Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag talar endast om möjligheten och sannolikheten af homöopathiens praktiska användbarhet samt om Ijenlighetcn och rättmätigheten af dess pröfvandc, ur denna för statsmakten väsendtliga synpunkt.
Jag vill äfven härmed hafva uttryckligen förklarat, att jag icke åt någondera, den allopathiska eller homöopathiska läkemethoden gifvet' ett afgjordt företräde.
Jag rådför och äger fullkomligt förtroende till läkare af både gamla och nya skolan.
Jag kau icke förneka, att den äldre — man vill här icke höra sägas allopathiska — nåväl, den gamla vanliga läkekonsten äger ofantliga resurser och vördnadsbjudande redan genom sin ålder, är det ännu mer genom nitet, sorgfälligheten, skarpsinnet och menniskokärleken hos många dess idkare.
Men jag kan icke betvifla hvad jag sjelf erfarit och med mina ögon skådat, kan icke heller förliga det, då det gäller medmenniskors väl, deras helsa och lif.
Det är de flesta af Eder, mine Hrr! väl bekant, att rödsot och kolera i år härjat och ännu hemsöka norra delen af Jönköpings län.
Jag äger der fastighet, hvarest jag tillbragte några månader af sista sommaren.
Vald till Ordflde i socknens SundhetsNämnd, sedan elakartad rödsot der utbrutit, sökte jag med Nämndens öfriga 880 Den 23 November e. m. ledamöter att bereda de sjuka allt det biträde som möjligen kunde åstadkommas.
En närboende Regementsläkare, med hvilken jag har årsackord och som i angränsande socknar haft mycken, till sina verkningar särdeles lycklig praktik med afside å de begge nyssnämnde farsoterna, rådfrågades.
Tvenne ordinarie ProvincialLäkare, den ene bosatt inom socknen, gåfvo råd och föreskrifter.
Ej blott de anvisningar iakttogos, uti hvilka alla dessa tre läkare öfverensstämde, utan då den ene i Jönköping stationerade ProvincialLäkaren — i och utom
Riket känd för utmärkt skicklighet —• uti några af sina, genom Landslnn i länet kungjorda föreskrifter, afvek från de begge andra läkarnes, så anskaffades äfven de af honom särskilt anvisade medel, och användes sålunda efter hand vanlig medicin för mer än 300 Rdr.
Flera sjuksköterskor antogos.
Då de inom socknen utsedda snart sjelfva insjuknade, så förskrefvos härifrån Stockholm 2:ne andra på sjukhus öfvade sköterskor, hvilka med så förvånande ihärdighet och omsorg vårdade de sjuka under dagliga besök i hemmen, att i SundhetsNämnden flera gånger yttrades, det ingen kunnat någonsin tro, att menniskor skolat ådagalägga sådan sjelfförsakelse eller uthärda sådana ansträngningar.
Då den i socknen boende ProvincialLäkaren nödgades, för besök i det vidsträckta distriktets öfriga socknar, ofta bortresa, rådplägade jag flera gånger med min, föga mer än en mil från sockengränsen boende husläkare, och erhöll, jemte goda råd, anvisning på flera af honom under tiden bepröfvade läkemedel, hvaribland särskilt sådana för mindre barn.
— Jag kan försäkra, att allt hvad af en särdeles redbar, välvillig och nitisk SundhetsNämnd samt af vanda, utaf kristelig kärlek drifna sköterskor billigt vis kan väntas, blef gjordt, för att med noggrannhet följa hvarje föreskrift och skynda med lijelpen hvar den påkallades.
Detta allt oaktadt afledo inom i frågavide såväl som alla närbelägna socknar ganska många.
Sjukvårdens resultater voro i min socken på det hela bättre än i grannsocknarne; men dödens härjningar voro dock förfärliga.
Flera föräldrahus med många barn sågo sig inom 14 dagar barnlösa.
En större by var snart mer än decimerad.
