Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
B Hvarje byggnad hade ett inåtlutande ytterverk i cyklopstil af porfyr och granit med hörn af huggen granit; kanterna voro så omsorgsfullt inpassade, att fogarne svårligen kunde upptäckas, och stenarne -- flere meter höga -- sammanhöllos af en beckaktig lera.
Marken bakom hvarje ytterverk låg tio till femton fot högre än marken framför muren; denna bildade sålunda ett bröstvärn, bak hvilket försvararne voro väl skyddade, om angrepp inträffade.
På den yta, som kringslöts af murarne -- ett utrymme af flere tusen kvadratmeter -- lågo fyra aflånga byggnader, som sins emellan bildade fyrkant; de inrymde förråder och sofplatser.
Dessa byggnader voro uppförda i samma stil som de yttre och i den för peruanerna egendomliga arkitekturen -- fönsterlösa väggytor med nischer, delvis uthuggna i graniten, med sockel nedtill och upptill försedda med lister, som utgjorde ett försök till hufvudgesims.
De fyra hörnen voro försedda med portar af samma form som portöppningarna, breda nedtill och smala upptill, och med samma lutningsvinkel som yttermuren.
Taket hade svag lutning och var täckt med blad och säf; bjälkarne, som hvilade på yttermurarne, voro fastgjorda medelst agavesnören -- spik och andra byggnadsmaterial af järn och stål voro alldeles okända.
Alla fönster vette åt den inre, stora borggården.
Midt på den inre borggård, de bildade, låg ett större envåningshus, hvilande på en pyramidformig bas: det var slottet, som i sin ordning omslöt en mindre gård.
Denna den förnämsta byggnaden var uppförd af granit och adobes -- ett slags soltorkadt tegel -- och dess ytterväggar voro smyckade med frescofärger i gult, rödt eller blått.
Själfva slottsgården hade en kringgående arkad med fristående kolonner utan bas och kapitäl.
Dörrarne påminde som vanligt om egyptiska motiv, fönstren hade nischform, taket var täckt med gräs eller strå.
Denna utgöres af slottet, på hvars ena gafvel incas banér, det regnbågsfärgade, är hissadt.
Det vimlar här uppe af krigsmän, från guvernörer öfver närliggande landsdelar och herrar i hofvets galadräkt till menige man i deras enkla uniform.
Och traktens folk har strömmat till för att få se en skymt af incan.
Löpare och tjänare ila fram och åter, bringa bud eller tillföra konungens bord läckerheter från när och fjärran.
Hela karavaner af lamadjur, peruanernas enda lastdragare, äro uppställda i sina bås; de ha fraktat den kungliga packningen.
Slottet är afsedt att hysa incan, då han är stadd på rundresa i landet, där han å hvarje ort tager del af och sätter sig in i allt som rör dess välstånd.
Det är den nu regerande konungen som låtit uppföra såväl slott som fästning.
Vid hans död förseglas hela byggnadsverket, och allt hvad som dit hörer står sedan obegagnadt.
Denna vördnad för den dödes kvarlåtenskap grundas på tron, att själen en gång efter döden skall vända tillbaka från solen för att åter ta sina jordiska ägodelar i besittning.
Slottets inre är lika praktfullt som det yttre.
Genom förstugor och korridorer får man inblick i talrika gemak, som alla erhålla sitt ljus från den inre gården.
Salarnes golf äro lagda i mosaik, väggarne äro klädda med cicelerade guld- och silfverplattor med växtmotiv i klar metall -- en skimrande skörd, som växer upp från golfvet och sträcker sina fina stänglar ända till de utsökta väfnader af vicuñaull med mönster i guld- och silfvertråd, hvarmed taken till hela sin längd äro behängda.
Bänkar, stolar och bord äro omsorgsfullt utarbetade i dyrbara träslag och klädda med värdefulla täcken eller ädel metall.
Öfver allt en rikedom, hvars prakt efterlämnar ett oförgätligt intryck.
