Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men bär det af till Stockholm, så tycker jag, att gamle herrn kunde skaffa sin son en vacker lärarinna i skick och seder och stora världens manerer.
Jag skall rekommendera honom ett därtill fullt lämpligt fruntimmer.
Måtte unge John snarast möjligt få fara till denna tecknings- och kärlekspension!
Här går han blott och ställer till krångel och oreda.
Man vet aldrig hvad han härnäst skall finna på.
Gör sig nu i ordning, lilla vännen, så fara vi till staden, och så får hon se, hur regementet hyllar konung Gustaf IV Adolf.
Malmsköld har ställt sitt rum i kommendantshuset till mitt förfogande.
– Söta mor vill nog följa med in och se på ståten och beställa sorgdräkter, sade lilla Christine och bredde silkesflor öfver sybågen för att skydda det hvita broderiet för dam.
– Nå ja, säg till söta mor, om lilla vännen anser det nödigt.
Men säg också till att det hastar, den ovulige pojken har uppehållit oss alltför länge med sitt dumma snack.
En myndighetsdag.
Tvenne stora fester firades på hösten och vintern 1792 i det Hallska palatset vid Sillegatan.
Den 23 september stod bröllopet mellan Generaladjutanten vid Svenska flottan, högvälborne herr grefve Claes Adam Wachtmeister och dygdädla jungfrun Christina Hall; och den 23 december firades med än större högtidlighet unge Johns myndighetsblifvande.
Vid båda dessa för hans hus så glädeliga tillfällen hade herr Hall låtit bespisa stadens fattiga, men på myndighetsdagen utdelades dessutom penninggåfvor till hela contoirspersonalen, som en corps var inbjuden till festmiddagen.
Herr Hall hade sin son vid sin högra sida och Herpel vid sin vänstra, medan David Carnegie intog platsen midt emot och agerade vice värd.
Men jämte contoirspersonalen voro på unge Johns hedersdag äfven inbjudna stadens förnämligare män såsom landshöfdingen och biskopen och andra honoratiores.
Middagen var en bland de splendidaste, som hofmästaren, mr Brown, någonsin låtit servera, och inför sig själf erkände denne också, att hertigen af Westmoreland aldrig bjudit på utsöktare viner, än John Hall gjorde denna dag.
Middagen var ej synnerligen ledig och rolig, ty det hvilade en viss högtidlighet öfver sinnena, och allra högtidligast var värden själf.
När champagnervinet serverades, reste sig herr Hall för att hålla festtalet.
Han rätade på sig och såg oändligen styf ut, då han började:
– Jag ber eder, mina vänner, dricka för min son John Halls välgång.
Han inträder i dag i sin myndighetsålder, och för att han skall hafva något att inträda i, ger jag honom tiotusen riksdaler banco som gåfva jämte min faderliga välsignelse.
Här har du dessa sedlar, min son John, du skall använda dem till dina nöjen.
Min son John tänker med instundande nyårs ingång begifva sig till hufvudstaden för att där under skickliga lärares ledning uppodla de rika gåfvor, som blifvit honom tilldelade af Försynen.
Jag kommer att mycket sakna min son John, när han är borta, ty han är en mycket god son, min son John, sir ni, sir ni.
Talet skulle blifvit betydligt längre, men herr Hall kom till korta, när han tänkte på skilsmässan från den älskade sonen, och i stället för det vältalighetens blomster, medels hvilket herr Hall ämnat presentera sin son John för contoirspersonalen och sina gamla affärsvänner och lierade, hvilket dock var tämligen öfverflödigt, ty alla kände John, somliga alltför väl, blef det blott till ett med hes stämma framstammadt:
– God bless you, my boy! hvarpå herr Hall burdus satte sig ner utan att se hvarken till höger eller vänster.
David Carnegie var situationen bättre vuxen och utbragte med ljudlig röst: »Three cheers for John Hall junior!
Hurrah, hurrah, hurrah!»
