Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bland dem, som vid denna märkliga riksdag för första gången beträdde den politiska vädjobanan, voro ock de två kamraterna från Marieberg, grefve Henning Hamil-ton och Johan August Gripenstedt, den förre i sitt tjugu-sjette och den senare i sitt tjugusjunde år, båda sedermera tillhörande våra tvifvelsutan främste statsmän, en tid ock kamrater i konungens råd, men af olika tankar och böjelser redan långt derförut på olika vägar förde och till sist två väldiga antagonister, hvilka med hela sin förmåga och sina öfverlägsna egenskaper bekämpade hvarandra.
Redan vid den första riksdag, han bevistade, utsågs den tjugusexårige grefven till ordförande i riddarhusutskottet och sedermera till samma post i bevillningsutskottet.
Då grefve Gustaf Adolf Sparre den 10 April 1847 utnämndes till justitiestatsminister, blef den då tretiotvå-årige Henning Hamilton landtmarskalk, ett förtroendeuppdrag vid så ungaar, hvilket väl visade, i Nhvilken ynnest den unge grefven stod hos konung Oscar I.
Detta ärofulla uppdrag förnyades vid de två påföljande riksdagarna, och att detta skett till rikets första stånds fulla belåtenhet framgår af två utmärkelser, som det egnade honom.
Den ena bestod deri, att vid 1853 — 54 årens riksdag ridderskapet och adeln slog en medalj öfver sin landtmarskalk, bärande å ena sidan Hamiltons bröstbild och namn samt å den andra inom en eklöfskrans » Fosterländsk, upplyst, sjelfständig »; och i af-skämingen: » Af Ridderskapet och Adeln till dess landtmarskalk vic \ riksdagen 1853 — 1854 ».
Den andra ärebe-tygelsen, som ridderskapet och adeln visade honom såsom landtmarskalk, egde rum vid 1856 — 1858 årens riksdag.
Flere förnyade sjukdomsfall föranledde Hamilton att begära af-sked från sitt uppdrag.
Då föreslog på riddarhuset den 5 december 1857 general Lefrén, att adeln skulle, såsom en gärd af tacksamt erkännande för det oförtröttade nit, hvarmed denne landtmarskalk både under denna och föregående riksdagar till konungens och ståndets fulla belåtenhet ledt ståndets öfverläggningar, genom deputation anhålla hos K.
M., att sjukdomen icke måtte anses för honom utgöra hinder att efter sitt tillfrisknande återtaga ledningen af öfverläggningen, hvilket ståndet enhälligt biföll.
Redan påföljande dag kunde grefve C.
G. Löwenhjelm, deputa-tionens ordförande, i plenum anmäla, att regenten till dem yttrat sitt välbehag öfver adelns tillgifvenhet för sin landtmarskalk och lofvat att taga frågan om dennes afsked och deputationens ärende gemensamt i öfvervägande.
Efter någon tids förlopp kunde också grefve Hamilton åter inträda i utöfningen af sin befattning och gjorde det med ett helsningstal, hvilket besvarades af friherre Akerhjelm, som under hans frånvaro fört klubban.
Dessa två drag visa, hvilket förtroende Hamilton åtnjöt hos sitt stånd, öch att detta icke var bortblåst med representationsreformensgenomförande, visades deraf, att han vid 1869 och 1872 års adelsmöten valdes till ordförande.
Om Hamilton stod högt i konung Oscars ynnest, så gjorde han det icke mindre hos hans efterträdare, hvars guvernör han varit och hvars förtrogne han var, kanske i än högre mån.
Under konung Oscars sista sjukdom och sedan han nedlagt utöfningen af sitt höga kall för att aldrig mer återtaga densamma, var regeringen öfver-lemnad åt » kronprinsen-regenten^ hvilken önskade en mer genomgripande förändring i konseljen, hvilket för öfrigt äfven af omständigheternas makt påkallades.
Han rådgjorde sig i denna vigtiga angelägenhet med Henning Hamilton, och resultatet blef » den bästa bland ministcrer »; och i hvilken statsministerposterna ^bekläddes af friherrame De Geer och Manderström.
I detta kabinett ingick Hamilton först såsom konsultativt statsråd och sedermera såsom ecklesiastikminister.
Det var verkligen en ödets .ironi, att just han skulle vara, den, på hvars tillskyndelse denna reformministér kom till stånd och hvars farligaste motståndare Hamilton sedan på alla dess stora verksamhetsområden blef.
