Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I 8 § läses: ”Emellan dem, som hvarannan jämlike äro uti förtjenst och skicklighet, må den lid, som på verklig tjenstgöring varit använd, blifva grund till förslagsrätligheten.” Hurudan denna tjenstgöring bör vara beskaffad, förmäles i 12 § sålunda: ”Läro-embelets yigtiga pligter, bestå uli de af Gud uppenbarade sanningars förkunnande och uti undervisning om dessas sannskyldiga användande till en ostrafflig vandel för Gud, samt lill ett fromt och christligt upförande emot hvar man” — — under inskärpande af ”kärlek till fred och endrägt, på det ett roligt och, stilla lefverne bland åhörarne föras må i all gudaktighet och ärlighet.”
Jag har anfört dessa ordalag, dels emedan de synas gendrifva Utsk:s förmenande om det otydliga och sväfvande i för fattningar ne, dels ock emedan jag, i händelse af den ifrågasatta omarbetningen, upriktigt betvillar alt i korthet det må kunna upgöras en sannare definition på prestens kall.
Och ändå skall del begäras en revision af en författning, hvars hufvudsakliga innehåll, nyss citeradt, så varsamt sökt afväga sina stadganden?
Cirkuläret af d. 24 Januari 1811 förklararar likaledes, att afseende ej ensamt bör fästas vid de sökandes tjensteår, utan äfven en billig upmärksamhet lemnäs åt ”lärdom och insigter, förenade med erfarenhet” ”dock så, att på ingendera sidan företrädet ut sträckes utöfver den gräns billigheten föreskrifver,” för alt, som orden lyda, ”låta hvar och en njuta sin tillständiga rätt; och då Consistorium iakttager allt detta med den oväld och samvetsgranhet, som K.
M. af det förväntar, gör K.
M. sig i nåder försäkrad, att presterskapets rätt skall blifva bevarad och Församlingens nytta befordrad.”
På samma sätt syftar det tredje åberopade kungabrefvet, nemi. det af 1813, till en i enahanda anda förd, och vidare sedermera utgifne författningar i lika riktning fullföljd befordringslag.
Låtom oss nu tillse, hurudant skulle troligen, i händelse af R.
St:s bifall, det praktiska resultatet blifva af Utsk:s hemställan, att
Konungen omedelbarligen måtte underkasta ifråga var. författningar en revision?
Förmodligen skulle för detta ändamål nedsättas en komité; men om den, såsom vanligt sker, och ganska Den 5 Februari. 321 ganska billigt vore, af sakkunniga män mäste sammansättas, finge naturligtvis desse dragas ifrån deras tjenstepligler och vetenskapliga studier, för ali sysselsätta sig med den begärda revisionen; kommandes de likväl troligtvis, efter någon tids förlopp, till det resultat, att man hufvudsakligen icke bör åstadkomma någon förändring i förevar, författningar, emedan de äro riktiga förut, i det de dels åt Konungen, dels åt församlingen lemna en lämplig latitud att, då i främsta rummet, så framt de följas, göres afseseende på gudsfruktan och preslerligl nit, dernäst fästa upmärksamhel på dels långvarig tjenstetid, dels ock på bildning och verklig lärdom.
Hvad som isynnerhet inom Utsk. gjort sig gällande, synes hafva varit den önskan, att en sådan lärdom vid pastoraters besättande icke skulle, som hittills, tagas i betraktande; åtminstone har delta absolut varit motionärens åsigt.
Den kan visserligen å ena sidan tänkas hafva något skäl för sig, men å den andra lärer icke kunna nekas, dels att församling och presterskap haft mången gång gagn af desse lärde mäns införlifvande med läro-embelel inom kyrkan, dels ock, att det vore Staten miodre värdigt, alt lemna utmärkta lärdomsförtjenster utan belöning.
Finnas då några pensioner att gifva ål lärdomens idkare?
Nej, de finnas icke, och jag har icke heller hört, alt något förslag blifvit framstäldt derom, att R.
