Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Professorn vände sig vänligt om.
”Kommer du ändå och tittar på mig?
Det hade jag knappt väntat, efter hvad som nu egt rum; men du är en hjertans söt och bra flicka och innerligen välkommen, nu som alltid.”
”Jag förstår ej farbrors mening,” sade Rosa undrande; ”hvarföre skulle jag ej komma hit?”
”Åh, jag tänkte så bara!
Sedan din far skref mig till, det der brefvet i går morgon, hvilket han förmodligen jemte mitt svar omnämnt för dig, kunde du hafva funnit dig föranlåten att göra såsom flickor i sådana fall pläga, och draga dig tillbaka.”
”Aldrig ett ord,” bedyrade Rosa, ”har han nämnt om sitt eget bref eller farbrors svar.
Pappa har varit mycket sjuk alltsedan i går förmiddag, och jag trodde honom upptagen endast af de affärer, som ögonblickligen lågo för handen.”
”Nå, så sätt dig, kära barn,” återtog professorn, ”så kan du läsa den biljett, din far skref mig till i går morgon.
Se der! han ligger på bordet; det öfriga skall jag berätta dig sedan.”
Med en icke obetydlig darrning, tog Rosa papperet, påtände vaxstapeln, och läste vid dess dunkla sken följande rader af kommerserådets hand:
Högtärade kära vän och bror!
Redan länge har det varit min afsigt att göra min herr bror den vänskapsfulla frågan, om bror är sinnad utfästa antingen någon större summa i kontanta penningar, eller lägga dem i någon fastighet för sin brorson, hvilket bror torde finna blir en nödvändighet, om han skall kunna träda i giftermål med min dotter; ty ehuru jag hoppas kunna gifva
Rosa en passande hemgift, lärer den dock icke mycket förslå, helst kaptenen har vida betydligare skulder, än bror förmodligen anar, men hvilka naturligtvis böra vara uppgjorda, innan man tänker på annat.
Det är långtifrån mig, att yrka detta såsom någon fordran.
Bror förfogar naturligtvis efter eget godtycke öfver sin förmögenhet.
Jag vill endast hafva sagdt, att, i händelse bror finner detta förslag obilligt, och icke vill gå in derpå, jag härmedelst är nödsakad, – så kärt det varit mig komma i slägtskap med en gammal vän, – att uppsäga kaptenens förbindelse med min dotter; ty bror inser lätt, att man skulle grundlägga båda de ungas olycka, om man förenade dem, utan att lemna dem utsigter till bergning.
Jag har rätt fram velat vända mig till bror sjelf i denna kinkiga fråga, emedan jag flera gånger utan framgång yttrat mig till kapten Ferdinand derom, hvilken troligen icke lärer åtaga sig att framföra den.
Derföre blir det min pligt att göra det, och tillägger att förlofningen aldrig blifvit offentliggjord, eller rättare att den aldrig kommit att ega rum, om jag någonsin tviflat derpå, att min herr bror icke med nöje skulle bidraga till de ungas bosättning.
Afvaktande svar, har jag äran vara brors ödmjukaste tjenare.
Petter Widen.
Djupt rodnande och förlägen, hopvek Rosa bladet.
”Visste du ej det ringaste derom, barn?” frågade professorn, och hans skarpa blick tycktes genomtränga hennes själs dunklaste gömma.
”Icke ett ord om brefvet, bäste farbror,” försäkrade Rosa; ”men pappa sade mig redan i förrgår om aftonen, det han var sinnad att återtaga sitt löfte, af de orsaker han här uppgifvit.
Huru det skulle ske, eller att han ernade vända sig till farbror, derom nämnde han aldrig ett ord.”
”Nej, det kan nog vara; men säg mig nu uppriktigt, mitt barn, hvad känslor du dervid erfor.
Men du måste vara fullkomligt uppriktig.”
”Skall jag våga det, bäste farbror?” frågade Rosa bedjande, och strök smekande de grå lockarne från den skrynklade pannan.
