fråga iakttagit en af- ^ vaktande ställning; ty jag anser det vara lagstiftarens pligt att i allmänhet gifva akt på opinionen i alla sådana frågor som denna, hvilken till ganska väsendtlig del deraf beror.
Jag har likväl ' försökt att åt frågan gifva all den utredning som varit möjlig, och den har verkligen blifvit inom Utsk. mångsidigt pröfvad och behandlad; men mine Hrr! det förhåller sig icke med densamma < så lätt och klart, som Hr Bildt och den siste värda talaren tycktes antaga.
Jag har redan sagt att det tillkommer lagstiftaren att i detta afseende gifva akt på opinionen; ty ehuru jag är den förste att erkänna riktigheten af den sats att räntan bör vara fri, och ehuru det är sannt att den fixa räntan grundar sig på en fördom, så är likväl denna fördom flera hundra år gammal och det är lagstiftarens pligt att, innan han uphäfver en sådan lag, efterforska örn opinionen ännu är tillräckligt förberedd, om det ännu är tid att vidtaga åtgärder i detta afseende.
Ehuru jag trott mig finna att opinionen vid denna Riksdag betydligt förändrats, så äro i Sverige likasom i de flesta andra länder, flertalet ännu emot förändringarne, och då ämnet inom Utsk. discuterades. hvilken discussion räckte i flera dagar, lyc- , kades förslaget om den fria räntan icke tillvinna sig en enda röst af ledamöterne inom 2 Riks.St.
Redan denna omständighet kan tjena Utsk. till ursäkt för att det ej vågat tillstyrka forsla- , get, men det finnas äfven andra omständigheter, som manat Utsk. dertill, och om jag i detta afseende hittills iakttagit tystnad, så har det varit i den förhoppning att någon annan skulle vidröra detta ämne och jag derigenom befrias; men då jag i denna min förhoppning blifvit bedragen, så är jag nödsakad att bryta denna tystnad.
Man yttrar i allmänhet att om räntan och penningecirculalionen lemnäs fri, så skall derigenom mera penningar komma i marknaden, likasom hvarje annan vara som får fritt produceras.
Häri har man rätt. men om det förhåller sig med penningen likasom med andra varor så måste man se till om den kan produceras lika som andra varor, orri productioncn sker < under gynnsamma förhållanden.