St. malte anslå någon fond för lärdomsidkares pensionerande; hvadan hädanefter som hittills, de regala, och isynnerhet första klassens, pastorater torde, i sin mån få påräknas, såsom en källa för vedergällning och utkomst åt vetenskapsmän, som kunna pröfvas användbara för kyrkan och önska der vinna anställning.
Man kan, om nödigt afseende göres på församlingens bästa, verkligen någongång befrämja den, i och med detsamma dess tjenares anseende lifvas, om presterIig befordran förunnas christligl sinnade vetenskapsmän, som söka dylik befordran, hvilken under satlane förhållanden väl torde böra lemnäs dem som en upmuntrande belöning på gamla dagar.
Utsk. säger slutligen, att det är ovisst när den nya kyrkolagen kan varda antagen: det är ganska sanni; men det är kändt, alt derpå arbetas, och då vet jag icke hvartill det skall tjena, att framkomma med en sådan framställning, som den föreslagna.
Jag ogillar motiverna, ogillar resultaterna — och begär afslag.
Den föreg:de talaren har så fullständigt ådagalagt, att det förslag hvarmed Ekon.Utsk. upvaklat R.
St., hvarken är ändamålsenligt eller af behofvet påkalladt.
Serskild anledn. har jag, såsom ledamot af Utsk. alt opponera mig mot detta förslag, en anledn., som upgifves i min reservation.
Ehuru nemi.
Utsk. funnit, att författningarne om presterliga befordringar äro otydliga, sväfvande o. s. v., har likväl icke en enda af dessa författningar, hvarken på afd:n eller i Ulsk:s plenum, blifvit läsén, ännu mindre någon så beskaffad granskning och 3 H. 21 322 Den 5 Februari. jemförelse af författningarne blifvis anstäld.
Man bör icke begära revision af författningar, dem man aldrig har läst.
Jag vill blott göra ett tillägg till Frih.
Cederströras yttrande, som troligen bör verka lill afslag af detta betänk.
Det har blifvit sagd t att motionärens afsigt vore all utestänga den verldsliga lärdomen från presterlig befordran.
Jag har mitt egel begrepp i dessa ämnen, och vill icke tvinga det på någon annan; jag vet att i allmänhet inom kyrkan antages, alt verldslig lärdom icke bör gifva befordringsrätt, och jag går in derpå; men ber att få fästa upmärksamheten på skillnaden emellan motionens innehåll, som ej talar om endast lärdom, utan i allmänhet yrkar, att intet företräde lemnäs åt någon slags lärdom; så att, om en förändring i motionens syfte upnåddes, skulle intet annat än tjenstgöring afgöra företrädet, så all den yngre prestmannen vore qvalificerad till de minsta pastorater, de medelålders lill 2:a klassens pastorater, samt slutligen ingen kunna befordras till l:a klassens pastorater, som ej upnått en hög oek orkeslös ålderdom; men om denna fråga har Utsk. ej yttrat sig, utan i dess ställe dragit ett streck öfver alfa presterliga befordringslagar.
Jad åberopar min reservation och hemställer, att R. o. Ad. behagade afslå betänk., helst jag vet alt detsamma skett inom ett annat
Stånd och det, efter min tanka, icke förtjenar bifall.
Jag nödgas i första rummet fästa R. o. Ad:s upmärksamhet på Olof Larssons egen motion, deri han uttalat den tanken, ali vid tillsättandet af en del kyrkoherde-beställningar, mera afseende fästes å de sökandes högre akademiska lärdomsbetyg, än vid deras tjenstgöring inom församlingarne.
Genom detta sitt yttrande har han indirekt uttalat hvad han direkt bordt säga; han har upträdt mot Konungens eget pracrogativ att bortgifva Irsta klassens regala pastorater, hvilka endast äro anslagna åt lärdomen.
Utsk. har likasom halkat öfver sjelfva motionen och hakat sig fast vid 2:dra klassens pastorater.
