Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Åh hut, Garibaldi – ska’ du stångas!
Hvem i all världen ha släppt dom.
– Emma – mak åt sej – se så – så där ja.
– Se upp, hopp ...
»Öppna grinden till gärdet», kommenderade patron, som mist pince-nez’n och fått skinnet afskrapadt på näsan.
Men i detsamma flög grinden högt i luften på Frökens okynniga horn, och inom fem minutet var skaran spridd på den doftande, frodiga betesmarken.
Äta?
Hvem ville äta!
Äta gjorde de ju vintern lång.
Nej, hej!
Somliga sprungo i rundel med svansarna i krom, som om de blifvit dresserade på en cirkus, andra kastade upp stora torfvor med hornen, somliga stångades, andra rullade sig en stor båsshög, så man såg dem som i en sky.
Pius och Garibaldi togo sig i smyg en dust – bakom vedhögen.
Ingen reda, ingen ro. – Slutligen började likväl de ’allvarsamma’ att smaka på ’guds gåfvorna’, föspojkarnas arbete blef lättare, patron gick hem utan pince-nez, belåten med att ’ha fått svettas ut’; bandhunden lade sig under en tall så lång han var och såf, som om han vetat, att det en sådan här första Maj-dag inte var värdt att bråka för mycket.
Lugn kom efter stormen ...
»Det stod hårdt åt», sa Jon-Jon och torkade svetten ur pannan med tröjärmen.
»Ja, det gjorde det», instämde Ox-Jan och släpte upp svångremmen igen, som om han ansett värsta faran öfver för den här gången.
»Ja, man ska’ väl ’sta då», sade Jon-Jon efter en stund.
»Ja, man ska’ väl det», svarade kamraten undergifvet.
I ladugården började den tunga, arbetsamma vinterrengöringen, men ute i hagen fortgick festen till senan kväll.
Sol, frihet, ljus, vatten, som var rent och blått, gräs som smälte uti munnen!
Åh, en sådan fest det var!
En skugga fans det ändå.
Janne låg på logen och gret, som om hjärtat velat brista, af harm öfver att ha blifvit tagen på hornen utaf Pius – men det var något som ingen brydde sig om!
På fältet.
Landsvägen sträckte ut sig som en dammig, grå strimma; gräset på dikeskanterna var afbrändt och förtorkadt; inuti skogen rådde tystnad, endast ett par bofinkar läto emellanåt höra ett sömnigt: chip, chip!
Middagshettan var kommen.
Ute på åkern gingo en man och en kvinna i arbete.
Han, ännu ung, med runda, kraftiga skuldror, röda kinder och tjockt, grågult hår, genom hvilket svetten plöjde mörka fåror.
Hon, omkring fyratio, senig, utarbetad, med kantigt ansigte, stora händer och magra, röda ben sönderstuckna af åkerstubben.
Slag efter slag lade han ned den guldgula, svajande säden; slag efter slag tog hon upp med sin skära och lade i bundtar på de utlagda halmbanden, som sedan skulle vridas ihopa till kärfvar.
Solen gassade allt hetare, själfva fjärilarna flögo med tyngda vingar.
Mannen svalkade sig allt emellanåt med en klunk dricka ur en trästånka, som stod i skuggan af en tall; kvinnan däremot skakades, trots värmen, af frossa, och pannan var våt af kallsvett.
Slutligen blef hon efter, först obetydligt, men sedan mer och mer; till sist satte hon sig ned på marken, hvitare i ansigtet än sin tröjärm samt tydligen på väg att svimma.
Mannen vände sig om, men sade ingenting.
När han slutat sitt slag, gick han tillbaka, tog skäran ur handen på henne och började betänksamt och långsamt att taga upp.
»Bli’ inte ond, Karl August», sade hustrun, som nu hämtat sig litet, nästan ödmjukt.
»Dä går nog snart öfver.
Jag blef bara så konstig i hufvu’t.
Åkerlappen börja rakt gå kring.
Dä ä’ inte mer än fjorton dar, se’n jäntan föddes, som du vet», tillade hon ursäktande, när mannen fortfarande teg, »å dä ä’ bara fyra, se’n vi la’na i grafven».
