Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru länge vi suttit där vet jag icke -- och det kan väl också för öfrigt vara tämligen likgiltigt -- då vi med ens hörde steg, som hastigt närmade sig, och ett ljud som af gråt och svordomar i blandning.
Nästa minut refs dörren upp utan minsta förberedande knackning och in rusade en två dagar förut antagen arbetare, en polack, som utan vidare bröt ut i en ström af ord, polska, ryska, tyska, engelska och spanska ord, större delen af dem okvädingsord och allesamman framförda med så mycket tjut, tandagnisslan och annat ackompagnement, att hvarken tysken eller jag kunde bli kloka på hvad karlen ville säga.
I enlighet med urskogsetiketten lämnade jag initiativet åt den, på hvars enskilda område vi för tillfället befunno oss, och yttrade ingenting, ehuru polackens vältalighet föreföll adresserad till mig mera än till tysken.
Men sedan denne med ett rytande, hvars styrka väl delvis också berodde på det tryckande vädret, förmått honom att afbryta sin internationella ovettighet och vi båda utfrågat mannen på olika språk, utredde vi att han ville anföra klagomål mot Pietari Taivalmaa, som slagit honom.
-- För rakt ingenting, försäkrade polacken.
Och då vi båda småleende affärdade det påståendet såsom ett uppenbart våldförande af sanningen, bröt han på nytt ut i en rad utsökta okväden af polyglott natur och alla omisskänneligt afseende vår ordningsman.
Samtidigt drog han med synnerlig flinkhet skjortan öfver hufvudet och vände ryggen mot lampan för att låta våra egna ögon öfvertyga oss om att han värkligen fått stryk.
Därom hade vi väl egentligen icke hyst några tvifvel, men om vi det gjort, skulle åsynen af hans rygg ohjälpligt ha skingrat dem.
Den bar omisskänneliga spår af Taivalmaas ämbetsstaf och vittnade med sina tjocka, svullna, mörkröda ränder, som täckte den så långt nedåt vi kunde se, om att en eller annan ordningsregel med alldeles ovanligt eftertryck blifvit inskärpt hos klaganden.
"Taivalmaas nerven måtte också ha rönt intryck af det åskdigra vädret", tänkte jag och hvisslade ut genom dörren -- en lång, en kort och så igen en lång hvissling -- såsom tecken åt ordningsmannen att hans närvaro var önskvärd.
Polacken tillsades att vänta.
Inom några minuter hörde vi ett stadigt tramp af bastanta fötter, sådana ingen annan än Pietari Taivalmaa ägde, och omedelbart därpå trädde han in med ämbetsstafven i handen.
Hans första ögonkast föll på polacken.
-- Jaså, här är den herrn! sade han utan att ens fråga hvarför han blifvit kallad.
-- Han säger att ni slagit honom för rakt ingenting, upplyste jag.
-- Såå -- -- -- för ingenting?
För sån't ingenting borde han ha mera, försäkrade ordningsmannen och svängde stafven i så obehaglig närhet till klagandeparten, att denne drog sig ett par hastiga steg åt sidan, bakom vår väldiga brödlår.
Den var inemot fem fot hög, byggd af plankor och därför alls icke oäfven såsom förskansning, men så kände sig också polacken så säker, att han omedelbart begynte ösa ur sig en ny sats ovett på flera tungomål.
Det var ingen lätt sak att bringa honom till tystnad och knappast mycket lättare att få reda på hvad som händt af ordningsmannen, som uppenbart alls icke ansåg sig skyldig att aflägga räkenskap för sina ämbetsåtgärder.
Han förklarade till en början endast att polacken ärligt förtjänat stryk och fått hvad han förtjänat.
-- Om kapten börjar höra på alla drifvare, som komma hit och bära sig skamlöst åt, så blir här snart en skön ordning, sade han trumpet.
Men han lät slutligen dock förmå sig att svara på mina frågor, ehuru först sedan jag försäkrat att endast nyfikenhet förestafvade dem -- alls intet tvifvel om rättmätigheten af den upptuktelse han tilldelat den mångspråkige polacken.
Denne hade tillåtit sig att -- -- -- ja, vi kunna ju säga att han betett sig ohygieniskt tätt utanför sofbaracken.
Och Pietari Taivalmaa, som hade ett utmärkt väderkorn för allehanda öfverträdelser af ordningen, hade ertappat honom på bar gärning samt hade utan vidare medels ämbetsstafven gifvit lämpligt uttryck åt sin åsikt om illdådet.