' Medgifvas måste, alt det är, enl. nu gällande författningar, myckel svårt att vid tillsättandet af 2:dra klassens pastorater, å ena sidan kunna göra afseende på lärdomsmeriter, och å den andra på Ijensteår.
Utsk. hade ingen rättighet att till följd af den väckta motionen vidröra den 2:dra klassens.
Min öfvertygelse är, att så länge allt beror på pastoral-examen, så mäste man åtnöjas med de författningar, som finnas.
Jag förenar mig med Hr Bråkenhjelm och yrkar afslag å betänk.
Det förslag till skrifvelse eller anhållan hos Konungen, hvilket Utsk. här framlagt, är af samma obestämda beskaffenhet, som vissa motioner af hvilka R. o. Ad. bar haft en under denna riksdag, genom hvilken motionären väl förklarar sig vara missnöjd med det förhållande som finnes, men dock icke vet eller upgifver, livad som skall sättas i stället, utan endast anhåller att det måtte röras i saken.
Nu vill man att Den 5 Februari. 323 Sländerne skola förhålla sig på samma sålt och hos Konungen begära något dylikt; kan det vara lämpligt?
Flere talare hafva visat oriktigheten deraf och jag instämmer med dem, under hopp och önskan alt Utsk. icke vidare måtte föreslå dylika skrifvelser till Konungen.
Hr Bråkenhjel m:
Eftersom det nu är andra gången, som Ekon.Utsk. fått så beskaffade upmaningar, och hvad man kunde kalla förebråelser af Hr von Hartmansdorff, får jag till svar på hans sisla upmaning nämna, alt del lärer blifva fruktlöst alt hoppas, det Ekon.Utsk. icke ännu en gång kommer att besvära den värde ledamoten under denna riksdag, med så beskaffade förslag, som han myckel säkert finner onödiga och ingalunda af behofvet påkallade, men hvaremot äler det väl kan hända, att åtminstone en och annan ledamot kommer alt opponera sig.
Jag vill blott fästa Ståndets upmårksamhel derpå, att det är omöjligt att arbeta emot en gifven majoritet ulan man måste rätta sig efter hvad den behagar och Ståndet bör icke för mycket beskylla dess egna ledamöter i Utsk. att vara för mycket eftergifna.
Vi göra det bästa vi kunna.
Lika med de ledamöter som yttrat sig, anser jag alt Ekon.Utskts utlåt, fått en allt för stor omfattning, vida öfversligande motionens syfte, samt att det vore olämpligt att lägga den till grund för en hemställan till Konungen. K. Brefvet d. 21 Aug. 1786 innehåller, som Frih.
Gederström uplyst, ganska goda grunder för befordringssättet i prestväg; men vid tillämpningen deraf, kan allt lätt komma att bero på ett subjektivt omdöme hos Consistorierne, hvilket således ofta skulle kunna urarta till godtycke.
Vid tillämpningen af dessa författningars föreskrifter, har alltid den regel gjort sig gällande, alt till lista klassens pastorater vore lärdomen den uteslutande befordringsgrunden, till 2:dra klassens, ancienniteten, eller mängden af tjensleår, under det att en slags balance (att jag så må säga) mellan lärdom och tjensteår utgjorde grunden för befordran till pastoraler af den 2:dra klassen.
Ett sådant befordringssätt kan visserligen sägas hafva sina sidor, men har dock sina förtjenster, om man rätt granskar förhållandet; men likväl kan jag icke med Frih.
Cederström instämma deruti, att l:a klassens pastorater skola allmänneligen göras till pensionsanstalter för äldre personer ibland de lärde, såsom för Malhematici, Läkare, Professorer vid Universiteten o. s. v.
Sådant vore stridande mot församlingarnes intresse, hvarföre endast äldre män, hvilkas riktning ligger lill det religiösa, böra befordras till Pastorer.
Jag tillstyrker derföre R. o. Ad. att vidtaga en medelväg uti ifrågavar. fall och, i st. f. att rent af afslå Utsk:s betänk., återremittera detsamma, på det att Utsk. må
Hnna en utväg att hos Konungen anhålla om revision af de presterliga befordringslagarne, så att den verldsliga lärdomen litet komme att maka åt sig. 21* 324 Den 5 Februari.
