Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Innan jag går att i korthet anföra främmande länders lagstiftningar rotade det civila äktenskapet, vill jag icke underlåta att framdraga några af det 17:de och 18:de århundradets, lutherska kyrkans yppersta dogmatici och ethiker, hvilka göra gällande, att den presterliga vigsel» alldeles icke är något nödvändigt stycke af äktenskapet.
Johan Gerhard säger härom: »Väl kan det vara, att vigseln är införd af en god välmening, men dock må vi göra gäl - m Den 8 Februari f. n>. lande, att tlen icke har någon uttrycklig befallning i Guda ord, och följaktligen icke hörer till äktenskapets väsende.
Dertill kommer, att äktenskapet mycket väl kan bestå utan den kyrkliga välsignelsen; ty en bågformig öfverenskommelse otti ett oåtskiljelig! lifs samqväm är tillfyllestgörande, utan att den presterliga välsignelsen kommer till.
Följaktligen hörer denna icke till äktenskapets »esse», utan dess »bene esse», om man så vill.
En motsatt, åskådning skulle föra till den absurda slutledning, att Itedningarnes och judarnes äktenskaper (och dessa sednare t. o. m. i gamla Testamentets skrifter hade ej någon tillstymmelse till den kyrkliga konsekration, vi kräfva) ej varit giltiga och lofiiga äktenskaper».
(Joli.
Gerhardi loci theologie! — Rudeibachs citat).
Philip Jacob Spener blef förelagd den frågan, hvad man skulle göra med två personer, som hade lefvat med hvarandra i 2(1 år som äkta folk. utan att vara kopulerade genom prestehänder.
Ställande sig på den Wittenbergska Theologiska fakultetens ståndpunkt, af år 1615, svarar hatt: att benediktionen hvarken hörer tili äktenskapets väsende eller ens är nödvändig; att följaktligen också äktenskaper mellan otrogna äro att akta för sanna och för Gud välbehagliga äktenskaper, såsom ock blandade äktenskaper mellan trogna och otrogna, ont de hafva vilja att bo tillsammans; och att nemi. de »borgerliga äktenskapet», som i Holland ingås på Rådhuset, eller på annat borgerligt sätt, intet brista i deras fullständighet och giltighet.
(Speners theologiche Bedenken 1 1, 566 — 1. c.)
Från samma ståndpunkt afgör han spörsmålet om »matrimonia clandestina», änskönt hör flere omständigheter komma i betraktande, hvilka han, sorn vanligt, väger med stor flit och oinhugsamhet.
(D:r Rudelbach) Joh. Lor, von Mossbeim: »Hvarken Frälsaren elier hans Apostlar hafva föreskrifvit de kristna, att deras äktenskaper skola bekräftas med den presterliga vigseln, och den skulle visserligen tillegna sig en svag styrka i Skriftens utläggning, som ville bevisa densamma af 1 Tim. i: 3, 5.
Fr. v.
Ammon — »erkänner, att äktenskapets egentliga väsende, efter den äldsta, den apostoliska kyrkans grundsats består endast uti kontraheuternes ömsesidiga öfverenskommelse; erkänner, att den kyrkliga vigseln på intet sätt mera fullkomligt styrker äktenskapets validitet, än det borgerligt ingångna utan vigsel och presterlig benedikson; han anför såsom historiskt, att såväl före som efter Reformationen den presterliga vigseln icke var någon allmännelig lag för de kristna eller ens under alla förhållanden kunde vara det (1. c.).
Derjemte tillägger han: »att det i och för sig tillåtliga Privat- eller Samvets-äktenskapet (maMimonium legitimum) först då är ett erkändt äktenskap (matrimonium ratum), när det »antingen» är borgerligt bekräftadt af Staten eller »endast» kyrkligt välsignadt.
På samma sätt hafva äfven de flesta berömda protestantiska jurister inuti 17:de och 18:de århundradet stått på lika ståndpunkt, nemi. hvarifrån »det borgerliga äktenskapet» betraktas som äktenskapets fundament, och vigselns kyrkliga prägel deråt som en fri I)c n 8 Fe 1» rnari f. m. handling.
De tillägga det borgerliga äktenskapet alla borgerliga verkningar, såsom barnens legitimitet o. s. v., som man sednare sökt att göra beroende af äktenskap med vigsel (se t. ex. den berömde Hartm:
Pistoris (f 1600) i bans observat. singular. 83).
