Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Apparaten till nedsmältande af det silfver vi äga i piastrar och gamla specieriksdalrar, skulle kosta mångfaldiga gånger det värde af guld, som finnes i den lilla post af sådane myntpiecer, som vi numera äga; men detta hindrar alldeles icke, att det qvantum guld, som i dessa myntsorter finnes, är tillräckligt stort, för att mycket väl löna mödan af desammas exporterande dit, der förr omförmälda apparater finnas i ordning.
Jag tror det rättaste vara, i händelse man vill afyttra dessa gamla specier, att nedsmälta dem i plantsar och sedermera försälja desamma på utrikes ort, der skedning kan verkställas och guldet godtgöras.
Det stycke af Bancofullm:s berättelse, som nyss upplästes, har, likasom berättelsen på det hela, blifvit af Gr.
Horn underskrifven, utan någon reservation.
Jag hade följaktligen förstått honom så, som hade han gillat den berättelse han undertecknat.
Nu deremot har Grefven yttrat motsatsen ; jag vet således icke bestämdt hvad han menar.
Han påstår, att den guldhalt, som finnes i de gamla piastrarne och specieriksdalrarne, är stor nog för att medgifva deras utförsel, utan skada för Banken.
Det förundrar mig då, att han icke tillstyrkt denna åtgärd, först hos Fullmäktige och sedan hos BancoUtsk., dä Banken kunnat draga nytta deraf.
Men öfrige
Fullmäktige hafva härom haft alldeles motsatta begrepp, åtminstone såvida deras underskrifter utan reservationer uttrycka deras mening.
Under sådana förhållanden kan jag icke tillstyrka R. o. Ad. att afslå detta betänk.; ty hvad skulle följden blifva, derest öfrige Fullmäktige hade haft rätt emot Gr. Horn ?
Jo, att ifrågavar. specier skulle utvexlas emot sedlar, och Banken på en hvar förlora 1£ sk.
Banken kan icke nedsmälta och ompregla dem, emedan det är för dyrt; de kunna icke utföras, emedan omkostnaderne blefve så 432 Den 10 December. dryga, att Banken komme att derpå förlora.
Finge man nu icke eller sälja dem, så blefve de för Banken af ingen nytta, emedan de då ej kunde på något sätt för Banken användas.
Grefven har påstått, att deras goda halt medgåfve deras utförande.
Huru rimmar sig detta med den åtgärd, som Gr.
Horn sjelf tillstyrkt?
Här är fråga blott om 1^ sk. på hvarje specie, detta anser Grefven vara tillräckligt; och likväl har han tillstyrkt Fullmäktige att betala 21; sk. för hvarje specie af det silfver, som vederbör, handelshus till Banken levererat.
Endera delen måtte vara ett miss tag; hvadan jag ånyo tillstyrker R. o. Ad. att bifalla betänk.
Det är möjligt att min dåliga hörsel har kommit mig att missförstå Hr von Hartmansdorff, men efter min uppfattning af hans ord, skulle jag hafva felat deruti, att jag underskrifvit Fullmäktiges berättelse och nu afstyrker hvad BancoUtsk. tillstyrkt, att nemi. försälja de gamla specieriksdalrarne.
Det är sant, att jag underskrifvit Fullmäktiges berättelse, men det är också sant, att jag motsatt mig det förhållande, som Hr von Hartmansdorff ansett vara det rätta, nemi. att försälja dem inom landet.
Vöre det fråga om att försälja dem utom landet, skulle jag detta så mycket hellre tillstyrka, som det varit min åsigt, att man borde söka att försälja hela det guldhaltiga silfverförråd, som Banken äger, emedan jag anser detsamma vara för Banken obrukbart till myntning.
Jag har trott, att man möj ligen skulle kunna utbyta detta guldhaltiga silfver, som finnes af panter och gamla speciel’, mot finsilfver, hvarigenom Banken sjelf kunde få komma i åtnjutande af det exportprtemium, hvarom jag nyss nämnde.