John reste sig upp med champagnerglaset i hand och försökte flera gånger att tala.
Men blygheten tog öfverhand, och han satte sig ner utan att ha yttrat ett ord.
Gubben Tranchell hviskade till gubben Tham:
– Malplacerad själftillit och malplacerad blygsamhet, men alltid malplacerad!
Hvad skall det blifva af den stackaren?
– Ja, nu borde den vanliga framfusenheten hafva kommit till användning, men en tölp är och förblir en tölp.
Han kunde åtminstone haft så mycket vett, att han tackat sin far.
Men sådana äro sönerna nu för tiden.
Men härvidlag gjorde directeur Tham unge John orätt, ty när middagen var förbi, och medan herrarne drucko kaffe, följde han efter sin far in i dennes rum.
När de voro för sig själfva, grep John faderns hand och kysste den.
– Jag kunde inte tacka söta far därinne, när alla hörde på.
Jag fick tunghäfta, men jag är innerligt rörd öfver min fars mot mig visade godhet.
– Si, si! – Hur heter det på svenska det där du fick?
Tunghäfta.
Det är ett bra ord.
Det fick jag också, sir du, sir du, så jag är därvidlag ej bättre än du, men det behöfs inte många ord mellan dig och mig, min son.
Vi förstå hvarandra ändå, sir du, sir du.
– Hör på, söta far, jag är ju nu myndig och kan göra hvad jag vill?
Herr Hall såg litet häpen upp på sin son, men svarade genast.
– Ja visst kan du.
Men hvad vill du göra, det vill jag gärna veta, sir du.
– Jag vill skänka bort de pengarne, du gaf mig.
Hvad skall jag med så mycket pengar?
– Du kommer att gifva ut mera än tiotusen riksdaler banco, när du väl är i Stockholm och skall sköta dina nöjen.
Men i så fall får jag väl sörja för att det ingen balans blir.
– Hör, söta far, det är så, att jag vill ge bort det jag fått i dag till ett par fattiga familjer jag känner till, och som jag lofvat hjälpa.
– Tiotusen riksdaler banco är för mycket att skänka bort till fattiga familjer.
Du har ett ömt hjärta, min son, men det springer bort med dig.
– Gaf söta far mig icke dessa pengar, för att jag skulle ha glädje af dem på denna dag?
– Jo, i dag och många dagar.
– Tag dem igen, ifall jag inte får göra med dem hvad jag vill.
John drog upp sedlarne ur fickan och räckte dem till sin far.
– Man kan lätteligen tappa bort sedlar genom att vifta med dem som du nu gör, sir du, sir du.
Behåll dina pengar!
Nå, nå, gör hvad du vill med dem!
Men om du prompt vill donera bort en summa af tiotusen riksdaler banco på din myndighetsdag, kunde du ha nämnt det därinne i ditt skåltal.
Det var bra enfaldigt af dig att ej göra det, sir du, sir du!
– Nej, det vill jag inte, det gör jag inte.
Söta far, säg ej ett ord därom till någon!
Om söta far inte lofvar det, går jag min väg från alltsammans.
– Du bör inte tala så högt!
De kunna tro, att vi disputera, sir du.
De tro väl allaredan, att vi gått vår väg.
Vi få ej vara ohöfliga mot våra gäster, sir du.
Jag tycker om denna nya dräkt, du i dag bär, den kläder dig, min son, sir du.
Du skulle alltid vara klädd i högtidsdräkt, det kläder dig mycket.
Nu gå vi in.
Herr Hall var en ypperlig värd.
Han gick omkring bland sina gäster och konverserade dem allesammans.
Han arrangerade spelpartier och bjöd hvar och en snus ur sin gulddosa.
Själf tog han plats vid det förnämligaste bordet, dit han inbjudit landshöfdingen och öfverdirecteuren i tullen jämte äldste directeuren i Ostindiska kompaniet.
John stod jämte några af de yngre handelsbokhållarne och förevisade det präktiga guldur, han denna dag fått.
