Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tessin sjelf var, oaktadt allt sitt frihetsnit, en stor enthusiast för den vid Fredrikshall fallne Lejon-konungen54.
Äfven Ulrikas förmaning till Svea:
Tag nu din tid i akt, den Milde Fredriks dar,
Att stadga
Frihets thron, att hon blir evigt qvar! –
instämde fullkomligt med det erkännande man har af Tessin, att han önskat förlängning af Fredriks dagar, emedan han då hade fått tillräcklig tid att stadga rätta begreppet om nyssnämnda regeringssätt.
Skaldens hela framställning var han alltså redo att underskrifva.
De voro, följaktligen, ense; och förblefvo det – så länge man stannade vid orden.
I sjelfva verket kan sägas, att detta poem, som, tillegnadt ”Svea Rikes Ridderskap och Adel”, framkom vid riksdagen 1742, kom just i ”Grefvens” tid.
Hattanförarne befunno sig då i yttersta förlägenhet.
Deras krigs-tillställning hade aflupit jemmerligt: de nödgades buga sig i stoftet för Kejsarinnan Elisabeth; tacka för den nåd, att hon (i det närmaste) nöjde sig med att beskratta dem; smeka Mössorna på ömmaste vis; samt åt folkets harm uppoffra, tillika med kamraten Buddenbrock, sin nyss så firade Bramarbas Lewenhaupt, som var syskonbarn med Marskalken Moritz af Sachsen, och drömde sig vara en lika stor fältherre.
Under slika omständigheter, framblänkte Dalins Frihetsqväde plötsligt ur Hattarnes läger såsom ett lysande himmelstecken, att uppmuntra nationens mod och styrka dess tro på sin nya regerings-form.
Det var en vältalig påminnelse, att man ändock ägde qvar åtminstone denna, och huru ypperlig den vore; – helst om Hattarne finge förblifva dess vårdare och tolkar.
Poemet lyckades att väcka allmän hänryckning.
Man tyckte sig ögonskenligt se, huru
Kring Frihets anlet stod en glans af himlaprakt,
Som gaf för döden sjelf ett ädelsint förakt;
och att detta ädla förakt ej hädanefter måtte bortglömmas lika lätt, som nyss af de långt före sin halshuggning hufvudlösa Generalerne55, uppdrogo de församlade Ständerna åt Skalden, – som nu också kallades till ledamot af Vetenskaps-Akademien, – utarbetandet af en fullständig Svea Rikes Historia.
Ty hvilken skickligare dertill kunde finnas, än Den, som redan, och det i så prydliga alexandriner, hade i Frihetens egen mun lagt ett sammandrag af fäderneslandets häfder?
Till ytterligare uppmuntran, utfästes för detta verk en belöning af tvåtusen ducater56.
Icke dessmindre blef Dalin sjelf, ungefär vid denna tidpunkt, mätt på hela Riksdags-regeringens herrlighet.
Han ville vara, icke blott med orden, utan på rent allvar, i samma person Republikan och Royalist.
Ridderskapet och Adeln hade han, i sin tillegnan, helsat med denna – af uppsåt, eller händelse – nog eftertänkligt uttryckta artighet:
Jag vänder mig till Dig, som Frihets första stöd;
Du har den äran vunnit,
Att städs i Dig hon funnit
Sin trygghet och sin nöd.
Att utlåtelsen varit lika profetisk, som historisk, blef snart en oafvislig upptäckt: ty på ”nöd” för Friheten vardt ingen brist, och Adeln stod jemväl nu främst i dess beredande.
Ingenting bidrog så mycket, som det nyss så skamligt öfverståndna krigs-företaget, att upplåta hans ögon öfver statsvisheten hos sina första gynnare.
Man har om Gyllenborg och hans vänner sagt, att deras vågsamma och intrigerande conjuncturs-politik var en fortsättning af den Görtziska.