Hvarannan hvardag ljödo vanligen kyrkoklockorna för lik, hvilka, såsom smittosamma, ej fingo om söndagarna begrafvas.
Annan än vanlig, af förenämnde i Statens tjenst anstälda läkare föreskrifven medicin, begagnades i allmänhet icke.
Undantag ägde dock någon gång rum, på sätt jag nu vill i korthet omförmäla.
Efter några till utseendet lyckliga försök med homöopathisk medicin, der annan icke mottogs eller kunde fördragas, besökte jag en inom socknen boende herreman, hvars enda barn hade rödsot och om hvars lif föriildrarne misströstade.
Fadren, som af dittills begagnade läkemedel ej funnit någon verkan, men visste att jag ägde och sjelf plägade begagna homöopathiska medel, bad med tårfyllda ögon, att deraf få för sitt barn.
Jag kunde ej neka.
Tanken att jag såsom ledamot i SundhetsNämnden handlade som offentlig man, gjorde mig väl i början obenägen att lemna annan medicin än den ortens läkare anbefallt, men deltagandet för föräldrahjertats sorg öfvervann dock mina betänkligheter.
Jag gaf alltså Den 23 November e. m. 681 några strökorn af ett mot »höströdsot» af Hahnemann och i homöopathiska läkareböcker rekommenderadt medel, med föreskrift att gifvas åt det späda, ännu ieke årsgamla barnet, ett korn i sender högst en gång i timmen tills förbättring visade sig.
Detta var en afton i skymningen och jag måste genast resa vidare.
Andra morgonen erfor jag att barnet förbättrats och samma eller påföljande dag fann jag det till utseendet utan fara.
Några doser af läkemedlet lemnades då med påskrift och tillsägelse att begagnas »i händelse af försämring.»
Sådan inträffade, hvarom jag tidigt en morgon underrättades.
Jag skyndade till stället och erfor att man i förskräckelsen förgätit bruka det lemnade medlet.
Jag ingaf deraf ett strökorn med så kraftig verkan att före min afresa derifrån förbättring var märkbar, hvilken sedan fortgick så att barnet snart befanns fullkomligt friskt.
Efter denna händelse tvekade jag icke vidare att, då föräldrar sådant önskade, gifva ål barn samma medel.
Det skedde äfven i många fall, och bland barn, som tillbörligen vårdade, brukade endast liomöopathisk medicin, dog ej ett enda medan jag fanns pä orten, hvaremot af alla smärre barn, som genom SundhetsNämnden erhöllo endast vanlig medicin, eller, hvilket ej sällan inträffade, icke kunde förmås att intaga läkemedel, såvidt jag kan erinra mig, endast ett och annat räddades.
Men det var icke endast på barn, som en lycklig verkan af homöopathiska medel visade sig.
Der fanns en medelålders torpare, (omkring 40 år) hvilken länge legat sjuk och antogs vara så ohjelplig, att man icke ansåg skäligt om hans illamående underrätta mig, ehuru jag ofta färdades förbi hans stuga.
Vid tillfälligt sammanträffande med hans husbonde bad dock denne mig se ditin, ej derföre att husbonden hade något hopp om torparens vederfående, men emedan han förmodade, att det skulle fägna denne att jag icke förbisåg honom i hans elände.
Ditkommen fann jag torparen till utseendet döende.
Han besvarade ej min helsning; svarade ej heller då han tilltalades.
Hustrun låg äfven rödsot-sjuk.
Svärmodren, den enda att vårda dem begge, gick uppe med förebud till rödsot.
Enhvar inser, att i den fattiga kojan värden ej kunde vara den bästa.
Jag trodde mig ej kunna för tillfället föreskrifva något för mannen, helst han hade passande läkemedel till hands, dem han ej ville vidare begagna, och de omgifvande förklarade, att han redan brukat »allt möjligt», utan bättring.
