Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det syns på den karlen, att han är en orm.
Han går inte, han ringlar sig fram, och ögonen sticks som ett par riktiga gaddar.
Naturligtvis var han hos Holmen när jag kom, och på bordet mellan dem stod groggbrickan — också naturligtvis — dess värre!
Gamla Holmen ser ut som en trärot i ansiktet, är rak och ståtlig, trots sitt lyte, begagnar alltid lång hopknäppt rock som en präst och talar som om han trummade fram orden.
Han såg litet glad ut just nu — och mumlade något om, ’att de höll på att redigera’.
»Då är väl det där en så kallad »ledare», då?» sa jag nytert och pekade på brickan för att visa att åtminstone inte jag var chenerad.
»Ha ha ha», skrattade Holmen.
»En ledare!»
Det var ett bra namn, fru Lovisa!
Jag undrar hur många sådana här ledare det gått genom svenska prässen!
Hör Styfven!
Men Styfven hade kastat i sig sin toddy, som var mörkare än Holmens, mycket mörkare, och ringlat sig ut genom dörren, som väl var, för i en sådan persons närvaro kunde det naturligtvis inte ens falla mig in att ingå i några slags detaljer.
Holmen gjorde inga krumbukter, Gud ske lof, utan sa han skulle komma.
Han var till och med så hygglig lofva, att jag skulle få skicka bokpaketet direkt dit — vi lånar böcker af Villy — och att sätta gråpapper på alla författarna, så att vi inte kan kika dem hvarken på ryggen eller i sidorna, för då känner vi naturligtvis genast igen dem, och vet vi väl bara hvilka de är, så vet vi också ungefär hvad vi ska tycka, och på det viset får vi ju aldrig något eget omdöme.
När jag gick, var Holmen i sitt mest strålande lynne.
Måtte det få hålla i!
Det mest riskabla, när man skall sätta något nytt i gång, är just folks lynnen.
Vill de ha roligt, så vill de ha roligt; eljest kan inte de ädlaste syften hjälpa upp situasjonen.
På hemvägen gick jag rakt förbi Kikuten, bredde ut mig så mycket jag kunde midt på gatan och nickade och vinkade, så hon skulle få se mig riktigt.
Nu är det för sent, att hon ska kunna få reda på något.
Hon kommer nog att sofva godt i natt!
Men det unnar jag henne.
Hon är värkligen inte snäll!
Jag däremot tänker sofva riktigt godt — och drömma ljufliga, lyckliga drömmar.
Bildningens hörnsten är laggd i vår stad — Kullens små kiselstenar räknar jag inte — laggd af mig, mig, Lovisa Petterkvist.
Men jag kände också något annat!
Jag skulle i det här ögonblicket inte för aldrig det velat att bildningens stig gått fram öfver mina liktornar.
Ännu inga böcker!
Jag begriper inte Villy!
Nå, jag sätter väl in innanfönstren medan vi väntar.
Vi äro visserligen bara i början af efterhösten, men vi vet aldrig när vintern kommer öfver oss häruppe.
Ibland är det som om han bara ligger på lur bakom bärgen och skrattar medan vi leker sommar.
I morse höll Ruffen och jag en liten konversasjon.
»Tror du han tänker betala nå’n hyra i år?» sa Ruffen.
»Nog tänker han alltid», sa jag.
»Tror du han gör det då?»
»Säkert — när han kan.»
»Han får flytta.»
»Han ska flytta.»
»Kanske du i så fall är så god och säger mig hvart.»
»Ja, inte jag häller.
Och som han inte kan bo ingenstans, så — —»
Ruffen gick med samma belåtna uppsyn som en godmodig voffe, hvilken ansett det vara sin plikt skälla på en katt, som han vet han inte kan komma åt och nog häller inte vill komma åt i botten.
Den där lilla konversasjonen håller vi hvart halfår och den rör ett ungt artistämne, som bor på vårt ena vindsrum och heter Thore Baxell.
Stackars fattiga pojke!