Han var högst intresserad och förklarade mekanismen i uret, som visade, utom timmar och minuter, äfven dagar, månader och år.
Uret hade slagverk, och spelade vid hvarje full timme ett litet musikstycke.
John petade med sin bröstnål på kuggarne och hjulen och lyfte till och med upp ett af dem för att bättre förklara hur det arbetade.
– Ett sådant ur har bestämdt ej vår unge konung i sin ägo, sade en af herrarne.
– Jo, just det har han, svarade herr Hall från spelbordet.
Jag förskref detta ur från samme urmakare i Paris, som för kejsarinnan Catherinas räkning förfärdigat det briljanterade ur hon skänkte vår nådige konung.
Detta är i alla stycken så likt konungens, som det var möjligt, blott att på detta uret står min son John Halls initialer och på det andra ett G. A. under kunglig krona.
Kom hit, John, och visa landshöfdingen ditt ur!
John kom fram och ställde sig vid landshöfdingens stol och förevisade uret.
– Jag måste frukta för min hörsel, sade landshöfdingen.
Jag kan inte höra, att uret går, fast jag håller det tätt intill örat.
– Det är därför att det har en mycket tyst gång, jag har särskildt beställt det sålunda.
Ett alltför hårdt pickande ur stör arbetet på contoiret, sir ni, sir ni.
– Jag undrar dock om det går, jag har ej sett visarne röra sig minsta grand, medan jag betraktat dem.
– Låt mig se, sade herr Hall.
Hvad har det kommit åt uret, John?
– Jag lyfte upp ett af hjulen för att se, hur det var fästadt, det är kanske därför –
– Det blir en dyrbar reparation att bekosta, sade directeur Tham, som var en skicklig mekaniker.
Det får skickas tillbaka till sin mästare, ty här i staden kan detta ej besörjas.
Men unge John har råd att betala hvad som helst, vi veta alla hvilken rik man han blifvit i dag.
– Rik, ja, ja, sade herr Hall.
Men min son John har ett sådant ömt hjärta, att han förklarat sig vilja skänka bort hela den summa, han af mig fått i dag, sir ni, sir ni.
Herr Hall råkade med detsamma se upp på sin son.
Johns ansikte hade blifvit alldeles likblekt och strax därefter mörkrödt.
Utan att yttra ett ord drog han upp sedelbunten ur fickan och kastade den på den flammande elden i den öppna engelska kaminen.
Det blef ett allmänt rop och beskärmande.
Alla sprungo till för att rädda de dyrbara papperen.
I en blink voro de nya sedlarna förvandlade till en liten grå askhög.
Alla undrade hvad herr Hall skulle säga till sin oregerlige son.
Men unge John var försvunnen.
– Ingen hade sett, när han gick, men han var borta.
Herr Hall sade:
– Låtom oss åter sätta oss till spelborden.
Min son är myndig, sir ni, sir ni, och han kan göra af sina pengar hvad han behagar, sir ni, sir ni.
John hade kastat på sig sin päls, ryckt till sig hatten och skyndat ut på gatan.
I sin distraktion gick han allt längre och längre bort, förbi hamnarne, ända ut till Klippan.
Där låg den stora Ostindiefararen Sophia Magdalena, som om några dagar skulle afsegla till China.
John gick ombord och träffade kaptenen, som artigt hälsade på den förnäme unge mannen och frågade, hvarmed han kunde stå till tjänst.
– Det är kallt häruppe, behagar inte min herre stiga ner i min hytt, sade han.
John antog inbjudningen och följde kaptenen ner för den smala trappan.
Väl inkommen i hytten bjöd kaptenen John en plats.
Själf tog han ur väggskåpet fram en väldig butelj Jamaica-rhum, socker och två höga toddyglas med skedar och ställde på bordet framför John.
Luften i kajutan var ej den bästa, ty spiseln osade, och det kändes ganska kvaft och instängdt i den trånga och låga hytten.
