Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den ifrågav:de §:n; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till densamma, hvarvid svarades flere ja jemte några nej; och sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utföllo med flere nej och några ja ; hvarefter propos. på bifall till §:n förnyades samt besvarades med flere ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
4:de—22:dra §§:na samt kapitlets rubrik.
Biföllos. 23:dje kap. l:sta—4:de §§:na.
Biföllos. 524 Den 17 Juli. 5:te §:n. Gr. Sparre:
Då i denna §, som är hemtad från 129:de §:n af vår nu gällande konkurslag, ett fel insmugit sig, anhåller jag att få rätta detsamma, och att R. o. Ad. ville bifalla §:n med en så förändrad lydelse: »Styrker inför rätten gäldenär, som gjort sig skyldig till ansvar efter 2:dra, 3:dje eller 4:dje §:n, att han sina borgenärer till fullo förnöjt; vare från allt vidare ansvar eller påföljd fri förklarad.»
Efter härmed slutad öfverläggning, yttrade Hr Gr. o. Landtm, att Gr.
Sparre hade yrkat bifall til! den förev:de §:n med följ:de förändrade lydelse»:
Styrker inför rätten gäldenär, som gjort sig skyldig till ansvar efter 2:dra, 3:dje eller 4:de §:n, att han sina borgenärer till fullo förnöjt; vare från allt vidare ansvar eller påföljd fri förklarad»; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, framställde iörst propos. på bifall till §:n utan förändring, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på antagande af §:n med ofvanomförmälda förändrade lydelse, hvilken propos. besvarades medja.
6:te §:n samt kapitlets rubrik.
Biföllos. 24:de kap. l:sta och 2:dra §§:na.
Det är icke utan en viss tvekan som jag, i ett ämne af den vigt som det ifrågav:de, uppträder för att tillstyrka en förändring i K. M:s Nåd.
Den omständigheten emellertid, att R.
St:r, i fråga om åverkans å skog försättande i samma kategori som hvarje annat olofligt tillgrepp, redan vid 1853 års riksdag i en skrifvelse till K.
M. uttalat sina åsigter, föranleder mig att, helst när vi ärö på väg att antaga ett nytt lagförslag, åtminstone uttala min mening, den må gälla hvad den kan.
Det orimliga stadgandet att tillgrepp af annans skog ej skulle betraktas på samma sätt som hvarje annat olofligt tillgrepp, har sin grund deri, att fordom skogen icke hade något egentligt värde.
Då nu emellertid förhållandena hafva förändrat sig och då vi veta med hvilken omsorg R.
St:r numera egna sig åt skogshushållningen, kan det icke mera försvaras att vi göra skillnad mellan skog och annan egendom, och detta så mycket mindre som, vid tillgrepp af annan egendom, densamma kan ersättas, hvilket knappt på 100 år kan låta sig göra i afseende på skogen.
Den 17 Juli. 525 Bland de grundsatser, som lagstiftaren i fråga om tillgrepp följt, är en, som återfinnes i 20:de kap. 3:dje §:n, att tillgrepp ute å mark af livad som står under Guds lås bestraffas strängare än annat tillgrepp, emedan det af egaren ej kan värjas.
Men om en sådan svårighet finnes till, i fråga om hvad i denna 3:dje § omförmäles, så gäller detta i ännu högre grad skogen, såsom merändels aflägset belägen från bostaden.
Enligt detta förslag skall nu den, som fäller och tillgriper ett masteträd af måhända flere hundrade rdrs värde, betraktas såsom åverkare; men den, som sedermera tager skatarne, d. v. s. hvad som såsom odugligt upphugges till ved, då det i värde uppgår till 15 rdr, straffas såsom tjuf.
Kan en sådan lagstiftning försvaras?
Kan densamma anses för förståndig, då dess orimlighet är så i ögonen fallande, att den för hvar och en måste synas löjlig.
Man skall svara nu såsom alltid, att tiden ännu icke är inne för att göra denna förändring; men när skall då denna lägliga tidpunkt inträffa, om icke nu då vi äro i begrepp att intaga nya grundsatser i vår lagstiftning.
Jag anser för min del att tiden redan varit inne alltsedan 10 är tillbaka, då R.
St:r uttalade sina åsigter härutinnan.
Man invänder vidare, att dessa åverkans mål äro af mindre vigt.