Inte nog att han är nog olycklig att ha blifvit artist, utan så ska man också tvinga honom att betala hyran, något som alla människor vet alldeles ligger mot det konstnärliga temperamentet, såvida det inte snarare ligger mot de konstnärliga börsarna, hvilket jag tror.
För öfrigt har han betalt för sig med två riktigt stora och rymliga porträtt af mig och Ruffen.
Nog är vi fasligt röda och tjocka, och inte ser vi så särdeles själfulla ut, men det är inte så lätt att måla själar, häller.
Till det fordras det nog att vara professor vid akademien minst, och tacka Gud det hjälper ändå.
Den enda akademi som den här gått igenom är nödens, men den skolan biter då inte på honom en smul – fast den ju alltid kan vara bra som förberedande.
När boden stängdes blef här så hämskt tyst.
Det var som om husets hjärta stannat, men Thore är inte tyst han, Gud ske lof.
Han ramlar utför trapporna, han sjunger, han går på alla fyra — han skrattar, hvisslar och spelar fiol, alltid falskt, säger Ruffen, som småhackar på honom jämt.
Men som jag säger:
När karlen spelar för att bli kvitt sina artistiska disharmonier, så måste han väl någonstans göra af dem, skulle jag tro.
Visst är att ritläraren vid skolan, som drog honom från plankstrykeriet, hvilket var hans bestämmelse, har ett stort ansvar — ett mycket stort ansvar.
Förr än jag skulle vilja dra en enda människa från plankstrykeri i dessa tider, så dog jag — mycket hällre dog jag.
Men det går an att
Thore nog reder sig ändå, om också artisteriet skulle slå slint.
Han hör till de där människorna, som aldrig betänker hvad de kan göra eller inte göra, utan bara plumsa i.
Det syns på honom, förresten!
Det är som om han skulle ha inte en utan två stålfjädrar i sin rangliga kropp — och så är hakan så trefligt tvärhuggen och håret så tjockt och obstinat.
Böckerna ändtligen!
Villy skref, att vi kan få så många vi önskar, efter det ligger packor på redaksjonen som ingen bryr sig om.
Jag ut som en pil för att bjuda.
Barnen får säga just hvad de vill, men Vendla Ax och Priscilla Boström bjuder jag inte.
Förtalet och tråkigheten kan man undvara inom det litterära, dessutom är naturligtvis ungdomen mest bildbar!
När jag kom till
Alma postmästare, en klar, lugn flicka, som förestår faderns hushåll, fick jag höra en så hjärtans rolig nyhet.
Deras nya skrifvare lär se ut presis som Lord Byron och hade deklamerat poesi första kvällen han kom.
En herre, som deklamerar poesi, hos oss!
En sådan akvisisjon.
Naturligtvis bjöd jag honom genast med båda händerna.
Så stötte jag på Fanny Flax, som egentligen heter Broberg och är änka efter klockaren, fast vi kallar henne Flax till följd af vissa egendomligheter i toalett- och rörelseväg.
Rar, kvick människa, som bara har det felet att numera inte vara sin egen dotter.
Så, Enes, landsfiskalens, förstås.
Riktigt fina och i botten nog riktigt litterära människor, fast de aldrig har råd att köpa en bok.
Men när man har en liten lön, fem små barn, en fattig mor och sjuklig hustru att försörja så — —
Jag undrar hur jag ska få Petter med!
Petter är Majas ett år äldre broder, herr »kontoristen», som tillbringar sin dag med att från sin sida af pulpeten stirra på Gustaf, som om han vore en multiplikasjonstabell, som det gälde att lära sig utantill, medan Gustaf å sin sida stirrar ut genom fönstret.
Detta kallas att arbeta.
Petter ser ut som ett grönt plommon med ett par eldröda styfva blad till öron och är så blyg att — —
Afbruten.
Jag blir alltid afbruten.
Tio gånger om dagen minst, att jag inte rent går åt, är alldeles obegripligt.
Vi kallar den sysirkel för att inte stöta folk allt för mycket i början — —!
Alldeles angtusias-merad för något jag läst i Vårt Land i dag.
Jag är med på hvar eviga smul!
