Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den unga flickans ögon glänste som ett par flickögon för fem hundra år sedan, när deras ägarinna bjöds upp till första valsen.
»Mina välönskningar följa dig, det vet du,» sade tant Vera, »och jag skall rätt ofta fara till Göteborg på någon stund för att höra dig tala i folkförsamlingen.
Jag hoppas ock, att du ej glömmer ditt ododion.»
»Ack, nej!
Men jag fruktar, att allmänheten snart glömmer det.
Hjärnorglarne öfversvämma jorden.»
»Innan du far till Göteborg, skulle vi, tycker jag göra en liten lusttur ut åt skärgården.
Vädret är så vackert, och jag har icke på flere dagar höjt mig en enda mètre öfver hustaken.
Vill du?»
Jag behöfver förströelse och jag vill njuta af ditt sällskap, kära tant Vera, så mycket som möjligt.»
»Jag har sagt till flere af våra bekanta.
De hafva lofvat att träffa mig ofvanför den stora förlustelsefabriken på det gamla Mosebacke.
Vi komma att vara ett sällskap på åtta eller tio personer och skola göra oss en glad dag.»
»Ack, så roligt!»
Leendet återvände till Aromasias sköna läppar.
Hon såg åter så bekymmerfri ut, som under den tid, då hon trodde på Oxygens oägennyttiga kärlek och på ododionkonstens doftande framtid.
Hon var ännu en gång den sorglösa flickan, för hvilken hela verlden lekte.
Hade hon verkligen öfvervunnit sin kärlek till Oxygen?
Hade hon fått frid från alla oroande tankar?
Det lilla sällskapet sammanträffade på utsatt tid, satte sina fordon i rörelse och sväfvade snart genom några lätta, guldskimrande moln öfver den gamla Saltsjöns många öar och skär, bort åt Sandhamn.
Det var en munter färd, hvars alla deltagare visade sig vid det förträffligaste lynne.
»Skola vi sänka oss ned på Eknö?» sporde någon af sällskapet.
»Nej, på Sandhamn,» föreslog en annan.
»Vi sträcka flygten ända till Grönskär, tycker jag,» hette det från ett tredje håll.
»Ja, det är också min åsigt.
Det är på Grönskär som nedfarten är till den store tunneln som man börjat gräfva från Östersjön till Stilla hafvet.»
»Det är sant, ett utomordentligt företag, efter hvad jag hört.»
»Låt oss fara till Grönskär!»
Man for dit.
»Hvarför har man valt det här skäret till nedfartspunkt?» frågade en af sällskapet.
»Förhållandena här hafva visat sig gynsammare än på någon annan punkt,» svarades.
»Afsigten lär för öfrigt vara att göra en nedfart äfven på fastlandet, efter hvad jag tror i själfva staden Erstavik.»
Erstavik kallades visserligen stad, men var i själfva verket blott en af Stockholms mindre förstäder.
»Och hvar skall tunneln mynna ut?»
»I Port Jackson på Nya Holland.»
»Präktigt företag och af långt större vigt än tunneln från Pater-Noster-Skären.»
»Vi ha öfverträffat göteborgarne.»
»Men hvem leder arbetet?
Därtill behöfs en utmärkt ingeniör.»
»Det är Warm Blasius.»
» Väderlekstillverkaren?»
»Samme man.»
»Han har då öfvergifvit luften?»
»Ja, för att sänka sig i jordens inre.
Han är en högst skicklig ingeniör.»
Att det var Oxygen som ledde arbetet i den nye tunneln hade Aromasia icke förr än nu erfarit.
Hon hade god lust att lemna sällskapet och fara genaste vägen till Göteborg, men tant Vera gaf henne ett uppmuntrande ögonkast som tycktes säga:
»Ingen svaghet!»
Antingen det var denna uppmuntran eller någon annan orsak, möjligtvis öfverensstämmande med Aromasias gamla känslor för Oxygen, hvilka känslor dock nu skulle vara öfvergifna, besegrade, utplånade, men, alt nog, hon erfor icke mer någon lust att helt plötsligt lemna Grönskär.
