Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon älskade sitt fosterbarn med en mors ömhet; det var hon, som sett mig i parken den sista qvällen, och då Percy af oro för mig, som han icke fått se under hela dagen, återkom, innan någon väntade honom, hade hon på hans fråga sagt honom, hvar han skulle träffa mig, och sedermera lofvat att mottaga och afsända våra bref.
Jag hade ofta sett denna qvinna och anmärkt det interesse och den välvilja, hvarmed hennes ögon tycktes följa mig, utan att jag vidare reflekterat deröfver.
Det var den ruskiga, stormiga hösten, denna årstid, som företrädesvis tagit England till sitt skötebarn, denna dimmiga regndränkta ö, melankolisk och kall som himlen och hafvet omkring den.
Jag har aldrig älskat mitt fädernesland; dess tunga luft, uppfyld af spleen och lungsot, har lagt feghet och grymhet i mitt sinne, under det att min farmors italienska blod födt passionens glöd i mitt hjerta.
Tiden gick långsamt och tungt, regnet slog på rutorna och ackompagnerade miss Spencers monotona, pipiga och tunna röst, då hon föreläste några långtråkiga franska romaner, sådana de den tiden funnos, eller ännu kärfvare historiska böcker för min mormor, hvilken rak och stel ständigt satt på samma plats och lät sina fina, hvita fingrar med rastlös ifver skramla om med elfenbenspinnarne på sin sammetsklädda knyppeldyna.
Huru lifligt jag i denna stund i min inbillning ser det höga, skumma rummet, med sina mörka damastklädda väggar, sin stora marmorspis med bronsuret, hvars hårda, skarpa knäppningar liksom hamrade in i mitt minne hvarje sekund af den enformiga dagen med en dödande noggrannhet!
Den tunga ljuskronan i taket med sina slipade glaskläppar, stora som théfat, de gamla, dystra porträtterna, glaskuporna med de odrägliga guldfiskarne, hvilka i evig ringdans tycktes tälja sitt enformiga lif, liksom jag sjelf — ja, ända till den uppstoppade lilla apan i hörnet vid spiseln, med sina orörliga ögon af glas, och det klumpiga eldstället med en skyffel så stor och tung, att man dermed kunnat gräfva en graf, allt, allt ser jag framför mig i den dunkla osäkra belysningen af en ständigt brinnande ekstubbe, hvars ojemnaoch bleka låga än flammade upp, än qväfdes och aftynade, liksom oron och otåligheten i min själ.
Endast den, som sjelf i ungdomens och passionens ålder varit fjettrad i det outhärdliga tvånget af ett lif som mitt, kan fatta plågan deraf och de vidunderliga tankar och fantasier det kan föda, den vådliga förvirring och oreda det kan skapa känslor och begrepp.
Många gånger om dagen lät jag mitt onyttiga arbete sjunka ned på knäet och mina blickar hvila på den gamla ladyn och hennes sällskapsdam.
Jag kände ett slags spökrädsla vid betraktandet af deras stela orörliga drag; det föreföll mig, som om de varit döda sedan åratal och ändå sutto här qvar som eviga mumier, oåtkomliga för tiden och lifvet och utan begrepp om årens och dagarnes lopp, om det varma blodets svallning, det unga hjertats åtrå och qval och hoppet och kärleken och äran och längtan, som dvaldes bredvid dem, inneslutna i samma graf.
Ett slags förstening tycktes mig hafva omslutit hela detta gamla slott, och jag flydde med förtviflan ut i parken, der stormen ruskade trädens kala grenar och regnet öfversvämmade gräs och sandgångar.
Jag kände ett ovilkorligt behof att på något sätt gifva luft åt den instängda kraften, det qväfvande öfvermåttet af känslor och tankar, som den förkrossande tyngden af ett overksamt och värdelöst lif hopade öfver mig.
Jag skulle velat skrika högt af smärta eller sjunga af längtan ur djupet af min brinnande själ.
Jag skulle velat springa eller klättra i träden eller brottas med den stora bandhunden eller liksom drängarne på stallgården tumla om med de vilda och obändiga hästarne, hvilka tycktes lida af samma instängda och overksamma lif som jag, men allt detta passade icke en välboren, väl uppfostrad lady, som stilla och sedesam måste rätta sig efter de stela och långsamma vanorna vid Aukwoodhouse, hvars alla invånare, gamla och väl dresserade sedan åratal, i underdånighet liknade sin matmor och skulle, om jag gifvit luft åt någon af mina fantasier, hafva ansett mig värdig att inspärras i ett dårhus; med ett ord, jag tror, att jag i början skulle dukat under för den förfärliga ledsnad jag kände, om icke Percys bref hållit mig vid lif.
