Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Oriktigast synes det härvid vara, att Utsk. bär nyttjar andra ord, än grundlags§:n; så t. ex. ar ordet ’'oväld” uteslutet, och frågan om ■”nit, skicklighet och drift” utsträckt äfven till andra rådgifvare än föredraganden.
Om man ändtligen önskar dessa föl ändringar, och tillika något motsvarande mot nuvar. 6 §, bör det liela: ”Uraktlåta Statsrådets ledamöter samfäldt, eller en eller flere af deni, uti deras rådslag om allmänna mått och steg, alt iakttaga Rikets sannskyldiga nytta, eller utöfva de icke sina embeten med nit, skicklighet och drift, då är detta mål icke hörande under Riksrättens pröfning.”
Genom en sådan negativ eftersats i meningen blefve försatsen möjlig att bibehålla sådan den nu är; utan att lagbudet kunde sägas vara i strid med nuvar. 107 § i Reg.- F:n.
Kan sådan stridighet undvikas, vill jag vissi icke tadla, att LagUlsk. bär har sökt utesluta ordet ”oväld.”
Det kan på sitt sätt vara ganska lämpligt, ty det finnes många fäll af väld, der juridiskt ansvar både bör drabba föredraganden, och äfven drabbar honom, så väl efter nu gällande ansvar.lag, som den, hvilken Utsk. föreslagit.
Jag anhåller på grund af dessa anmärkningar om ålerre 111 i.ss. [lr Cederschjöld, Pehr Gustaf; Uti 3§:n ansvar.- lagen undantagas afgifler, hvilkas föremål äro inrättningar till enskildes gemensamma nytta och beqvämlighet, såsom båk-, bro-, färj- och andra afgifter af dylik beskaffenhet.
Jag tycker mig i den strofen finna en viss obestämdhet.
Hvilka äro desse enskilde, sorn skola hafva gemensam nytta och beqvämlighet af afgiften?
Jag föreställer mig att meningen matte vara, att den sorn erlägger afgiften skall hafva nvttan, eller hafva del i åtnjutandet deraf.
Jag skulle derföre önska, att detta uttrycktes på följande sätt: ”Afgifter, hvilkas föremål äro inrättningar, af hvilka de betalande sjelfve hafva nytta, såsom båk-, bro-, etc.
På ett annat stalie, eller i 5 §:n 2 mom. förekommer uttrycket: ”Uppsåtligt fördöljande af någon upplysning;” och på flera andra ställen, nemi. i 1, 3, 5 och 7 §§:na fordras för ansvarighet alt uppsåtet skall vara bevislig!.
Ett fördöljande är i och för sig sjelft alltid uppsalligt, ty del är en handling som JOO Den 4 November c. m. göres med berådt mod.
Uppsålligt behöfves således icke.
Men ännu värre är det på de 6 ställen, der man fordrar att uppsåtet skall vara bevisligt.
Hvem kan bevisa ett uppsåt?
Uppsåtet lios en menniska kan ingen annan känna an Gud allena.
Det kan vara glömska, det kan vara okunnighet eller distraction, som vållat att en upplysning icke blifvit lemnad, som man kunnat hafva rätt att fordra.
Jag skulle derföre önska, alt det på alla förenämnda ställen komme all hetat Underlåtenhet alt lemna någon upplysning.
Uti ingressen ålägges rådgifvarne att vårda sig om innebyggarnes fri- och rättigheter, allt efter hvad derom i Rikets lagar och författningar är stadgadt.
Men i 5 §:n 2 mom. omtalas endast lagar.
Jag får derföre hemställa, om ej ordet författningar bör tilläggas, så att rådgifvarne blifva pligt ige att gifva råd i öfvensstämmelse äfven med de författningar, som de sjelfve tillstyrkt Konungen att utfärda.
Slutligen förekommer en sak, sorn jag blott vill nämna, utan alt begära det något afseende derpå göres.
Det slår i 8 §:n : ”Lider någon skada till lif, ära eller personlig frihet, eller mister gods löst eller fast’’ etc. skall rådgifvare» ansvara enligt allmän lag, som jag tror stadgar ända till lifvets förlust.