Den lust som uppstod hos henne var att få besöka tunneln, att se de märkvärdiga arbetena och – kanske äfven att se den som hade öfverinseende öfver dessa arbeten.
Aromasia var dock icke vankelmodig, icke svag.
Hon visste hvad hon ville och hon hade kraft att göra sin vilja gällande.
Men hon hade hvad man fordom kallade ett hjärta, och det hjärtat kände sig ännu draget till föremålet för hennes starka ungdomskärlek, fastän hon fast beslutit att aldrig förena sig med det föremålet.
Ännu visste hon icke hvad som skulle hända henne under Östersjöns botten.
Sällskapet bad om tillåtelse att besöka tunneln, och denna bön beviljades gärna, emedan det var under en af hvilostunderna, då maskinerna eftersågos och smordes, och arbetet således för tillfället afstannat.
Man försåg sig med tillräckligt förråd af syrgas och fördes ned på en af de stora vagnarne som nytjades af ingeniörerne under deras oupphörliga resor mellan hafsytan och den redan färdige delen af tunneln.
Det dröjde ej många sekunder förr än man hunnit ned till en tämligen vidsträckt plats, upplyst af ett stort antal hafssolar af ny och betydligt bättrad sammansättning.
»Detta ljus är vackrare än till och med i Okeanos trädgårdar,» anmärkte tant Vera.
»Okeanos trädgårdar betyda rakt ingenting i jämförelse med denne plats,» förklarade en af ingeniörerne.
»Det är också afsigten att göra honom till en förlustelseort som skall vida öfverträffa den göteborgska.
Men hufvuduppgiften är naturligtvis att hafva en fullt säker och bekväm centralstation för de många tunlar som vi hoppas här skola en gång sammanlöpa.»
Platsen hade ursprungligen bildats af stora blåsformiga hålor som man påträffat i det genomgående aluminiumlager hvilket man stött på några kilomètres under hafsytan.
Sällskapet spred sig och vandrade omhring i de stora salarne och på de rymliga gator och torg som man hunnit anlägga på en tid hvilken i forna dagar varit otillräcklig för äfven det minsta byggnadsarbete ofvan jord.
»Ett trolleri!» skulle en forntidsmänniska hafva sagt.
»Det här arbetet går rätt raskt,» sade tant Vera, och flera instämde.
Aromasia gick ensam i en sidogång och beundrade prakten.
Oxygen hade hon icke sett till och ej häller velat fråga efter honom.
Ville hon verkligen sammanträffa med honom?
»Nej,» sade hon för sig själf.
»Det är bättre att jag flyr honom.
Jag är stark och säker på min sak, men jag önskar likväl icke träffa honom.»
Hvarför gick hon då i denna afsides del af anläggningen?
Hon ville kanske vara i ensamheten med sina tankar.
Hon var åter igen icke så glad som när hon börjat lustfärden.
Plötsligt stod hon framför ingången till en ännu trängre väg hvilken tycktes hafva brutit sig själf genom klippväggen.
Det såg lockande ut, tyckte Aromasia.
Hon klämde sig fram på den trånga vägen.
Centralstationens solar kunde kasta blott ett svagt ljus in i hålvägen, men vid dennes andra ända tyckte Aromasia sig märka ett starkare sken.
Hon skred med raska steg alt längre fram.
Vägen gjorde en krökning, och helt oförmodadt fann hon sig i en sal, så bländande skön, att forntidens inbillningsrikaste sagor icke kunnat hitta på hans make.
Den sol som upplyste rummet träffade med sina strålar väggar som från mäktiga, fotstjocka, blå och röda kristaller återkastade ljuset.
Aluminoxiden hade genom några för själfva orten ägendomliga förhållanden kristalliserat ut sig till de mest praktfulla safirer och rubiner hvilka bildats så klart och regelbundet, att de icke hade behof af någon konstslipning.