I dessa gemak bida incans närmaste och hans befallningsmän signalen från härolderna, som likt stumma bildstoder hålla vakt vid förhänget till det rum, där konungen nu ger företräde åt sina höfvitsmän och den fångne fursten; den stund är snart inne, då inca skall visa sig för sin segerrika här.
Solen stiger högre upp mot zenit.
Soldaterna stå uppställda i en stor halfbåge framför lägret med fångarne inom sin krets.
Dessa hade i början blickat trotsigt och vildt.
Alla hade de dock gripits af undran öfver hvad de här fått se; de hade i själfva verket gått i ständig förvåning öfver hvad de fått upplefva alltifrån den dag, då de efter tapper fejd dukade under för peruanernas krigslist och öfvermakt.
Väntar dem nu döden?
Skola männen offras på krigsgudens blodiga altar, kvinnorna skändas och barnen styckas till spis åt segerherrarne?
Så hade varit deras egen sed.
Lif för lif!
De öfvervunnas jämmer och deras egna jubelsånger hade mängts i hemmets tempelgård.
Skola de nu drabbas af samma dom?
Den goda förplägningen under vandringen genom okända trakter, den hänsynsfulla vården om sårade och trötta hade förefallit dem som en gåta.
Hvarför hade man ej genast dräpt dem, som voro blott till besvär?
Deras höfding hade hämtats till fiendens konung.
Från fångarnes led sökte många blickar fästningsmurarne -- skulle de snart få se den älskade furstesonens lik som en blodig trofé fästas på vallens krön?
Trots tanken på det öde, som måste förestå dem, är det mest förvåning, som råder hos de fångna; den röjes i hviskningar, som smälta ihop till ett doft sorl.
Majs har rikligt utdelats ibland dem, de sårade äro förbundna, och de sjukaste ha bäddats ner i ett magasins svala rum, där de behandlas med läkande örter.
Nu tona plötsligt signaler från borggården, det blir lif i soldaterna, som under väntetiden haft det nog så bekvämt, kommandorop ljuda, fanorna vecklas ut, portarne slås upp på vid gafvel.
Tjänare och löpare träda ut; deras dräkter äro festligt sirade med mångfärgade band.
Musikens gälla toner höras allt tydligare.
Flickor och barn strö blommor på den väg, konungen skall gå.
Nu komma landets adel och incans lysande stab.
Det stora riksbanéret glänser i solen, vapen och ädelstenar blixtra.
Men högt öfver den brokiga samlingen strålar i all sin storhets glans under guldklädd baldakin inca, solens son och ställföreträdare på jorden, buren på juvelbesatt tron af fyrtio högresta, muskelstarka män.
Efter honom följer ett långt tåg af krigare.
Blomsterregn, jubelrop ur tiotusentals strupar, lansar och svärd och brokiga hufvudkläden i svaj, medan tåget sakta skrider fram till midten af den rund, hären bildar.
Inca har rest sig och står framför sina trupper.
Han är en högväxt, smärt och skägglös man på trettiotalet med kraftiga, nakna armar, små händer och fötter.
Ögonen ligga i en linje och ha ett godt, vänligt uttryck, ögonbrynen äro starkt hvälfda, pannan är hög och något bakåtlutande, kindbenen äro breda, näsan är starkt böjd, läpparne äro tjocka, hakan är liten, håret kort och mörkt; i öronen bär han hjulformiga hängen, som nå ända ned till axlarne.
Hans dräkt är väfd af finaste vicuñaull, prydd med guld och ädla stenar; på hufvudet bär han en turban af mångfärgadt tyg med två fjädrar af någon sällsynt fågel och med nedhängande, skarlakansröd frans.
Inca blickar med tillfredsställelse ut öfver mängden; därpå gör han ett tecken med vänstra handen, och en skärande signal bjuder tystnad.
Med klar och stark röst, som höres vida omkring, tager han till orda:
»Soldater!