Just. Henning
Böhmer upställer helt enkelt följande yttrande: »Dä det är utan allt tvifvel, att. det är en i och för sig vilkorlig sak med hvilka offentliga bevisningar äktenskapets konseus franiställes och att der Statslagstiftningeti ansett, sig kunna fastställa, att de, som ville ingå äktenskap, skulle bevittna deras konsens lör kyrkan, sfi kan det ej heller nekas, att dessa bestämmelser också äro vilkorliga. nemi. i den mening, att en regent, på giltiga grunder, kati dem förändra, och att en annan offentlig deklaration kati sättas i deras ställe.
(J. H. Böhmer Jus ecclesiast.
II I — 1. c.).
I det nittonde århundradet synes, tvärt emot de nyss' foregide århundradens Jurister, hvilka stodo på reörmatorernes grund och med dem i opposition emot den bigott» vidskepelsens vanliga praxis, en stor del af den sa kallade historiska rättsskolan i Tyskland förklara sig för vigselns nödvändighet till ett borgerligt äktenskap.
Men såsom skarpa motståndare stodo på andra sidan de egentliga positiva jurister, hvilka försvarade, ej blott civiläktenskapet, hvilket hade notorietet, utan äfven det, en fulimstad notorietet saknande »hemliga äktenskapet».
(D:r ltudelbacb.)
Beträffande andra länders lagstiftningar, är Holland det protestantiska iand, der protestantismens grundsanningar i allmänhet blefvo verkligheter redan från dess begynnelse, dä de flesta stater icke mäktade afskudda sig den, ännu intill denna dag vidlådande katolicismen.
Från Protestantismens begynnelse har civiläktenskapet i Holland bestått som regel, och såsom följd deraf vigseln ständigt varit betraktad som en fri sak.
Alltsedan 1580 hafva de protestantiska grundsatserne örn äktenskapet såsom en borgerlig sak varit gällande lag.
Civiläktenskapet är der allmännelig!, och vigseln uutantag, ehuru en frihet för alla, som begära den.
Då med Protestantismen det borgerliga äktenskapet vid denna tid infördes som regel, så bestämdes tillika : »att det borgerliga äktenskapet skulle vara ett vilkor för deri kyrkliga konfirmationen, der den åstundades.
Verldslig» äktenskapskommissarier (notarier) blefvo tillsatta och aflönade, hvilkas kall det var att undersöka och med sin kontrasignation befästa förbindelsens borgerliga giltighet.
Resultatet häraf öfverlemnades till presten af dem som åstundade vigsel och kyrkans välsignelse, hvilken icke, utan förevisande af den förutgångna borgerliga konfirmationen, fick ega rum.
Samma frihet meddelades de från den reformerta national-kyrkan afskiljda sekterne, af hvilka somliga satte den borgerliga promulgationen af äktenskapet, genom notarius inför Rådhuset, i förbindelse roed deras särskilda kyrkosamfunds benediktion, andra åter icke, såsom Mennoniterne, hvilka förnekade all sammanblandning af verldslig» oell andliga saker, emedan oprotestantiskt.
Barnen legitimerades, och hvilket är väl värdt, att lägga märke till — äfven om de voro nflade. före äktenskapets bekräftande genom civil-akten.»
(Utförlig framställning härom i {> en 8 Februari f Ri.
Lufi.
Benthems Holländischer Kirch- und Schillen Stååt, 1698, s. 343 i,) Holland har under så lång tids bepröfvande af riktigheten och sanningen till grund för denna inrättning funnit sig väl deraf.
Det borgerliga som religiösa lifver, kan man säga, blomstrar i detta land framom de flesla andra Europeiska stater.
Revolutionens öfversvärnningar hafva, enligt, alla trovärdiga vittnens försäkringar, långt ifrån härjat der, emedan den icke behöft det, så mycket som i kringliggande och andra Stater.
De äktenskapliga förhållanderne äro, till och med i de större städerne, såsom sjelfva Amsterdam, oftast värda att betraktas som mönster.
Det är frihetens lifgifvande ande, vid sidan af dess naturligt lagliga begränsning, som här har utbredt sin välsignelse och som folkets representanter hafva rätt att omtala med stolthet.
Sålunda yttrar sig bland annat D:r van Herverden 1846: »På friheten äro våra kyrkliga och politiska inrättningar baserade, Religionsfriheten, Jude-emancipationen, Pressfriheten, skiljandet emellan Kyrka och Stat — allt framsteg, som manga i Tyskland bingtansfullt önska — äro hos oss afgjorda saker. » (Rud. cit.)