Det var skönt, öfverväldigande skönt, men värdet var nu icke så stort som det skulle hafva varit i forntiden, då ädla stenar hade ett helt och hållet konstladt pris.
På tvåtusentalet gälde de icke mer än efter sin hårdhet och efter som de voro användbara till tekniska ändamål.
Men anblicken i det starka ljuset från en konstgjord sol var så, för att använda ett gammalmodigt ord, trolskt, att Aromasia först ovilkorligen tillslöt ögonen och, när hon åter öppnade dem, stod slagen af häpnad.
Hon hade aldrig skådat något dylikt, aldrig tänkt ens något därmed liknande.
Hvilket utomordentligt väsen kunde väl hafva sitt hemvist i denna underbara praktvåning?
Hon hade under sin häpnad icke märkt, att salen verkligen tycktes bebodd.
Vid en af de skimrande väggarne satt en man framför ett af musslor, sjöstjärnor, ostron och andra hafsdjur af mindre slag konstrikt sammansatt bord, på hvilket ritningar, modeller, små maskiner o. s. v. lågo kringspridda eller stodo uppradade i viss ordning.
Mannen satt lutad öfver sitt arbete.
Ögonen stirrade på en liten maskin som stod närmast honom på bordskifvan.
Hufvudet hvilade med rynkad panna i hans ena hand.
Den andra handen ritade några figurer på ett papper.
Det var väl trollkarlen själf, ägaren af detta förtrollade slott, herskaren öfver alla dessa blixtrande skatter?
Han såg upp, märkte att han ej vore ensam, stirrade på Aromasia, syntes lika häpen som denna och utropade för sig själf:
»Skulle viljetvingaren verkligen hafva fullbordat sitt värf!»
»Oxygen!» utbrast Aromasia och stannade just då hon ämnat se sig närmare omkring i den prunkande salen.
De voro bägge lika öfverraskade, tycktes det.
Men Oxygen hemtade sig först, sprang upp från sin plats och skyndade med öppnad famn mot Aromasia, liksom öfvertygad, att hon genast skulle kasta sig i hans armar.
»Du kommer då ändtligen!» utropade han.
»Jag har då lyckats tvinga din vilja?
Men han häjdade sig och stannade hastigt med ännu utsträckta armar.
Aromasia skyndade icke i hans famn.
Hon stod stilla och betraktade honom med blickar, hvilkas uttryck Oxygen ej förmådde tolka.
»Jag visste icke, att du funnes här,» sade hon med en röst som tycktes något darrande.
»Men du har farit den långa vägen hit till Grönskär?» återtog Oxygen och nalkades åter.
»Jag har kommit med några vänner för att se det märkvärdiga arbetet,» försäkrade Aromasia, och uttrycket i hennes ord var åter lugnt och fast.
»Därför är jag dig tacksam, älskade Aromasia,» utropade Oxygen.
»Du har sökt upp mitt enskilda arbetsrum.
Jag skulle tro, att ej månge ingeniörer och arbetsledare hafva ett så lysande rum.»
Han fattade hennes hand, hvilken visserligen något motsträfvigt lades i hans, men dock stannade där.
»Jag har ej kommit frivilligt hit,» försäkrade Aromasia, »det vill säga, att jag ingalunda visste hvar ditt arbetsrum vore beläget.»
»Icke frivilligt!
Nej, jag vet ...
Det är dock mer än besynnerligt ... på så långt afstånd!
Eller skulle jag hafva lyckats här om dagen redan vid första försöket?»
Hon drog sin hand från honom.
Han stirrade än på safirerne och rubinerne, än på den älskade.
Ädelstenarnes glans mattades, tyckte han, i jämförelse med hennes skönhetsskimrande drag.
»Ack, Aromasia, jag var för ett par dagar sedan i din närhet.»
»Hos tant Vera, ja.»
»Nej, sedan!
Du såg mig icke.
Jag var osynlig hos dig.»
»Du nästan skrämmer mig, Oxygen.»
»Kan en kvinna i vår tid låta skrämma sig?