Hon tystnade och drog fram hufvudklädet, som om solen gjort ondt i ögonen, men så kastade hon plötsligt ned sig bland halmen och började att gråta så vildt och häjdlöst, som om tårarna med våld tryckts undan och nu ville fram alla på en gång.
»Du rent fördärfvar kärfven», sade mannen ängsligt, noga läggande hvarje ax, hvarje strå i ordning. »Per Jons ä’ inte den, som ser genom fingrarna me’ folk.
Hva’ vår Herre har tagit, dä har han tagit.
Dä va’ ju ändå bara en flicka.»
Solen sänkte sig bakom en björkdunge; hettan på fältet blef mindre tryckande; hustrun återtog sitt arbete, och så föll ånyo i slag efter slag den svajande säden.
Slutligen ringde kvällsmål: dagsverket var slut.
Mannen torkade svetten ur pannan, drack ur resten af drickat, lade lien på axeln och lämnade med långa, säfliga steg fältet, utan att se sig om.
Hustrun tog rocken, som han lagt af sig, samt stånkan och följde efter, men hon darrade, så hon knappt kunde stå, och allt »gick rundt» nu igen.
Hon hade aldrig känt sig så »rent uslig».
Hade det varit en pojke hon fått, så hade hon nog legat veckan ut, men nu tyckte hon det var skamligt att hålla sig ur arbetet mer än fyra dagar, »å dä va’ väl dä, som kom ätter, kunde hon tro».
»Ja, dä va’ nog bäst som dä va’, att flick-kräke’ fick gå bort, svag och eländig som hon va’, till!
Visst va’ dä bäst.»
Hon sade ett af orden för hvarje steg hon tog, som om det skulle hjälpa henne fram.
»Hon måste skynda sig!
Gris-stackarn va’ väl halfdö af svält, och kon böla sig väl rent fördärfvad, för att bli af med mjölken.»
Hon försökte att öka på stegen, hållande kurs efter mannen, hvars lie på afstånd allt emellanåt blixtrade till. lik en skarp stråle.
Men så kastade hon stånkan ifrån sig, kröp ned bakom en stubbe, slog rocken öfver hufvudet och började att gråta lika häftigt, lika våldsamt som nyss.
»Hon kunde inte hjälpa’t!
Hon kunde inte hjälpa’t!»
Det var som om man slitit hjärtat ur bröstet på henne.
Hon skulle aldrig, aldrig komma öfver det, det kände hon – så en flicka det än var!
Huru som Per-Pers Kalle å Ers-Ers Kalle kom te å byte namn.
Ja-ha, dä va’ så, att Per-Pers mor hadde en tegbit, som låg midt i Ers-Ers åker, å så gifte sig Ers-Ers me’ Per-Pers mor för att få tegbiten, för si hon ville just inte släppa’n för mindre.
Jaha, nu va’ dä så, att Per-Pers mor hadde en pojke, å så hadde Ers-Ers far me’, å båda två hette dom Kalle.
Men dä gick inte så kringt att få dom att samsas, som dä hadde gått me’ tegbiten å åkerlappen, utan dom låg i lufven på hvarann så lång da’n va’.
Dän enda behållninga som vart åf dä’, va, att Ers-Ers slapp klå hvarsken dän ene eller dän andre, för dä gjole dom då skälf.
Men i botten så va’ dä allt Per-Pers Kalle, som va’ kitsligast, för likare (bättre) pojke än Ers-Ers Kalle fans just inte i byn.
Te å läsa va’n rakt fri (oupphunnen), å te å skaffe sej va’n riktigt utgjorder.
Han kunne få ett torte halmstrå att bäre ax, å male’ mjöl ur en tommen kvarn, å som han visste att göre sej förtjenster åf allting, va’ då rent otroligt.
Folke’ va’en slät mot i syna för att få höre hva’ dom sa’, å se’n så ralle (skvallra) han för Ers-Ers far hvart evigaste ol.
Ja, dä va’en fri’en pojke!
Också sa Ers-Ers far, att han va’ färdi’ att lägge sej ne’ å dö hva’ stunn som hälst, så tagen va’en i pojken.
Men me’ dä andre kräke’ så va’ dä som mera bedröfligt.
