Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I följd häraf och med föranledande af hvad i en inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt och till Lag-Utskottets behandling öfverlemnad motion (Jfé 79) är vordet af Herr Bovin föreslaget, får Utskottet vördsamt hemställa, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse hos Kongl. Majit anhålla, om utfärdande af en författning af det innehåll, att hvad i Kongl.
Förordningen den 6 Februari 1849 finnes stadgadt, rörande klander af till- eller afträdes-husesyn emellan enskild jordegare och landbo, äfven skall gälla i fråga om dylik husesyn, som af kronofogde eller länsman med två nämndemän å kronohemman eller annan kronolägenhet förrättas.
Stockholm den 8 Augusti 1863. Lag-Utskottets Betänkande JW 52.
7 Reservationer: af Herr Friherre Wrede, som ansett ifrågavarande ärende vara af sådan beskaffenhet, att det icke bort af Lag-Utskottet ensamt behandlas; af Herr Nordenfalk; af Herr Doktor Schram; och af Herr Lemchen, som instämt med Herr Friherre Wrede; hvarjemte Herr Henschen tillkännagifvit, att han icke i ärendets afgörande inom Utskottet deltagit.
Nio 52.
Ank. till Eip.-Utek. ilen 12 Aug. 1863, kl. 10 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om giltigheten af vitén, utfästa för fullgörande af enskilde mellan slutade aftal.
Med åberopande af hvad i 9 Kap. 6 § Handels-Balken finnes stadgadt derom, att, om vid försträckning af penningar visst vite blifvit utfäst för den händelse, att gäldenären skulle med betalningen öfver förfallodagen fördröja, det vore ogildt, har uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion (J/s 58), hvilken, jemte deröfver afgifna yttranden, blifvit till LagUtskottets behandling öfverlemnad, Riksdagsfullmägtigen, Olof Olsson från Wermlands län yrkat, att i lagen jemväl måtte intagas det stadgande, att, om i afhandlingar enskilde emellan vite utsättes i händelse den prestationsskyldige icke fullgör sitt åtagande, det skulle vara ogildt.
Förordningen den 11 Augusti 1815, hvarigenom det af motionären åberopade stadgande blifvit infördt i 9 Kap. 6 § HandelsBalken, visar sig, att grunden för detta stadgande är enahanda som för det i samma § uttryckta förbud att taga eller låta förskrifva sig större 8 Lag-Utskottets Betänkande JV2 52. ränta än sex för hundrade, eller afsigten att förekomma, det en borgenär må, såsom orden i förordningen lyda, beredas för stor vinst så väl af det behof, hvari gäldenären vid försträckningens erhållande sig befinner, som af den genom åtskilliga oförutsedda händelser förorsakade svårighet, som kunde möta för återbetalningen på bestämd tid.
Helt annat är förhållandet med. det vite, den, hvilken i afhandling med annan åtagit sig något fullgöra, utfäster sig till honom utgifva, derest berörda åtagande icke inom utsatt tid uppfylles.
Ett sådant vite utgör i sjelfva verket en på förhand till beloppet bestämd ersättning för den förlust, den ena kontrahenten antages komma att genom nyssnämnda underlåtenhet tillskynda den andra; och att i lagstiftningsväg omöjliggöra denna utväg till förlustens bestämmande synes Utskottet mindre välbetänkt, då man känner, huru svårt om icke omöjligt det annars i de flesta fall är, att till beloppet uppskatta värdet af liden förlust, fastän uppenbart är, att sådan egt rum.
Väl kan det stundom, på sätt motionären anfört, inträffa, att personer, hvilka ingått aftal om leverans, körslor, kolning m. m. utan tillräcklig beräkning af sin förmåga att dem fullgöra och sålunda deråt brustit, blifvit i följd af höga vitén, som de af sådan anledning nödgats utgifva, bragte på obestånd.