Skottland, der Civil-äktenskapet varit rådande alltsedan den Skottska Fri-kyrkans oafhängighetsförklnring ifrån Staten år 1680, afgifver (efter Rudelbach) ett ännu mera talande bevis på frihetens oundgänglighet och välsignade följder, äfven i detta afseende.
Ty derom äro alla enige, på hvad ståndpunkt de än må stå, hörande till en fri national-kyrka, eller till en sekt, att här har det i många afseenden lyckats kyrkan att likasom förklara Staten, nemligen i familjelifvets innersta krets och helgedom.
Sjelfva Generalkonferensen, som rätteligen kallar sig »den fria Skottska kyrkan» (1843), stadfäster ytterligare det borgerliga äktenskapet, med helt och hållet frånskiljande af den sakramenterliga vigseln, så att i dess Evangeliska kyrko-afdelning består nu, sedan århundraden, det Borgerliga äktenskapet som regel, och vigseln som en fri sak.
Den uttrycker uti ofvannämnda Session, att den Engelska Statskyrkans eller Anglikanska kyrkans Statsinrättningar äro behäftade med oöfvervinnerliga brister, hvilka endast kunna göras oskadliga genom den rådande allmänneliga och verkliga Religionsfriheten.
I England har som bekant den namnkunniga Greatna-Greenlagen varit gällande sedan några århundraden, alltsedan den icke mindre namnkunnige smeden i Greatna-Green, hvilken, icke fördragande den katholska upfattningen af det Sakramenterliga i det naturliga äktenskapet på jorden, såsom sjelf protestant, bröt stafven öfver denna påfviska villfarelse och gjorde sin lilla boning och sitt namn verldskunnigt genom impulsen till införande af det Borgerliga äktenskapet i det allmänna tänkesättet i England.
Berättelsen härom, sådan den i korthet kommit mig tillhanda, är följ.:
Under striderne i femtonde och sextonde århundradet mellan katoliker och protestanter i England och Skottland och då Protestantismen vaun den mest lysande seger och hvilken utkämpas ännu i alla civiliserade länder, der den icke redan är vunnen, uti Religionsfrihetens fullständiga protestantism, emot den Statskyrkliga t) t ti 8 Fe b rn a i i f, m. nbsolutismen — under dessa strider, hvilka fördes med den största bitterhet, led en af Englands konungar ett nederlag vid gränsen mellan England och Skottland.
Hans här blef skingrad, och konungen sjelf nära att blifva tillfångatagen, men räddade sig djupt in uti en skog, förföljd och efterspanad af den segrande fienden.
Anländ till en ringa hydda, hvarest bodde en smed, blef han, med lifsfara för smeden sjelf, hemligen dold och räddad till både lif och krona.
Smeden, lika ifrig protestant, som konungen katholik, hade genom den minsta åtgärd kunnat öfverlemna honom i de protestantiska segerviunarnes händer, och konungen hade varit förlorad, i öfverensstämmelse med tidens oblidkeliga stränghet i sättet att föra krig, men den christeliga kärleken synes hafva drifvit honom till denna handling, på samma gång den gaf åt efterverlden det föredöme, att man kan tjena sin verldsliga regent, om än man icke delar hans religiösa tro.
Konungen, rörd af smedens både modiga och ädla handlingssätt, så inycket ädlare, som smeden under dessa inbördes fejder var hans fiende — tillsäger honom, såsom tacksägelse för sin räddning, att utbedja sig en nåd, hvilken han ville, och konungen lofvade att densamma hononera, så snart han åter lyckades komma i besittning af sin konungsliga makt.
Smeden, lika menniskoälskande som oegennyttig, utbad sig ingenting för sig sjelf, utan en sak, som skulle till sina principer utöfva det största inflytande på mensklighetens frihet och lycka.
Inseende det stora betryck, som menskligheten led under prestmagtens bigotterier och former, så väl som de besvär, förtretligheter och prejerier, den utöfvade i så många afseenden mot folket, var dock ett, som låg honom mest om hjertat, emedan det utöfvade det största inflytande på folkets karakter.
Det var äktenskapet, hvilket som en fången slafvinna släpades i smutsen af presternas vidskepliga formaliteter
Han utbad sig för detsamma en rättighet, som vid första påseende och under dåvarande tvungna förhållanden syntes besynnerlig, men vid närmare betraktande uti sig innebar en idé, som hade till mål mensktighetens djupaste menniskorätt och frihet.