Den hade missdådaren ögonblickligt uppfattat och hade sökt räddning i en skyndsam reträtt in i sofbaracken -- så skyndsam att han icke hunnit tänka på att ordna sin något derangerade toalett, hvilken naturligtvis väckt häjdlöst jubel bland de öfriga.
De hade till och med i förbifarten med händer, fötter och ett eller annat tillhygge sökt förfullständiga den tuktan syndaren redan ågått, och det hade gjort polacken så rasande att han börjat tjuta och vråla som ett vildt djur, så snart han nått skyddet af sin sofplats.
Först hade de endast skrattat åt oljudet, men då fridstöraren synbarligen hade för afsikt att fortsätta det under obestämd tid och bara vrålade värre, när han tillsades att hålla sig tyst, hade Taivalmaa fått lof att träda emellan.
Och då åsynen af ämbetsstafven icke gjort tillbörlig värkan, hade han sett sig tvungen att använda den -- med långt mera än vanlig frikostighet, emedan början af kuren endast frambragt starkare tjutande än förut.
Både tysken, för hvars uppbyggelse jag öfversatte historien i mån som den framgick ur sväromålet, och jag själf lyckades hålla berömvärdt allvarsam min under dess fortgång.
Och likaså medan jag i ett kort och på sak gående anförande meddelade polacken min åsikt att honom icke vederfarits annat än rättvisa samt förständigade honom att begifva sig tillbaka till sofbaracken och framgent icke låta slikt komma sig till last.
Men han hade knappast hunnit ut genom dörren -- med skjortan i handen och den zebra-lika ryggen fullt belyst af lampan -- innan vi båda vid åsynen af Taivalmaas bistert triumferande min högljudt gåfvo våra känslor luft.
Det kunde polacken omöjligt undgå att höra.
Och det blef droppen, som kom hans vredes skålar att flöda öfver -- först i och genom en hop polska yttranden, dem vi icke förstodo, men som helt säkert ej voro välsignelser, och därnäst genom en på bruten ryska uttryckt förhoppning att vi skulle skratta lika godt då han lät oss samtligen flyga in i -- -- -- ett till och med varmare klimat än Costa Ricas.
Det förmådde mig endast att öppna dörren och ropa ut i mörkret ett löfte om en ytterligare, ögonblicklig och fördubblad dos ordningsmakt, såvida han icke genast försvann ur hörhåll.
Men då jag meddelade hans hotelse åt kommissariatföreståndaren, som varit två år längre än jag där nere och följaktligen kände folket bättre, såg denne allt utom skrattlysten ut.
-- Fy fan! sade han hjärtligt.
-- Den karlen hörde till ett lag, som arbetade i Ortegas-tunneln och blef upplöst, då där stulits en hop dynamit.
Arbetarena fördelades längs linjen, så att de ej skulle kunna ställa till något gemensamt spektakel, men omöjligt är det alls inte att han hämtat en eller annan patron med sig hit.
Vi måste fånga in honom, innan han försöker utföra sina vänliga afsikter.
-- Jaså! sade Pietari Taivalmaa, då han fick del af det nya sakläget -- är han en af den sorten?
Vänta tills jag får tag på honom igen!
Den här tingesten -- med en nästan öm blick på ämbetsstafven -- tar nog snart de funderingarna ur honom!
Därmed ämnade han sig ut, antagligen för att omedelbart pröfva ofelbarheten af sin metod, och såg både förvånad och indignerad ut, då jag höll honom tillbaka.
-- Så brådt är det inte.
Så länge där är rörelse i lägret och han ser att vi ha ljus, vågar han icke företaga någonting, trodde tysken.
-- Och har han någon dynamit, så är den väl troligen gömd någonstädes i skogskanten.
Det vore inte svårt att knipa honom, om vi bara hade en aning om hvar det kan vara.
-- Första dagen han kom såg jag honom tumla med någonting vid den stora stenen nära spången, som går upp till bärgsbyn, upplyste Taivalmaa.
-- Och det skulle inte vara ett dåligt gömställe.
-- Tio mot ett att det just är där han har sitt upplag!
Det förenklar saker och ting hela hopen, funderade tysken.
-- Om vi så tyst vi kunna och hälst en om en begifva oss upp dit och vänta tills han kommer, så knipa vi den juvelen.
Han vågade säkert inte gå rätt dit, då han ej kunde veta, om någon af oss följde honom i mörkret.
-- Vänta ett ögonblick, invände jag.