Den var så – på ytan sedd: emellan dem och Görtz var likväl den grundskillnad, att de litade i det första rummet på conjuncturerna, i det andra på Frankrike, och blott i det tredje eller sista på sina egna krafter; då deremot han litade i tredje rummet på conjuncturerna, men i det andra på Carl XII, och i det första på sig sjelf.
Väl besveks äfven han af bländande förutsättningar; men mindre af dem, än af lyckan: ty de stödde sig, hos honom, på ett sannt medvetande af snille och mod; och han gjorde, ifrån sitt första uppträdande i Carls tjenst ända till sitt fängslande, allt, hvad snille och mod, under de mest förtviflade omständigheter, kunna göra.
I de slutföljder, på hvilka Hattarne byggt sina förhoppningar om det äfventyr, hvari de inledde sitt fädernesland, voro slutfelen alltför grofva, alltför solklart intygande sjelfva slutmakarnes politiska flärd, att kunna länge öfverskylas.
Äfven för mindre skarpsynta betraktare, än Dalin, stod den blottad.
Men Sverige hade nu råkat i en ställning, der det icke gick an att vara så framtalig, som förut.
Åtskilliga bland hans smärre poemer fördristade sig ändock, att låta förtrytelsen framgnistra.
Synnerligen må ett, som är författadt ”på Tacksägelse-dagen öfver freden med Ryssland”, heta hvad man plägar kalla ”ord och ingen visa”.
Men också ett annat, ehuru med öfverskrift ”till det täcka Könet”, förråder en djup harm; under fåfäng sträfvan att dölja den bakom en skämtsam vändning.
Der säges:
Begynn då Du, att verlden styra!
Ännu har ej vår mandoms yra
Med allting till förderfvet hinnt.
Nog ha vi hinnt vår makt förstöra,
Och dumma krig i otid föra,
Och pluttra bort vårt stora namn:
Men om man Dig nu herrska låter,
Snart skaffar du ett Finnland åter,
Och femton gånger Fredrikshamn.
Redan i en sällskapsvers på ”Tjugonde Dag Jul 1742” hade han yttrat:
Gud, låt Sveriges krigshär lära
Såleds köra Julen ut,
Att vår Frihet och vår Ära
Icke slutas må med Knut!
och ”till en ung Officerare, som 1743 tog tjenst vid ett Cavalleri-regemente”, gaf han den lyckönskan,
Om du mot fienden skall rycka,
Att det ej mer på Finska sker.
Särdeles utgöt han sig under året 1743 i polemiska ströverser – de flesta med öfverskrift ”Dröm” – om kriget, riksdagen, Dalkarls-upproret, och slutligen Thronföljar-valet, hvilket föreföll honom nesligt fjäskande och brådskadt57.
I allmänhet uttrycker sig, hvad som ligger till grund för dem alla, både kortast och fullständigast i dessa fyra rader:
Hvad stora ord hos oss nu vanka!
Det är vår tids, vårt rikes vinst.
I verket klen, men käck i tanka,
Är den, som dåger allraminst.
Vill man se utförligare framställdt, hvad han just det år, då hans skaldeverk öfver den idealiska Svenska Friheten utgafs, tänkte om den verkliga: läse man då hans allegoriska saga ”Ängen”, skrifven 1742 i gammaltoniga rimmade hexametrer.
Der berättas, hur en i frossa insjuknad Bondes fyrfaldiga boskap, Hästarne, Oxarne, Getterna och Svinen, oaktadt bondens visa förmaningar och sina edliga löften, under hans sjukdom gemensamt förhärja hans frodiga äng58, och sedan omkomma i elände.
Poemet börjar med en inledning, hvari Doctorer, Klerker och Krämare enhälligt lofprisa Friheten, men lika enhälligt nitälska mot ett hos somliga personer rådande otidigt Samvetes ”bitande dikter och arga satirer, som ej böra lidas i väl inrättade stater”.
Såsom en ny sådan förgriplig ”skildring af vår frihet” angifva de denna saga; hvilken i och med detsamma förtäljes.
Året derpå diktade han, i form af en ”Kämpe-visa”, en ny politisk allegori, som korteligen sammanfattar Sveriges öden från 1734 till 1743, och i sanning är en af hans lyckligaste.