Den farhåga, som den siste talaren yttrat för dessa speeiers spridande inom landet, kan jag ej begripa.
Det vore verkligen en curieus speculation att i Banken uttaga en specie för 129 sk., för hvilken man ögonblicket derefter ingenstädes fick mera tillbaka än 128 sk.
Jag förmodar, att hvar och en, som behöfver silfver (till inrikes liqvider), hellre löser sig till specier för 128 än 129, när de sedan i handel och vandel gälla lika mycket.
Hvad den värde talarens förslag vidkommer, alt hellre smälta ner detta mynt i plantsar, än alt utföra dem sådana de äro, kan jag ej eller inse riktigheten deraf; ty ulländningen beräknar endast vigten, och det är honom för öfrigt alldeles likgilltigt hvad form metallen i öfrigt må äga.
Efter den siste talarens yttrande, skulle den sats kunna försvaras, att det vore nyttigt alt äga ett öfverhaltigt mynt; men då blir följden också ovillkorligen den, alt detsamma vandrar ur landet, och till förekommande deraf är det, som jag ej vill tillstyrka Utsk:s förslag.
Om ett öfverhaltigt mynt åsättes en högre curs, eller växlingspris, än det öfriga, så är jemnvigten återställd.
Här är också föreslaget en shillings skillnad på hvarje specie och det - Den lfi December.
433 detta torde vara ett tillräckligt svar på hvad den siste värde talaren yttrat.
Denna öfverläggning synes mig i det hela besynnerlig nog: den innefattar helt enkelt önskan, att Fallmäktige skola bemyndigas att blifva köpmän i afseende på de gamla specieriksdalrar och de i Banken befintlige främmande myntsorters försäljning, under det de enligt lagen helt simpelt hafva att tillse invexliugen af sedlar.
Här skola de uppträda sora köpmän, och Utsk. vill, att Bankens pricipaler skola bestämma priset på den vara, som skall säljas.
Den som har silfver att sälja och är köpman, vet alt göra det der det gäller mest; han får dä derföre dess högsta handelsvärde, men han bestämmer intet pris i förväg.
Här vill man bestämma ett pris af 129 sk. pr r:dr silfver af den gamla pregeln.
Om jag går till Möllenborg här borta vid Drottninggatan, och frågar honom hvad han vill gifva för stycket af dessa riksdalrar, får jag till svar 130 sk. och något deröfver, men jag vet ej, om icke Hr Möllenborg derpå kan ändå vinna ganska betydligt.
Jag är ej nog köpman, för att kunna bestämma detta; dertill fordras rådrum och tid, dertill fordras alt stå i correspondance med personer, som deltaga i den stora verldsmarknaden, för att veta hvad varan der gäller.
Fullmäktiges pligt är att vaka öfver utvexlingen af Svenskt silfvermynt mot sedlar efter myntbestämningslagen, icke att vara köpmän.
Om man vill hålla sig till det enkla af denna sak, så undgår man det bryderi, hvaruti Frih.
Cederström synes hafva stannat.
Frågan är helt enkel den: hvad skall Banken göra med mynt, som icke är utpregladt efter nu gällande 1830 års myntfot och sorn är öfverhaitigt i förhållande till de specier, som efter nämnde tid utpréglats?
Om Banken vill utföra det, sä kostar transporten mer än öfverhallen är värd; om Banken vill nedsmälta och ompregla det, sä blir kostnaden större än öfverhallen.
På begge dessa åtgärder är således förlust att göra.
Vill dä
Banken pä något sätt begagna den tillgång hon i detta öfverhaltiga myntslag äger; så mäste hon sälja till det värde, som dessa specier verkeligen häfver, eller minst 129 sk.
Aro de värde till och med 130 sk., sä är det Fullmäktiges sak att skaffa Banken detta högre belopp.
Utsk:s förslag innehåller i alla fall intet annat, än att dessa specier ej må säljas under 129 sk.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, hemställde Hr Frih. o.