”Visserligen, min flicka,” återtog professorn; ”alldeles så, som du stode inför en högre domare, än en fattig, syndig menniska.
Tala, mitt barn!”
”Nå väl,” sade Rosa, ”jag vill tala sanning.
Min känsla vid dessa min fars ord var väl något oredig; ty dertill blandade sig en mängd andra, hvilka gjorde den stridig.
Men likväl var det en lättnad att känna sig fri; ty under den tid vi varit förlofvade, har jag noga bemärkt Ferdinands lynne, och funnit, att vi ingalunda ega den öfverensstämmelse i åsigter och tänkesätt, som är nödvändig, för att, med hopp om någorlunda lycka, vandra ett helt lif tillsamman.
Men om jag äfven antog, hvilket jag ofta gjorde, att dessa kunnat med tiden jemkas, så var det likväl något, som förbjöd tanken på all sällhet; ty nyligen har jag erfarit, att det var en känsla vida skiljd från kärlek, som föranledde Ferdinand att begära min hand.”
”Hm!” sade professorn; ”du har erhållit mycken upplysning i den saken.
Vill du nu äfven vara så uppriktig och säga mig, om det var kärlek som förmådde dig att säga ja, då det stod i ditt fria val att säga nej?”
Rosa glödde, som den yppigaste af sina namnsystrar. – ”Bäste farbror! var icke så sträng,” bad hon.
”En flickas hjerta är ju fridlyst för hvarje fremmande blick!
Är det icke så?”
”Ingalunda,” sade professorn allvarsamt.
”Förlofning och giftermål äro just icke lekverk heller.
Hvarföre gaf du honom löftet om din tro, då, efter all min förmodan, ditt hjerta förblef kallt?”
”Söta, bästa farbror, jag vill erkänna, att jag icke älskade Ferdinand; men jag trodde att han älskade mig, och när jag dermed förenade den aktning och välvilja han ingaf mig, vågade jag tro, att dessa känslor voro en tillräcklig borgen för vår framtida lycka.
I samma stund, jag lofvade att tillhöra honom, visste jag äfven, att min pligt var att lefva för befordrandet af hans sällhet.
Men jag har funnit, att hans lycka aldrig blifvit stadgad genom egandet af min hand, om äfven mitt hjerta hade följt med; hvaremot, om han verkligen varit mig sannt tillgifven, om hans jordiska bättre sällhet berott af mig, då, min bäste farbror, hade jag mött dessa pligter, ehuru icke förenade med kärlek, med innerlig önskan och fast föresats att göra mig värdig det heliga namn af maka, han då gifvit mig.”
”Det är väl möjligt,” sade professorn; ”men orätt var det i alla fall af dig, mitt barn, att, så ung du var, vilja bortskänka din hand, utan ditt hjerta.
Förr eller senare hade troligen den mäktigaste af menskliga känslor vaknat i ditt bröst, och huru gränslöst olyckliga kunde ni ej då hafva blifvit; ty mäktig är frestelsen, och äfven i den starkaste själ besegras den icke utan qval och strider.”
Rosa förblef tyst; men hon lutade sitt hufvud mot professorns axel, och då hans åldriga arm omslöt hennes späda gestalt, kände han den skakas af en våldsam rörelse.
Professorn vände hennes ansigte mot sitt; det var öfversköljdt af tårar.
”Se så,” sade han mildt och godt, ”låt det nu vara!
Jag ser hur det står till, och visste det förut; men lita derpå, att du i mig har en vän, som under alla skiften blir dig trogen, och, så länge han förmår hålla hufvudet uppe, skall arbeta på din sällhet.
Jag ville önska, flicka,” tillade han djupt rörd, ”att Ferdinand varit dig värdig, samt att du älskat honom så – som du älskar Mannerstedt.
Jag hade så gerna velat kalla dig dotter; men i mitt hjerta skall du likväl alltid bära detta namn.”
Han tystnade, och tvenne stora tårar, heliga insegel på det heliga löftet, smögo sig nedför hans kind, och blandades med hennes, som var stum af häpnad och rörelse.
