Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Första tiden af sin förlofning befann sig Constantin i ett rigtigt rus af lycka.
Han presenterade sin fästmö för vänner och slägtingar, han uppvaktade henne med presenter och buketter – himlen vete hvarifrån han fick penningar dertill – man gjorde fester för dem och höll vackra förlofningstal, kamraterna fylde hans öron med afundsjuka suckar, som kommo honom att le af stolthet – allt under det man tyckte, att Constantin var en galning, som, sjelf fattig och skuldsatt och icke längre i sin första ungdom, förlofvat sig med en flicka, som icke egde ett öre.
Men då det första glädjeruset var förbi, måste Constantin börja att med allvar tänka på framtiden, som just icke stälde sig så lysande.
Vi resonnerade härom, och han framlade då tvenne alternativ – antingen att taga afsked och slå in på en annan bana, eller ock stanna qvar vid regementet och vänta på att bli kapten och få kompani.
Jag rådde honom till det förra, ty jag ansåg – och jag tror att jag hade rätt häri – att såsom skuldsatt gardesofficer skulle han på många år ej kunna gifta sig.
Men ehuru han vid början af vårt samtal bedyrade, att han i allt ville följa mina råd, gjorde han naturligtvis motsatsen och qvarstannade vid regementet.
Saken var nemligen den, att Constantin ej kunde försaka uniformen.
Den fåfänga och svaghet för utseendet, som tillhörde hans romantiska lynne, gjorde att han ej kunde afstå från sin sabel och sina epåletter.
Han stannade således qvar och lyckades genom förmäns välvilja få några små militära befattningar, som något ökade hans inkomster.
Constantin såg fortfarande lifvet i rosenrödt, termometern på hans lynne stod alltid högt, uppvärmd af kärlekens och förhoppningarnas solsken.
Men så småningom inträffade en liten förändring med honom, han såg blek ut, frågade icke så ofta som förr de gifta kamraterna hvad deras hushåll kostade och blef mer och mer tyst och inbunden.
Slutligen en dag öfverraskades man af att Constantin lemnat in sin afskedsansökan, och att han i stället skulle börja tjenstgöra i en bank, der han genom en slägtings åtgörande lyckats få en befattning.
Constantin i en bank!
Den elegante, parfymerade, petige Constantin, sittande vid en pulpet med pennan bakom örat!
Det var en tanke, åt hvilken man måste både skratta och gråta, men det värsta var, att åt verkligheten fick man endast gråta.
Afskedet från regementet grep honom mycket hårdt. »Gud allena vet hvad det kostar mig», sade han flera gånger med tårar i ögonen, och på den afskedstillställning, vi arrangerade för honom, var han så uppskakad, att alltsammans fick pregeln af en sorgefest.
Han började nu sitt arbete, och han berättade för mig att han hade goda inkomster, och att han snart kunde tänka på att afbetala sina skulder.
Jag frågade honom hur han trifdes med sin tjenst, och första året svarade han alltid – ifrigare för hvarje gång, alldeles som om jag motsagt honom – att han trifdes utmärkt.
Men andra året kom sanningen ohöljd fram, och den var, att han fann sitt arbete afskyvärdt, och att han längtade efter sitt forna lif, som en landsflykting efter hemmet.
Han försökte dölja denna längtan, men den framskymtade i hans ifriga uppsökande af kamraterna, i de glädjeblixtar, som lyste i hans ögon, då man talade om forna förhållanden.
Han hade slutat upp med en stor del af sitt förra umgänge, för att i stället uteslutande egna sig åt sin fästmö och hennes familj, men då han hörde talas om någon af de baler, på hvilkas föregångare han varit den förnämsta kavaljeren, smålog han alltid vemodigt och drog en längtansfull suck.
Stackars Constantin, – han var skapad att älska och svärma, icke att sträfva och försaka.
Han var en fjäril, som behöfde sol och glädje – icke en myra som drar ihop sin stack.
Under en tre, fyra år höll han emellertid på med att draga ihop sin stack.
Han blef allt flitigare och flitigare, fick en ny befattning i någon filialbank, började betala sina skulder och uppsökte mer och mer sällan kamraterna.