Det är en skam, att vi, en upplyst natsjon, ska fördärfva våra magar med smörgåsbord, förskingra våra förmögenheter på middagar och dränka våra intelektuela människor i botten på punschbålar!
Jag har kännt på mig länge, att det här matafguderiet är syndigt — mycket länge.
Men nu vet jag det.
Det ger klarhet åt ens idéer, ska jag säga, att känna sig understödd af ett pressorgan — af ett så aktadt pressorgan till.
I kväll får de ingen mat alls — det blir början –.
Okänd och obekant ska jag bli en af »Sveriges Framtids» dolda hjältar!
En af dem, som kämpa, dö, men falla kan de ej!
Min Första Litterära Seans.
Om en liten stund står slaget — eller rättare slagen.
Jag känner mig till mods som Napoleon strax innan han vann drabbningen vid Waterloo — eller kanske det var ett nederlag han vann?
För någonstans vann han ju också ett nederlag?
Men hvem kan hålla reda på alla småsaker som sker i historien.
I förmaket är bordet afröjdt, lampan tänd och stolar framflyttade.
För Holmen är som en särskild liten pulpet i ordningställd.
I salen brinner alla ljusen i kronan, så det ska se festligt ut.
Ty att ordna allting så nätt och inbjudande som möjligt, det kostar ingenting!
Den första som kom var Beda, med så friska rosor på kinderna af blåsten, att hon såg ut som en riktig mossrosknopp.
Hennes lilla misshumör var öfver för längesedan, ty i botten är hon nog riktigt nöjd att vi slipper ha Vendla Ax öfver oss alltjämt, och hvad tant Boström angår, så håller hon af henne nog mest af gammal vana.
»O, ett så förtjusande kaffebord», ropade hon, sedan hon väl ordnat sig litet.
»Ja, är det inte det jag säger, att ingenstans är det så trefligt som hos ma!»
(Det tror de dumma ungarna värkligen!)
»Men du Maja, hvar är småbröden?»
Phu! tänkte jag, där ha vi atack numro ett!
»Småbröden?» sa Maja och stack fram sitt näpna hufvud bakom en stor blommande lövkoja, som hon just höll på att knoga fram.
»De — ligger på korgen —» ifyllde jag nytert, ty ska man i sjön, så är det inte värdt att stå och huttra på strand, utan bäst hoppa i genast.
»På korgen!?»
Barnen lät häpna i kapp.
»Men där ligger ju bara tre sorter med skorporna», sa Beda alldeles förstenad.
»Det är presis två sorter för mycket», sa jag.
(Eljest ha vi 10 à 12, ja ibland 15 sorter!)
»Mamma blir en visa för hela stan!»
»Bättre bli en visa än en isterburk», sa jag stoiskt.
»Har ni läst bilagan till Vårt Land om matlyxen i Sverige?»
»Äsch, hvem tror mamma läser så’n smörja», sa Beda fullkomligt gråtfärdig.
»Men småbröden, söta mor, småbröden!»
»Ligger på korgen», sa jag lugnt.
»Vi äro samman i kväll för att föda våra själar, inte för att göda våra kroppar.
Tro du mig, barn, blir man bara van vid det så — Till kvällen får de bara kallskuret, té och ingen efterrätt — —»
Men jag talade till tomma luften.
Mitt eget kött och blod hade kastat sig på dörren, som om hon fått en skyffel kol efter sig, nog för att hinna hem och varna mannen att inte komma och göra sig besvär i onödan.
Början var inte lofvande, men jag tröstade mig med att ingen människa blir hjälte för intet.
»Nu kommer de», sa jag.
»Är Sofi i tamburen, Maja?»
»Gud!» ropade Maja, som tittat i dörren.
»Hvad är det, barn?» sa jag ifrigt.
»Tant Ax!» hviskade Maja.
»Aldrig möjligt», sa jag.
»Joo, och hon har piraten med sig.»
»Då tänker hon stanna.
Hon har bestämdt fått nys om något, den elak-biten.
Släck ljusen i kronan, Maja, och släng undan stolarna.