Under djup tystnad förgingo några ögonblick; slutligen hemtade båda nog fattning, för att fortsätta det afbrutna ämnet.
– ”Hvad svar gaf min gode farbror åt min far?” frågade Rosa, sträfvande att vinna någon säkerhet i sin ton.
”Jo, barn! jag svarade, på mitt vanliga korta och bestämda sätt, mitt hjertas mening: att jag för min brorsons bosättning icke ville släppa till ett runstycke, emedan han min själ kostat mig nog förut; vidare tillade jag något smått om lämpligheten att hafva förvissat sig härom, innan man skred till förlofning, m. m.
Jag behöfver väl icke nämna, att mitt svar aldrig blifvit så stiliseradt, om jag icke från första ögonblicket insett, att ni skulle hafva blifvit olyckliga med hvarandra; men nu var det min önskan, och har varit det ända från början, att intet giftermål måtte bli af, och, efter det svar din far erhöll från mig, är er förbindelse att anse såsom fullkomligt upplöst.
Så snart Ferdinand kommer hem, skall jag kungöra honom kommerserådets beslut, äfvensom mitt, och för er återstår ej vidare att fullborda, upplösningen, än att lemna ringarne tillbaka.”
”Ja, det skall icke göra honom någon sorg, såsom min fars affärer nu stå,” menade Rosa.
”Min stackars Ferdinand, han har nog bekymmer ändå.”
”Åh! det ger sig väl,” svarade professorn, som tänkte på Hilda och Ferdinands elastiska hjerta.
”Det är minsta bekymret.”
”Det är visst icke det minsta bekymret, bäste farbror; tvärtom, det är väl det allra värsta han någonsin haft, och det kan ej öfvervinnas utan en kraftig hjelp.
Men om den djupaste ånger, förenad med den uppriktigaste föresatts af bättring, kunde blidka den faderlige vän, han förolämpat genom svaghet, förenad med häftiga lidelser, då skulle törhända den stackars, djupt bedröfvade Ferdinand vinna tillgift.”
”Hvad f-n är det då?” frågade professorn förundrad.
”Jag trodde du menade hans kärlek till Hilda!
– En galenskap, liksom allt det han får i hufvudet!
– Men när det icke är den, hvad kan det då vara för en ny tokighet, han anförtrott dig, mitt barn?
Tala utan fruktan,” tillade han vänligare, då han märkte ett tvekande uttryck i Rosas drag.
”Han har åtminstone haft den klokheten att välja den bästa förespråkerska han kunde vinna för sin sak.”
”Gifve Gud det vore så väl, bäste farbror!” började
Rosa med vek och darrande röst, ”samt att min bön förmådde att verka för Ferdinand hans gode farbrors förlåtelse, och derjemte en ersättning för förlusten af den lefnadsplan, som nu gått i qvaf för honom, den han i sin stora nöd omfattade!
Ja, det var endast en sådan, som föranledde honom att anse min hand såsom något önskvärdt.
Men jag har gerna förlåtit honom, så vidt hans lättsinnighet rörde mig; ty mitt hjerta lider af hans närvarande bekymmer, det jag delar såsom en systerlig vän.”
Nu skildrade Rosa, med liflig och eldig vältalighet, alla de farliga och lockande frestelser spel hade för Ferdinand, isynnerhet under den der förhatliga natten, jemte hans strid, då han tillgrep ackordsumman, hans ångest och ånger den förfärliga morgonen, då han såg sig hjelplös och olycklig, ett mål för sitt eget förakt, och förföljd af den föreställningen, att genom denna ytterst lättsinniga handling hafva förlorat sin farbrors sista goda tanka om sig, i händelse han fick veta denna olyckliga svaghet.
Detta allt erhöll af Rosas läppar ett lif och en färg, som borttog en oändligt stor del af det tadelvärda deruti.
Hon slutade med dessa ord: ”Bäste, käraste farbror, om farbror håller det ringaste af mig, så var icke döf för mina böner och för Ferdinands ånger.