Ett halft år har svunnit sedan den dag, då jag bjöd eder farväl vid Cuzcos murar; tiden har för er gått under kamp och försakelse, för oss under spänd väntan och fast förtröstan.
Tack vare solgudens hägn har ett nytt ärorikt blad lagts till våra häfder och ett nytt land tvungits in under vår lyckobringande spira.
Det är med stolthet och tacksamhet, jag i dag hälsar eder välkomna åter till fosterjorden; men i främsta rummet gäller mitt tack Honom, hvars strålar i dag flöda rikligare öfver det folk, han älskar och vill skydda mot barbarernas anslag.
Mina härförare ha förtalt, att I han kämpat med tapperhet, och att I ej hafven glömt att i fiendeland vara skonsamma men fasta, att vårda de sjuka och att tukta de uppstudsiga, dock icke med hämndens utan med rättfärdighetens glafven.
Ett fiendeland, som härjats med eld och svärd, blefve för oss själfva den största förlusten.
Med mildhet ha vi vunnit våra största segrar.»
»Och I» -- här vände sig konungen till de fångna -- »söner och döttrar af en främmande stam!
Solguden, den barmhärtige, har sändt eder hit att lära den tro, som förer till solens ljusa hem.
I han dyrkat falska gudar och ägnat dem blodiga offer, I han plundrat och härjat vid mitt rikes gräns, dräpt mitt lands söner och kränkt dess döttrar.
Arbetets välsignelse har för eder varit förborgad; roflystnad och lättja ha stämplat ert släkte.
Därför har nu vedergällningens timma slagit.
I ären vanmäktige, i vårt våld, och vi kunde skipa blodig hämnd.
Men vår lag förbjuder oss att löna ondt med ondt; af det goda skall det onda fördrifvas.
Ert land skall nu befolkas af våra stammar; dess gudabeläten och tempel skola stå kvar, tills edra efterkommande en gång själfva vilja förstöra dem, sägande: det finns blott en gud, och Inca är hans son!
Detta må vara vår hämnd.
I mitt rike fån
I lära arbetets fröjd; det skall visa er den sanna vägen till mänsklig lycka.
Från denna dag ären
I mina barn och skolen i mig finna en rättvis fader.
Glömmen aldrig, då regnbågsmärket lyser på fästet, att en finnes som ser, hvad
I döljen för mig, och att jag är satt att på jorden utföra hans vilja!
Och varen så välkomna i ert nya hemland!»
Musiken blåste upp, och det vardt ett väldigt dån af hurrarop och slag på sköldarne.
Inca steg ned från sin tron och vandrade bland soldaterna, som alla ville kyssa hans händer; för fångarne hade han uppmuntrande ord.
Då han återvändt till slottet, började folkfesten.
Man sjöng, dansade och lekte dagen i ända, det vankades extra kost, och majsbrännvinet, peruanernas älsklingsdryck, flöt i strömmar.
Men i de kufvades läger rådde tystnad.
De sökte fåfängt göra sig förtrogna med tanken på allt det nya, som nu väntade.
Ännu då glädjeeldarne tändts hos peruanerna, sutto de tigande och grubblade på förlusten af sitt land ...
Arbetets väg till lycka -- det var för männen ett dunkelt och oroande tal.
I den stora, svala sängkammaren i ett af de prydligare husen i Cuzco -- hufvudstaden i det mäktiga incariket -- satt i arla morgonstund en äldre dam, strängt upptagen af sitt svåra men icke obehagliga arbete att söka genom konstiga medel åt ansiktet skänka något af den ungdomliga fägring, det med åren förlorat.
Rummet, som låg i bottenvåningen, var högt och stort; det var utan fönster, men två dörröppningar vette ut åt en kringbygd gård med springkälla och blomsterrabatter.
De tjocka, med mycken smak väfda förhängena voro dragna tillbaka, så att det skarpa solljuset silade in och upplyste rummet.
Dörröppningarna voro efter landets sed bredare nedtill än uppåt, där de begränsades af en stark granitbjälke.
