Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sjelfva ämnet är helt och hållet bisak: ett ruineradt pariserhushålls nödtvungna vistelse i en landtlig af krok.
Huysmans ’ senaste berättelse » Un dilemme » rekommenderar jag till allvarlig genomläsning för samtliga Sveriges kvinliga indignationsskribenter: de skola näunligen deri återfinna sitt eget älskade tema, men behandlad t af en man, som förstår att konstnärligt tumla sitt salta hat mot den mcnskliga stupiditeten.
Såsom den stora och strålande hufvudstjernan j denna stjerqbild framstår &gt;A Bebours *.
Det är icke någon roman i vanlig bemärkelse; det är närmast ett psyko-fysiologisk t experiment.
Det är icke ett individnelt lif, hvars förlopp och konflikter författaren vill förtälja oss; hvad vi fl, är en serie skildringar af sinnes *, k än slo- och tanke-abnormiteter.
Hjelten, des Esseinte9, ftr dek adansens sjelfva inkarnation, det köttvordna fin-de-siöcle.
Led vid den verkliga verlden, atom sig och inom sig, led vid naturens monotona skftdespel af skogar och berg, baf och slätter, led vid penning- oob militärtidehvarfvets banala men nisko ty per, led vid idyllen som vid svineriet, drager ban sig andan i absolut ensamhet till en modern eremitb&amp;la nftgonstädes i Paris ’ omnejd för att skapa sig ett artificielt lif.
Han omger sig med växter, som imitera kött och djarlemmar och menskliga organ, spelar musikstycken genom att l&amp;ta en hel suite likörer successive påverka sina smakorgan, o. s. v. För des Easeintes är ett full ' ändadt alster af gjutkonst skönare än hvilken som helst kvinna; och han kan resa verlden rundt, sitt ar de i sin egen matsal, hvil-keo är inrättad som en fartygshytt.
Hans inre menniska är rikare än naturen, denna senare allt för grof och allt för litet nyanserad till att kunna tillfredsställa henne; hans sinnen äro allt för subtiliserade, hans fantasi allt för raffinerad, för att verkligheten i sin råform skalle kanna vara dem nog.
Hans egen förfinade och kräsna organism har lösgjort sig frän sambandet med hela den jordfasta, tröga utvecklingen.
Hans sinnen äro differentierade efter framtidsmått, de annars lönliga kanaler, hvilka förmedla intryck emellan dem inbördes och med hjernan, äro bos bonom blottade, sjelfva den gemensamma utstrfilningspunkten, i hvilken t. ex. en smakförnimmelse kan löpa öfver till en hörsel-förnimmelse och ett luktintryck omsättas till en syn, ligger bar.
Boken är ett utslag i diktning af en fysiologisk mystik.
Huysmans är den störste pessimisten bland Frankrikes moderna diktare.
Hans pessimism är icke larmoyant och patetiskt salvelsefull, såsom ofta hos Bourget: den är tvär, full af äckel, hat och förakt.
Huysmans är pessimist som en man, Bourget som en kvinna; den ene för stolt undan med handen den verld, Öfver hvilken den andre gråter.
Huysmans är vidare en konstens besatte; han blir spasmodisk och en maniaque i konststräfvandets mållösa yrsel.
Han ser intrycket af — såsom Hennequin träffande har sagt — att hela organismen och alla förmögenheterna hos bonom uppgått i ögat, ett öga med hundra facetter, hvilket ser flere förger än hos andra dödliga samt dessa förger långt Jpejr * intensivt.
JJaq är slatligen en robust flamländare, hvilkensbrutala kraft gör honom till den ärligaste, den obestickligaste bland pariserförfattarne.
Utan popularitet, h&amp;nad och förbigången, har han b&amp;llit sig upprätt ooh härdat sig i det goda trotset; utan kompromisser skrifver han än i dag så som hans konstnirssam-vete bjuder honom, i romanen och konstkritiken (» Vari möderne », » Certains »).
Derför är han den ende, som har framtid.
Hans sista bok, » Certains », är den stoltaste bok, som den franska literaturen på många år frambragt, — geniala utkast i konstkritik öfver målare som aldrig exponera eller hvilkas namn man aldrig hört.
Paul Bourget hade varit den, som jag allramest upphöjt; han blef ock den som föll djupast, Hans betydelse fbrblifver oförminskad.
Han har i » Oruellc énigme » gjort ett af dessa grepp ned i qvinnonaturens physis, genom hvilket han står som vägvisare för en framtidsliteratur.
