Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På dessa skäl och på de grunder, sorn här förut blifvit utförligt anförda, måste jag vidblifva min önskan och mitt tillstyrkande, att R. o. Ad. måtte antaga första och andra momenterna, sådana som Utsktn föreslagit dem, likasom det fjerde, och vid det tredje är det blott en enda anniärkn., nemi. det tillägg, hvarom jag anhållit.
Deruti har llr von Hartmansdorff önskat förändring af ett ord, nemi. behöriga i stället för compelenta, hvaruti jag för min del instämmer.
Det är i följd af Hr Ribbings anmäikn., att Utsk:n icke fastat tillräckligt afseende på Biskop Agardhs reservation om hemläsningen, som jag får fästa Hr Ribbings uppmärksamhet på sidan 29 i motiverna för Utsk.-ns betänk.
N:o 12.8.
Der lyda orden på följande sätt: ”Här torde Uisk:n äfven böra yttra sig öfver de mångfaHeliga annnirknjr, som blifvit gjorda i enlighet med ett, uti en betänk, åtföljande reservation uppgjord!, förslag till hemläsningsskolor.
Utsktn hafva ingalunda ansett, och anse ej heller nu, den på hemläsning grundade skolundervisningen vara genom de af Utsk:n föreslagna stadgande!! förhindrad, än mindre alldeles utesluten.
Tvertom är den, om också ej uttryckligen, dock lika mycket förutsatt såsom nödvändig i dessa skolor, som den redan från äldre tider varit vanlig i de lärda skolorna; utan de hafva endast, med fristadt afseende på förrildrarnes mera allmänna oförmögenhet att sjelf ve undervisa barnen, ansett sig böra göra den • dagliga läsningen i skolan till regel samt eftergiften deri till undantag; och få Utsktn 1111, efter ett närmare öfvervägande af berörde anmärkmr, för att göra sin mening tydligare, föreslå följande tillägg uti 3 punkten af denna §.‘s sista moment. 1 de församlingar, der skolstyrelserna, i anseende till localförhållanden eller andra omständigheter, finna en mera utsträckt hemläsning nödvändig, må detta stadgande ej anses derför lägga något hinder i vägen; dock med det förbehåll, att de barn, för hvilka hemläsning medgifves, icke desto mindre anses skyldiga att å de dagar i veckan, som dertill bestämmas, infinna sig i skolan vid samma ansvars på - Den 10 Februari e. m. 177 påföljd för uraktlåtenhet deraf, som i allmänhet är bestämd för försummelse af skolgångsskyldigheten.”
För öfrigt förenar jag mig i de yttranden, som äro afgifna af Hr Lagergren och Hr von Troil samt anhåller om bifall till Utsktns förslag.
Hr von Hohenhausen, lika med flera andra ledamöter, tyckes anse den ifrågavai', författningen icke såsom föreskrifter, hvilka skola enligt deras ordalydelse ställas i verket, utan såsom ett mål, till hvilket man bör sträfva i hänseende till den allmänna folkundervisningen.
Jag är ense med dem, att om man blott afsåge det sednare, så hade de rätt i sina yrkanden.
Men skilnaden är, att der jag stannat med mina önskningar, der hafva de utkräft verkställighet.
I författningar får man icke införa blotta önskningar, utan det som bestämdt fordras och man vill göra gällande.
Man har ock, under förutsättning af ett mål, till hvilket man syftar, velat säga om det stycke af förslaget, hvilket R. o. Ad. redan antagit, att då hinder möta, skola undantag öga rum.
Om detta beslut innefattar, att ingenting är afgjordt af hvad som står i förslaget, utan kan af R.
St. göras om; så vore det lika så godt att genast slå betänk, tillsammans och icke befatta sig med dess ytterligare granskning, emedan det hvarken blefve bindande till fördel för dem, som vilja tvinga församlingarna, icke heller af någon vigt för dem, som ej vilja gå längre, än jag tror att närvår. omständigheter kunna medgifva.
Öfverläggningen vore således, å ömse sidor, utan nytta och ändamål.
Sådant kan jag icke anse något förslag till författning böra vara.
Oberoende af detta första stycke, hvilket så till sägandes innebär en ursägt för Utsktn att hafva gått längre än vederbort, anser jag nödigt att man nagelfar med hvarje särskildt stadgande, för att visa det man verkligen har allvar med hvad man stadgar och att det icke är ett tomt tal.
Man säger, att om en fast skola underhålles i församlingen, så skall man derigenom slippa att hålla flera skolrum för de flyttande skolorna.