Första strophen lyder:
Våra kämpar, de äro så väldig en tropp,
Som svärd kan bära vid sida;
Och, hvar gång solen i öster går opp,
Så få de ny lust till att strida.
Men hatten är krönt med lager, seger och ära.
Ordstäfvet förklarar sig tillräckligt.
Visan skildrar med ypperlig ironi, huru några storordiga riddersmän, efter långvarigt bång och bråk, taga ut Prinsessan Stolts Sigrid, emot hennes vilja, ur ett torn, försäkrande att hon der varit beröfvad sin frihet, samt bortföra henne onödigt i en mörk skog, der de säga sig skola försvara henne mot jättar, troll och dvärgar; men rymma sin kos vid en björnunges mummel, och qvarlemna den Sköna bland villdjuren; hvarefter de återvända till hofvet och skryta öfver sina dater.
Under det tillika ett par ståtliga friare komma med braskande åthäfvor och löften, anländer en tredje främmande riddare, på hvilken ingen hade tänkt, med Prinsessan vid handen; ty han hade mellertid, i all stillhet, begifvit sig till skogen och verkligen frälsat henne59.
All flärd i sociala förhållanden hänför oundvikligt till vingleri, och detta, slutligen, till det ömkligaste dagtingande med samvete och heder.
Vi begripa således rätt väl, att lika ärligt, som Dalin hyllat en skenbild af fosterländskt ridderliga tänkesätt, kunde han ock känna sig drifven till en förändrad synpunkt, då han såg vinglande åtgärder gifva fri luft åt det olycksaliga parti-split, som länge glödgat under askan, ofta uppflämtat, men nu hejdlöst uppblossade till full vådeld.
Han såg den alltförvirrande fart, hvarmed denna tillika framkokade en skändlig egennyttas gift, som alltmera kringsmög sig i bägge hufvud-partiernas ådror, till ungefär lika vanhedrande verkningar.
Mössa kunde han ej bli; men Hatt kunde han ej heller fortsätta att vara.
Hvad återstod?
Att skilja sig från dem båda.
Redan från begynnelsen en bland de Hattar, som voro mest royalistiskt sinnade, tillhörde han redan af theori den Hatt-fraction, ur hvilken det nya Thronföljar-hofvet erhöll sina första tillgifna och anhängare.
Hvad är då naturligare, än att han, efter den närmare bekantskapen med en godhjertad Prins och en snillrik Prinsessa, tjusad af hennes personlighet, vunnen af hennes ynnest, blef äfven hvad vi kunna kalla en praktisk royalist, på redligaste vis i verlden?
Han kom derföre nu att tillhöra dem, som utgjorde kärnan i det egentliga Hof-parti, hvilket hädanefter danade sig och föröfrigt än hos Hattarne, än hos Mössorna sökte förstärkning.
Det låg i den ursprungligen på aristokrati beräknade statsförfattningens egen beskaffenhet, att den skulle omsider, och omotligt, förvandla sig till ett slags demokrati; men det var just Hattarnes riksdags-taktik, som påskyndade att så skedde, och att den sålunda på sig sjelf narrade regerings-formen framfödde en af de lumpnaste ochlokratier, som någonsin tillvarit.
Ju tydligare denna utvecklade sig för Dalins syn, desto ifrigare blef han det Kongliga Husets vän och tjenare, desto lifligare deltog han i dess tycken och misstycken, dess (i allmänhet) rättmätiga förtörnelser, och visserligen äfven – icke sällan – dess oförsigtigheter.
Vi betvifla således allsicke, hvad Tessin bland annat förebrår honom, att han för utlänningar yttrade sig ofördelaktigt om svenska regeringssättet, och att han sökte öfvertyga Fransyske Ministern Havrincourt om Frankrikes vinst af en i Sverige mindre inskränkt Konungamakt.