Han har i » Un crime (Tamour * åskådliggjort och förklarat den manliga typen från fin-de-siécle på ett oöfverträffligt sätt, — Armand de Querne, mannen som mist ända intill sista återstoden af omedveten känslofond och som derför ej kan lefva, ej kan älska, Han har, genom den samman * smältning af vetenskap och konst, hvilken han verkstält i mera ideal gestalt än någon annan, företecknat den fysiologiska grenen af den vitterhet, som komma skall.
Men hans vingar voro alltför konventionelt stäckta till att kunna bära honom på den Bolfiykt, som han tycktes utlofva; och han har afpuppat sig såsom bourgeoisiens och damernas välbehaglige Parnassrepresentant.
Han hade djupt uppfattat och distiokt formulerat mensklighetens kris för ögonblicket såsom kamp mellan rationalism och mystik, mellan vetande och otillfredsstäld längtan; men då han icke kunde finna den brygga, som leder öfver ifrån den naturvetenskapliga materialismen till den på darwinismen hvilande vetenskapliga mystiken
— hvilken ju intet annat vill häfda, än att gränserna för vårt vetande kunna framflyttas i samma mån som den menskliga organismen differentieras och att det område, som i dag blott kan omfattas med aningen, med tron, med intuitionen, och som derför ter sig som natt, i morgon skall varda inhägnadt af vetenskapen —, vände han tillbaka, skrämd af denna naturens bankruttförklaring gent emot den moderna, i sinnen, intelligens och känslor högt utvecklade menniskans behof och fordriogar.
I » Le disdple * vardt han predikant emot den vetenskap, hvars nästa goda stadiam han glömde fbr dess ögonblickliga farliga konsekvenser, samt kastade sig i armarna på det katolska presterskapet (såsom för öfrigt redan i slutkapitlet af » Mensotiges ») och på den sterilaste ochreaktionäraste af alla samfundsmakter: bourgeoisie^ der det gält att — såsom Nietzeche vid en liknande kris gjort — spränga sig igenom berget fram till en ny moral och dermed till en ny lifskrafi.
Och i «in sista i dagarne utkomna rom an, som till yttermera visso bär den obehagligt sentimentala titeln » Un coeur de ' femme », har han helt och hället gifvit efler för den dåliga disposition, hvilken för öfrigt alltid slumrat inom honom, och krupit in i Evas kjortelfållar, — inom parentes sagdt en efter erfarenhetens, enkannerligen den skandinaviska, vittnesbörd synnerligen tryggad vistelseort.
Det fins intet som helst att säga om denna bok annat än att Bourget med den verkstält en uppgift, som annars varit herr Edouard Kod förbehållen: att parodiera sig sjelf.
Sådana voro mästarne och det literära arfvet; återstår att lära känna arftagarne och deras förvaltning af det undfångna godset.
Det hela är så godt som intet annat än ett kuriositets-museum af karrikatyrer och kopior.
Utrymmet tvingar mig att inskränka mig till ett par af de mest typiska exemplaren.
Först och främst Edouard Rod.
Han är uttömmande karaktäriserad såsom en förträad och urvattnad Bourget.
Alla dennes författareegenskaper återfinnas hos honom, men hvad som hos mästaren var egenart och förtjenst, har hos discipeln förvandlats till slentrian och lyte.
Bourgets stil är såsom ett kostbart, sli-padt glas och påminner i de målande partierna om bleka, diskreta akvareller; Bourget förenar som stilist den vetenskapliga analytikerns träffsäkerhet med den kräsna artistens ömtålighet.
Hos Kod bar den ena halfvan paralyserats, medan den andra urartat i pedanteri; den förnäma bleka färgen har blifvit ett tonlöst grått i grått, medan den distinkta enkelheten blifvit alltför rätvinklig.
Bourget är en verklig kvinnokännare, hvilket ofta försonar oss med hans barnsliga parveny-beundran för det mondaina och hans knähunds9vaghet gent emot skapelsens herskarinnor.
Kod åter känner alls icke kvinnorna utom genom böckerna, i synnerhet Bourgets; och då hans kunskap om männen synes inskränkt tillbana eget ioke särdeles intressanta jag och han på samma gång är en ädel optimist, timrar han sig sådana på egen hand samman af alla lifvets dygder, för att sedan i tårvätt extas kyssa dessa ideals fötter.
Bourget har mött k vinliga sfinxer i det verkliga lifvet, hvilka det intresserat honom att tillbedda eller uppdissekera; Kod har utgått från lusten att ega en sådan sfinx och har inpassat den i första bästa snärta.