-- Det är nog sannolikt att vi kunna komma öfver honom där i närheten, men långt ifrån säkert att han inte slipper undan i mörkret.
Vi måste ställa en karl vid hvart spår, som leder ut från lägret -- de äro ju bara tre -- så att vi i alla fall få tag på honom, också om han slinker oss genom fingrarna vid stenen.
Tysken medgaf genast riktigheten af förslaget, men ordningsmannen tyckte att det vore både enklare och säkrare att utan vidare skjuta polacken.
-- Kapten har ju en god revolver, sade han -- och med en sådan hund behöfver man väl inte vara så nogräknad.
Hvad göra vi dessutom med honom, om vi taga fast honom.
Skjutas borde han! slutade Taivalmaa med lugn blodtörstighet.
-- Vi ska inte bry oss om skinnet, innan vi ha björnen.
Kalla nu på förman Parviain till fjärde man, afklippte jag vidare diskussion.
Förmannen infann sig oförtöfvadt, upplystes om hvad som var på färde och fick sig anförtrodt ett af spåren, medan tysken begaf sig till det andra och jag åtog mig det tredje, det, som ledde nära förbi den misstänkta stenen.
Den anhöll Taivalmaa att få på sin lott, nästan som om han ansett det vara sin rätt.
-- Men var försiktig, varnade jag.
-- Om han redan hunnit få tag på sin dynamit, kan det lätt bli obehagligt.
-- Strunt! sade ordningsmannen föraktligt.
Så mörkt som det är, kan han inte se att kasta.
Och inte är man nu väl rädd för en polack häller!
Det var värkligen så beckmörkt, att endast gammal bekantskap med terrängen gjorde det möjligt för oss att finna våra poster, till hvilka vi smögo oss så tyst omständigheterna medgåfvo.
Vi kunde icke ens se den stora stenen, men Taivalmaa, som noga visste hvar den låg, lämnade mig, då vi passerade förbi, och några ögonblick därpå var jag själf framme vid den punkt jag skulle bevaka.
Spången, där jag var posterad, var så smal att knappast en katt kunnat obemärkt smyga förbi mig, säkert ingen fullvuxen karl.
På båda sidor stod skogen som en vägg, såsom all tropikernas skog så ogenomträngligt hoptrasslad af lianer, buskar, klängväxter och parasiter af tusen slag, att man icke ens krypande kunde lämna de trånga vägar, som huggits upp för att förmedla samfärdseln med lägret.
Men då man vände ryggen åt skogen, var mörkret ute på den rödjning af några tunnland, som gjorts för vårt läger, på långt när icke så svart som det förefallit, när vi kommo ut ur kommissariatbutiken.
Jag kunde till och med om en stund otydligt urskilja en mörk massa ett halft dussin famnar från min post: den misstänkta stenen, i hvars närhet jag visste att ordningsmannen stod på pass.
Men då så var, kunde det ju också mycket lätt hända att polacken sett någon skymt af oss, medan vi gingo öfver den öppna terrängen.
Och om han det gjort, så måste han veta hvad vi förehade -- -- -- hade troligen i sådant fall skyndat rätt till gömstället, där han hade sin dynamit -- -- -- och visste nogsamt att den bästa utsikten till räddning låg längs spåret upp mot byarna i bärgen -- -- det jag bevakade -- -- --
Jag gjorde högervändning kvickare än en gardist på mönstringsparad, då jag tyckte det prasslade i gräset.
Men jag flyttade mig ändå ett par steg åt sidan, bort från själfva spången och kände efter revolvern i fickan.
Taivalmaas idé var när allt gick omkring dock icke att förakta -- -- -- och mera än själfförsvar vore det väl noga taget inte att -- -- --
Då skymtade jag någonting rörligt ett stycke från det svarta jag visste var stenen.
Jag hukade mig instinktlikt ned, men hörde i detsamma något träffa en trädstam ett bra stycke åt vänster, och nästa ögonblick dånade det skarpare än ett kanonskott, ett bjärt rödgult sken lyste för en sekund upp de närmaste stammarna, stenen, en gestalt ett dussin steg nedanför och en annan i språng mot den första.
Det var icke mera än en ögonblicksbild, men den var fullt tillräcklig att klargöra hvad som händt.
Polacken hade hört eller sett Taivalmaa och hade träffat en trädstam bortom stenen i stället för denne.
Men innan jag ens hann tänka det redigt, hörde jag ordningsmannens röst.
-- Sådana konster skall jag kurera dig för -- -- nu ska du få se på fan!
