Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han skulle vilja fråga henne om något, och han debatterade inom sig möjligheten af att kunna göra denna fråga.
Den hade under dagen brännt på hans läppar.
Hvarför hon gift sig med Wilhelm Kurt?
Det var obegripligt.
Det kunde ej ha varit af kärlek och lika omöjligt var, att det kunde vara beräkning.
Han visste ej för ett ögonblick, hvilketdera han skulle funnit mest motbjudande.
För ett par dagar sedan hade det förefallit honom, som om det skulle vara den lättaste sak i världen att fråga henne.
De hade ju talat om lika intima saker eller nästan lika intima förut.
Men nu kunde han inte.
Hon var ond på honom, det hade hon tydligt visat under samtalet om »Pelle».
Med hvilken ton hade hon ej sagt sitt »herrarne här».
Hade det varit något, mellan den där Kron och henne, efter hon upptagit det så?
Hvem hade talat om för henne, att han var häftig?
Ville hon hafva reda på hans svagheter för att håna honom?
Men hon behöfde inte höra sig för hos andra.
Hon kunde se rakt igenom en människas själ och hjärta med sina klara ögon.
— Hon hade själf sagt, att man aldrig kan bli en god porträttmålare med mindre än att man är en god psykolog, och det var hon.
Hvad hade hon sett eller trott sig se hos honom, som med ens förändrat henne?
Hädanefter skulle han vara på sin vakt.
Så snart porträttet var färdigt, skulle han inte komma så ofta och besvära henne.
Men ännu återstodo flera sittningar.
Och under dessa skulle hennes ögon — — — —
O, hennes ögon!
Outgrundliga som hon själf.
Ena stunden djupa och varma under de släpande ögonhåren, och i nästa minut blixtrande af lif och odygd.
Det fanns inte sådana ögon i hela världen!
Fanns det en sådan kvinna?
Inte för honom.
Det han känt, då han första gången stod på tröskeln till hennes hem, kände han alltjämt men mäktigare, djupare.
Han hade önskat höra musik därinne.
Och det hade han fått.
Hennes varma klangfulla röst hade fyllt rummet med välljud.
Han hade önskat få sitta därinne och drömma, och det hade han fått göra — han hade där drömt sina vackraste drömmar.
— Det fick inte vara slut.
Han stod på en kulle och såg nedåt staden, som i sin hvita snöskrud med det starka solljuset skimrande på de många blanka fönsterrutorna hade något trollskt öfver sig.
Hon var som denna hvita mjuka snö, detta klara solljus, bara tanken på henne utbredde stämning öfver hans värld.
Det var så han alltid önskat se lifvet — ideelt och stämningsrikt, som han såg det nu.
Han stod däruppe på kullen en lång stund och såg ned öfver den hvita staden och drömde om lycka.
Mazère satt vid middagsbordet.
— Jag förstår inte, hvad som går åt dig, Hugo, sade Clara till sin man, det är som om du alls inte hade något intresse af den här balen!
Du hjälper mig inte som vanligt, jag får tänka på allt.
Du har inte engång beställt vinerna.
Jag telefonerade till Murbergs, men de hade inga order fått.
— Jag har flyttat min handel till Persons enka.
— Är det lika bra?
— Ja, Persons enka är mycket mer af en gentleman än Murbergs.
Detta hade Mazère upptäckt häromdagen, då Murbergs skickat upp till kontoret en ganska vidlyftig vinräkning, som för tillfället icke föll sig så alldeles lägligt för herr grosshandlaren att betala.
— Är du sjuk, Hugo, du äter ingenting.
En, liten, liten bit anka till, darling!
— Jag har ingen aptit, och du vet, hvad Heine säger —
— Nej, det vet jag inte, men jag är inte nyfiken.
Hvad är det Amanda?
Ett bref, kanske ett bjudningsbref!
Jaså, bara en räkning, lägg den där.
— Det är Signes nya kängor.
Skomakarepojken är här med dem och med räkningen på det andra.
— Han skall väl inte komma midt i middagstunden heller.
