Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men när Suzon såg mig i så deplorabelt état tremblerande som en skolpojke utan att saga något till hennes försvar, blef hon hvit i ansiktet, hennes läppar darrade, så ref hon till sig pélerinen, gaf mig en lång obeskriflig blick, en regard som omslöt mig och hela rummet i det »lilla dufslaget», och försvann.
Nunc, audite, fili naturæ contrario, begynte Westring med sin stenstorsstämma kall som ljudet af en kyrkoport, och han harangerade, orerade och citerade.
Han helsade från min fader, af hvilken han hade bref och fullmakt, att jag skulle följa med honom hem till Sverge med risk att eljes blifva för skuld insatt på Châtelet och få der sitta som den olycklige Cederhielm.
Jag nickade, men hörde ej hvad han sade.
Jag hörde endast ett par små fötter, som jag höljt med kyssar, ett par små fötter i skor af skärt satin, gå ner för trapporna, de gingo immerfort ner för samma trappor, steg för steg, fast Suzon för längesedan war borta.
Först efter en timmes botedagspredikan full af uppblåst och smaklös eloquens eloignerade sig bödeln.
Hvad skall det blifva af Suzon?
Men hvad skulle jag giöra?
För min christeliga, äkta hustru, det skulle hon ju dock aldrig kunna blifva – en herde i Småland med en catholique till fru!
Och Sara Margareta Hambræa, som väntar och spinner och väfver?
Endast svarta bilder te sig för mitt våta öga.
Min Gud, den gestalt som varit föremålet för all min dyrkan – var det då en synd att hafva ett sensibelt hierta för så mycken godhet och fägring? – den ser jag för mig blek, ett lik hittadt i nätet vid Saint Cloud.
Utan kista sys det in i de olyckliges buldan och kastas i sjelfspillingarnes ovigda jord.
Eller än förfärligare jag ser dig, o Suzon, på den infama kärran, bland lastens döttrar, hvilka Paris canaille skymfar och begabbar!
Ack, Suzon, glöm mig, måtte det gå dig väl och du kunna niuta sälla och stilla dagar med en annan.
Rinnen I mina tårar, af sorg, här, där I så ofta runnit af tacksam, andäktig vällust!
Min dyre vän nu ilar jag till dig, att du må trösta et förstört hiärta.
Är du än älskad, nåväl jag vill då som din förtrogne lefva af din glädie, men är du kanske också malheureux, skola vi i hvarandras armar gråta och rapprochera vår sorg till inbördes consolation.
Med min käre broders gunstigt sända penningar skall jag nu gå ner till Le Petit Dunkerque och kiöpa det lilla radbandet med sitt kors utaf emalj, som Suzon såg en gång och önskade.
Helt visst, det är ej rätt att uppmuntra vidskepelse och bruk stridande mot vår kyrkas confession allra minst af en prest, men Allförbarmande Skapare, du som är alla varelsers
Far och genomforskar lärornas mening, du ser ej hårdt på mig för det – och din mildhet, sönderslitna hiärtans tröst, skall låta gälla också för mig alla bönerna vid det blå radbandets kulor och det lilla korset af emalj.
Min vän, jag förmår ej mera.
Optimo deo valeas
Ad cineres usque permansurus
Amicus tuus
HOFMANNEN.
Jobsposten om Kongliga Kammarherren Baron Fredrik Ungern von Sternbergs plötsliga frånfälle hade ryckt ur en påbörjad sommaridyll med filbunke, smultron och prosten Drysenii Lisa-Lotta, Kammarherren hos Hennes Majestät Drottningen, Grefve Jean-Jacques Bunge.
Hals öfver hufvud hade han lämnat Elfsjö slott, åkt natt och dag, och nu höll han på att spränga pappa Prütz’ skjutskrakar från Fittja för att innan aftonen hinna till Stockholm.
Ungern hade varit Bunges bäste vän.
Ungern hade tagit löfte af honom vid deras sista möte, att han skulle bränna papperen i hans secrétaire, om något hände.