Dessa bref voro för mig detsamma som vattnet för den resande i öknen, det är tillräckligt att uppehålla hans lif, men icke att släcka hans törst.
De syntes mig dessutom ganska litet motsvara dem jag sjelf skref, och ehuru skilnaden kanhända till en stor del låg i olikheten af vårt lefnadssätt, så ansåg jag det snart såsom ett ovedersägligt bevis på Percys aftagande kärlek, ett förhållande, som äfven miss Spencer oupphörligt indirekt och på tusen sätt sökte öfvertyga mig om.
Finnes det väl någon, som lidit eller kanske snarare, som haft mycket ledsamt, hvilken kan fatta, att tiden verkligen går sin jemna gång, utan att hvarken fördröjas eller påskyndas?
Vi veta, att så är, men vi förmå alls icke tillegna oss eller trösta oss med denna kunskap, ty uppfattningen af en sak är i alla fall det enda vissa.
För mig syntes denna första vinter i det gamla slottet så lång som tio, och jag kan ännu icke anse denna i sjelfva verket korta period annat än såsom en oändligt lång tidrymd.
Vi voro ändtligen i mars månad, och under hela vintern hade intet annat afbrott i vårt dagliga lif inträffat än ett eller annat besök af m:r
Merton, och ehuru denne person visst icke behagade mig med sina eviga jagt- och kappränningshistorier och sin framfusiga artighet, så längtade jag likväl nästan efter hans ankomst.
Det är sannt, att genljudet af hans tunga steg och ohejdade gapskratt nästan skrämde mig i den vanliga graflika tystnaden, men han medförde likväl en fläkt af lif och friskhet ifrån den yttre verlden, som gaf mig en bekräftelse på, att jag ännu verkligen lefde, en påminnelse, som stundom föreföll mig väl behöflig.
Dessutom var jag icke blind för den beundran eller det tycke han kände för mig; och hvar finnes den qvinna, som under några förhållanden någonsin är fullkomligt likgiltig derför?
Jag kunde icke finna nöje i hans grofva skämt eller den ohöljda cynismen af hansså kallade kärlek, men af ren sysslolöshet och ledsnad fördrog jag bevisen derpå, såsom ett afbrott i mitt tråkiga hvardagslif.
Under de sju månader, som Percy nu varit borta, hade jag icke fått mer än fem eller sex bref, och det sista var nu tvenne månader gammalt.
Jag hade förgäfves besökt Davids hustru, mrs Mary, hvarje dag, men hon skakade ständigt på hufvudet med en nedslagen min; intet bref hade anländt.
Dessa promenader, som jag hvarje afton hade tillstånd att göra, voro den enda förfriskning, som mormor ansåg mig behöfva för min helsa och trefnad; och ehuru miss Spencer var anbefald att följa mig, hände det rätt ofta, att jag lyckades smyga mig ifrån benne, under det hon långsamt valde bland alla sina schalar och kappor den, som möjligen vore bäst passande, eller återvände gång efter annan för att rätta ett begånget misstag i detta fall; än blåste det mera, än hon hade beräknat, än mindre, än kommo några oväntade regndroppar, än en solstråle, på hvilka hon icke beredt sig, i ena fallet skulle hon hemta en paraply, i det andra sin lilla gröna snedspända parasoll, och under tiden hade jag hunnit genom parken och ända ned till hafsstranden, utan att hon beklagade sig öfver min flygt, ett ädelmod, som jag sannerligen höll henne räkning för.
En afton, då solen, efter mulen och blåsig dag, ändtligen funnit en klar fläck på himlen och, nu färdig att sjunka, kastade ett brandgult och vildt skimmer öfver de sönderslitna molnen, som likt blodiga trasor flögo fram, jagade af vinden, som packade dem samman i en fantastisk bädd vid horisonten, skyndade jag ut genom slottets tunga port nedför den breda af regnet ännu våta stentrappan och tog vägen nedåt allén, i det ständigt närda och ständigt gäckade hoppet, att mrs David skulle hafva bref till mig, ty postbudet hade nyss kommit, och lady Hawerfield satt radan fördjupad i läsningen af tidningarna.
Min oro var imellertid så stor, att jag knappt kände mig hafva mod att inträda i den lilla snygga grindstugan, och först sedan jag gått ett slag omkring den vidsträckta parken, närmade jag mig densamma.
