Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Redaktören bugade sig blygt som en skolpojke, gjorde helsningsrunden bland de andra, som han alla kände, samt stod just med handen på ryggstödet på en fåtölj, som han ville skjuta fram och taga plats i, då han plötsligt upptäckte strax invid sig två blanka, bruna ögon i ett fylligt, mattgult, okändt ansigte, hvilka stodo fästa på honom och tillhörde en dam, som låg halft utsträckt i en liggstol inne i sjelfva hörnet, der det var halfskumt.
Han ryckte ofrivilligt till och gjorde förvirradt sin reverens, – hörde i det samma värdinnan föreställa:
«Fru Philips.
Från Köpenhamn.»
Fru Philips böjde på hufvudet med ett obestämbart leende och blef liggande; och redaktören tog plats.
Midt framför sig på andra sidan bordet hade han stockholmsförfattarinnan.
Man tycktes ha afbrutit sig midt i något vid hans inträde; ty alla suto och sågo afvaktande ut, och fru Montelin hostade till, som för att upptaga en tråd, hvilken hon måst låta falla.
Hon satt upprätt i stolen, stel och korrekt, och lekte med sin pincenez, betraktade någon obestämd punkt mellan tékopparne samt slog med ett par fingrar då och då mot bordkanten takten till sina tankar.
Redaktören betraktade med vördnad denna märkvärdiga kvinna, som brutit mark för så många af tidens ädlaste idéer:
– Hon hade ett litet hufvud och ett rätlinigt ansigte samt en kullrig panna under ett ljust, i midten benadt och åt sidorna slätkammadt hår.
«Ja, dä var alltså dä, ja ....,» begynte hon omsider igen referatet af sin nya, af landets alla frisinnade element med spänning motsedda novell «Brutna band».
Församlingen satt just i sitt andäktigaste lyssnande, då plötsligt värden, lektorn Otto Amnell, kom in från sidorummet, hög och axelbred, i modernt kort bonjour, med välfriseradt hår och små sirliga spetsade mustascher och två sorglösa bruna ögon och med något visst öfver hela sin i stort tilltagna person, som kräfde luft och armbågsrum och hvilket ögonblick som helst kunde urladda sig.
«Men hör nu, Nenni, här är ju mörkt som i graf .... ah, pardon!» – han hade fått en obeskriflig blick af lilla fru Nenni, gick på tåspetsarne öfver rummet, satte sig stillsamt i en stol, lade sig till med samma min som det öfriga sällskapet och lyssnade med ett intresse, som säkerligen var alltför intensivt i sitt uttryck, i thy att fru
Nenni betraktade honom med gränslös ovilja.
Han krämtade en smula, blinkade nervöst ett tag, vred en smula på mustaschändarne, lade ena underarmen öfver ena knäet och blef så sittande, stirrande ned i golfvet.
Otto Amnell försjönk i djupa och trista betraktelser, medan stockholmsfrun redogjorde för den banbrytande grundtanken i «Brutna band».
Han begrep inte ett muck af det hela.
D. v. s.: grundtanken begrep han mycket väl, – nemligen att en gift man inte gerna bör kyssa pigan i huset.
Det hade till och med varit en af de få principer, som han bragt till formulering, då han gifte sig: bara inte hångleri i eget hus; och då han till trots deraf en gång gjort sig skyldig till denna förseelse, hade fru Nenni tagit den saken i sin hand på ett sätt, som Otto Amnell aldrig skulle glömma till sina döddagar.
Det kröp ännu kallt igenom honom, bara han tänkte derpå.
Men ..... han blickade skyggt öfver till sin fru och blef sittande och såg på laget.
Hvad för en ond ande hade då farit i Nenni?
Han begrep det icke.
Förälskade hade de varit i hvarandra – och det felade rakt inte ännu för öfrigt (Otto Amnell hostade diskret till, som om han sagt något högt) –; och han kom just nu direkt inne från barnkammaren, der två röda trinda två lågo och sofvo.