Mon Dieu, hvad skulle hända?
Oh, mon cher ami, hvem vet, när allas vår grande tante Clotho approcherar med sin sax?
Och Ungern hade lett litet besynnerligt, tyckte Bunge, men Ungern log alltid på sista tiden, och Bunge hade upphört att grunda på meningen i alla dessa leenden.
Och nu var han död!
Bunge ville icke tro det, som folk på sjukhus ej tro, att de amputerats.
Ungern och han hade samma dag dragit de hvita pagestrumporna på, samma dag första gången haft cour och lärt, hur man bättrade på madam Pihlgrens dåliga kosthåll med hallonglacerna och muscaten vid kungliga taffeln.
Ungern och han hade samman haft sina första aventures d’amour, både de légèra med mademoisellerna Spaas och de högtidliga med grefvinnan Örnsköld, och hur hade de icke hviskat samman i vråarna under de långa assembléerna och lett i samförstånd, när de sköna gingo förbi vid sina kavaljerers armar.
Ungern och han hade samtidigt blifvit hofjunkare, och mot hoffruntimren och de sköna damerna i staden varit två sammansvurna pirater, som togo priser och eröfrade Berg op Zoom.
Det hade varit en evig budväxling med löpare emellan dem, och långa kvällstimmar hade de suttit i reciproque confession öfver röfvade bröstbuketter och stulna skospännen!
Och en gång på Drottningholm, när högst salig kung Adolf Fredrik ätit tre tallrikar sockertoppskål vid sitt karusellbord, hade han mött dem i korridoren och med kinesiska sidennattrocken hårdt tryckt om magen ropat:
»Tu Ungern och tu Bunge, Ni är mans ett par verfluchte skälmar!»
Men efter ljufva nätter hade de bidat gryningen i Loföns gröna skogar, hört taltrast och lärka flöjta poeten Dalins tendra visor om Celadon och Melicerta och känt tårarna glida utför sina kinder med dimman, som föll och blef dagg i den blå morgonen.
Och samman hade de rest till Frankrike och tjänat vid Schombergs dragoner, legat i garnison i det tråkiga Verdun, där man gömdes i garderober och klädskåp af mutade kammarflickor (som pussades medan man väntade fruarna), och samman hade de presenterats för Ludvig XV vid en lever i Marly.
När de återkommo hem, var kung Gustaf nådig nog att säga: »Voilà de vrais amis et de parfaits courtisans!»
Det var först på senare tid som de skilts åt.
Gud vet, hur det kunnat ske, men skett hade det.
Begynnelsen var nog, att Ungern aldrig kunnat lida Brita Aminoff, den enda för hvilken Bunge känt en grande passion, och sedan hade Ungern i sin tur blifvit sjuk, förbehållsam och sorgsen men skrattande i tid och otid, i ständig ångest att ej synas glad.
De gamla vännerna började gå hvar sin väg.
De ömsesidiga förtroendena fastnade på deras läppar, och det vid själfva höstdagjämningen i mannens lif, när den farliga första frosten faller.
Så hade de blifvit blyga, nästan främmande!
Och nu var Ungern död, och de skulle aldrig embrassera hvarann, som två barn, hvilka bara behöfva gråta samman för att på nytt finna hvarann, skuldra vid skuldra!
Så tänkte Bunge men for upp ur sina drömmerier, ty vagnen gled genom tullen och stannade snart nedanför slottsbacken.
Ungerns lik hade burits hem och låg på lit de parade i familjehuset, men secrétairen stod kvar i hans kammarherrerum.
Bunge hade fått den lilla silfvernyckeln af hofsekreteraren Osengius, som med sitt griniga ansikte och sina små falska ögon ensam stått vid Ungerns dödsbädd, jämte arkiater Bäck och prästen.
Ty hans gamla föräldrar hade icke hunnit upp från Malteshus – och hofvet?
Hofvet – ja, hvem brydde sig där om de sjuka?
Det hade man icke tid och humör till.