Ordföranden, om R. o. Ad. bifölle Utsk:s hemställan i denna §.
Hr Frih. o. Ordföranden förklarade, det han trott sig finna, att propos. blifvit med öfvervägande ja besvarad.
Till den ledamot, sorn 5 H. 55 434 Den 16 December. begärde votering, får jag vördsamt hemställa, huruvida han ej derifrån skulle behaga att afstå, enär pä R. o. Ad:s bord för närvar, hvilar en fråga, af ungefär dylikt innehåll med denna, vid hvars afgörande det kommer att stå den värde ledamoten öppet att fä afgjordt, huruvida Banken skall invexla sina sedlar mot annan valuta än Svenska speeiemynt. 1 BancoUtsk:s s. k. stora financebetänk. är nemi. den ändring i Bancolagen föreslagen, att Banken skall utvexla sedlar, antingen mot Svenskt species efter 1830 års myntfot, eller också mot silfverplantsar eller utländskt silfvormynt.
Dä den frågan till afgörande förekommer, står det som sagdt är Frih. öppet att fä denna sak än ytterligare discuterad och omvoterad; men att nu uppehålla tiden dermed i förväg, anser jag vara ändamålslöst.
Det kunde visserligen vara öfverflödigt alt besvara den siste talarens hemställan till mig, att bifalla detta BancoUlsk:s förslag, hvarigenom Fullmäktige skulle tillstädjas att fä invexla sina sedlar mot gammalt silfvermynt efter 129 sk. pr r:dr silfver; men jag vill dock förklara, att sedan det vore elt fastum, att en dylik oriktighet en gång bifallits, sä vore det ock att gifva pä band, att en ny oriktighet skulle fä begås, och hvilket jag efter förmåga skall försöka att motsätta mig.
Ur Frih. och Ordföranden yttrade, att sedan votering blifvit begärd, R. o. Ad. torde finna, att den nu borde företagas, samt framställde derjemte följande förslag till voler.propos.: ”Den som bifaller BancoUtsk:s hemställan i 12 § af dess utlät.
N:o 27, voterar ja; den det ej vill, voterar nej; vinner nej, afslär R. o Ad. förenämnde hemställan.” Denna voter.propos. godkändes och, sedan densamma blifvit skriftligen uppsatt, uppläst lill justering, samt anslagen, företogs voteringen, vid hvars slut rösterne befunnos hafva utfallit, som följer:
Nej - 8. § 13.
Ansågs ej erfordra annan åtgärd än att läggas till handlingarne. §§ 14 och 15.
Hvad Utsk. i dessa §§ tillstyrkt och hemstäldt, bl ef af R. o. Ad. bifallet. § 16.
Ansågs ej erfordra annan åtgärd än att läggas till handlingarne. §§ 17, 18, 19, 20, 21 och 22. R. o. Ad. biföll hvad
Utsk. i dessa §§ hemställt och yttrat. § 23.
Under åberopande af hvad jag i min, detta betänk, åtföljande reservation särskildt och utförligare yttrat, Den 1&
435 tager jag mig friheten fästa uppmärksamheten på det oblida och, efter min tanka, orättvisa i den beskyllning, för hvilken Bancodisconldireclionen här blifvit blottställd af Utsk:s pluralitet.
Det beter nemi. att Utsk. anser sig dock, med stöd af den allmänt kända lättheten för, nära nog, hvilken suni helst att erhålla discoutlån etc.
Detta uttryck innebär, efter mitt förmenande, en högst orättvis beskyllning mot den nitiska Discontdirectionen, som
Utsk. likväl bar att tacka för den noggrannaste förvaltning af ett till sina principer och sina grundvalar i sjelfva verket felaktigt embetsverk.
Hade Utsk. velat uttala sin öfvertygelse om inrättningens felaktighet, så borde Utsk., med fästadt afseende på den allmänt erkända förljenslen hos dess nuvar. förvaltning, i synnerhet bos de 2me permanenta Cheferne för Direclionen, hafva med behörig noggrannhet och samvetsgrannhet skilt mellan embetsverket och de förvaltande embetsmänuen.
