Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Kanske,” tänkte han, ”kanske är detta sista gången som jag vill och kan trycka henne så till mitt hjerta; derföre vill jag medan tider är, ännu njuta salighet.”
Och han njöt, njöt deraf i fullt rågadt mått, han tömde sista droppan af sällhetsbägaren, innan han ville föra den fulla malörtskalken till sina läppar.
Äfven Elisabeth var rörd. ”Gud låte dig komma lyckligt fram och hem igen!” sade hon vänligt och sorgligt.
Leonhard var rest.
Rudolph hade från sitt fönster sett honom resklädd fara förbi, ty med afsigt hade Leonhard valt denna väg.
Oroligt väntande gick han nu upp och ned i sitt rum.
Då inträdde hans betjent med ett pakett i handen.
”Detta,” sade han räckande det till sin herre, ”blef hemtadt hit nu just af fru Lindmarks piga, som begär en annan bok tillbaka åt sin fru.”
”Säg henne, att jag ej vet hvilken hon vill hafva,” svarade Rudolph kallt, ”men att jag skall komma i afton för att sjelf höra åt hvilka frun ej läst.”
”Ja herre,” sade betjenten med en bugning och lemnade rummet.
Utanför dörrn log han hånligt och sade halfhögt:
”Jo, jo, jag känner nog den boken han för åt henne.”
Ensamblefven slet Rudolph häftigt bort omslaget från boken som blef honom lemnad, och då han öppnade den, föll en liten bit papper ut mellan bladen.
Han kysste det häftigt och läste följande ord, skrifna i hast och med darrande hand:
”Jag är ensam i afton kl. 7.
O Gud förlåt mitt brott!
Elisabeth.”
”Jag får då se henne, se henne snart och alldeles ensam!” jublade han och gick i glädjen upp och genom alla rummen.
Stunden närmade sig allt mera och med hvarje minut växte Rudolphs längtan; men han kufvade den för att uppfylla Elisabeths önskan att ej komma före kl. 7.
Han försökte läsa för att fördrifva den odrägliga tiden, som för en väntande vandrar fram med snäckans gång, men det ville ej gå; se’n tog han flöjten och blåste en stund, men aldrig hade hans toner förefallit honom så liflösa som nu; förtretad kastade han bort instrumentet och steg upp.
”Nej, det går ej,” sade han helt högt,” och Elisabeth, den engeln, får säga hvad hon vill, men jag kan ej längre vänta.
Med dessa ord tog han en bok från bordet, han såg ej hvilken, svepte kappan kring sig och gick så med lätta steg och gladt hjerta, fram till bedragne vännens boning.
Han blef ej varse den långa, spejande figuren, som på afstånd följde honom fram till Lindmarks port, kunde ej ana det öde, som innan aftonen väntade honom.
Då han inträdt genom porten till det hus, derifrån han jagat friden, återvände hans obemärkte följeslagare med snabba steg, samma väg han kommit, och gick in i ett hus vid en gata, ej långt från Lindmarks.
Detta hus tillhörde den äldre Holmén.
”Nå,” ropade denne emot den inträdande brodren, ”hvad nytt?”
”Intet,” svarade den tillfrågade kort, ”annat än att Berg vid denna tid sitter hos Elisabeth.
Hvad tycker du om denna nyhet, Erik?”
”Den slynan!
Men huru vet du det, Johan?”
”Jag såg honom just nu, med egna ögon, då han smög in från porten hos Lindmarks.”
”Och Leonhard är borta!
Är det ej skam att hon så alldeles glömmt all ära och tro, som hon svurit sin man, och dertill en man så god, ja för god åt en sådan varelse?
Men vi skola hämnas honom och det i denna afton till!”
”Ja det skola vi!” inföll den yngre och räckte brodren handen.
Nu blef det aftaladt, huru de skulle verkställa sin hämndplan; men som vi tids nog få erfara den, så gå vi tillbaka till Rudolph.
Obemärkt gick han genom de mörka rummen och kom slutligen till Elisabeths kabinett.