Han är som en långhårig tysk professor, hvilken spelar don Juan blasé, Bourget är en fia förståare och en — visserligen för » dilettant » - aktigt — entusiastisk beundrare af England, dess natur och folk; Rod vandrar samvetsgrannt i sin herres fotspår och tecknar äfven han den engelska missen, men som en naiv pedant, hvilken låtit sig dupera af det innehållslösaste af alla misshufvud (se » Scènes de la vie cosmopolite », första novellen).
Rod har med sina arbeten vunnit ganska stor uppmärksamhet i vidsträckta kretsar; den står emellertid icke i något som helst förhållande till den betydelse han sjelf tillmäter sig.
Han har försett sin roman &gt;Trois coeurs » med ett företal, hvari han uppsäger Zola tro och lydnad samt efter en smekning äfven slår Bourget på flngrarne för att kunna proklamera den allra nyaste nya skolan och sig sjelf såsom dess hufvud.
Denna nya skola vore danad under inverkan af Wagners musik, Schopenhauers filosofi, engelsk poesi och den ryska romanen, — vore en aristokratisk, symbolistisk, spiritualistisk m. m. skola, — vore dock när allt kom till allt, iogen sluten skola, utan blott en samling fristående indi * vidualiteter.
Rod föreslår att döpa den nya riktningen &gt; io tui ti * vism ».
» En intuitivist » är en person, som blickar in i sig pjelf, och det torde vara denna inre iakttagelse, som bör aflösa den yttre iakttagelsen hos naturalisterna. » För att realisera iotuiti-vismen vore vissa radikala ändringar i literfir teknik nödvändiga, såsom att stryka de deskriptiva partierna, » les récits rétrospectifs *, de alltför konkreta och de alltför tydliga personerna; herr Rod vill helst återsända till symbolen, vet dock ej, om ioke måhända romanen är ett alltför groft instrument dervidlag.
Detta låter mera djupsinnigt än det i sjelfva verket är.
Det är icke heller så öfverväldigande nyt ' t.
Det afredda literära idealet var realiseradt före Zola af les Goncourt, t. ex. i » Madame Gervaisais », och efter Zola af Bourget.
Emellertid kunde det med fog tarfva formulering på nytt igen, och så långt kan man villigt följa herr Rod på hans förmenta upptäcktsfärd.
Men man betackar sig, då b ?m skolmfisterligt vijl undervisa os?
mçd sioegen roman såsom åskådningsmaterial: han röjer sig nämligen såsom komplett vittert impotent.
Richard Noral, hjelcen i » Trois coeurs », plägar — såsom en äkta intuitivist egnar och anstår — under fristunderna ligga i horisontal ställning, försjunken i meditationer öfver sig sjelf.
Vid åsynen af sin lilla flicka, som leker med sakerna i hans papperskorg, gör han följande betraktelse: » o, hur armt är icke vårt tidehvarf, hur medelmåttigt, blodfattigt och blekt!
Ett tidehvarf af individuel vanmakt, af meningslös hatfullhet, ett tidehvarf af jern, ett tidehvarf utan lycka, ett tidehvarf utan kärlek 1 Ett tidehvarf för politici, för mekanici och fbr militärer!
— O, da olyckliga » moderna ande », o. s. v. i samma stil.
Richard Noral är af naturen en stillsam hedersman, men de stora diktarne ha förderfvat honom.
De ha lärt honom att försjunka i sterila drömmerier, h vil k a göra honom likgiltig gent emot hustru och barn.
Medan den förra på godt borgerligt manér sitter med sitt handarbete eller sia bok bakom hans rygg, iutet ondt anande i sitt hjertas oskuld, skrifver han, den svarta själen, en prosadikt, hvari han klagar öfver att han icke känner annat än » 1 ’ affection », denna » ombre amical de l ’ amour », medan han längtar efter sjelfva denna i nutidens anständiga samhälle förbjudna frukt, den stora lidelsen.
Omsider ffcr han verkligen sin hemliga, romantiska, oäktenskapliga kärlekshistoria.
Hon bär det passande namnet Rose-Mary, är af obestämbar ålder, obe-atämbar nationalitet, obenämbar härkomst, extravagant klädd, med en kosmopolitisk umgängeskrets, dåligt intressant; och ehuru författaren gör allt för att f&amp; henne så mystisk som möjligt, ser man kokettens och en den allrahyperbeskedligaste kälkborgardams drag omisskänligt sticka fram bakom skildriogen.