Men ett sådant förhållande kan lika lätt för den ene eller andre kontrahenten uppkomma af dylika aftal, äfven om vitén deri icke varit utfästa; och icke lärer det tillkomma lagstiftaren eller ens ligga i hans magt att förebygga alla de menliga följder, den enskildes oförstånd eller lättsinnighet vid aftals ingående kan för honom medföra.
Utskottet får alltså vördsamt hemställa, att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan vidare afseende.
N:o 53. Lag-Utskottett Utlåtande Jrt 53. 0 N:o 53.
Ank. till Eip.-Utik. don 12 Aug. 1863, kl. 10 f. m.
Utlåtande, i anledning af väckt motion, angående beräkning af bouppteckning s-ar f vode för fast egendom.
Bonde-Ståndet väckt motion (J/s 54), som, jemte deröfver afgifna yttranden, blifvit till Lag-Utskottet remitterad, har Riksdagsfullmägtigen Jöns Andersson från Malmöhus län anfört, hurusom, efter det till följd af sednaste Bevillnings-förordning värdet å fasta egendomar blifvit betydligt förhöjdt, den gamla praxis, att bouppteckningsman å summa inventarii beräknade sitt arfvode äfven å fast egendom med en procent, blefve alltför mycket betungande för sterbhusen, i anseende hvartill motionären föreslagit, att, derest öfverenskommelse emellan boutredningsman och sterbhusdelegare icke blifvit träffad om arfvode, detta måtte aldrahögst upptagas för fastighetsvärde, då summan uppginge till 10,000 R:dr med en procent, till 20,000 R:dr med I procent, till 50,000 R:dr med 1 procent och till 100,000 R:dr eller derutöfver med 1 procent.
Af den diskussion, som inom Bonde-Ståndet föregått remissen å motionen, visar sig att densamma af ser endast fast egendom å landet; och då enligt lag sterbhusdelegare ega att till uppteckning deraf kalla dem, för hvilka de hafva förtroende, står det följaktligen äfven sterbhusdelegarne öppet att på förhand öfverenskomma med förrättningsmännen om lämpligt arfvode för bouppteckningsbesväret.
Försumma sterbhusdelegarne sådant eller låter det, såsom anmärkt blifvit, af en eller annan anledning sig icke alltid göra, återstår i alla fall för dem den af lagen i 18 Kap. 5 § Handels-Balken anvisade utväg, att, i brist af åsämjande om arfvodesbeloppet, låta domaren bestämma detsamma.
St. Prat. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 21 Häft. 2 10 Lag-Utskottets Memorial J\/l 54.
På grund häraf och enär det i allmänhet måste anses olämpligt för Staten att meddela föreskrifter i fråga om den enskildes angelägenheter, hvilka han mestadels bäst är i tillfälle att sjelf ordna, får Utskottet vördsamt hemställa, att förevarande motion icke måtte till någon Riket Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 8 Augusti 1863- N:o 54. ■raé£ ,Äioa ,(*fl J.) uoiiotu fcfofir Jobimtg-afmoä .rmbolf moni ne itTJ -p, j-i ‘xijii j. i -'*>/;.). [ lii ir? tilof ,fiu leii fri i ty nnfäuiu *197 i o 1.91> 9$ Arik. till Exp.-Utsk. den 12 Aug. 1863, kl. 10 f. ra.
Memorial, i anledning af återremisser af Utskottets Utlåtande J\S 42, öfver väckt 'motion om utvidgad religionsfrihet.
Detta den 26 Juni innevarande år afgifna utlåtande, deri Utskottet hemställt, att berörda motion, så vidt den då utgjort föremål för Utskottets pröfning, icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, har blifvit af Vällofliga Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet till Utskottet återremitteradt; men som, enligt till Utskottet inkomna protokollsutdrag, samma utlåtande blifvit af de två öfriga Riks-Stånden bifallet och frågan således jemlikt 87 § Regeringsformen förfallit, finner Utskottet något yttrande i anledning af återremisserna icke erfordras; hvilket hos Vällofliga Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet vördsamt anmäles.