Han utbad sig nemi. att konungen ville förläna honom rätt dertill: att »alla älskande», som för sina samveten skull icke kunde underkasta sig prestkyrkans former och föregifna heliga ceremonier vid äktenskapet — hvilka de ansågo för vidskepliga och syndiga, eller löjliga och, i bästa fall, barnsliga och onödiga, och: — att »älskande», som genom föräldramagtens egennytta eller familjhögfärd voro beröfvade erkännandet af deras »kärlek och inbördes hemliga förbund», såsom lagligt äktenskap, med mindre prestbenedictonen var följaktig, att nemi. dessa, så snart de bevisligen inora hans hus hade tillsammans legat uti en för detta ändamål iordningsställd, dertill beredd brudsäng, skulle de lagligen erkännas som äkta makar, utan de påfviska pretentionerne på en förutgången notorietet genom lysningar och vigsel.
Och derifrån är civiläktenskapet i England utsprunget till sin idé, och detta midt under den religiösa vidskepelsens mörkaste tider.
Tusenden hafva, sedan dess vid Greatna-Green firat det bocgerliga äktenskapets alltmer växande seger, tills en Parlamentsakt
Den 8 F ebrn a ri f. m. af år 1858 fullbordade den på Greatna-Green-lagens principer och fullständigt reglerar äktenskapet i England.
Denna lag innehåller i hufvudsaken: att Civil-äktenskapet är regel, vigseln är frihet, och, i likhet med Holland, att för dem, som önska vigsel, ingen prest må densamma utfärda eller förrätta, utan förut af kontrahenterne förevisad borgerlig confinnation genom civil-auktoriteterne.
Förenta Staterne hafva allt sedan oafhängighetsförklaringen (Declaration of Itidependence) af deD 4 Juli 1770, antagen i den Amerikanska kongressen) icke haft någon annan egentlig äktenskapsform, än det borgerliga äktenskapet, åtminstone sedan 1780, då det enda återstående band, som förenade Nordamerika med moderlandet, itel t och hållet alklipptes genom anglikanska kyrkans uplösande i mångfaldiga från hvarandra mer eller mindre divergerande religiösa associationer.
Sedan ingen Statskyrka fanns till, så lörföll äfven fordringarne på det sacerdotala i äktenskapet
Sedan presterne sammansmält med det allmänna lifvet, hvilket i Amerika i ordets egentliga bemärkelse är — arbetet, så kunna väl sekternes föreståndare påfinna någon lisa för den fromma kyrklighetens lagiska nitälskan, men detta bl i Iver helt och hållet utan importance, dä denna ypperliga Statsförfattning icke lånar sitt öra deråt.
Jag kan icke underlåta att i öfversättning återgifva Doktor Budelbachs ordagranna yttrande härom, hvilkens la k t iska upgifter jag redan ofta anfort, såsom högst sakrika och bevisande, ändock jag mäste reservera mig emot åtskilliga af hans enskilda tänkesätt, i hvad de röra »hans åskådning ifrån kyrkans synpunkt» (Danska Stats- eller National kyrkans), så instämmer jag så mycket iifligare i hans upfattning om äktenskapet från den rent borgerliga ståndpunkten, från religionsfrihetens synpunkt och deraf följande politiska förhållanden i allmänhet.
Han säger nera!.: »Man hänvisar, när man dermed vill understödja sin föregifna fruktan för möjligt olyckliga följder af civiläktenskapets införande eller motverka påståendet om det oundgängliga af ett sådant steg i våra Europeiska stater, till NordAmerika såsom ett varnande exempel.
Der, menar man, hvarest författningen likasom har bildat sig af alluvier, icke så mycket till en statskropp, som fastmer till statsfragmenter, der kunde måhända en sådan inrättning passa i brist på en bättre, fullkomligare, mera organisk.
Man kunde i sanning aldrig hafva valt något sämre exempel.
Ty utan alt tala om, huru det är beklagligt att från bildade män ständigt höra det ohistoriska påståendet förnyadt, som om Religionsfrihetens införande, till grund för den fria författningen, skulle vara anledningen till dessa staters oorganiska sammanförande, då det låter sig med historisk evidence bevisa, att man i synnerhet der hade genomgått så godt som alla kyrkoförfattningsformer, ända ifrån de äldsta presbyterianernes grundidée, så är under närv:de förhållande, hvad nemi. äktenskapets helgd angår, NordAmerika mycket mer ett exempel, som Europa kunde taga till sitt mönster.