Visst kund’en arbeta, men han ville bara leka, å skratte, å skoje, å så va’en så vettlöst frikosti’, att han gaf bort allt han hadde å mera te, för si han hadde då just inte mycke’ som va’ sitt, kan tänke.
Å inte begrep’en att skaffe sej en slant, häller, hvarsken när han for te stan me’ kol-skrinda eller me’ lasse’, utan han lämne ifrån sej hvar-evigaste styfver å fick ovett för besväre’, för si Ers- Ers far trodd’en just inte mera än jämt.
– Å inte begrep’en att ralle på folke’, å inte kund’en språka i katekesa på husförhöra, häller.
Ja, dä va’ en riktig vettvilling te pojke!
Jaha, så va’ dä så, att Per-Pers mor la’ sej ne’ å dödde en söndasmåron.
Hon hadde just inte vuri’ så mycke’ extimerad, å dä sista ol hon sa’, va’, att tegbiten gjort’na rent olyckli’, men dä talte hon som i dödsvarschel (dödsyrsel), så dä va’ nog ingen mening i’et.
Jaha, nu skulle Per-Pers Kalle ’sta å ärfve, men så for Ers-Ers far te adlikaten, som bodde hos klockarn, å hur dom räkne ut’et, så hadde Kalle bare tjugo riksdaler att få.
Vill’en processa, så gick dä för sej å, men te dä va’en för gammel.
För si ve’ tinge’ ä dä en tocken konsti’ ordning, att man måst’ börje processa i vagga, för att hinne få klart, innan man går i grafva.
Så tog’en pängarna som afbetalning, som’en sa å gick.
Men tegbiten dän va’ hans, dä höll’en på, å låfte, att dom nog skulle få höre åf’en.
Jaha, så va’ dä så, att åra gick.
Ers-Ers far hadde lämne från sej hemmanet å hadde undantag, men dä va’ nog inte så rart, för ErsErs Kalle hadde liksom vurti lite’ försigti’ å höll inne allt han kunne.
Te sist fick gubben flytte ner i bryggstuga, å hadde inte grannars stucki’ åt’en en matbit då å då, så hadde’n nog hatt’et svårt.
Men så förkylde han sej i julotta, fast dä visste ingen åf, å dödde utan att säje nå’n människa te.
Jaha, nu va’ dä så, att dä allt fans elakte folk, som sa’, att gubbkräke’ dött åf vanvård å tocke där elänne, men så stälde Ers-Ers Kalle te en riktigt grann begrafning me’ båd’ bränvin å annandagsmat, å då vart dom tyst, för dä va’ väl så hedersamt man nå’nsin kunne begära.
Jaha, så va’ dä så, att åra gick igen, å om Per-Pers Kalle visste man just inte mycke’.
Han hadde tjena dräng hos nämdeman, men visste ingen hut, utan stälde sej utanför dottern Britas fönster på lögdagskvällen i la me’ dom andre pojkarn, å jänta hadde inte bättre vett hon häller, utan släppte in’en.
Ja, just han, å ingen ann.
Nu vart’en bortkörd, å flicka gift me’en slarfver te bonnson.
Så tog’en tjenst som dräng i sta’n, men där lärde han sej att supa.
Ja, te sist lär’en rakt åf kommi’ i kurra för slagsmål, men dä ä då ingen, som riktigt vet, om dä ä sant.
Så for’en te Amerika å va’ borte i fem år.
Men så kom’en hem igen å slog sej ner i byn som spelman på handklavér.
Söp gjol’en regalt, men roli’ va’en å hadde nog kunna reda sej, om han bara velat, men si han ville inte, utan slog sej i slang me’ dåligta folk, å så börja dä te å gå åta bak allt mer å mer.
Å inte kunne han hålle sej från att ge, häller, utan hadde han en klä’-trasa, så gaf han bort’en, å hadde han en kaka brö’ mer än han åt opp för da’n, så gick den samme väg.
Te sist vart’en så rakt usli’, att han börja gå omkring i gåla å ta ner hunnar å tocke där.
Men dä tyckte han just inte om, för han va’ liksom lite’ blödsint åf sej.
Då slog han sej på att skålle å rake svin ve’ slagt i ställe’, å dä sto’ han ut me’, för då va’ krittre’ dödt, kan tänke.
Från den tia så fick’en heta Gris- Kalle.