Förlåt honom; jag kan annars aldrig få en lugn stund, om jag vet honom blottställd för alla de vidrigheter, som vänta honom, och med det allra bittraste belastad med sin farbrors förebråelser, kanske förakt.”
Hon tystnade och tryckte, med en blick så innerlig och bedjande, att den kunnat beveka en tiger, den gamles skrynklade hand till sina varma läppar, och öfversköljde den med sina tårar.
Professorn satt stum.
”Låt vara, barn,” sade han och drog handen tillbaka med en rörelse midtemellan harm och djup smärta.
”Sjuhundra banko af ackordsumman, hm! hm!
– Och alla de förmaningar, jag gaf honom med sig på vägen, förströdda likt agnar för vinden!
Store Gud! den pojken icke allenast ruinerar mig, han förstör mina sista dagars lugn med sina galenskaper.
Likväl, min flicka, borde jag vara hårdare än jag är, för att kunna motstå dina böner, tårar och milda, bedjande blickar.
Du har gjort mig så vek, att jag nästan blyges derför.
Men för din skull, och derföre att han ännu egde nog hederskänsla qvar, att icke vingla upp flera utvägar att bedraga mig, utan lägger sin dåliga sak under min dom, vill jag förlåta honom och betala.
Blir han icke, efter den stunden, en redlig och bra karl, så förtjenade han icke ditt förord och icke heller min svaghet.
Men vi böra hoppas, att detta medel skall verka mera på hans moraliska känsla, än den yttersta stränghet.
Jag vill åtminstone hysa detta hopp; ty pojken har ändå fastvext vid mitt hjerta, och bysättas får han icke, ehuru han väl förtjent det för sin lättsinnighets skull.”
Rosa lindade med glad och tacksam rörelse, ja med en känsla af salig fröjd, sina armar omkring professorns hals, och en af dessa heliga, djupt i hjertat gripande minuter inträdde, af hvilka det icke gifves många i lifvet.
Nu knarrade det i dörren, och i samma ögonblick inträdde Ferdinand, med bleka, af ångstens olidliga qval tecknade drag.
Han hade nyligen hemkommit, och då ingen biljett från Rosa underrättade honom, hvad hon utverkat för hans bästa hos professorn, tog han för gifvet, att hon icke kunnat komma dit, och den upprörda sinnesstämning, hvari han då befann sig, ingaf honom det mod, han vid lugnare besinning aldrig hade egt.
Han gick att upptäcka sin nöd för sin farbror, och öfverlemna domen öfver sin framtid åt hans förlåtelse eller förakt och förvisning.
Der stod han nu, ett par steg från dörren.
En enda blick på den grupp, som mötte hans öga, sade honom hvad Rosa utverkat.
Han störtade fram, och utan att yttra ett ord, böjde han sitt knä, och tryckte, med en sällsam, genomgripande, aldrig förspord rörelse, sin farbrors hand till sina läppar och sitt våldsamt klappande hjerta.
”Så, stig upp, din galning!” yttrade professorn, bemödande sig att under ett konstladt leende dölja sin egen djupa känsla, hvilken nästan blef honom öfvermäktig.
”Stig upp, och tacka Gud, att du hade förnuft nog qvar, att vända dig till din gamle farbror genom denna engel.”
”Min gode, min dyre, älskade farbror,” stammade Ferdinand, ”er godhet förkrossar mig långt mera, och låter mig djupare känna min egen ovärdighet, än er rättvisa vrede skulle hafva gjort.
Men detta faderliga ädelmod skall icke förspillas.
Det skall, så sannt mig Gud hjelper, bära frukt i mitt hittills lättsinniga hjerta.
Heligt och högtidligt svär jag vid denna stund, som aldrig ur mitt minne kan utplånas, att under hela mitt lif icke mera spela.”
”Nå, låt se du nu håller ord som en hederskarl, min gosse!” sade professorn i huld, faderlig ton.
”Du skall då alltid vara mitt hjerta så nära, som i denna stund.
Men ett måste jag säga dig.