Ge honom igen räkningen och säg, att han kan titta upp en annan gång.
Ta’ in efterrätten!
Annie lilla, du skall dricka ordentligt med vin, det gör dig så godt.
Vet du Hugo, hvad jag har tänkt mig i kotiljongen, efter det är en bal för nyförlofvade?
Ett kolossalt hjärta af röd sammet, på hvilket vi sätta fast dekorationerna till herrarne.
Hjärtat skall kunna öppnas, och vet du, hvad som skall sitta inuti?
— Ett porträtt af Ellen Ekström, det blir inte för vackert.
— Prat!
Buketterna till damerna naturligtvis, men det räcker nog inte med ett hjärta, man måste ha två.
— Om det är Ottos hjärta, det skall föreställa, så kan du gärna ta ett mycket stort.
— Inga vitsar, Hugo!
Är det inte en stilig idé?
Och jag har tänkt kläda ut småpysarne till amoriner och låta dem komma inåkande med hjärtat i en liten hvitklädd vagn, dragen af — Ja, hvad skall den dragas af?
Hitta på det, du!
— En liten åsna eller en bock.
— Nej, Hugo, en åsna på en bal!
Jag får tänka på saken, eller kanske
Skog kan hitta på något.
Jag måste tala med honom om några arrangemanger.
Det är inte mer än fjorton dar till eklateringen och vi måste göra balen dagen efter.
Det är riktigt fult af Konrad att dra sig undan och inte vilja göra någon tillställning för Otto, han är ond på honom för att han bröt med Agda.
Det är då bra malplaceradt!
Jag tycker tvärtom, att vi ha alla skäl att vara glada öfver att vår bror gör ett sådant utmärkt parti.
Jag är glad, det vet jag!
Egentligen äro systrarne ganska bråkiga.
Henrika var uppe i dag.
Gå ut ett ögonblick, barn, jag har något att tala med pappa om.
— Kan inte Annie och jag bli amorinerna? gnällde Signe.
— Nej, kära du, ni äro mycket för stora, det passa småpysarne så bra till, de skola vara halfnakna — i trikå.
Hvad är det igen Amanda?
Mjölkräkningen!
Jaså, bara den.
Ja, den får vara, Amanda, jag skall väl för ordningens skull gå igenom den, och det hinner jag inte nu.
Är det för två månader?
Jaså, för halfåret, ja det är bra.
Lägg den där!
Jo du, Hugo, Henrika var uppe och höll en formlig straffpredikan för mig.
Det var så förfärligt orätt, att vi ställde till bal i sådana tider.
Jag frågade, hvad det var för tider.
Dåliga naturligtvis.
Det är alltid dåliga tider, det är något jag hört, sedan jag var ett litet barn.
Skulle man vänta och göra bal, tills det blef goda tider, då fick man allt dansa!
Så fick jag höra en mängd historier om att den hade sagt, att du inte var solid, och den hade rådt oss att stoppa i bäcken eller i ån, eller hvad det var, ja, du vet, hur kväljande plågsam Henrika kan vara.
Men jag lät det gå in genom ena örat och ut genom det andra.
Det är minsann inte värdt att förarga sig eller lägga sådant på minnet, när man har viktigare saker i hufvudet.
Hon påstår också, att Konrad inte skulle komma på vår bal, men det sörjer nog Eleonore för att han gör.
Åh, du Hugo, nu har jag det!
— Nej, hvad du är nervös, Hugo, du hoppade ju riktigt till!
Jo, nu vet jag, hvad jag skall spänna för vagnen.
Ett par hvita dufvor, lefvande naturligtvis, det är just stilen.
Vagnen dra vi in från kabinettet med osynliga tåg, dufvorna kunna naturligtvis bara flaxa.
Det där får Skog arrangera.
Blir det inte förtjusande?
Jag får beställa bågarne och pilarne till dem.
— Till — till dufvorna?
— Nej, till amorinerna.