I ett naffs hade jag flyttat in Holmens pulpet i sängkammaren och Maja slängt stolarna kring väggarna.
»Pling plang!» ringde klockan igen.
»Se så», sa jag, »nu har vi de riktiga här!
Hvad ska jag ta mig till!»
»Nej, det är tant Boström», hviskade Maja, som tittat igen.
»Du är tokig», sa jag, »pin tokig!»
»Pling plang!» ringde klockan.
»Det är tant Laxén», sa Maja nästan darrande.
»Himmel!» kved jag; »hela sta’n utom de bjudna!»
Nu kom Axan insvajande med sina två gula tandbetar hängande utom munnen som vanligt och sin stora gröna pirat dinglande på armen — också som vanligt
»Kors, så konstigt kronan ryker», sa hon spetsigt.
(Hon är egentligen ingenting annat än ett lefvande nåletui, den människan.)
»Jaså, jag förstår», tillade hon mildt, «Maja har brännt af ljusen litet för sent».
»Ja, nu kan du gärna tända riktigt, kära barn —.»
»God dag, god dag, kära Lovisa!
Som du ser, ha vi inte varit hårdbjudna, fast vi blef påstötta så i sista stund!»
»Påstötta?» stammade jag, som inte en smul visste hvad jag skulle säga.
Nu kom fru Boström och fru Laxén och strax därpå Ruffen, fin, nyrakad, belåten och rödblommig.
»Nåå, Lovisa lilla», sa han och gnuggade händerna, »Jag tror jag har gjort dig en treflig syrpris, jag!
En läsesirkel är minsann ingenting att sticka under stolen med, tvärtom.
De kommer hela bundten.»
Jag vill inte relatera hvad som i det ögonblicket rörde sig i min själ, men nog tror jag det var tur för Ruffen, att jag inte just då var en landstrykare och mötte honom alldeles för mig själf i en skog.
»Mat har du ju alltid», fortsatte det oskuldsfulla odjuret.
Det var dråpslaget.
»Mat har du ju alltid!»
Jag hade visst ingen mat!
För första gången i mitt lif var jag fullkomligt barskrapad i huset.
Det var ju torgdag i morgon och i dag skulle vi ju inte ha nå’n mat.
»Pling plang!» ljöd klockan.
Det var garfvaren som kom.
Han äter för sex!
»Pling plang», ljöd klockan.
Det var Almén, en den värsta läckergom!
»Pling plang.»
Det var inte att stå ut med.
Jag kastade mig som ett oväder ut i köket, sedan jag likväl först hviskat åt Maja att passa på Holmen och be honom slänga poeterna i vedlåren och inte säga ett knytt om det litterära.
Reformera världen, jag, padda!
Åtminstone bör man då vara en ogift padda med förråder bakom ryggen!
Nog går det an alltid att skrifva stadgar, när man sitter nedsjunken i en stor stads bekvämligheter med en charkuteribod i hvart hörn, men gå sta och gör’et, när man hvarken har det ena eller det andra.
Trettio omättade munnar vid Lovisa Petterkvists bord!
»Pling, plang», sa klockan.
Nej, det var ingen annan råd, jag måste gråta ett tag, eljest gick jag åt.
Jag smög mig in i sängkammaren, tog Pepita i famn, lade mig på fulingen, en gammal chäslong, och började gråta så fort jag någonsin hann, efter jag hade så fasligt ondt om tid.
Pepita tryckte sin kind intill min och klappade mig tröstande med sina små ludna händer.
När inte det hjälpte, tog hon fram sin lilla näsduk och började att gråta hon med.
Det lisade otroligt.
— Men så blef jag som en is med ens.
Småbröden!
Jag vill se hvad min Vendla Ax gör, när hon bara kommer till »lilla Karl», som är numro tre af barnbarnen.
Hon plockar nämligen alltid med sig hem ett småbröd åt ett och hvart af barnbarnen — och hon har 9!
Vi kallar henne axplockerskan.
Men hvad hjälpte det hvad vi kallade henne — faktum var att jag ingenting hade att ge henne.