Utsk. bar brutit stafven öfver Disconlinrättningen, och jag delar denna åsigt; men helt annat är, att bedomina ett embetsverk, och annat att ogilla och klandra dess förvaltning.
Det är en känd sak, att lika felaktig som
Discouten är till sin grund, lika nitiskt liar den blifvit förvaltad, och som ett factum derpå, later del sig med siffror bevisa, att Banken till godo bekommit 5 proc. på hvarenda skilling, som varit i Discontdireclionens hand.
Detta mätte vara det säkraste beviset, att Disconten varit väl och skickligt förvaltad.
Det är dä hardt för redan ålderslegna tjenstemän, som nedlagt sin omtanka och sina krafter på eli verk, der de af Ständerne varit tillsatte, alt pä detta sätt finna sig bedömde inför sina högsta principaler, B.
Jag skulle alltså tilslyrka, att B. o. Ad. ville ogilla detta förfarande, och anhåller om Frilus och Ordförandes propos derå.
Jag har deltagit i arbetet på den afdelning af BancoUtsk., som behandlat detta ämne, och tror, att ingenting farligt är sagdt, och att man ej tillåtit sig några personliga uttryck, hvarken om den ena eller andra.
Men man ser dock, att icke sä obetydliga summor gäll för Banken förlorade, oell vid skedd jemförelse har befunnits, att dessa summor utgjort vid Malmö lånecontor f proc. af ulläningsfonden, vid Götheborgs af 3 i proc. och vid Stockholms af (> ^ proc.
Derpå har Utsk. ansett sig böra fästa uppmärksamheten, till den verkan, som deraf kan åstadkommas, utan alt i öfrigt tillåta sig något klander mot någon eller några vissa personer.
Della är ett dechargebetänk.
Utsk. bar uttalat sin åsigt och ingenting vidare; hvarföre jag tror i nr genting vidare är alt åtgöra, än att bifalla betänk.; ty en äterremiss kan ej tjena lill något, då Utsk. troligen skulle vidblifva sin redan yttrade mening.
Lika med den siste talaren kan jag ej finna, att detta Utsk:s utlåt, innefattar en sådan personlig syftning, som Hr Bråkenhjelm synes hafva förmenat.
Jag tror Utsk:s mening hafva varit, att här uttrycka sitt klander öfver discontsrörelsens bedrifvande i allmänhet, icke öfver directeurernes förhållande, hvilket ock bevises af ordalagen i delta utlåt., dä det heter, att m
Utsk. önskar, att discontrörelsens bedrifvande mätte ordnas på eli sätt, att utlåniugarne derifrån medföra åsyftad nytta, oell icke blifva hjelpmedel för vinglaren.
Detta måtte icke innebära något bestämdt klander mot den nuvar. discontstyrelsen.
För min del tror jag icke eller, att något skäl till missbelåtenhet med denna styrelse förefinnes, men deremot destomera skäl att uttala klander öfver sjelfva discontinrättningen, hvilken Utsk. ansett böra ordnas på ett annat sätt.
Hr von Gerdten, Gust. Mauritz:
Jag är helt och hållet förekommen af de begge siste talarne och har ingenting att tillägga, utan jag afstår.
Under åberopande af de motiver, som Hr Bråkenhjelm nyss anfört, äfvensom de flere reservationer i samma anda, som i afseende å denna punkt blifvit anmälda, tillåter jag mig att biträda llr Bråkenhjelms mening.
Beträffande förlusten på denna lånerörelse ber jag att fä fästa uppmärksamheten på, att capitalel varit hela 6 millioner, som utaf en af reservalionerne upplyses, och icke hvad Stockholm angår, på 5 millioner, hvadan procenten icke blir sä stor, som om den belöpte sig på sistnämnde summa, hvarförutan denna förlust tillkommit under loppet af 27 år, men vid lånecontoren i Malmö och Götheborg alltsedan 1823.