Noral har älskat henne, sedan hon sjelf genom att bortresa aflägsnat sin person; när hon nu plötsligt återvänder, frågar han sig sjelf: » älskar jag henne? » samt svarar: » vet icke ».
Han är i grunden ett alldeles oerotiskt temperament, som länge åtnöjt sig med sex dämo * niska qvionobilder på sina väggar såsom retmedel och som nu
— i deras liknelse — vill ha » sa fantaisie et sa perversité ».
Han går i en förtrolig tête-à-tête med sig sjelf ed på, att han utan skrupler skall bli en riktigt grundligt svart djefvul.
Deras företa intima intimitet blir ett fullständigt fiasko, och han undrar Öfver, om det hela egentligen är värdt den olägenhet, som det kostar honom.
Rose-Mary liknar icke alls den ' drottning Tahia eller den Kleopatra, hvilka hänga på hans vägg, men han vill Dt » en gång för » Ila b * eq jpätress oçh en upplefvelse jpe&lt;} enverldsdam.
Så komma sam ve tsk valen, och han hamnar naturligt ' vis i den obligata Bourget ' ska s&gt;religion de la souffrance humaine » gent emot såväl sin hustru som sin älskarinna, hvilka båda äro hans oifer, men som begge ega, hvad han saknar: » la puissance d ’ aimer ».
Han kan icke fatta ett afgörande beslut — här inflickas ett kapitel ur Ribots » Les maladies de la volonté » — i valet mellan hustrun och älskarinnan.
I denna brydsamma dilemma ger honom en vän den originella suggeationen att rädda sig ur sina kärleksförbindelsers Scylla och Charybdis genom att
— skaffa sig en tredje kvinna.
Vännen inför honom hos madame d ’ Hays, som är elegantare än hans hustru och förnämare in Rose-Mary, och han utropar genast: » Det är hon! » RoseMary är ädel och reser sin väg för att dränka sig i atlantiska oceanen; men hon är icke väl borta, förrän den efterlängtade » amour » till m: me d ’ Hays hänger som en vissen knopp.
Hans barn dör — och hon synes honom med ens som en främling.
I stället inträffar det lika oväntade som lyckliga fenomenet, att han och hans hustru gripas af den mest absoluta förståelse för hvarandra.
Och så en dag, när den räddade äkta mannen åter ligger i hori * sontal ställning under mångahanda intuitivistiska meditationer, fäller han följande förträffliga ord: » lidelse, fantasi, extas: bedrägliga ord, ord tomma på mening, hvilka min ansträngning skapat för att gifva dem en sådan.
För lidelsen är vårt blod för svagt; för fantasien ha våra drömmar inga vingar mer; för extasen är vårt förstånd allt för klartblickande.
Och utan lidelse, utan fanta9i, utan extas, kan man ändock älska.
O, skalderna äro stora förbrytare!
De blända oss med ord! » Det äkta paret skyndar att förse * ig med en annan liten flicka, och herr Rod kan såsom sannskyldig symbolist icke underlåta att påpeka, hurusom detta barn, bräckligt och trist som en höstblomma, är en bild af de underbarligen räddade makarnes bovgerligt stilla lif-Man kan emellertid icke till fullo uppskatta detta mäster verk i konstruktionspsykologi, om man icke uppmärksammat den komposition, genom hvilken författaren godhetsfullt understrukit de särskilda faserna i hjeltens själsevolution.
Dem som önska lära känna herr Rods arbeten, men som sakna tid att genoml&amp;sa dem, kan jag gifva den upplysningen, att de kunna fä sin önskan uppfyld på ett ganska enkelt sätt: nämligen genom att läsa ka-pitelöfverskrifterna samt derefter fylla tomrummen sjelfva med intuitiviska betraktelser.
Har man tagit kännedom om kapitel-öfverskrifterna i t. ex. » Trois coeurs », känner man med samma hela historien i dess konflikt och förlopp: I kap.: Richard Noral; II kap.: Hélène (hustron) och Richard; III kap.: Rose-Mary; IV kap.: Hélène och Rose-Mary; V kap.: M: tne d ’ Haya; VI kap.: M: me d ’ Hays och Rose-Mary; VII kap.: Hélène och M: me d ’ Hays; VIII kap.: Hélène och Richard.
Pä samma sätt i ro * manen » Le sens de la vie ».