Här brann lampan klar, och vid dess sken såg han den älskade hvilande hufvudet emot soffans kuddar, på hvilken hon half låg.
Vid hans inträde steg hon hastigt opp och gick honom några steg närmare.
”Välkommen!” sade hon med melodisk stämma och räckte honom handen.
Rudolph tog den och betraktade henne förvånad.
Hon var svartklädd och mycket blek, och i hennes förgråtna ögon glimmade tårar; men hon var vacker, mycket vacker ändå, och de milda dragen buro en stämpel af oändlig ödmjukhet, men tillika af en kärleksfull styrka.
Man begriper kanske ej detta ord, men styrkan, såväl som svagheten, kan vara kärleksfull; detta är den enda förklaring vi kunna afgifva.
”Vi äro ensamna,” sade Elisabeth sagta, efter en lång paus, ”jag har skickat bort barnen.”
”Tack, du älskade!” utbrast Rudolph, som nu återfick lif och känsla vid ljudet af den kära rösten.
”Huru skall jag kunna tacka dig tillfyllest för allt, allt?”
Och han slöt henne kärleksfullt i sina armar; men Elisabeth drog sig hastigt undan och sade, i det en svag rodnad färgade hennes bleka kinder:
”Vi skola icke glömma, hvilka och hvar vi äro.”
”Glömma!” upprepade Rudolph och hans blick mörknade.
”Tror du jag någonsin kunde glömma hvad jag är dig och min varma kärlek skyldig?
Tror du jag skulle vilja förolämpa dig, dig som är mig så helig?
O! huru kan du så misskänna mig?”
”Förlåt, förlåt!” bad hon svagt och sjönk full af tillit till hans bröst.
Han tryckte henne ömt till sitt hjerta och satte sig sedan på en pall vid hennes fötter.
Der, med hufvudet hvilande mot hennes knän och hennes händer slutna i sina, såg han med oändlig kärlek upp till henne och hans läppar talade kärlekens hänförande språk.
Hela hans väsen var så ljuft, så innerligt, så vekt, så olikt den stolta, högdragna, hårda mannen, att ingen som sett honom så, skulle kännt igen honom.
Berusad, förbländad lyssnade Elisabeth till de ord, som melodiska och lockande, lik flöjtens toner, gingo öfver hans läppar och söfde hennes hjerta och samvete till ro.
Hon glömde allt, glömde hvem hon och hvem han var, glömde sin pligt, sina sorger och qval, glömde hela jorden, för hans åsyn, för de varma, eldiga blickar, hvarmed han såg henne djupt i ögat.
De vaggade sig i ett saligt rus, under hvilket de glömde tiden och timmarne, huru de skredo i hastig fart framåt.
Rudolph låg nu knäböjd vid
Elisabeths fötter och hennes hufvud hade sjunkit på hans axel.
Så slutna i hvarandras armar och med en brinnande afskedskyss på de ungdomligt friska läpparne, hvilade de stumma ett par minuter.
Då öppnades dörrn hastigt, men sagta, och Leonhard stod på tröskeln.
En mörk eld flammade i hans ögon, vid den syn som mötte honom, och han tryckte hårdt de sammanknäppta händerna emot sitt nästan bristande hjerta.
”Det är då sannt,” sade han sagta och med graflik röst, så hemsk och förändrad lät den, ”det är då sannt, hvad jag ej velat tro, jag är då gäckad och bedragen af dem jag mest älskat.”
Efter ett par ögonblick trädde han dock lugnt och stilla fram i rummet.
”Gå!” sade han långsamt, men bestämdt till Rudolph, som vid hans åsyn rest sig opp och nu blek, men med hårdt sammanbitna tänder och hotande blick, stod med korsslagna armar framför soffan, på hvilken Elisabeth sjunkit sanslös vid sin makes inträde.
”Gå, jag vill vara ensam med min hustru.”
”Jag går ej!” sade Rudolph trottsigt, och stod qvar utan att röra sig.
