Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De tillhörde samma kast, med samma serie af idéer, de voro uppfostrade ungefär i samma principer, de voro, som man och qvinna betraktade, jemnåriga, de voro båda lika älskvärda, lika omtyckta och afundade, de voro hvarken utomordentligt rika eller fattiga någon utaf dem, men deras förmögenhet, hvaraf dock Alberts mycket öfvervägde, sammanlagd och förenad, lika som deras hjertan, utgjorde ett helt som var ganska betydligt, och ingalunda att förakta.
Deras slägt å ömse sidor hade varit fullkomligt nöjd med det val båda gjort, och ändå hade ingen enda medlem af dessa båda slägter haft sitt finger med i spelet, utan de unga tu hade sjelfva förrättat detta val, hvaraf hela lifvets lycka eller ve ofta beror, och förrättat det utan att dock mycket öfverlägga derom, ty hitintills hade de haft så högst få tillfällen att meddela sig med hvarandra.
Båda hade de talrik slägt: syskon, kusiner, tanter och onklar i parti, vänner och bekanta utan allt tal eller räkning, och några af alla dessa omgåfvo dem ju alltid i det hopträngda stadslifvet, eller lemnade dem blott dessa korta ögonblick, under hvilka de endast hunno glädja sig öfver att en sekund få vara allena tillsammans.
Deras blickar hade, allt intill denna dagen varit deras mest talande språk, och hvad de visste om hvarandra, det hade de mest hört af andra, af det beställsamma ryktet som aldrig är att förakta, och minst när det talar om hvardags-menniskorne, och ungt, ännu icke med en viss karakter, ett visst anseende pregladt, folk.
Det är om de utmärkta, de som synbarligen höja eller sänka sig, öfver eller under det vanliga, som ryktet finner för godt att dikta sina fabler, med pennan, ömsom doppad i hemsk svärta eller bländande hvitt.
Men Albert och Elina hörde ingalunda till dessa.
»Det är en ovanligt hygglig, mycket bildad, mycket kunnig och hoppfull ung man», sade man om Albert, och »det är en för söt, vacker, god, anspråkslös, vänlig, artig, bildad och väl uppfostrad flicka, den unga Elina,» sade man om henne, och detta var allt hvad de visste om hvarandra, ty deras egna ögon hade, åtminstone på längre tid, aldrig berättat annat, än att de älskade hvarandra med hela kärlekens och ungdomens glöd.
Men nu voro de förenade, nu fingo de tala, så mycket och så länge de ville, med hvarandra, nu hade de hunnit det mål om hvilket de drömt så mången gång, och bakom hvilket icke fanns något mer, något annat.
Nu öppnades dessa förtroendets och det oinskränkta meddelandets stämportar för första gången, och deras tankar och idéer, deras omdömen och reflexioner rusade, likt den forsande floden, ur själ och hjerta till hvarandras möte, och de kände en outsäglig glädje, när de förnummo att desse harmonierade tillsammans, icke bröto sig mot hvarandra i skärande dissonancer, hvilket så ofta är händelsen när tvenne makar, med olika art af uppfostran, kommande ur alldeles olika kretsar, kast- och slägtförhållanden, börja jemföra sina åsigter af diverse större eller mindre lifvets företeelser.
Men detta var här icke att befara; äfven om Alberts och Elinas idéer i några mindre saker kunde differera, så öfverensstämde de dock i alla vigtigare och större, i allt det som gifver färg och ton åt lifvet, och just i detta trodde de sig finna den största och förnämsta, den fastaste och orubbligaste grundvalen för en, icke mera kommande, utan endast qvarhållen, lycka och trefnad.
Huru allvarliga voro icke dessa unga makar stundom nu, när de ändteligen hunno att, likt andra barn, först skämta och leka ut, för att sedan rätt innerligt kunna egna sig åt lifvets höga allvar, åt sjelfpröfningens stränga fordringar, åt andans och materiens noggranna skiljande från hvarandra, – försök hvilka icke föraktades eller underlätos af hvarken den ena eller andra af dem.
Och huru skämtade, huru skrattade, huru jollrade och kärleksgnabbades de ej dessemellan.
Nu först fingo de ro att komma öfverens om huru älskvärda, huru behagliga och trefliga en del af deras bekanta, slägt och vänner voro, men huru tråkige, huru ledsamma och odrägliga andra deremot förekommo dem.
