Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förhåller det sig likväl så att i vissa landsorter icke brukas att vid domstolarna låta uppvisa dessa contract för att få dem påtecknade att de äro i prot. intagna till den kraft och verkan lag förmår, så vill jag borttaga det sista tillagget.
Saken får då slitas vid domstolen, och allas rätt är då bevarad.
Jag anhåller att för Pr. o. Ad. få uppläsa hvad 1827 års förordning sladgar i afseende på lägenhetsinnehafvares skyldighet, om han vill försäkra sig om sin besittningsrätt.
Denna förordning innehåller nemi. i 12 §:n; ”Med jord eller annan lägenhet, som från frälse, frälseskatte eller kronoskattehemman till full ägo upplåtas, efter hvad här förut sägs, skall lagfaras såsom om jordafång stadgadt finues.
Har upplåtelsen skett på viss tid, varde af - Den 6 Februari f. m. 8S handlingen inteeknad och inteckningen förnyad på sätt om lega åfjord i K. förordn. den i3 Juni 1800 föreskrifves.” Hr von Hohenhausens farhågor torde således vara alldeles öfverflödiga, derest hvarje lägenhetsinnehafvare fullgjort hvad 1827 års förordn. föreskrifver.
Skulle åter dessa föreskrifter icke vara af lägenhetsinnehafvare iakttagna, så torde det i allt fall vara högst olämpligt att stadga en lag, som, utan afseende å en dylik underlåtenhet, tillägger innehafvare oqvald besittningsrätt och sålunda, tverternot vanliga rättsprinciper, försätter denne i samma ställning med den, som iakttagit lagens tydliga bud.
Följden deraf kan blifva större olägenheter än man nu föreställer sig.
Jag kan derföre icke biträda Hr von Hohenhausens förslag.^
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att Hr von Hohenhausens förslag blifvit förut för R. o. Ad. uppläst, hemställande nu om R. o.
Ad. behagade bifalla detsamma.
Ropadas starka ja, blandade med många nej.
Hr Landtm, uppläste derefter det andra tillägg Rivon Hohenhausen yrkat,, så lydande : ”Mot denna författning stridande afhandling om upplåtelse af jord må icke af domaren till prot. i domboken inlagas eller betyg om dess uppvisande vid tinget meddelas;” hemställande Hr Landtm. 0111 R o. Ad. behagade antaga detta tillägg.
Om äfven detta förslag skulle bifallas, hemställer jag likväl örn det bör ske med borttagande af sista tillägget eller med bibehållande deraf, enär Hr von Hohenhausen sjelf medgaf dess uteslutande.
Jag tror icke att något tillägg borde äga rum hvarken i ena eller andra hänseendet; men det sista af de föreslagna, hvars borttagande med g i fvils, bör väl utgå.
Hr Frih. o. Landtm, yltrade,? att hvad Hr von Hohenhausens förra förslag atiginge, så vore det, sådant det för R. o. Ad. blifvit uppläst, af Ståndet redan bifallet; hvad åter det sednare förslaget anginge, så hade Hr Landtm, icke fattat hvad af detsamma borde uteslutas.
Den första delen har of R. o. Ad. blifvit Infallen, och således kan någon vidare fråga derom icke uppstå.
Hvad det sednare tillägget vidkommer, så går det ut på alt förekomma det folk icke må blifva narrade att tro det de vunnit bekräftelse på en olaglig afhandling, derigenom att afhandlitigen blifvit intagen uti häradsrättens prot ; och detta af inig åsyftade ändamål vinnes, örn domaren icke ägde rättighet att i prot. intaga andra än lagliga afhandlingar.
Hr Ribbing!:
Det är i afseende på den redan bifall - Den 6 Februari f. m. na första delen af Hr von Hohenhausens förslag jag anhåller alt få yttra några ord.
Om jag fattade Hr Frih. o.