”Gå dock,” sade Leonhard till det yttre lugnt, ”jag egde rätt att befalla, men för det förhållande, som en gång varit mellan oss, så ber jag ännu engång: gå!”
”Jag går ej!
Jag blir qvar för att beskydda henne!”
”I sin makes hus behöfver hon intet skydd utom hans,” sade Leonhard och en lätt rodnad färgade hans höga panna.
Stumma stodo de ett par minuter och sågo dystert och väntande på hvarandra.
Ingendera ville vika för den andre.
Leonhard några steg närmare sin maka och sade med en röst, som skulle vara lugn, ehuru den grufligaste sinnesrörelse skälfde i den: ”Då är det väl jag som skall vika, och jag gör det!”
Med dessa ord tog han sin ännu sanslösa maka på sina armar och bar henne långsamt mot dörrn till ett närgränsande rum.
Men knappt hade han rört vid låset, innan en tung hand hindrande lade sig öfver hans, och Rudolph stod vid hans sida.
Leonhard stannade.
Hans blick var eld, hans andedrägt tung och flämtande, men ännu stod han stilla.
”Menniska,” sade han omsider med en ton och blick, för hvilken den andre studsade och drog sig undan, så hemsk och hotande var den, ”låt mig gå, och mana ej i evighet fram djefvulen i mig!”
Obehindrad fick han nu aflägsna sig med sin börda och Rudolph hörde i nästa rum, huru regeln drogs för dörrn.
Sedan han några minuter stått stilla, slog han den knutna handen för pannan och störtade bort.
Imellertid lade Leonhard, darrande af sinnesrörelse, sin ännu sanslösa maka på en soffa och började att gnida hennes händer och tinningar, för att sålunda återväcka henne till lifs.
Han ville ej tillkalla någon, på det att man ej skulle finna så alldeles stor orsak till undran.
Midt under dessa hans bemödanden med Elisabeth, nåddes hans öron af besynnerliga ljud.
Det föreföll som om tätt under fönstret till samma rum, der han var, några raska karlar brottats, och stundom hördes några qväfda rop; men om det var nödrop kunde Leonhard ej fatta.
Bestört sprang han till fönstret och såg då klart, belyst af månans strålar en karl lik Rudolph just i detta ögonblick störtas omkull af tvenne stora, grotta, oformliga qvinnogestalter, synbarligen endast förklädda, såg en af dem springa upp på den slagnes bröst der hon ett par gångor hoppade upp och ned, och såg de häftiga, ehuru ej af ett nödrop åtföljda, sprittningarna af honom, som blef trampad lik en mask.
Mera såg han ej.
Han störtade ut.
”Hjelp, rädda!” skrek han med en röst som domsbasunen, ”här är mord å färde.”
Vid detta rop lemnade de båda furierna sitt offer och rusade bort, och snart infunno sig andra personer, som kommo till stället dels af nyfikenhet, dels af medlidande.
Rudolph, som emedlertid förlorat sansningen blef med största omsorg buren hem till sig.
En läkare eftersändes i största hast och då han såg den liflösa, blodiga gestalten, skakade han allvarsamt hufvudet och sade betydelsefullt:
”Han är illa slagen, bröstbenet är bräckt och krossadt.”
Leonhard återvände till sin maka och lyckades snart att återväcka henne till sans.
Hvad som sedan tilldrog sig mellan dem, vet endast Han, för hvilken allting är uppenbaradt; men att en fullständig bekännelse och försoning egt rum, kunde man dock läsa i Elisabeths förgråtna ögon, och i det milda, sorgliga och undergifna draget i Leonhards ädla, nu mer än någonsin vackra anlete, då de, efter att i tvenne dygn hafva varit instängda ensamna i sina rum, åter trädde ut ibland menniskor.
”O kärlek jords och himmels under, Du salighetens andedrägt!”
~Tegnér.~
”O jag vill, jag skall besöka honom!” sade Elisabeth en dag till sig sjelf, i det hon mot sitt hjerta gömde en liten biljett, der det med darrande hand stod skrifvet:
”Min älskade!