Då den motion, som framkallat ifrågavar. betänk., första gången förekom till behandling på den afd. af Ekon.Utsk. der jag arbetar, föranledde densamma inom nämnde afd. ingen serdeles skiljaktighet i den mening, alt motionen icke borde föranleda till någon åtgärd å R.
St:s sida; men då ett sådant afdms förslag inkom till Utsk:s plenum, då framställde en ledamot af PresteSt. ett förslag till svar, affattadt i oändligt mycket bittrare och i alla afseenden skarpare ordalag än det, som af Ulsk. blifvit till R.
St. framlagdt och först genom votering inom Utsk. afgjordes, icke allenast all afdms betänk. skulle förkastas, utan ock att det upgjorda förslaget skulle komma att utgöra Utsk:s utlåt, i ämnet.
Jag har anfört delta till ursäkt för Utsk. hos de värde ledamöter, som yttrat, att betänk, fått större utsträckning än med motionen varit afsedt; och rör-.de förebråelsen, som blifvit Ekon.-
Utsk. gifven och troligen kommer att gifvas äfven åt andra Utsk., alt nemi. man föreslår, att småsaker skola dragas under Konungens pröfning, vill jag tro att anlednm till det yttrade missnöjet måhända härleder sig derifrån, att en längre tid förflutit sedan den värde anmärkaren deltog i något Utsk:s arbete och af sådan anledn. förgätit, alt såväl inom Utsk., som Stånd, enahanda förhållande eger rum, att nemi. del är majoriteten som dicterar besluten.
Detta, hvad angår sakens behandling inom Utsk.; hvad åter betänk, beträffar, så delar jag med de talare, som här uttalat sina åsigter i ämnet, den öfvertygelse, att kyrkans anseende fordrar att vigt lägges på lärdomen och tillägger, att de klagomål, som låtit höra sig och säkerligen i ännu rikare mått komma att förspörjas, ingalunda hafva sin grund deruti, ali lärdomen blifvit hugnad och belönad, utan deruti att den ullefvade och overksamma ålderdomen blifvit använd.
Att i ett slikt förhållande åvägabringa en förändring har varit majoritetens syftemål.
Det lider intet tvifvel, det ju lärdomen har sin rätt, men lika litel kan betviflas det ju församlingarné äfven ega en sådan, och att äfven denna sednare måtte vinna ett behörigt afseende, det bar varit meningen hos Utsk:s plnralite, som önskade att någon förändring i nuvar. förhållanden kunde vidtagas, för åvägabringandet af hvilket resultat, nu befintliga befordringslagar ansetts lägga binder i vägen.
En talare har yrkat ålerremiss, af orsak, som orden folio, att den verldsliga lärdomen måtte maka ål sig, samt derjemte sagt, att till Usta klassens pasloraler, är lärdom uteslutande den, som ger befordringsrätt.
Inom Utsk. nplystes af den främste bland PresteSt:s ledamöter, Biskopen i Westerås, att jemte det författningarne föreskrifva, att Usta klassens paslorater kunna och skola tilldelas den lärdaste ibland de sökande, så skall likväl äfven han visa, att lian tjenstgjort och har meriter inom församlingen.
Det är således icke uteslutande den högre lärdomen, som berättigar till nämnde klass af pastorater, utan måste den sökande hafva desslikes doku - Den 5 Februari.
325 menlerat sig som praktisk lärare inom församlingen, och det finnes således icke skäl för ålerremiss, då saken äfven i det fallet varit föremål för öfverläggning inom Utsk.
Här återstår alltså att bifalla eller afslå betänk, och ja» begår propos, på afslag.
Jag bar med min invändning mot detta Utsk:s betänk., egentligen åsyftat den oriktiga formen, men icke velat säga det ju icke befordringslagarne inom PresteSt. kunde behöfva rättas.