Der, hvarest en fast skola kan bildas, behöfvas icke flyttande skolor eller ruin dertill.
Der åter de flyttande skolorna behöfvas, der måste man hafva rum både för dem och för den fasta skolan, ifall begge dessa inrättningar skola finnas inom samma församling.
Man har yrkat bibehållande af föreskriften, att de fasta skolorna skola hållas öppna 8 månader om året.
Om det ovillkorligen påbjudes att de skola hållas öppna 8 månader, så torde läraren få sitta i skolrummet och förnöta sin tid med läsning, ofta för blott 3 eller 4 barn; ty troligen lärer det icke blifva möjligt att under den hårdaste årstiden eller under andetiderna ett större antal barn kan besöka sko - 20 H.
Den 10 Februari e. m. lan, åtminstone i vissa landskap.
Någon ledamot trodde att kölden icke skulle hindia barnen att gå i skolan.
Om hon gör att pelsar behöfvas för väl klädda soldater, som stå under tak, så måsle hon vara ännu mindre fördraglig för fattiga barn, som äro klädda i trasor, och som ofta måste gå genom skogar eller öfver isar för att komma till skolan.
Hvad jag vet, är, att brist på kläder och skor hindrar barn under hardt väder, icke blott i Stockholm utan äfven i Calmar, att gå ifrån det ena qvarteret i staden, der de bo, till ett annat, der skolan finnes, och att utvägen att få dem till skolgång icke är någon annan än att gifva dem kläder dertill.
Man säger att måhända endast i de norra orterna skulle omflyttande skolor vara behöfliga.
Jag kan anföra en socken i Östergöthlands län, der jag haft mitt hem, och hvilken är så beskaffad, att kyrkan ligger vid en sjö, i hvilken sjö befinner sig en ö, en mil lång.
På andra sidan om ön och sjön, eller 5 fjerdingsväg från kyrkan, ligga på fasta landet åtskilliga hemman, som tillhöra samma socken.
Det är omöjligt att der bilda en fast skola, som kunde besökas af barnen från ön, åtminstone från andra delar deraf, än dem som ligga närmast kyrkan.
Ännu ogörligare vore det att ditskicka de sockenbarn, som bo på andra sidan om ön och sjön.
När detta händer i Östergöthland, hvad skall då icke hända i andra trakter af Riket, hvilka äro mycket oländigare?
Man säger att denna skolinrättning är efterlängtad af allmogen.
Jag vill icke bestrida det, men jag skulle hafva önskat det R. o. Adis beslut i denna fråga icke varit fattadt, förrän vi sett Bonde,5lis beslut, emedan saken väsendtligast angår allmogen.
Om de 3 öfiiga Stånden, hvilkas barn nästan icke begagna eller komma att begagna folkskolan, likväl besluta att ålägga församlingarna afgifter i dessa hänseenden, så tror jag att man icke gått den rätta vägen.
Det skulle utan tvifvel komma att heta, det herrarne ålagt allmogen bördor i ett hänseende, hvarmed herrarne egentligen icke hade att skaffa.
Man har icke velat medgifva att 16 tunnor säd vore för dryg lön åt en lärare i fast skola.
Jag vet att det finnes många små församlingar, som t. ex. icke bestå af mer än io mantal.
Der skall man finna tunnor säd på mantalet, 'utbetalade till skolläraren utöfver de gärder, som hittills erlagts, vore ganska tryckande.
Det finnes socknar på Gottland, enligt hvad vi hört omförmälas, sora hafva icke mer än 5 mantal.
De skulle då komma att betala 3 tunnor på mantalet.
Manne icke detta är alltför drygt.
Det finnes i Skåne flera fasta skolor inom samma församling. K. M:s propos. uppgifver, att inom 433 församlingar i Skåne finnas 47^ fasta skolor och skolbus.
Med ett ord, det visas att antalet af skolor är större än antalet af församlin - Den 10 Februari e. m. *79 gar.
Jag påminner mig, sedan min utöfning af statssecreterare-embetet, en församling i Skåne, hvarest funnos 3 fasta skolor.
En kyrkoherde från Skåne sade mig i går, att han kände en, der det funnes 4- Låtom oss nu tänka oss 4 gånger 16, d. ä. 64 tunnor spanmål för skollärares aflöning inom en församling.
Huru är det möjligt alt detta kan, utan stort missnöje, af allmogen utgöras?