Har du alldeles glömmt din arme Rudolph? O han dör af längtan efter dig, och du lemnar honom så utan tröst och hugsvalelse, midt under hans grymma plågor.
Kom, o kom till mig, om blott på ett ögonblick, att jag får se och höra att du ännu älskar mig.”
”Jag måste besöka honom, kosta hvad det vill!” upprepade Elisabeth bestämdt.
”Det är min pligt, ty det är ju för mig han lider.
O du grymma Leonhard, hvarföre skulle du hämnas så hårdt?”
Elisabeth trodde som alla, andra i ... att det var Leonhard som låtit så handgripligt tukta Rudolph för hans förräderi emot vänskapen.
Imellertid kunde ingen vara mera oskyldig dertill än han, det visste de båda bröderna Holmén alltför väl, ehuru de visligen tego.
Mot aftonen denna dag, kastade hon en lätt schal öfver hufvud och axlar och gick så hastigt, men försigtigt utför gatan och bort till det hus, Rudolph bebodde.
Obemärkt, som hon trodde, lyckades hon att lemna sitt hem och kom snart fram dit hon ämnat sig utan att möta någon lefvande varelse.
Tyst och sagta smög hon uppför de mörka trapporna och in i tamburen.
Hon kände väl rummen i detta hus, men i hans hade hon aldrig varit.
Sagta, med svigtande knän och klappande hjerta, trefvade hon sig fram i mörkret och stod slutligen vid en halföppen dörr, derifrån ett svagt ljussken utgick.
Den medikamentslukt, som derifrån trängde sig emot henne, öfvertygade Elisabeth, att det var sjukrummet; men hon vågade ej inträda, ty hon visste ej om han var ensam, oaktadt den djupa stillheten derinne.
Med återhållen andedrägt lyssnade Elisabeth, då en djup suck, som af hopplös längtan, nådde hennes öra och följande ord, uttalade med en sorglig, klagande och svag stämma:
”Hon kommer ej!
Hon bryr sig ej om mina qval, mina lidanden, hon har glömmt, har öfvergifvit mig, mig som så älskar, så tillber henne! O Elisabeth!
Visste du huru jag lidit, och huru ändå midt i plågan jag funnit tröst och styrka i hoppet på din kärlek, så skulle du ej så grymt hafva öfvergifvit mig.
Nu först, se’n jag ser, att du ej mera älskar mig, nu först äro mina plågor lika helvetets qval.
O hur det bränner och svider i mitt hjerta, i mitt arma krossade bröst.
Gud, gud låt mig dö!”
”Nej lef,” hviskade det sagta, och ett par lena läppar vidrörde lätt hans brännande panna, ”lef för henne, som älskar dig högre nu än förr!”
”Elisabeth,” utbrast den sjuke gladt och slöt den älskade i sina svaga armar, ”du är då här!
Huru lycklig är jag ej, hvad är allt mitt lidande emot denna sällhet!”
Elisabeth satte sig på sängkanten med hans båda afmagrade händer slutna i sina.
Med djup sorg betraktade hon honom.
Hans manligt vackra ansigte var blekt, nästan askfärgadt, kinderna infallna, ur de djupt liggande ögonen strålade en underlig eld och kring den hårdt sammanpressade munnen lekte ett leende fullt af en underbar blandning af trots och ödmjuk undergifvenhet, nu förenad med en tacksam glädje.
Imellertid tycktes han lida mycket, andedrägten gick tung och väsande öfver de bleka läpparne, bröstet häfde sig långsamt, men högt, och stundom skakades hela hans väsen af en våldsam hosta.
Elisabeth såg den förändring den kraftiga gestalten undergått och hennes ögon fylldes af tårar.
Rudolph varseblef dessa tårar och kysste dem bort, med ett ömmt, men smärtfullt leende.
”Gråt icke!” bad han.
Väl är jag blott en skugga af hvad jag varit, och återfår troligen aldrig mera min fordna styrka och helsa; men hvad gör det, blott du älskar mig; din kärlek gör mig så rik, sjelfva plågan förljufvas af den, och jag glömmer allt.