Herr Rod vill här skildra en själsutveckling, genom hvilken en man ledes öfver från en nntida ungkarls lifsnppfattning genom stadierna af äktenBkap, faderskap och allmän menniskokärlek till kristendom; och till den ändan indelar han boken i fyra delar med öfverskrifterna: Mariage, Père, Altruisme, Religion, under hvilka han serverar intuitiviska meditationer öfver t. ex. altruismen, så ytliga, så fraseologiska, att en tysk socialdemokratisk dussinskribent skulle skämmas för att bringa dem till torgs.
Detta är matematik inom literaturen och en kammarlärds vanmäktiga försök att med diktarens intuition ransaka menniskornas hjertan och njurar.
Hur har det varit möjligt, att denna alltigenom så ofranska författare kunnat helsas såsom en vitterhetens Messias?
Hvarför har den galliska anden, som eljest kinesiskt afspärrar sig från främmande kulturpåverkningar, sympatiskt och respektfullt emot-tagit denna Génève-professor, så torr, så trång, så doktrinär och steril, naiv utan friskhet, sentimental utan innerlighet, tung i sin stil som i sin tanke, med later som en svensk läsareprest?
Är det ett raffineradt fin-de-siécle-samhälles yttersta raffinemang att midt i sin upplösning åhöra en hedersman, hvilken i öfvermåttet af pessimism och lifsimpotens lyser detsamma i bann och predikar reaktion utefter hela linien?
För hundra år sedan skänkte Génève den döende T ancien-régime * verlden i Paris en gisslare af dess synder och en förkunnare af naturen, hvilken det kräsma-gade och apatiska samhället gouterade såsom en landtlig måltid till omvexling för en alltför kunglig taffel; men Rousseau var ett geni, medan herr Rod är — en professor.
Den ena var framtiden, den andra är purt återfall.
Betecknar måhända Rods succés i Frankrike, att den galliska anden vittert uttömt sina resurser samt accepterar sin egen ofruktsamhet såsom ett faktum?
— nog om Rod.
Sannolikt har han framtid för sig äfven hemma i Sverge.
Hans ädelt kristliga sinnelag, hans oomtvistliga anständighet, hans borgerliga spakhet, hans intellektuella medelmåttighet, hans sötaktiga svada, hans allvarsmanslater samt hans fasoner af prest och lärd, — allt gör honom skapad till att intaga en hedrad plats vid sidan af Xavier de Montépin och Georges Ohnet och andra franska författare, högt värderade i Sverige.Alltså öfvergå vi till /.
H. Rosny, författare till » Le Ther-mite, roman de moeurs littéraires ».
Hjelten, skriftställaren Noël Servaise, är af dålig härstamning, med ett olyckligt yttre och svåra invärtes skavanker.
Tidpunkten för hans inträde i litteraturen sammanfaller med den, dä den objektiva naturalismen stod i sitt flor.
Till följd af dessa begge omständigheter blir hao, jemte så många andra, en trogen bekännare af den svarta verlds-åskådningens och den minutiösa verklighetsåtergifningens evangelium.
Han gör emellertid ringa lycka med sina arbeten, hvilket färgar hans sinne ännu mera svart och länkar, hans tankar öfver till andra vittra ideal.
Det fins hos honom inre kraf, som &amp; tå i strid med den lära, på hvilken han svurit: hans fina, skapande substans, en händig ordnare af de magasinerade detaljerna, ord-och intryckaharmonier, hvilka manifestera verkligheten.
Liksom diktaren finner sin räddning i detta subjektiva element, är det naturligtvis en qvinna beskärd t att hålla menniskan uppe.
Som diktaren behöfver stoff till formning, drifver han menniskan ut på jagt efter den erforderliga Eva, som också lyckligt påträffas.
Det blir till en fullständig metamorfos af bådadera under detta intima umgänge med en qvinna ute i landtlig ensamhet.
Noël Servaise blir en ny poet och en ny personlighet.
Den senare intresserar oss mindre: nog att säga, att den svarte pessimisten omdanas till prest för » la religion de la souffrance humaine ».
Deremot kan den nye poeten vara värd att se en smula närmare på, då denne synbarligen står i nära slägtskapsförhållande med herr Rosny.
Den gamle naturalisten är död.
Men hvem har kommit i stället?
Den nykomna manifesterar sig först genom att temligeu grundligt nagelfara sina forne själsfränder och yrkesbröder, vordna berömdheter; det fins i boken ett helt porträttgalleri af kända franska författare med vidhängda pamfletter.
Då turen kommer till att positivt visa den nya egenarten, resulterar af de synbara ansträngningarna intet annat än chargerade uttryck för det absoluta ingenting.