Dräkterna, det skall inte vara mycket, men i alla fall hinner jag inte sy hemma, det gör Hellqvist för mig, om jag ber henne väl, fast hon har förfärligt mycket att göra just nu.
Vill du skaffa dufvorna, Hugo?
Ett par hvita dufvor, alldeles krithvita.
Det flyger så många dufvor öfver avenyen —
— Jag vill göra allt för dig, min älskade, men jag är tyvärr ingen Henrik Fågelfängare.
— Det är inte meningen, att du skall fånga dem, kan du väl förstå.
Det är Flormans dufvor, jag ser att barnen mata dem.
Du kan gärna gå in till Florman på kontoret och be honom få låna ett par hvita dufvor, han skall alldeles säkert få igen dem.
Hvad skulle vi göra med dem sedan?
Det är väl inte svårt att be att få låna ett par dufvor?
Mazère tänkte på sin sista visit hos Florman på kontoret.
Då hade han bedt honom låna sig något mycket mer materielt än ett par hvita dufvor, också med löfte att alldeles säkert få igen det — med ränta.
Det lånet hade inte lyckats honom, men dufvorna skulle han nog få.
För tillfället dansade Mazère inte på rosor.
— Amanda får vara snäll och lägga ut af sina pengar till hjälphustrun.
Jag har ingen växel, och herrn gick just nu.
Det är en och tjugofem för henne och en krona sedan igår, som jag är skyldig Amanda.
Jag kommer nog ihåg det, lita på det.
Jaså, lade Amanda ut tre kronor i går?
Ja visst, det hade jag så när glömt.
I morgon bittida skall Amanda få det hela.
Fyra kronor var det ju, jag skall skrifva upp det genast, så att jag inte glömmer det.
Var det fem?
Jaha, fem. —
En förmiddag i början af Augusti hade Agda kommit hem utan förlofningsring på fingret.
Hon bad modren och systern så innerligt att inte fråga, hon skulle tala om allt, allt.
Det var helt och hållet — hennes skull.
Hon hade varit fordrande och obillig och begärt något, Otto inte kunde gå in på.
Hvad det var?
En bagatell, alls inte värd att tala om.
Hon hade bedt honom afstå från en bjudning hos Ekströms på Hellsta.
Det ena ordet hade gett det andra också.
Men allt var hennes skull, inte hans.
Och det var nog bättre att allt blef slut än att lefva i ständiga slitningar.
Det var första gången, modern hörde talas om, att det varit slitningar de förlofvade emellan.
När Agda läste in sig i sitt rum, suckade fru Claesson djupt.
Hon gjorde sig bittra förebråelser.
Om hon inte varit svag som alltid, hade inte detta händt.
Hon, om någon, borde väl känna män af Otto Lundbäcks art, lättsinniga egoister under den godmodiga älskvärdhetens vinnande yta.
Sådan hade ju hennes egen man varit, och det var med fullt medvetande om denna likhet hon velat öppna Agdas ögon.
Ack, icke engång med sin egen dyrköpta erfarenhet, sina egna lidanden, kan en stackars mor spara sitt barn sorg och smärta!
Hvar människa är dömd att gå igenom sin skärseld, ensam — på eget ansvar!
Sedan den där Augustidagen hade nästan ett halft år förflutit.
Agda satt en morgon inne hos gumman Beck och läste tidningen för henne.
På första sidan stod förlofningsannonsen:
Otto Lundbäck,
Ellen Ekström.
Modern hade tänkt förbereda Agda.
Genom Amelie Rickner visste hon, hvad som var i görningen, men Agda hade svarat henne: mamma lilla, vi skola inte tala om honom, det är ju öfver nu — det är detsamma.
Men det var inte öfver, det märkte hon, när hon med klappande hjärta och stapplande tunga skulle läsa vidare och raderna dansade upp och ner för hennes ögon.
Hade den blinda af papperets rasslande emellan de darrande händerna, af någon halfkväfd suck gissat sig till, hvad som var å färde, själf var Agda ej medveten om att hon gjort en rörelse, låtit ett ljud undslippa sig, men fru Beck sade:
— Vet du Agda, jag är litet matt i dag, jag kan inte hålla tankarne samlade, det är inte värdt att öda någon läsning på mig.