Landtnäs propos. rikligt, så framställdes den till antagande af Hr von Hohenhausens förslag; men då Hr von Hohenhausen sjelf förut medgifvil alt sista tillägget af hans förslag finge utgå, så har jag ansett Hr Frih, o. Landtm:* propos. angå Hr von Hohenhausens förslag, så förändradt sorn
Hr von Hohenhausen sjelf medgifvit.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att lian, innan propos. framställdes, hade nämnt, att Hr von Hohenhausens förslag var för R. o. Ad. uppläst, och uppläsningen hade skett utan uteslutning; derpå framställdes propus., hvilken med ja besvarades.
1 Hr Landtmts tanke hade således förslaget, sådant det blef uppläst, af R. o. Ad. blifvit antaget utan förändring.
Den uteslutning som blifvit ifrågasatt, hade blott villkorligen blifvit medgifven af Hr von Hohenhausen, inen någon propos. derom kunde icke komma i fråga, då den första propostn blef med ja besvarad.
Nu vore således blott fråga om det andra tillägget, så lydande:
Mot denna författning stridande afhandling om upplåtelse af jord må icke af domaren till prot. i doinboken intagas eller betyg om dess uppvisande vid tinget meddelas; hemställande Hr Landtm, om R. o. Åd. behagade bifalla detta tillägg.
Ropadas ja.
Då efter min tanke, derigenom att R. o. Ad. bifallit dst af Hr von Hohenhausen gjorda tillägget, denna förordning skulle få en relroactiv verkan, hvilket uti all lagstiftning är högst vådligt, så anhåller jag att till prot. få min reservation mot beslutet antecknad.
Rib bing:
Äfven jag anhåller att få reservera mig, dels emedan förbudet alt i domstolens prot. till förvarande tå inlaget hvad man åslundar strider emot gällande lag och sundt förnuft, och dels emedan det hvarken är med gällande eller kan vara med lämpliga former förenligt, att domaren på förhand skall binda sig genom beslut, som först etter laga stämning och sedan parter å ömse sidor uppträdt, hvilka ömsesidigt lemnats tillfälle att bestämma, utveckla och bevisa sina påståenden, lämpligen bör kunna ifrågakomma.
Mot författningsförslaget i det hela torde det icke tillkomma mig alt anföra någon reservation, emedan jag icke öfvervarit föredragningen deraf mer än till dess sisla punkter. i4. ‘5 och 16 §§:ne.
Dessa trenne §§ bi föl lös. 17: d e §: n. Hr von Hohenhausen:
Vid denna § har jag ingen anmärka, att göra; mea jag får fästa R. o.
Ad:s uppmärksamhet på behofvet af en särskild §, som stadgar controiler Dén 6 Februari f. ra. 85 på fölfattningens efterlefnad, emedan i annat fall med tillämpningen .af denna författning kommer alt gå som med 1827 års förordning.
Jag föreslår derföre ali elter den i6:de matte tilläggas en särskild § al delta innehall: ”Öfverträdelse!' af de föreskrifter, som i denna förordning för hemmansklyfning och afsöndring af jord stadgade äro, iige alt beifra, genom instämning till häradsrätten, så val dertill förordnade åklagare å K.
M:s och Kronans vägnar, som sockennämnd, då den sig dertill å allmän sockenstämma beslutat. ” Då ingen anmärka, blifvit gjord emot 17 §:n, hemställde Hr Frih. o. Landtm. 0111 R. o. Ad. behagade bifalla denna §.
Sedan Hr Landtm, låtit uppläsa Hr von Hohenhausens
I öi slog lill ny § efter den I7:de, hemställde Hr Landtm, om R. o. Ad. behagade bifalla nämnda förslag.
Ropades nej. 18 : d e §: n. Utsktns förslag bifölls. Hr von Hohenhausen:
Mot förevar. § har jag ingenting att anmärka; men jag anser mig skyldig att till R. o. Ad:s proh anföra, att, sedan R. o. Ad. bilällit 16 §:n, min uppmärksamhet blifvit fästad på följande mening uti 1 mom. deraf, nemi.: ”och alt de från sådana hemman hittills skedda jord.ifsöndringar, hvilka icke strida emot förra författningar, icke derigenom rubbas.”