Men då jag efter hemkomsten läste i Iiartmanns homöopathiska Husläkare, om medel för sådana, som i rödsot ligga svårt medtagna, likgiltiga, blott väntande döden, så sände jag straxt bud med 6 strökorn af detta medel, att tagas 3 i sender, således i 2 gånger, en timma emellan.
Då lifskrafterna deraf syntes återkomma, förnyades ingifningen, och några dagar sednare fann en af sjuksköterskorna den mannen sittande uppe, halfklädd, framför ett stort grötfat, ur hvilket han med god aptit gjorde sin måltid.
Han sjuknade genast om igen, och var för andra gången utan hopp om räddning, då samma medel gafs med samma påföljd.
Före min afresa från orten var karlen frisk, och hade på besök begifvit sig till sina föräldrar.
Enl. sednare ankomna under - 682 Den 23 November e. m. rättelser mår lian fortfarande väl.
— Ett likartadt fall inträffade med en annan torpare, (omkring 70 år gammal) som, efter långvarig rödsot, oaktadt temligen noggrannt brak af vanliga läkemedel, låg aftynad, och så usel, att presten, som en afton gifvit honom Nattvarden, sade sig ieke tro, att han kunde lefva en half timma derefter.
Jag siinde honom då genast samma medel, som syntes hafva 2:ne gånger räddat den andre.
Ilan blef äfven bättre, och vid mitt afskedsbesök, den dagen då jag lemnade orten, satte han sig sjelf upp i sängen, tackande Gud, att han nu var ett godt stycke på bättringsvägen.
Jag vill ej trötta med många dylika berättelser.
Det vare nog sagdt, att de homöopathiska medlen, ehuru aldrig gifna åt fullväxta, utan på uttrycklig begäran, eller der andra vanliga läkemedel antingen ieke kunde intagas, icke funnos, eller under långvarigare bruk visat sig overksamma — all dessa homöopalliiska medel, säger jag, nästan aldrig förfelade sin verkan på rödsot-sjuka, och i ganska många fall medförde en sådan af den mest oväntade och förvånande gynsamma ari.
Med sådant sjukdomsfall tillåter jag mig dock äfven att, såsom märkligt, omtala.
En sadelmakare-lärling kom från Jönköping, på besök till sina inom socknen boende föräldrar.
Han sjuknade under vägen i kolera, sorn det berättades mycket våldsamt.
Han ansågs obotlig, men lefde, då jag en förmiddag till stället ankom.
Han, en 19 å 20 års yngling, med förut blomstrande utseende, låg nu i de svåraste plågor, med ögonen nästan såsom brustna, glaslika och stirrande, under ständigt bemödande till kastningar åt sidorna.
Nedre delen af armar och ben kallnade och styfva, nästan som på en död kropp.
Jag hyste ej ringaste förhoppning om hans återställande, lemnade dock, på modrens och systrens begäran, 3:ne homöopathiska medel, hvaribland ett rogifvande; de 2:ne andra egentliga koleramedel, med anvisning till deras begagnande, efter läkareboken.
Första medlet skulle tagas i 2 docer.
Jag ingaf sjelf en sådan, 3 ströholm; reste derpå bort, men återkom efter vid pass -|:dels timme.
Den unge mannen hade under tiden legat mera lugn, men klagat, mer än förut, öfver värk i hufvudet.
Han erhöll nu andra docen af samma medel, hvarpå ytterligare ökad ro och återkommande värme i kroppen syntes följa.
Under 2:ne påföljande timmar gafs honom det andra lemnade medlet, utan någon synbar verkan.
Men straxt efter ingifningen af det 3:dje medlet begynte en så stor och afgörande förbättring, att den sjuke sjelf anmärkte den såsom förunderlig, och att han inom få dagar kunde lemna sängen.
Afven han fick under en natt recidiv, så att man fruktade för hans lif.
Det sednast använda medlet, deraf några strökorn funnos qvar, gafs då — och redan nästa morgon syntes han utan fara.
Krafterna återkommo derefter mycket långsamt; men han lärer allt sedan oafbrutet förbättrats.