När man vill betrakta små föremål, så måste man se dem genom förstoi ingsglas; derföre anhåller jag att få framställa denna princip i sin högsta potens.
Jag ponerar alt en Konung någon gång beslöte, att en menniska skulle aflifvas, och funne en contrasignant lill detta beslut: men alt riksdag vore så nära för handen, alt beslutet icke hunnit verkställas, då Riksrätt dömt contrasignanten till ansvar.
Nu frågar jag: skall då den dömde mista hufvndet, sedan Riksrättens dom fallit?
Sådana besynnerligheter finnas i våra s. k. monarkiska garantier, hvarpå jag blott velat till prot. fasta uppmärksamheten.
Jag vill till grund för återremiss egentligen åbeiopa Ur Lagergrens vid betänk, fogade reservation.
Spens har med sin vanliga grundlighet genomgått saken, och när hans anmärkn:r komma till Utsk., förmodar jag alt åtskilliga rättelser i sak varda iakttagna.
I afseende på formen tillåter jag mig göra en anmärkning: i denna ansvar.lag finnes utom sjelfva §§:na en särskild inledning.
Det plägar vara vanligt, att hvarje lag är helt och hållet indelad i §§, och att icke de betraktelser, som möjligen stå uti en inledning till samma lag, äro föremål för domarens pröfning elier ansvars-påståenden.
Denna lag är likväl så uppställd, all jag icke ser något hinder hvarföre ej ansvarspåståenden kunna göras, så väl på grund af indelningen, som af sjelfva lag-§§:na.
Detta skulle jag tro icke vara rätt; ulan om indelningen bör stå qvar, lärer den böta betraktas såsom cn (j, och i sådan händelse §§:ne få en annan numerering.
Den 4 November e. m. 101 I sjelfva ordalagen förekommer I. ex., att den nu s. k. i §:n innefattar en ornsägelse, som är onödig; der star nemi.: ”Försöker någon Statsråds-ledamot, linder den tid, dä Regeringen, enl. 3g, 4°> 41) 42 och 43 §§:na af Reg F:n, föres af Statsrådet, att våldsammeligen öfverändakasta regeringssättet, sådant det genom Rikets grundlagar antaget är, eller med råd eller gerning medverkar till lagstridigt kullkastande af någon Rikets grundlag” etc.
Jag kan ej (inna annat, än att det är alldeles tillräckligt, om det heter:
Söker någon Statsråds-ledainot att lagstridigt ändra någon Rikets grundlag etc.
Ansvaret hör vara lika stort, blott bemödandet alt lagstridigt ändra lagarna förefinnes, antingen det sker genom öppet våld eller hemligt svek.
Der äro, i vissa hänseenden, anmärkn:r, som mig synes, att göra vid ordalagen, men jag vill icke trötta R. o.
Ad. med sådana mindre omständigheter eller dermed belasta prof.
Jag skall till en eller annan af Utsk:s medlemmar ifall betänk, blir ålerremitteradi, uppgifva dessa smärre anmärkningar, ifall man finner dem vid sjelfva redactionen förtjena afseende.
Jag anhåller 0111 propus, till återremiss.
Hr Cederschjöld, Robert Theophron: LagUtsk. bar, efter mitt omdöme, rätteligen förfarit, då Utsk. omarbetat hela ansvarighets-lagen; men då så skett, hade det varit önskligt ali, med afseende å ämnets vigt och grannlagenhet, omarbetningen blifvit med mera omsorg verkställd, än den LagUtsk. i detta förslag ådagalagt, hufvudsakligen derigenom att Ulsk. bibehållit ordställningen i gamla lagen i alla de §§:r, der ingen väsendtlig förändring blifvit föreslagen.
Uti 1 §:n har LagUtsk. på sätt den siste talaren anmärkt, yttrat sig sålunda; ”Försöker någon Stalsråds-ledamot under den tid, då Reger:», enl. 3g, 4°> 4*> 42 och 43 §§:na af Reg.F:», föres af Statsrådet, att våldsammeligen öfverändakasta regeringssättet,” etc.