Man skall vid dylika beslut något underrätta sig om hvad som i andra länder betalas.
En skollärare, som fö il idet år reste på fasta landel i Europa, för att se folkskolor i andra länder, har sagt mig, att lönerna i Preussen gå ned ända till ro
Preussiska thuler för en skollärare i förening med det Iilla boställe de hafva.
Om detta sker i ett land förmögnare an vårt, är det då skäl att här göra alla löner så höga, som man föreslagit?
Man har talat om att inhyra barnen i kyrkobyarna, eller der skolan finnes.
Skola nu socknens innevånare, utom de dryga lönerna till läraren, jemväl betala för barnens inhyrande i en kyrkoby, så. linner man huru dryg kostnaden blir för denna undervisning.
Man har sagt, att lärare i en omflyttande skola icke .hade bildning nog för att verkligen vara skollärare.
Jag bestrider detta påstående.
I Norrige visar den officiella berättelsen öfver folkskolorna derstädes, (jag skall taga den med mig i plenum nästa gång, på det de af R. o. Ad:s medlemmar, som åslunda det, må få se den) — berättelsen visar, säger jag, det förhållande, alt af de skolor, som finnas der i landet, är det icke mer än en af fem, som är fast.
De öfriga äro omgående.
Locaten i Norrige är till en stor del nära nog lika med Sveriges skogsbygder.
Man bör således icke begära här hvad som icke låter sig göra der.
Iä— j arnes undervisningsföi måga beträffar, sä torde det tillåtas mig nämna, att jag lärt mig läsa af en gumma, och att jag icke funnit något hinder deraf vid de examina jag tagit.
Hur finnas i Stockholm flere personer, deribland en graduerad , som lärl sig läsa af samma gumma och som haft lika liten olägenhet deraf, som jag.
Man har sagt, att K.
M. icke gjort bestämda förslag i sin propos., utan blott framställt allmänna satser, hvaröfver Ständerne skulle närmare besluta.
I denna punkt har K.
M. icke underlåtit att göra bestämda förslag, och jag hatredan åberopat dem.
Jag vill icke trötta R. o. Ad. med vidare utveckling af ämnet, sedan öfverläggningen redan varat så länge.
Jag hemställer blott, såsom jag började, att första och andra momenterna mätte få tagas under gemensamt öfvervägande, och att i contra-propostn mot det förslag, som Utsktn gjort, mitt vördsamma förslag måtte komma under pröfning.
Man har talat om svårigheten för fattiga barn alt bevista skalorna i brist på kläder ro. na.
Den 10 Februari e. ni.
Denna vigtiga del af betänk, afhandlas egentligen uti ia§:n, hvadan detta ämne torde böra uppskjutas till dess vi komina dit; åtminstone förbehåller jag mig alt då få yttra mig derom.
Åtskilligt har blifvit framsläldt, syftande derpå att TJtsklns förslag angtde fasta skolor vore olämpligt.
Man har sagt att inom mindre församlingar, bestående t. ex. af 10 mantal, blefve en afgift af i^- tunna för mantalet alltför odräglig.
Härvid får jag likväl anmärka, att innan denna halfannan tunna kan eller får uttagas, kommer först att utgå afgiften af hvarje inom församlingen boende person, äfvensom afgiften för hvarje barn, som tillgodonjuter undervisning.
Likaledes bör anmärkas att Utsktns förslag jemväl innehåller att Staten skall mellankomma med sin hjelp i de församlingar, der det blefve odrägligt att vidkännas så stora utgifter, sorn till besörjande af undervisningen behöfdes, äfvensom att Utsktn till ytterligare lindring i utgifterna tillstyrkt, att, der så nödigt pröfvas och omständigheterna medgifva, flera församlingar må förena sig om en skola; men då troligen enhvar vidhåller sin mening, skall jag icke vidlyftigare yttra mig härom, utan får blott tillägga i afseende på en värd talares anmärkn., att herrarne skola af allmogen få uppbära den förebråelsen det de varit för stränga vid denna riksdag i afseende på afgifterna till folkundervisningen, att, om så skulle inträffa, får man trösta sig dermed, att de som utöfvat denna stränghet egentligen varit herrarna af BondeStåndet.
Kr von Hohenhausen:
Jag skall bjuda till att vara så kort sorn möjligt, då jag nu går att besvara åtskilliga anmärkn:r af Hr von Hartmansdorff.
Den värde talaren har gjort en jemförelse emellan Sverige och Norrige.