Nej, det ginge öfver vanligt menskligt förstånd ... han lät blicken öfverfara sällskapet.
«Satans djur,» – han hostade åter till, som om han oförsigtigt yttrat något högt.
Men hvad hade farit i Nenni!
Hvad hade farit i Nenni!
Hur kunde hon falla på sådana idéer, som att samla ett sådant menageri i deras hus!
Hur kunde hon finna det amusant!
– Otto Amnell slog i sina tankar ut med armarne; och såg sig förskräckt ikring, som om han också verkligen utfört rörelsen.
Han kände mycket väl dessa manspersoner, typen, ja visst; det var dem som man ryckte på axlarne åt i manslagen.
Han kände också mycket väl kvinspersonerna; det var dem som den modigaste man gerna slank undan vid nästa gathörn för att slippa möta.
Och bland dessa menniskor, pojkar med fiskblod och jungfrur af surnade årgångar, satt
Nenni der och såg ut som om hon inte hade både gifvit och fått nog, mer än nog ...
Otto Amnell hostade åter till.
Och han sjelf, – – – han betraktade skyggt föreläserskan, som satt der och docerade öfver det poetiskt tragiska och det etiskt himmelsskriande i att en gift man kysser sin piga, samt förstod plötsligt, så der halft medvetet bara, med den sundes instinkt, en hel del: – hon hade det öfver sig, som är egendomligt för den «gamla jungfrun» men som äfven många gifta kvinnor ha, och hennes ansigte var af dem, som sakna hvarje färg och hvarje individuelt uttryck och blifvit gråa och stelnade, emedan lifsspelet derbakom aldrig satts i rörelse.
Han sprang upp något tvärt, – författarinnan hade just slutat sitt föredrag –, gjorde sin komplimang samt sköt i en kurva kring bordet: – han hade just fått syn på gruppen borta i hörnet och dervid känt som en liten beröring af mensklig värme.
Han skakade i förbigående hand med redaktören samt gaf sig till att konversera fru Philips öfver novellen.
«Det der bör ge er att tänka på, mina herrar,» sade fru Philips. «Icke sannt?»
Herrarne spetsade öronen, begge två, ehuru hvar på sitt vis, – vid tonen.
Ingendera blef rigtigt klok på, hvad som stack under i den; men Otto Amnell såg ner på henne, der hon låg halft utsträckt i liggstolen, med en tveksam, munter glimt i sina bruna ögon, och redaktören gaf henne en tveksam, styf blick, som om han strängt frånbad sig allt eventuelt hädiskt gyckel.
«Otto!»
Det lät mycket andfådt och mycket smekande, – Otto Amnell beskref en ny kurva hän till sin fru.
«Ska jag inte låta servera lite punsch för herrarne, Otto?»
Otto tappade sin reglementerade min och stod och såg helt dumt på sin fru.
Vid dessa literära aftonseancer gick det annars strängt spartanskt till; det hörde med till andan och programmet; den ena af de närvarande herrarne var vegetarian och goodtemplare, den andra intog sin middag i ångköket, och samtliga damerna drefvo återhållsamhetspropaganda gent emot gommen och magen såväl som gent emot annan sinlig drift.
Och det var detta mer än något annat, som gjorde dessa kvällar till ett sannskyldigt helvete för Otto Amnell.
Han gaf sin fru en lång, djup, dum blick.
«Punsch, säger du,» sade han, ännu helt grubblande.
«Ja, naturligtvis,» – han kysste hennes fingrar.
– «Ja visst ska vi ha lite punsch.»
Han satte sig med fryntlig uppsyn, som när man uppfyller en kärvorden pligt, att konversera fru Montelin; och lilla fru Nenni gick i raskt tempo och med den lilla trubbnäsan i vädret ut att ställa om punsch och seltersvatten.
Redaktören hade vändt sig till fru Philips igen.
«Det är nog lifvet, som det är, hvad fru Montelin der skildrat,» anknöt han i allvarlig ton.