Månne ens Aurore Bergstjerna, som Ungern hade sin innersta penchant för – det visste Bunge – lämnat sina kabaler och sitt tapisseri för att prata bort några af den sjukes långa, ensamma timmar?
Eller Lotta Mörner, som ej gifvit sig förrän hon fått på sin lista också den glade, den vackra, den tjugoårige Ungern?
Bunge ville parera ett mantal af Elfsjö mot Arvid Sparres byxsäcksur, att ej ens denne, Ungerns kusin, dröjt mer än den reglementerade kvarten hos sjuklingen.
Och han själf?
Ja, han hade aldrig tänkt, att saken var allvarsam.
Ty då!
Ja, hade han då lämnat Lisa- Lotta och landtlifvet?
Men han kände sig ej alldeles säker på sig själf och medan han sprang upp för trapporna till Ungerns rum, lade sig en djup förstämning öfver hans hjärta.
I den lilla kammaren slog Ungerns atmosfer honom till mötes, doften af det potpourri, som denne själf brukade bereda, och i ett ögonblick såg
Bunge den döde lifslefvande för sig, tillblandande sin älsklingsessence, som han lärt det af en parfymör vid Rue de la Croix des Petits Champs.
I den blå sidendräkten stod han där, pojkyr såsom han såg ut, innan Papillon pudrat honom, lutad öfver den lilla lerkrukan i fönsterposten.
Ur två gröna flaconer af emalj hällde han orangevatten och ungerska drottningens vatten, lade i krukan en bädd af vintermejram, kryddnejlika och lavendel.
Så lyfte han med sina tunna hvita fingrar från skålen de noppade blombladen af mörkblå violer och mörkröda rosor och lät dem försiktigt falla i den doftande lagen.
Det svarta håret föll i en strid lugg ner öfver hans bleka panna.
Det smala, tunna ansiktet fick allt hetare och högre färg, och allt mjukare gnolade han visan:
Cédez, cédes, jeunes Beautés!
L’amour vous somme de vous rendre.
Sist tystnade orden, men hela hans kropp, som alltid bevarat ynglingens spenslighet, gungade takt till melodien, medan ångan af dekokten, som sommarsolen begynte brygga, steg upp i den gula kammarluften.
Sådan var synen, men ingen stod vid fönsterposten.
Den högt uppbäddade sängen verkade hemskt med de lösa madrasserna och det hopkramade sidentäcket.
Där hade Ungern dött, och hans bristande öga förmörkadt följt fjärilarna mellan blommorna.
Fjäril, flyg, flyg!
Men hvart skulle man flyga?
På kakelugnskransen gick ännu den lilla pendylen oroligt, såsom
Bunge en gång som barn, då de legat i syskonsäng, hört Ungerns hjärta slå.
Den slog och slamrade med inlärd munterhet, men den kyska Diana, som höll pendeln, sneglade på sin granne, en nymf i biscuit, hvilken i ett tempel höll på att basa Cupido med ett ris af rosor.
Dammet låg i långa strimmor öfver stolarna med de urgröpta sidensitsarna.
En svart mask, som hängde på sin spik öfver en domino, stirrade med tomma ögonhålor ut i rummet.
Bunge blef blek.
Han kände genom potpourridoften den starka lukten af droger och medikament och den än mer genomträngande lukten af förgängelse, och han öppnade hastigt secrétairen – för att fullgöra sitt uppdrag och få gå.
Därinne lågo rader med brefpackor.
De styfva papperen knastrade med skrifsanden, då han bläddrade i dem.
Där lågo föräldrars och gynnares bref och små dambref.
Med verklig motvilja återsåg
Bunge sina egna skrifvelser, sorgfälligt ordnade efter data.
Hans egna bref, de intresserade honom icke längre.
Den han sökte var Ungern, vännen, som plötsligt blef en okänd, nu när Bunge satt vid sängen, där denne kämpat ut, nära det lilla skrifbord, vid hvilket den döde om någonsin – efter att hela dagarna ha tillhört andra – bort hafva kommit ansikte mot ansikte med sig själf!