Nästan alltid voro de af samma tanka när de fingo kollationera sina begrepp i saken, men icke sällan hände det sig att en af dem utropade, särdeles när den andra fällt ett ogillande uttryck om någon tredje person.
»Åh bevars! tycker du äfven så!
Så har jag alltid tyckt, men jag skulle trott att du var alldeles intagen af en motsatt smak!» – »Ja, så måste man ju förställa sig här i verlden,» svarade då den andra, »så måste man ju draga kappan öfver båda axlar, ja öfver sjelfva hufvudet, att ej ens den man mest älskar, må kunna upptäcka hvem som går derunder!»
Men båda kommo de öfverens att nu voro de outsägeligen lyckliga, som i detta, lika som i alla andra afseenden, kunde kasta bort hela förställningens jernmask, åtminstone för hvarandra, tala, tänka, drömma högt.
Och det gjorde de äfven, ty aldrig kunde ett oinskränktare, ett mera odeladt och fullkomligt förtroende finnas än mellan dessa tvenne makar, som på en gång funno hvad lifvet herrligast kan bjuda: vänskap i kärlek.
Ingen må likväl inbilla sig att vårt unga par oupphörligt sutto hemma i eget bo, smekades och kuttrade som turturdufvor, då de väl ändå slutligen, huru stark och innerlig deras inbördes kärlek var, hade haft lika som litet ledsamt vid denna eviga tête à tête.
Albert var tjensteman i ett af de civila verken, hade der en ansvarsfull och med rätt mycket arbete förenad befattning, och nödgades således vara de mesta förmiddagarne helt och hållet bannlyst från det tjusande hemmet.
Elina hade tusentals af dessa små skyldigheter som sällskapslifvet affordrar dem, hvilka lefva deruti; än skulle hon hem till de goda kära föräldrarne, än till svärföräldrarne, än skulle hon titta till den tanten som var litet sjuk, än till den som behöfde en liten hjelp, än till kusinen som snart skulle gifta sig och ville hafva litet råd, än till henne som redan var gift och ville gifva sådana, och dessemellan hade hon mångfaldiga små bestyr i sitt eget nya hus, samt var der oupphörligen bestormad af slägt, vänner och bekanta, så att när Albert någon gång hemkom och Elina befann sig allena, gjorde han höga skutt och språng af lutter förtjusning, och Elina valsade omkring eller med honom, intagen af samma känsla, ty vänner och bekanta voro visst rätt godt och väl, men ensamheten med hvarandra var dock allra bäst, och då hade de tusen glada muntra berättelser och iagttagelser att förtro hvarandra, och hvar och ens olika äfventyr, hvilka, med deras, till all sort glädje uppstämda lynnen, alltid antogo den mest lifliga, glada eller löjliga färg, så att de hade ämnen för skratt och skämt hela dagen, och – moralisterne må säga hvad de vilja – skratt och skämt underhålla kärleken, det säga vi.
Aftnarne tillbringade Albert och Elina ganska ofta ute i sällskaps-kretsarne, och sörjde alltid för att de då nästan nödgades spela rollen af likgiltiga mot hvarandra, för att ej sjelfva synas lika ridikyla som många andra gifta par, hvilka i sitt hem spara in all kärlek, alla smekningar och socker-ord, för att dermed paradera ute i sällskaper, viljande inbilla folk, just hvad Albert och Elina ville dölja för dem.
Ofta sade
Elina när de återvände från baler: »Ack! att jag icke nu som förr kan få dansa ett par valsar, en cotillon, några françaiser med dig!
Det skulle vara oändeligen mycket roligare än med alla dessa andra likgiltiga menniskorna, men det är icke värdt, ty då sade man bara att en af oss vore jaloux, eller att vi vore det båda, eller att jag intet fick dansa, eller att vi vilja göra oss till och visa för alla huru mycket vi hålla utaf hvarandra, eller något annat tokeri, som jag nu icke kan gissa till.»
Men just denna omständighet att de båda makarne på långt när ej fingo vara så mycket för sig sjelfva som de önskade, gjorde dessa stunder så begärliga och behagliga för dem.
Vid ett enda tillfälle hade de likväl föresatt sig att, trotsande all etikett, dock stadna vid hvarandras sida.