Men jag måste bekänna alt för dig.
Jag kan ej längre fortfara på detta sätt.
Du måste veta hvad du icke själf hittils anat.
Du måste ... nej ...»
Han stammade och syntes förlägen, något som Aromasia aldrig förr funnit honom, men hon fortfor att under tystnad forskande betrakta honom.
»Du känner verkningarne af diafot,» återtog han med större lugn.
»Ja, visst!»
»Jag fick en fullständig sats från Köbenhavn.
Upptäckten af det underbara ämnet har redan fullkomnats.
Man kan på kort stund göra sig osynlig och lika hastigt åter fördrifva verkningarne, så att man hastigt å nyo framträder i sin synliga skepnad.»
»Detta är mycket märkvärdigt.
En sommarsaga från Finland
EN SOMMARSAGA FRÅN FINLAND
Berättad af
Johannes Alfthan
Stockholm, Albert Bonniers förlag, 1872.
En skillsmässa. 2.
En frånvarande presenteras för läsaren. 3.
På förhoppningarnes kyrkogård. 4.
Litet politik. 5.
Finska paralleler. 6.
En helsning från Finland. 7.
Om fennomanskor och fennomaner. 8.
Ödemarkens lif. 9.
Inkognito resande. 10.
En "administrativ tjensteman". 11.
Öfverraskningar. 12.
Vid Imatra. 13.
"Ett smultron, vuxet i skuggan." 14.
Huru Erik tillbragte qvällen. 15.
Hvad ett månsken får se. 16.
Två drömmar på en natt. 17.
Mellanspel. 18.
Idylliskt lif. 19.
Nattligt äfventyr. 20.
Nya öfverraskningar. 21.
Vid kaffebordet. 22.
Länsmans-diplomati. 23.
Polisundersökning i skogen. 24.
Hvarför Jenny kom till skogen. 25.
Gäster på Ojala. 26.
Skuggan viker. 27.
Den vackra adoptivdottern.
Efterskrift.
En yngling, som har mycket allvarliga minnen från sin skol- och barndomstid, blir merendels sjelf allvarlig till sitt lynne, men blommor växa det oaktadt äfven på hans stig och dessa äro, för sällsynthetens skull, så mycket kärare budskap då han sänder någon af dem såsom en helsning till sin förre lärare.
Den äldre vännens hjerta deltager ju så innerligt i den yngres förhoppningar och gläder sig åt de framsteg han gör på egen hand.
I detta förhållande står den unga finska nationen till det äldre svenska folket.
Ehuru vi tyvärr äro mera vane att från andra sidan Bottenhafvet förnimma dystra vintersagor om hunger och nöd, om svikna förhoppningar och moln på landets framtidshimmel, en himmel som verkligen i många afseenden ännu är oklar, så skönjer dock det öga, som vill se, i flera af samhällslifvets yttringar omisskänneliga spår af ett nytt och friskt lif hos detta vårt kära fosterbrödrafolk.
De der våra vänner, finnarne, ha duktigt ruskat på sig, och den hand de lagt vid sitt nya nationella verk saknar ingalunda styrka, ehuru den någon gång påminner om björnen såsom handtlangare.
De slunga nämligen ett och annat stenblock utöfver målet, men det är dock ett godt stycke arbete de ha förelagt sig och de försöka med all kraft att foga stenarne i sin byggnads grundval så fast och hårdt till hvarandra, att det hela må bli ett stadigt verk, som kan trotsa såväl den frostbringande nordan som ock den andligt döfvande östanvinden.
Sådan är tvifvelsutan deras grundafsigt och som de nu tagit litet hett och hårdhändt itu med saken, så måste åskådaren hålla till godo med arbetarnes något bistra uppsyn.
Men det är dock värme i deras allvar, och har man blott ett välvilligt undseende med några öfverdrifter och ensidigheter, hvilka nog skola afslipas ju längre verket framskrider, så skall man på bottnen af det nya finska sträfvandet icke allenast varsna mycket lefnadsmod och kraft, utan äfven i dess alster på andens område icke så sällan skönja de anslående grundfärgerna af en frisk egendomlighet och en viss folkhumor.