Då denna förordning likväl är af ekonomisk natur och således ytterst beror på K.
M:s nåd. godtfinnande, så torde måhända de proh, sorn under dessa öfverläggning.'!
!- blifvit förda, komma att lagas i betraktande vid fö 1 fattningens utgilvande.
Hr Gripenstedt, J o h. Aug.:
Sedan öfverläggningen nu blifvit slutad, och R. o. Ad. fattal sina beslut i denna, till sina följder så utomordentligt vigtiga fråga, anhåller jag alt reservationsvis få mina tankar derom i prot. förvarade.
Jag har under discussionen ej velat fiamstalla dem, dels af billigt misstroende till min förmåga att bedomina deras oinskränkta tillämplighet under närvar, förhållanden, och dels af misströstan att dermed vinna något ändamål, meri derföre bjuder mig också känslan att nu åtminstone yttra mina tänkesätt.
Dessa lagstadganden, som så hardt och kallt skola skilja emellan Statens rätt och individens, har man egentligen ansett nödiga af följande 3:ne skäl.
Del första var alt Statens inkomster borde försäkras.
Jag tror detta endast vara ett sken-skäl, ty om ett helt hemman kan bära sina utgifter till Staten, så måste äfven delarna deraf lika väl kunna bära motsvarande andelar af samma utgifter, då ägarens per - 85 Den 6 Februari f. m. sonliga förmåga icke lages i betraktande.
Skulle deremot någon ågare al en sådan iinga hemmansdel ej kunna erlugga ulskylderna, så kommer den executiva makten snart att lemna den i en annans hand, som gör det, och Staten får i alla händelser sitt.
Mun har vidare sagt, att dessa bestämmelser äro nödvändiga för att derigenom förekomma en allmännare fattigdom.
Min tanke är likväl, att man här gör ett stort misstag och att sjelfva roten till armodet ej hör sökas i de fattiges låga kojor, utan i de stolta domäner, som tillhöra den rika magnaten, hvars nyck eller egennytta med ett maktspråk kan göra hundrade hemmans befolkning husvill.
Att så är torde äfven på rationel väg vara bevislig!, då man tänker sig att hela landets egendom har ett visst värde, och att hopandet af en stor del deraf på några få händer således måste medföra en motsvarande minskning för de öfriga När sålunda en, kanske i främmande länder, förslöser inkomsten af furstliga egendomar, så måste det molvägas derigenom att hundrade andra bringas till fattigdom, och kanske till tiggarstafven.
Att delta icke endast är en tom abstraction, utan har sin motsvarande och bedröfliga verklighet i veilden, visar oss en enda blick på England och Irland, hvilkas fattigväsende i våra dagar snart sagdt blifvit ett ordspråk.
Men vid dessa frågor tiger lagen ; ty, mine herrar! det är den rike, som lagstiftar, och icke den fattige.
Man har slutligen anfört att dessa stadgar måste finnas för alt hindra folkökningens öfverdrift.
Och på den grund förvägrar man den fattiga ett eget hem på sina föräldrars jord, men tillåter honom väl att i tungt beroende bygga och ho på den rikes gods — tills dennes välbehag drifver honom derifrån.
Jag kan icke inse hvarföre man antager att han liar skall få färre barn än i sitt eget hus, och kan således ej heller finna, att det föregifna ändamålet på detta sii t L kan vinnas.
Men om verkligen så skulle vaia, så torde det också endast blifva på moralitetens och sedlighetens bekostnad.
Dessa äro de skäl man framställt, och jag har nu i korthet sagt hvarföre de icke för min blick synas fullt gi11— liga; men väl tycker jag mig skönja ett annat syftemål, som man med omtänksam tystnad förbigått, och delta är: att få ett lättare och säkrare välde öfver den fattiges arbetskraft.