Och om man aldrig kände sin bästa vän, lärde man då någonsin känna sig själf?
Oroligt grep
Bunge efter Ungerns anteckningar.
Så fann han ändtligen ett litet oktavband, inbundet i rödt maroquin, med Sternbergs vapen på pärmen.
Journal intime de Frédéric Ungern de Sternberg stod det på titelbladet med den lilla orimliga stil, som alltid hindrat Ungern – enligt hans eget skämt – att blifva diplomat eller något som helst allvarligt.
Mon très cher et vénérable pére – så började den första anteckningen – har rådt mig att föra ett curriculum vitæ i détail öfver mina lifshändelser, men det vet jag, att jag aldrig kommer att gitta.
Dock en liten journal intime d’amourettes et de philosophie avec des caractéres kan jag väl klottra om aftonen ibland, när Morphée visar sig rebellisk.
Kanske kan den amusera mig vid äldre år, kanske nu gifva mig den Ariadnetråd jag behöfver, när jag träder in i hoflifvets labyrint.
Så börjar jag den i dag, ce mémorable 10 janvier 1766.
I dag hafva jag och Bunge för första gången gjort tjänst som hofjunkare.
Bunge är grefve, jag baron, båda äro vi vice cornetter vid drabanterna.
Dagens lycka skulle hafva fördunklats för mig, om han på något vis fått pré framför mig eller suttit öfver mig vid cavalierstaffeln.
Lyckligtvis var min far inviterad och – pour le flatter probablement – fick jag uppvakta i lilla röda salongen, medan Bunge såsom den yngste af hofjunkarna stannade i den gröna.
Mon cher Pylade bouderade mig härför en smula på kvällen, men hans Oreste hade väl användt sin dag.
Jag fick occasion att säga en compliment, som Le Prince Royal accepterade, occasion också att inge en smula respect hos Tante Piper, som på alla vis manquerat i égarder mot mig.
Jag hann hviska Ulla Kurck en hel hoper med complimenter och douceurer och kände mig själf helt klåfingrig och sensible en parlant.
Så blef Nils Gyldenstolpe, min fars och mitt hus’ gamle fiende, salig som en kyrkängel af canarie-sec’en och begynte gnola des Chansons de Kornhamn, tills Drottningen rynkade ögonbrynen.
Dagen var härlig!
Mon cher Jean-Jacques, du är en rêveur.
Nu ligger du redan och snarkar idyll på ditt örngått, och du vill bli hofman och göra carrière?
Mon cher Jean-Jacques, du har surannerade idéer i hufvudet om la liberté des états!
Tro mig, blott prinsen får spiran, gör han changement.
Det läser jag i hans stora ögon.
Les chapeaux et les bonnets sont usés jusqu’à la doublure – et bons pour s’entasser chez le frippier.
En kunglig revolution!
Låt oss läsa ett capitel i Cardinal de Retz.
Dock, det är sant, prinsens förmälning med danska prinsessan lär snart éclatera.
Då gäller det att vara slängd som maître des cérémonies.
Upp med Godefroy Le cérémoniel de la France, stor in folio 1649 – lånt från mon cher pères bibliothèque.
Voilà tome II p. 167 Les Fiancailles des Princes!
Och du sofver, mon pauvre Jean-Jacques!
14 april 1766.
Nu har jag varit ett par månader vid hofvet.
Hofvet är délicieust.
Det affinerar caractererua, det slipar ord och tankar.
Jag mår här som en fisk i vattnet.
Min famille börjar redan visa mig en aktningsfull politesse.
Märta, för hvilken jag alltid varit bara luft, börjar märka, att också min ringhet tangerar espacen!
Det är vackert, fru Grefvinna, och snart kanske kan ni komma att få ett ännu lekamligare intryck af min realitet – – – Le pauvre Bunge gör bara bévuer.
I går disputerade han med Carl
Fleming och påstod, att hans mor hade droit till tabouret – som född Gyllenstjerna – Neej, min goda Jean- Jacques, men min mor har det som riksrådinna – – – Med de galanta eröfringarna går det ännu klent för oss båda.