Stockholm den 11 Augusti 1863. 1 Ui.aijiiih u. Jen u i, ..nu t£iVf-3fS Ui)/;vr7i5h ii v A.Uyi'.
Lag-Utskottets Utlåtande N:o 55 i ]%':o 55.
Ank. till Exp.-Utsk. den 10 Sept. 1863, kl. 10 f. nj.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar samt Biks-Ständens skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskottets Betänkande N:o 35, innefattande yttrande öfver dels Kongl. Majus nådiga Proposition med förslag till ny Strafflag, dels ock enskilda motioner rörande brottmåls-lagsliftningen.
Enligt till Utskottet ankomna protokolls-utdrag har hvart af Riks-Stånden till Utskottets vidare behandling återförvisat särskilda delar af nämnda Betänkande och i andra fattat skiljaktiga beslut; hvaremot vissa delar af Betänkandet blifvit godkända af samtliga Riks-Ständen, hvilka derjemte lemnat
Utskottet öppen rätt att i afseende å de §§, hvarom beslut blifvit fattade, föreslå de jemkningar, hvilka, i anledning af de särskilda Ståndens beslut eller åtcrremisser, kunna finnas erforderliga.
Af de delar, deri återremiss egt rum eller skiljaktiga beslut blifvit fattade, äro följande af tre Riks-Stånd godkända, nemligen: 1, 3 och 4 §§, 16 § 2 mom. samt 19 § i förslagets 2 Kap., 9 § i 3 Kap., 4 och 12 §§ af 4 Kap., 2 och 6 §§ i 5 Kap., 4 och 6 §§ i 6 Kap., 1 § i 7 Kap., 2, 7, 8, 9, 13, 18, 21, 28, 29 och 30 §§ i 8 Kap., 2 och 5 §§ i 9 Kap, 1 § 2 mom. samt 2, 5, 8, 13 och 13 §§ i 10 Kap., 6, 7 och 8 §§ i 11 Kap., 2, 7 och 9 i 12 Kap, 5 § i 13 Kap., 3 § 1 morn., 30, 35, 59, 41 och 43 §§ i 14 Kap., 1, 5, 8, 9 och 15 §§ i 15 Kap., 7, 9 och 12 §§ i 16 Kap., 3 § i 17 Kap., 4, 6. 8 och 9 §§ samt 10 § 2 mom. i 18 Kap., 1, 3, 7, 13 och 17 §§ i 19 Kap., 2, 6, 11 och 18 §§ i'20 Kap., 1, 2, 5, 6, 7 och 9 §§ i 21 Kap., 3, 10 och 22 §§ i 22 Kap., 2 och 5 §§ i 23 Kap., 5, 6, 7, 14 och 16 §§ i 24 Kap., samt 5, 4, 15 och 20 §§ i 25 Kap. Vid detta förhållande och då i sådana frågor, som före varande, ! tre Stånds mening utgör Rikets Ständers beslut, föranleda anmärkningarne eller de skiljaktiga besluten härutinnan icke till vidare åtgärd af Utskottet, så vidt sådan icke erfordras i anledning af den Bih. till R St.
Brot. 1862 A 1865. 7 Sami. 1 Afd. 22 Uäft. t 2 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 55.
Utskottet, på sätt ofvan förmäles, lemnade rätt till jemkningars verkställande.
Deremot har Utskottet att yttra sig i de delar af förslaget, deri Ständen icke fattat så sammanstämmande beslut, att de uttrycka Rikets Ständers menng; och gör Utskottet härvid början med förslagets fl 84 it p ' §■
Den af Utskottet föreslagna lydelse af denna §, som utstakar de fall, i hvilka inländsk man i allmänhet är underkastad Svensk straffrätt, har icke blifvit af något Stånd godkänd.
Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet hafva åt <§:n gifvit den lydelse, att inländsk man skulle dömas efter Sveriges lag och vid Svensk domstol för brott, som han begått inom riket eller å Svenskt fartyg eller emot Sverige eller Svensk man utom riket, så ock för annat utom riket föröfvadt brott, der Konungen förordnade, att det brott här i riket skulle åtalas.
Preste-Ståndet har än längre utsträckt inländsk mans straffbarhet för brott, begånget utom riket, i det Ståndet i denna del omfattat Kongl. Maj:ts Proposition, enligt, hvilken berörda straffbarhet är lika med den, som eger rum för brott, föröfvadt inom riket.
Inom Bonde Ståndet, som till Utskottet återremitterat förevarande <§, har flertalet af de ledamöter, som i frågan yttrat sig, ansett
Utskottets förslag kunna antagas med tillägg en dast af orden »eller Svensk man»; under det andra ledamöter förordat Kongl.
Mnj:ts förslag och andra åter gifvit företrädet åt den förändrade lydelse, Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet beslutat.
Vid jemförelse af hvad sålunda förekommit synes det af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet fattade beslut mest egnadt att sammanjemka de olika meningar, som, på sätt nämndt är, blifvit i denna del uttalade; hvadan Utskottet får hemställa, att Preste- och Bonde-Stånden, det förra med frånträdande af sitt beslut härutinnan, måtte förena sig med de båda öfriga Stånden och således för sin del jemväl besluta, att 1 § skall erhålla följande lydelse: »Inländsk man varde efter Sveriges lag och vid Svensk dom dol dömd för brott, som han begått inom riket eller å Svenskt fartyg eller emot Sverige eller Svensk man utom riket, så ock för annat utom riket föröfvadt brott, der Konungen förordnar, att det brott här i riket åtalas må.» 2 §•
Bifallen af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet, har denna § blifvit af Bonde-Ståndet, med anledning af dess beslut vid Kapitlets 1 §, till Utskottet återremitterad; hvaremot Preste-Ståndet antagit §:n, sådan den förekommer i Kongl. Maj:ts nådiga Proposition.
Då emellertid för den händelse, att den af Utskottet nu föreslagna förändrade Lag-Utskottets Utlåtande N:o 55. 3 lydelse af i <§, blifver af Rikets Ständer antagen, samma skäl, som föranledt den i 2 § befintliga afvikelse från den nådiga Propositionen, ännu qvarstår, föraniåtes Utskottet till Bonde-Ståndets antagande ånyo framlägga ifrågavarande 2 §, sådan den lyder i Utskottets förslag, samt inbjuda Preste-Ståndet att. med frånträdande af sitt redan fattade beslut, sig i denna del med Ridderskapet och Adeln samt liorgare-Ståndet förena. 3 Kai». * §•
Denna §, som innehåller den bestämmelse, alt dödsstraff skall offentligen verkställas genom halshuggning, och i öfrigt meddelar i sådant afseende nödiga föreskrifter, har blifvit bifallen af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet; hvaremot de två öfriga Stånden fattat derifrån skiljaktiga beslut.
Stånd har BorgareStåndet antagit för §:n följande lydelse: »dödsstraff skall verkställas genom halshuggning å tjenlig instängd plats vid det häkte, der den dömde finnes, i närvaro af exsekutor, vederbörande prestman samt minst åtta af kommuual-nämnd eller stadsfullmägtige utsedde män; vardén ock de personer, som den dömde eljest må äska, dertill kallade.
Den afrättades kropp varde i stillhet å närmaste begrafningsplats jordfäst.
Skola flere undergå dödsstraff, då må det ej å endera verkställas i den andres närvaro.» Bonde-Ståndet åter, som vid förehafvande af Kapitlets 1 § beslutat, att dödsstraffet skulle upphöra, har till följd häraf ansett 2 § hafva förlällit; och har således detta Stånd för den händelse, som inträffat, att nemligen dödsstraffet genom tre Stånds beslut blifvit af Rikets Ständer såsom straffart bibehållet, icke afgifvit något yttrande angående sättet för samma straffs verkställande.