Du älskar mig ju lika som förr?”
”Högre!” snyftade Elisabeth.
”Men hvad det är hårdt att du skall lida för min skull!
Obarmhertige Leonhard, kunde ej en mindre hämnd tillfredsställa dig!”
”Säg icke så!” sade Rudolph och en svag rodnad färgade, vid tanken på Leonhard, hans bleka anlete. ”Anklaga icke honom!
Jag var honom skyldig lifvet, ty han frälsade det engång, han återtog sin fordran och i högre mått ändå, ty han beröfvade mig helsan, utan hvilken lifvet ej eger värde.
Nu är jag honom intet skyldig och kan utan förebråelse älska dig, du hulda engel, som han också rövat ifrån mig; ty Gud har skapat oss för hvarandra, det säger oss ju hvarje tanke, hvarje känsla i vår själ.”
”Ack ja!
Jag älskar dig, dig och ingen annan på jorden!” sade Elisabeth varmt och hon trodde så sjelf i detta ögonblick af sinnesrörelse.
Länge sutto de så, samtalande om hvad som var deras hjerta kärast.
Slutligen uppsteg
Elisabeth och beredde sig att gå.
”Skall du lemna mig re’n?” frågade den sjuke sorgligt.
”Jag måste, jag kan ej dröja längre.”
”Huru lång blir ej natten för den ensam lidande! O, att du ej behöfde lemna mig!”
”Jag lemnar dig ej,” sade Elisabeth ömmt, ”mitt hjerta, min själ är hos dig; det är blott kroppen som jag för till dem.”
”Så gå då, jag skall lefva af ditt minne och i hoppet att se dig åter.
Du kommer ju hvarje afton till din arme Rudolph?”
”Jag kommer,” sade hon och försvann samma väg hon kommit.
Snart befann sig Elisabeth åter nere på gatan lika obemärkt som hon kommit, men knappt hade hon gått några steg framåt, innan hon tyckte sig i det allt mera tilltagande mörkret se en skugga, som troget följde henne helt nära.
Med klappande hjerta och en hemsk känsla såg
Elisabeth detta och fördubblade sina steg, men skuggan följde efter, tills den hastigt helt nära hemmet vek förbi henne och försvann.
Elisabeth andades lugnare. ”Gud ske lof,” tänkte hon, ”det var då ingen spion, utan en oskyldig menniska.
Hon kom hem.
I deras vanliga samlingsrum satt Leonhard, omgifven af alla barnen, för hvilka han berättade roliga och lärorika historier.
Ett moln af smärta och vemod sväfvade dervid öfver hans vackra panna, och med illa dold likgiltighet fortsatte han den nyss började berättelsen, som dock gjorde stort nöje och emottogs med högt jubel af hans små kära åhörare.
Barnens glädje gjorde ett djupt och sårande intryck på Elisabeths hjerta, som förebrådde henne den likgiltighet, hon på en tid visat dessa sin själs älsklingar.
Stum gick hon förbi den glada kretsen, och in i sitt kabinett.
Leonhards blick följde henne sorgsen, och då hon var borta tänkte han:
”Hon hade rätt då hon sade honom, att endast hennes kropp är hos oss; ty själen, den är död för allt hvad hon fordom älskat.”
Han försjönk derefter i så djupa och bittra tankar, att hela berättelsen blef afbruten och först barnens gälla rop: ”mera, söta pappa, mera!
Huru gick det se’n?” förmådde väcka honom åter till känsla af det närvarande, och lät honom äfven känna att det var omöjligt att nu fortsätta historien.
”I morgon skall jag berätta mera för er,” sade han vänligt men allvarsamt, ”i dag kan jag det ej.
Dessutom är det långt lidet på qvällen, det är bäst, att I gån till Maja, hon hjelper er till sängs.”
Dermed kysste fadren ömmt deras hvita pannor, tyst i sitt hjerta välsignande dessa sina älsklingar.