Jag vill anföra ett par af dessa egenheter.
Rena kuriositeter.
Rosny älskar vid att de mest krypsmå företeelser bruka de mest kolossala bilder; han hemtar från verldshistorien paraleller till de omärkliga själsliga rörelserna hos den lilla individen Noël Servaise.
Det heter om ett » tack », som undslipper den äl&amp;kade, att » ordet inträngde i honom, inristadt som Assar-Äddons segrar på Rhorsabads granit väggar », och om hennes inträde i ett rum: » Elle entra lente, taciturne.
Avec elle viut le brisement de Usolitude, la sensation qui a dicté le verset antique de la Qenèse. » Den jordkrypande afteckningen af fenomenen vid en kräk ning, hvari den afdöde Noël Servaise satt sin stolthet, var ieke mera sökt oeh osmaklig ftn denne den nye Noël Servaises mani.
En annan spasmodisk yttringsform för känslan af vitter vanmakt hos Rosny är hans försök att åskådliggöra allmänna själstillstånd medelst geometriska figarer.
Han skildrar ett kärleksförhållandes évolution genom trenne stadier på följande vis: &gt;Au lieu de l ' idée de » surface », partout des creusements, des infinis de lignes étroites fouillant des infinis de » profondeur ».
— — Le balancement morbide entre les obsessions alternatives de surface et de creusement se refondit dans la notion moyenne des trois dimensions. » I qjelfva verket är en sådan skildringsmetod icke ett så fullgånget vansinne, som den torde förefalla: den hvilar på det vetenskapliga faktum, att inunder det allra som mest abstrakta begrepp ligger en konkret figur, föreställningen af en vä-derstrecksrelation, eller af ett förhållande af högre ooh lägre, o. s. v.: så t. ex. intaga hos många menniskor årets månader och veckans dagar sina bestämda lägen på en gemensam svängd linie eller i en gemensam figur.
Men att bruka denna vidlyftiga apparat, på ett sådant sätt att den till på köpet fördunklar i st. f. att upplysa, är blott vittnesbörd om en konstnärlig oförmåga, hvilken söker dölja sig genom att mystifiera läsaren.
Jag kom vid iakttagelsen af dessa förfelade artistiska konstgrepp ovilkorligt att tänka på ett liknande fenomen inom det moderna franska måleriet.
I den separatutställning, som Rafaëlli denna säsong anordnat uppe på boulevard Montmartre, funnos ett par alster af en dittills osedd blandning af skulptur och måleri: mot fonden af måladt siden höjde i relief förgrundsfigurer af metall, — också en af dessa nödfallsutvägar, med hvilka konsten söker nå sina syften, när den mist förmågan att väcka illusion genom de na-tarliga medlen.
Platsen tvingar mig att för hvad som återstår fatta mig kortare.
Ett af de mest utpräglade och me&amp;t genomgående dragen inom den moderna franska litteraturen hos dess ledande representanter hade varit tendensen hän emot det mystiska i men * niskonaturen, det gåtfulla ooh sfinxartade.
Bourgets psykologi rörde sig med förkärlek på sjelfva gränsområdet af detta omedvetna, hvarest lifvets norna råder (» Cruelle énigme », » L ’ irréparable », » Profils perdus »); Huysmans hade i » À Rebours » sänkt sooden in i sinnenas lönngångar; Maupassant hade i en novell som » Le Horla » förlänat sjelfva detta Okända, hvilket kretsarlikt nattens flädermöss kring menniskornas hufvuden, en overklig, skrämmande kropp.
De efterföljare, som upptaga dessa element af god mystik, drifva dem ut i den parodiska extremen; de in-föra i vitterheten det hypnotiska charlataneriet, fru Blavatsky9 teosofi och herr Papus * spiritism.
Säsom typ för dessa afvSgs-adepter kan uppställas herr Joscphin Peladan med sin roman » L« vidoire de mari ».
Den tragiska konflikten i denna berättelse, som utgör en ytterst osmaklig mixtur af dålig och förlegad gammaltysk romantik, spiritistisk öfvertro, liderlig fantasi och Wagnerianism, framkallas derigenom att en gift hustru våldtages af en nürnbergsk magiers — astralkropp.
» Makens seger » består deri, att han dödar den närgångne DonJuanastralkroppen samt, segerrikt bekämpande den afvoghet, som hans hustru fattat emot honom, emedan han icke kunnat värja henne, återför henne i sina äktenskapliga armar.