Efter min återkomst till Stockholm har jag, tid efter annan, erhållit underrättelser om sundhetstillståndet i hemorten.
Den sednaste innehåller, bland annat, att efter min afresa homöopathiska Deri 23 November e. m. 683 läkemedel i få fall blifvit använda, men då »alltid med den lyckligaste påföljd.»
Dessa förhållanden, hvilkas verklighet, enl. mig lemnade upgifter, jag härmed, på svenskmannatro, betygar, torde tillräckligt förklara min åsigt, all den homöopalhiska sjukbehandlingen väl förIjenar, all i vidslräcklare mån och under offentlig kontroll, blifva pröfvad.
Leijonhufvud har visat, att denna läkemethod i andra civilicerade länder till betydlig utsträckning användes.
Han har till bevis derpå upgifvit antalet af homöopathiska läkare, sjukhus, tidskrifter tn. m. Jag vill härvid endast anmärka, att hans siffror, sannolikt från åren 1853 och 1854, äro allt för låga.
Jag har här i min hand en 1856 utgifven förteckning, som visar, att antalet af homöopathiska läkare i Europa då utgjorde 920, i Amerika inemot 3,000; således tillsammans nära 4,000.
Men äfven dessa upgifter hafva redan befunnits så ofullständiga, att en ny uplaga af förteckningen blifvit begärd och nu är under utgifning.
Det synes ej otroligt, att antalet dervid skall visa sig upgå till det af motionären angifna, eller omkring 6,000.
Ibland dessa äro icke få hos Kejserliga, Kongliga och Furstliga personer tjenstgörande Lifmedici, vid Universiteter anställda Professorer, Ofver-, Fält- och Garnizonsläkare m. m.
Detla måtte bevisa, att homöopathien ej är ett sådant »vanvett», en så »rnot allt förnuft stridande» lära, som här blifvit påstådf.
Men mer än läkarnes antal och personliga anseende synes sådant ådagaläggas deraf, -att uti Österrike, hvarest, såsom Frih.
Leijonhufvud nämnt, homöopathien varit förbjuden från 1819 till 1832, icke blott detta förbud sedermera blifvit efter hand mildradt, och slutligen alldeles uphäfdt, utan äfven från den tiden ålla offentliga sjuk vårds-anstalter, med ända till 100 sängar hvardera, blifvit uprättade, samt till en del af Slaten understödjas; att vid Wiens Universitet en homöopathisk lärare finnes anställd; att i Österrikiska armeen många homöopathiska läkare tjenstgöra, bland hvilka 2 Ofverstabsläkare af lista klassen, 2 Ofverstabsläkare af 2:dra klassen, jemte andra Stabs- och Regementsläkare.
Särskild upmärksamhet förtjenar äfven det, att, bland de 8 homöopathiska sjukvårds-inrättningarna, åtminstone fem skötas af de Barmhertiga Systrarnas Orden, samt att innevide år, enl. en då i Wien varande Svensk läkares i allmänna tidningarna härstädes införda berättelse, ett förut allopatliiskt ledt hospital med sjuksängar, högtidligen, i flere kejserliga embetsmäns och läkares af gamla skolan närvaro, öfverlemnades till homöopathisk vård af de Barmhertiga Systrarna.
Ar det troligt, är det rimligt att antaga, det dessa, hvilkas barmhertighet, hvilkas outtröttliga och sjelfupoffrande menniskokärlek är verldsbekant, och hvarom någon okunnighet, åtminstone icke inom detta hus, kan förutsättas, skulle, icke blott bibehålla, utan år efter år vidare utbreda en läkemethod, som icke motsvarade sitt ändamål?
Här liar blifvit ifrågasatt, om ej rent af förne kadt, att upgifterna om de på homöopathiska sjukhusen vunna lyckliga resultat voro sanna.