«Ja, det är det alldeles säkert,» svarade fru Philips ännu allvarligare, – redaktören hade på förnimmelsen, att det glimtade något inne under de bruna, sänkta ögonlocken, hvilket icke vore som det borde vara.
«Och det är just det vi behöfva i vår litteratur,» tillfogade han något retsamt.
«Och särskildt sagdt af en kvinna.»
«Derigenom blir ju saken så mycket allvarligare,» ifylde fru Philips, – två ljusbruna pupillor i hvita hvitor stodo fästa på honom, drogo hans blick in emot sig och höllo den fången såsom en magnetisörs lysande metallkula, – gledo nedöfver hans ansigte som två händer.
Jungfrun kom in med punschen, Otto Amnell lät selterskorkarne springa med jubelsmällar, medan vattnet forsade ur halsarne, och damerna öppnade ett meningsutbyte om skönliteraturen och tidsfrågorna.
Då redaktören lemnade det Amnellska huset, var det redan öfver midnatt, – debatten hade dragit ut på tiden.
Han hade måst anstränga sig oproportionerligt för att kunna följa med: – hans granne satt der och länkade på ett underligt sätt uppmärksamheten – eller hvad det var – öfver till sig, ehuru han stod deremot.
Han kände sig mörbultad, trött; han gick liksom i sömne, men tillika var han invärtes så sällsamt öfvervaken; han vek om gathörn och kom öfver ett torg, utan att ha sett något som helst; men på samma gång satt någonstädes derinne i honom en lysande punkt, hvilken drog allt i honom, hela hans väsen, sinnena, fantasien, tankarne, in till sig och höll det alltsammans fånget såsom magneten jernstoftet och såsom fiskarne stimma mot det röda blosset i en svart natt.
Han vaknade upp som till den yttre verkligheten ur en inre dröm vid ljudet af en manssång.
Han var rent förtumlad i första ögonblicket; men i nästa redan yrvaken: – han fann sig stå vid ett gathörn och lyssna till en manssång borta från ett af de små husen i Isak Slagtaregatan, – der var ljus i ett enda fönster i den annars mörka husraden.
En gestalt dök i detsamma plötsligt upp i skenet af gaslyktan, der han stod, – det var en poliskonstapel.
«Go’afton, herr redaktör,» helsade han och gjorde honnör. «Det är herr Svensson, som sjunger derinne.»
Ja, det var det säkert.
Det var Bobs rum, som det lyste ur.
De båda männen blefvo stående samman under gaslyktan i den mörka och tysta, fullkomligt utdöda gatan, och lyssnade ...
«Käraste bröder, systrar och vänner ...»
Den sirliga visan klang nästan groteskt ut till dem med Nisses grofva röst, hvilken liksom bröts och förvreds af något på vägen; och i granngården tjöt en hund som till domedag.
Redaktören fattades med ens af en obetvinglig lust, hvilken han annars rakt inte förstod, – en lust att vara med.
Han styrde tvärs öfver den smala gatan mot det lilla låga envåningshuset, steg öfver den ena och enda, slitna trappstenen, hukade sig med hufvudet och klef in genom farstudörren, som icke var låst, knackade på och steg in.
I den gamla soffan med det nötta, blekta öfverdraget och den mjuknade stoppningen satt Nisse midt emellan tvenne medelålders fruntimmer med röda händer.
I en korgstol med rund sittputa och hvita antimakassar tronade Bob sjelf, med stora, stela ögon och horisontalt utstående pipskägg, dubbelt gult emot det rödblossande ansigtet, och rökte moln ur en oändligt lång pipa.
Han gjorde ett par rörelser med benen, som om han ämnade stiga upp, men de resulterade icke i någonting; han blef sittande stilla der han satt, medan den tunga kroppen skakades af ett ohörbart, obändigt skratt.
Nisse rörde icke en muskel i sitt ansigte.
Han lät bara den lilla pipsnuggan glida ned i venstra mungipan, hifvade ut med armen, grep punschflaskan, som stod på en tidningspacka, och slog i ett femte glas.