Denna är hans enda capital och det är väl också det bästa af alla, ty jag åtminstone skattar ingenting högre än att vara duglig, och att bevisa sin duglighet genom ett godt arbete.
Men om den fattige fritt finge använda denna arbetskraft tili sitt eget oberoende, hvem skulle då arbeta åt den rika?
Detta har man insett, och när man numera icke direct, som fordom, kan förfoga härom, så har man på indirect väg, genom en lag som inskränker hans ägande- och förvärfvande-rätt, sökt alt vinna Den 6 Februari f. m. 87 samma ändamål.
Jag nämnde att man förr direct gjort det, och för dem, som icke närmare känna förhållandet, vill jag uppgöra en liten lableaii huru härmed tillgått.
Under Carl XI:s tid ingick R. o.
Ad., den tidens herrar, med en anhållan till Konungen, att antalet af böndernes drängar skulle bestämmas för hvarje hemman, på det att de öfrige för bättre pris mätte blifva tvungne att gå i R. o. Ad:s tjenst.
Detta öfverensstämde med lidens begrepp och bilölls.
Man fann experimentet godt, och på samma sätt utsträcktes stadgandet år 1725 äfven till pigorna.
Sedermera blef det 1739 tillåtet för bönderna att hemma hos sig hafva 2tne fullvuxna barn, och 1747 medgafs att behålla dem alla, men först 1789 eller mer än ett sekel efter den första förordningens utfärdande erkändes deras ratt att sjelfva bestämma antalet af sitt husfolk.
Nu har den samhällsclass, sorn då genom dessa författningar trycktes och tvangs i de rikas tjenst, vuxit upp tilt nog makt för att göra sin naturliga rätt gällande; men derföre söker man också att vinna en ersättning, genom myndighetens utöfvande öfver den fattigare del, sorn ännu icke funnit nog mäktiga målsmän för att kunna försvara och skydda dess rättigheter.
Ett århundrade åtgick för att göra de förras rätt gällande, och måhända skall det dröja lika så länge innan de ifrågavarandes blir erkänd, men om också ingen af oss alla lefver för att se den dagen, så är dock min innerliga öfvertygelse att den skall komma, och det är på grund af dessa åsigter, som jag vill hafva reserverat mig mot alla de beslut, sorn R. o. Ad. i fråga härom fattat.
Anckarsvärd, Carl Henr., förenade sig med Hr Gripenstedt.
Det är emot det beslut R. o. Ad. vid sista pleni slut genom votering fattade, i frågan om Lag- och Ekon.Utsk:ns betänk., ang:de ändring i 1827 års förordning, som jag anhåller att få i prot. nedlägga min reservation.
Skälen äro, sorn jag tror, tillräckligt framställda i mitt särskildta yttrande; riten jag vill nu lägga dertill den olyckliga aning jag har, att om Konungens större vishet icke emellan kom mer, på hvilken jag ännu fäster mitt hopp, så skall beslutet gifva en fortsättning af det olyckliga tillstånd, som fyllt våra fattighus och våra fängelser.
Jag ber också, att i anledn. af den siste talarens framställda skäl för hans reservation få yttra den mening, att om han reserverat sig derföre alt den fattiges lätt genom besluten skulle vara för mycket inskränkt eller’ hans arbetskraft skulle vara för mycket nedtryckt, så tager jag mig friheten att deremot framställa min tanke, hvilken är den, alt besluten just fela deruti, att de för litel försäkra den fattiga sin bergning.
Den fattiges bergning vinnes icke genom backstugusittning, vinnes icke genom obesuttenhet i jord.
Vårt 88 Den 6 Februari f. m. talla klimat medger det icke, och beklagligtvis äga vi icke binäringar tillräckliga för att försäkra dea fattiga om sin bergning.