Barnen gingo till hvila, men kunde ej på länge somna för oron och gissningarne om utgången på den afbrutna berättelsen.
Dödsbädden.
”Lik äolsharpans stilla sammanklang, När strängen sprang, Och vinden blott försvunna tonen saknar:
Så blifve ock från kylans rymd min gång; Så klinge sång
Vid blommans bädd då hon i Eden vaknar.”
~Atterbom.~
Många veckor förgingo.
Hösten var åter inne med sin mörka, mulna himmel, sina rytande stormar, sin tunga, melankoliska luft.
Rudolph var allt sjuk; han hade i några månader redan varit fängslad vid plågobädden och läkarne gåfvo ömsom hopp, ömsom misströstade de om hans vederfående.
Elisabeth smög hvarje qväll till det läger, der han hvilade så lugnt och utan klagan, ehuru synbarligen marterad af de rysligaste plågor, dem hennes blotta åsyn dock tycktes mildra.
Med allt större innerlighet fästade hon sig vid den af sjukdomen så vek blifne mannen, hon trodde sig älska honom högre för hvarje dag, denna tro var villan af en ren och mild själ, af en sann qvinnosjäl; ty det hör till kännetecknet af en verklig sådan att, när den ser en varelse lida för sig, med innerlig tacksamhet älska den lidande ännu högre.
Mot sin make deremot blef hon med hvarje dag allt kallare och mera sluten, det låg en tyst förebråelse i hvarje blick och rörelse, som djupt sårade den redlige mannen; men han var för stolt att med ett ord rättfärdiga sig för en gerning, till hvilken han var alldeles oskyldig.
Under dessa, månader hade
Virginia med hvarje dag allt mera nalkats sin upplösning; synnerligast efter Rudolphs missöde, som snart med tillbörliga tillägg kringspriddes i det goda ...s aftonkretsar och äfven nådde Virginias öra.
Hon bleknade djupare och darrade, när modren förundrad omtalade denna nyhet, som kort förut blifvit henne meddelad af någon, väl underrättad kaffesyster.
Från denna stund bemärkte modren en viss onämnbar oro hos sin sjuka dotter, som för hvarje dag blef allt mera blek, allt svagare och mera lutad; det var den späda, af lifvets frost angripna blomman, som långsamt böjde sig mot sin graf.
Med fruktan såg modren den förvandling, hennes älskling undergått, men hoppades dock, att hon småningom skulle återvända till lif och helsa.
Väl besvarade läkaren hennes fråga derom med en tviflande skakning på hufvudet, men hon trodde ändå; ty när vill modershjertat försaka hoppet att behålla sina älsklingar?
”Det är någon djup sorg, som tär henne,” sade doktorn alltid; men modren bestred det, ty hennes Virginia hade aldrig doldt något för sin mor.
”Men huru förklara, den ständiga och så ytterst skadliga oro, i hvilken hon sväfvar?” frågade läkaren tviflande.
Modren förklarade den härflyta af hennes sjukdom, men den erfarne läkaren runkade blott hufvudet deråt, ehuru han teg.
Emedlertid var och förblef Virginia mycket orolig, ofta öfverraskade modren henne med tårar, glimmande i de matta insjunkna ögonen, men då hon ömmt efterforskade orsaken, skämtade dottren alltid bort frågan.
Dock en dag, då modren ifrigare frågade henne derom, svarade hon med ett sorgligt leende: ”Det är tungt för det unga hjertat att bereda sig till skiljsmessan från allt hvad det eger kärast på jorden.”
”Tala icke så!” utbrast modren förskräckt och fattade bedjande sitt barns händer mellan sina, ”du går ju ej bort från mig?”
”Men om jag blefve kallad?” frågade dottren med en blick af outsäglig kärlek på den gråtande modren.
”O! Han som gaf mig dig, Han kan ej vilja pröfva så hårdt sitt svaga barn!
Tag mig, o Herre, men skona hennes unga lif!”
”Icke så!” sade dottren mildt, ”mitt lif eger värde endast för dig, då ditt deremot är kärt för så många.