Båda voro de uppfödda af goda, vältänkande föräldrar, båda hade de från barndomen insupit detta behof att i templet, på veckans sjunde dag, framför det högsta väsendet, redogöra för sin vandel, tacka, bedja och lofva: och nu följdes de alltid åt, togo plats vid hvarandras sida, och oförmärkt höll Albert Elinas hand i sin, under det herrliga tal som deras älsklings-predikant lät flöda från sina läppar, till de menniskors uppbyggelse som hörde derpå, och gömde något deraf i sina hjertan.
Detta gjorde så väl Albert som Elina, och när något ställe i predikan förekom som särdeles anslog deras unga hjertan tryckte de hvarandras hand, och stulo sig till och med en kärleksblick af den allra engla-renaste arten ur hvarandras öga.
De hade kommit öfverens om att hos hvarandra rätta hvad de funno bristande mot de sköna föresattser, de heliga löften som de i dessa och alla andra andaktsstunder gjorde.
De hade heligt lofvat hvarandra att icke af kärlek se genom fingrarne med hvarandras fel, utan väcka hvarandra derpå, så ofta de framstucko och kunde bemärkas, och, som ingen af dem var något fullkomlighetsmönster, förekom detta ofta nog; men allt det bittra och hårda af en sådan väckelse, en sådan anmärkning förgår, när den göres af den verkliga kärleken.
Sålunda hade de en gång, tillsammans och med jemndelad förtjusning, hört den förträflige talaren i templet föreställa sina åhörare att menniskorne, skimrande i guld eller halfhöljde af trasor, äro lika inför Gud, och att, på den stora redogörelsedagen får den dyrt ansvara som med hårdhet, förakt och vämjelse sett ned från sin jordiska förmenta höjd, till de usla och betryckta som vandra i elände och förtryck, men som på den stora dagen kanske kommer att stå långt öfver dem.
»Huru skönt, huru herrligt!» sade Elina till sin Albert, när de lemnade templet, »huru varm och medlidande känner man sig icke för nöden och behofvet, och huru ringa uppskattar man ej sin egen lilla förmenta storhet, efter att hafva hört dessa, till innersta hjerta gående, ord.
Och härvid tog hon Alberts arm för att vandra hemåt.
»Vik utaf litet till venster,» hviskade hon, efter några stegs gång, »jag ser en gammal pensions-kamrat der, till höger, som jag just är liknöjd om att råka.
Hon ser så ruskig och illa ut i den der gamla tofviga hatten och kappan.»
»Är det något ondt med henne annars?» frågade Albert.
»Nej, visst icke,» svarade Elina, »men hennes mor, en förut välmående enka, förlorade allt hvad hon egde genom en konkurs, och nu måste de lefva af sina händers arbete.»
»Ack Elina!» sade Albert, »du förtycker väl icke om jag nu genast påminner dig om andemeningen af det herrliga tal vi just nu gått att höra!»
Utan att svara ett enda ord på Alberts milda anmärkning, tryckte hon blott hans arm hårdt till sitt hjerta, drog honom med sig just åt denna motsatta högra sida, som hon velat undvika, och var snart vid sidan af denna sin förra pensionskamrat.
»God dag bästa Anna!» sade Elina, och drog den torftigt klädda flickan i kappan, för att denna skulle vända sig till henne.
Anna såg på henne förvånad.
Det var så länge sedan någon af hennes rika och lyckligare lottade pensions-kamrater hade velat kännas vid henne.
Hon visste knappast om hon skulle tro sina ögon, helst när hon såg
Elina vid armen af sin make.
Ganska förlägen återgaf Anna Elina sin helsning, och med yttersta förvåning och icke utan en suck öfver hatt och kappa, följde Anna med det unga paret, när Elina sade:
»Kära Anna! din hemväg går ju förbi min nya boning; det är icke sent ännu, och din mamma väntar dig icke så snart, kom nu och följ med oss, att du må få se huru innerligen trefligt jag och min goda Albert hafva det!»
Albert tryckte nu Elinas arm till sitt bröst, men Anna tänkte: »Ack hon vill blott visa mig all sin grannlåt!»
Hon följde dock mekaniskt med, dels af litet nyfikenhet, dels af denna brist på sjelfständighet, som oftast är en olycklig följd af tryckande fattigdom, och som gör att den fattige lika som tycker sig vara skyldig att lyda den rike.
En hastig och obehaglig tanke, icke så alldeles olik Annas, genomilade Albert, och han fruktade att litet fåfänga öfver sin nya, vackra våning, möjligtvis kunde ingrediera i Elinas inbjudning till den fattiga flickan att följa med sig hem.