Såsom ett bevis på just motsatsen vill jag erinra R. o. Ad. om den åverkan, som passerat helt nära oss, nemi. i Södermanland, der böterna, enligt nu varande låga ansvarsbestämmelser, uppgått till emellan 30 och 40 tusen rdr.
Om vi dessutom betrakta huru en sådan åverkan verkställes, nemi. att åverkaren kommer med flere par hästar och så manstark att skogvaktaren ej vågar sätta sig till motvärn, inser man ännu lättare olägenheten af detta stadgande.
Den blir nemi. ännu större än den hittills varit, ty då för större åverkan kommer att dömas till böter eller fängelse, finner åverkaren mycket lätt en person, som åtager sig brottet och hvilken anser fängelse-straffet för ingenting.
Vore deremot detta brott belagdt med tjufstraff, skulle något sådant ej kunna gå för sig.
I fråga om denna vanfrejd såsom påföljd för tjufnad har man slutligen anmärkt, att denna påföljd skulle alltför bårdt drabba den, som tillgripit skogseffekter af mindre värde.
Härtill får jag svara, att den komité, som 1855 nedsattes för att yttra sig öfver detta ämne, på ett efter mitt omdöme särdeles lämpligt sätt beredt öfvergången från nu gällande lag, i det den skiljt emellan fällning, i förening med tillgrepp af växande träd, samt upptagande af vindfälle, ris m. m.
Just genom en sådan distinktion mellan växande träd och ris skulle folket komma att lära sig hafva aktning för att fälla de växande träden, och snarare taga ris, när de behöfde något från skogen.
På de skäl, som jag anfört, och då jag hört, att ett Riksstånd redan återremitterat denna §, får jag vördsamt anhålla att R. q.
Ad. behagade göra detsamma.
För min del har jag icke kunnat finna mig öfvertygad af de skäl, som Gr.
Han har visserligen andragit, hurusom det nu, då vi stå i begrepp att antaga en ny strafflag, vore rätta tidpunkten att frångå det gamla föreställningssättet i afseende å tillgrepp af skog; men jag tror, att man i en fråga, sådan som denna, måste rätta sig efter det föreställningssätt, som är lefvande hos den stora allmänheten.
I alla tider har hos oss ett tillgrepp af skogseffekter ansetts vara af sådan obetydlighet, att man hittills icke velat sätta detsamma i jemförelse med egentlig tjufnad.
Vi se i afseende härpå bevis öfverallt i våra gamla lagar; och ordspråket: »med yxan stjäl man icke;» ty »då man hugger, ropar man och gifver sig tillkänna», vittnar äfven härom.
Det är visserligen sannt, att sedan 1812 vid många riksdagar yr kanden i nämnde riktning blifvit gjorda; men R.
St:r hafva alltjemt icke velat härpå ingå.
Jag anser icke heller nu rätta tidpunkten vara inne för tagandet af ett sådant steg.
Det må vara att i vissa provinser af riket skogen har ett högre värde och att man der möjligen hos allmogen skulle finna tillgrepp af skog vara ansedt såsom ett gröfre brott; men det finnes deremot många andra provinser, der säkerligen ett sådant föreställningssätt icke är rådande, utan der tillgrepp af växande buskar, grenar, löf m. m. anses vara en oändligt ringare gerning än stöld.
Det är på ett sådant inom en stor del af landet herrskande föreställningssätt som lagstiftaren måste göra afseende, då en lag skall skrifvas.
Sparre liar jemfört tillgrepp af växande träd med tillgrepp af växande säd eller det som står under Guds lås.
Jag tror för min del icke, att en sådan jemförelse är rigtig; ty på den växande sädens frambringande är vanligen mycket arbete nedlagdt för såning, plöjning, m. m., under det att skogen i de allra flesta fall får så sig sjelf.
Af denna orsak har med rätta tillgreppet af växande säd varit ansedt såsom en verklig, ganska grof tjufnad.
Sparre har sagt, att det vore en orimlighet, om man ej i den nya lagen satte åverkan af skog i samma kategori som stöld, emedan man eljest komme att fortfarande sanktionera en fördom.
Man är dock ej berättigad att såsom en fördom stämpla hvad som den stora allmänhaten tänker.
Det synes mig derföre riktigt och jag gillar att såväl enligt K. M:s Propos. som enligt Lag-Utsk:ts Betänk, åverkan betraktas såsom ett särskildt brott, skiljdt från tjufnad och ringare än detta.