Konungen förordnade äfven för detta föremål, under den tid jag var Statsekret, för Ecklesiastik-ärendena, en kyrkolags-komile', hvars arbete redan måtte vara under Konungens pröfning, emedan updraget är fullgjordt och betänk, tryckt.
Förslag fattas således icke.
Skulle Ständerne likväl, om icke just begära ett nytt förslag, dock framställa en anhållan, sådan som i betänk, föreslås, hvad skulle hon innebära om icke den meningen, att man icke vore nöjd med ett förslag, som ej blifvit Ständerne förelagdt, om hvilket man ej talat i Utsk. och hvarom Ständerne än mindre kunnat taga kännedom?
Att nedsätta den ena komitén efter den andra, utan att pröfva någonderas arbete, kan icke vara nyttigt.
Jag befarar i allmänhet, att så länge icke samma enhet och stadga i författningars handhafvande och förberedande finnes i ecklesiastikt hänseende, som i andra förvaltningsgrenar, eller med andra ord, så länge det icke finnes något Ecklesiastik-colhm, lika som det finnes ett Kammar-colbm och ett Krigs-colbm, så komma ecklesiastik-ärender att vidkännas bristen.
Jag nämner detta blott till milt rättfärdigande hos dem, som möjligen tro mig varö vrång mot rättelser, som böra vidtagas, samt endast af sådant skäl anhålla om afslag å betänk.
Ofverläggningen förklarades härmed vara fulländad hvarefter II.
Landtm, framstälde propos., först till bifall å Utsk:s utlåt., samt sedan denna propos. blifvit besvarad med nej, hemstälde om R. o. Ad. behagade afslå samma utlåt., hvartill svarades ja.
Föredrogs och bifölls BankoUtsk:s d. 1 dennes f. m. på bordet lagda mern.
N:o 7, i anledn. af väckt fråga om förekommande af felaktigt silfvermynts utlemnande till allmänheten.
Föredrogs BankoUtsk:s d. 1 dennes f. m. på bordet lagda utlåt.
N:o 8, i anledn. af väckt motion om lifgifvande i allmänna rörelsen af Bankens qvarvarande förråd af sedlar å 14 och 10 sk. kopparmynt.
Jag har af mångfaldiga skäl, som här icke behöfva tiprepas, nitälskat för skillingsedlarnes utbyte mot smått silfvermynt; men det är klart att detta utbyte 326
Den 5 Februari. måste medföra sina svårigheter, likasom hvarje förändring af något förut bestående.
Sådant är ock förhållandet i detta hänseende.
Man har mistat skillingssedlarne, utan att i stället få tillräckligt silfver- och kopparmynt sprid! i den allmänna rörelsen, serdeles inom aflägsnare landsorter.
Ar det då skäl alt, under sådana omständigheter förstöra nära en million st. sedlar, nemi. de 240,500 r:dr å 14 och 10 sk. sora i Banken finnas?
Upginge summan jerant till 250,000 r:dr, så vore det fullt 1 mill. sedlar, ty 4 af dem, nemi. 2 på 14 och 2 på 10 sk. utgöra 1 r:dr.
Ar det skäl, säger jag, att dessa obegagnade sedlar skola förstöras, utan att förut hafva kommit allmänheten lill godo?
Som de redan ligga färdiga, så behöfves det icke annat än Ständernes tillåtelse för att i rörelsen utsläppa dem.
De ligga qvar i Banken, emedan de icke blifvit ulvexlade före den lid, inom hvilken skillingsedlars utgifning skulle upiiöra.
Jag finner för min del icke lämpligt att på delta sätt onödigtvis försvåra rörelsen.
I Ulsk:s betänk, upgifves, att dessa sedlars förstöring skulle medföra serskild kostnad.
Denna lärer man i alla fall icke kunna undgå, ty förbräunas måste de och, utan tvifvel, dessförinnan äfven öfverkorsas.