Vi vänta till i morgon, gå du in till ditt!
Hon lydde genast, men innan hon gick, kysste hon fru Beck på den fårade kinden, och den blinda klappade sakta hennes nedböjda hufvud.
Agda kom igen på aftonen.
Lampan var tänd, och fru Beck satt med händerna i knäet och väntade, att Agda skulle läsa.
De hade samtalat om en hel del likgiltiga ämnen, Agda kunde ej finna på några flera.
Dörren öppnades hastigt.
— Ser du Agda, att jag hade rätt, det är fru Wilhelm.
Fru Beck sträckte armarne mot Wanda, som med ett gladt »god afton» gick fram till henne och drog schalen tätare omkring hennes skuldror med en mjuk, smekande rörelse.
Wanda nickade vänligt till Agda utan att synbarligen lägga märke till det vackra ansiktets ovanliga blekhet och de små händernas nervösa skälfning.
— Jo, nog hör jag bra, sade den blinda.
Jag hörde fru Wilhelm nere i första farstun.
Den där dörren, som smäller igen af sig själf, är lika säker, om inte säkrare, än en betjänt som anmäler.
Amelie håller i den till det sista, så att den skall göra så litet buller som möjligt, och det hörs knappt, när Alida låter den falla igen.
Hedvig har alltid brådtom för att inte tala om lilla Agda.
Konrad drar och drar i den i stället för att knuffa till, och när det inte går att öppna den på det viset, bråkar han med låset, tills han kommer ihåg, hur det skall vara.
Han är otålig, förstås!
— Och jag — sade Wanda.
Jag måste ju också ha mitt sätt, efter som det käns igen.
— Fru Wilhelm slår upp begge dörrarna med en fart, det är som om en hvirfvelvind kastade upp dem — det låter som: hurrah, nu är det jag, som kommer, och så gå dörrarne igen med en duns, precis som nyss.
Det var då jag sa’ till Agda, det är fru Wilhelm, och hon svarade, att det var omöjligt.
— Jag trodde, att du var på bal, sade Agda, i det hon drog den gröna lampskärmen åt sin sida, hvilket gjorde hennes ansikte ännu blekare.
— Jag var bjuden, men jag gick inte.
Wilhelm är ingen balkavaljer, det får fru Beck medge, och han var glad att få stanna hemma.
Hon talade mycket fort, hon ville tydligen ej bli utfrågad, hvarför hon ej velat gå.
Fru Beck frågade heller inte, men det var något i Wandas sätt och hastiga tonfall, som kom Agdas ögon att fyllas af tårar.
Wanda var ej den enda af hennes vänner, som sagt nej till den Mazèrska balen.
Samtalet ville ej rätt komma i gång.
Fru Beck väntade att bli underhållen, men båda hennes unga gäster tycktes med sina tankar vara fjärran från henne och hennes intressen.
Fru Beck fick själf göra sitt bästa.
— Nå, hur går det med porträttet?
Är fru Wilhelm nöjd?
— Nej, det kan jag inte säga.
Jag har inte målat sedan sist.
Jag skickade återbud till herr Säfve.
Man är inte alltid disponerad, ser fru Beck.
— Kan tro det.
Den blinda lyfte hufvudet mot Wanda.
Det var liksom en reflexrörelse från hennes seende dagar, då hon kunde läsa uttrycket i ett ansikte.
Afsikten var så påtaglig, att Wanda med en ofrivillig rörelse vände bort hufvudet.
Efter en stund reste hon sig upp.
— Jag måste gå nu, men jag vill ha Agda med mig.
Hör du, jag tar dig med.
Du skall bli hemföljd.
Tag på dig din kappa, det är det enda, du behöfver tänka på.
Agda sade ett förskräckt nej, hon ville vara hemma, hon hade ingen lust att gå ut, hon var trött — men alla hennes invändningar föllo inför Wandas halsstarriga energi, som ej ville veta af några skäl.