Jaha, så va’ dä me’ dä, ja!
Nu va’ dä så, att Ers-Ers Kalle hadde vurti allt rikare å rikare, men dä hadde han just ingen trefnad åf, för si han hadde liksom vurti allt mer å mer försigti’.
Han nändes knappt te äta, å trodde, att dä bara fans tjufvar å rackare te här i väla.
När Per-Pers Kalle kom hem från Amerika, så vart’en rädd, otroligt.
Adlikaten, som hjälpt Ers-Ers far me’ arfskifte’, hadde supi’ ihjäl sej, å nu va’en liksom ängsli’ att dä skulle bli nå’ kramasch åf, kan tänke.
Men så bjö’en hem Per-Pers Kalle å drack’en full, å så lät han ’en skrifva unner ett papper att han hadde fått allt han skulle, å så bar han ut’en i skogen å lät’en sofva ruse’ åf sej, å så förbjö’ han folke’ sitt att n’ånsin släppa in’en mer.
Jaha, så va’ dä, ja.
Per-Pers Kalle vart himla arg.
Inte för tegbiten, för dä gjol’en just dä samma, sa’n, för dän hadde han ändå supi opp, sa’n, men för att han tyckte sej liksom illa lurad.
Han svor på, att Ers-Ers Kalle nog skulle få betale kalase’ – men åra gick, å inte tog han sej nå elakt för, som väl va’, för i botten va’n inte elak, kräke’.
När han hadde vuri hemma i ett års ti’, så gick’en bort å va’ borte en hel’en månad, å när han då kom igen, så börje han supe som allra argast.
Nämdeman sa, att han hållits i byn, där dottern hanses va’ gift, å vuri så konsti’ å stillsam, att man rakt inte känt igen’en.
Jaha, så vart dä en otroligt svår vinter.
Snön föll så tätt, att skogen va’ full, å kallt va’ dä, så dä knäffte i knutarn.
Gris-Kalle slank dörarn emellan å fick sej en bit här å en bit där.
När dä lä fram te jul, så hadd’en riktigt grant me’ göra, för se, ett svin fins dä då mest i hvar gål, å skollinga å rakninga va’ dä just ingen som höll nå’ på.
Men han kunne inte hålle sej, utan fick han en slant, så skull’en en te sta’n å köpe bränvin å traktere.
Körkråde’ frägte Ers-Ers Kalle, om inte han ville ta’n hem te sitt å föda’n, ätter som dom ändå skulle vara liksom ett par bröder – men dä ville han inte, å inte ville han ge en slant häller, för att få in’en hos nå’ hyggligte folk.
»Låt svine’ frysa, sa han; dä gör’en godt». – Jaha, så va’ dä så, att åtte dagar före julafton dä åre’ kom Ers-Ers Kalles fördräng köranes ur skogen me’ ett lass me’ bångar, för si Ers-Ers Kalle lät just inte folk bränna nå annat (te dä va’en för försigti’), då fick han se liksom en snöhög unner en tall’ å ett ben sticka fram ur högen.
Dä va’ Gris-Kalle, som kommi’ från sta’n så plägad, att han vurti ätter på vägen.
Drängen slängd’en på lasse’ å for hem, men när Ers-Ers Kalle fick se hocken dä va’, så sa’en kaf nej för att släppa in’en.
Men drängen, som va’ gammal i gåln, gaf sej inte, å te sist fick dom lägga’n på hanses säng i lill-stuga’, te dess han skulle bli liksom opptind, men innan natta skulle’en bort, dä svor då far på.
Men när kvälla kom, va’ dä’ kaf slut att få nå lif i Gris- Kalle, så såf’en å snarka, å då ba’ drängen, att han skulle få stanne å rake jul-svine, som skulle släppa te lifve’ måron därpå.
Ja si Ers- Ers Kalle va’ nu då så försigti’, att när dä gälde att få nånting gjordt för ingan, så va’ inte han dän som sa nej, å så fick Gris-Kalle stanne.
Jaha si dä ä nog så, att man kan såfva otroligt å ändå höre liksom en smul.
Så måtte dä ha vuri’ me’ Gris-Kalle, å, för eljes ä dä då inte godt att veta, hur han fått reda på paschasa.