Jag räknar ej grefvinnan Cronhjelm – hon är obligat som aptitsupen, och i dessa herr Voltaires dagar den mest dévôta af våra skönheter.
Åtminstone praktiserar hon samvetsgrant den uppbyggliga regeln:
Laissez venir les jeunes hommes.
20 maj 1766.
Min första lilla intrig har gått af stapeln och lyckats à merveille.
Min oncle Axel Sparre ville hafva sin son, den dumme Arvid, in vid drabanterna, och han skulle få tur framför mig och Bunge.
Det var den kända vägen via grefvinnan Sperling och general Stackelberg, som anlitades, men jag satte genast i gång en contra-machination.
Jag lät den hederlige Lejongrip, hvilken jag hällt i saken med en flaska rhenskt, busa fram med det tråkiga i den kära Arvids faiblesse för nattmyssorna, Bennettarne specielt.
Det tog skruf.
Holmer, såsom den enda oadliga ibland oss enragerad hatt, bar genast fram det till chefen, impitoyable i det Capitlet i egenskap af gammal vän till offren från 56.
– Min kära oncle’s dessein föll liksom ett château af campiokort, min kära oncle har alltid conspirerat mot Sternbergarne.
Min kära oncle anmälde mig en gång för en oskyldig amour med hans frus kammarjungfru, ett litet världens barn, af hvilket jag hade min innocenta Uppsalaglädje.
– Vi äro ännu ej på långt när kvitt, mon très cher oncle. –
15 juni 1766.
Bunge och jag foro med systrarna Spaas till Malmens källare.
Vi förtrakterade oss icke.
20 juli 1766.
Jag vet ej hvad som kommer åt mig på sommaren – särskildt här på Drottningholm, mitt humeur blir svartsmutsigt och sorgset.
Jag söker böcker, som stämma ihop med min passion och blir rättnu en hel chevalier Ténébreux – oh la sotte chose!
Men det går genom hofvet en sorts flygfeber, som kommer och far.
Morbus aulicus incurabilis skulle arkiater Bäck säga.
Jag har läst om Pontinska träskens malaria.
Det här är en hjärtats malaria med frossa och brand.
Då blir jag sensible.
Jag längtar till Malteshus, längtar att épanchera mig i en väns sköte, och Bunge blir min souffre-douleur.
Impossibla idéer vakna.
Aurore Bergstjerna!
Hvarför fyller hon mig med en sådan tendresse, la pauvre petite i sin rustiqua enfald.
Jag ser henne i schäferhatt med lätta sommarfräknar i sin ljusa teint, och hennes ögon och hennes hjärta äro sincèra som hennes handslag.
Mais, mon cher Frédéric, pas de bêtises!
En dotter till en fattig kapten på landet, ej considererad för en vitten, med en enda lakej, som lägger för och lägger det andra på åkern också.
Allons donc!
10 sept. 1766.
Offererad i dag att vara med i drottningens cercle och höra lecturen.
Hedern omisskännligare än plaisiret.
Det är ej illa speladt att hålla på hjärterknekt och dock uppmärksammas af damen.
(Ty mor och son hata hvarandra så cordialt, som blott en drottning och en kronprins kunna.)
Men det gick, tack vare conchyliologien, d. v. s. vetenskapen om snäckor.
Långsamt låter jag i hvar vecka ett par snäckor, som bondungarne hemma i Halland samlat, glida in i H. Majestäts samling.
Vive la conchyliologie!
11 okt. 1766.
Brita Aminoff har nu i höst plötsligt fått renommée för att vara den vackraste af våra hoffröknar.
Jag vet egentligen ej hvarför – det är en toquade som allt annat.
Gifta och ogifta seigneurer gå på friarefötter, till och med allas vår farbror Törnflycht med den klassiska podagern i hasorna.
Det är ett fjäs och ett fnitter ikring henne och ett regn af biljetter i hennes kammare.