Det sista bevisar endast, att han var mera bländad, än Fransmannen, af Drottningens egenskaper: ty det var just misstroendet till dem, som gjorde Franska regeringen tveksam att understödja de afsigter, hvilka den, längre fram, hos Gustaf III så villigt understödde.
Lätt är nu, att finna oundvikligheten af en förändring i det personliga förhållandet till Tessin.
Före Dalins inträde vid hofvet var detta förhållande mindre rubbadt genom de nyssförutgångna allmänna olyckorna, än mången torde förmoda.
Tessin hade så skickligt blandat sina kort, att öfver hans andel af skuldbördan låg en gynnsam skymning; ur hvilken han plötsligt, genom sitt åtagande af det unga Konungahusets ledning till visdom och sällhet, ånyo framblänkte såsom Sveriges lyckliggörare.
Äfven synas de ömsesidiga beröringar, som föranleddes af befattningarna såsom Guvernör och Informator, till en början varit endast behagliga.
Mycken likstämmighet röjer sig ock i bägges åtgärder vid Prinsens undervisning.
Methoden att bibringa honom vishet medelst lekar, sagor, skådespel, och så vidare, var dem gemensam.
Fablerna och barnsagorna voro i synnerhet
Dalins sak; hans uppfinning i sådana var outtömlig, och hans berättargåfva stor; dock gaf honom Tessin deri ej mycket efter.
Denne deremot, med anledning af Prinsens ”ogemena håg för Komedier”, uppfann helst små Lustspel och Proverber, i hvilka han äfven sjelf uppträdde på scenen såsom sin lärjunges motspelare; liksom han ej heller försmådde, då han plägade visa Prinsen ”kopparstick som föreställde hvarjehanda sysslor och handtverk”, att commentera dem ”med gester, härma läten och gny, sjunga skräddare-visor, med mera”60.
Hufvudsumman af sina Mentors-läror inklädde han dock i bref, dem han sedan, under titel af ”En Gammal Mans Bref till en Ung Prins”, samlade och utgaf61.
De beundrades af hans samtida, ägde sannolikt äfven Dalins bifall, och öfversattes på flera europeiska tungomål.
Men det följde af omständigheternas natur, att i samma mån, som Tessin fjermades från Drottningen, närmades henne Dalin; och således, för det första, i allt som angick Kronprinsens uppfostran.
Det var nu icke med Tessin, det var med Dalin allena, som hon derom talade; det var den sednare, som hon lät på morgonstunderna komma till sådana samtal i sitt kabinett; och Guvernören tyckte sig nu hos Informatorn förmärka det uppdrag, att aldrig lemna honom i enrum med Prinsen.
I sammanhang härmed skedde småningom, att statsmannen Tessin utplånade, ur Dalins tillgifvenhet, så väl författaren, som menniskan.
Dalin genomskådade nu, både med sina och sin Drottnings blickar, den vältalige Rådshöfdingen, som, bärande på tungan än Kunglighetens, än Folkväldets språk, men nyttjande bägge blott till medel, omsider gäckades af sin egen talekonst och öfverflygades af bägges verkliga innehåll.
Tessinska parad-väsendet hade en sida, der det var åtkomligt för den färdighet att förlöjliga, hvari Dalin var en – icke alltid om medlen och sättet nogräknad – mästare.
Troligtvis blef denna sida, der den catonske senatorn sjelfparodierade sig genom den augustiske hofmannen, icke sparad.
Kunde han förskaffa Dem, som genom Tessins öfriga sidor bringats till harm och tårar, åtminstone skrattets hämnd: så tyckte han sig förmodligen dermed göra långt mera godt, än ondt.
Dalin ägde i rikt mått löjets gåfva.
Han hade den likhet med Stjernhjelm, att i sin själ förena mycket allvar och mycket lättsinne; olikheten var, att hos Dalin flödade det sednare vida oftare öfver de tillbörliga gränsorna.
I samma stigande mån, som Hofvet fann sin belägenhet melancholisk, blef Dalins qvickhet fyndig på munterheter.
Han ansåg sig skyldig att för detta Hof bli allt i allo, sedan det, på sätt och vis, hade blifvit allt för honom.