Häraf kunde den slutsats dragas, att det blott är i det fall, då Statsråden efter ofvannämnda §§ sjt Ifve föra regeringen, som dylik förbrytelse är underkastad ansvar.
Meningen kan väl ej vara den, att, då Konungen sjelf förer regeringen, rådgifvarne skulle vara frie från ansvar, om sådana försök gjordes , som här omnämnas. 8 §:n i 4 caf>- Missg.b:n innehåller straffbestämmelser för en hvar, sorn på hvad säll som helst söker öfverändakasta regeringssättet, högst oriktigt måste del deremot vara alt i t §:n af detta lagförslag endast talas om ett våldsamt öfverändakastande af regeringssättet, likasom meningen vöre, alt ett sådant öfverändakastande skulle ansvarsfrilt få försökas genom list och hemliga stämplingar, allenast icke våld dervid användes.
Den nyssnämnda 8 §:n 4 cap. Missg.b:n lyder så här: ”Söker någon, eller later sig bruka, att uppenbarliga, eller genom hemlig stämpling, införa, upphjelpa, eller befordra en oinskränkt envåldsregering 102 Den 4 November e. m. i Riket, eller annat regeringssätt, än thet Ständerne i Riket faststält hafva; straffes som Rikets förrädare, och miste lif, ära och gods.”
Efler mitt omdöme är det snart sngdt oförklarligt, alt del kunnat undgå LagUtskts uppmärksamhet, alt en förändring i i §:n ansvarighets-lagen hort äga rum, ledande derhän, att ansvar matte bestämmas för rådgifvarne, som förbrulit sig i detta hänseende, ehvad det skett då rådgifvarne sjelfve föra regeringen eller då Konungen förer densamma, och -att förbrytelsen är lika stor, ehvad den sker våld-ammeliga eller på hvad annat sätt som helst.
Med anleda, häraf får jag vördsammeligen föreslå att i §:n i denna ansvar.lag mätte blifva ändrad till likhet med 8 §:n 4 cap. jande lydelse: ”Försöker någon Statsråds-ledamol altuppenbarligen eller genom hemlig stämpling införa, upphjelpa eller befordra en oinskränkt envåldsregei ing i Riket eller annat regeringssätt, än det Ständerna i Riket fastställt hafva” etc. Vidare har Utsk. föreslagit, på de ställen der fråga förekommer om ansvar för Konungens rådgifvare, begagnande af uttrycken uppsåtligen fördölja och bevisligen.
Det faller af sig sjelft att ansvar lika litet för Konungens rådgifvare som för nägon annan kan komma i fråga, derest icke fördöljandet är bevis!, och i sjelfva uttrycket ”fördölja” innefattas klart och tydligen, att det målte ske uppsåtligen, hvadan begge dessa epitheter äro öfverflödiga och böra som sådana försvinna.
1 afseende på stadgandet i 3 §:n, som innefattar undantag ifrån den 6o §:n i Reg.F:n, der det heter: ”härunder icke begripna sådana i denna 6o 5 ej omnämnda afgifler, hvilkas föremål äro inrättningar till enskildas gemensamma nytta oell beqvämlighet, såsom häk-, liro-, färj- och andra afgifler” etc.; så instämmer jag i det yttrande, som en föreg:de talare afgifvit, nemi. att det må bestämdt uttryckas, att det är till de betalandes fördel, som inrätlningarne skola vara tillkomna.
Uti 5:te §:ns sista mom. heter det: ”Om genom någon Statsråds-ledamots tillstyrkande eller underlåtande att göra föreställningar eller uppsåtligt och bevislig! fördöljande af någon upplysning, någon lider skada till lif, ära eller personlig frihet, utan ali lagligen förvunnen och dömd vara” etc. stralfes så och så.