Hela byggnaden var för öfrigt af granit.
De stora blocken voro omsorgsfullt hopfogade och åt gatan blott ytterst sparsamt försedda med nischer och dörrar, som gjorde afbrott mot den enformigt mörka färgytan, ofvan hvilken ett litet utsprång tjenstgjorde som taklist.
Möblerna voro enkla men dyrbara.
De utgjordes af bl. a. en stor, låg brits med sänghimmel, hvars kronlika afslutning uppåt gick ihop med en väfd bonad i gult och brunt, som sträckte sig under hela taket och icke blott gjorde tjänst som prydnad, utan ock dolde takkonstruktionen af granitstenar, som från ömse sidor sköto öfver hvarandra, tills de möttes i en bred ås, utvändigt klädd med halm och säf.
Ett ovalt stenbord af trä med granitskifva stod midt i rummet.
Å väggen midt emot dörröppningen voro flere små nischer inhuggna, och mellan dem hade hängts brokiga mattor.
Den stockklädda muren var hållen i mörka, varma färger, hvilkas grundton öfverensstämde med väfnadernas.
Nischerna voro målade i rödt; de tjenstgjorde som hyllor och uppburo olika föremål, bland hvilka sågos lervaser med inbrända stenar, tunga i formen men icke utan originalitet.
I en af nischerna stod husguden -- »huaca» -- utförd i silfver med stora, gula ögon af agat.
Hvarje familj har en sådan skyddsgud, medlare mellan jordens barn och solguden.
Kring bordet och längs väggarne funnos stolar, utskurna i ett trästycke eller af trä och metall; de voro utan ryggstöd men belagda med mjuka kuddar och täcken, å hvilka husets kvinnor inväft fantasiornament.
På hvardera sidan om huacan hängde en quipus.
Den var husets stamtafla och största klenod, ty den utvisade, från hvilken inca husfadern härstammade.
Hvarje inca hade blott en hustru -- som enligt lagen skulle vara hans syster -- men därjämte flera hundratal medhustrur, hvilkas barn af mankön räknades till incasläkt och utgjorde rikets adel, som egde stora företrädesrättigheter framför den öfriga befolkningen.
På detta sätt bildades efter hand en väldig incasläkt, hvars medlemmar strängt höllo på ärfd sedvänja och framför allt med yttersta noggrannhet vakade öfver, att inga äktenskap knötos mellan solens ättlingar och vanliga ofrälse dödlige.
Endast konungen egde rätt att välja till medhustrur hvilka han behagade, men oftast tog han dem ur sin egen släkt eller bland kufvade höfdingars döttrar.
Cuzco med sina hundratusentals invånare var säte för inca och hans oräkneliga familj, hvars manliga medlemmar innehade alla de förmånligaste platserna inom rikets invecklade förvaltning.
Husets fru hade slagit sig ned vid ena dörröppningen, så att det mörkhyade ansiktet skarpt belystes.
Hon var iklädd en mörk tunika, som lämnade de ännu välformade armarne synliga.
Framför henne stod ett mindre bord med allehanda toalettsaker; i spegeln af poleradt silfver mönstrade hon med kännarmin frukten af sina bemödanden, under det hon allt emellanåt doppade en pänsel och därmed strök öfver ögonbrynen för att gifva dem större glans.
De eljes något hårda dragen hade utjämnats.
Det mörka håret, som i sitt naturliga, krusade skick alldeles stred emot dagens mode, var glattstruket och hade kammats högt för att ge intryck af större rikedom; det var i nacken uppfästadt i en knut, fasthållen af ett bredt, hvitt band med inväfda guld- och silfvertrådar, som åt det blåsvart glänsande håret gaf en ännu djupare ton.
Framför henne stod en vas med saft af magney-plantan, som ensam kunde framkalla den blåsvarta modefärgen på håret.
I de vackert formade men tämligen stora öronen, som delvis doldes af hårbucklorna, blänkte ett par omfångsrika guldhängen.