Nog är det eget, att bara en människa håller i sig med att vara oförskämd, så får hon rättigheter till sist.
Det skulle lika litet falla någon af oss in att ens i tankarna förneka Vendla Ax rättigheten att plocka sin gröna pirat så full med småbröd, att den gapar som en stinn groda, som att förneka Kongl.
Kronan rätt till skatt.
Efter en liten stund reste jag mig upp tämligen lugn.
Det var ingen annan råd: jag måste bli en hjälte, men nog ska det dröja till härnäst, och nog ska jag hålla ädla tal i parti det lofvar jag.
Nå’n ersättningska man ha!
Jag torkade mig i ögonen och återvände till köket, där jag kastade en kaffepanna till öfver elden och började vispa ihop litet giftas till efterrätt, medan jag skickade ut Sofi på språng både hit och dit.
»De fråga så efter moster», hviskade Maja i dörren.
»Det må de», sa jag strängt.
»Jag ämnar inte visa mig, inte alls visa mig!»
Men så kom jag i håg, att jag måste visa mig för att inte blottställa Ruffen allt för mycket, och så slätade jag ut håret, fällde ned klädningen, tog på mig en så pass hygglig min jag kunde åstadkomma i en hast och steg in.
»Nej, se där är hon ju ändtligen!» ropades det från alla håll och kanter.
»Så snällt af dig att stöta på oss allesammans till sist!»
Vendla Ax gick redan rundt kring kaffebordet och såg på skorpkorgen, som om den varit ett rostadt indianbarn eller någonting annat lika märkvärdigt.
Jag neg åt alla håll och sa, att det var bra snällt af dem att vilja hälsa på oss så där helt aprå-prå och i renaste hvardagslag.
Men det imponerade inte på dem en smul, efter det är något som vi alltid säger.
»Ugglor i mossen, hva, fru Lovisa?» sa Holmen och blinkade menande.
»Mycket stora ugglor», sa jag med eftertryck.
»Var så god, Vendla lilla, var så goda allesammans.»
Därmed fattade jag tag i kaffepannan, harklade mig och sa i så värdig talarton jag kunde åstadkomma:
»Men först vill jag — – säga ett par ord, hm, i en högst viktig fråga.
— En ädel natsjon som den svenska, i hvars ådror vikingablod svallar, bör betänk — —»
Ja, aldrig har någon människa varit så på vippen att bli en dold hjälte som jag var i det ögonblicket, när till min innerliga glädje dörren i detsamma slogs upp och Beda, varm och röd, kom in, följd af Maja, som med triumferande min bar en stor bricka de delikataste småbröd.
Det var då för det hon gaf sig i väg med en sådan hast, den älskade ungen!
Alla hennes sorter!
Det är minsann ingen småsak det, att låna ut alla sina sorter, här, där vi är så rädda om våra bakresept som om våra egna barn.
Jag kysste och tackade henne riktigt hjärtligt, fast besluten att hädanefter hålla mig till »de hjältar som faller.»
Det ligger tydligen mer för min naturell och är dessutom bra mycket bekvämare.
Sofis upphettade ansikte blinkade i dörren — —
Lyckligtvis behöfde jag inte oroa mig för gästernas trefnad, de sköter sig så innerligt bra själfva.
Jag försvann —
När jag ungefär en half timme därefter tittade in i förmaket, fick jag till min obegripliga förvåning se hela sällskapet sitta uppspetadt kring väggarna, tysta och högtidliga, som om de varit med på sin egen begrafning.
»Kors i all världen, hvad är det åt er?» sa jag, ty där lånbiblioteket och fru Enberg finns, brukar då målron hållas vid makt, minsann.
»Åh», sa fru Laxén, stans rikaste fru, som ser ut som ett dunbolster och talar som hon sof, »inte har vi mycket vett att skryta med, men så mycket vett har vi väl ändå, att vi vet hålla mun men’s vi väntar.»
»Väntar på hvad?» sa jag, medan hjärtat sjönk ända ned i tårna på mig.
»På det litterära förstås.»
»På det litterära —» sa jag matt.