Detta är icke i betänk, omtaladt, och således har man verkligen gjort en ganska orättvis beskyllning mot Discontdirectionen, enär man upptagit procenten efter en mindre summa, än som verkligen varit ute i rörelsen, och en mera utsträckt lånerörelse mot den, med hvilken map anställt jemförelse.
Vidare bör man ihågkomma, att det är lättare för länerörelserne i landsorlerne att känna de personer, som anmäla sig till erhållande af län, än för
Direetionen i Stockholm, som får ansökningar derom från ett mångdubbelt större antal personer.
Det är ej nog med den del af Utsk:s utlåt., som Hr Bråkenhjelm uppläste, ty det heter vidare, att Utsk. anser, att discontrörelsen i ej obetydlig män vore ett hjelpmedel för vinglaren ali underhålla och fortsätta sin rörelse, till slutlig skada för såväl Banken, som enskilda medborgare.
Detta uttryck anser jag ej vara väl valdt, i synnerhet som det innebär en särande beskyllning, som skulle directionen hafva hjelpt vinglare framför ordentlige affärsmän.
Jag tror ej, alt R. o. Ad. skulle handla med den grannlagenhet, sorn man är van ali här påräkna, om R. o. Ad. skulle vilja gifva vederbörande en så skarp admonition, som här föreslås.
Då jag i en så högst ringa grad deltagit i Discontdireclionens göromål, torde R. o.
Ad. ursäkta om jag vid detta tillfälle söker att i min mån försvara denna
Direction för de beskyllningar, som icke otydligt äro nedlagde i Utsk:s betänk.
En talare före mig har redan ådagalagt huru illa man beräknat tiden för fondernes användande i lånerörelsen, och huru oriktig jemförelsen är emellan utsträckningen i Directiouens i Stockholm och Direclionernes i lånecontoren i Malmö och Götheborg verkningskrets.
Man har, efter hvad jag tycker fnig bestämdt finna, i det - Den 10 December.
437 ta betänk, velat nedlägga ett underkännande af sjelfva rörelsens bedrifvande i sin helhet, och icke tillräckligt besinnat hvilka ordalag, som dervid blifvit nyttjade, och derigenom, kanske mot egen vilja, kommit att såra personlighéter, när man velat ogilla saken.
Jag kan ej neka, att det finnes en viss motsägelse i BancoUtskis förfarande, då detta Utsk. vid ett annat tillfälle tillstyrkt, att en sådan discontrörelse måtte fortfara under samma villkor, fast af en annan styrelse bedrifvas, men nu fäster sig uteslutande vid sjelfva förvaltningen tills dato.
Det är utaf en bland reser vanterna tillfyllest upplyst huru orätt man har i det uttrycket, att discontlån beviljats sä fort de blifvit sökta.
Det kan äfven ådagaläggas, att understundom halfva antalet af låneansökningar blifvit afslagna, och öfver hufvud taget kan man beräkna, att närmast tredjedelen af sökande vägras lån.
St:s egen organisation af denna lånerörelse, som bestämmer densamma till en undsättningsanstalt, då det nemi. är hvar och ens rättighet att erhålla län, om säkerhet presteras.
Och denna säkerhet, huru skall den oftast pröfvas?
Jo, på det sättet, att vederhäftighetsbeviset antages eller förkastas, och i förra fallet har den lånesökande, enligt lag, en honom medgifven rättighet att erhålla lån i mån af tillgångar.
Under sädane förhållanden, och dä i af lånesökande förvägras lån, torde R. o. Ad. finnå det vara obehörigt att säga, alt nästan alla erhålla lån, som sådana söka.
Det är detta klander, som jag tager mig friheten ogilla.