Kring den fylliga hakan hängde ett vackert silfversmycke med en medaljong, som i guldfattning inneslöt två majskorn, vuxna på helig mark framför solens jungfrukloster i Cuzco; de egde enligt sägnen en öfvernaturlig skyddskraft.
Från trädgården hördes ljudet af fasta steg, och strax därefter inträdde en äldre man.
Han bar en dyrbar tunika samt bälte med stort silfverspänne.
Benkläderna voro utmed sidorna prydda med silfverränder, betecknande hans rang som militär.
På fötterna bar han sandaler.
Hufvudbonaden var barettformig med långa fjädrar, som hängde ned öfver ena axeln.
Han var en högre officer i konungens lifvakt och beklädde dessutom ställningen som amantus, d. v. s. lärare för några af incans söner och slagna höfdingars barn, hvilka i Cuzco erhöllo undervisning i det nya fäderneslandets religion för att sedan återvända till sina stammar och där under en riksguvernörs uppsikt gifva de sina ett föredöme i utöfvande af incas troslära och plägseder.
Han gick raskt in i rummet och nickade åt sin hustru, som mycket kort besvarade hans hälsning; det uttryck, hvarmed hon såg upp från spegeln, då han aftog sin hufvudbonad och torkade den mörka, fuktiga pannan, tycktes varsla om åska i luften ...
Öfverste Tiracca lade händerna på ryggen och började att i något nervös takt gå af och an i rummet, under det han emellanåt tilltalade hustrun, som iakttog en olycksbådande tystnad.
Toaletten var sent omsider fullbordad, en sista blick i spegeln visade, att den lyckats, och husets herskarinna vände sig mot sin gemål.
-- Du har talat med Vajny?
-- Ja, jag har naturligtvis gjort, som du sade ...
-- Naturligtvis; och hvad svarade han?
Tiracca slog sig hastigt ned på en af stolarne och förde handen till pannan.
-- Hans svar blef hvad jag väntat mig.
Frun reste sig till hälften.
-- Alltså fortfarande afslag?
Tiracca nickade.
-- Afslag! upprepade hon.
Vid solens glans!
Är detta ett sätt?
Jag bara frågar dig ...
Resa bort från vår dotter efter att ha stulit hennes hjärta och väckt hennes förhoppningar!
Och så komma hem från kriget om ett halfår utan att så mycket som hälsa på hos oss engång!
Kanske det är kaptensrangen, som gör honom så stram, fast han borde falla ned och tacka sina skyddspatroner för äran att komma in i vår släkt ...
Jag har sett hans stamtafla; där fins inte en droppe incablod på mödernesidan -- hans stammor var en fattig dansös från andra sidan bärgen, som händelsevis kom i incas väg och ...
-- Ja ja, kära du!
Men hvad tjänar det till att ta saken så, när han i alla fall inte vill.
-- Inte vill? afbröt fru
Tiracca med skälfvande röst.
Jag fattar inte hvad du menar!
Min dotter vill, och jag vill -- och därför måste han, så visst som här fins lag och rätt i landet.
Han måste, förstår du!
I annat fall bli vi till åtlöje, och hvad skall folk säga?
-- Folk ...
Hvad har »folk» med detta att göra?
Den goda frun trummade med fingrarne på toalettbordet.
-- Man vet ju redan ...
Det tasslas om i hela staden.
-- Hvem skulle ha förrådt detta?
-- Han naturligtvis!
Och medan han varit borta, har folk kommit med antydningar, och jag har inte alltid kunnat bestämdt afvisa dem ...
Ja, kort sagdt ...
-- Aha! afbröt öfversten och reste sig häftigt.
Du har, vid alla rägnbågens färger, pratat bredvid munnen.
-- Det är nu inte tal om mig! förklarade frun med en blick, som alldeles afväpnade den i fält så tappre krigaren.
Spara din kritik till ett lägligare tillfälle!