Uppenbart synes, att de sednare åren af 1740:talet voro, i hvarje hänseende, hans lefnads afgörande vändpunkt.
Avazu-sällskapet hade då (såsom det tyckes) upplöst sig, änskönt han fortfor att till Grefven Piper, och kanske ännu mer till Grefvinnan, stå i en hjertlig förbindelse; Gyllenborg var afsomnad62; sin sista åminnelse-vers öfver Carl XII skref han 1748; efter Prins Gustafs födelse, som han helsade med lifligaste glädje, finner man honom lika oafbrutet tolka hoppets känslor som tillförne minnets, och blicka mot framtiden med utsigter, dem han alltsedan fästade vid det nya Konungahuset ensamt.
Bryggan mellan hans nutid och hans ungdom var upprifven.
Det är härvid liksom sinnbildligt, att under första året af hans vistelse vid Hofvet afbrann på Kungsholmen det Rålambska huset, med alla der qvarbefintliga concepterna till hans flesta ynglings-alster och deribland till hans tidigaste satiriska Avisor.
Men han såg sig ej vemodigt tillbaka: lusten, liksom nöden, delade han nu med de Kungliga samfäldt.
Han använde desto frikostigare sin tid på att för dem och sig sjelf bortleka dagens förargelser, ju bittrare man rönte, från Råd och Ständer, de oupphörligt ökade intrycken af snäfhet, hånfullhet, trätgirighet, ärelös falhet.
– Men dessa skämtets nöjen och hämnder kunde ej stängas inom konungaslotten.
De spriddes omkring i landet, ofta genom ryktets basun förstorade, genom afskrifternas tillägg och ändringar förvärrade: och härvid kunde ej uteblifva, att mycket, som egentligen icke var fiendtligt menadt, togs för otvetydiga yttringar af Hofvets polemiska och öfverhufvud vådliga sinnesstämning.
Så förhöll det sig med de så kallade ”Calott-predikningarna”, dem Dalin höll inför Drottningen och hennes förtrognaste sällskapskrets.
Det capucin-artade predikosättet hos mängden af den tidens presterskap, jemte åtskilliga andra dess svagheter, härmades der och parodierades, till sammansättning, maner, röst, åtbörder.
Preste-ståndet förtörnades lika genom de kringlöpande afskrifterna, som genom den jublande gamman, hvarmed originalerna hade afhörts.
Det lade bäggedera på hjertat såsom bevis på Hofvets gudlöshet, och begagnade det dråpliga tillfället vid riksdagen 1756, att öfver Drottningen uttömma sin vredes skålar.
Att den hos mången af desse Andlige var en välmenande ifver, bör ej dragas i tvifvelsmål.
Men det har i Sverige gifvits ett slag af prester och prelater, som under de olikaste förhållanden alltid varit sig förunderligen likt: ett slag, som alltid haft tillreds bibliska grunder, när det än (såsom i Carl XI:s tid) predikat Konungens envälde öfver undersåtarnes lif och egendom63, än (såsom i Fredriks tid) mutat Landsfaderns bifall till riksförderfliga planer genom beviljande af skörlefnad och tvegifte64, än (såsom i Adolf Fredriks tid) utropat för kätteri den tanke, att Ständer kunna fela65.
Sådane andans män klädde det ypperligt, att med hela salfvelsen af christlig nitälskan bestraffa Lovisa Ulrikas och Dalins fritänkerier.
Den sednares ovänner, och i allmänhet de strängare bland hans granskare, påstodo redan då, hvad de alltsedan påstått: att han från Nationens förnämsta snille omskapat sig till de Kungligas hofnarr.
Om så var, måste dock äfven bifogas, att han spelade rolen på de fordna hofnarrarnes vis; det vill säga: att han jemväl, under den gycklande utansidan, med ganska allvarsamma råd och dåd gick sina Principaler tillhanda.