Häraf skulle man kunna komma lill det resultat, att om Konungens rådgifvare tillstyrkte en Jag i olaglig ordning, och någon till följd af denna i olaglig ordning tillkomna lag, efter undergången ransakning blef dömd att t. ex. mista lifvet och verkligen aflifvades, så skulle Konungens rådgifvare vara frie från ansvar, derföre att den brottslige blifvit lagligen, d. v. s. med laga bevis, förvunnen och dömd.
Rådgifvarnes förbrytelse matte dock vara lika stor, ehvad den tilltalade blir lagligen förvunnen eller icke; det är icke derföre rådgifvarne böra straffas, ulan Den 4 November e. m. io3 för det alt de hafva låtit i olaglig ordning en lag utkomma.
Likaledes heter del: ”eller förloras gods, löst eller fast, utan laga ransakning och dom” således om rådgifvarne i grundsagsvidrig ordning tillstyrka utfärdandet af en lag, hvarigenom medborgare beröfvas deras timliga välfärd, så aflöper sådant ansvarsfritt för rådgifvarne, blott den , som man vill beröfva egendomen blir dömd på grund af författningen.
På samma sätt heter det i 8 §:n i afseende på skyldigheten att vägra contrasignation:
"Lider någon skada till lif, ära eller personlig frihet, eller mister gods, löst eller fast, utan laga ransakning och dom” etc.
Dessa uttryck måste helt och hållet försvinna, ty det är likgillligt i afseende på ansvarspåföljden för Konungens rådgifvare, huru ransakningen och dommen kommer alt ske.
De skola straffas för deras egen åtgärd, för den olagliga författningens tillkomst, och ic'ke för den felaktiga undersökningen och domen, hvarföre domaren ensam skall ansvara.
Jag anhåller om återremiss å betänk., och att dessa mina anmärkn:r må få åtfölja ålen emissen.
Hr Lefre n, Joli.
Jag instämmer i allt hvad Hr Lagergren i dess betänk, följaktiga reservation anfört.
För alt icke trötta R. o. Ad., så ål nöjer jag mig att, under delta förklarande begära återremiss.
LagUlsk:s betänk.
N:o 127 återremitterades.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s den 3o sistl.
Sept. och den 14 derpåföljde Oclober på bordet lagda betänk.
N:o )32, i anledn. af väckt motion örn ändring af prsescriptionstiden för klander å fast egendom.
Frih. Cederström, Anders, begärde först få veta, huru denna fråga blifvit hos de öfriga Stånden afgjord.
Undeit.
Ridö.Secret. tillkännagaf, alt betänk, blifvit bifallet af samtliga öfriga RiksSl:n. Frih.
Sedan det är upplyst att detta betänk, är bifallet af de 3tne öfriga Stånden, så skulle en återremiss tjena till ingenting.
Jag önskar således blott att reservationsvis få anföra de skäl, som jag tror skulle hafva varit talande för bifall dertill.
Ulsk. har anfört, alt uppbud och fasta icke hafva innefattat större skydd emot klander å besittning af fast egendom före, nn efter utfärdandet af i8o5 års K. förklaring.
Enligt lagens uttryckliga stadgande i 10 cap. 1 §:n Jorda-b:n skulle nemi. försäljning, bortbytande eller förpantning af fast egendom, som skett af annan, än rätter ägare och utan dennes öppna bref och fullmakt deilill, vara ogildt, ändå alt uppbud och fasta derå kommit.
Utsk. aust r således ordet ”stånd,” som står i 10 c.ip.
Jorda-h:n innefatta detsamma som laga fasta.
Den 4 November c. m. för min tiel, lior ingalunda alt ordet ”stånd” belyder detsamma sorn laga fasta, oell före mig hafva åtskillige för grundlig lagkunskap erkände personer, hvilkas namn jag längre fram skull uppgifva, hafi samma lanke.
10 cap. i §:n Jorda-b:n har icke enligt min tro afseende på något annat, än en sådan försäljning, sorn skett utan grund af fullmakt, d. v. s. då en person är i possession af en egendom på grund af ett köp, som skett utan egendomsägarens, försäljarens meddelade fullmakt till köpets afslutande, att en sådan köpaie icke äger rätt att besitta egendomen och få uppbud derå; ty eljest skulle på grund af denna § aldrig något köp af en fastighet blifva gäll ande.