Men huru ljuft bedrog sig icke Albert, som vi väl få se.
Vid porten af sin boning lemnade han de båda fruntimren, förebärande något besök att göra, men egentligen för att gifva Elina tillfälle att på något sätt kunna få visa att rikedom och snålhet icke alltid äro synonymer, ehuru det oftast inträffar, och det just emedan rikedomen har så svårt att sätta sig i bredd med fattigdomen, icke orkar tänka sig in i alla dess mörka, hemska vinklar, utan slår bort dessa ängsliga tankar, som kunnat, om de ej förjagats, uppmjuka hjertat och öppna handen, hvilka af naturen kanske ej voro danade stenhårda någondera.
»Se Anna,» sade Elina, »huru väl min goda kära Albert ställt till för mig.
Se huru väl och beqvämt jag har, och hur jag här har allt hvad man kan önska för att trifvas och glädja sig åt lifvet!»
»Ja, det må Gud veta!» svarade
Anna med denna sorgliga ton som vi icke skola vara nog barbariska att kalla afundens, ehuru den fattiges åskådande af öfverflöd och rikedom nästan alltid, och högst förlåtligt, antager en lätt anstrykning deraf.
»Här,» fortfor den fattiga flickan, »här kan ...
Herrskapet, (hon drog sig för att benämna den fordna skolkamraten, men nuvarande egarinnan af all den prakt och rikedom som omgaf henne, för du,) här kan Herrskapet må som perlor i guld, och aldrig ens ana hvad ett behof vill säga.»
»Ack Anna,» svarade Elina, »du gör både mig och min Albert orätt om du så tror.
Just här, i dessa varma, beqväma, trefliga och på allt sätt comfortabla rum, här tala och tänka vi beständigt på de mindre väl lottade, och sörja nog öfver att vi ej tillräckligt förmå dela med oss till dem, och detta dels af ett skäl, dels af ett annat, hvaribland fåfänga, snålhet eller egoism minsann ej äro de minsta.
Ser du, detta bekänna vi uppriktigt, och med smärta, för hvarandra, gå några steg för att godtgöra vårt fel, men återfalla snart deruti, dock, som jag hoppas, allt mindre och mindre djupt likväl.
»Ack, du är alltid den samma hjertans goda flickan som fordom i skolan!» sade Anna, bristande i tårar, och anande att hennes fordna lek-kamrat ej endast lockat upp henne till sig för att visa henne sitt öfverflöd, utan äfven för att med någon liten hjelp bistå henne; och
Anna var så fattig, så behöfvande vorden, hade stridt både med hunger, brist af kläder och mycket annat för sig och den gamla modern, att allt högmod, all stolthet hade vikit, och hon var färdig att med glädje och tacksamhet emottaga allt hvad den bättre lottade barndomsvännen ville göra för henne.
»Huru är det med din mamma?» sade Elina, som ville skyndsamt begagna den stund de nu händelsevis voro allena, »hon är ju sjuklig och skral, och hennes tillgångar ringa, som jag med ledsnad hört.
Du har väl svårt då, goda Anna, att få de småsaker som äro oundgängeliga till klädsel och allt.
Kom nu in med mig i min sängkammare, och se huru rikligen man försett mig med allahanda saker, nu till mitt bröllop; ja med så mycket att jag kan aldrig hinna slita ut det eller förbruka det innan det blir gammalt och gammalmodigt.»
Och under detta tal plockade Elina fram ur sin garderobe en rätt hygglig kappa, en hatt som Anna kunde visa sig med öfver allt, och dessutom ett par klädningar, kragar, shawletter och dylikt.
Anna ville ej tro sina ögon, ville knappast tacka för alla dessa vackra skänker; men Elina, som hörde Albert i yttre rummen, skyndade på, plockade ihop hvad hon framtagit, och lade alltsammans, tillika med hvete-simlor, bakelser, pepparkakor och dylikt i en stor shawl, och knöt ihopa snibbarne i största hast.
»Nu skall min kokerska få följa dig hem med detta, ty hon har ingenting att försumma, emedan vi i dag skola äta middag hemma hos Pappa och Mamma.
Nu skola vi blott lägga undan knytet, ty nu hör jag
Albert komma.