Nästa ljud härrörde utan minsta tvifvel från ämbetsstafven.
Jag röt åt honom att inte slå och rusade dit så fort jag kunde i mörkret, som åter föreföll ogenomträngligt.
-- Han kan ha en annan patron på sig, förklarade jag min order -- och den kan ni råka träffa.
Polacken låg platt på magen, såsom han fallit då Taivalmaa kastade sig på honom, och denne höll honom med ett förtvifladt grepp om nacken.
Vi kände på karlen, som var naken ända ned till midjan och tycktes till hälften kväfd, dels af raseri, tror jag, och dels af Taivalmaa.
Men hvarken i byxfickorna eller i stöflarna hade han något af farlig natur, och då ansåg jag mig icke ha vidare skäl att afhålla ordningsmannen från tillämpande af sin ämbetsmetod, medan vi väntade några minuter på ett par lyktor, som skyndsamt närmade sig från sofbaracken och köket.
Då de kommo, funno vi den förolyckade attentatorns skjorta nära intill och i den två ytterligare dynamitpatroner, hvilka han tydligen varit rädd att hålla i handen när han kastade den första.
Om Taivalmaa varit endast helt litet mindre snabb i vändningarna -- -- --!
Så godt som hela besättningen hade skyndat till stället, och då de fingo klart för sig hvad där varit i görningen, ådagalade de en hardt när oemotståndlig lust att anställa en lynchning.
-- Hvarför inte? sade till och med Antti Ulukka, som ändå var den fredligaste karl vi hade i lägret -- nog kunde man väl göra det -- -- -- Fast inte blef det ju ändå annat än buller af!
Jag afklippte öfverläggningen genom att låta föra föremålet därför till sjukbaracken, där vi bundo honom utsträckt på ryggen på en tom säng, så att han icke kunde röra sig utan att taga den med sig.
-- Och det låter han vackert bli med, försäkrade vår ordningsman med omild uppsyn, när han drog till den sista knuten.
-- Nog var det tämligen farligt i alla fall att utan vidare rusa på honom, anmärkte jag, då jag låste till dörren.
-- Om han nu haft en af de andra patronerna i handen -- -- --
-- Om, ja! afbröt Pietari Taivalmaa.
-- Men om det nu inte var bestämdt att han skulle ha den, så var det inte farligt.
Och mot den filosofin kunde jag själffallet ingenting invända.
-- Skulle kapten kunna ge arbete åt min pojke i den här camp'en? frågade mig
Pietari Taivalmaa en dag, sedan vi utbytt en hop anmärkningar om väderleksförhållandena och annat af intresse.
-- Har ni redan en så stor pojke att han duger på järnvägsarbete? frågade jag tillbaka, obekant som jag var med vår ordningsmans familjeangelägenheter.
-- Nog skulle han ju dugat att taga med redan då jag kom, men han hade två år kvar af reservexercisen och jag ville inte att han skulle rymma.
Nu kommer han redan med nästa båt.
Och hälst ville jag ha honom i samma camp.
-- Arbete fins här ju mera än tillräckligt, svarade jag, inom mig undrande hvart karlen ville hän med sina preludier.
Ty Taivalmaa visste nogsamt att jag med nöje skulle antagit ett femtiotal nya arbetare, om jag kunnat få dem.
Han var synbarligen icke häller ännu tillfreds, utan stod och tuggade ett grässtrå och tittade åt höger och åt vänster, men inte på mig.
Så spottade han ut grässtrået och drog fram sin pipa.
"Nu kommer det", tänkte jag, efter att ha noga följt med hans manövrer utan att låtsa märka dem.
Det var riktigt tänkt.
Så snart han fått eld på pipan, klarade han strupen och anmärkte i möjligast likgiltiga ton:
-- Få nu se hvem som blir bokhållare här i boden.
Det var således meningen.
Biträdet i kommissariatbutiken hade ett par dagar tidigare fått nog af tropikerna samt begifvit sig tillbaka till New-York.
Och nu spekulerade vår ordningsman på platsen för sin, antagligen förhoppningsfulla son och arfvinge.
-- Han kan väl skrifva och räkna? frågade jag försiktigt.
-- Det må han väl kunna, då han blef skolad tills han var sexton år, sade Taivalmaa med en förlåtlig anstrykning af stolthet.
-- Men någonting annat än finska förstår han naturligtvis inte?
-- Neej -- -- medgaf ordningsmannen dröjande -- -- men nog kommer man ju till rätta här också med finska.
Och snart lär han sig väl annat om det behöfs -- -- unga pojken är han ju ännu.