När vid nyssnämnda riksdag åskviggen drabbade äfven honom; när han ställdes inför domstol, misstänkt för delaktighet i den genom Drottningens otålighet och Konungens obeslutsamhet förfelade anticipationen af statshvälfningen 1772: då inskränktes klagopunkterna ej blott dertill, att han hädat christna religionen och dess lärare; att han i en ny upplaga af ”Svenska Friheten” låtit Ulrika Eleonora kalla sin krona ”ärfd”, emot Censors och Cancelli- Collegii påminnelse; att han i ett Herdespel, för att fira Konungens återkomst från Finnland, infört ”fyra par herdar och herdinnor, som skulle spänna sig för en vagn och låta Herren sjelf köra”, – hvilket syntes ”innebära en ganska eftertänklig tillämpning på Rikets Ständer och deras frihet”; utan till allt detta kom det kanske värsta, att han befanns vara den hemlige författaren af ”de mångfaldiga dictamina till Rådsprotocollet, som Kongl.
Maj:t sedan sista riksdag ingifvit, alla stridande mot regeringssättets princip”.
Konungen hade nämligen under några år icke litet besvärat och förtretat
Rådet, genom en mängd ömsom mundtligen, ömsom skrifvelsevis meddelta anföranden, som gemensamt förrådde en varm känsla af Konungavärdighetens helgd och sjelfständighet.
Man afhörde, någon tid bortåt, med stigande förvåning den godsinte tyske furstens lika förträffliga, som förargliga svenska skrifprof.
Ändtligen upptäcktes, hvem det var, som hade tillåtit sig att sålunda, genom den fromme Konungen, gång efter gång läxa upp de myndiga Rådsherrarne; stundom i frågande vändningar, stundom i klagande och varnande, ofta i spetsiga, nästan alltid i sarkastiska.
Det var – Svenska Frihetens egen sångare; den fordom af Rikets Ständer så ståtligt till befordran och utmärkelse anbefallde, den likaledes af Råd och Ständer enkom till Sveriges Häfdatecknare utsedde – Argus!
Äfven vissa samtidiga yttranden från Konungen till Ständernes Deputerade, Talmän och Utskott voro så uppsatta, att deras härledning från samme författare icke fanns osannolik.
Att man deri ej misstog sig, eller att Dalin, en tid framåt, sålunda var Konungens röst till både Råd och Folk, synes jemväl af Tessins Memoirer66.
Han anklagades till lifvet.
Med nöd fick han behålla det; men skiljdes från sin lärareplats hos Kronprinsen, och förböds hårdeligen, att någonsin mer vid Hofvet visa sig.
Ständerna befallte honom till och med, att aldrig nalkas de ställen, hvarest någon af de Kongliga Personerne vistades.
Lovisa Ulrika, darrande af förbittring och ångest, måste låta det ske.
Till saken hör, att man hade kort förut, vid samma riksdag, förklarat sitt välbehag öfver den offentliga examen, som inför Ständerna vittsordat
Prinsens framsteg under Dalins handledning.
Dessa funnos då berömvärda; dock hade man ej kunnat undgå anmärka, att Prinsens kunskap om Sveriges regeringssätt ej vore nog ”speciell”; att han ”i sina berättelser ur Roms historia på ett nog eftertänkligt sätt föredragit Cäsar framför Pompejus”; och att han ej yttrat någon erkänsla för Tessin, men väl för den af Konungen, på egen hand, till Guvernör efter Tessin utnämnde Grefve Stromberg.
Denne (Runii lärjunge) blef – naturligtvis – nu afsatt, liksom Dalin; ehuru med ”tacksägelse för hans möda”.
Med detsamma, som till hans efterträdare förordnades Riksrådet C. F.
Scheffer, vardt ock befattningen att vara Kronprinsens lärare anförtrodd åt Mathematikern Klingenstjerna.
Med all aktning för mannens mathematik, betvifla vi, att Prinsen vann på bytet.
Tessin tyckes hyst samma tvifvel, och det under en tid, då han ingalunda var partisk för Dalin67.