«Tag af dig, redaktör,» sade han stilla.
«Får presentera: väninnorna Hanna» (gest med handen till höger) «och Sissa» (dito till venster). «Skål unge man!
Slå dig så ner.
– Nu ska vi ha en visa, tryckt i år,» bröt han plötsligt löst med hela sin bröststämma, «en visa om hur det gick två unga pigor.»
Bob hade farit upp, som stucken af en orm.
«Nä, nä,» sade han hest, «får jag undanbe mig allt nattskrål.
Ser du Nisse,» tillfogade han bevekande i hviskande ton och pekade hän mot en dörr, «gumman sofver.
Man ska inte störa gumman så der i hennes sömn.»
Nisse sköt bordet undan med ena knäet, så att ett par punschglas vältes, samt gick med tunga steg hän mot dörren.
«Fru Björk,» ropade han med örat in till springan.
Någon sträckte på sig i en säng derinne och knorrade.
«Ja, hva’ är det nu?» kom det efter en stund.
«Det är bara jag.
Nisse Svensson.»
«Jaså.
Ja, men jag är redan i säng.»
«Skadar inte, fru Björk.
Tag inte illa upp, fru Björk.
Inte illa menadt.
Jag ville bara få lof att sjunga den sorgliga visan om hur det gick två unga pigor.»
«Ja, spela han bara på, herr Svensson.
Jag sofver nog för det.»
«Tack, fru Björk.
Go’ natt.
Och sof i frid!»
Nisse gick tillbaka, sköt undan Bob, som stält sig upp som en stum fältherre midt på golfvet med ett tafatt, eldrödt ansigte och två rådvillt utstående ögon, grep ett piglock, som låg på bordet ofvanpå en hög af «Times», Bobs liforgan, klef öfver Hannas ben in i soffan, preluderade med en vansinnig travestering af den sorgliga ringdansmelodien «Der gingo två jungfrur i snö-den, De voro så bleka som dö-ö-den,» och satte i att sjunga dertill:
Det var en gång två pi-gor,
Tra la-la, la-la-la, tra--la--la.
De voro som jag här si-i-ger,
Tra-la-la, tra-la-la, la.
Den ena hon hette Joha-nna,
Den andra hon hette A-a-nna.
Johanna var snäll och se-dig,
Men Anna var aldrig re-e-dig.
Johanna hon var som en my-ra,
Som aldrig känt en y-y-ra.
Men Anna hon var som en lo-ppa,
Hon bara kittla och ho-o-ppa.
Så kom der två unga drä-ngar,
Med lommorna fulla af pä-ä-ngar.
Och Per var snäll och se-dig,
Men Anders var aldrig re-e-dig.
Och Per han svalt och gno-dde,
På kvinnan och Gud han tro-o-dde.
Men Anders han bara hå-ngla
Och söp och skröt och krå-å-ngla.
Och Per han fria till Joha-nna,
Men Anders han låg hos A-a-nna.
Och Anders var vild och ga-len, – – –
Anna hon gick i kana-a-len.
Och Johanna var snäll och trå-kig,
Och Per blef stygg och brå-å-kig.
Johanna blef allt mer gud-lig,
Men Per blef allt mer du-de-li.
Nu sitta de begge och tju-ra
Och äro gamla och su-u-ra.
Och derför, I unga pi-gor,
Hören, hvad
Nisse si-i-ger:
Nisse, som här har bi-ktat
Och denna visan di-i-ktat –
Hell den, som vandrar al-len’,
Tra-la-la, la-la-la, tra--la--la.
I denna jämmerda-a-len,
Nisse och redaktören trädde utför trappan till den gula cellfängelsebyggnaden.
Den senare stannade, blef stående, lyfte ett ansigte, som var helt blekt och upprördt, upp mot den ljumblå förvårshimlen samt inandades med spända näsborrar den mulldoftande luften.
«Brr,» huttrade han och gick hastigt till.
«Det kunde behöfvas ofvanpå det andra.»
Nisse kom efter i mak, svepande pelsen kring sig med sina begge händer, stum och oberörd att se till.