Men detta bekymrade kaptenen föga.
Han var helt upptagen af sitt värf att göra i ordning de två groggarne.
Han stötte sitt glas mot Johns, blinkade och tömde glaset nästan i ett enda drag.
Men när John smuttat på glaset, gjorde han en grimas och ställde det ifrån sig.
– Man kan inte tala affärer med torr strupe, sade kaptenen och satte sig på sin koj.
Var nu beskedlig och säg sitt ärende.
John började:
– Jag skulle ha stor lust att gå till sjös och följa med Sophia Magdalena.
Kaptenen slog sig med båda händerna på knäet.
– Såg jag inte bums, att det var ärendet!
Jaså, herrn vill till sjös?
Hvarför vill herrn till sjös?
– Därför att denna staden är mig för liten och trång.
Därför att när man nyser på Östra Hamngatan, ropas det prosit från Otterhällan.
Därför att Götheborg är en håla, där man inte får göra, som man själf lyster, och vill man göra något olikt andra, så skriks man ut som besynnerlig och stollig.
Jag vill ut i vida världen, därför att jag längtar dit och därför att jag inte passar att sitta på contoir och räkna siffror, utan har andra idéer och intressen och nöjen.
Och jag skall säga kapten, att jag har min vilja för mig och att den är sådan, att jag blir sjuk, om jag ej får den uppfylld.
Och nu vill jag till sjös.
Jag vill följa med till Ostindien och se nya länder och nya världar och sällsynta djur och fåglar och en annan himmel än denna dimmiga Götheborgsskyn och en annan jord än dessa gropiga och smutsiga gator och andra människor, som låta en vara i fred och ...
Nu led ej John af tunghäfta.
Tvärtom.
Orden flödade öfver hans läppar, ty när unge John Hall kom i prattagen, talade han oändligen mycket.
Kaptenen sökte afbryta honom, men det lyckades ej.
I afvaktan på att han skulle få säga sitt ord, lagade han i ordning till sig ännu ett grogglas och drack John till, men John skakade på hufvudet.
Hans ögon tindrade och strålade, medan han alltjämt talade.
– Helst ville jag förhyra ett eget skepp och fara vida kring och själf upptäcka nya länder och världar som Vasco di Gama och Christopher Columbus och andra upptäcktsresande.
Jag slukar alla böcker om dylika resor, som finnas att tillgå i min fars bibliothek, och förskrifver andra själf.
Jag vet åt hvilket håll, jag skulle ställa färden, och hvilka land, jag helst ville upptäcka.
Men lika gärna skulle jag vilja göra som Thunberg och endast resa för att företaga vetenskapliga insamlingar och komma hem med dem.
Det skulle vara sådana samlingar af djur och växter, att alla Sveriges lärde män skulle erkänna, att maken till samlingar funnes ej i världen.
Tag mig med, herr kapten, tag mig med!
– Men hur skulle min herre kunna hafva sin varelse på mitt skepp?
På Sophia Magdalena ligger man ej på ejderdun och äter kräsliga, som jag af min herres utseende och dräkt kan förstå är min herres vana.
John såg ner på sin högtidsdräkt, pälsen hade han genast vid inträdet i kajutan måst lägga ifrån sig.
– Det är en särskild anledning, hvarför jag i dag är så utstyrd, sade han nästan förlägen.
Så grann är jag långtifrån hvarje dag, tvärtom, man förebrår mig ständigt, att jag ej tillräckligt vårdar min person.
Och hvad läcker mat beträffar, så är jag ej det minsta svag för bordets njutningar.
Jag är mycket måttlig i mat och dryck.
– Det kan så vara efter min herres begrepp.
Men hur tror min herre att salt fläsk och skeppsskorpor smaka?
– Därom kan jag ej göra mig den ringaste tanke, jag har aldrig försökt.
Men en sak får jag erkänna för kapten.
Jag är mycket disponerad för sjösjukan.