— Det var rätt, att fru Wilhelm tar henne med sig, hviskade fru Beck, då Agda gick in i sitt rum för att sätta på sig.
Det är ändå andra omgifningar.
De gingo tillsammans ned för allén utan att tala.
De hade försökt börja ett samtal, men det hade inte lyckats.
När de kommo fram till avenyen, sågo de, hur det ena ekipaget efter det andra stannade midt emot det hus, Kurts bebodde.
— Å, den Mazèrska balen, tänkte Wanda med ett styng i hjärtat.
Hon hade alldeles glömt den.
Hon borde ej bedt Agda hem till sig.
Nu hade hon festligheten midt för ögonen, i stället för att ha varit så undan från den därborta på andra Långgatan.
Att hon kunnat vara så tanklös!
Wanda kastade en hastig blick på sin följeslagerskas ansikte.
Det var blekt som förut men utan något uttryck, som förrådde att hon lagt märke till omgifningen.
Wanda skyndade före henne uppför trapporna.
— Är herrn inte hemma?
Gick han på klubben!
Men ni visste ju, att jag snart skulle komma igen, hade jag inte sagt det?
Då får du nöja dig med mig så länge, Agda lilla.
Vänta härute ett ögonblick, tills jag tändt ljus.
Redan i tamburen hade Wanda med en hastig blick öfvertygat sig om att man kunde se den Mazèrska våningen stråla i full festskrud, att man till och med kunde igenkänna några af de förbi fönstren skymtande skuggorna.
Wandas våning låg en trappa högre än Claras.
Hon tände lamporna i atelieren och drog fram förhänget, som fullkomligt dolde all utsikt.
— Kom in nu, nu ha vi det hemtrefligt.
Men Agda kom inte.
Wanda gick och sökte henne i Wilhelms rum.
Där var fullständigt mörkt, och det dröjde ett ögonblick, innan hon skymtade sin gäst vid det bortersta fönstret.
Agda satt med armbågarne stödda mot fönsterbrädet och hade dolt ansiktet i sina båda händer.
Wanda märkte, hur hela hennes kropp genombäfvades af undertryckta snyftningar.
Tvärs öfver gatan hörde man tid efter annan enstaka toner af dansmusiken.
Clara hade anskaffat en hel orkester.
Wanda gick ej fram till Agda utan ställde sig vid det andra fönstret och såg, äfven hon, öfver till den motsatta sidan.
Man hade börjat dansen därinne, och hon kunde se paren svänga förbi, fast hon ej kunde urskilja, hvilka de voro.
Ibland tyckte hon sig från andra ändan af rummet höra en undertryckt klagande suck som från ett litet barn, man stängt ute i mörkret.
Skulle hon gå fram och slå armarne om den unga flickans lif, draga henne till sig, låta henne gråta ut hos sig, försöka trösta henne, säga henne att den lättsinnige mannen, som dansade därinne, ej var värd att sörja?
— Nej, nej.
Det enda hon kunde göra för henne var att låta henne gråta ut och ej låtsa om, att hon märkte hennes tårar.
Hvad hjälper det, att andra ej anse våra sorger och lidanden värda sorger och lidande!
Hvad kommer det oss vid.
Vi begråta våra döda och lefvande, det som utgjort vår glädje, föremålen för vårt hopp, vår längtan.
Hvad fråga vi efter, ifall andra anse det vi förlorat värdelöst, när det var vårt allt, vårt allt!
Hon ryckte sig med våld från dessa tankar, som gripit henne och låtit henne glida in i andra tankar, hon ej ville tänka.
Hon ämnade gå in i ateliern, slå sig ner där för att visa ett obesväradt ansikte, då Agda skulle komma in.
I detsamma hon vände sig om för att gå, gled hennes blick förbi balsalen ner för en fil af upplysta rum, bort till det sista.
Där, alldeles vid fönstret och skarpt belyst såg hon en manlig profil, som i detsamma hennes ögon fästades vid den, vände sig om och blickade upp mot hennes fönster.