Sämjan varade också i&lt; ?ke länge, ty redan i860 afgick han ur konseljen, såsom det hette, på grund af » vacklande helsa », men det lär väl icke kunna finnas något tvifvel derom, att helt andra och djupare politiska bevekelsegrunder förorsakade schismen, ehuru de aldrig blifvit offentligen kända.
Det kan ock förvåna många, att den man, till hvilken regenten vände sig för att fa råd vid konseljens bildande, och hvilken sjelf ingick uti densamma, icke också der kom att intaga främsta platsen utan nöjde sig med en underordnad.
Man får då icke glömma, att första platsen i konungens råd då innehades af justitieministern samt att således denna post endast af en jurist kunde innehafvas, och som inte Hamilton var det, kunde han ej öfvertaga justitiestatsministersembetet.
Hade ej detta varit förhållandet, så skulle onekligen II.
blifvitkonseljens främste man, likasom han var dess ledande själ, till dess att andra strömningar fingo öfverhand.
Att det icke var helsoskäl, som föranledde Hamiltons afgång ur konseljen, framgår helt tydligt deraf, att han redan året derpå öfvertog befattningen såsom svensk-norsk minister i Köpenhamn, en befattning, som vid den tiden väl mer än någon annan kräfde en * mans hela både fysiska och andliga krafter i fullt behåll.
Jag har på annat ställe såsom en allmän karaktäristik öfver Hamilton yttrat, att man trots hans stora kapacitet &gt;icke desto mindre stannar i ganska stor förlägenhet for svar å spörsmålet, om hvilka de stora frågor äro, hvilkas lösning utgör resultatet af hans långa, ytterst verksamma och lysande politiska bana.
De positiva resultaten äro hvarken stora eller många.
Och dock äro de fa, hvilkas krafter så tagits i anspråk för allmänna värf som hans, men några större, af denna verksamhet härflytande följder, hvilka kunna motsvara det omfattande och rastlösa arbetet *
samt den eminenta förmågan, skall man förgäfves söka; ingen storärtad effekt, som i historien kan skaffa sig ett varaktigt namn, knyter sig vid grefve Hamiltons namn såsom vid friherre De Geers, frih.
Gripenstedts m.
fl., fastän han i begåfning och skicklighet ingalunda står efter dem och fastän tillfällen till stora handlingar i lika rikt mått stått honom öppna som för dem.
Orsaken dertill är den, att han i allmänhet, särskildt under det sista årtiondet, spelat endast en negativt-kritisk roll, som icke varit skapande.
Vid dessa ord, som jag yttrade i de » Politiska silhuetterna », medan grefve Hamilton ännu stod på höjden af ära och anseende, och hvilka faldes icke fullt ett halft år före hans stora fall, står jag fortfarande.
Hamilton var det konserverande elementets främste represesentant och förde med talang och skicklighet dess talan; men några egna reformer, hvilkas skapare han är, kan nian icke framvisa.Skarpast framträdde hans opposition mot det reformsystem, sc&gt;m den första De Geerska ministéren satte i gång vid representationsfrågans sista afgörande.
Han var själen och hufvudet för den mäktiga opposition, som på riddarhuset reste sig mot det kungliga förslaget.
Det är ock en offentlig hemlighet, att det är från hans hand, söm en kort före förslagets afgörande utkommen broschyr förskrifver sig, som bär den något långrandiga titeln: » Bidrag till granskningen af Kongl.
Maj: ts nådiga proposition till rikets ständer om antagande af ny riksdagsordning och dermed sammanhängande ändringar i regeringsformen.
Gifven å Stockholms slott den 5 Januari 1863 ».
Men om titeln var långrandig och fadd, så är innehållet så mycket mer talande.
Det är Hamiltons fint skurna penna, som här gisslar det kungliga förslaget.
Här framstå bäst dessa så beryktade » mellanmeningar », hvilka, alltid hofsamma i formen, dock voro de spetsigaste vapen, som svårast träffade dem, mot hvilka de voro riktade, och hvilket farliga vapen Ha-milton med mästarens öfverlägsna skicklighet visste begagna.