I gamla landslagen stadgades en praescriptionstid af 3’ år för klander å sådana köp.
Delta skulle då blifvit upphdfvet genom 1734 års lag; sådan måtte meningen icke hafva varit.
Också säger Olof Rabenius i en academisk afhandling af 1767 om klander i jordafång, ibland annat, så bär: ”Lagstiftaren har sålunda med flit uti 1 §:n 10 cap.
Jorda b:n brukat det ordet ”stånd” till skilnad ifrån de fatalier, sorn äro i bördsklander utsatta, och all lian å detta ställe med stånd velat beteckna detsamma som "innan laga stånd åkominer” hvaremot bördesman borde klandia inom natt och år, eller 12 veckor från 3:dje uppbudet, det vore: ”innan laga stånd åkommer.” Således bar Rabenius gjort skilnad mellan stånd och fasta.
Vidare har Lagman König vtlrat sig sålunda örn fasta, sedan han visat nödvändigheten af häfd: ”om ej klander anföres och skäl till återtagande visas, gifves fasta och tillstädjes ej vidare klander.
Ett sådant fatale har lagen utsatt, dels att inom den tiden och innan fatale är förelupel, den, som klandra vill, har lid och tillfälle att andraga sitt klagomål, dels att egendomen med trygghet en gång må kunna besittas.” Landshöfd.
Baron Funck yttrar äfvenledes, ali man utan undanlag behåller den jord man köpt, pantfått, eller i mät bekommit, om derå ej vederbörligen klandras inom lagfarten.
Af allt detta synes tydligt, att åtminstone jurister tolkat denna § olika, och att således min mening måhända vore lika gilltig som Ulsk:s.
Orsaken, hvarföre jag ansett denna motion af vigt, har varit den, att den K. förklaringen innehåller 3:ne olika praescriptionstider, nemi. först ett år från den tid en person sjelf vore i tillfälle att sin rätt bevaka, för det andra den personens lifstid, och för del tredje 20 år från den personens dödsdag, hvarigenom en så lång praescriptionstid uppkomma, att den kunde gå ända till 100 år i många fall, och att personer således kunna i 100 år sväfva i ovisshet huruvida de verkligen äro ägare till en egendom eller icke, oaktadt de, likasom förelrädarne, fått laga fasta derå.
En sådan ovisshet är af desto vådligare beskaffenhet, som naturligtvis en person, hvilken ej är fullt säker om han får för - Den 4 November e. m. förblifva i oqvald besinning af den egendom han innehafver, icke anser sig böra vårda den så, sorn lian eljest skulle skola densamma, om han ägde en sådan visshet.
Det har också in t rå lfa t ganska belänklign omständigheter i delta fall; det har handt, att personer blifvit fråndömde egendomar, hvarpå så väl de som deras föregångare erhållit laga fastor, och sådant kan dagligen hända.
Jag har derföre trott, att någon bestämdare praescriptionstid borde stadgas; nya civillagförslaget har upptagit denna tid lill 20 år; jag har föreslagit 3o år, ehuru jag visserligen önskade att den kunde inskränkas till hvad nya lagförslaget innehåller; men jag har tagit till 3o år, emedan jag trodde att .Stäuderne för närvar. skulle lättare gå in på mitt förslag såsom något längre, hvarförutan jag får nämna alt Romerska lagen äfven stadgar en praescriptionstid af 3o år i dessa fall.
Utsk. båticke motiverat sitt beslut, och hvad jag nu yllrat har jag endast anfört som en reservation emol fjtskls behandlingssätt af frågan, samt som skäl för gillligheten till den af mig väckta motionen.
Lag-Ulsk:s betänk.
N:o 13?. blef derefter af R, o. Ad. bifallet.
Vidare föredrogs LagUtskts den 3o sistl.
Sept. och den ■ 4 derpåföljde Oct. på bordet lagda belänk.