Som jag en kort tid deltagit i Directionens göromål, och följaktligen varit nödsakad att, som mera främmande för dessa förhandlingar, följa andras omdömen, eller de mera erfarnes, vill jag gerna uppbära det klander, som kan belöpa sig pä min lott; men jag har dock ansett mig böra taga i försvar de tjenstemän, hvilkas nit och samvetsgrannhet jag noga känner.
Jag erkänner svårigheten för en auctoritet att yttra sig öfver den andras tillgöranden.
Man har olika åsigter, olika intressen.
Men jag vädjar till Ståndet, huruvida i detta betänk, finnes något personligt anfall.
Man gör sina reflexioner, sina jemförelse!', man betraktar olika tider och kommer till olika resullaler och man framställer i anledn. deraf sina tankar, det är alltihop.
En återremiss för att häruti få förändring, tror jag ej skulle tjena till något.
Jag kan ej finna, att något farligt blifvit sagdt, och yrkar bifall till hvad Utsk. yttradt, hvilket icke är annat än en önskan, att lånerörelsen mätte för framtiden bättre ordnas.
Jag har icke yrkat återremiss, som en värd talare synes hafva förmenat, utan begärt, att
Ståndet ville ogilla det omdöme, som Utsk. uttalat öfver Discontens förvaltning; fortfarande i detta mitt vördsamma yrkande.
Om Utsk., i följd af den granskning, som blifvit anställd med
Discontverkets räkenskaper, kunnat finna anledn. till den hemställan, som i denna nu .förevar. § igen - 438 Den 16 December. finnes, alt nemi. discontlånerörelsen måtte för framliden bättre ordnas än hittills; så hade jag deremot önskat, att Utsk. icke som skäl för denna framställning anfört de motiver, som i samma § förefinnas.
Jag tror det nemi. vara icke allenast mindre grannlaga, utan till och med innefatta en orättvisa, då man säger det vara allmänt kändt, att nära nog hvilken som helst kan erhålla lån.
Om Utsk. innan det nedskref detta omdöme, haft den försigtigheten att granska de listor, som blifvit upprättade vid pröfningen af låneansökningarne; sä skulle Utsk. hafva funnit, att långt ifrån att lätthet förefinnes, tvertom ganska stora svårigheter för låns beviljande möta, ty dessa listor utvisa, att vanligen | af ansökningarne afslås.
Utsk. synes mig äfven hafva bort ihågkomma, att om förlusterna inom den härstädes varande afdelningen af
Discontverket är större än inom Malmö och Götheborgs lånecontor, sä har denna afdelning att göra med icke mindre än 18 län, Stockholms stad inberäknad, hvilkas innevånare äro berättigade att hos densamma erhålla lån.
Denna vidsträckta yta, från hvilken länesökande sig anmäla, måste hafva till följd omöjligheten för ifrägavar. afdelnings
Direction att kunna äga den personella kännedom om de sökandes soliditet, som Directme i Malmö och Götheborg kunna sig förvärfva.
Hade Utsk. utgått från denna synpunkt, hade dess omdöme öfver
Directionens förvaltning utfallit helt annorlunda; och jag kan derföre ej annat än med Hr Bråkenhjelm förena mig derom, att de moliver, som legat till grund för Utsk:s hemställan, mätte af R. o. Ad. ogillas, såsom innefattande en anklagelse, om än indirect, mot en styrelse, som snarare gjort sig förtjent af Ständernes erkänsla och förtroende.
Det har icke eller varit min afsigt alt få återreraiss på denna § beviljad; jag har blott velat medverka dertill, att R. o.
Ad. skulle bestrida det ogillande omdöme, som BancoUtsk. uttalat.
För att nu modifiera äfven den meningen, vågar jag hemställa, det R. o. Ad. ville besluta, att R. o. Ad. icke godkänner detta ogillande, men låter för öfrigt vid saken bero.
Min granne här har yrkat, att motiverna till Ulsk:s yttrande skulle ogillas.
Sådant skulle jag tro icke låter sig göra, dä dessa motiver grunda sig pä sifferberäkningar (om än möjligen mer eller mindre riktiga genom den olika uppställning, sorn af dessa kunna göras) och räkenskaper.