Jag behöfde imellertid icke gå in, den hederliga Mary satt på sin trappa och stickade på en lång, blå ullstrumpa, och hennes min och sorgsna skakning på hufvudet besvarade min fråga, innan den ännu hunnit öfver mina läppar.
Det låg likväl i hennes blick så mycket hjertligt deltagande för den smärta, jag icke kunde dölja, att jag ovilkorligen kände mig dragen till henne och satte mig tyst bredvid henne på trappan.
Blåsten hade saktat sig, och solstrålarne kändes varma; jag blickade tanklöst på isflingorna, som halfsmälta lågo qvar vid vägkanten, och följde loppet af vattenrännilarne, som genomskuro sanden och medförde stickor och strån till diket bredvid oss.
— Ni har således icke fått något bref, Mary? — sade jag efter en stund med hviskande röst.
Hon lutade ansigtet djupare ned öfver sitt arbete och sade sakta och med eftertryck:
— Min stackars unga miss, ni bör icke längre tänka på lord Percy.
Det skulle vara lyckligt, om han glömt er, och ni bör söka att äfven glömma honom.
— Mary, hvarför säger ni så? — afbröt jag, rodnande af harm och med tårar i ögonen.
— Jag säger det, derför att ni ändå aldrig kunna få hvarandra.
Tror ni, att våra löften äro så utan betydelse?
— Ja, Gud hjelpe mig, det tror jag visst; alla löften i verlden få fara för en mors förbannelse.
— En mors förbannelse!
— Er mormor, lord Percys farmor, skulle förbanna denna förbindelse, och hennes förbannelse skulle ljuda i edra öron äfven efter hennes död, den skulle lägga sorg och olycka öfver er blifvande familj och jaga all trefnad och lycka från ert hus.
— Men kan då ingenting beveka den gamla, hårda ladyn?
— Nej, aldrig och allra minst i detta fall.
— Men Mary säg mig då, hvarför lady Hawerfield hatar mig, — utbrast jag, emot min vilja, skakad och öfvertygad af hennes ord.
— Det skall jag säga er, miss Agnes, hon hatar ert namn, er fars namn, in i döden, och hon har allt skäl dertill.
— Ni menar, derför att han gifte sig med hennes dotter emot hennes vilja?
— Ja, äfven derför, men hon har ännu en annan orsak att hata namnet Hochtinton, ehuru jag tror, att ingen menniska känner det mer än jag; det är en farlig hemlighet, miss Agnes, och jag fruktar nästan, att om mylady visste, att jag eger den, så skulle hon vilja döda mig eller begrafva mig lefvande, om hon kunde.
Det är hennes hat till er farfar, som gått i arf till er.
— Men förklara mig detta, Mary!
Hvad ondt har väl min farfar kunnat göra, som ännu icke är glömdt och som kan samla olycka ännu öfver hans barnbarns hufvud?
— Jag vill berätta er det, miss Agnes, för att visa er hopplösheten af er kärlek till er kusin och äfven för att i en framtid rättfärdiga mitt eget handlingssätt inför er.
— Jag förstår er icke, Mary.
Sätt er närmare intill mig, så vill jag meddela er en bit af er mormors ungdomshistoria.
Mary lade bort sin stickning och tittade in genom den halföppna dörren, för att vara fullt säker, att hennes man var utgången och ingen annan fanns der inne.
Stället för meddelandet af ett förtroende var också rätt väl valdt, ty ingen lyssnande kunde komma oss nära utan att upptäckas, och Mary började genast, sedan hon åter satt sig bredvid mig:
— Jag har hört denna historia af min mor, som var myladys kammarjungfru och favorit och hade hela hennes förtroende, och som sedan blef er mors sköterska och följde henne på hennes flykt med er far och derigenom, liksom er stackars mor, ådrog sig myladys vrede.
Ser ni, squire Arthur Hochtinton, er farfar, var en så vacker och ståtlig herre, att min mor påstod, att ingen qvinna kunde motstå honom, och glad och tapper, och frikostig och godhjertad var han äfven, men lättsinnig och ostadig, som sådana herrar ofta äro, och kär i alla vackra fruntimmer, som han såg.
Det der var mycket olyckligt, ty icke alla fruntimmer gråta bort sin kärlek och trösta sig öfver en otrogen älskare, derför att de taga en man.