Det har också varit just för den fattiges räkning, på det han ej må inlockas i ett tillstånd, som förer honom till uselhet och brott; det har varit afsiglen att han ej må inlockas till delta, som varit det egentliga motivet för mig, hvarföre j»g begärt inskränkning i de författningar, som narra honom in i ett sådant tillstånd.
Hr Prytz, Lars Adolph, förenade sig i den af Hr Gripenstedt afgifna reservation.
Hr Palmcrantz uppläste följande:
Då R. o. Ad. nu slutat pröfningen af detta vigtiga ämne, samt vid i cap. 2 §:n ang:de hufvudgrunderna för hemmansklyfning fattat beslut, som uro skiljaktiga
Irån de åsig— ter jag tagit mig friheten yttra, och då jag, som under discussionen härom icke blifvit vederlagd , följaktligen anser mig icke allenast berättigad utan ock förpligtad att samma åsigter vidhålla; så får jag emot nämnda beslut, så vidt det rörer omförmälda liufvudgrunder, mig härmed vördsamt reservera.
Jag hade trott och tror ännu, att i ett land, der näringsutvägarna äro få och bland dem jordbruket den vigtigaste och den som sysselsätter den största befolkningen, försigtigheten bjuder att man ingalunda genom restrietiva författningar minskar möjligheten för en stor del af denna befolkning att förvärfva sig, fastän obetydligt, dock eget jordbruk och sålunda skaffa sig eget tak öfver hufvudel, derest icke på samma gång sorn sadant sker pa ett hail nya utsikter till bergning öppnas på ett annat.
Dessutom liar jag föreställt mig, att vid stiftande af all lag, som afser en för samhället nödvändig inskränkning i ulöfningen af de hvarje individ medfödda, naturliga rättigheterna, det måste vara med samhallets egen fördel mest öfverensstämmande att göra denna inskränkning, icke så stor, ulan så liten sorn möjligt, samt all derjemte de i gällande lagar befintliga band på dessa rättigheter aldrig böra ökas och skärpas i andra tall, än då det är fullkomligen constateradt, alt samhällets väl sådant oundgängligen klöfver.
Mången, som deltagit i R. o. Adis ofva nanina 1 k t 1 bedut, har tvifvelsutan gjort sig den föreställning, att det på det hela kunde vara likgiltigt 0111, vid bestämmande af det minimum, hvarunder eli hemman icke finge klyfvas, man till norm för besuttenhet antager den jordrymd, som kan underhålla 3, eller den, sorn kan underhålla (\ arbetsföra personer, enär stadgandet härom i allt fall möjligen kunde träffa samma öde, som 1H27 års författning i ämnet, att nemi. icke efter orden tillämpas och efterlefvas.
Men utom det att lagen i frågan om hemmansklyfning nu blifvit proc. strängare, torde Den 6 Februari f, m. torde lutt inses ott förhållandena jemväl i öfrigt äro belydligt olika.
Orsaken dertill att 1827 års föVordn. i allmänhet icke blifvit efterlefd, kan Sökas hufvudsakligen deruti, att den sjelf saknat nödiga föreskrifter om controller för dess efterlefnad; då deremot i det nu antagna förslaget till förnyad författning icke allenast sådana controller finnas gifna, utan ock utöfningen deraf blifvit i första rummet uppdragen åt communerna sjelfva genom deras delegerade; hvadan jag för min del åtminstone anser sannolikare att författningens tillämpning kommer att ske med all stränghet, än motsatsen.
För öfrigt åberopar jag hvad jag förut i ämnet anfört.
Jag önskar komma i åtnjutande af minoritetens tröst, och till den ändan anhåller jag att få instämma i Frih.
Boyes reservation.
Hr Frih. o. Landtm, lilikännagaf, att plenum kornme alt fortsättas på eftermiddagen kl. 6.
Ånyo föredrogs StatsUtsk:s den 23 sisth Januari på bordet lagda utlåt.
N:o 4.1 i, i anledn. af Hr von Hartmansdorffs motion om anslag till utskrifning af registratur, hvilka ifrån Stats-expedilionerna hort till Riksarchivet aflemnas.