Den mest ensidiga och svensk-fiendtliga yttring af det "finsk-finska" partiets (ty så måste man väl kalla det) verksamhet har erhållit titeln af "fennomani", som ordagrannt; återgifvet på svenska betyder "finnraseri".
Tillämpad på det finska nationalitetsarbetet i sin helhet är denna benämning högst orättvis och innebär en djup kränkning af ett friboret folks naturliga sjelfbestämmelserätt.
I Finland ha uttrycken "fennomani" och "fennomaner" nästan helt och hållet ingått i det allmänna språkbruket.
-- Men oaktadt de många svåra tiderna, de inre slitningarne och de ofta allvarliga anletena, så trifves dock åtminstone tillsvidare ännu äfven "glädjens blomster i Finlands mull".
Det ligger derföre intet hån och ingen hädelse deruti att försöka berätta en solvarm sommarsaga från de "tusen sjöars land".
En skillsmässa.
Det var år 1864, och det var sommar.
Den första finska landtdagen (sedan 1809) hade nyss blifvit aftackad och dess medlemmar hade åter dragit sig tillbaka inom privatlifvet för att hvila ut efter sin hedrande offentliga verksamhet.
Det var i allmänhet en någorlunda glad tidpunkt i Finlands nyaste historia och ganska väl egnad för studier öfver detta lands senaste utveckling och de qvasikonstitutionella förhållanden, i hvilka det inträdt, omständigheter, som icke lemnades obegagnade af den unge svenske litteratören, ingeniören vid bergsstaten, Erik Stenrot, hvilken vi härmed presentera för våra läsare.
Öppen för och intresserad af alla nya företeelser på den andliga utvecklingens område, beslöt denne vår vän att göra ett besök i fosterbrödralandet för att erhålla ett omedelbart intryck deraf, huru en ung nation går tillväga då den arbetar uppå att grundlägga sin framtid.
För den oberoende mannen voro beslut och handling ett och hans kappsäck var snart packad samt pass och ångbåtsbiljett i ordning.
"Aura" skulle följande morgon klockan två afgå till den gamla goda staden Åbo samt derifrån längre österut.
På ångbåten med detta namn ville Erik Stenrot göra sitt inträde i Finland.
"Och du vill verkligen lemna oss allena för hela sommaren, min käre kusin?
Säg, är det ditt fullkomliga allvar att resa till Finland?"
Detta yttrades af en ung flicka med dunkelblå ögon som vid den unge mannens sida promenerade uppför Drottninggatan i Stockholm.
"Ja, söta Jenny", blef svaret, "det är det.
Och du skall minsann inte sakna mig i det muntra, af intressanta resande uppfyllda sommar-Stockholm."
"Det kommer jag visserligen inte att göra", återtog Jenny och såg upp till sin kusin med en af de der underliga blickarne som, när det så behagade, stodo till den lilla elfvans oinskränkta, ibland kanske litet sjelfsvåldiga förfogande, "ty tant Agatha och jag, vi resa också."
"Hvart då?" sporde Erik, något öfverraskad och synbarligen nyfiken.
"Det får du väl höra någon gång, förrädiske kavaljer."
Jenny helsade med solfjädern och försvann leende i uppgången till den våning hon bebodde tillsammans med tanten, den femtiåriga fröken Agatha Stråle.
Den sistnämda damens broder, häradshöfding Jakob Stråle, var de två kusinernas morbror samt den fader- och moderlösa Jenny Bertrams förmyndare.
Han var en af Sverges berömdaste sakförare samt en ganska välmående och jovialisk gammal ungkarl.
Då man frågade honom hvarför han icke velat gifta sig, svarade han skämtsamt:
"att han alltför mycket älskade rättvisan för att, genom ett äktenskap enligt svensk lag och sed, vilja beröfva en qvinna hennes frihet."