Nu hände det sig, att er farfar och lord Hawerfield voro förtrogna vänner, och fast squire Hochtinton var en ostadig älskare, så var han en trofast och redlig vän, och båda herrarne råkade att på samma gång förälska sig i er mormor, som, efter hvad min man sagt och som väl ännu synes, var en stor skönhet, men ganska stolt och mycket behagsjuk och nyckfull, ehuru hon alldeles icke var rik.
Det var naturligt, att hennes familj gynnade lord Hawerfields frieri, eftersom han var omätligt rik och i rang vida öfverlägsen Hochtinton, som nästan slösat bort den lilla förmögenhet han haft.
Som jag sagt, så måste mylady icke varit så samvetsgrann i sitt uppförande emot de båda herrarne, eller kanske var hon sjelf osäker på sitt tycke, men det vissa är, att hon uppmuntrade båda sina friare och slutligen syntes mest böjd för den rika lorden, som ansåg sin sak vunnen och berättade sin lycka för sin vän.
Men ni kan förstå hans vrede och förvåning, då squire Hochtinton skrattande försäkrade honom, att han fullkomligt misstog sig, att hennes vänlighet emot Hawerfield endast var förställning för att dölja hennes kärlek till honom sjelf, med hvilken hon lofvat att gifta sig, och som, med hennes bifall och oaktadt hennes anhörigas missnöje, ämnade enlevera henne qvällen derpå.
Hvad de båda herrarne vidare talade, vet jag icke, men de skildes i alla fall som vänner, och nästa natt stod en vagn vid den utsatta mötesplatsen, och den sköna miss
Darney steg upp deri och bortfördes ifrån sina slägtingars hem.
Min mor, som då var en ung flicka om tjugo år, hade följt sin matmor — liksom hon senare gjorde med hennes dotter — hon satt på kustbocken, och ett par timmar derefter, då vagnen stannade och de båda älskande stego ur, för att vigas i en prestgård, tio eller tolf mil derifrån, ser hon, då hon kommit in, till sin outsägliga bestörtning, i stället för den väntade älskaren, lord Hawerfield stiga in och framföra till presten — hvars förvåning icke var mindre — sin utkorade brud.
Den stolta miss Darney var blek som döden, och hennes ögon gnistrade af vrede öfver det spratt, man spelat henne och hon i qvällens mörker och kärlekens hänförelse förmodligen upptäckt alltför sent.
En kort och tyst förklaring imellan den väntande presten och brudgummen öfver denna besynnerliga förvexling egde rum, men intet ord utbyttes imellan de båda älskande.
De blefvo vigda och reste hem hit till Aukwoodhouse dagen derefter.
Mylady lemnade naturligtvis aldrig min mor någon förklaring öfver det uppträde, som egt rum i vagnen, när misstaget upptäcktes af den vredgade och förtviflade älskarinnan, men det var lätt att tänka sig för den, som haft förtroende af hennes passionerade kärlek till den vackre Hochtinton.
Lady Hawerfield höll imellertid god min i elakt spel och sökte trösta sig med att, emot sin vilja, hafva fått en rik lord i stället för en ruinerad vildhjerna.
Huru mycket eller litet hon lyckades i detta bemödande, vet Gud allena, men att hennes stolta och hårda sinne icke blef mildare af denna vändning i hennes öde, det är då säkert.
Hela verlden förundrade sig öfver denna sällsamma och alldeles onödiga enlevering, då man, med afseende på hennes tycke, haft samma förmodan, som lord Hawerfield sjelf, men myladys slägt var för mycket belåten med giftermålet, för att göra några opassande frågor; man tillskref saken en nyck af den sköna bruden, och ingen menniska misstänkte någonsin rätta förhållandet, en omständighet, som icke litet bidrog att trösta den nygifta frun öfver den förödmjukelse hon lidit.
Ingen hade någon aning derom, det är sannt, mer än upphofsmannen till bedrägeriet, men den vrede och det bittra, oförsonliga hat hon kände emot honom, den lättsinnige älskaren, som, till belöning för hennes kärlek och erbjudna uppoffring, tillfogade henne den dödliga skymfen att skänka bort henne åt sin vän, utan hennes vetskap och samtycke, har aldrig ett ögonblick slocknat i myladys själ och liksom upptagit hela hennes lif och tillvaro.
Squire Hochtinton gifte sig sedan icke långt derefter med en mycket vacker italienska och förde sin hustru till England.