Hon ryggade förskräckt tillbaka, så kom hon plötsligen ihåg, att han ej kunde se henne, fast hon såg honom.
En våldsam, förtviflad längtan kom hennes hjärta att klappa; så nära och så långt borta, så oändligt långt borta.
Nej, hon skulle inte stå här i mörkret.
Därinne i ateliern var det ljust och gladt med draperiet framdraget, så att man ej ens kunde se en ljusglimt från huset midt emot.
Hon satte sig därinne med händerna hårdt tryckta mot hvarandra, så hårdt att vigselringarne skuro in i köttet.
Hon satt orörlig, tills Agda kom in.
— Det är trefligt med brasan, sade Agda i en ton, som skulle låta obesvärad och glad.
Riktigt trefligt, svarade Wanda i samma ton.
Sätt dig här bredvid mig — så där ja.
Hör du Agda, tillade hon i en helt annan ton, om jag reser utrikes i vår, tar jag dig med, du har ju aldrig varit utom Göteborg.
— Kommer man bara ut, får man helt andra intryck och intressen, man reser ifrån sig själf.
Var det det mjuka, vemodiga tonfallet eller låg det något i själfva orden, som lossade järnbanden kring Agdas hjärta?
Hon förlorade på en gång sin så hårdt tillkämpade själfbehärskning och brast ut i skälfvande snyftningar.
Wanda strök sakta hennes hår, under det hennes egna ögon långsamt fylldes af tårar.
Hennes föresatser att lämna Agda åt sig själf, försvunno ögonblickligen, utan att hon hann reflektera, och hon hviskade:
— Tala med mig — det måste kännas som en lättnad att få tala ut!
Agda snyftade ej mer, men hon höll afvigsidan af Wandas hand öfver sina ögon, under det orden kommo i korta, stötande meningar.
— Jag hade ingen lugn stund, sedan Eleonore bjöd ut honom till landet.
Jag kände på mig, att hon skulle göra allt för att skilja oss åt.
— Det är ju otroligt, att hon kan ha ett sådant inflytande öfver allt och alla.
— Hon hade föresatt sig, att han skulle bryta med mig och gifta sig med Ellen Ekström, och det lyckades henne.
Om jag bara inte varit dum, men jag trodde säkert att jag gjorde rätt, därför att det var så svårt att göra det!
— Jag sade nej till tant
Amelies bjudning att bo hos henne för att få vara tillsammans med Otto. — Men jag borde sagt ja.
Det var en penningfråga naturligtvis.
Jag var rädd, att det skulle bli för dyrbart.
Jag hade fått skaffat mig en hel del.
— Jag ville inte, att Otto skulle behöfva skämmas för mig.
— Men mamma hade haft så många utgifter och så sade jag nej, fast det kostade på.
Men om jag farit, hade det kanske aldrig gått så.
Wanda svarade ej, men hon böjde sig ned och kysste henne på pannan.
— Å, om du visste, hur svårt det varit.
Jag försökte att inte tycka, att han förändrade sig mot mig, att han försummade mig, och jag gjorde allt för att mamma inte skulle få en aning om det!
Du skulle sett henne på min födelsedag, då vi väntade honom och han inte kom.
Jag trodde hon skulle bli sjuk af oro och hon satt bara och såg på mig.
Jag låtsade, som om det var en öfverenskommen sak, att han skulle vara med om kapprodden — men det var det icke — han hade inte sagt mig ett ord om den — och jag väntade, så jag trodde, jag skulle bli tokig.
Och att de inte märkte något den dagen, då jag kom hem från kontoret med förgråtna ögon!
Jag sade att det blåst ett sandkorn i ögat på mig, när jag gick genom allén — och det trodde de.
Å, att spela komedi för andra, när man vill skrika af ångest, att tänka på andras bekymmer, när man har sitt eget förfärliga, mot hvilket man tycker, att allt annat på jorden är ett intet — det är det grymmaste af allt.
— Jag tror det, sade Wanda sakta.