Din förespråkarinna har du för alltid förlorat såsom brud.
Kommerserådet har ändrat tankar, och upplöst förbindelsen genom ett bref till mig.
Dessutom har din för detta fästmö genom ditt stora förtroende erfarit, att det ej var stort bevändt med din lifliga kärlek, och icke heller med hennes egen.
Derföre finner hon sig otvunget i sin fars beslut.
Är det icke så, mitt barn?
Har jag ej talat rätt?”
”Alldeles enligt med sanningen, bäste farbror!
Ferdinand inser detta sjelf.
Neka icke, gode Ferdinand, att så är!
Men vi kunna, det oaktadt, vara vänner.
Upplösningen af vår förbindelse skall icke betaga oss förtroendet till hvarandra; tvärtom kunna vi nu, utan alla betänkligheter, yttra våra tankar.
Du vill ju alltid anse mig som en vän, bäste Ferdinand?”
”O, Rosa,” svarade kaptenen med blygsel, ty han insåg hela sammanhanget, så vidt det rörde honom, ”kan du förlåta mig, och vill du dessutom göra mig lycklig genom din vänskap, så är du en engel i godhet; och jag skulle vara denna stund ovärdig, om jag sökte hyckla en känsla, den jag längesedan egnat en annan.”
”Se så, se så!” ropade professorn afbrytande; ”det är att gå för långt i förklaringar.
Låt det nu vara nog med den platoniska vänskapen, och tänk endast på att aflägga tecknen.
– Så så! inga högtidligheter!
Lägg dem vackert der på mitt skrifbord.
Ferdinands skall jag i stället behålla, såsom ett tecken till hans förlofning med redlighet och fast sinne.
Någon annan brud är det ej värdt att han tänker på tills vidare.
Jag skall besörja, att Rosas ring blir i morgon tillställd kommerserådet.”
Tysta och med vida djupare rörelse, än de kände när ringarne påsattes, afdrogo de det vårdtecken, hvars betydelse de båda erkände sig hafva på visst sätt missbrukat, och de lediga händerna förenade sig nu i en varmare och mera trofast tryckning, än de någonsin gåfvo hvarandra under de förflutna dagarne.
”Det blir sent, barn,” afbröt professorn, som fruktade, att flera böner kunde framkomma, hvilka han för ingen del kände sig hågad att bevilja.
”Kom ihåg, att jag är gammal, och kan icke följa med flykten af edra känslor.
– God natt, barn!
Gud välsigne er!
Du kan gerna följa Rosa hem, Ferdinand; och du, Rosa lilla, titta till gamle farbror, hädanefter såsom hittills.
Du är alltid lika välkommen, mitt barn.”
Under professorns lilla afskedstal hade Rosa pelsat på sig.
Hon var så van vid gubbens små egenheter, att hon aldrig misstyckte dem. – ”Farväl, bäste farbror!
Gud välsigne farbror, för all sin godhet och välvilja!
Jag dröjer icke länge innan jag kommer åter.”
Rosa fick en kyss på pannan, som vanligt, och Ferdinand ett kraftfullt och vänligt handslag, med inbjudning att infinna sig följande morgon till frukosten.
Madam Brun, som blifvit tillkallad af professorns klocka, lyste de unga genom den lilla salongen, och utkomna på gatan, bjöd kapten Ling sin arm åt Rosa, så hjertligt och vänskapsfullt, som det varit i afton han fått ja, i stället för en korg.
”Ack,” sade Ferdinand, då de gingo förbi fru Borgenskölds fönster, der ett ensligt ljus så sparsamt lyste, ”ack, Rosa, en önskan fullbordad till, och jag vore den lyckligaste menniska på jorden.”
”Vi få ej begära för mycket på en gång,” menade Rosa.
”Var nu nöjd så länge med hvad du vunnit, och lemna något åt framtiden.”
– De voro vid ingången till kommerserådets hus, och åtskiljdes med en lätt handtryckning.
Den 1 Februari.