De båda unga fruarna sågo hvarandra ofta ute i sällskapslifvet, och den förbittring och plåga, mylady kände dervid, var kanske mycken anledning till hennes beslut att ännu som ung draga sig ifrån verlden och aldrig lemna Aukwoodhuse, der hon beständigt vistades med sina barn.
Flera år derefter, då den unge kapten Robert Hochtinton förälskade sig i myladys dotter och friade till henne, fick er mormor ändtligen ett tillfälle att utgjuta någon del af sitt så länge närda vanmäktiga hat emot hans far, i det hon på det mest förolämpande sätt afslog hans anbud.
Då den uppretade unge mannen, i stället att underkasta sig sitt öde, öfvertalade sin älskarinna att fly med honom ifrån sin stränga och icke särdeles kärleksfulla mor, rågade han naturligtvis måttet af den gränslösa förbittring, som jäste i den gamla fruns sinne, och hon ville aldrig återse eller förlåta sin dotter och icke ens höra Hochtintons namn nämnas.
— Det förefaller mig likväl, som om hennes man, lord Hawerfield, i sin kärlek icke egt en tillräcklig ursäkt för att så der narra sig till hennes hand, — sade jag, som med lifligt interesse åhörde denna kärlekshistoria ifrån en förgången tid, hvilken inverkade så olyckligt på min egen.
— Nej, det kan väl tyckas så.
Också tror jag icke, att den stackars hederlige och vekhjertade lorden hade mycket skäl att prisa den lycka, han så obetänksamt förskaffat sig, han lefde endast några år och vistades endast sällan tillsammans med sin fru.
— Men squire Hochtintons son, min far, Mary?
— Ja, han var också vacker; till sättet liknade han mycket sin far, men han hade sin mors svarta smäktande ögon, alldeles som ni har, miss Agnes, och kanske är det dessa er farmors italienska ögon, som också misshaga er mormor.
Imellertid hade er far långt flera goda egenskaper än er farfar, och jag tror, att er mor aldrig ångrade sitt val.
Mina föräldrar älskade hvarandra, tills döden skilde dem åt.
Jag tror, att de till och med älskade hvarandra för mycket, för att kunna älska eller interessera sig för sitt barn, — sade jag suckande.
— Men i alla fall inser ni väl nu, att er mormor har skäl att afsky det namn ni bär, som både far och son gjort för henne förhatligt.
— Jag inser det nog, men jag tycker, att den gamla frun väl förtjent ett straff för sin dubbelhet att låtsa en kärlek, som hon icke kände.
— Akta er, miss Agnes, att döma för hårdt; ett vackert fruntimmer är utsatt för många frestelser, och det säges, att nöjet är mycket lockande att lägga för sina fötter äfven de hjertan, som man aldrig ämnar upptaga, — sade Mary med ett leende och en ton, som tyckes vara vida öfver hennes stånd.
Hennes man, den halte grindvaktaren, syntes i detsamme på landsvägen; hon gick att öppna för honom, och vi skildes åt.
Solen var nu försvunnen, den kalla marsvinden kändes skarp och genomträngande; men så länge jag vågade dröja, ville jag icke återvända till den långa tysta aftonen inom slottet, der miss Spencer och mormor sutto försänkta i en så att säga ”halfofficiel” middagslur, som ingen fick störa och ingen fick märka, i väntan på ljusens tändande och théets servering.
Jag vandrade derför ännu en stund i parken, med sinnet uppfyldt af den berättelse jag nyss hört om den bittra skymf, som den stolta ladyn deruppe lidit, som hon trodde, att ingen lefvande varelse kände till, och som jag, med en elak glädje, en hånfull bitterhet skulle velat hviska i hennes öra hvarje gång hon lät mig känna de pinande och retsamma nålstygnen af sin ovilja.
Ack, om det godas frö ofta slår rot, om kärleken och tålamodet någon gång bära ljufva och välsignade frukter, huru säkert och mångfaldigt deremot föröka sig och växa icke, generation efter generation, följderna af hatets och bitterhetens gift och förbannelser!
Det gladde mig att hafva fått ett vapen, hvarmed jag i min ordning skulle kunna såra, och som min feghet ensam hindrade mig att bruka till annat än en tyst och hemlig skadefröjd.
Nu slog klockan åtta; jag måste återvända, men kastade ännu en blick till Marys stuga, dit jag ännu många gånger skulle gå alltjemt med samma outtröttliga förhoppning, men alltid förgäfves.
Aldrig mer fick jag något bref ifrån Percy Hawerfield.
Sommaren kom och flydde; hösten och vintern förgingo som en lång, tung och enformig dröm.