Om nu äfven, från ett eller annat håll, 681 Den 23 November e. m. någon" irring eller upsåt att bedraga gjort sig gällande, så frågar jag dock, är det ens lofligt, att utan bevis antaga, det de Barmherliga Systrarna, vid hvilka föreställningen om obefläckad dygd så allmänt är fästad, och som läras att sjelfva betrakta sig såsom derigenom synnerligen förtjenta af saligheten, all dessa, om resultaten af den homöopathiska sjukvården voro sämre, än af den vanliga, äldre methoden, likväl skulle i sina redogörelser framställa saken annorlunda, och således uppenbarligen säga osanning?
Ar det sanno/i kl, att de offentliga myndigheter, under hvilkas inseende dessa sjukhus äro ställda, eller att läkarne af gamla skolan skulle låta sådant ske oanmärkt, och utan den kraftigaste vederläggning, som, om den kunde åstadkommas, väl borde medföra snarare de homöopathiska sjukhusens uphörande, än, som nu är förhållandet, deras förökande?
Afven från Baijern kunna öfvertygande bevis hemtas på det anseende homöopathien sig mer och mer förvärfvar.
Den var äfven der förbjuden, till dess de, på det då enda homöopathiska sjukhuset i Wien, under koleratiden 1832, vunna resultat föranledde dess successiva mildring, dock så, att förbud der ännu finnes, t. ex. homöopathiska läkemedels utdelande genom läkarne sjelfva m. m.
Det oaktadt är vid Universitetet i Munchen en ordinarie professor tillsatt, speeielt för homöopathien; vid Öfver Medicinalstyrelsen anställd särskild referent för homöopathiska angelägenheter, till hvilken plats, då inom RiksRådet sisth år aumärkmr af 2:dre
Ord (iden och 2:ne ledamöter gjordes dervid, att den en längre tid varit obesatt, kort derefter utnämndes en allmänt aktad homöopathiskt praktiserande läkare.
Påståendet, att homöopathien saknar all vetenskaplighet, synes vederlagdt af det redan anförda, att särskilda lärare för detta ämne finnas anställda vid Universiteter med sådant anseende som Wiens och Miinchens.
Men dessa äro icke de enda Universitets-professorer, som idka och föreläsa den nya läkekonsten.
Det sker ock vid Universiteten i Barcelona af 3:ne (1 patholopise, 1 chemise, 1 anathomite) Professores; i Rom af 1 (botanicees) Professor.
I Förenta Staterna finnas, såsom af Frih.
Leijonhufvud är anfördt, flere homöopathiskt-medicinska lärosäten.
— Men om äfven denna läkedomslära ännu icke skulle stödja sig på strängt vetenskapliga grunder, är den väl derföre så rent af förkastlig?
Vetenskap och vetenskaplighet äro ord af ganska obestämd mening.
Det är af utmärkt lärde och högt upburne medicinae Professorer ifrågasatt, huruvida läkekonsten i allmänhet bör betraktas såsom vetenskap.
Jag tror, att den så bör.
Men, för att komma till ett fält, der jag är mer hemmastadd, och som för eder samteligen, mine Hrr, torde vara mera bevisande, statistiken, denna kunskapsgren, för hvilken alla hyfsade folk i vår tid göra så stora upoffringar; är man väl ense?
Hej, man tvertom bestrider ganska allmänt, att den ännu bör betraktas såsom egentlig vetenskap.
Hafva likväl icke R.
St:r och vi alla enhälligt beslutat ganska betydliga statsanslag för statistikens befordrande?
Begagnas ej dagligen de resultater den lemnar af lagstiftare, af statsmän och af vetenskapernas idkare?
Brist på sträng
Den 23 November e. m. 685 vetenskaplighet kan och bör således icke utgöra något skäl för vägran af del anslag här är ifrågasatt.
Vittnesbörd till homöopathiens fördel saknas icke af äfven den motsatta skolans anhängare.
Jag. tillåter mig, att bland dessa främst anföra några, hemtade ur åtskilliga ieke homöopathiska läkare-journaler.