Vid sådant förhållande och då två Stånd biträdt
Utskottets förslag i denna del samt enär, på sätt under diskussionen hos Ridderskapet och Adeln blifvit yttradt, nu, sedan, i följd af det antagna lagförslagets innehåll, dödsstraffet efter all sannolikhet sällan lärer komma att Verkställas in o 7 tiil dess det säkerligen inom en icke aflägsen framtid kommer att alldeles upptiöra, anledning icke förefinnes att i afseende å verkställigheten meddela förändrade föreskrifter, får Utskottet alltså hemställa, att Borgare- och Bonde-Stånden, det förra med frångående af sitt i denna del fattade beslut, måtte förena sig med de två öfriga Riks-Stånden om lydelsen af ifrågavarande 2 §. 9 §•
För denna § hafva Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet antagit den lydelse, som förekommer i Kongl. Maj:ts nådiga Proposition och som skiljer sig från Utskottets förslag hufvudsakligen deri, att i den nådiga Propositionen icke blifvit, så - 4 La g-Ut skot tets Utlåtande N.‘o öb. som i nämnda förslag skett, från utmätning för böter undantagne den sakfälldes enda fasta egendom, hvaraf han sin nödiga bergning häfver, nödig bostad, till jordbruket nödiga lösören och hvad den sakfäilde eljest till sin närings bedrifvande behöfver.
Skälen till den af Utskottet härutinnan vidtagna ändring aro fullständigt aogifna i Utskottets förra betänkande; och då både Borgare- och Bonde-Stånden godkänt Utskottets förslag, får Utskottet vördsamt inbjuda Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet att, med frångående af sina fattade beslut i denna del, förena sig med de båda öfriga Riks— Stånden om antagande af förevarande §, oförändrad. 5 Kap. 5 §•
Denna § har blifvit af Bonde-Ståndet till Utskottet återremitterad; och har Preste-Ståndet, med ogillande af Utskottets förslag, antagit densamma, sådan den blifvit uppställd i Kongl. Maj:ts Proposition.
Men då Utskottets förslag blifvit god kändt af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet, och Bonde-Ståndets beslut om återremiss är föranledt af Ståndets beslut om dödsstraffets afskaffande, utan att, så vidt de Utskottet från Bonde-Ståndet tillhandakomna protokollsutdrag utvisa, någon anmärkning i öfrigt blifvit emot denna § inom Bonde-Ståndet framställd, får Utskottet vördsamt för Bonde-Ståndet ånyo framlägga ifrågavarande § till antagande samt inbjuda Preste-Ståndet . att, med frånträdande af sitt redan fattade beslut, sig med Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet i denna del förena. 1* §•
Häri stadgas, att straff skall vara förfallet för brott, som ej blifvit åtaladt l:o inom två år, om det ej i lagen är belagdt med svårare straff än fängelse, eller 2:o inom fem år, om det ej i lagen är belagdt med svårare straff än straffarbete i två år.
Denna § har blifvit godkänd af Bonde-Ståndet tiil alla delar samt af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet med den förändring allenast, att tidsbestämmelsen i 2:dra punkten blifvit, i likhet med hvad den Kongl. Propositionen upptager, utsträckt till tio år.
Borgare-Ståndet åter har till Utskottet återremitterat samma <§.
Då emellertid dess lista punkt blifvit af tre Stånd godkänd, vid hvilket förhållande Borgare-Ståndets återremiss icke kan i afseende derå till någon åtgärd föranleda, samt Utskottet, som icke Guner sig öfvertygadt om företrädet af den mening, Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet vid 2:dra punkten omfattat, vunnit stöd för sin åsigt derutinnan ej mindre of Bonde-Ståndets godkännande än deraf, att de anmärkningar, som i Borgare-Ståndet blifvit vid denna § framställda, uteslutande gällt lista punkten, får Utskottet vördsamt hemställa, att Ridderskapet och Adeln samt Preste- och Borgare-Stånden måtte, de Lag-Utskottets Utlåtande N:o 55. 5 två förstnämnda Stånden med frångående hvartdera Ståndet af sitt redan fattade beslut, antaga Utskottets förslag i denna del, i hvad detsamma icke genom tre Stånds röst utgör Rikets Ständers beslut. IS §.