-- Ja, det är en sak jag i alla fall icke kan afgöra ensam, afböjde jag tillsvidare frågan -- och kommissariatföreståndaren vill nog åtminstone se honom, innan han lofvar någonting.
-- Det förstås -- det förstås! instämde han med så stor belåtenhet, att jag begrep huru landet låg.
Han hade klarligen till en början blott velat taga reda på om platsen redan var besatt eller bortlofvad.
Och jag hade helt oskyldigt hjälpt honom åtskilliga steg längre på väg än han troligen velat gå i första anloppet.
-- Och Alexander heter han, upplyste Taivalmaa, då han gick -- i en ton som om det varit en särskildt behjärtansvärd rekommendation.
Icke många dagar senare anlände den sändning nya hvita arbetare, till hvilka Alexander Taivalmaa slutit sig i New-Tork.
Och en half timme senare hämtade ordningsmannen själf honom till kommissariatbutiken för att presenteras.
Taivalmaa, fadren, sken åtminstone lika starkt af stolt belåtenhet som sonen Alexander af tvål och vatten, då de tillsamman trädde in.
Sonen rätade upp sig innanför dörren och gjorde honnör -- jag tror sannerligen än i dag, att både far och son antogo kaptenstiteln beteckna samma militära rang där nere som hemma i Finland.
Men nog måtte uniformen gjort dem åtskilligt hufvudbry!
Alexander var ett godt halft hufvud högre än fadren, ehuru denne å sin sida alls icke var någon liten karl.
Axelbred och groflämmad var f.d. reservisten också -- kroppsligen otvifvelaktigt långt mera lämpad för skötande af hacka och skofvel än för bokhålleri.
Någon smidighet hade de tre årens exercis alls icke skänkt honom.
Han såg tvärtom ut som en björn, klumpig och tung, med linhvitt hår och ett bredt ansikte, så solbrändt efter oceanresan, att det ovanligt ljusa håret ändå mera föll i ögonen.
Af uttryck hade ansiktet icke stort mera än om det tillvärkats med yxe af en granstock, men de små, ljusgrå ögonen voro klara och vackra och sågo en med lugn, oförbryllad blick rätt i ansiktet.
Kommissariatföreståndaren anställde genom mig en liten examen med bokhållare-kandidaten och dess resultat blef att han utnämdes till befattningen, ehuru till en början endast på prof till månadens slut.
Ty både på likviddagarna och när de tvåhundra negrerna från en granncamp kommo på proviantering till vårt läger, var det alls icke oäfvet att hafva ett handfast biträde i butiken.
Och åtminstone i den vägen lämnade Alexander Taivalmaa ingenting öfrigt att önska.
Snart visade han sig dock vara en i allo lämplig akvisition också i andra stycken.
Han blef visst aldrig så kvick och behändig som en väl konditionerad bokhållare ju borde vara, men i stället tappade han häller aldrig hufvudet, där må sedan ha trängts aldrig så många pockande negrer utanför luckan.
Tvärtom utvecklade han snart en alldeles ovanlig förmåga att känna igen dem, ehuru han första gången de infunnit sig hopplöst förklarat att de ju alla sågo precis lika ut!
Sedan dög det icke mera för dem att gömma den redan erhållna ransonen och ställa upp sig på nytt i raden af dem, som i tur närmade sig luckan.
-- Åh nej! försök inga så'na konster! affärdade
Alexander de svarta industririddarne.
-- Här ges inte två gånger ens åt den svartaste.
Och då hans finska sällan gjorde tillräckligt snabb värkan, sträckte han armen ut genom luckan och sköt spekulanten på orättfånget gods med oemotståndligt lugn så mycket åt sidan, att den näste kunde komma fram.
Negrerna funno det särdeles nöjsamt att bli så ovanligt mildt behandlade och roade sig framgent regelbundet med försök att lura den nya bokhållaren, men lyckades aldrig reta honom till häftighet, huru många gånger de än på nytt presenterade sina grinande fysionomier i luckan.
Han bara grinade tillbaka och skötte med orubbligt jämnmod sin syssla.
"M:r Alexander", såsom de kallade honom, blef inom kort svartingarnas förklarade favorit.
Och icke deras allenast.
Hans oföränderliga godmodighet och vänliga uppsyn gjorde snart hela besättningen till hans vänner, och kommissariatföreståndaren förklarade sig aldrig ha haft att göra med en pålitligare karl.