»Ja, herr Petterkvist bjöd särskildt på det», sa Axan och såg ut, som om hon beredt sig på att få höra hustaflan allra minst.
»Det var naturligtvis ett skämt», sa jag och log spasmodigt.
— »Hur skulle jag på något vis kunna vara litterär!»
»Men skulle inte herr skrifvaren — —»
Därmed sprang jag fram till den nya postskrifvaren, som stod lutad mot kakelugnen, med handen instucken inom fracken, ena foten framsträckt och en bäcksvart lock drapperad i pannan, med en aning om att här fanns räddning.
»Jag är säker, att skrifvaren kan alla våra förnämsta skalder utantill — det syns!» sa jag ifrigt.
»Var så innerligen oblischangt och deklamera något.»
Hvad gjorde nu den älskade karlen?
Jo, han knyckte sig loss från kakelugnen, som om han hittills känt sig fasthållen af ett häftplåster, som nu tinat upp, tog ett steg framåt och sa med den allra vackraste poetröst:
»Mitt herrskap!
Värdinnan har nyss gifvit mig i uppdrag att deklamera ett af mina egna poem.»
»O!
Är ni poet?» sa Fanny Flax och knäppte ihop händerna, som om hon tänkt ge sig af till himmeln med ens.
Jag trodde knappt mina öron!
En värklig, lifslefvande poet hos oss, Jockmockar?
O! en så’n tur.
En så’n lycka!
Men jag hann inte glädja mig annat än som en blixt, ty i detsamma trädde till min fasa Ruffen och Holmen in, båda bra röda, och Holmen dessutom med mig — d. v. s. med min bok »I Stockholm» under armen.
Jag kände det!
Han tänkte skvallra!
Jag blef fullkomligt vek i benen.
»Poesi är bara smörja», sa Holmen.
»Hva Petterkvist?»
»A-ku-rat min åsikt», sa Ruffen.
»Hä hä!»
»Nej tacka vet jag då den här», sa Holmen och gaf mig en dask på sidorna, så det lät riktigt obehagligt.
»Akurat min åsikt», sa Ruffen.
»Och — och — mångas».
Det var ingen annan råd: jag måste svimma!
»Äsch, den där smörjan», sa fru Enberg föraktligt.
»Hva falls?» sa jag, nu så utan förmåga att svimma, att det inte ens skulle ha lönat bjuda till.
»Ja, nog är den bra tarflig», sa helt blygsamt vår yngsta fru, som jag hittills ansett vara en riktig söt människa.
»Och dum», sa en ann.
»Åtminstone tycks den då vara läst», sa jag med darrande hakpåse.
»Ja, Petterkvist har ju lånat den åt både kreti och pläter —» sa Malina Ekeberg på sitt säfliga vis.
»Ja, det måtte han värkligen ha gjort —» sa jag med enerschi.
»Värst är det ändå med den där äkta mannen», sa Axan och drog fram sin förfärliga stickning — »som inte skäms att ha inte en utan tio varietetsmamseller till älskarinnor.»
»Så står det inte!» sa jag eldröd af harm, för nu anföll de Gustaf, men så kom jag ihåg mig och stack in näsduken i mun för att inte narras att blottställa mig vidare.
»Ja, han borde riktigt läggas på byken», sa fru Laxén med sin milda röst.
(Ruffen, läggas på byken!)
»Att ta upp tiden med något så utan all lyftning», sa Fanny Flax svärmiskt — »när herr poeten — —»
»Nej, hör på», skrek Enberg, stadskassören, som ser ut som en neger på en tobaks-skylt och skrattar jämt.
»Är det ingen lyftning!
Titta bara på käringens stabbar till ben!
Det är lyftning med besked, skulle jag tro!
Eller hur, gumman?
»Ha ha ha!» skrattade frun.
(De skrattar jämt i mun på hvarandra!)
Du min värld, hvad får man inte höra, när man är inkognito!
Jag satte mig, det var det minsta jag kunde göra för mig själf, för öfrigt var jag tvungen, eljest hade jag trillat omkull.