Men på måron, när dä knafft va’ ljust, smög han sej opp ur sänga, fimle åt sej storstu’-nyckeln ur ficka på drängen – för si Ers-Ers Kalle såf så hårdt, att han inte tordes stänge in sej, om elden skulle komme’ lös – å så gick’en in i gammel-hemme’.
Ja si, se’n va’ dä förstås folk, som sa’, att han rent åf fått nyckeln åf drängen, men dä va’ nu bara elakhet, kan tänke.
Jaha, nu kröp’en ne’ genom vindslucka’ – eljest kan då ingen räkne ut, hur han kunne komme in te Ers-Ers Kalle, som låg i lillkammarn å såf, me’ kammarnyckeln unner hufvu’.
Jaha, hur dä se’n gick te, ä inte godt att vete, men ress som dä va’, så fick man höra ett förfaseligt oväsen, buller å svordomar, å skrik om hjälp i såfstuga’, å så slängdes döra opp, å Gris-Kalle, me’ blo’ på fingra å rak-knifven i näfvan, kom utfaranes me’ en tocken fart, att dränga inte hann te å öppne mun, för än han va’ långt ute på vägen.
Jaha nu va’ dä just ingen, som våge sej in, för man trodde då allmänt, att man skulle få se en jämmerli’ syn.
Dä va’ noga bekant hva’ Gris-Kalle sagt, å nu tänkte en å hvar, att han hålli’ ol å skuri halsen åf bror sin.
Te sist tog för-drängen kurrasche’ te sej å lyssna ve döra.
Dä stånka, dä stampa, dä svor!
Nej, dö va’n då inte!
I desamma flög döra opp, å Ers-Ers Kalle sto’ på tröskeln, så illanste rö’ i syna å blänkanste blank i hufvu’, som om han nyss blifvi’ född hit i väla.
Han riktigt böla åf ilska, å dä kan då ingen människa unre på.
Jaha, dä va’en okristli’ handling!
Gris-Kalle hadde rake håre’ åf honom i ställe’ för åf svine’, utan att lemne så mycke’ som ett strå kvar, å te på köpe’ hadd’en skår’an’ helt finurligt midt i panna, ackurat som man pläga göra me’ tockna kräk.
Från den stunna gick Gris-Kalle-namne’ öfver te Ers-Ers Kalle, å Gris- Kalle fick’ en heta te sin dö’.
Den rätte Gris- Kalle han vart stämd te tinge’, men han ursäkte sej me’, att han bara hadde tagi’ miste på svin, å som Ers-Ers Kalle just inte tyckte dä va’ trefligt att stå så dänne å titta vördi’ domarn midt i yga, så tog’en tebakars stämninga, å så gick den andre fri.
Men från den tia kalltes Gris-Kalle allmänt för Ers-Ers Kalle, å Ers-Ers Kalle fick’en heta i alla sina lefnads dar.
Jaha nu va’ dä så, att Gris-Kalle eller Ers- Ers Kalle rakt vart som förvandlad me’ namne’.
Han slöt upp å supa, å börje te å arbeta å folke sej.
Hva’ dä lä om, så skaffa han sej ett torp å gifte sej me’ nämdemans Brita, som vurti enka å fått dä smått, å från den tia rädde han sej regalt.
Vår Herres blomster.
Vid hvilken tid man än under sommaren gick förbi Ängstorpet, kunde man höra en svag kvidan, som, enformig och hjärtskärande, bröt sig fram genom förstugudörren, hvilken den årstiden nästan jämt stod på glänt, så att mor skulle kunna passa på sjukbädden därinne, när ute-sysslorna tvingade henne att gå ifrån.
’Lilla Gustaf’ hade varit ett sorgebarn allt sedan han föddes.
Inte en hälsodag hade han haft.
Bölder och utslag hade följt honom ifrån första stunden, och att han hade kunnat släpa sig igenom i sex hela år, var mer, än någon kunde förstå.
De andra barnen voro starka och friska.
Äldste sonen var redan antagen som trädgårdselev på herregården och skötte sig som en hel karl; båda flickorna hade tjenst, den ena i byn, den andra i staden.
– Ja, nog hade mor Anna trott sig vara fri från ’vagg-sorgen’, när inte något ’smått’ funnits i huset på tolf år!