Till och med våra italienska stenhuggare, som annars aldrig inläto sig med andra människor, hade en fryntlig nick och en grymtning för honom, då de kommo i affärer till butiken.
Men om ett par månader begynte vi finna skäl misstänka, att den allmänna populariteten stigit vår bokhållare väl mycket åt hufvudet.
Han började lefva oordentligt.
Icke så att han skulle slarfvat med sina åligganden -- dem skötte han nog lika samvetsgrant som förut -- men han tillbragte hvar timme af sin lediga tid någonstädes utom lägret.
Och kom tillbaka ofta nog först på morgonen, då de andra gingo ut på arbete.
Till en början hade vi ingen aning om hvar han höll till, men en morgon då jag råkade vara i rörelse tidigare än vanligt -- eller Alexander Taivalmaa möjligen senare än vanligt återvände från sin natt-utflykt -- såg jag honom komma ut ur skogen längs spången, som ledde upp till byarna i bärgen.
Och då begynte jag få onda aningar.
Där uppe bedrefs lönnbränning och lönnkrögeri i rätt vidsträckt skala och våra arbetare hade för vana att vifta guaro -- sockerrörs-bränvin -- hos tillvärkarne af varan, så länge deras kontanta medel räckte.
Kredit beviljades aldrig, så att det egentligen endast var den närmaste tiden efter likviderna de kunde tillåta sig sådana vifter.
Men Alexander
Taivalmaa innehade en förtroendepost, där en hop pengar hvar vecka gingo genom hans händer -- -- --
Jag kallade oförtöfvadt
Taivalmaa den äldre till mitt enskildta rum och sade honom rent ut att sonen var på dåliga vägar.
Om han fortsatte att tillbringa alla lediga stunder hos krögarne där uppe, kunde det icke slå fel att han förr eller senare blefve oförmögen att sköta sin tjänst.
Ingen människa kunde i längden hålla ut med att nätterna igenom dricka guaro och sedan arbeta på dagarna.
Ordningsmannens bistra drag drogo sig tillsamman i ett illfundigt småleende, medan jag gaf luft åt mina farhågor, dem han alls icke tycktes dela.
-- Inte lär det bli mycket "kvaro" drucket på de färderna, sade han sedan.
-- Flickbestyr är det han har för sig.
De andra berätta att en af krögarne har en vacker flicka, som han går till.
Det var ju en helt annan sak -- en, som helt och hållet undandrog sig allt inskridande på ämbetets vägnar.
Jag meddelade genast kommissariatföreståndaren förklaringen på hans bokhållares oordentliga vanor, och han kände sig lika lugnad som jag.
Men båda bråkade vi våra hjärnor med att söka utfundera på hvilket underligt vis den kurtisen bedrefs, då Alexander lika litet kunde tala spanska som hans kreolska förstod någon finska.
Befolkningen i bärgsbyarna bestod nämligen helt och hållet af spanjorer med en dryg tillblandning af indianblod.
Så mycket intrigerade oss den punkten, att vi en vacker afton, då Alexander hade ledigt, beslöto rida dit upp för att med egna ögon och öron taga reda på saken.
Det var grannt månsken, så att man godt kunde rida i skogen och våra hästar voro i stånd att föra oss till den första byn på en timme.
Vi funno ganska riktigt Alexander Taivalmaa hos den betecknade krögaren.
Hans ansikte uttryckte skamflathet så tydligt det öfverhufvud kunde uttrycka något, då vi redo upp och ertappade honom med flickan tätt bredvid sig på en bänk utanför dörren.
Hon var värkligen så vacker som knappast andra än spanska kreolskor äro det, så länge de äro helt unga.
Blåsvart hår, mörkbruna ögon, silkeslent skinn i ljus bronsfärg och en grann figur, hvilken ännu icke blifvit för yppig, bildade ett helt, som nog kunnat förvrida andra hjärnor än Härmä-reservistens.
Vi bundo hästarna vid korral'en, slogo oss ned och anhöllo om ett par glas guaro.
Då flickan hämtat dem, satte hon sig igen möjligast nära intill Alexander, som såg tafatt och belåten ut, men icke yttrade ett ord.
Hans belåtenhet tycktes icke ens lida någon minskning när vi började språka med hans sköna, som alls inte var ovillig att prata med oss, men litet emellan kastade de mest brännande förtjusta blickar på sin stumma beundrare.
Hon hette Chepita, berättade hon, var aderton år gammal och hade nog haft mera än en novio förut, men aldrig någon hon brytt sig hälften så mycket om som "el señor Alessandro".