Öfver hennes ögon hade kommit något inåtvändt, frånvarande, och det låg ett underligt, stelnadt småleende kring munnen.
— Men det är inte det värsta, fortsatte Agda — det värsta kommer sedan.
Det är att, när allt är slut, sitta med tanken, att man stått en människa så nära, att man anförtrott honom allt, inga hemligheter haft för honom, hvarken egna eller andras!
Att ha låtit honom se in i hjärtats doldaste vrå — talat om sina känslor och förnimmelser, om sina ekonomiska bekymmer och sina förhoppningar, om allt, allt.
Och blifvit smekt af honom — och själf — Man skulle vilja sjunka i jorden, när man tänker på det.
Han, som nu — som om några månader är en annan kvinnas man.
Kan du förstå, att det är förfärligt, Wanda?
Genom Wandas kropp gled en lång rysning.
— Ja, jag förstår det, sade hon sakta, det måtte vara förfärligt. —
Af hvilken stor betydelse hade icke denna vinter varit för Wandas inre lif!
Från det ögonblick, hon såg klart i sitt hjärta, började striden därinom.
Hon brukade tala om sig som en dubbelnatur, och hon var det också i många hänseenden.
Hon var ögonblicks- och stämningsmänniska men hade tillika en skarp omdömesförmåga, som lät henne se och döma nyktert och klart, ej allenast andra utan också sig själf.
Konstnärstemperamentet och det lätta sinne, som brukar medfölja detta, hade sin direkta motvikt i en plikt- och ansvarskänsla, en samvetsömhet, som gjorde henne till genuin själfplågerska och tycktes vara alldeles oförenliga med hennes improvisatornatur.
Det var konflikten mellan alla dessa stridiga element, som gjorde henne så nervös och olik sig själf, som ena ögonblicket lät henne känna sig fullt och hopplöst olycklig, helt oursäktad i att ha låtit denna känsla, som mängt sig med hennes blod och märg, få insteg hos sig, andra stunder lät henne jubla högt öfver det befriande, rika lif, som strömmat in öfver henne i och med kärleken.
Det fanns stunder, då hon tyckte sig ha rättighet att taga lyckan till hvad pris som helst, och dagar, då hon jämte bitter ånger öfver det misstag, hon begått genom att gifta sig med Kurt, insåg, att hon ej kunde glömma de plikter, hon åtagit sig, utan att svika sitt innersta jag.
Hon resonnerade med sig själf med en nästan barnslig logik: »Man får ju alltid här i lifvet plikta, när man sagt eller gjort en dumhet, det gäller om de minsta, de obetydligaste, hvarför skulle man inte få göra det, när det handlar om de stora, de största?
— Hon försökte handla i öfverensstämmelse härmed — hon borde inte låta någon, minst sin man, lida af det misstag, hon begått, hon försökte hypnotisera sig till att ej känna sig otålig eller åtminstone ej visa det gentemot hans trygga flegma, alltjämt upprepande för sig: det är jag som har orätt, han som är god, öm, kärleksfull.
Det lyckades ibland men icke alltid.
Det fanns ögonblick, då hon till och med kände sig irriterad öfver ett ord, han ej ännu hunnit yttra, en tafatt rörelse, han stod i begrepp att begå.
Hon klippte af honom med ett ovänligt ord eller en tvär åtbörd och erfor med detsamma agg till honom, därför att han gjorde henne elak och bitter, under det med kärleken till — den andre — blandade sig den tacksamhet, man alltid måste känna för den eller dem, som förmå framlocka det älskvärdaste, vackraste i ens natur, det djupaste, mest individuella i ens begåfning.
När hon såg den verkan, hennes ovänlighet hade på Wilhelm, hörde honom säga sitt bekymrade:
»du är bestämdt sjuk, Wanda, du är dig inte lik», kände hon sig ha så orätt, att hon godtgjorde med ett vänligt ord, ett gladt småleende, en smekning — för att ögonblicket efter känna sig förtviflad öfver sin falskhet, sitt komedispel.