Så yttrar en, D:r Slurmer: »Homöopathien är en nödvändig länk i den sig utvecklande medicinens kedja.
Den har redan medfört stor nytta, haft inflytande på sjukbehandlingen och måste i framtiden göra det ännu mera» — En annan, D:r Schenk; »Hahnemann, homöopathiens stiftare, tillhör den stora förtjensten, att han gjort första steget till en väsendtlig förbättring i medicinen, och visat, att icke en massa medikamenter är nödvändig för helsans återställande. » — D:r Walker (Engelsk läkare) yttrar: »Conlraria contrariis gäller, men Similia similibus, homöopathiens första grundsats, gäller lika allmänt och säkert.» — D:r Strumpf; »Öfver hufvud borde man aldrig förgäta, att vi hafva homöopathien att tacka för en luttrad läkekonst.» — D:r Hirschel; »Om man ock vill fördöma homöopathien som konseqvent method, skall man dock, förr eller sednare, likasom man redan börjat, begagna de erfarenheter, sorn den samvetsgrannt gjort öfver läkemedlens rena verkningar.» — D:r Vivenot, i Wien, bekänner, att han »ofta sett nästan otrolig framgång vid homöopathiska sjukbehandlingar, och detta på den kortaste tid, samt upfordrar alla läkare af sin egen — den gamla — skola, att fördomsfritt och strängt pröfva den nya läkemethoden.»
Slutligen har, vid den i Sept. månad, sisth år i Briissel samlade internationela homöopathiska Kongress, Presidenten i Belgiens Medicinalstyrelse, Fallot, såsom representant för det äldre medicinska läkesiittet, erkänt homöopathiens jemnbördighet dermed; erkänt, att, ehuru på skilda vägar, de begge skolorna söka samma mål; samt gilvit sin hyllning åt de sträfvanden, homöopathien gjort för dess upnående.
Dessa omdömen afvika, som man finner, ganska väsendtligt från dem, som at Hr Cederschiöld och Frih. v. Duben blifvit uttalade.
De äro likväl gifna af män, som befunnit sig midt ibland homöopathiskt praktiserande läkare och homöopathiskt vårdade sjuka, samt torde således böra något gälla.
Men dylika finnas jemväl af Svenska läkare.
Hr Cederschiöld har sagt sig icke veta af mer än en enda Svensk homöopathisk läkare.
Denna utsago, med mycket annat, synes visa, att Hr Cederschiöld föga tagit kännedom om homöopathiens tillstånd, äfven inom fäderneslandet; ty åtminstone två Svenska läkare, Medicinae Doktorerne Liedbeck och Noréus hafva redan flere år öppet framstått såsom homöopathiens idkare.
De hafva begge gemensamt år 1854, således för tre år sedan, från trycket utgifvit en »anvisning till några homöopathiska läkemedels begagnande mot koleran», innefattande tillika upgifter om D:r Noréi homöopathiska behandling af koleran i och vid Norrköping år 1853, deraf synes, att i staden, bland 3 typhussjuka, 113 sjuka i utbildad kolera och 322 i koleriner, eller af tillsammans 348 sjuka, endast 086
Den 23 November e. m. 28 aflidil, samt att uti Bergs oeh Löts församlingar, enl. bifogadt intyg af SundlietsNämndens Ordf:de, bland 60—70 af kolerin en del svårl angripna personer, som efter D:r Noréi anvisning blifvit behandlade, blod en enda a/led.
D:r Noréus har, under en utländsk resa innev:de är, sjelf inhemtat och genom våra allmänna tidningar sökt sprida närmare känuedom om homöopathiens närvide ställning och de för dess användande inrättade sjukanstalter i utlandet.
D:r Liedbeck har i mer än fem och tjugo år hos oss såsom homöopathisk läkare verkat.
Utom dessa finnes åtminstone en Svensk läkare, hvars namn måhända icke nu bör upgifvas, som i sin praktik öfvar homöopathien med framgång, hvarom klara bevis och hans eget erkännande finnas i offentligt tryck.