Under sista året hade vi mycket litet reda på honom; mig undvek han särskildt.
Ett par gånger mötte jag honom på gatan, och då tyckte jag att han såg oroande blek och mager ut.
Jag vet icke heller hvad som kommit åt honom; han hade fått ett sätt att gå, att hålla händerna i fickan, att sätta hatten, som ... ja, då ville jag icke utsäga hvad jag tänkte, men nu kan jag det, – han hade fått denna pregel af likgiltighet för sitt yttre, som man får, då man icke längre håller på lifvet.
En afton, det var ungefär fem år efter Constantins förlofning, kom jag med ett par bekanta in på Kung Carl.
Till min förvåning fick jag se Constantin, som satt ensam vid ett bord med en butelj punsch framför sig.
Jag sade genast farväl åt de andra herrarne, gick fram till Constantin och slog mig ned bredvid honom.
Vi tryckte hvarandras händer och utbytte några vanliga frågor.
Derefter drucko vi, så sade vi några ord och så drucko vi igen.
Constantin tömde häftigt och nervöst sitt glas.
»Det var ovanligt att träffa dig här», sade jag slutligen.
Han smålog bittert.
»Jag gick förbi, och då fick jag lust att gå in.
Jag tänkte att ett glas punsch här inne kanske skulle försätta mig i den forna sinnesstämningen.»
Jag satt och läppjade på mitt glas och funderade på hur jag skulle börja, ty jag hade föresatt mig att få honom att tala ut.
»Säg mig», sade Constantin plötsligt, i det han lutade sig framåt och fixerade mig dystert och frågande, »hvad gör man, då man upptäcker att man begått ett stort misstag, då man känner att just i det, som man trodde sig gripa rigtigt säkert och fast – der tog man miste?
Hvad gör man då, om man på samma gång vill förbli en hederlig karl?»
»Om man begått ett misstag», sade jag långsamt, »så föreställer jag mig att det bästa är att försöka rätta det?
Icke sant?»
»Och om man inte kan rätta det?»
»Om man inte kan rätta det?
Då ... resignerar man sig, tar skeden i vackra hand och sjunger den gamla trallen: får gå!»
»Men om man inte kan resignera!» ropade Constantin med förtviflan i rösten, »om man spjärnar emot, om man måste framåt och känner att på alla håll stöter man hufvudet mot en vägg!
Hvad gör man då?»
»Då vänder man helt beskedligt om igen och börjar historien på nytt.»
»Nej min vän», utropade Constantin, och ett uttryck af hårdhet och beslutsamhet, sådant jag aldrig sett hos honom, lade sig öfver hans drag, »det gör man icke!
Man stannar qvar och krossar sitt hufvud mot väggen.»
Han tömde två glas efter hvarandra; hans ögon började glänsa, och då han satte tillbaka glaset, darrade hans hand häftigt.
Jag betalade kyparen, reste mig upp och drog Constantin med mig ut på en promenad.
Vi gingo ned åt strömmen och här vandrade vi af och an i öfver en timme.
»Min kära Constantin,» sade jag, »vår gamla vänskap berättigar mig att tala öppet med dig.
Redan då jag första gången hörde talas om din förlofning tänkte jag: här är en, som kommer att förlora ett högt spel, och nu står jag tyvärr vid förverkligandet af min aning.
Det finnes män, som kunna kämpa mot fattigdom, som kunna försaka och spara och vara lyckliga ändå genom kärleken, men du hör ej till deras antal.
Om du för fem år sedan hade begärt ett råd af mig, skulle jag gifvit det – och du hade naturligtvis gjort motsatsen till hvad jag rådde – nu ger jag dig ett, utan att du begär det, men jag tror ändå, att du nu är mera benägen att höra mig; – bryt din förlofning!»
»Aldrig!» utropade Constantin.
»Betänk dig ändå ett par gånger, innan du svarar så bestämdt.
– Ännu är hon ung och vacker, ännu kan hon knyta en ny och lyckligare förbindelse – om några år är det för sent, – då bjuder dig hedern att icke öfvergifva henne, och tro mig, då den stunden kommer att ni få tillhöra hvarandra, äro ni båda två trötta och likgiltiga.»