Han skrifver bland annat i afseende å sin och sina meningsfränders ställning till den stora frågan, ' » att vi i afseende på frågan om en representationsförändring ännu icke anse, att vi beträdt » gränsen af detta försent », hvarmed iframe för en reform sällan försumma att hota och hvarom h. exc.
herr justitiestatsministem, uti sitt anförande till statsrådsprotokollet den 5 januari 1863 funnit skäl erinra.
Vore ej förhållandet sådant, skulle det utan tvifvel vara en fosterländsk pligt att arbeta för det hvilande representationsförslaget och taga revolutionen, sådan den deri bjudes, utan blodsutgjutelse, hvaremot vi nu af samma pligt känna oss manade att iakttaga all den försigtighet, ämnets vigt kräfver, och hvilken ingalunda är oförenlig med en allvarlig önskan att i våra samhällsinrättningar införa de förbättringar, som af omständigheterna påkallas ».
Bittrare » mellanmeningar » kan man väl näppeligen konstruera än de två i dessa punkterförekommande.
Sammanställningen mellan frih.
De Geers oförsigtiga framdragande af den franska revolutionshistoriens olycksdigra * för sent » och den under sådant vilkor förutsatta nödvändigheten att nu » taga revolutionen sådan den bjudes utan blodsutgjutelse » är väl det skarpaste man gema kan säga, men det beror på sättet, på hvilket det sker.
Tegnér har en gång yttrat, att » i stridsskrifter bör man sticka med udden men aldrig slå med skaftet ».
Det var denna konst, Hamilton så väl förstått, och udden af hans vapen låg, såsom af det anförda synes, icke i slutsatserna utan i de ampra, ehuru polerade » mellanmenin-gama ».
Hamilton var ock på riddarhuset den främste kämpen moj det framlagda förslaget, och hans anföranden i denna fråga äro mönster för vältalighet och verklig statskonst.
Hans voro ock idéerna och planerna i det motförslag, som reservationsvis till protokollet framlades rörande en ifrågasatt representationsförändring, hvilket motförslag för sent framkom för att framläggas för ridderskapet och adeln af den egendomliga orsak, att ingen boktryckare i Stockholm vågade trycka detsamma af fruktan för den exalterade pöbelns excesser.
Detta förslag, som » post festum » fram-bars af grefve C.
G. Mömer, var, hvad kamrames sammansättning beträffar, i många afseenden.
vida liberalare än det kungliga förslaget.
Der finnes för valrätt och valbarhet till andra kammaren inga censusstreck.
Det så mycket omordade politiska » strecket » fans icke i motförslaget.
Skada blott att man i detsamma i högst betydlig män tog igen med ena handen hvad man gifvit med den andra, då man nämligen ville genom elektorer utse riksdagsmännen samt att vid elektorers väljande den graderade kommunala röstskalan skulle tillämpas.
Men det var egentligen i afseende å första kammaren, som man ville anordna en annan sakernas ordning än den K.
M. föreslagit, då man sökte att genom införande af klassval derstädes skapaett mer konservativt element än det kungliga förslaget erbjöd.
Att det hela var ett dödfödt foster, framgår allenast deraf, att det framkom först efter sedan det af K.
M * framlagda representationsförslaget var af alla fyra stånden antaget * men det afsåg naturligtvis att visa, dels att opponenterna mot det kungliga förslaget icke envist fasthöllo vid det gamla, ehuru de önskade något annat än K.
M. föreslagit, dels ock för att visa, på hvilka grunder man tänkt sig ett nytt representationsskick.
De kunna nu ock åberopa detta motförslag för att med det i hand säga: » om ni följt vårt råd, så hade första kammaren aldrig, såsom nu, lupit faran att nedsjunka allenast till ett appendix till andra kammaren ».
Och de ha nog rätt.
Då till sist det afgörande steget var taget, och de gamla riksstånden för alltid försvunnit, afgaf grefve Ha * milton till protokollet en reservation lika vältalig som profetisk och af hvars glänsande innehåll här en del åter-gifves.
Grefve Hamilton yttrade: » Jag sade nyss, att jag, blifvit besegrad; men med Guds hjelp skall jag icke sa!
snart säga, att jag är krossad.
Så länge ännu den blå- i gula flaggan bärs högt i striden mot den röda, som med smekande ord men hotande åtbörder vågar nalkas vår urgamla konungatron, skall jag finnas på min post, hur obemärkt den än må vara, och jag är viss, att stode ej ' någon annan vid min sida, skall jag der.
finna eder, I trofaste 294, som i afgörandets allvarliga ögonblick icke svigtade!