Dervid får jag anmärka, att Sveriges slättland äger likhet med några få trakter af Norriges slättland; men att Sveriges kuperade trakter icke äga någon jemförlighet med Norriges fjelltrakter, hvaraf större delen af Norrige består.
Om för öfrigt en jemförelse i förevar, hänseende skall äga rum med andra länder, så är det icke från Norrige, som exemplet bör hemtas, ulan från Danmark, och ännu mera från Tyskland, hvilka länder stå långt framför oss i afseende på allmän undervisning, så att, derest vi icke snart förbättra vår allmänna undervisning, komma vi att stå långt efter det öfriga Europa i delta hänseende.
Man säger visserligen att ingen finnes i Sverige, som icke kan läsa, emedan man thy förutan icke kan få gå til! skrift.
Förhållandet är likväl sådant med de ringare classerna uti Rikets flesta församlingar, att utaf 3o äldre personer finnas kanske icke fem, som kunna förstå en lättfattlig bok, som de icke i barndomen last; och hvad vill det då säga att kunna läsa!
Vidare haiman nämnt, alt på Gottland finnas församlingar så små, att de icke bestå af mer än fem mantal.
Der finnes en för - Den 10 Februari e. m samling, som heter Gullerup, hvilken endast hestår af fyra mantal; men då här uti §:n står pastorat eller socken, så behöfver ej hvarje liten församling hafva sin egen skola, utan kunna tvänne församlingar förena sig om en skola.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att i Stockholm och Calmar är förhållandet sådant, att barn, i brist af kläder, icke kunna gå från del ena qvarteret lill det andra.
För min del iliågkoinmer jag, huru jag sjelf som barn gick med öppen tröja midt i vintern utan att lida af kölden.
Jag skall inskränka mina anmarkn:r blott lill den punkt af betänk., som utgör föremål för R. o. Adis öfverläggning, eller huruvida en fast skola ovillkorligen skall finnas inom hvarje pastorat eller icke.
Hr von Hartmansdorff och hans vänner hafva satt sig emot detta stadgande, af skäl att man icke borde så våldsamt ingripa uti cornmunernas egna tillgöranden, utan mera öfverlemna det åt dem sjelfva att organisera.
Jag finner denna undfallenhet för deras önskan stå i strid med hvad som icke längesedan gjort sig gällande från samma håll, nemi. i fråga om hemmansklyfning.
Man grep der temmeligen tunghänd! in i den enskilda äganderätten oell angaf såsom skäf dertill, att det enskildta mäste vika för det allmännas väl.
Jag kan icke förmoda att någon vill neka att det allmännas väl ytterst beror på den bildning oell upplysning folket kan erhålla, hvadan det måste vara Statens rättighet och pligt att äfven se till huru delta må kunna befordras.
Jag kan dessutom för denna åsigt åberopa hvad Utsk:n sjelfva yttrat.
Det lyder som följer: "Otvifvelaktig! vore det bäst 0111 skolors inrättande ej behöfde anbefallas, utan de af ett inre erkändt behof föranleddes, och öfverallt, der de behöfdes, genom församlingarnes egen försorg bildades.
Men detta hör till de fromma önskningarna, hvarpå ingen framtida byggnad får grundas.
Saken skulle alltför länge qvarblifva i samma skick som den nu är, om man ville låta bero på församlingarnes eget godtycke att inrätta skolor eller icke.
Det är naturligt, att just i de församlingar, der okunuigheten är allmännast oell således behofvet af undervisning störst, der skulle detta minst blifva insedt och erkändt, och således okunnighetens afhjelpande äfven längst komma att fördröjas.
Staten har nog länge sett på huru långsamt folkskoleväsendet, sig sjelf lemnadt, utvecklat sig.
Den måste väl ändtligen en gång gripa in med påbud och understöd."
Jag skulle tro att denna åsigt är riktig och åberopar den till stöd för min mening.
Hr von Hartmansdorff har dessutom såsom skäl mot förevar, stadgande nämnt svårigheten för barnen att besöka den fasta skolan.
Detta skäl undanrödjes af stadgandena uti efterföljande §§, om hvilka jag, för att icke onödigtvis upptaga tiden, icke på förhand vill yttra uiig., Likväl får jag i af - i Sa Den 10 Februari e. m. seende på den omständigheten, att barnen i brist af kläder icke skulle kunna besöka skolan, specielt hänvisa den värda talaren till 12 §:n, sorn stadgar att fattiglorsörjningsanstalterna i thy fall böra träda emellan meijl sin hjelp.