N:o 133, i anledn. af väckt fråga om närmare lagbestämmelser, lini u förfaras skall, då, vid lagfarts sökande, fullständiga åtkomsthandlingar saknas.
I afseende på den fråga, hvarom 1111 föredragna betänk, handlar, hafva olika åsigter vid de sistförflutna riksdagarna gjort sig gällande.
Vid 1828 — l8!o årens riksdag tillstyrkte LagUtsk. och beslutade Ständerne. all, i brist på fullständiga åtkomsthandlingar, annan laga bevisning skulle få begagnas för att styrka förre ägarens åtkomst af en fastighet.
Konungen vägrade dock bifall till denna lagförändring.
Vid sista riksdag väcktes åter fråga örn förändring i i8o5 års författning ang:de detta ämne; men dåvar.
LagUtsk. var af alldeles molsalt lanke med föregtde riksdagens enahanda Ulsk. och tillstyrkte Ständerna alt hos Konungen anhålla om utfärdande af ett circulär-bref derom, alt icke uppbud å fastighet finge meddelas den nya ägaren dertill, med mindre han med åtkomsthandlingar kunde vederbörligen styrka sin fångesmans äganderätt.
Denna framställning blef likväl af Ständerna afslagen och kom följaktligen att förfalla.
Uti nya lagförslaget alsamina åsigt gällande, som den LagUtsk. vid sista riksdag ansåg vara den rätta, nemi. att förre ägarens åtkomst borde ovillkorligen styrkas.
Jag för min del tror också att detta är nödvändigt, till betryggande af äganderättens helgd, och anser högst betänkligt att bifalla ett i rak motsats härmed frainstäldt lagförslag, helst då det dessutom strider mot det 16 11.
14 io6 Den 4 Nore in ber e. m. förslag i detta afseende, sorn nya civil-lagen innehåller, och hvilket alltså sannolikt i sammanhang med denna lag vid en kommande riksdag varder godkändt.
Det vore i sådant fall endast för den, som jag högligen hoppas, korta tideryrnden till den nya lagens antagande, som det nu föreslagna stadgandet komme att gälla, och då i8o5 års författning hittills fortfarit, utan kända betydliga olägenheter, så synes äfven denna författning, under den ännu återstående liden; intill dess nya lagförslaget hinner pröfvas och antagas, kunna fortfarande gälla och tillämpas.
Jag anser nlig således, under åberopande af de utaf Hr Lagergren i dess reservation anförda skäl, böra tillstyrka afslag å detta betänkande.
Gederström, Jacob, begärde få veta huru de öfriga Stånden afgjort detta mål.
Ridd.Secret. tillkännagaf, alt betänk, blifvit bifallet af samtliga de öfriga RiksSCn.
Efter den upplysning, som nu är lemnad, verkar det visserligen icke på sakens utgång huru R. o. Ad. afgör den; men jag skulle likväl tro, att Ståndet, för sitt eget anseendes skull, borde afstå betänkandet.
Jag instämmer således med Hr Stuart.
Frölich, David, och Hr Printzensköld, Carl, instämde äfven med Hrr Stuart och von Hartmansdorff.
LagUtsk;s betänk.
N:o 133 Lief derefter af R. o. Ad. afslaget.
StatsUtskrs den 7 och i4 sisth Oct. på boillet lagda utlåt, N:o 326, i anledn. af återremiss å utlät.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, 0111 R. o. Ad. ansåg detta utlåt, böra i sin helhet uppläsas.
För min del skulle jag tro alt detta betänk. skulle kunna i sin helhet discuteras och afgöras, ty troligtvis kan icke i det skick, hvaruti så väl det förra som detta sednare betänk, sig befinner, Ståndets bifall deråt lemnäs, och en föredragning punktvis skulle endast leda till vidlyftighet utan allt resultat.
Vid föredragningen af betänk.
N:o 170, gjordes en mängd af anmärkntr, som af Utsk. icke blifvit godkända, utan har Ulsk. vidblifvit sina ideer och sina förslag.