För sju år se’n hade mannen legat sjuk en hel vinter i ’ryggmatisk’ feber och varit så eländig, att man knappt sett lif i honom.
Han hade förkylt sig på timmerkörning.
Dystert nog såg det ut i torpet den hösten, men mor Anna hörde inte till dem, som gifva tappt i brådrasket.
Yngsta dottern, som då var hemma, fick ’passa’ far, medan mor och Brunten hölls i skogen och släpade fram timmer till sågen, som låg så oländigt till, att både folk och kreatur höllo på att fördärfva sig ’hundra gånger om’.
Brunten var gammal, utarbetad och nästan blind (han hade också bara kostat trettio kronor i inköp), mor var liten och svaglemmad, – men hur det var, så knogade de sig fram med körslorna genom att knoga jämt.
Till sist blef det en sägen bland de andre ’körarna’, att de där två åto, när de såfvo, och såfvo, när de åto.
Ja, ett tungt och svårt arbete var det, och knappt hade det gått för sig häller, om inte mor fått sig ett ’hjälptag’ då och då af en ung granngårdsdräng, som hade ett godt öga till den äldsta dottern.
Våt, hungrig och trött fick hon vara i veckotal, men hälsan stod bi, gud ske låf, och när mannen kom upp igen, hade de bara aderton kronors skuld i boden och den arbetade de af, innan hösten föll på.
Ja, det var inte fritt, att de till och med hade en sparslant dessutom – grundplåten till en bättre häst, men så kom det här lilla krypet, Gustaf, som han kallades efter farfadern, helt oförmodadt fram på nyåret, och med honom sjukdom och pänningutgift tillbaka i stugan.
Först, när mor Anna fick se det lilla vaxgula ansigtet med de smala, bruna ögonen, som stirrade på henne så sorgset, blef hon nästan rädd.
Han bråddes hvarken på far eller mor eller syskon.
Han var ’afskild för sig själf’.
Pannan var ovanligt bred och kullrig, med en liten fördjupning i midten, ’som om vår Herre lagt sitt finger på honom’.
Den stackars lilla näsan var alldeles hvit, och mungiporna höll han neddragna, som om han varit beredd på jämmer ifrån första stunden – och jämmer blef det.
De sökte både läkare och kloka gummor; lade ned riktiga summor på apoteket för medikament och skaffade, med hvad uppoffring som hälst, alla de olika sorters ’smörja’, som de ’kloka’ ordinerade, men ingenting hjälpte.
Mor Anna hade nog varit en öm mor mot de andra barnen, men något pjunk hade hon, lika litet som andra mödrar af allmogeklassen, ej befattat sig med.
När föräldrarna gingo på arbete, fick äldsta flickan tillsägelse att sköta småsyskonen.
Tändstickorna gömdes noga undan; en skål skummad mjölk och ett par hårda brödkakor lämnades fram till middagsmat, och så fingo de små sköta sig själfva, bäst de kunde, tills kvällen kom.
Men med den här var det någonting helt annat.
Mor kände för honom på ett helt nytt sätt.
Hon skötte, bar, sjöng och vakade, som om hon egt tio mödrars styrka och tio mödrars pligter att uppfylla.
Lika svag för honom var mannen.
Fast de aldrig talade om saken, ja, knappast tänkte sig in i den, så kände de ändå instinktmässigt, att de hade större pligter emot honom än mot de andra barnen.
Han hade också ett sätt att se på dem ibland – alldeles som om han förebrått dem att han var till, brukade mor Anna säga.
Det var just den blicken, som trängde så djupt och som gjorde så ondt...
Hur han lärt sig läsa, visste ingen, men läsa rent kunde han, när han knappt var fyra år.
Modern hade, för att förströ honom, ett par gånger visat ut bokstäfverna i bibeln – det var alltsammans.
Märkvärdigt klok och ’begripsam’ var han också i alla andra fall, så vår Herre hade nog märkt honom på mer än ett vis, tänkte mor Anna, som vid minsta skymt af bättring gjorde upp lysande framtidsplaner för ’lillen’, om kappa, krage och prästvigning, om nattvardsgång och tröst på sot-sängen af egen son.