– Det frågar jag fan efter – det blir herrns ensak.
Men hvad skulle jag göra med herrn på Sophia Magdalena?
– Blott låta mig följa med som passagerare.
Jag kan betala hvilken summa herr kapten önskar.
– Jag tycker inte om passagerare på Ostindiefarare.
Morsgrisar passa inte på Sophia Magdalena, men vi kunna ju tala om saken.
Först och främst, hvad är min herres namn?
– Jag är John Hall den yngre.
Kaptenen rusade upp.
– Nej, så tusan jag tar herrn.
John Halls ende son och arfvinge!
Jag tänkte blott på ejderdunet, jag tänkte inte på guldvaggan och silfvervagnen och silkestömmarne.
Nej, tack vackert!
Sådana passagerare betackar sig Sophia Magdalena för.
Hon skulle bli tillständigad att angöra alla obebodda öar, och hela besättningen skulle ut och plocka snäckor och springa efter skalbaggar och fjärilar och fånga ormar till ormgropen på Gunnebo!
– Ju mer herr kaptenen söker afråda mig, desto större blir lusten.
Jag ber ödmjukast, att kaptenen tar mig med.
Jag ber och besvär kaptenen att göra det.
Det är så trångt i den här staden, där alla känna en och undra öfver en.
Jag vill ut i den stora vida världen.
– Och hvad säger gamle herrn om den resan? frågade kaptenen.
– Det vet jag inte – jag skall fråga honom.
Jag vill inte rymma från hemmet, som så många göra, fast jag trängtar efter att komma härifrån ut i vida världen.
Jag skulle säkerligen passa bättre där än här.
Jag skulle känna mig mycket friare och lyckligare än jag nu gör.
Men min far tror kanske redan, att jag rymt.
Vill kapten säga mig, hvad klockan är?
Min klocka går icke.
Det är min myndighetsdag i dag, och jag har fått ett nytt ur.
– Ja, det är ju rätt det.
Det är unge herrns myndighetsdag.
Folket på de Hallska skeppen ha fått gratifikationer i dag.
Har den äran att gratulera!
Att herr Hall kunnat vara ifrån så länge!
Det är ju stort kalas hemma, efter hvad jag hört.
– Ja, det är det.
Det är festmiddag för mig, och jag kan nog inte vara ifrån.
Jag gick ut för att hämta frisk luft och röra på mig, och jag gick i tankarne ända hit ut, och när jag fick se Sophia Magdalena, kom denna svåra lusten att fara till sjös öfver mig.
Kapten får vara så innerligt beskedlig att taga mig med!
– Skaffa sig först pappas lof, så skall jag fundera på saken.
Klockan är öfver tio.
Det är bäst att jag slår sällskap in till staden med herr Hall.
Trakten är inte alltför säker, och den fina pälsen kan nog fresta.
John tackade för kaptenens anbud, hvarpå de begåfvo sig i väg.
Det ville kaptenens vid mörkret vana öga till för att hitta till rätta härute, fast han naturligtvis hade lykta med.
Den annars så språksamme kaptenen på Sophia Magdalena fick intet tillfälle att under den timslånga promenaden berätta sina skepparhistorier, ty John lät honom ej komma till ordet, utan beskref med eldiga färger alla de under, de tillsammans skulle upptäcka och hemföra, blott kaptenen lyssnade till Johns bön och toge honom med på denna Ostindiefärd.
Det var nära midnatt, när unge John och hans följeslagare kommo fram till Carlsporten och togo afsked af hvarandra.
– Jag reser med kapten, sade John, när han bjöd godnatt, det är en afgjord sak.
– Jag tar inte herrn, förrän gamle John Hall kommer och säger, att denna resa sker med hans vetskap och vilja.
– Var inte bekymrad.
Jag rymmer inte från hemmet för att gå till sjös.
Jag skulle aldrig vilja göra min far den sorgen.
Men nu får jag skynda mig, så att han ej blir orolig öfver mitt långa uteblifvande.