Det skulle nemi. sannolikt mötas med ogillande, om i skogrika trakter, der fällandet af träd ej förut ansetts såsom någonting vanhedrande, om också såsom en lagstridig handling, en person med ens derför blefve stämplad såsom tjuf.
Hvad nu slutligen sjelfva straffbestämmelsen angår, skulle jag vilja föreslå, att R. o. Ad. behagade antaga den 3:dje §:n Den 17 Juli. 527 med den förändring, att efter fängelse införas orden »från 6 månader till 1 år.» H.
Så till vida är jag ense med Gr.
Sparre, att jag ej, i likhet med Utsk:t, vill antaga en skarpt begränsad skilnad emellan] stöld och åverkan,] i afseende å sjelfva beskaffenheten af dessa brott.
K. M:s Propos. utgår ock från den grundsats, att åverkau och stöld äro likartade brott, hvarföre vid bestämmandet af straffen för båda, afseende fästats dels på det tillgripnas värde och dels på brottets återupprepande, äfvensom för de svårare graderna af skogsåverkan samma straffbestämmelse blifvit stadgad, som för första resan stöld.
Att upphäfva ali skillnad emellan dessa brotts behandling i lagen, skulle ännu strida alltför mycket emot det allmänna föreställningssättet, och det skulle kunna hända att om lagen satte alldeles samma stämpel af vanheder på dem båda, då komme det val att anses något vanhederligare än hittills att åverka skog, men på samma gång mindre än förut vanhederligt att stjäla.
Det vigtiga synes vara, att tillräckligt stränga straff stadgas för åverkan, och om detta, såsom jag tror, är iakttaget såväl i K. M:s som Utsk:ts förslag, så synes mig att man desto heldre kan låta bero dervid, att åverkan blifvit behandlad såsom en särskild art af brott, sorn icke heller skogskomiténs, af Gr.
Sparre förordade, förslag konseqvent genomfört den åsigten att tillgrepp af skog bör betraktas helt enkelt såsom annan stöld.
Den som t. ex. tager näfver, löf, ris, gren eller vindfälle, skulle icke, enligt komiténs förslag, betraktas såsom en vanlig tjuf eller snattare.
Emot §:ns syftning i sin helhet har jag derföre ingen anmärkning, men min uppmärksamhet har blifvit fästad på en oegentlighet i redaktionen.
Man kan nemi. syra eller bläcka träd i oloflig afsigt, utan att likväl, såsom §:n förutsätter, hafva uppsåt att tillegna sig trädet.
Uttrycket borde derföre böra i detta afseende ändras.
Vidare har straffbestämmelsen i första punkten af denna §, enligt Utsk:ts förslag, blifvit, med afvikande från K. M:s Propos., bestämd till böter eller fängelse, hvilket sednare således kan ådömas på en tid af ända till 2 år.
Men andra punkten af samma §, som afser enahanda brott begånget under synnerligen försvårande omständigheter, utsätter likväl icke högre straffbestämmelse än straffarbete i högst ett år.
Nu anses ett års straffarbete i stränghet jemnt motsvara 2 års fängelse, och man kunde således komma att straffas lika strängt, om brottet är begånget utan försvårande omständigheter, som i det fall att sådana af synnerligt svår art förekomma.
Då detta ej synes mig riktigt, ville jag hemställa, att straffet i första punkten måtte nedsättas till böter eller fängelse i högst 6 månader.
1 allmänhet är det visserligen en vansklig sak, att, utan återremiss till Utsk., vidtaga redaktionsförändringar inom Stånden; men då jag i detta fall befarar, att en återremiss skulle kunna tolkas såsom ett R. o. Ad:s gillande af den här framställda 528 Den 17 Juli. åsigten, att åverkan bör anses såsom stöld, finner jag mig, från min ståndpunkt, icke böra nu yrka återremiss; och då, tili följd af det före detta Betänk:s föredragning af R. o. Ad. fattade beslut, det skulle stå Utsk:t öppet, att, der så funnes behöfligt, vidtaga redaktions-jemkningar utan binder af Ståndens godkännande, tager jag mig friheten föreslå, att R. o. Ad. behagade antaga §:n med följ:de lydelse: »Fäller, syrer eller bläckor man olofligen träd å annans skog eller mark, i uppsåt att det sig eller annan tillegna eller deraf göra bruk, eller olofligen tager der växande gräs, torf, näfver, bark, löf, bast, ållon eller nötter; straffes, ehvad han det bortfört eller ej, med böter eller fängelse i högst 6 månader.