Der är verkligt och i regeln (naturligtvis med stora undantag i de stora verldsstäderne) familjelifvet en helgedom, hvilket alla väl nu - Den | Februari f. m. derrättade ögonvittnen, ej blott infödda Amerikaner, med en mun försäkra.
(Här citeras N. H. Julius, »die sittlichen Zustände Nordamerikas)); Mattheson och Reid, »a visit, to the American churches.») I)A mati icke kan tillskrifva civiläktenskapets införande förtjenst en af, hvad som här mycket mera är resultatet af hela lagstiftningen och det religiösa lifvet, med frihetens, till verklighet komna principer, så kan man utan tvifvel draga den slutsats, att denna form för äktenskapet (hvartill hos somliga sekter och denominationer ansluter sig kyrkliga matrimonial-akter, somliga icke) ingalunda har åstodkommit någon sedlig förvirring eller dessolation.
De Förenta Staternas storartade kolonisations-svstem, som så länge visat sig dugligt till att emottaga och organiskt förena och sammanställa en så stor mängd af Europeiska kolonister, som hvarje år der inflytta, och af hvilka det stora flertalet icke hafva något begrepp om en verklig kolonisation, torde gifva de kraftigaste vitt nesbörd om denna fria författnings företräden, och särskildt, hvad som här är i fråga, prineiperne för äktenskapet».
Frankrike, der infördes borgerliga äktenskapet med fransyska revolutionen.
Att äktenskapet delade det förvirrade tillstånd, hvaruti alia institutioner mer och mindre befunno sig genom deras revolutionära införande, var mindre att undra.
Såsom Hugenotterua, priucipenligt såsom borgerligt äktenskap, i nära ett helt århundrade hade det såsom en privat familj-akt. utan egentligt borgerlig confirmation, och utan kyrklig, emedan deras lärare och äldste gemenligen voro exilerade, sådan var i det närmaste äktenskapets ståndpunkt i Frankrike vid Fransyska revolutionen och i alla fall ej i sämre skick än omkring Ludvigarnes (d. 14:de, 15:de och 16:des) dagar.
Vid kejsardömet var det en af de första bestämmelserna i den Napoleonska Staten att gifva civil-äktenskapet en fast form, och detta vid alla tillfällen så, att, civiläktenskapet skulle vara det nödvändiga vilkoret för det kyrkliga, den som ville begagna sig af detta sednare, hvilket således lika så lätt genomfördes i den RomerskKatholska som i den Protestantiska kyrkan, och är gällande i denna dag. (efter Rud.).
Tyskland, der är Civil-äktenskapet i de flesta Tyska stater antaget, och der hvarest det icke redan skett, såsom några få stater, står man i begrepp att införa det.
(D:r Rud.).
Danmark har infört Civil-äktenskapet sedan några år, och skulle lika litet vilja återgå till det kyrkliga sacerdotala igen, som det i politiskt hänseende skulle vilja åter sätta sig tillbaka uti de absolutistiska tiderna löre 1848, Beträffande skiljsmesse-lagarne, torde slutligen och i förbigående några ord böra yttras.
Här. som öfverallt, har Staten att ställa sig på ståndpunkten af de verkliga förhållanden i verlden och lämpa sina lagar efter de vanligast, förekommande omständigheter, då ingenting på jorden, i hvad det rörer menniskors sammanlefnad, är absolut, utan underkastadt vexlingarne mellan godhet, svaghet eller ondska.
Detta, emedan begreppet Stat och Statens tillvaro, hörer till den ändliga, 330 Den 8 Februari f. m men Religion, för såvidt densamma är kristendom, är oiindlig och evig.
Statens lagar kunna således icke vara absoluta, d& kristendomens deremot icke kunna vara annat.
Kristendomen, som har att göra med själen och regerar menniskornas samveten, utgår från eviga principer, och kan, beträffande äktenskapet, icke erkänna någon annan skiljsmessegrund, än äktenskapsbrott (adulteriurn) (Math. 5: 31, 32 — 19: 9) och hvilket, principielt taladt, ur kristendomens yttersta synpunkt, som ser till hjerteställningen, på samma gång är skiljsmessa från Gud, der nemi. ett verkligt, ett. kärlekens äktenskap blifvit brutet.
Staten äter, som en helt och hållet verldslig institution, har endast att lämpa sig efter allmännast förekommande omständigheter, och sedan hjerteställningen är prononcerad, icke förvärra det onda, utan detsamma förmildra efter bästa naturliga förstånd.