– Detta sade Elina med hviskande röst och skenande ord, ty nu inkom Albert, och ehuru hastigt Elina och Anna fuskade bort knytet, bemärkte han det dock, ehuru han låtsade märka intet; och nu tog Anna afsked, och slapp, genom Alberts närvaro, till och med obehaget af alla möjliga tacksägelser, och nu gick hon, åtföljd af kokerskan med knytet, och hennes tacksamma, tårfulla öga i afskeds-stunden, och Alberts tysta omfamning sedan hon var gången, gjorde Elina glad och lycklig för hela dagen.
Så der hände det äfven att Elina väckte sin Albert på små fel och svagheter, dock detta långt mera sällan, och det med rätta för lyckans och sämjans bestående, ty när qvinnan, af den hon älskar, kan tåla hundrade påminnelser, fördrager mannen icke gerna en enda, åtminstone icke direkte på saken, utan derföre har qvinnan fått sin lilla öfvervägande slughet, och kan hon med dess tillhjelp söka sig de små tillåtna och nästan berömliga krokvägar, som äro nödvändiga för det godas vinnande och befordrande.
På detta sätt framflöt den första hösten af Alberts och Elinas ägtenskap, likaledes vintern och våren, och när sommaren kom, och allt tillväxte och frodades, så gjorde Elina det äfven.
Albert var alldeles utom sig af förtjusning öfver det hopp hans unga maka gaf honom, och nu uppstodo de första små strider som varit emellan de unga makarne.
Albert, lika med de flesta fäder, ville hafva en son.
Elina, som väl haft små ledsamma, ostyriga bröder, men aldrig någon syster, och som dessutom ännu hade i friskt och lifligt minne sin stora, sköna, vackra docka, hvilken det var så oändeligen roligt att kläda på och utaf, att stoffera ut och konversera med – hon önskade sig en liten dotter, en liten lefvande docka.
Hvar och en anförde sina argumenter, och ju närmare det led inemot sjelfva krisen, dess mera hade Albert och Elina öfvergått till hvarandras önskningar.
»För Alberts skull» önskade Elina nu ifrigt en son, och »för Elinas skull» vore Albert rätt nöjd att få en dotter.
Elina var ovanligt frisk och rask under denna tid; icke pipig och pjunkig som de flesta äro, och resten tro sig böra vara för att synas rätt interessanta, men hvilket ofta föranleder de första ostämda knäppningarna på ägtenskaps-violen, ty få saker uttrötta så en man, som pip och pjunk, helst när det är artificiell, äfven om mannen ej det ringaste förmodar att så kan vara, men just då är det odrägligast, ty då ställer det sig alltid midt i dagern, i stället för att de som verkligen lida, oftast anstränga all sin förmåga för att dölja och undanskymma sitt lidande och sina krämpor.
(Detta senare recept recommenderas i allmänhet till hvar och en, och till gifta fruntimmer i synnerhet.)
Men var Elina någon gång blek, eller, som det väl ändå stundom hände, litet illamående, så var Albert otröstlig, och de sista veckorna, då Elina nästan oafbrutit var hemma, oberäknadt en förmiddags-promenad, då Albert sjelf alltid lyftade henne både i och ur vagnen; under dessa veckor kunde ingenting förmå Albert att stadna utom sitt hus mer än i och för tjensten, och äfven med denna skyndade han så vidt görligt var.
Under denna tid njöto Albert och Elina i rågadt mått af ett nöje som de nästan aldrig förut funnit tillfälle att skänka sig.
Det hade nu blifvit långa höst-aftnar, och Albert läste ristals, ja pundtals med böcker högt för sin unga maka, och de voro båda förtjusta – visst icke åt allt hvad de läste, ty de hade båda ganska godt omdöme och ren smak – men åt att nästan alltid sammanstämma i detta sitt gillande eller ogillande omdöme, i denna smak eller afsmak.
»Hvad det är skönt, gudomligt!» utropade Elina ibland, och Alberts föredrag och den hänryckta jakande blick som han hastigt, utan att afbryta läsningen, då kastade på Elina, bevisade tillräckligt att han delade hennes tycke. – »Hvad det är platt, hvad det är uselt och afskyvärdt!» – sade Elina en annan gång, och Albert hade blott väntat på dessa ord för att slänga boken i väggen, – en alldeles ovillkorlig rörelse när man läser en dålig bok, hvaraf väl kommer att dessa äro lika tormenterade och ryggbrutna och öronuppstående som de goda och mycket lästa.