Äro omständigheterna synnerligen försvårande; då må till straffarbete i högst ett år dömas.» Gr.
Ad:s tid i en fråga, der hvar och en bestämt sig förut, och der, sedan H. Exc.
De Geer yttrat sig, jag förmodar, att R. o. Ad. kommer att biträda hans åsigt.
Jag har blott velat, i anledning af Hr Olivecronas yttrande, att arbete vore nedlagdt på säd, men ej på skog, fråga honom, om icke arbete kan nedläggas på att vårda skog, eiler om han icke hört talas om, att skog planteras.
Jag vidhåller mitt yrkande, ehuru jag måste medgifva att jag har ringa utsigter till framgång.
Hamilton, Gustaf: Sedan H. Exc. Frih. De
Geer yttrat sig för den mening, som jag velat understödja, kan det synas öfverflödigt att vidare derom orda.
Jag vill endast, i anledning af Gr.
Sparres yttrande, nämna, att han, ur theoretisk synpunkt, visserligen kan hafva skäl för sina åsigter, och att det verkligen kan vara svårt att alltid uppdraga en gräns mellan åverkan och stöld, men att jag deremot anser bestämda praktiska skäl tala för en sådan gräns, nemi. dels bevisningen, der större svårigheter möta i afseende på stöld, dels den olägenhet, som skulle uppkomma för hela stora landsdelar af Sverige, i fall man betraktade skogen på samma sätt som den upphuggna veden.
Då man slutligen betänker den svårighet för tjufven att kunna återupprätta sig, som samhället uppställer, synes mig, som om man ej borde öka denna samhällsklass; och är det egentligen på grund deraf, som jag anhåller om bifall till ifrågav:de §, på sätt den af H.
De Geer blifvit formulerad.
Sparre har erinrat mig derom, att jag icke skulle hafva tillräckligt gifvit akt derpå, att, genom att så och plantera skog, åt densamma kunde gifvas ett högre värde än den förut i allmänhet haft, hvilket skulle rättfärdiga ett strängare ansvar än åverkans-straff.
Detta vill jag visst icke bestrida; men å andra sidan kan, enligt min tanke, detta arbete med Den 17 Juli. 529 med skogsplantering ej jemföras med det, som nedlägges på odlandet af säd.
För öfrigt vill jag fästa den ädle Grns uppmärksamhet derpå, att straffbestämmelserna i denna §, nemi. böter eller fängelse, samt till och med 1 års straffarbete, långt ifrån att vara milda, tvärtom äro ganska stränga, äfven om gerningsmannen icke skulle komma att betraktas såsom tjuf och stämplas med vanära.
De Geer påpekat behofvet af ett tilllägg till denna §. får jag, med afstående från mitt förut gjorda yrkande om strafTbestärnningen, b. o. h. instämma med honom.
För min del skulle jag helst i afseende på denna § hafva önskat bibehållandet af det förslag, som innefattas i K. M:s Propos.; men sedan H. Exc. Frih. lie Geer ej vidhållit detsamma, utan ingått på ett h. o. I). nytt, vill jag ej heller yrka på det förras antagande.
Jag skulle, för öfrigt instämmande i den af II.
De Geer föreslaena förändringen, dock hafva velat till R. o. Ad:s pröfidng hemställa, om icke, då delta brott oftast föröfvas af vinningslvstna personer, böterna i denna § borde höjas till 1000 rdr.
Då jag för min del ej har någonting emot den af Gr.
Mörner föreslagna bötesförhöjningen, anhåller jag att, med frångående i denna del af mitt eget förslag, få förena mig med honom.
Äfven jag ber att få instämma i Gr.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att, hvad beträffade den förev:de §:n, hvilkens antagande utan förändring ej blifvit begärd, hade alla de ledamöter, som yttrat sig i ämnet, med undantag af Gr.
Sparre, hvilken anhållit om §:ns återremitterande, förenat sig i det yrkande, att §:n måtte bilällas med följande förändrade lydelse: »Faller, syrer eller bläcker man olofligen träd å annans skog eller mark, i uppsåt att det sig eller annan tillegna eller deraf göra bruk, eller olofligen tager der växande gräs, torf, näfver, bark, löf, bast, ållon eller nötter, straffes, ehvad han det bortlört eller ej, med böter, högst ett tusen rdr, eller fängelse i högst sex månader.
Äro omständigheterna synnerligen försvårande, då må till straffarbete i högst ett år dömas.»