Jag förutsätter att samma kontroller, som vidtagas med förslitna bankosedlar, för att försäkra Banken derom att inga sådana stanna i deras händer, hvilka hafva med förstöringen anskaffa; samma kontroller mäste jemväl vidtagas med de ifrågavar. sedlame fastän de förblifvit obrukade.
Då blir kostnaden för Banken förmodligen densamma.
Det är R. o. Ad. bekant, att sedlar förfärdigas i Banken liksom en handtverksvara, d. v. s. de betalas stycketals, emedan man funnit sådant vara minst kostsamt.
På samma sätt som de tillverkas, förstöras de äfven.
Bankens understyrelse, men icke Fullmäktige, hafva yttrat sig om sältet alt verkställa förstöringen, hvilket också Ulsk. antyder.
Huru vet Utsk. dä med säkerhet, alt någon besparing skall upkomma genom de ifrågavar. sedlarnes tillintetgörande utan föreg:de utsläppning?
Denna förutsättning måtte vara grundad på enskilda upgifter och meddelanden.
Jag anhåller derföre hos R. o.
Ad. om betänk:s återremitterande, på det att saken måtte komma i ett sä utredt skick lill Ständerna, ali de fullständigt uplysas om fälla förhållandet.
Jag, såsom Bankofullmäktig, borde väl bättre än Utsk:s ledamöter veta, huru sig härmed förhåller, men jag erkänner upriktigt, att detaljerna äro mig obekanta.
Saken har icke heller, såsom jag redan nämnt, blifvit af Bankofullmäktige slutligen pröfvad.
Det är visst icke något tvifvel om, att det i allmänhet ansågs som en stor olägenhet, serdeles hos allmogen, när sedlarne togos bort och de små silfvermynten sattes i stället; men hvad dessa skillingssedlar å Hoch 10 sk. beträffar, så får man komma ihåg, alt de lyda å valörer, för hvilka allmogen i allmänhet är rädd, derföre att de vanligen förblandas med sedlar af samma valörer, som fordom ulgåfvos på dahr k:pr-mynt, ja, så rädd att man icke vill mottaga dem.
Enär härtill kommer att Sländerne en gång beslutat en tid, inom hvil - Den 5 Februari. 327 ken dessa sedlar skola uphöra, kan jag för min del icke biträda den åsigten, som vill ändra detta beslut.
Jag tror att man bör förblifva vid det som man en gång beslutat, och icke rifva det åter upp.
Hr von Hartmansdorff började sitt yttrande i ämnet med det tillkännagifvandet, att han för sin del önskade småsedlarnes försvinnande ur allmänna rörelsen; men då han derefter fordrar bibehållande af ifrågavar. småsedlar å 10 a 14 sk. b:co så motarbetar han sitt förslå syftemål, alt få bort alla slag af småsedlar, ty då, pä sätt BankoUlsk:s ut låt.
N:o 9 innehåller, redan vid denna riksdag motion blifvit väckt om de smärre sedlarnes, å 8, 12 och 16 sk., återinförande i allmänna rörelsen, så är det klart, att om den förstnämnda sorten sedlar är i bruk intill nästa riksdag, så skall den omständigheten gifva en ganska god förevänning, alt då ånyo väcka frågan om det sednare slagets återutgifvande.
Jag tror således att, om man verkligen vill afskaffa småsedlarne, så måste man skaffa bort dem alla på en gång.
Detta hafva också Ständerna vid förra riksdagen på BankoUtsk:s förslag beslutat, och det är således ett fel, i min tanke, att dessa sedlar å 10 och 14 sk. ännu finnas qvar i Banken.
De borde hafva blifvit förstörda, men orsaken, hvarföre icke så skett, är den, att skiljaktigheter yppat sig i afseende på sättet att lämpligast och med minsta kostnad förstöra dem.
Svårigheter hafva äfven yppat sig i afseende på bokföringen af dessa sedlar, men jag tror att de kunnat lösas inom Bankens öfver- och Understyrelse, och attsedlarne derföre redan längesedan bordt vara förstörda; så hade ock Utsk:s kansli- och fmans-afd. upfaltat frågan, och derföre beslutat att till BankoUtsk. ingå med en skrifvelse om ofördröjlig verkställighet af R.