Men varen lugna, vi skola icke stå der allena; det är hos mig icke blott en förhoppning, utan visshet, att vi då i samma led med oss skola finna flertalet af de män, hvilka från den nu afslutade stridens början af fast öfvertygelse varit våra motståndare.
Då, om icke förr, skola de racka oss en broderlig hand, som vi med värma skola fatta; di om ej förr skola de med oss instämma i ett enhälligt och jublande: nej. » » För första gängen helsar jag i dag den unga Svea.
Jag gör det med vemod, ty jag älskade hennes moder, som i går jordades och under hvars niedeltidsdrägt ett svenskt och ungdomsfriskt hjerta alltid klappade.
Jag gör det med oro, kanhända derför att jag icke känner henne så väl som den gamla.
I alla händelser är hon ung; kanske skola hennes första steg blifva stapplande; det är då vår pligt att stödja henne, och vi skola göra det kärleksfullt; kanske behöfver &gt;hon ännu en uppfostran; det är då vår pligt att gifva henne den, och vi skola göra det ömt men allvarligt, så att hon en gång för våra efterkommande må blifva hvad den hädangångna var för oss, att hon må blifva icke blott älskad som den gamla, utan äfven såsom hon, lycklig, stark och fri. »
Och grefve Hamilton profeterade rätt.
Utan fara för misstag skulle man väl kunna våga det påståendet, att, om det gjorda kunde göras ogjordt, så skulle för visso de män, som nu i främsta ledet i tron på endrägt och offervillighet ifrade för reformens genomförande med grefve H. i hans reservation » instämma i ett enhälligt » om också icke jublande: » nej&gt;.
An mer: om ur grafven de fyra stånden kunde gräfvas upp och i deras fria val sattes att än en gång fatta beslut öfver det representationsförslag, som 1865 förelåg, så skulle tre stånds nära nog enhälliga och energiska veto möta detsamma.
Som jag redan nämnt, yttrade Hamilton i sin reservation, att han helsade » den nya Svea » och att han lof-vade, att på de första stapplande stegen söka stödja henne.
Han sattes ock i stånd att fullfölja denna sin afsigt.
Han invaldes nämligen genast af det aristokratiska Södermanlands landsting till ledamot af första kammaren.
Detta uppdrag förnyades också vid den första nioårsperiodens slut!
Jag skulle icke hafva fast mig särskildt vid detta senare förhållande, om icke dermed vore förknippad en särskild och för det förtroende grefve Hamilton åtnjöt,betecknande omständighet.
Såsom bekant ingicks vid 1873 års riksdag en mellan många olika intressen oscillerande kompromiss, i hvilken man för att göra landtmannapartiet till viljes, gjorde försvarsfrågans utgång beroende af grundskatternas afskrifning.
Likaledes hade 1874 mellan andra kammarens majoritet och regeringen utbrutit en schism om riksdagens rätt att indraga på ordinarie stat uppförda anslag.
I båda fallen stod grefve Hamilton mot landtmannapartiet, och trots han vid det landsting, då fråga om hans vals förnyelse förevar, uttryckligen prononcerade och framhöll denna sin ställning, blef han med 28 röster af 38 återvald.
Imellertid blef icke grefve Hamiltons ställning i Första kammaren sådan som man kunde hafva skäl att vänta.
Denna kammare var vid sin första uppsättning i sjelfva verket, hvad » den siste landtmarskalken » med allt skäl lär hafva yttrat, » ett nytt riddarhus », och man kunde då med fog tro, att i denna förnyade upplaga af rikets främsta stånd en sådan från riddarhusets glansperiod känd förmåga som grefve Hamilton skulle komma att spela en ledande roll.
En hans biograf, herr P. von Möller, har i sitt intressanta arbete » 1867 års Första kammare » ett märkligt meddelande i detta afseende.
Jag tager, mig friheten aftrycka detsamma.
Herr von Möller yttrar, att grefve H. till följd af sina framstående egenskaper intog » i Första kammaren samma ansedda ställning, som han förvärfvat sig på riddarhuset.
Han hade obetingadt blifvit denna kammares ledare, om dess majoritet hyst den öfvertygelsen, att han lärt — att glömma.