Denna §, deri stadgas, att för brott, som af embetsman begås i embetet, ej må gälla viss tid för ålals anställande, der brottet är i lagen belagdt med annat straff än böter, eller för doms verkställande, der annat straff än böter blifvit ådömdt, har blifvit godkänd af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet, men deremot af de två öfriga Riks-Stånden till Utskottet återremitterad.
De anmärkningar, som i båda dessa Stånd blifvit emot §:n framställda, gå hufvudsakligen derpå ut, att embetsmål! borde komma i åtnjutande af samma förmån af viss tidsbestämmelse för åtal af embetsfel, som vore andre personer för brott i allmänhet tillerkänd och att således §:n borde ur lagen uteslutas.
Härvid får Utskottet erinra, att embetsmän ingalunda öro beröfvade den rätt, andra i ifrågavarande hänseende ega, men att embetsmännen dessutom just såsom sådane befinna sig i en från andra alldeles skiljd ställning.
En embetsman har nemligen att uppbära icke allenast sitt eget utan äfven embetets anseende.
Härpå måste det i de flesta fall menligt inverka, om embetsmännen egde att för gröfre embetsfel åtnjuta strafflöshet endast derför, att sådant fel icke blifvit inom viss tid åtaladt; och till gröfre embetsfel toide så mycket snarare alla de få räknas, för hvilka den felaktige kan ådömas svårare ansvar än böter, som i alla dessa fall jemväl afsättning blifvit såsom straffpåföljd bestämd.
Hvad nu är sagdt torde dock icke i lika mån ega tillämpning på de embetsfel, som omförmälas i 25 Kap. 17 § eller sådana, som bestå i visad vårdslöshet, försummelse eller oskicklighet i embetet och hvarå särskildt angvar icke är bestämdt.
Genom ett så beskaffadt embetsfel är icke någon fläck salt å embetsmannens karakter och har derefter så lång tidrymd, som fem år eller den i 14 § bestämda längre preskriptionstiden, förflutit, synes skal ej vara för handen, att han skall äfven sedermera vara blottställd för det äfventyr att kunna när som helst åtalas för en dylik ouppsåtlig förseelse, ofta må hända den enda, hvartill han under en längre tjenstettWmnabaua gjort sig skyldig.
Utskottet får alltså vördsamt hemställa, att Rikets Ständer, för sin del, måtte, Ridderskapet och Adeln samt BondeStåndet med frångående af sina redan lättade beslut, för ifrågavarande 18 § antaga följande lydelse: »För brott, som af embetsman begås i embetet, vare straffet förfallet, om åtal ej blifvit anstäldt inom två år, der brottet i lagen med endast bötesstraff belagdt är, eller inom fem år, der brottet är af den beskaffenhet, som i 25 Kap. 17 § förmäles.
1 öfrigt gälle i afseende å brott af embetsman oj viss tid för åtal, ej heller, der annat straff än böter ådömdt blifvit, viss tid för deras verkställande.» fi Lag-Utskottets Utlåtande N:o 55. t Map. 3 §•
Denna § har följande lydelse: »Idkar någon handtverk eller annat arbete å söneller högtidsdag emellan klockan sex om morgonen och klockan nio om aftonen, straffes med böter, högst tjuga riksdaler, utan det sker till egen eller annans nödtorft, om uppskof ej tåla kan.
Lag samma vare, om kramlåda eiler annan dylik bod å sådan sabbatstid till salu öppnas.»