Jean-Jacques är kärast af alla, så att det riktigt bränner honom genom västen.
Ridicult nog lär hon ej vara insensible för den dumma gossens affection.
I går, när jag steg in, sutto de alldeles bredvid hvarann och läste samman en otvifvelaktigt touchant passage i Milady Catesbys äfventyr, och hennes lillfinger och hans pekfinger amuserade hvarandra på papperet.
Tänk om de skulle knyta en chaîne tendre!
Det skulle slå mig alldeles för mycket ur brädet.
Det får ej heta, att Bunge är favoriserad af den skönaste »de nos belles», men Ungern!
Tag dig till vara, Eraste, att det ej går som i comedien:
Valère tar Dorine ifrån dig.
Det spelet frestar mig.
Pas pour la petite!
En ideal magerhet är kanske klädsam för änglarna och vid det celesta galanteriet men inte här nere!
Och Brita utan paniers, det bör vara hvad italienarne kalla ombra di caffé.
Men att göra hennes conquête från sin bäste vän, utan att han anar oråd, medan hela världen eljes applauderar, det är en tour de force, som passar mig.
17 okt. 1766.
Dorine var fager, ung och söt.
Cupido pilen mordiskt sköt
Emot dess hjärta lilla – allt väl,
Det gjorde ljufligt illa – I förstån mig väl.
Hon vände då ett ögonkast
Af löften fullt emot Erast –
Se sår från Amors båga – allt väl
Mig bränner med sin låga – du förstår
mig väl.
Erast var ung och blyg och dum.
Han genast går till vännens rum
Och ber om hjälp för lyckan – allt väl,
Men krokben satte kryckan – i förstån
Han vännen gör till postiljon,
Men denne snart ur egen ton
För flickan visan diktar – allt väl.
Eraste med vinsten pliktar
– I förstån
Gud nåde den, när flickan ber,
Som ej går själf, men sin kamrer
Till hennes möte sänder – allt väl,
Han blir på fingren bränder.
1 nov. 1766.
Komedien lyckas bättre än jag kunnat hoppas.
Min Eraste kommer alla aftnar och biktar sig.
Än har hon varit hård, klipphård – oh, la belle inhumaine! – än har hon varit douce och mild – oh, la sainte, la divine personne! – än har hon gifvit honom ett afvisande svar och tagit Eric Oxenstiernas arm och dansat med honom ända till réveillonen.
Himmel och helvete!
Än har han fått af henne till souvenir duken för ce petit nez si coquettement retroussé, och den går han och bär vid sitt hjärta.
Men under tiden har jag forcerat fästningen lika skickligt som Villars för att belägra och intaga den efter alla konstens regler.
Jag har gräft grafvar – det är Calomnier, som skilja henne från Bunge och alla hennes andra adorateurer – jag har byggt bastioner af smicker och complimenter, och nu skall passionens grofva artilleri köra fram.
Snart skall den vackra platsen dagtinga.
Sända mig parlamentairer på rosapapper.
Flaggan skall sakta hissas ned och hela garnisonen gifva sig på nåd och onåd.
3 nov. 1766.
Que le diable emporte les femmes de chambre!
Fru Verner måste mutas – men penningar, penningar!
Om jag skulle låna af Bunge?
Det kunde vara grotesque nog – vive Macchiavelli!
5 nov. 1766.
Brita-Dorine vid sin toalett!
Det är en dröm, så fraîche är hon, så lätt i sin peignoir med en valenciennes öfver en sjuttonårig, trumpet veckad panna, och en liten min af morgondåsigt svärmeri.
Kinden rosig efter drömmens dufkutter, skuldrorna huttra litet – det är differens på klimat mellan november-Stockholm och Morphées Cythère.
Jag känner mig generad öfver att vara en lång, grof karl.
Jag ville ha vingar på ryggen och fladdra ikring som en Cupidon med puderask och vippa.
7 nov. 1766.
Tvåhundrade årsdagen af armadans undergång och trehundrade af domens i Segovia invigning.