Jag vet icke, huru jag lefde, hvad jag tänkte eller kände; jag tror, att min själ var liksom domnad, att hela min lifskraft var koncentrerad i en omedveten, tyst och dof väntan, som liksom förstenademig och gjorde mig känslolös för allt.
Ingen menniska nämde någonsin minkusins namn, det tycktes, som om han försvunnit ur allas minne, och de frågor jag någon gång gjorde miss Spencer, besvarade hon nästan alltid på samma sätt:
— Jag förmodar, att lord Percy mår väl.
My lady hade bref ifrån mr Warren för en månad sedan.
Tiden för hans återkomst var längesedan förbi, men jag hoppades derpå alltjemt.
Hvarje ankommande lät mig skifta färg och kom mitt hjerta att stanna af oro och rörelse.
Vid hvarje dylik svaghet, som jag icke förmådde dölja, tyckte jag mig märka en blixt af hånfull förnöjelse i lady Hawerfields ögon, och jag kände med en ofrivillig rysning, huru den gamla damens hat för hvarje gång fann ett allt mera troget gensvar inom mig sjelf.
En dag, strax före frukosten, då jag kom in i salonen, fann jag miss Spencer ensam der.
Den känsla af ovilja och bitterhet jag kände emot min mormor, hade verkligen hunnit den grad, att hvarje oväntad befrielse ifrån hennes åsyn kändes angenäm.
Jag tyckte mig liksom undkommen en fångvaktare för några ögonblick och satte mig ned vid ett litet bord, der jag brukade arbeta, med hufvudet lutadt i handen, en frihet i ställning, som mormor aldrig skulle tillåtit, och följde med blicken mekaniskt miss Spencers långa, ojemna steg, der hon fumligt och snedt, i sin långa klädning, promenerade fram och åter ljudlöst som en skugga på mattan framför spiseln.
Hastigt hördes det grolva skallet ifrån bandhunden, åtföljdt af bullret ifrån en vagn, som körde upp på gården.
Jag reste mig upp och ämnade gå till fönstret, men häftigheten af den rörelse, som intog mig, var så stark, att jag tyckte, rummet svängde omkring för mina blickar; jag kände mig blekna och skulle troligen hafva fallit, om icke miss Spencer mottagit mig i sina armar.
Jag var hvarken svag eller sjuklig, men den enda ständigt närvarande tanken och väntan i min själ hade gjort mig nervös, och jag satte mig, halft sanslös af oro och hopp, ned på soffan, dit den vänliga miss Spencer förde mig.
— Mitt kära barn, — sade hon sakta, i det hon bjöd mig sin luktflaska.
— Det gör mig verkligen ondt att se er så svag; jag vet alltför väl, hvad det är som gör er sådan, det är ett falskt hopp, som ni alltjemt när, och som jag anser, att det vore en välgerning att med ens förstöra i ert sinne.
Jag såg på henne, utan att rätt uppfatta hennes ord, ty alla mina sinnen voro samlade i hörseln, jag lyssnade och väntade att få höra något ljud, som bekräftade min nyss väckta förhoppning, om den unga egarens af Aukwoodhouse återkomst.
— Ni väntar ständigt er kusin, Agnes, och han är i detta ögonblick förmodligen på Medelhafvet eller kanske redan i Afrika.
Det sista brefvet till mylady underrättade henne om deras afresa ifrån Marseille.
Aldrig har någon underrättelse synts mig mera grym och oväntad än dessa Spencers ord; det kändes, som om hon plötsligt kastat allt det kalla vattnet i det haf, hvarom hon talat, öfver mitt hjertas eld; jag hade i en sekund af det ljufvaste hopp trott honom helt nära mig, och i detsamma sade man mig, att han var i en annan verldsdel; jag kunde icke genast tro derpå, det fordrades ett par minuter, innan jag hunnit sansa mig och kunde utropa:
— Ack, miss Spencer, berätta mig af nåd, hvad detta bref innehöll; det är så länge sedan jag ens hörde hans namn; var det ifrån mr Warren eller Percy sjelf?
— Från Warren som vanligt; jag vet icke om det innehöll något annat, än att lord Percy mådde väl och brann af begär att se pyramiderna och jaga lejon i arabernas sällskap.
Jag andades ut en suck så djup, som om andedrägten för alltid velat fly från mina läppar, och hviskade nedslagen:
— Men hvarför förlänger han så sin resa?
Ni vet det utan tvifvel, miss Spencer?