De gingo långsamt in mot staden, fram utmed Kungsparken, der fåglarne kvittrade till vår.
«Att sådant kan ske,» sade redaktören tonlöst.
«Som jag nu går här, kan jag inte mera tro, att jag sett och hört det alltsammans för några minuter sedan.
Det är liksom jag vaknat upp ur en rälig dröm.»
«Prata inte smörja,» afklippte Nisse och drog cylindern ned i pannan.
«Det är ju djur!»
«Hä!»
«Ja, tycker kanske du, det är menniskor?»
«Ja.»
«Djur är det!»
«Styft folk!»
«Hör nu, Nisse, vet du hvad ...,» redaktören skälfde på målet, «men ibland är du allt ändå bra rå.»
Nisse hostade plötsligt till, torrt och ihåligt, grinade derpå vänligt och sade:
«Säger du det!
Det gläder mig att höra; då är du snart mogen för en högre klass i min skola, – der jag föreläser i den nya moralen.
Ännu så länge: – ser du, unga vän och oskuld, en kvinna, som af svartsjuka köper sin sonhustru fribiljett till himmelriket och sjelf vandrar rakt in i helvetet på den väg som går inunder stupstocken och gör det med en hållning och ett ansigte och ett par ögon, som säger så mycket som: ’jag har rena papper’, – en sådan kvinna tar Nisse Svensson cylindern af för.
Men den jag inte tar hatten af för, det är vår tids manfolk – och dit hör du, – som bleknar i sina humanitära känslor, när en piga vrider nacken af en höna, och som det går kallt genom nerverna, när han skall träda en mask på en metkrok.
– Apropos: är det sant, hvad Otto Amnell i går förtalde mig, att frun i fru Montelins nyaste drama går bort från sin man, derför att denne hånglat med köksan, medan hon stod och skar halsen af torgets fetaste mårtensgås, – en dubbel råhet, då ju kvinnan dervid var urståndsatt att värja sig och då det låg en symbolisk undermening för frun sjelf i denna gåshalshuggning?
Frun slår ut med handen: – «härintill, men icke vidare»; och slår dörren i mellan sig och odjuret, för lifvet naturligtvis.
Derute hör man tamburdörren falla i, – i samma ögonblick höres ett otäckt ljud ute från köket: det är den nackade gåsen som ger hals.
Lamporna slockna; ett ögonblicks ohygglig paus; derpå skrider något hvitt in genom sidodörren: – den hvita gåsen med den blodiga halsen; gengångaren, som från denna stund skulle vara detta olyckliga hems onda varsel.
– Stycket lär också heta «Den hvita gåsen», efter Ibsen.
De hvide heste; de hvita gäss; dudeli gudelig; kyss ..... ...
– Hva!?»
«Ah, låt mig i fred,» – redaktören vände sig ovilligt bort.
«Mår du illa?
Spy ett tag!
Det lättar magen och gemytet.
– Ska vi titta in om ett slag i Parken?»
De trädde in genom hörngrinden.
Allt stod ännu mest kalt; men middagssolen stekte helt hett, en blå imma stod upp ur den svarta jorden, och lukten af groning och fet mylla slog stark emot dem.
Trädgårdsmästarne sysslade vid träd och å rabatter; men annars var icke ett lefvande lif att se.
Och arbetarne skötte hvar och en under tystnad sitt; der var så stilla i hela den stora parken som på en söndag.
De begge männen gingo under tystnad fram å stora gången utmed gatan.
Redaktören kan inte befria sig från den mara som ligger öfver honom; det ljuder ännu i hans öron, ljuder in genom hans nerver, ljuder ända in i hans själ; synerna ställa sig upp ikring honom; orden, som han hört; ansigtena, som han sett; – han går der som en sömngångare midt på ljusa dagen .....
Tills han vaknar upp vid en vresig grymtning från sin följeslagare.