Långt ifrån att de slängde »Det går an» i väggen, läste de ut den, talade mycket och länge deröfver, men den store Författaren måste förlåta om vi bekänna att de, midt i sin lycka och kärlek, alldeles i grund fördömde hans bok, att de icke förmådde fatta huruledes samma mästare-hand som målat »Kapellet» – och så mycket skönt – kunnat teckna en sådan »Tafla ur lifvet».
Dock, hvad betyder det!
Få äro de som fördömma af samma orsak som dessa tvenne, att de sjelfva nemligen voro talande bevis för sin fördömmelse.
Men nu nalkades den stora katastrofen, som är så märkvärdig i den unga äktenskaps-historien; nu närmade sig allt tydligare den dagen som skulle skänka Albert och Elina en son eller dotter.
Stunden kom.
Albert vred sina händer och ryckte af sig håret, och ingen kunde förmå honom att lemna sin Elina under plågor och lidande.
Slutligen lyckades det dock den tillkommande mormodern och den tillkallade »Frun» att med goda lämpor, lock och pock få ut honom, och det var rätt väl.
Albert var en af dessa goda, älskvärda, genomhederliga varelser hvaraf så tunnsådt är, men han var icke af dessa starka, bergfasta, storartade karakterer – ännu tunnsåddare – och hvilkas själs strängar kunna af lidande och motgång spännas så högt som helst, utan att dock brista; de endast vibrera högre.
Albert var nära att förgås af smärta när han såg
Elina plågas, men ingenting kan likna hans förtjusning, hans alldeles ursinniga glädje, hvilken yttrade sig i höga skutt och hopp när »Frun», en liten stund efter sedan Albert lemnat sängkammaren, kom ut till honom med den glädjande underrättelsen att – han hade en liten frisk och rask dotter, samt att den unga modern befann sig likaledes.
Sedan han i glädjeruset omfamnat »Frun», utropade han:
»Ja, lika godt! gerna en dotter – bara Elina är utan all fara!» och nu skyndade han in för att hälsa mor och dotter.
Elina förmådde blott trycka hans hand, sedan somnade hon lugnt och stilla.
Albert stadnade inne hos henne, och under hennes trenne timmars sömn rörde han sig aldrig, bullrade icke en enda gång, knarrade icke med sina stöflor, stötte icke någon stol mot väggen eller släppte några småsaker i golfvet, härskade sig icke eller nös, hvilket allt är något så admirabelt hos en herre, att vi ej kunna annat än redogöra derför, tillskrifvande denna alldeles ovanliga och oerhörda händelse, hans alldeles ovanliga och oerhörda kärlek till sin lilla hustru.
Efter de trenne timmarne vaknade Elina.
Albert var allena inne hos henne.
Hon räckte honom ännu en gång handen, han nedböjde sig mot henne, och en af dessa stumma engla-tystnader inbröt, under hvilka hjertat simmar i idel fröjd, och själ och förstånd och förnuft och hela dessas anhang – slumra, utan att ens drömma.
Men nu hördes ett litet fint pipande i ett af den dunkelt upplysta sängkammarens mörkaste hörn.
»Hvad är det?» sade Elina nästan förvånad, och Albert gick dit, hvarifrån ljudet hördes, och kom snart åter till Elina med – hennes dotter.
Min Gud hvad Elina var glad!
Hon kysste och kramade det lilla tinget utan all besinning, men var ännu för svag och matt att sjelf taga det, utan Albert höll det alltjemnt, tant bien que mal – frukta vi.
»Hvad i himlens namn står på!» utropade »Frun», som i samma ögonblick med största skyndsamhet instörtade från yttre rummet, när hon hörde den lilla nyfödda skrika, och det unga Herrskapet tala.
»Herre Gud, hvad skall allt detta vara godt för!» sade hon bekymrad, när hon såg
Albert vända det lilla stackars barnets fötter upp och hufvudet ned.
»Tag för Guds skull hit den lilla!
Herrar förstå sig icke på sådan börda!
Ja stackars liten», tillade hon med jollrande, pjollrande ton, »hade pappa och mamma fått råda, så hade de väl förstört mitt lilla engla-kryp med sitt smekande och hyssande och kyssande och kramande!» och härmed lade hon det lilla stackars barnet åter i vaggan, der det genast somnade.
Men nu förklarade Elina högtidligt, att om än hennes man lofvade att icke mera »rifva upp och släpa på lillan», såsom Mormodern och »Frun» kallade det, så afstod Elina för ingen del och under ingen förevändning att hafva vaggan bredvid sig.