St:s redan vid sisth riksdag fattade beslut, då några motioner inkommo från Stånden, som tvungo afdtn att upskjuta den beslutade åtgärden.
Det föt håller sig ock icke så, som Hr von Hartmansdorff antydt, att BankoUtsk. icke skulle hafva någon slags ledning för bedömandet af kostnaden för dessa sedlars förstöring, emedan åtskilliga sätt alt åstadkomma densamma hafva blifvit Utsk. underslälda, äfvensom åtskilliga invändningar blifvit gjorda mot en mera summarisk förstöring af desamma.
Men jag tror, alt man väl skall hitta på något sätt, ulan att med allt för stor omgång och för stora omkostnader, kunna verkställa förstöringen.
Alt utsläppa ifrågavar. sedlar i rörelsen skulle deremot bestämdt medföra ganska betydliga kostnader med deras upräkning, korsning m. m., när de, som förslitne, i Banken åter ingått, och således tror jag att Utsk:s upgift i det hänseende är ganska riktig.
Då härtill kommer hvad den siste talaren anfört, eller, alt dessa sedlar af allmogen med ovilja eroottagas, så skulle det i sanning kunna finnas besynnerligt, att då man i allmänhet vill afskaffa alla slag af småsedlar, man ändå söker påtvinga allmänheten sedlar, som den alldeles icke vill mottaga.
Jag anhåller att R. o. Ad. ville bifalla förevar, utlåt. 328 Den 5 Februari.
Hr Bogeman, Carl Adolf: Hr von Hartmansdorff upgaf alt beloppet af ifrågavar. sedlar, som nu finnas i Banken, skulle utgöra 1 mill r:dr. Utsk., som afgifvit detta betänk, under det jag hade permission, har upgifvit, att det endast skulle utgöra 240,500 r;dr, och således lärer någon irring härutinnan hos Hr von Hartmansdorff hafva upslått.
1 afseende på sjelfva saken är jag af samma tanke som de tvenne sista talarne.
Med anledn. af hvad den siste värde talaren yttrat, och såsom ett tillägg dertill, ber jag endast all få fästa R. o.
Ad:s upmärksamhet på den inkonseqvens, som ovilkorligen måste inträffa, om ett annat beslut än det Utsk. föreslagit skulle fattas.
Ständerna hafva nemi. vid sisth riksdag beslutat, att dessa sedlar, från och med 1849, icke vidare skulle utspridas.
Betta beslut har redan blifvit tillämpad! och för dess fullbordande fattades endast att dessa sedlar blifvit förstörda.
Under åberopande af hvad nu anfördt är, anhåller jag vördsamt om bifall till Utsk:s utlåt.
Hr Björnstjerna, Osca r Mag n us Fr ed r., anförde skriftligen :
Mot de, aflysla skillingssedlarne har så ofta och så myeket blifvit sagdt, att knappast någon torde kunna påyrka deras äterutgifvande, utan fara all anses såsom osnygghetens befordrare.
Då jag likväl föreställer mig att deras ersättande med silfver, dels redan tillskyndat, dels kommer att förorsaka Banken en kännbar förlust anser jag mig skyldig att söka detsamma ådagalägga.
Enl. mig meddelade uplysningar äro redan lill allmänheten inlemnade 1,200,000 r:dr b:co. i s:ml af 8 och 1(5 sk:s valörerne, och likväl voro ännu utelöpande, d. 31 sisth Dec., 1,205,000 r:dr b:co i skillingssedlar å ofärgadt papper.
Enär förutsättas kan, ali behofvel af de mindre myntsorterna förblifver oförändrad!, torde äfven dessa återstående småsedlar, inom kort blifva ersatta medelst silfvermynt, och derigenom indragningen af nämnde sedeisorier förorsaka en minskning i Bankens silfverfond af inalles 2,405,000 r:dr b:co.