Vidare har den värde talaren anmärkt åtskilligt hvarför afgiften tili undervisningens besörjande skulle blifva alltför tryckande för små församlingar.
En värd talare, Hr Ribbing, har redan omnämnt de belyliga modificationer, som dessa påståenden äro underkastade, och hvarigenom deras bevisande kraft redan torde vara tillintetgjord.
Jag får blott ytterligare tillägga att klockarelöner äfven skola ingå såsom bidrag till iärarelöner.
Vidare vill jag blott i allmänhet erinra, att om man skulle gå så långt som en talare sagt, att icke genera församlingarna med något dylikt stadgande, så kunde man lika så gerna taga ett steg till och säga att man icke borde genera skolungdomen med sådana föreskrifter, och utgången skulle då blifva desto säkrare.
Jag vill icke längre upptaga tiden med denna §, som redan nog länge sysselsatt oss.
Hr Lefre n , Joli.
Det är verkligen icke behagligt att förlänga discussioiien rör:de denna 1 § eller rättare 'sagdt momeiH af 1 §:n och jag gör mig derföre samvete utaf alt ånyo begära ordet; men jag är öfvertygad om att det just är på afgörandet af detta 1 inom., som allt det öfriga af författningen kommer alt bero, och jag hoppas derföre att discussionen framdeles icke skall blifva så vidlyftig.
Vi äro nu på den punkt, huruvida det skall cathegoriskt befallas alt hvarje socken skall hafva en fast skola, och deruti ligger sjelfva fröet till hela andan af författningens lydelse uti dess öfriga §§.
Af den första tvångsåtgärden följa de öfriga §§:nes ökade stränghet.
Utsk:n hafva i n led t sig sjelfva genom det första stadgandet alt komma till sådana föreskrifter, som t. ex. finnas i 12 §:n, der det heter i 4 inom.: ”1 den händelse att föräldrar eller målsmän skulle tredskas att efterkomma de föreskrifter, som i afseende på barnens skolgångsskyIdighet blifvit meddelade, skola de undergå varningar, först af presterskapet, och, der sådant ej hjelper, af kyrkoråd eller communalslyrelse, så framt en sådan framdeles varder inrättad;” och 5 mom. innehåller, att om dessa varningar blifva fruktlösa, skola barnen från föräldrarna skiljas och till' vårdande åt enskilda personer öfverlemnas, samt deras underhåll jemte skolpenningarma hos föräldrarna eller målsmännen i laga ordning utmätas.
Alla dessa tvångsåtgärder, som visserligen icke äro egnade att väcka kärlek för det ljus, som skall utgöra folkets ledstjerna genom lifvet, skola blifva följder af antagandet af den princip vi nu hafva under öfverläggning.
O111 man deremot lägger mera mildhet vid detta stadgande; om man öfverleiniiar åt församlingarna alt handla elter bästa för - Den io Februari e. m. 183 stand, så skall man väcka kai lek för folkundervisningen, kärlek för ljuset och för bildningen och icke skapa sig en opposition af |:delnr utaf församlingarna, sorn hellre underkasta sig utmätning än de låta tvinga sig att gå in på en så ömtålig punkt som den ifrågavarande.
Jag önskar att R. o. Ad. icke måtte tyda detta yttrande, såsom härledande sig från bristande kärlek till folkundervisningen.
Det förefaller mig som om man ville, liksom genom ett trollslag, vända om Svenska nationens tänkesätt i detta hänseende.
Det later sig icke göra; ty den afkastning man vill skörda i framtiden, skall man låta växa upp från ett väl utlagdt frö.
Svenska folket är ingalunda obenäget för emottagande af undervisning, men det vill icke forceras på ett sätt, som icke öfverensstämmer med locala förhållanden och dess ofta välgrundade omdöme om sakers beskaffenhet.
Jag tillstyrker bifall till den medelväg, som K. M:s 'nåd. propos. innehåller.
Man har anmärkt att bibehållandet af denna frihet skulle slå illa tillsammans med hvad som talare, hvilka hysa lika åsigler med mig, yttrat lörtde hemmansklyfning.
Dervid får jag erinra, att emellan dessa frågor är en väsendtlig skilnad.
Den ena ingriper icke i äganderätten.
Allmogen äger sina hemman under villkor att fullgöra de dermed förknippade skyldig heter.
1789 års författning ang:de skatteköp säger bestämdt att hemmansutskyIdema skola utgöras, och någon rättighet finnes således icke för skattebonde!) att klyfva sitt hemman sä alt det blir omöjligt att utgöra utskylderna, hvilket innefattar villkoret för äganderätten.