Låtom oss diskret öfvergå till Kongl.
Majestäts cancellichiffer n:r 4 för vid utländska hof accrediterade svenska ambassadeurer.
12344. 67789.
91421. 0017. 11234. 1611. 71824. 62134. 67891. 81119. 3445. 11346.
19301. 66876.
901237. 66783. 4445. 6566. 7091.
66857. 11298. 33091. 6734.
Söta hjärta.
18081. 7771. 12665.
17481. 66783.
44356. 6566. 7091.
11 nov. 1766.
Oncle Sparre hade blifvit hofstallmästare, och ingenting är amusantare än att se, hur han prutar och snålar på de hästlängder, han skall rida bakom majestätet.
Befattningen gick länge i Sternbergska familjen.
Men min far har tyvärr ej moyen att taga chargen.
Och det skär mig i hjärtat, att se den dyre onclen ha entrée öfverallt och agera protecteur!
Och den dumma
Arvid har ändå kommit in vid drabanterna.
Det lär ha gått genom m:e du Londel och Högst Densamme.
Nu skall den kära tölpen också giftas med Marie Charlotte de Geer, för att få fickan full af Leufsta guld.
Men med risk att själf bryta ryggen, dyre oncle, skall din ödmjuke tjänare och neveu försöka bringa smolk i den mjölken ...
12 nov. 1766.
Jag är lycklig i dag.
Ett vackert grönt blad har flugit in i min kammare.
Jag vill gå utåt en ljus väg.
Jag vill råka någon, åt hvilken jag får ge en almosa.
1 dec. 1766.
Valère och Eraste voro barndomvänner, och världen såg dem ständigt vandra arm i arm.
Valère var lång och spenslig med ett ansikte fullt af expression och lif.
Också var han aldrig i tranquillité.
Han pratade och badinerade, dansade och fäktade, red och läste.
Han var förströelsernas själ, alltid till reds att arrangera pique-niquer och assembléer, hviska fleuretter i de skönas ögon, improvisera vaudeviller à la façon de Biribi.
Eraste var lika stilla som Valère var inquit.
Eraste var öm och tendre, gick gärna silencieux i bosqueterna.
Hans blå ögon hade en cachet af mélancolie, hans hjärta var sensibelt.
Vid hofvet, där de båda lefde, hette det:
Valère är en nöjeskavaljer, en petit-maître, aimable, men eljes intet, ty hans parole är:
Vive la bagatelle!
Eraste är en solid esprit, som kommer att gå långt, ty han gömmer under den légèra ytan desseiner och orgueil.
Så hette det, och det motsatta var fallet.
Valère var en handlingens man förbränd af äregirighet, döljande en ambition sans bornes under plaisanteriets och bagatellens mask, kall hjärnmänniska, spelande passionerad.
Eraste var sentimental bagatellier däremot, med viljan förlamad af sin sensibilitet, vek och passionerad, sin egen imaginations narr och rodocka.
Så hände det, att Eraste förälskade sig i den vackra Dorine och gjorde
Valère som vanligt till sin confident.
Men Valère tog Dorine för egen del par amour-propre – af begär efter att herska och lefva – par orgueil.
Hela hofvet klappade händerna, blott Eraste var blind och fortfor att använda Valère till sin confident och sin envoyé plenipotentiaire.
Så kommer Eraste en dag med ansiktet allvarligt som efter ett fattadt beslut och börjar:
Valère, du är min enda vän.
Jag vill trolofva mig med Dorine.
Säg mig därför, hvarför du hatar henne, eller af hvilken grund du vet, att hon är en »coquette»?
Valère, som redan börjat tröttna på Dorine, hvilkens stjärna dessutom begynt blekna, sedan Celinde plötsligen stigit upp på himmelen, ryckte på axlarne.
Du är då icke content förr än jag blottar hennes fausseté?
Tu l’as voulu, Georges Dandin, hata blott icke mig efteråt.
Du känner Dorines stil.
Se här en billet-doux ifrån henne.
Läs den!