Tiracca hade åter satt sig.
-- Kom ihåg, fortsatte frun, hur viktig denna sak är både för oss och vår dotter!
Hon fyller snart aderton år och har alltså nått den ålder, då hon enligt lag skall gifta sig.
Hon är kär i Vajny, och får hon inte honom, blir hon nödgad att äkta hvem myndigheterna utse.
Men detta skall ej ske.
Vajny är tapper och begåfvad.
Han har framtiden för sig och är i mångt och mycket en ...
-- Jag vet ju det, min vän, men ...
-- Inga men! afbröt hustrun.
Här gäller att handla och det raskt ändå.
Låt mig få tala med honom!
Först skall jag försöka med godo, men sedan fins det andra medel.
-- Du tänker bjuda till att tvinga honom?
-- Jag tänker handla så, som jag anser klokt.
Tiracca skakade på hufvudet.
-- Du kommer bara att förvärra saken, så mycket mer som skälet till hans handlingssätt är af ömtålig natur.
-- Skälet!
Hvad kan han ha för skäl?
Så svara då!
Hvad betyder denna tystnad? tillade hon otåligt, då mannen tyst blickade framför sig.
-- Historien går nog tillbaka till sista kriget.
Vajny har lofvat att göra oss ett besök för att själf hos vår dotter aflägga räkenskap, och jag har ej närmare åtsport honom ...
Men det synes mig, som om hans bekantskap med en af fångarna framkallat omslaget.
Det var en dag vid gränsen, under återtåget.
Vi hade slagit läger vid en flod.
En af våra krigsfångar, den fallne höfdingens son, försökte att öfver floden fly åter till hemlandet.
Hans tilltag gick om intet, och det föll på Vajnys lott att låta afrätta den redan till hälften liflöse ...
Vid dennes stoft såg han för första gången en ung flicka, som ju tillhörde den kufvade stammen men dock i mångt och mycket var den olik.
Hon är något af det vackraste, du kan tänka dig.
Sådana ögon, sådana armar, sådana ...
-- Och så vidare! afbröt hustrun med misslynt min.
Till saken!
-- Hennes sorg och förtviflan gjorde på Vajny ett djupt intryck, och jag hade som högstkommenderande för fångarnes vakt ofta tillfälle att se, hur han sökte närma sig den unga kvinnan.
-- En sådan förrädare! mumlade frun.
-- Hennes sorg kunde värkligen röra stenar, och Vajny var ej den ende, som erfor detta.
-- Jag märker det.
-- Ehuru flickan alltid var mycket tillbakadragen mot sitt lands eröfrare, kan det ju tänkas, att någon af dem gjort intryck på henne.
Det är i alla händelser inte Vajny, tillade Tiracca med själfmedveten triumf.
-- Är du viss på det?
-- Fullkomligt; och jag tror också, att hans sorg skall gifva med sig, om man behandlar honom försiktigt.
-- Hvar fins nu den där ...?
-- Yelva?
Hon sjuknade vid intåget i Cuzco och är ännu kvar i staden, den sista af stammen, som ej sändts till ett nytt hem -- ja, utom den unge höfding, jag undervisar.
-- Flickan borde komma bort så fort som möjligt ...
Hvar bor hon?
-- I den del af fästningen, som är bestämd åt sjuka fångar -- tillsvidare.
-- Och Vajny är uppsyningsman?
-- Ja, för tillfället.
Den unge höfdingen har också en tid lidit af klimatet.
-- När tror du, flickan kan sändas till sin stam?
-- Ja-a ... vet du, jag hade tänkt mig ett sätt att ordna saken till alla parters belåtenhet.
Om Yelva nu skickades bort, skulle Vajny med den natur, han nu engång har, kanske vara dum nog att resa efter henne.
Blefve hon däremot gift, skulle han snart lugna sig.
Men olyckan är den, att Yelva, fast fullt vuxen, är blott sjutton år, och lagen tillåter intet giftermål före det adertonde året.