Till denne sin morbror begaf sig nu Erik för att taga afsked och tillika möjligtvis få veta något om Jennys resplaner, hvilka intresserade honom mera än han ville erkänna inför sig sjelf.
Han hade nämligen hittills på de flesta af kusinens och tant Agathas talrika resor utrikes varit deras manliga följeslagare och kände sig liksom litet stött deraf att denna gång vara alldeles förbigången samt icke ens ha fått del af målet för den tillämnade resan.
Men morbror Stråle var i denna punkt förbehållsam.
Han tog ett hjertligt afsked af sin systerson; om Jennys resplaner gaf han leende blott den förklaring att hon denna gång ville resa "inkognito", tilläggande derjemte i ganska allvarlig ton:
"Jag kan inte ogilla Jennys beslut och jag önskar den präktiga flickan all framgång i utförandet af sin mycket egendomliga idé, men jag har lofvat tystlåtenhet och inte ens tant Agatha känner Jennys afsigt i hela dess vidd; det är imellertid frukten af ett moget öfvertänkt beslut."
Detta meddelande kunde naturligtvis blott stegra ung Eriks nyfikenhet.
Han trodde sig känna Jenny och hennes egendomligheter och förutsåg i andanom något besynnerligt påhitt.
Men hvad var hennes plan, hvart skulle nu resan gälla?
Till Schweitz's, Skotlands eller Norges fjell?
Dem hade Jenny ju besökt förut; nej, det var bestämdt någonting alldeles splitter nytt.
Att det var allvar med saken hade Erik hört på förmyndarens ton och han kände dessutom alltför väl den i hans tycke något fantastiska kusinens raska beslutsamhet, för att ett ögonblick kunna tvifla på utförandet af hennes en gång fattade föresats.
Han ville dock något närmare söka utforska tant Agatha.
Klockan sex på eftermiddagen gjorde han sin afskedsvisit hos de två damerna.
Jenny var kanske litet mindre munter än vanligt och hon beklagade att Erik icke hade medtagit sin flöjt, ty hon hade så gerna velat höra honom blåsa någon svensk folkmelodi.
Erik förklarade skrattande att flöjten var inpackad och föreslog att Jenny i dess ställe skulle vid sitt piano sjunga en liten afskedssång för honom.
"Min sång är inpackad, kusin flöjtblåsare", sade den besynnerliga flickan, "och den klingar inte åter förr än jag uppnått målet för min resa."
"Nå, och hvart i Guds namn gäller då resan?" utropade Stenrot något otålig.
"Det får du väl höra någon gång, du pligtförgätne kavaljer", svarade Jenny leende, "du, som lofvat att troget åtfölja mig på alla mina resor, utom den så kallade resan genom lifvet, du förtjenar i sanning att jag skiljes från dig med den virgilianska versen, som den öfvergifna Dido tillropar den flyende Aeneas.
Den der din plötsligt beslutna resa till Finland var ett streck i mina beräkningar, men res du allena, jag reser också.
O, hvad det skall bli skönt att åter få andas ny, frisk luft och i nya förhållanden röra sig så ledig och fri, alldeles fri, -- ty tant Agatha är intet band, hon är bara en sköld."
"Ja så", inföll Erik tankfull, "och jag var ett band för dig?"
"Ja visst, gode Erik", återtog Jenny med mycken vänlighet, "och säkerligen någon gång ett ganska nyttigt band."
"Var jag då intet annat för dig på våra gemensamma resor, Jenny?" frågade ynglingen förargad.
"Visserligen", inföll Jenny muntert, "du var en ypperlig följeslagare och jag är dig tack skyldig för en mängd historiska upplysningar och förklaringar.
Jag tackar dig också ännu en gång för stödet af din starka arm vid våra bergvandringar i Alperna och isynnerhet för den vackra skotska melodien som du blåste för mig och doktor Ros på Loch-Lomonds strand.
Och tack för din regnkappa som skyddade mig för stänket vid Rjukan fors och för lexorna och varningarne då jag så lätt gjorde nya bekantskaper på ångbåtar och i jemvägskupeer..."