Också berättar han sig hafva förklarat, ej blott vid riksdagen 1751, att Dalin icke borde skiljas från Prinsen; utan till och med vid sjelfva riksdagen 1756, att Dalin ”ej på något sätt vanskött dess dyra vård.”
Dalins sednare lefnadsålder.
Alla oväder hafva en öfvergång: och således äfven de politiska.
Stormen mot Dalin lugnades.
Till och med mot Hofvet blef oviljan mildrad; Nationen i allmänhet tyckte, att det herrskande partiet hade deri gått för långt; och härtill bidrog ej litet det snöpliga utförandet af det örlig, som detta parti hade företagit mot Drottningens Broder.
Ledarne voro redan 1759 blifna spakare; och till tecknen derpå må räknas, att Dalin då vardt ihågkommen med en förvandling från titulärt
Cancelli-Råd till verkligt eller tjenstgörande.
Mer och mer blåste upp en ny parti-vind.
Starka förkänningar spordes vid riksdagen 1760–62; de, som under sistförflutna åren styrt sin kosa med alla seglen hissade, sågos nu arbeta på att refva dem; – och Lovisa Ulrika återfick 1761 sin hofskalds umgänge.
Han hade mellertid, i sin förvisning, träget sysselsatt sig med sin Riks-Historia.
Sedan han 1751 blifvit adlad till von Dalin, och 1753 erhållit Cancelli-Råds-titeln, hade han 1755 blifvit utnämnd till Riks-Historiograph, efter Wilde, och dymedelst var fördjupandet i historiska värf, på samma gång, en ökad förpligtelse och en tröst mot lyckans vidrigheter.
Af de flera vänliga tillflyktsorter, som stodo honom öppna, begagnade han nu i synnerhet Engsö och Stenhammar.
”Man trodde sig likväl finna, att från denna tiden försvagades hans helsa och munterhet”.
Så förtäljer
Liljestråle: som tillägger, att han under ett anfall af melancholi, och befarande allt af parti-aggets fanatiska sinnesgäsning, ”samlade i flera stora paqueter sin Rese-Journal och alla sina anteckningar öfver mer och mindre bekanta tilldragelser i vårt Allmänna, alltifrån 1734 års riksdags början, samt förbrände dem.
Jag hörde honom ofta”, fortfar berättaren, ”detta sitt förhastande mycket ångra”.
Men den stora förlusten för eftertiden var gjord, och kunde genom ingen ånger ersättas.
Man skulle, när i sjelfva verket hans lynne alltid var mera böjdt för enslighet än för sällskap, näppligen förmoda, att han längtat till Hofvet återvända.
Men huru föga hans förhållande till detta hof var af vanlig art, må följande drag genast visa.
Samma dag, som Secreta Utskottets beslut var fattadt om upphäfvandet af hans förvisningsdom, hade Dalin, ännu derom okunnig, låtit ett par vänner öfvertala sig, att med dem göra en sommar-lustfärd till någon af kungsgårdarne utom hufvudstaden.
Men bäst som han inträdt i ett rum, der vännerne sade sig fogat anstalt om förfriskning, inträdde ock i samma rum helt oförtänkt – den Kungliga Familjen.
Dalin trodde sig böra skynda ut; men motades, i dörren, af Konungen och Drottningen med omfamningar och den nu af dem sjelfva framburna underrättelsen, att de gemensamma beherrskarne hade upphäft sitt förbud.
Den gladt förvånade
Skalden märkte nu äfven, att detta möte varit genom en nådig vink till de nyssbemälta vännerna förberedt.
Väl qvarblef
Klingenstjerna i befattningen af Kronprinsens lärare; men platsen af Föräldrarnas sällskapsvän fick Dalin oqvald igentaga.
Det medgafs dem, att strax upphöja honom till Riddare af Nordstjerne-orden – en i den tiden stor utmärkelse! – och slutligen, ett par år derefter, till Hof-Canceller.
Å sin sida tyckes Dalin, alltifrån 1756 eller under sina sista lefnadsår, ha rentaf gifvit dagens Politik på båten.