En annan för skicklighet känd Svensk läkare, sjelf icke homöopalh, har, sedan han utan verkan följt ordination af en i sitt fack högt berömd yrkesbroder, vändt sig till en bland ofvannämnda homöopathiska läkare, samt af denne erhållit och användt medel, om hvars verkan han, i det bref jag här eger i min hand, yttrar: »lilius har utan gensägelse gjort mina ögon bästa nyttan, utaf allt hvad jag hittills begagnat i therapeutisk väg.
Min dagliga dosis har varit 2 strökorn», o. s. v.
Man kan af en f. d. motståndare ej önska bättre vitsord, än hvad brefvet i öfrigt innehåller, men som grannlagenheten synes bjuda att icke här uprepa.
Af allt detta slutar jag ytterligare, alt homöopalhien ej bör ulan pröfning förkaslas.
Erkännes detta, så återstår frågan om lämpligheten af den åtgärd Utsk. i förev:de punkt föreslagit, eller inrättande af en, under SundhetsColkii inseende stäld, Poliklinisk ansi ali.
Afsigten dermed skall, enl.
Utslcs yttrande, vara att »uti någon dertill lämplig lokal i hufvudstaden, under skickliga homöopathiska läkares inseende, ej mindre råd och läkemedel' dagligen må kunna gratis meddelas dem, hvilka önska rådfråga dervarande läkare, än äfven tillfälle beredas medicinae studerande — naturligtvis äfven medicinae doctorer —- som det önska, att kostnadsfritt erhålla undervisning i den homöopathiska medicinens studium och praktiska utöfning.
Man skildrar detta förslag såsom alldeles orimligt och overlcslällbarl.
Bland svårigheter åberopas isynnerhet den som skulle för SundhetsColkm upstå, att utöfva det inseende Colhrn sålunda ålades.
Det är likväl ej lätt att inse, hvarföre större svårighet skulle möta i detta än i de flera likartade fall, såsom med afs:de å Orthopediska och Gymnastiska Centralinstituten, Elek t ricitetsinrättningen m. fl. för speciel sjukbehandling gjorda anstalter, hvilka alla åtnjuta understöd af statsmedlen; alla fordra särskilt studium och insigt för deras rätta handhafvande, och likväl, utan kända olägenheter, redan en längre tid under SundhelsColl:ii inseende fortgått, och åt hvilka It. o. Ad. äfven för framtiden voterat frikostiga anslag.
Man kallar bifall till Utsk:s förslag för ett »handlag ål qvacksalveriet.
Det återstår ännu att bevisa, det homöopathien är blött qvacksalveri; och bland medel, som kunna tjena till updagande .af Den 23 November e. m. 687 ett sådant förhållande, derest det verkligen förefunnes, torde vara svårt att utfinna något mera lämpligt, än det nu ifrågav:de.
Bör då icke Staten begagna denna utväg, för att med ens blifva qvitt detta förmenta qvacksalveri, som nu, under skydd af Kongl, auctorisation, öppet öfvas?
Stalén bestämmer iclte, säger man, hvilken lähemelhod, som bör begagnas, utan lemmar valet deraf ål läharen.
Detta må vara till viss grad sannt, men är det icke lill alla delar.
När Staten beviljar anslag, exempelvis, till de nyssnämnda Gymnastiska och Orthopediska Instituten, Elektricitets-Inrättningen o. m. d.; så sker detta under förutsättning oell förbehåll, att vissa bestämda och icke andra kurmethoder skola vid de sålunda gynnade anstalterna begagnas.
Det är ju icke något annat eller mera, som för den af Utsk. förordade homöopathiska Polikliniken yrkas.
Man säger, att en sådan anstalt lian af enskilde, ulan Statens mellankomst, inrättas.
Det är ganska sannt, att så kunde ske.
Men det har icke skett och skall sannolikt icke heller inträffa, åtminstone så länge homöopathien af de flesta läkare med hånande förakt bemötes.