"Och på bergvandringarne i Skottland sedan!" afbröt Erik ironiskt.
"O ja", svarade Jenny hastigt och rodnade litet, "tack för din broderliga svartsjuka, min cicerone, min allvetande resehandbok i denna gamla verlden..."
"Jenny!" utbrast den unge mannen, "nu är du stygg.
Men du sade 'gamla verlden', ämnar du måhända företaga en resa till Amerika?"
"Förlåt, om jag sårat dig, kusin Erik", bad den unga flickan mildt och tillade sedan med ett allvar, som klädde det älskliga ansigtet förträffligt:
"dit jag ämnar resa, der kommer en ny verld att öppna sig för mig."
Nu inträdde tant Agatha och detta var ganska bra, ty situationen hotade med att bli något plågsam för de två i öfrigt med hvarandra så förtrogna kusinerna.
Eriks förhoppning att af den fryntliga, gamla damen få mera tillfredsställande upplysningar om deras resplan strandade dock helt och hållet emot ett från detta håll alldeles oförväntadt:
"Käre Erik, Jenny vill ändtligen att vi skola resa 'inkognito'."
"Men hvart, hvart reser ni?" sporde Erik, "det kan väl tant säga?"
"Nej, se det går inte heller an, vi resa alldeles 'inkognito', gode Erik."
"Men", invände denne smått stött, "hittills har jag alltid hedrats med edert förtroende och jag tycker att..."
"Du skall få veta allt bara först någonting händt", afbröt Jenny i bevekande ton, "du skall få veta allt bara det finns någonting att berätta.
Gif dig nu till tåls, snälle Erik, annars tror jag att du är nyfiken."
Den bedjande, veka tonen i Jennys stämma förmådde, mera än hennes ord, Erik att upphöra med sina spörjsmål, men han varnade dock tanten för att låta Jenny begå något pojkstreck, såsom han, ännu icke glömmande sin förtrytelse, behagade yttra sig och hvarvid han tyckte att lilla kusin åter rodnade.
Imellertid måste han, på enträgen begäran, lofva att skrifva till tant Agatha och Jenny, genast efter sin ankomst till Helsingfors.
Derefter tog Erik Stenrot afsked, innerligen missbelåten med en sådan skilsmessa från sin vackra kusin.
En frånvarande presenteras för läsaren.
Då unge Erik Stenrot skiljdes från moster Agatha Stråle och kusin Jenny Bertram begaf han sig, upptagen af hvarjehanda tankar, till Strömparterren, der han stämt möte med några bekanta för att ännu vexla ett par afskedsord innan han anträdde sin resa.
Det glada sällskapet, forsamladt omkring en butelj punsch, var snart funnet och Erik slog sig ned ibland de goda vännerna.
"Du är så tyst i qväll, broder Erik", tog den muntre skådespelaren X. till ordet, "hvad tjenar det till?
Inte skall du med en sådan der surmulen uppsyn taga afsked af det glada Sverge."
"Och inte äro finnarne, som du går att helsa på, heller ett så förtvifladt slägte att de synnerligen skulle uppbyggas af den der likbjudarminen du har påtagit dig i qväll", skämtade en annan, "dessutom äro finnarne vane att se glada ansigten hos dem som komma från Sverge."
"Har du kanske genom din resa till
Orienten jordat någon ljuf förhoppning här hemma?" frågade en tredje.
"O nej", inföll åter X. skrattande, "den vackra reskamraten (i förbigående nämdt titeln på Eriks senaste novell) följer dig väl såsom vanligt, och finnarne få väl se urbilden till den omtyckte novellistens ideal."
Men den unge författaren gaf icke vidare akt på vännen X:s anspelning.
Det yttrade ordet "Orienten" hade gifvit hans tankegång en ny riktning och han utropade alldeles högt:
"Hon måtte väl inte resa till det forlofvade landet?
Hennes håg har länge stått ditåt -- men allena?
Bah!"