Vi våga uttala att — åtminstone i början af den unga kammarens tillvaro och innan dess ledamöter något närmare lärt känna hvarandra — det röjdes hos ett ej ringa fatal arten af det svenska skaplynnet att gerna vilja ana dolda motiver för den individuella handlingen och att, vid blotta tanken om någon biafsigt, ej blottunderkänna sakens vigt, utan jemväl misskänna personen.
Detta senare har ej sällan hårdast drabbat dem, som minst vårdat sig om att lik Talleyrand, medelst talet dölja sina tankar.
Grefve Hamilton insåg snart, att kammarens majoritet, tillgifven sakernas#nya ordning, betraktade honom med misstroende, och vi kunna, utan att fela mot grann-lagenhetens fordringar, säga, att detta bestämde den ställning, hvilken han sedermera vid riksdagarne intagit.
Stående utanför de partigrupperingar, som tid efter annan bildat sig, har han åtnöjt sig med att uttala sin mening i vigtigare frågor, obekymrad om flertalets bifall eller misshag deraf skulle blifva en följd.
Det må lemnas derhän, om han häri handlat klokt och om han ej skulle tjena det allmänna bättre genom att sluta sig till den fraktion inom kammaren, hvilken han med sina åsigter närmast tillhör; men det torde icke obetingadt böra klandras, om han försakat det inflytande och det förtroende, han endast kunnat vinna genom att söka dem. »
Så långt biografen.
Grefve Hamilton hade i sin reservation lofvat att stödja » den unga Svea », och det är ju möjligt, att han sökte på sitt sätt uppfostra henne, men visst är, att han åtminstone icke sträckte sin välvilja i detta afseende också till de män, som härmast stått kring den ungas vagga, ty systematisk var den opposition, han riktade mot den Geerska mini-stéren, och denna opposition var så mycket farligare och träffade så mycket djupare, som den var klädd i den mest eleganta och verldsmannamessiga form.
De hårda domslut, hvilka denna konselj från hans sida fatt höra, alltifrån den dag, då han på » den unga Sveas vägnar » den 22 jan.
1867 började sitt revanchekrig mot 1865 års minister till den 24 mars 1870, då han bröt stafven öfver den snart fallande konseljens hela politiska system och hvarigenom helt visst i väsentlig mån denne konseljs främste man lyf-
Vr Dagens Krönika.
2tades ur sadeln, skulle, samlade, utgöra en bit oppositions-historia af märkligaste slag.
Det var grefve Hamilton, som vid remiss af statsverks * propositionen vid den nya riksdagens första sammanträdande öppnade fälttåget mot mmistéren De Geer.
Debatten inleddes af honom med ett yttrande i hvilket under den mest silkeslena yta de skarpaste klor doldes.
Han började med ett sarkastiskt beklagande, att » den nya grundlagen icke beredt oss tillfälle att nu bland oss se chefen för finansdepartementet, till hvilken mina anmärkningar egentligen äro stälda och hvilken skulle kunna meddela de upplysningar, i saknad hvaraf ett misstag af den enskilde riksdagsmannen alltid är möjligt. » Naturligtvis visste grefve Hamilton mycket väl, att det denna dag var konselj och att på grund häraf statsrådet Lagercrantz var förhindrad att närvara, men det var dock ett tillfälle till utfall mot den nya grundlagen, hvilket regeringen oförsigtigt nog lemnat och hvilket en så van taktiker som grefve Hamilton icke underlät att begagna sig af.
Den nya riksdagsordningen hade lofvat en närmare beröring mellan statsrådets ledamöter och riksdagen, och dock fiann man nu, då för första gången statsråden på allvar och i en så vigtig fråga stal-des mot representationen, dessa af konseljgöromål hindrade från att närvara.
Efter dessa preludier framstälde han åtskilliga graverande anmärkningar mot det sätt, på hvilket statsreglerin-gen var uppgjord, ehuru, såsom det sedan visade sig, deras halt icke var oomtvistlig.
Det märkligaste var dock, att grefve Hamilton vid detta tillfälle i sin opposition inlade en skärpa, som man knappast skulle kunna trott skola komma från en så verserad diplomat som han.
Följande ord i hans yttrande kunna icke missförstås: » Att uppgöra sin utgiftsstat — sade han — utan att hafva blicken fästad på de säkra inkomsterna, är ett högst olyckligt sätt att beräkna, som måste medföra ett vingleri, hvars följdej visnart fa erfara, och jag ter att få lägga statsutskottet på hjertat att uppgöra en ärlig statsreglering, hvarigenom först trygghet i finanserna kan vinnas. » Detta är ord och inga visor.