Jag ber om ursägt för denna episod, hvilken utgör svar på den anmärkn., som gick ut på att visa en inconseqvens emellan IJr von Hartmansdorffs yttranden i detta ämne och uti frågan angtde jords klyfning och afsöndring.
— Hvad skollärarna beträffar, så har en längre tids uppmärksamhet sagt mig att allmogen icke är angelägen att öka herremannaantalet i sock narna; att allmogen hyser en slags fruktan för sådana skollärare, som icke trifvas med allmogens barn utan snarare söka samqväm med herremnnnaclassen och isynnerhet med de lägre inom denna dass.
De frukta för att få aflöna personer, utaf hvilka de icke finge den nytta, hvarpå de med skäl kunde göra anspråk, och denna fruktan innefattar förnämsta motståndet mot förslaget, om det skulle utföras så peremtorisk! som Utsk:n tillstyrkt.
Jag skall icke upptaga tiden med det som icke hör till ämnet, fastän enskildt stäldt till mig.
Jag vill blott som ett motstycke till den stränghet, som den siste värde talaren omordat, hänvisa till ett stadgande i den Norrska författningen, som ofia af honom och bans medhållare blifvit citerad.
Denna författning säger, alt de barn, som uteblifva från skolgång eller examen, plikta ända tili en specie-riksdaler för hvarje gång.
Om detta 184 Den io Februari e. m. icke är strängare, än livad sorn bär blifvit åberopadt, så bar jag orätt.
Ilr LefreVis motvilja för de strängare åtgärderna både delar ocb resprclernr jag; men jag hade på förmiddagen tillfälle att erinra om hvad den första punkten, sorn R. o. Ad. bifallit, innehåller.
Denna punkt tyckes ofta råka i glömska bos åtskilliga talare; men om det icke bortglömdes, skulle man bestämdt finna att de af Utsk:n tillstyrkta föreskrifter icke äro så stränga och svåra, enär desamma kunna modereras efter omständigheterna.
Man har här velat säga att Ulsk-.n tillstyrkt för stränga tvångsmedel för att vinna ändamålet med folkundervisning, och man har i delta hänseende hänvisat till 12 §:n uti förslaget.
Jag medgifver visserligen att en stor makt är tillerkänd enmmunerna i afseende på sättet att tillhålla barn att gå i skolan, nemi. då barnen vanvårdas af sina föräldrar; och jag kan icke bestrida att föräldrar hafva en viss rättighet öfver sina barn, och att denna rättighet bör af lagstiftaren respecteras; men jag kan icke föreställa mig alt denna rättighet någonsin kan få gå så långt, att föräldrarne skulle äga att vanvårda barn, och till vanvårdande måtte höra felaktig eller bristande undervisning i de kunskapsgrenar, som man såsom christen och medborgare i Staten måste hafva inhemtat.
Månne det allmänna skall vinna på att dessa barn utaf brist på undervisning sakna icke blott förmågan att skaffa sig sin bergning, utan äfven den enskilda tillfredsställelsen som bildningen skänker?
Man har sagt, att församlingarna sjelfva borde få lagstifta i dessa fall; men om det tilläts, så skulle resultatet komma att rätta sig efter pluralitetens uppfattning af ämnet, och följden deraf under en tilltagande folkökning blifva ökad fatligdom och osedlighet; ty, den som icke från barndomen blifvit vand att tänka sedligt och handla derefter och att på ett nyttigt sätt använda sina krafter, honom skall måhända snart fattas förmågan ali försörja sig, tv fattigdomen härrör ofta från brist på undervisning och uppfostran, och der dessa brister visa sig, måste lagstiftaren komma till hjelp.
Jag betviflar alt vi skulle gå framåt och fruktar att vi uti våra egoistiska tider snarare skulle gå tillbaka om församlingarna finge rättighet att sjelfva bestämma föreskrifterna uti denna vigtiga gren af statsbestyret.
Jag tror derföre att lagstiftningen oundvikligen bör mellankomma med sådana stadganden och controller på deras efterlefnad, att föräldrar gifva sina barn en sådan uppfostran att de må blifva menniskor i ordets sanna bemärkelse.
Min erfarenhet uti den landsort, der jag är boende, har sagt mig att barns uppfostran vanvårdas icke blott inom de fattigare utan Den io Februari e. m. 185 nLan äfven inom de förmögnare classerna.