»Och när mannen ligger stupfull i smörjan se’n, och frun tror polisen ska komma och ta’n —» skrattade lånbiblioteket, en pigg människa med bländhvita tänder och okrossbara illusjoner. »Det är ändå det bästa!»
Jag ryckte ut näsduken som en kork, färdig ropa att hon narrades, men så rusade jag ut i köket för att behålla min kontenangs och började vända kotletter så smöret yrde, medan Ruffen, följd af sin bulvan, skamflat smög sin väg.
Att folk, som bedömmer böcker, åtminstone ska kunna läsa innantill, är väl det minsta man kan begära, men det tycks vara många som inte ens kan det — värkligen många!
O, hvilken njutning det skulle ha varit att haft dem i pannan allesammans och sett dem skutta omkring i det skållheta smöret med Vendla Ax i spetsen!
Men så kom redaksjonen.
Jag började stormgråta.
Att springa sig nästan lungsot på halsen för att samla i hop folk från stans alla hörn — — bara för att — få odla deras själar — och så — —!
Att rycka, om inte brödet, så fågeln ur sina barns söndagsmunnar — för det hade jag gjort — att göra allt man kan för att förädla sig och andra, att slitas mellan flera olika moraliska begrepp och sluta med att svika sina heligaste pringsiper — allt för folk som inte blygs att utsprida de gemenaste osanningar om mig och min rara Ruff, det — — —.
! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! !
De välsignade utropstecknen!
De är språkets säkerhetsventiler.
Får man bara släppa upp en 20 a 30 i sträck, känner man sig genast betydligt lättare.
Åtminstone kände jag mig lättare.
Om en stund började jag till och med få en annan syn på tingen.
Kanske Gustaf var så gissen, att han inte kunde bli tät med en mindre het lag?
Kanske att jag själf behöfde — —
Visst behöfde jag.
Man ska inte spåra försyn bara i det stora, utan också i det lilla.
När jag en 20 minuter senare återvände till förmaket med nytvättade ögon och nytvättadt humör, kom jag alldeles lagom för att höra herr poeten afsluta ett det vackraste poem, som jag inte förstod ett ord af, om en saffransgul mö, hvars orangefärgade toner doftade i den smörgula sanden.
»Hvad fan kallas sådant där misch-masch för?» skrek Holmen utifrån salen.
»Färg-poesi», sa poeten stelt och tryckte fast gummiplåstret mot kakelugnen igen.
»Färgeri-poesi, menar väl herrn?
Ja, som sådan betraktad, så — — Ho ho ho!»
Jag fullkomligt skämdes för gamle Holmen och sa, som sanningen var, att aldrig hade någon poesi låtit vackrare i mina öron och bad Fanny Flax hjälpa mig be herr poeten lofva att deklamera om samma stycke nästa gång vi var tillsammans igen, så var jag säker, vi skulle lära oss tycka om det ändå bättre — —.
Flax såg öfverlycklig ut — poeten kanske litet mindre lycklig ut, men det är inte så godt att kunna göra alla till lags häller.»
Lisa, barnens gamla sköterska, som jag skickat bud på, var kommen, så jag kunde vara inne med litet mera lugn.
Riktigt bra med mat hade jag lyckats plocka ihop.
Herrarna sjöng för både helan, halfvan och tersen, och klockan 11 var stämningen sådan, att vi dansade både väfva vadmal och nigarpolskan.
Sträfva emot bäst jag ville, så måste jag vara med.
När jag, svettig och röd, flög paren emellan, kunde jag inte låta bli att tänka:
Hur underligt är icke lifvet!
Här dansade jag, en kastboll för ödets nycker, på
ruinerna af min första litterära seans, så hjärtenöjd öfver att kropparna fått ut sitt, att det inte bekom mig ett smul, att själarna som vanligt blifvit behandlade som styfbarn.
Väl åtminstone, att poeterna fått gråpapper på sig, det är på många ställen de inte ens har det.
En timme senare:
Jag är matt som en trasa, men så har också Ruffen på heder och tro lofvat att aldrig tala om »I Stockholm» mer.
Jag undrar hvad