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n oförändrad, hvartill svarades nej, sedermera proH. V. 34 530 Den 17 Juli. pos. på bifall till densamma med ofvanberörda förändrade lydelse, då svaren ulföllo med många ja jemte några nej, och vidare propos. på §:ns återremitterande, hvilken propos. besvarades med flere nej jemte ett eller annat ja; hvarefter propos. på §:ns antagande med ofvanomlörmälda förändrade lydelse förnyades samt besvarades med många ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. 4:de §:n. Gr.
Sparre; Efter hvad jag tror mig hafva bekant, lärer inom ett annat Stånd den anmärkning hafva blifvit gjord, att det här ifrågasatta maximum af böter, 100 rdr, vore för ringa.
Då, vid en sådan storm, som nyligen öfvergått våra skogar, sannolikt en sådan mängd vindfällen der finnas, att sådana till ett värde vida öfverstigande 100 rdr kunna tillgripas, samt då R. o. Ad. vid föregående § ej visat någon betänklighet att höja bötesbeloppet ända till 1000 rdr, synes det mig lämpligast vara, att ej något maximum här, liksom i sä många andra §§ af denna lag, bör utsättas; och får jag anhålla hos Hr Gr. o. Landtm, om propos. härpå.
Då här ej är fråga om något våld å växande skog, utan endast om borttagande af sådan, som blifvit redan från marken skiljd, samt då skadeersättning enligt 6:te kap. alltid kommer att ega rum, skulle jag tro, att ett förblifvande vid hvad Utslct här föreslagit vore det bästa.
Jag anhåller derföre om bifall till Utskds förslag.
Jag vill fästa uppmärksamheten derpå, att i K.
M:s Propos. omförmäles borttagande af vindfällen eller ris i alldeles samma §, hvaruti stadgas ansvar för fällning eller bläckning af träd.
Der är således samma straff för det förra som lör det sednare.
Då nu R. o. Ad. beslutat höja böterna i den förra §:n till 1000 rdr, och maximum här endast blifver 100 rdr, komma ju dessa tvenne §§ att alltför mycket strida mot hvarandra.
Sedan öfverläggningen förklarats härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till §:n oförändrad och dels bifall till densamma med uteslutande af orden: »högst ett hundra rdr»; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n utan förändring, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på bifall till densamma med uteslutande af ofvannämnde ord, hvilken propos. med ja besvarades. 5:te — 10:de §§:na.
Pen 17 Joli. 531 ll:te §:n.
Om oloflig väg tages öfver andra ställen än dem, som här finnas uppräknade, skulle något ansvar derför ej kunna ega rum.
En person skulle således vara oförhindrad att huru som helst Iian behagade promenera öfver min mark och skog.
Enligt min tanke vore det bäst, om def, som hittills gällt, finge fortfara, och att man ej hade rättighet att taga någon slags oloflig väg öfver andras egor.
Jag anhåller derföre om bifall till K. M:s Propos. Gr.
Jag är af samma mening som Gr.
Mörner, och har ej inom Utsk:t deltagit i dessa kommunistiska åsigter, att det skulle för hvar och en vara lofligt att beträda andras egor.
Det är visserligen å ena sidan ganska svårt att bestämma i hvad mån egorna kunna skadas, men det är å den andra också hvars och ens rättighet att hafva sin egendom skyddad för intrång af andra.
Det skulle nemi. lätt kunna hända att på de ställen, der jag ville slippa besök af främmande, jag hedrades af sådane till ett oändligt antal och hvilka kunde säga:
Som edra egor icke deraf skadas, har jag rättighet att gå här.
Mörner uti anhållan om bifall till K. M:s Propos. Gr. Hamilton:
Utan tvifvel är det nödvändigt att, i fråga om en strafflag, man så noga som möjligt begränsar begreppen af förseelse.
Detta torde isynnerhet gälla här.
Om en paragraf skulle tillämpas, som egde en så allmän lydelse, att hvar och en, som tager en väg eller gångstig öfver andras egor, äfven om icke någon skada deraf uppslår, skall pliktfällas, tror jag knappast någon enda af R. o. Ad:s medlemmar kunde vara fullkomligt säker på att icke hafva öfverträdt strafflagen.
Under sådane förhållanden vet jag ej en gång luiru en botanist, som i en skog söker en blomma, kunde undgå att blifva pliktfälld.
Det kan för den enskilde vara af mycken vigt att hafva sitt område fredadt, oaktadt det ej består af hvarken åker eller äng etc.