Sålunda lydde de » besegrades » första välkomsthels-ning till segrame från 1865.
Den bådade ej godt, och den opposition, grefve Hamilton då började, den fortsatte han systematiskt och med största bitterhet, till dess de sista lemningama af den konselj, som genomfört representationsförändringen, voro borta.
Ändtligen randades den dag, då revanchepolitikens seger var inne.
Det var vid 1870 års riksdag.
Hårdt ansatt af sina motståndare; i väsentlig mån öfvergifven af sina vänner och otacksamt förrådd af det parti, som genom den nya riksdagsordningen, kommit till makten, vacklade den De Geerska ministéren, och dess fall syntes gifvet.
Ännu återstod dock en sista tomering mellan männen från 1865, de segrande och de besegrade.
Den utspelades vid dechargefrågans behandling vid den nämnda riksdagen.
Hårdt fingo nu de segrande då känna den misslyckade segerns frukter, och med en uppenbar skadeglädje drogo de besegrade fram med de förverkligade farhågorna från den stora kampens dagar.
Att grefve Hamilton i detta veritabla revanchekrig stod i främsta ledet, är en gifven sak, och illa gick han regeringen på lifvet.
Han fann att belåtenheten med regeringen icke var stor i landet, ty deremot talar — yttrade han — &gt;icke blott den sinnesstämning, som dagligen låter sig mer och mer förnimma, utan ock med ett än högljuddare språk den sist förflutna tidens förhandlingar inom riksdagen. » Mycket af detta missnöje kunde väl vara obefogadt, men icke desto mindre förefunnos stora anledningar till allmänt och djupt bekymmer.
» Det förefaller nämligen — så lyda de diplomatiskt polerade, men djupt måttade orden — som skulle statsrådets ledamöter icke med full klarhet hafva uppfattat betydelsen af den förändring, deras ställning åri866 undergick.
Riksdagsordningen, sådan den då blef antagen, förutsätter ett närmare samband mellan statsrådet och riksdagen,, dock alldeles icke så att de förre skulle blifva endast en verkställare af de senares beslut, utan att statsrådet, stödjande sig på riksdagens förtroende, skulle upplysa och leda dess verksamhet.
För detta ändamål är imellertid nödigt, att statsrådet med bestämdhet framställer sina grundsatser och sitt mål, samt med sträng följdriktighet och fullständig enighet handlar i öfverensstämmelse dermed.
Sker detta, är det möjligt för den enskilde riksdagsmannen att med förtroende sluta sig till den regering, hvars grundsatser han gillar och låta sin mening i mindre vigtiga frågor falla för att vinna ett större mål, hvaremot han också kan med öfvertygelsens hela värma uppträda och, om hans åsigter göra sig gällande, till afgång tvinga det statsråd, hvars grundsatser strida mot hans uppfattning af hvad fäderneslandets väl kräfver.
Under närvarande förhållanden är något sådant icke möjligt.
Man vet understundom icke, huru statsrådets ledamöter i vigtiga frågor rösta; hvar och en handlar för sig; besluten fattas utan sammanhang, någon gång efter stundens intryck, och vi hotas af en fara, den största af alla, att både regering och riksdag förlora folkets förtroende.
Om jag icke misstager mig, är detta det onda, hvaraf vi hufvudsakligen lida och hvilket jag derför företrädesvis önskar lägga konungens upplysta och fosterländskt sinnade rådgifvare på hjertat. »
Detta var de » besegrades » afskedssalut för de segrande.
Endast ett par månader derefter afgick frih.
De Geer, och en ny konselj bildades med förre civilministern Adlercreutz såsom justitiestatsminister och assessoren sedermera chefen för civildepartementet Bergström såsom en af de mest ledande männen derinom.
Denna konselj af konservativt byråkratisk färgton hade i icke obetydlig mån att glädja sig åt grefve Ilamiltons understöd, ehuru hanäfven mot denna, sin vana trogen, understundom visade en ganska bister uppsyn.
Denna konselj hade på allvar tagit försvarsfrågan på sitt program men lyckades icke lösa densamma.
Redan året efter dess tillkomst fann den sig med anledning af den stora frågans fall i riksdagen nödsakad att inlemna sin afskedsansökan, hvilket på ett osten-tativt sätt förkunnades i sjelfva Posttidningen.