StatsUtsk. har icke beslridt del förhållande eller rättare sagdt den brist, om hvars tillvaro jag nämnt i min motion, och hvilken jag velat afhjelpa genom mitt framställda förslag.
Utsk. liar till och med på dessa uppgifter grundat en tillstyrkan, som in nebär ett erkännande af förhållandet.
Det är således icke något annat som brister, än att Konungen icke gjort propos. i ett ämne, som rörer Statens tjenst.
Om än denna sista brist skulle förelinnas, så inser dock R. o. Ad., alt saknaden i Riksarchivet af de handlingar, jag omförmält, icke bör längre fortfara.
St. icke skulle vilja under innevar. riksdag, då tillgång å medel finnes, medgifva det anslag jag begärt eller den del deraf som kan anses lämplig; så är det fruktansvärd!, att vid en kommande riksdag, då tillgångarna icke torde blifva så tillräckliga som nu, anslaget icke beviljas.
Ju längre man dermed dröjer, ju svårare blir det att ersätta bristen, enär åtskilliga handlingar, som nu finnas, kunna under tiden förkomma och blifva svåra om icke omöjliga alt ersätta.
Jag anhåller derföre att R. o. Ad. desto hellre måtte bevilja denna återremiss, som den und. skrifvelse, hvilken StatsUtsk. föreslagit, icke kan leda till något gagn för den förflutna tiden, derest icke medel beviljas för att ersätta de bristande handlingarna.
Jemte det jag förenar mig med den sista värda talaren i anhållan om återremiss, ber jag 20 H. 12 9° Den 6 Februari f. m. det H.
Utsk. taga i närmare öfvervägande faran alt lemna Riksarchivet i den belägenhet, hvaruti det befinnes.
Riksarchivet har att förvara åtskilliga skatter, icke blott historiska, utan äfven ekonomiska, och måhända större än man vid första anblicken anar.
Det anslag motionären begärt är i förhållande lill ämnets vigt i min tanke så obetydligt, alt jag skulle tro att Ulsk:s nit för det allmänna skall vid närmare eftersinnande icke draga i betänkande att bifalla motionen.
Jag kan icke se att Statens behof, om det är verkligt, och verkligt måste det vara efter Utsk. har i betänk, så till sågandes erkänt dess verklighet, — jag kan ej finna, säger jag, att Staten bör förlora eller gå miste om ändamålet, derföre att bland de mångfalldiga anslag, som Regertn begärt, Regerm icke fästat sig apart vid detta.
Det har vid föregtde riksdagar understundom blifvit satt i fråga, huruvida, sedan ett beslut blifvit taget i ett ämne på framställning af en enskild motionär, samma fråga sedermera kunde komma under R.
Stts pröfning i anledn. af Konungens derom framställda proposition.
Derom hafva olika meningar varit yttrade.
Jag skulle likväl tro att det vore angeläget att förekomma alla sådana frågor, och att derföre man borde förut vara betänkt på huruvida, i händelse en propos. från Konungen ankomme, ärendet kunde komma under förnyad pröfning, sedan R.
St. i samma ämne förut fattat ett beslut.
Om skälet för afslaget vore endast det att Konungen icke framställt en propos., så kunde man väl förklara, att i sådant fall frågan borde ånyo upptagas; men jag hemställer om det icke är bäst att hafva formfrågan på förhand afgjord, så att man är säker på att frågan kan upptagas ånyo.
Jag skulle tro att om behofvet är ådagalagdt, så kan saknaden af propos. i detta likasom i många andra fall icke hindra R.
St. att bevilja ett anslag.
För mig är det ganska förklarligt att denna motion kommit från enskild man, emedan den rörer icke allenast den allmänna ordningen, utan äfven enskild välfärd.
Huru många handlingar angar den icke, hvarpå hvilar ganska mångas välfärd.