Nar således äkta makar under inga vilkor kunna finna sig uti sitt inbördes förhållande, så har Staten pligt — att låta dem skiljas, på grund af det lörev:de faktum, att de naturliga samvetena redan äro kränkta, och emedan kontrahenterne redan äro skiljda inför Gud, och emedan en fortsatt sammanlefnad skulle vara ett helvete, i st. f. hvad det borde vara — försmaken af en himmel på jorden.
Kyrkan åter såsom kristlig har, utom det förhållande, hvarom 1 Cor. 7: 12—15 talar, rör:de de dåv:de blandade äktenskaper mellan afgudadyrkande hedningar och kristna — intet enda fall, der den, enl.
Guds ord, får tillstädja skiljsmessa mellan äkta folk, annat än äktenskapsbrott (se Matti). 5: 31, 32), Då vår Frälsare i Marc. 10: 2—12, med ani. af 5 M. B. 24, säger: att »Moses tillstadde skrifva skiljobref för hjertauens hårdhets skull», så var detta i Moses egenskap af verldslig lagstiftare, (då, som vi veta, öfverhufvudet för en judisk theokrati hade både det öfverstepresterliga och regentkallet i sin hand), hvilket
Christi ord tydligen åsyftar i det anförda stället, likasom att Moses, i den gudomliga betydelsen af äktenskap, icke till dess uplösaude hade någon magt.
När således kyrkan blandar sig uti äktenskapslagarne, och till det minsta uti skiljsmesselagarne, genom en kombinerad lagstiftning med Staten, så går hon bokstafligen ifrån sin bestämmelse, och måste i allmännast förekommande dylika fall handla uppenbart emot Evangelium och kristendomen.
Ty de allmännast förekommande anbr till skiljsmessa är icke äktenskapsbrott, utan en genomgående och inkurabel osämja.
För att nu i vårt land åt kyrkan bevara skenet af kristlig, har den kombinerade lagstiftningen förutsatt äktenskapsbrott, såsom enda möjliga utvägen till skiljsmessa, der icke densamma äfven i det yttre redan är ett faktum, genom den ena eller andra partens rymning (desertio malitiosa, efter 1 Cor. 7: 15).
(Se G.Balken).
Kristendomen tillerkänner icke heller denna desertio malitiosa såsom orsak till skiljsmessa, men kyrkan, i sin föregifna egenskap af kristlig, gör det dock, emedan Staten under vissa omständigheter på naturliga grunder gör det, och hvarigenom kyrkan helt och hållet blottar sitt innersta väsende.
Då Staten på naturliga skäl har pligt att allmänneligen efterlysa och tillrättaföra den vilse - Den 8 Februari f. m. förde åter till sin pligt genom lagens makt, tills båda parternes öpna och enstämmiga förklaring och yrkande på skilsmessa i laga form egt rum, så tar kristendomen alldeles ingen del deri, då den icke kan frångå sin oaflåtliga riktning, att nemi. individnelt endast utöfva sitt inflytande på själarne och samveten.
Går kyrkan en annan viig, och gör sig delaktig i Statens åtgärder genom den kombinerade lagstiftningen, så går den på sidan om sin bestämmelse sorn kristlig.
Kyrkans s. k. kristliga inblandning i saken genom den förvändt kombinerade lagstiftningen, kommer således de förut genom misshälligheten brottslige, till ett upsåtligt och öfverlagdt brott, genom att kringgå lagen så, att den önskade skiljsmessan kan ega rum, och hvilket med skickliga biträden kan gå ganska lätt.
Parterne öfverenskomma, att den ene gör en resa straxt utom riksgränsen eller t. o. m. endast till ett annat län, och hvarigenom det är bevisligt huru den ena maken förrymt den andra.
Den andra vägen är den. att öfverenskomma om att äktenskapsbrott blir bevisligt, om än icke effektueradt. i båda fallen upoffras sanningen, der lögnen icke skulle anses nödvändig, om kyrkan endast befattade sig med hvad kyrkan tillhörer, och Staten med hvad Staten tillhörer.
Beträffande nya förbindelsers ingående af redan skiljda personer, kan Staten under inga vilkor sådana förneka, och gör det heller icke hos oss, ehuru kyrkan ensamt har tillegnat sig handhafvandet af alla dessa de vigtigaste förhållanden i lifvet, men genom Statens och kyrkans combinevade lagstiftning kommer kyrkan åter här uti en uppenbar opposition mot kristendomen, hvilken i Math, 5: 32 tydligen förbjuder och stämplar med ett föraktligt brott den, som tager den öfvergifna eller frånskiljda.