Adjö, adjö, herr kapten, och tack för den stunden på Sophia Magdalena.
Det var det enda roliga jag haft på min myndighetsdag.
I det Hallska huset rådde största uppståndelse.
Betjänterna sprungo kring staden och letade efter unge herrn, som var totalt försvunnen.
John smög sig obemärkt upp för trappan och in i sin fars rum.
Herr Hall satt orörlig i sin stora karmstol framme vid fönstret, händerna höll han för ögonen.
– Jag trodde, att du dränkt dig, min son, eller blifvit mördad, sade han, då John lade sin hand på hans axel.
– Förlåt mig, söta far, jag har fördröjt mig.
Jag har varit ute vid Klippan och talat vid kaptenen på Sophia Magdalena.
Jag tänker följa med honom till Ostindien.
Han seglar mellan jul och nyår.
Jag vill se mig om i världen.
Herr Hall såg först mäkta förbluffad ut, men sade så illmarigt:
– Man reser inte till Ostindien utan pengar, min son.
Och du har inga pengar mera.
De ligga därinne i kaminen, sir du, sir du.
– Pengar får jag af dig, min far.
– Nej pass, inte till någon Ostindiefärd.
Du skall få kredit i Stockholm hos Pauli & comp., men inga kontanter.
Sådana förvaltar du ej bra, sir du, sir du.
När jag är stoft, kan du resa till Ostindien, men inte förr, min son.
Jag släpper dig inte, sir du, och du vill väl ej göra mig den bedröfvelsen att rymma ifrån mig.
– Nej, det vill jag inte.
John suckade djupt.
– Men jag ville så fasligt gärna ut i världen.
– Nu får du först fara till Stockholm, och sedan måhända om några år till London och Paris.
Men till främmande världsdelar får du icke fara i min lefnadstid, sir du.
Godnatt nu!
Det har varit en mycket ansträngande dag, din myndighetsdag, sir du, sir du.
Den har låtit tala om sig, fastän på annat sätt, än jag beräknat.
Först petade du sönder den dyrbara klockan.
Så kastade du tio tusen riksdaler banco på eldbrasan.
Så gick du sta och dränkte dig – sir du, sir du.
– Det var Thammen, som sade, att du gått sta’ och dränkt dig.
Vet du, hvad han sade – »Unge John,» sade han.
– Nå, det är detsamma, hvad han sade.
Du har dementerat Thammen.
Du dränkte dig inte, sir du, sir du!
Jag är mycket glad, att du dementerade Thammen, sir du.
Mycket glad, mycket glad!
Privat correspondance.
Fru Hall doppade gåspennan i bläckhuset och började skrifva:
Götheborg den 27 juli 1796.
»Bäste Herr Professor!
Fru Hall skref till den berömde professor Elias Martin i Stockholm:
»Morgonen är töcknig och mulen, men Personen till hvilken jag har det nöjet att skrifva, är så mycket gladare!
Gud vare lof det ni lefver, återvunnit hälsan och det glada humeuret.
Eder tafla hade jag svårt att lämna, då jag den 23 första gången fick admirera henne.
Det blifver alltid med lika stor admiration, jag ser henne och dess pendant Haga, och med fördubbladt nöje sker det, ty jag känner dess Mästare, och denne Mästare är tillika min vän.
Måtte jag ännu en gång få komma till Stockholm, se Eder och flera mina vänner, då professor Sergell alltid ihågkommes.
Det gör mig hjärtligen ondt höra att han mått illa, hur är det med dess humeur?
Han är ju för närvarande på Finspång.
Jag tager så mycket mera del uti hans lidande, som jag ofta haft mjältsjuka och inte längre än sedan förliden vinter, då jag plågades uti sällskapen och hade sömnlösa nätter och fick en ledsnad till allt.
Det försvann småningom.
I slutet af Mars månad blef jag frisk, vill nu intet byta hälsan med någon.
Gud vare därför evig tack!