Så t. ex. kan man hafva ett lustställe, anlagdt för ens egen räkning, hvarest man ej vill hafva besök af några främmande fridstörare.
Man skall ihågkomma att, oro denna lag antages, det ej blir tillåtet att sedermera supplera lagen med enskilda vitén.
Hvar och en kan nemi. då promenera huru mycket han behagar öfver sådan mark, som icke kan hänföras till de i denna § uppräknade ställen.
Jag anhåller fortfarande om afslag å denna §.
Jag vill fästa uppmärksamheten derpå, att den i den gamla lagen stadgade rätt finnes på samma sätt bestämd i den nu föreslagna §:ri.
Att, såsom nu är i fråga, in - 532 Den 17 Juli. skränka denna rätt, vore orättvist.
För öfrigt är jag öfvertygad om att hvarje enskild person skall kunna skydda sig mot hvarje obehörigt intrång af andra på ett ställe, som han vill hafva förbehållet för sig sjelf, utan att man derföre behöfver stifta en lag, genom hvilken plockandet af en blomma skulle karakteriseras såsom lagöfverträdelse.
Jag har begärt ordet endast för att få uppläsa hvad vår nu gällande lag i detta afseende stadgar.
25:te kap. 9:de §:n Byggninga-balken innehåller nemi.: »Gör någon sig farväg eller gångstig öfver annans åker eller äng; böle två daler och skadan åler.»
Det har förut icke kunnat förekommas, hvarken genom domstols eller annan myndighets lemnade vitesförbud, att gångstigar tagits öfver andra egor än åker och äng, d. v. s. i skog och mark, enär nemi. domstol icke haft någon rätt att tillämpa vitén, hvarest något ansvar enligt lag ej egt rum.
Då 1111 Utsk:ts förslag gjort en så stor utvidgning i detta afseende, att ej allenast åker och äng utan äfven tomt, plantering och andra egor, hvilka möjligen kunna taga skada, äro i den ifrågav:de §:n inbegripna, bör, enligt min tanke, ett ganska stort steg framåt anses vara taget i och för den enskilda eganderättens skydd; och anhåller jag derföre om bifall till Utsk:ts förslag.
Den siste värde talaren har förklarat, att, hvarest lagen ej bestämt något ansvar, vitén ej heller nu kunna blifva tillämpade.
Denna åsigt — hvilken för öfrigt den värde talaren ej, 111ig veterligen, har gemensam med någon, utom med Hr Theorell, — står i fullkomlig strid med ett K.
Bref, som säger, att vilen ej få stadgas i de fall der ansvar redan finnes i lag stadgadt; och så har äfven praxis hittills varit.
Hamilton yttrade farhågan, att botanister ej skulle få utöfva sin fredliga sysselsättning, om denna § ej antages, så tror jag verkligen att denna farhåga är något öfverdrifven.
Jag fortfar i mitt yrkande om afslag å punkten.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. 0. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till §:n och dels afslag derå samt antagande af den motsvarande §:ii i K. M:s förslag, framställde Hr Gr. 0. Landtm, lörst propos. på bifall till §:n, hvartill svarades ja och nej i blandning, och sedermera propos. på afslag derå och antagande af den motsvarande §:n i K.
M:s förslag, då svaren likaledes utföllo med blandade ja och nej; och förklarade Hr Gr. 0. Landtm, sig nu hafva funnit ja öfvervägande.
Sedan votering blifvit begärd, uppsattes och justerades följande voter:s-propos.:
Den 17 Jnli. 533 »Den sorn bifaller 11:te §:n i 24:de kap. af Lag-Utsk:ts förslag till strafflag, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. denna § och antager i stället den motsvarande §:n i K. M:s förslag.» Sedermera företogs voteringen, och befunnos rösterna vid dess slut hafva utfallit sålunda:
Nej — 13. 12:te och 13:de §§:na.
Biföllos. 14:de §:n. Gr. Mörner:
Denna § stadgar: »Den som olofligen fiskar i annans fiskevatten, eller genom gräfning eller annorledes drager till sig annans fiske, eller genom stängsel afhåller fisk från annans fiskevatten; bote etc.»
Jag skulle önska att få en förklaring öfver hvad Utsk:t vid författandet af denna § åsyftat.
Enligt mitt förmenande kan väl ej Utsk:t hafva velat förbjuda, att om (lere personer hafva del i t. ex. rinnande vatten, den förste genom stängsels uppförande uti en del af vattendraget fångar fisk.