-- Det ges undantag.
-- Mycket rätt!
Jag t. ex. skulle på grund af min ställning ha rätt att gifta mig med henne redan nu.
Jag har ju haft nog af en hustru i alla dessa år -- ja, ja, förstå mig rätt! -- och det sker uteslutande af faderlig hänsyn, om jag nu ...
-- Du! utbrast hon med läppar, som skälfde af sinnesrörelse.
Du -- hon rätade upp sig i hela sin imponerande höjd -- du skulle ta dig en ny hustru, och till på köpet en slinka från andra sidan bärgen!
Och detta vågar du ...
-- Lugna dig, min vän!
Det är ju blott ett förslag.
Du vet mycket väl, att du är och förblir mitt enda kära; men ser du, man får tänka på sina barn, och ...
-- Jag undanber mig slika tankar.
Aldrig i lifvet skulle jag tillåta en sådan mesallians mellan dig och ...
-- Men, min lilla solstråle!
Jag har ju inte den minsta känsla för henne.
Om du ville tillåta mig att närmare förklara ...
-- Tack, det är onödigt!
Inte ett ord mer om denna sak!
Det vore ju upprörande att tänka sig ...
Du sade, att Vajny skulle komma hit -- när?
-- Någon gång i dag.
Men gör mig den tjänsten att ta saken lugnt och behandla honom varsamt!
Han kommer säkert att lämna oss full upprättelse, kärnpojke som han är i grund och botten.
-- Det fins blott en upprättelse, jag kan gilla: att han gifter sig med vår dotter.
-- Han vill nog handla uppriktigt mot henne, men det ges tillfällen, då öfverdrifven pliktkänsla leder till olycka.
Hvarför förbjuder lagen mannen att gifta sig före tjugofyra års ålder och kvinnan före aderton?
Naturligtvis af det skäl, att ungdomens känslor skola få tillfälle att mogna, så att de unga icke kasta sig in i obetänksamma förhållanden, på hvilka man sedan ej kan råda bot.
Ja, lagen är bra, tillade öfversten med en djup suck; men i praktiken ...
-- Ja, tänk! inföll hans hustru.
Tänk, hvilken uppoffring den höll på att kräfva af dig, om du skulle på gamla dar ha gått och gift dig med en tös -- för att rädda ditt barn!
Faderskärleken är i sanning en helig känsla, fri från all egennyttig beräkning!
Hon gaf sin man en obeskriflig blick -- och seglade ut genom dörren.
Samma dag sände fru
Tiracca till sin bror -- en högtstående ämbetsman i Cuzco -- en quipus med bud, att han borde låta den fångna kvinnan så snart som möjligt försvinna från hufvudstaden eller kanske, om möjligt, fästa kungens uppmärksamhet på henne.
Det sista skedde.
Den svage incan, ytterst känslig för kvinlig fägring, vardt eld och lågor första gången han såg henne.
Ett par dagar senare blef hon intagen i Cuzcos jungfrukloster, där hon skulle förberedas till den höga äran att bli upptagen i skaran af konungens medhustrur.
Fru Tiracca andades åter lättare.
Det moln, som hotat familjen, skingrades, och den förlorade svärsonen blef återupptagen i dess sköte.
Dotterns vackra ögon tycktes bringa den vilsekomne officern på rätta vägar, och han gjorde afbön.
Hvad som dess för innan förefallit försökte man glömma, och bröllopsdagen bestämdes.
Endast öfverste
Tiracca tillät sig att då och då i enrum draga en stilla suck.
Hvad kunde han hjälpa, att tankarne emellanåt gingo till den unga flicka, som nu för honom var ohjälpligt förlorad ...?
Upp åt sierrans klippvägg norr om Cuzco, där nattens slöja nu rifvits bort och morgonsolens strålar fått herraväldet, låg peruanernas stora, berömda fästning, upptill begränsad af tre jättelika vakttorn, hvars erggröna koppartäckning glänste i solskenet.