Ännu felas mig en vue utaf Norrbro, som herr Professorn lofvat sända mig.
Jag får då se huset, där jag bodde.
I min lefnads tid har jag aldrig haft så roligt som i Stockholm.
Det fägnar mig höra, att ni älskar måla så mycket.
Till landshöfding
Ugglas beder jag mycket hälsa, och säg att jag beklagar att vi skickade oss så illa mot honom, när han sist var i Götheborg, att han intet vill denna sommar komma till oss.
Gud gifve, att vi hade honom till vår Landshöfding, men jag unnar honom bättre.
Jag har nu hunnit upplefva den dagen, då vi första gången ätit uti stora huset på Gunnebo.
Det skedde den 22 Juli, då Riksdrotzen åt på Gunnebo.
Dagen var högtidlig och glad, och jag lefver alltid Herr Professorns ödmjuka tjänarinna och vän
Christina Hall.
Min son är så lycklig och reser i främmande land med doctor Noring, som är glad och tillika en förståndig karl.
De lära nu vara resta ifrån Pyrmont och till Göttingen.
Herr Professorn är rätt god, som intresserar sig för min son.
Gud låte mig få den glädjen af honom, som jag önskar.
Dess långa vistande i Stockholm var intet nyttigt, helst han där var allena.
Med allena menar jag utan eftersyn, ty för visso var han omgifven af en hoper unga karlar, som smickrade och skämde bort honom, liksom också kvinnfolken, däribland en, som jag inte vill nämna.
Herr Professorn har nog mångfaldiga gånger sett henne på teatern, där hon uppträder och med all flit étalerar sina förföriska behagligheter och väcker entusiasm, mindre för talangen än för skönheten och odygden.
Fru Christina vek papperet fyrdubbelt och förseglade det med ett par ljusröda munlack, som hon framtog ur oblatasken i schatullet.
Morgonen var alltjämt töcknig och mulen, och fru Christina Hall började åter känna en ledsnad till allt.»
Constance dansar.
Öfverdirecteuren i tullen, krigsrådet baron Gustaf Fredric Koskull, var en i hela staden känd och omtyckt personlighet.
Han var en charmant kavaljer med eleganta later, som dock törhända voro en nyans mera själfsvåldiga, när baron Koskull rörde sig i den götheborgska grosshandlaresocieteten, än när han uppe i Stockholm vistades bland sina likar.
Vare därmed hur som helst, han var en gouterad gäst öfverallt, och själf var han den mest aimable och charmante värd, som tänkas kunde.
Det fanns endast en hake med baron Koskull, och det var den släta ekonomien.
Somliga skyllde denna på gamla skulder, andra på öfverdådigt lefnadssätt, ingen på bristande inkomster, ty lönen i tullen var god och sportlerna än bättre.
Själf påstod baronen, att hans stora barnskara hade skulden därtill.
Säkert är, att alla utvägar att bättra på finanserna måste anlitas och äfven flitigt anlitades.
Så till exempel hade baron Koskull en lika stor inkomstkälla af kortspelet som af tullen.
Han var Götheborgs skickligaste kortspelare, som med fullständigt samma skicklighet skötte sina kort i quadrille, boston, torr whist och l’hombre, för att ej nämna, att han var begåfvad med en mirakulös tur i alla brukliga hasardspel.
Ej under, att han hvarje kväll måste ha sitt parti, antingen i klubben eller i den enskilda societeten.
Baron Koskull tillhörde en familj, ryktbar för skönhet och tjusningsgåfva, och själf vansläktades han icke.
Han var en sällsynt vacker karl och var vid fyllda fyrtiofem år en lika stor kvinnotjusare och kvinnofördärfvare som någonsin vid tjugo.
Hur mycket än spelbordet lockade och fängslade, danssalens frestelser kunde han ej heller motstå, och så mycken ledighet unnade han sig alltid, att han kunde dansa första menuetten och anglaisen före maten med de två vackraste damerna i sällskapet.