Klockan slog half till 11 den 1 Februari förmiddagen, då borgmästaren B** tog plats i den väldiga domarestolen på rådstugan.
Herrar rådmän hade äfven intagit sina säten, och en stor del hviskande åhörare samlat sig i grupper här och der, då grosshandlaren Widen, med sänkt blick och hopsjunken, osäker hållning, närmade sig bordet, vid hvilket stadens styresman presiderade.
Grosshandlaren bugade sig och nedlade en rätt artig bundt papper, den han förut hållit under armen.
Och hvad innehöllo dessa papper?
Jo, kommerserådet Widens cessionsansökning, med dertill hörande bilagor.
Så nyckfullt och föränderligt är lyckans skimmer, framför allt på handelshorisonten.
När grosshandlaren Widen, den stolte, ståtlige mannen, för hvilken hela H** nyss bugat sig med hatten i hand, nu återvände från rådstugan, att söka sitt hem, fanns knappt en och annan bland handelsbetjenterna, som visade honom denna höflighet.
Så upprörd han än var, bemärkte han likväl denna bristande uppmärksamhet, och den bidrog att öka de obehagliga känslor, med hvilka han inträdde i sin boning.
Sin familj ville han icke se, utan inneslöt sig i sina rum, der hans långsamma och jerntunga gång gaf ett hemskt genljud genom det i dag så tysta och på besökande toma huset.
Men vi vilja titta in i kommerserådinnans sängkammare.
Der var mörkt och ödsligt, rullgardinerna nedfällda, så att icke någon blick från nyfikna grannar eller förbigående bekanta skulle bespeja hvad som föreföll derinne.
Fru Widens vanliga inbillade styrka var till sista skymten försvunnen, då olyckan i hela sin nakenhet framstod för henne, och oupphörligt, emellan de långa dåningar, som döfvade hennes bittra känslor, ljödo de olyckliga orden i hennes öron: ”Kors! har herrskapet hört att kommerserådet
Widen gjort cession?”
– Besynnerligt, att tanken på de små styng, hvassa som synålsuddar, hvilka illviljan och skadeglädjen skulle rikta mot henne och hennes hus, sårade djupare och smärtsammare, än sjelfva saken.
Fru Widen hade ännu icke hunnit så långt, att hon kunnat ordna i sina tankar följderna af denna morgons uppträden.
Hennes mans möjliga insättande af kreditorerna, en framtid full af tryckande bekymmer, till och med af daglig brist, dessa så vanliga saker, lågo helt och hållet utom den synkrets fru Widen förmådde omfatta.
Var det icke en mer än tillräcklig börda för hennes styrka, att bära hvad som redan inträffat?
Fru Widen var en hjertans god och förståndig fru, under medgångens dagar; men hon egde en af dessa små själar, som ej kunna höja sig öfver det alldagligas småaktighet, samt icke ens vilja försöka det.
Kommerserådinnan låg på en soffa, klädseln var i oordning, håret upplöst och pannan genomvåt, liksom de bleka kinderna, af den mängd kompresser, doppade i vatten och en de cologne, hvarmed hon återkallades till lif och medvetande.
De små barnen stodo gråtande omkring mammas läger, emedan de tyckte att hon, som så många gånger inom en timma dödt för deras blickar, slutligen skulle dö så, att hon icke mera vaknade, hvarken af vatten eller droppar; men till deras innerliga fröjd, hjelpte likväl detta för hvarje gång.
Tysta och undrande slöto de sig fast till hvarandra, och betraktade mamma på afstånd, samt gåfvo hviskande sin förundran tillkänna deröfver, att det var så konstigt i dag.
Ingen fremmande syntes till, och pappa var borta; Rosa gret, och mamma höll på att dö.
Slutligen inkom fru Bern, och sade, med litet mera myndig och afgörande ton än vanligt: ”Hvad stå barnen här och gapa på?
Gå in i jungfrukammaren och ät; der är dukadt åt er!
Sedan bege sig gossarne vackert åt skolan, och Caroline och Josephine skola få taga fram dockorna och leka med dem.