Han har just tid att se Nisse slå pelskragen upp öfver öronen och draga cylindern ned på näsan, sticka käppen in under armen och händerna ned i fickorna samt med ett:
«kila du på, jag dryper» mjukt och hastigt segla in och försvinna i en sidogång.
Framför sig, långt borta å gången, ser han med detsamma två parasoller, ljusa, genomlysta af solen och närmande sig, derunder två vårtoiletter, två färgklattar i den dagerstarka ödsligheten, i nästa ögonblick rytmen i en gång, hvilken löper som i eldfjät igenom honom.
«God dag, Troedsson,» ropade lilla fru Amnell kamratligt emot honom redan på långt håll och innan redaktören ännu ansett det vara tid att taga hatten af.
När han skött undan helsningen med en något förlägen brådska, stod fru Philips framför honom, böjde stumt på hufvudet och log med nedfälda ögonlock.
Han hade ämnat vexla de nödvändiga replikerna och så fortsätta sin väg hem till byrån, – det var också på tiden.
Ordet låg på läpparne redan; men det satt som i en hake och kunde icke komma löst; han kände alla sinnen liksom bedöfvade, beslöjade; allt lif sköt samman inåt i honom, der något lefvande vaknade och rörde på sig, som han icke visste hvad det var, han sjelf och dock icke han sjelf ...
Han hade vändt om, – han begrep icke hvarför, begrep icke hvarför han handlade tvärt emot sin vilja, det hade stegrat sig inne i honom deremot, men han hade vändt om och följt, som om det fölle af sig sjelft, drifven af en annan instinkt, som var oemotståndlig.
Vid hans sida skred fru Philips, stumt och stilla, med yppiga, dröjande rörelser, hvilka ondulerade öfver in igenom honom sjelf och hvilka han förnam såsom blottade former, såsom beröringar mot sin kropp af en kall arm och såsom plötsliga hviskningar tätt intill sitt öra med den heta doften af en mun.
Han gick och gick, följde och följde; fru Amnell var alltjemt i sin liflighet ett halft steg framför dem och pratade och gestikulerade i ett, halft vänd bakåt emot dem; han förde ett samtal, om hvars ord och innebörd han ingenting visste; – gick och gick, följde och följde, med en oroförnimmelse, en olustförnimmelse, som steg i flod och drog tillbaka, men bunden i sin olust, och sugen utåt, utåt.
De tre stodo utanför det Amnellska huset.
«Kom nu upp med, herr Troedsson,» sade fru Amnell och gick före in. «Jag har fått bref i morse från fru Montelin, och det ska jag läsa upp för er.
– Otto är i skolan,» fortsatte hon, medan de stego uppför trappan, och satte trubbnäsan föraktligt i vädret, «så han kan inte störa oss.
Han har nemligen blitt så dumt pratsam på sista tiden och lägger sig i allting och begynner bli så grinig.
Han mister rent sinnet för allvarliga saker.
Jag tror, det kommer sig deraf, att han börjat umgås så mycket med den der förfärliga Svensson i «Skånska Kuriren».
Det är ju en buse!
Hur kan man dock draga hatten ned öfver näsan och slå kragen upp öfver öronen, när man ser en bekant dam komma emot sig, och tro sig ha gjort sig osynlig dermed, som strutsen då den sticker hufvudet ned i sanden, och så smita af in i en sidogång.
Det måste vara bra otrefligt för er, Troedsson,» slutade hon talet, då de stodo i tamburen och togo af ytterplaggen, och såg honom stinnt in i synen, «att vara tvungen umgås med den der menniskan!»
Redaktören krämtade, drog i den lilla mustaschen, hostade, log ett tag samt mumlade något, som kunde vara både ja och nej.
Det lilla trubbnäsansigtet stod en stund förväntningsfullt tätt inunder hans, skar derpå en grimas af stuckenhet, – lilla fru Amnell stod plötsligt och vände ryggen till och slet af kappan, hvilken han inte ens hann taga emot, innan den redan hängde på knaggen.
Värdinnan hade gått in till sig för att hemta brefvet; ute i köket satt också en person, som ville tala med henne, och väntade.