O, min mor, önska ej att dö!
Lef för min far, mina syskon.
Många band fästa dig vid lifvet ännu, mig fästar intet!” tillade hon för sig sjelf.
”Men nog kan du ännu bli frisk,” sade modren ifrigt; hon hade ej hört dottrens sista ord.
”Berg, som blef så illa skadad och som så länge sväfvat mellan lif och död, skall ju vara på bättringen redan, hörde jag i dag.”
”Är han det?” och en svag och flygtig rodnad färgade dottrens affallna ansigte.
När modren lemnat henne sjönk Virginia sagta ned på knä. ”O Rudolph!” suckade hon med tårfyllda ögon och de magra små händerna hopknäppta öfver det lidande bröstet, ”Rudolph, du blir då qvar på jorden!
Jag endast skall dö, dö så ung, så full af lif ännu.
Hvad värde eger lifvet utan kärlek?
Likväl är jag mycket älskad, visst framkallar min bortgång mången tår, det tror jag, och visst blir jag saknad, men ej af honom, honom som jag dock älskar högst på jorden.
Hvad gör det då om jag går?
De sakna mig en liten tid, men glömma dock sluteligen den under torfven slumrande, trötta vandrarinnan.
Jag trodde, jag hoppades nästan, att han skulle följa mig efter till den sista, tysta hvilostaden, det var mig så ljuft att tänka, det jag skulle få återse och vara honom till mötes der uppe i den ljusa himlasalen; men han kommer ej.
Dock det är godt att han stannar, att ej hennes hjerta också må krossas; det kan vara nog med ett.
Engång komma de dock båda; då skall deras Virginia möta dem och i oändlig, förklarad kärlek räcka dem handen.
Rudolph, då får du känna det hjerta, du försmådde på jorden, då skall allt, som nu är dunkelt, bli uppenbart och förklaradt för våra helgade blickar.
O, det gör hjertat så godt att tänka på denna saliga tid, det förtar all bitterhet, som döden eljest eger också för mig, fast jag är så trött, så matt.
Jag känner, att den ej är långt borta, denna tid, då jag slipper dessa grymma plågor, som nu martera mig, och det mera derföre, att jag döljer dem, på det ej deras åsyn måtte bedröfva min arma mor.
Ack moder, moder, snart lemnar Virginia dig; men om du älskar din dotter, så gläd dig, ty hon går före dig att bedja för alla dem, som äro henne kära; gläd dig, att hon så ung slipper jordlifvets sorger och mödor och det innan förderfvet förstört all god säd i hennes själ!”
Derefter fick Virginia mera ro, men hennes kroppskrafter aftogo med hvarje dag.
Elisabeth besökte henne ofta, men det var ej mera samma hjertliga förhållande emellan kusinerna som fordom, någonting kallt och fremmande hade trängt sig emellan dem.
Virginia såg med djup grämelse detta, hon kände och erkände, att det var hennes fel, och denna hjertats svaghet förbittrade hennes sinne, men hon beslöt att bekämpa den.
En dag, redan sednare på hösten, satt barndomsvännen åter vid hennes säng.
Virginia var svagare, men äfven mildare och vänligare än någonsin.
Sedan de länge samtalat i alldagliga ämnen, steg Elisabeth upp och beredde sig att gå, men Virginia bad henne stanna ännu ett ögonblick.
”Jag känner mig i dag så lugn, så fri från plågor,” sade hon med ett svagt leende; ”jag ser att det lider till slutet.
Befriarn nalkas och jag tackar Gud, att han kommer utan plågor, att min sista stund blir ljus och stilla.
Men innan jag går bort, vill jag be dig förlåta mig all den ovänlighet och köld, jag på dessa sista tider visat dig!
Detta mörker i hjertat, som vållat mitt uppförande, är skingradt, jag minnes ej mera af hela vårt lif annat, än den vänskap som från barnaåren så innerligt förenat oss.
Måtte äfven du hafva förlorat minnet af allt annat, på det du må kunna förlåta mig!”