Härtdl bar bifall blifvit lemnadt af Bonde-Ståndet allena; hvaremot Preste-Ståndet antagit §:n med den lydelse den eger i Kongl. Maj:ts Proposition oell hvilken lydelse skiljer sig från Utskottets förslag deri, att i den Kongl.
Propositionen dels bötesbeloppet blifvit bestämdt till högst femtio riksdaler, dels ock ordet »dylik» framför ordet »bod» i §:ns sednare moment icke förekommer.
De båda öfriga Stånden åter hafva till Utskottet återremitterat §:n.
Under den öfverläggning, som inom dessa Stånd föregått beslutet om återremiss, har blifvit yrkadt, dels att arbete å sabbat skulle vara förbjudet endast då det åstadkom allmän förargelse eller störde andras frid under det gudstjenst förrättades, samt att derjemte måtte i J§:n inrymmas det stadgande, att den, som läte arbete för sig verkställas af tjenare eller på obestämd tid legd arbetare å sön- eller högtidsdag emellan klockan sex om morgonen och klockan nio om aftonen, skulle straffas med böter, högst femtio riksdaler, utan det arbete vore af den beskaffenhet, att detsamma ej kunde tåla uppskof; dels att åt <§:n måtte gifvas endast det innehåll, som sistberörda stadgande utmärkte, dels att det i <§:n bestämda bötesansvar skulle ega rum endast för den, som tvingade någon under hans lydnad stående att idka handtverk eller annat arbete å sön- eller högtidsdag emellan klockan tio om morgonen och klockan nio om aftonen eller som frivilligt under den tiden förrättade arbete, hvarigenom annans sabbatsro stördes; dels att §:n måtte afd das i två särskilda §§:r, den ena af innehåll, att, om någon idkade arbete eller handtverk å sön- eller högtidsdag emellan klockan sex om morgonen och klockan nio om aftonen och derigenom åstadkom allmän förargelse eller störde andras frid, han skulle straffas med böter, högst femtio riksdaler, utan det skedde till egen eller annans nödtorft, som ej kunde tåla uppskof, samt den andra af den lydelse, att kramlåda eller annan dylik bod ej finge å sådan sabbatstid öppnas till salu, utan det skedde till egen eller annans nödtorft, som ej kunde tåla uppskof, och att, om deremot brötes, straffet vore böter, högst femtio riksdaler; dels att den i §:n bestämda tid måtte inskränkas till den, hvarunder gudstjenst hölles, eller ock, om sådant ej läte sig göra, til! tiden emellan klockan sex om morgonen och klockan sex om aftonen; dels att de i <§:n förekommande orden: »som uppskof ej tåla kan», måtte omflyttas så, att de kommo att hänföra sig omedelbart till det arbete, hvarom i §:n vore fråga; dels att bötesansvaret enligt §:n måtte höjas från högst tjugu riksdaler till högst femtio riksdaler, och dels alt §:n måtte helt och hållet uteslutas.
De yrkan den, som sålunda blifvit framställda, hafva till större delen redan vid Lag-Utskottets Utlåtande N:o 55. 7 ärendets förra behandling inom Utskottet utgjort föremål för dess öfvervägande.
Att helt och hållet förbigå det ämne, §:n omhandlar, och såmedelst borttaga allt förbud emot arbete och handel å sön- eller högtidsdag, har ansetts komma att verka sårande på flertalets af folket religiösa känsla.
Att åter inskränka förbudet till sådana fäll då annans frid eller sabbatsro stördes eller allmän förargelse åstadkommes, skulle genom det olika sätt, hvarpå sådana bestämmelser tvifvelsutan kommo att å olika orter och af olika personer uppfattas, i tillämpningen möta alltför stora svårigheter.
Sådan svårighet i tillämpningen skulle troligen äfven inträffa, om försök gjordes att i Lagen införa förbud för husbonde eller arbetsgifvare att tvinga honom underlydande till arbete å sabbat, hvilket deremot är förebygdt genom det af Utskottet föreslagna allmänna förbud emot arbete å dylik tid.