De båda gästerna blefvo ensamma.
Fru Philips gick hän och satte sig å den lilla väggfasta bänken i en fönsternisch.
«Vill ni inte taga plats här,» sade hon med sitt leende under de sänkta ögonlocken till redaktören, som töfvande följt och blifvit stående, samt lade en kort, rund, gul hand öfver rödlakanet vid sidan af sig.
Redaktören slog sig ned.
Genom den täta, gula gardinen, som föll ned framför hela det stora fönstret och flöt ut å golfvet vid deras fötter, kunde de se utan att ses, – ned på gatan med dess sparsamma trafik, in i våningen i huset midt emot, der en ensam dam satt vid fönstret vid sitt handarbete och från tid till annan kastade en blick in i reflexspegeln, och bort öfver taken, der kyrkans klumpiga torn och långa takrygg sköto massiva upp i den vårblå, middagsvarma, söftunga luften.
Fru Philips lät en liten paus gå förbi, hvilken redaktören tyckte räcka en hel evighet och som gjorde honom förvirrad och tom, lade sig derpå in i hörnet samt sträckte ut sig med armarne raka och händerna stöttade mot bänken.
«Hvad har ni, Troedsson?» sporde hon.
Det hettade till i den unge mannen vid detta tonfall, – lågmält, varmt och inträngande, som när två menniskor tala med hvarandra, hvilka ha en hemlighet sig emellan.
«Hvad menar ni?» genmälte han andfådt, medan hans ögon i skygg och rådvill skamsenhet gledo bort ifrån hennes ansigte och utför hennes kropp och slutligen fastnade på en liten skospets, som just stacks fram under kjolen.
«I alla de tre veckor, jag nu igen gästat här, har ni inte kommit igen hit en endaste kväll; och Nenni har sagt mig, att annars kom ni en gång åtminstone hvarje vecka.
Och i Köbenhavn har ni heller aldrig besökt mig mer, – sedan den der första och enda gången, ni vet.
Och jag trodde dock efter den inte, att jag skulle få se er vid två särskilda tillfällen gå helt ensam på Østergade och se helt olycklig ut, – och ändå inte erinra er, hvar i den staden ni dock en gång totalt glömt bort ett helt svenskt muntert ungkarlssällskap.»
Redaktören blef röd, blef blek, satt stum och såg ned i golfvet.
Det kom en paus, hvarunder ett ur inne i sidorummet slog ett slag med en fin metallton.
Då rätade hon sig plötsligt fram ur hörnet, sköt sig fram å bänken, lutade sig in emot honom med armarne hvilande på knäna, hvilka snuddade vid hans, lade hufvudet på sned och såg honom underifrån upp i ansigtet samt sporde, kelet, drilskt och hviskande:
«Är ni rädd för mig, stora barn?
Med sin hastiga, resoluta gång och brefvet i handen kom fru Nenni fram genom grannrummet och fram om dörrportièren, – hejdade sig med ett sätt och blef stående, med det lilla trubbnäsansigtet nyfiket framåtskjutet samt två oförstäldt häpna och intresserade ögon.
Det hade varat mindre än ett ögonblick; så gled fru Philips’ blick likgiltigt hän till henne, och hon gick med sakta, eftertänksamma steg hän till paret, – brefvet hade hon i en instinktimpuls skrynklat ned i djupaste djupet af kjolfickan.
Fru Philips lade sig med sin uttryckslösaste min tillbaka in i bänkhörnet.
«Så; är nu turen till fru Montelin,» sade hon hänkastadt.
Fru Nenni hade icke rigtigt kunnat hemta sig; hon satt der midt emot dem och såg på dem med en rådvillt allvarlig min och små nervösa rörelser.
«Nej,» svarade hon snöflande och satte den lilla trubbnäsan i vädret; «jag kunde inte finna brefvet.
Så det får vara till en annan gång.
Och det kan ju också vara, att det rakt inte skulle intressera,» – fru Nenni skrattade lite malitiöst.