Att göra en förändring, hvarigenom alla Statens räntor skulle indragas till statsverket och räntegifvare åläggas att lösa dem med contant, spaumålen iuclusive, är en åtgärd, som i verkställigheten icke låter sig göra, utan att försätta räntegifvarne i en brydsam belägenhet, i händelse det vore öfverflöd på spanmål något år, men deremot brist på penningar.
Jag skulle äfven tro, att den omständigheten dessutom dervid Den 4 November e. m. möter, att, i afseende på Kronan behållna räntor, deni räntegifvare äga rätt att uppsäga till leverering in natura, en sådan rättighet icke kan dessa räntegifvare betagas genom beslutet alt räntor, som förut varit indelta, blifvit till statsverket indragna: jag måste således afstyrka allt hvad Utsk. i detta fall föreslagit.
Utsk. liar jemväl, med förbiseende af indelningshafvares rätt, ansett, att efter räntornas indragande, skulle lönereglertn inom indelta corpser och stater äga rum, hvarigenom, efter min tanke, en rubbning tillfogades indelningsverket på den enskilde tjenstemannens bekostnad, utan någon båtnad för statsverket.
Skall någon förändring rättsenlig! ske, bör den tillvägabringas på det sätt, att, utan rubbning uti indelningsverket, vare sig för civila- eller militära stater och corpser, dessa fingo afstå sina räntor lill statsverket, emot rättighet att uppbära efter markegång motsvarande inkomster qvartalsvis contant, till hvilket ändamål medel i ränterien skulle insättas till disposition för vederbör, corpser och stater.
Detta villkor är oundgängligt, så framt man vill undvika att väcka allmänt missnöje hos hvar och en tjensteman, hvilken på grund af fullmakt äger indelta räntor sig tillslagna, och hvilka icke lagligen kunna honom beröfva*;- men i det förhållande, hvaruti saken sig för närvar, befinner, anser jag icke tjenligt att nu ens yrka dea förändring, att beslutas skulle, det corpser och stater, som sådant åstundade och anmälde sig att afstå sina räntor mot åtnjutande af aflöning i contant, skulle dertill hafva rättighet, hvilket eljest kunde utgöra en lämplig och äfven den säkraste öfvergången till hvad man önskar , nemi. alla räntors ingående till statsverket, hvarigenom alla prejerier från sådane räntetagare» sida vore för en framlid förekomna.
Hvad Utsk. i öfrigt föreslagit i afseende på förändring i uppbördssättet och controllerna dervid, är af beskaffenhet, alt jag tviflar på att något hopp om antagandet deraf hos Konungen förefinnes,och hos någon sorn har kunskap 0111 dessa ärenden.
Jag kan icke annat än tillstyrka R. o. Ad. att afslå StalsUlskts håda helänktn nemi.
N:is 170 och 3?.6, med den reservation likväl, alt första punkten i Utskrs betänk.
, som afstyrker den föreslagna utvägen att kunna mot betalning köpa sig ifrån räntorna, skall kunna komma under särskild cathegori i propostn, emedan man icke gerna kan afslå ett betänk., sorn innefattar afstyrkande i ett fall, då man afslår alltsammans.
Frölich, David, anhöll få veta om några prot.- utdr. från de öfriga Stånden ankommit rörtde delta ämne.
Ridd.Secret. tillkännagaf, att från Borgareoch BondeSCn prol.utdr. i ämnet ankommit; hemställande till Gr.
Frölich, om det varit hans mening att de nu skulle up pläsas.
Den 4 November e. m. Gr.
Fr öl i eli:
Då jag icke kan instämma i Frih.
Cederströms begäran 0111 afslag, utan tvertom önskar bifall åtminstone i de väsendtligaste punkterna, oell således betänk, troligen kommer att punktvis föredragas; så måhända R. o. Ad. skulle hellre önska att åhöra hvad de öfriga Stånden beslutat i hvarje punkt, hvilket jag öfverlemna!1 åt R. o. Ad. att sjelft afgöra.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att då Frih.