Kort efter se’n ’lillen’ fyllt sex år, blef han så sjuk, att de väntade slutet hvilken dag som hälst.
Bölderna bulnade inte ut.
Eljes brukade han numera tiga i det längsta och säga, att det bara gjorde lite ondt, men nu jämrade han sig både nätter och da’r.
Till sist stodo inte föräldrarna ut längre, utan lånade en fjäderkärra af grannen, satte för Brunten, som ännu, tack vare god vård, kunde släpa sig fram, svepte in den sjuke så väl de någonsin kunde och åkte in till staden, för att visa honom för doktorn, som hittills ordinerat bara efter ’gehör’.
Doktorn sade, att han gärna skulle försöka att skaffa in honom på lazarettet, om de ville; men något hopp gaf han inte.
Men då neg mor Anna det bästa hon kunde och svarade, att i så fall ville de sköta honom själfva till det sista; tackade höfligt för sig och gick med än tyngre steg, än hon kom.
– När hon, rödgråten och förstörd, kom ut till mannen, som väntade vid porten, hade han af en bekant fått höra talas om en stor doktor från Stockholm, som var i staden och hälsade på slägtingar.
Han hade hjälpt otroligt många af beskedlighet och ...
»Ja, då gå vi dit», sa mor Anna beslutsamt.
»Värre än hva’ dä ä’, kan dä ju int’ bli.»
’Den store doktorn’ undersökte gossen på det noggrannaste.
Knackade, lyssnade, bultade – och så föll domen: intet hopp.
De fingo litet, som såg ut som vatten, i en flaska att lindra hans plågor med, och så var besöket slut.
Hvarken far eller mor sade ett ord på hemvägen.
Brunte ryckte åt sig tömmarna och gick sedan och flåsade i landsvägsdammet, som om han vetat, att nu gjorde det just detsamma, när de kommo fram – men Gustaf öppnade de smala, mörka ögonen och såg sig undersam omkring.
Denna utflygt var hans första.
Gång på gång sträckte han ut handen efter en blomma, och gång på gång hoppade fadern ur och gaf honom hvad han begärde – ’så pjåskigt det än var’.
Till sist hade han båda händerna fulla, och då somnade han lugnt och belåtet in, för första gången på en vecka, men var så lik en död, med det hvita ansigtet mot den svarta sjalen, att mors hjärta flödade öfver.
Så snart de ånyo fått honom i sängen, bad hon far passa honom en stund, och så smög hon sig ut, för att få gråta sig riktigt mätt i ensamheten.
Utan att tänka på hvart det bar, tog hon vägen till bäcken, som skilde deras åkerlapp från Stor-Hans’ egor.
Där kröp hon in under ett träd och snyftade så tungt och svårt, som hon aldrig gråtit förr.
Om han dog, skulle hon aldrig kunna hjälpa sig mer – – aldrig mer!
Det var vid midsommartid.
Från ängarna kom en söt, stark lukt af klöfver; kvarnbacken var alldeles blå af ’natt och dag’; dikeskanterna voro öfverfylda af kummin och svajande midsommarblomster, och bland röddockorna glänste stora, hvitgula tufvor af kamomill.
Plötsligt kom det för mor Anna, hur begärligt gossen under hemvägen sträckt ut händerna efter alla blommor han sett.
Hade inte det varit en Herrans anvisning?
Lät han blommorna bara växa till kreaturens nytta?
Hon började rifva förklädet fullt med gräs och blommor, allt hvad hon fick tag i.
I detsamma kändes ett sådant märkvärdigt lugn komma öfver henne, Vår Herres blomster skulle bota honom, det visste hon med ens.
Doktorn hade ju talat om bad – att han borde få resa och bada – och bada skulle han få – i vår Herres blommor.
I sin ifver sprang hon hem efter en säck och började insamlandet ånyo, denna gång med större urskilning och lugn.
Nu tog hon bara sådana växter, som hon visste vara nyttiga.
Händelsevis var yngsta dottern hemma på besök.
Med hennes tillhjälp fick hon stora bryggkitteln på elden, och när vattnet väl kokade, lade hon i sin skörd tillika med några näfvar groft salt – efter som salt också gömde hälsa – och så fick alltsammans koka öfvertäckt, till dess hon ansåg att blommorna lämnat all den kraft de kunde.