Jag vill derföre hoppas att R. o. Ad. icke vägrar återremiss af denna motion, som har så mycken grund för sig, och som jag hoppas måtte från Utsk. återkomma i helt annat skick, än det hvaruti den nu inkommit.
Jag försäkrar att jag ganska ogerna tillstyrker återremiss vid en riksdag, sorn redan varat så länge; men ämnets vigt gör att man icke gerna kan underlåta att önska, det frågan må få mera framgång än den vunnit första gången den varit under Utsk:s behandling.
N:o 4'3 återremitterades. Den 6 Februari f. m. 9‘ Vidare föredrogs StalsUtsk:s den 23 sistl.
Januari på bordet Ingda mern.
JNT:o 4'4> * anledn. af K.
IVIrs nåd. skrifvelse, ang:de rotehållarne vid Uplands reg:te beviljad befrielse från utgörandet af s. k. klädpenningar enligt knektecontract.
Emot bifall till detta betänk. får jag anmäla min reservation.
Det bade varit nödigt att Ständerne förordnat, alt dessa medel icke i Statens räkenskaper vidare må upptagas, hvarom Utsk. icke gjort hemställan.
Med anledn. af den siste värde talarens yttrande torde jag endast få nämna, att K.
M:s skrifvelse innehåller, att meningen icke är att den skall föranleda till någon åtgärd, utan endast lända till underrättelse om hvad K.
M. funnit för godt att i denna sak besluta.
Den utgör blott en anmälan om förhållandet, och detta är orsaken hvarföre icke någon åtgärd blifvit föreslagen.
Uppå derefter framställd propos. blef Utsk:s mern. af R. o. Ad. gilladt.
Vid förnyad föredragning af StatsUtsk:s den 23 sistl.
Januari på bordet lagda mern.
N:o 4'5, i anledn. af RiksSt:ns beslut ronde tryckningen af de i representationsfrågan vid denna riksdag afgifna yttranden och mern., blef nämnda mern.
N:o 4'5 af R. o. Ad. bifallet.
Besvärs- och Ekon.Utskins den 23 sistl.
N:o 5, rör.de allmänna stadganden och anslag till folkundervisningens befrämjande, blef detsamma ånyo lagdt på bordet af Gr.
Taube, Gustaf Joli., Hr Ribbing, Arvid, Hr Gripenstedt, Joli. Au g., m. fl. ledamöter.
Ånyo föredrogs oell bifölls Stats- och BancoUtsktns den 23 sistl.
N:o t3o, i anledn. af motioner, ang:de arfvodet för R.
St:s fullmäktige i Banken och Riksg.cont.
Föredrogs ånyo Stats- och BancoUtskms den 23 sistl.
Januari på bordet lagda meni.
N:o 131, med voterts-propos., i anledn. af RiksStms skiljaktiga beslut öfver Utskrns utlåt.
N:o 68, ang:de pension för aflidne Bancofullmäktigen Anders Danielssons enka och barn.
Hvarifrån Utsk:n taga att denna väckta fråga om pension för Andeis Danielssons enka skall vara af beskaffenhet att icke kunna förfalla, då Den 6 Februari f. m. a Stånd stannat emot 2, liar jag svårt alt begripa.
Grundlagen har icke sagt någonstädes att frågor om pensioner skola vara föremål för statsregleringen, utom då de äro bifallna.
I annat fall mäste de förfalla.
Jag tillstyrker afslag å delta betänk, och protesterar emot all votering i förstärkt StatsUlsk. härom.
Lika obegrip ligt som det förefaller Frih.
Cederström, att frågan 0111 ett anslag skall uppföras på indragn.staten eller icke, tillhör statsregleringen, lika lättfattligt är det för mig, att en sådan fråga ovillkorligen mäste inverka på riksstaten, och att den blir större eller mindre i följd deraf att det bifalles eller icke.
Således lärer det vara fullkomligen klart, att Ulsk:n förfarit riktigt och i full öfverensstämmelse med Reg.F:n, då de föreslagit volerts-propos. i denna fråga.