För min del kan jag åtminstone icke gä in derpå.
Jag har ej redigerat denna punkt, utan det har en annan ledamot gjort, som jag med ledsnad finner icke nu vara här tillstädes, och som, säkert bättre än jag, skulle kunna försvara denna framställning; men jag kan ändå ej tro det vara möjligt, att Ståndet skulle vilja göra ett Utsk. en sådan dementi, som att ogilla ett utlåt, i en fråga, der man handlat efter bästa öfvertygelse.
Jag skall icke besvära med något vidare yttrande i denna fråga, inskränkande mig lill begäran om propos. till bifall ä Ulsk:s förslag.
Den 10 Deccm b er.
439 Hr Bråkenhjelm:
Till den siste talaren får jag ställa den fråga, huruvida hans mening är, att Utsk:s s. k. motiver skola gillas, emedan de äro grundade på sifferberäkningar, dem han sjelf här till prot. medgifvit möjligen kunna vara oriktiga.
Detta måtte väl icke kunna vara hans mening; men jag förstår icke eller meningen med hans yrkande.
Det är egentligen slutmeningen af Utskts utlåt, som börjas med orden: ”Men Utsk. anser sig dock” etc., som bör ogillas.
.lag anser delta utlät, obehörigt, dä Utsk. nyss förut erkänt, att disconllånerörelsen måste medföra svårigheter för Directionen, vid pröfning af de länesökandes vederhäftighet, och sålunda medgifvit, att misstag kunna äga rum.
Jag anhåller om propos. till ogillande af denna mening och att i öfrigt § mä läggas till handlingarne.
Ofverläggningen förklarades härmed vara fulländad, hvarefter Hr Frih. o.
Ordföranden hemställde, om R. o. Ad. godkände Ulsk:s yttrande i denna §.
Denna propos. besvarades med ja och nej, i anledn. hvaraf Hr Frih. o. Ordföranden yttrade, att R. o. Ad. torde finna lämpligt att propos. nu blefve framställd å Frih.
Jag ville hemställa till Frih.
Raab, om han ej ville göra den förändring i sitt nyss gjorda förslag, att R. o. Ad. icke antager det i denna punkt uttalade omdöme, så vidt det kan innefatta kiander af Bancodiscontstyrelsens förvaltning.
Hvad Utsk. yttrat, kan möjligen tydas som ett klander öfver denna förvaltning — det vill jag ej bestrida; men sådan har ej Utsk:s afsigt varit, utan i stället ett klander mot sjelfva inrättningen.
Ordföranden yttrade, att om han riktigt uppfattat Frih.
Raabs förslag, hade det innehållit, att R. o. Ad., utan att biträda Utsk:s ogillande omdöme öfver Bancodiscontens förvaltning, likväl skulle låta dervid bero.
I händelse den af Hr Frih. o. Ordföranden framställda propos. godkännes af Ståndet, har jag ingenting att anföra; min afsigt var alt göra en anmärkn. vid Hr Mannerskantz^ hemställan till Frih. Raab, hvilken hemställan jag för min del ämnat bestrida.
Jag får till Hr Mannerskantz hemställa, huruvida han icke finner meningen med mitt förslag vara enahanda med det, som Hr Mannerskantz sjelf föreslagit, dä han föreslår, att R. o. Ad. skulle ogilla BancoUtsk:s utlåt., så vidt det hade afseende på förvaltningen, och jag föreslagit, att R. o. Ad. icke måtte biträda det ogillande omdöme, sorn'Utsk. uttalat öfver Bancodiscontens förvaltning.
Saken blir densamma.
Jag tror, att vi här råka hvarandra så nära, att någon tvist oss emellan ej bör uppstå.
Jag hemställer, om det ej vore bättre, att, i st. f. alt sluta meningen med orden ”låta dervid bero,” säga, alt denna del af betänk, lägges till handlingarne. 440 Den 10 December.