Men fort nu!
Mamma behöfver sofva, och gossarne förlora skoltimman, om de icke skynda sig.”
”Söta fru Bern,” sade en af de små flickorna, ”säg oss bara, hvarföre vi skola äta middag i jungfrukammaren, i stället för matsalen?
Och hvar är pappa och Rosa, och kontorsherrarne och allesamman?”
”Allesamman ha göromål,” svarade fru Bern afgörande.
”Kom derföre och skynda er!”
”Men fru Bern kan ju tala om för oss hvar pappa är?” frågade den äldste af gossarne.
”Pappa är på sina rum, och han har befallt att både Linus och ni andra skola vara lydiga och göra hvad jag säger.
Se så, Linus, tag småsyskonen med sig, och gå in och få er litet mat; det är längesedan frukostdags.
Och på det att barnen skola vara riktigt snälla och lydiga, har jag lagat till blåbärskräm, och bakat pannkakor åt dem.”
”Ack, söta, snälla fru Bern!” jublade alla fyra; ”blåbärskräm och pannkakor!
Vi skola gå på stund!
– Hvad fru Bern är god!
Tack tack, min söta fru Bern!
Gif också mamma, då hon vaknar, och Rosa, då hon kommer tillbaka, af vår välfägnad!”
– Och nu, med all sorg och smärta försvunna från de runda, fylliga dragen, hoppade den lätta skaran till jungfrukammaren.
Emellertid stod Rosa lyssnande, i dödlig ångest, vid sin fars kammardörr.
Nyckeln var uttagen, och kommerserådets steg hade upphört att låta höra sig.
Derinne var tyst som i grafven.
Hårdt klappade
Rosas hjerta; slagen tycktes vilja spränga hennes bröst; ty deras häftighet ökades med hvarje sekund, som skred fram.
– ”Vågar jag klappa på?” hviskade hon till sig sjelf. ”O, Gud, om icke svar följer!
Jag vet icke hvilken ryslig ångest, som bemäktigar sig min själ.
Mitt blod tyckes stelna till is.
– Jag måste hafva visshet; jag uthärdar icke längre.”
Och nu lät hon tre lätta slag ljuda mot dörren; hon förmådde icke ens uttala det enda ordet: ”Pappa!”
– Men hastigt röt en barsk röst inifrån: ”Hvem der; hvem stör mig?”
Rosa for tillsamman på en gång af glädje och förskräckelse; men snart återhemtade hon sig, för att med innerligt bevekande ton yttra: ”Min bäste far, det är jag!
Släpp mig in; jag får icke ro, icke lugn, förrän jag får se er.”
”Är det du, mitt barn!” svarade kommerserådet, med ett förändradt uttryck i rösten.
Rosa var hans älskling; han hade icke hjerta att affärda henne, ehuru smärtsamt det var för honom, att nu visa sig för någon af de sina.
Kommerserådet hade lutat sig mot soffhörnet, för att, efter den föregående nattens sömnlöshet, njuta ett par ögonblicks döfning.
Han uppstod och öppnade dörren.
”O, min far! min älskade, vördade far!”
Mera förmådde icke Rosa; men aldrig kysstes den faderliga handen med djupare och innerligare rörelse.
Aldrig hade det synts henne så ljuft, att vara dotter, som nu, då hennes kärlek och ömhet aftvungo den bekymrade och betryckte fadern ett mildt, ehuru sorgligt småleende.
Han strök de gyllne lockarne från hennes panna, och bortkysste hennes tårar, ehuru de brände hans läppar.
”Huru är det med din mor, mitt barn?” frågade han, efter någon tystnad.
”Bättre än jag vågade tro,” svarade Rosa, hvilken icke kunde förmå sig att bedröfva sin djupt nog skakade far, med uppgift om rätta förhållandet; ”och dessutom hoppas jag, att, då mamma hunnit tillräckligt sansa sig, skall hon blifva fullkomligt bra.”
”Nej, kära du,” svarade kommerserådet, ”jag känner henne bättre,” tillade han långsamt.