»Jag kan icke bryta min förlofning», sade Constantin dystert; »ty hon älskar mig ...»
»Och du?»
»Jag?...
Ack min vän, jag har öfverskattat mig sjelf, jag visste icke hurudan jag var förrän nu!
Nog håller jag henne ännu kär – ack ja – men ... saken är den, att jag icke mera kan älska som förr.
För att vara upprigtig, är det lif jag nu för outhärdligt.
Det der enformiga arbetet, det der oupphörliga talet om penningar och affärer tröttar mig, dessa banktjenstemän med deras småaktigheter och affärsbrådska äro mig antipatiska, jag vantrifves, jag är icke född till krämare ...»
Constantins aristokratiska näsa rynkades, och han gjorde en föraktfull rörelse med handen.
»Jag känner att jag har något af de gamla riddarnes blod uti mig; jag tycker om min sabel och min uniform, men jag tycker icke om pulpeten och pennan.
Jag är en don Quixote, jag vet det nog, och jag kan ofta skratta åt mig sjelf.
Ser du», fortfor han efter ett ögonblicks tystnad, »under dessa fem år har jag sträfvat och arbetat, och under dem har jag gjort mig qvitt hälften af mina skulder, och betalt en utländsk resa för min fästmö, hvars bröst var angripet – om tre år således ungefär – så vida hon ej åter måste resa ut – kan jag tänka på att gifta mig.
Men vet du hvad som också skett under dessa fem år?»
»Jo, jag har alldeles förlorat lusten att lefva.
Jag spekulerar dagligen på döden, jag längtar efter hvila, mörker, glömska.
O, säg mig», fortfor han, i det han grep min hand och lidelsefullt kramade den, »vet du hvad det vill säga, detta förfärliga, att känna hur man så småningom kallnar af?
Att försöka hålla fast värmen, att jaga upp sig till en osann glöd, och under tiden känna hur värmen glider bort, hur det blir allt kyligare och kyligare?
O, det är detta, som gör mig förtviflad, detta, att jag mist entusiasmen ...»
»Lugna dig, min stackars vän», sade jag och försökte dämpa hans sinnesrörelse.
»Vi måste taga lifvet sådant det är.»
»Nej», ropade han vildt, »jag vill icke lugna mig, jag vill icke taga lifvet sådant det är!
Skrika vill jag, – skrika af smärta öfver att det lofvar så mycket och håller ingenting.
O, jag kan bli galen, när jag tänker på, att då hon en gång skall tillhöra mig, då jag en gång skall sluta henne i mina armar, skall jag vara gammal och trött, skall jag göra det lugnt, kallt, pligtskyldigast.
Hvarför, hvarför fick jag icke ega henne, då mitt blod ännu brände, då mina pulsar slogo vid beröringen af hennes hand?
Ser du, då jag först började märka, att jag kom till henne lugn och sansad, en vanlig fästman, att jag icke kände samma tjusande längtan efter henne som förr – då vaknade också hos mig den förtviflan och lefnadströtthet, som sedan dess följt mig.
Och när jag sedan tänkte på, att mitt äktenskap kanske skulle bli likt alla andras – att vi skulle gnabbas och tvista – o min Gud – icke för första gången ...»
Stora tårar runno utför hans kinder, han snyftade som ett barn och knäpte förtviflad ihop händerna.
Jag försökte lugna honom och bevisa honom, att han hade orätt i att så bittert klaga, att hans öde icke var sämre än de flestas, och att det kan finnas oändligt mycket tillfredsställelse och behag i ett äktenskap, äfven om den glödande kärleken slocknat.
Men han var omöjlig att trösta; han upprepade blott envist, att han var trött och utpinad, och helst såge att han komme ifrån hela denna lögn, som kallas lif.
Jag var i en orolig och sorgsen sinnesstämning, då jag skildes från Constantin.
Jag fruktade allvarsamt för hans framtid.
Det är icke den hängfärdige pessimisten, hvilken ständigt klagar och utgjuter sina sorger, som ger oss anledning att frukta en katastrof – det är den glade sangvinikern, som sett lifvet i ljusa färger, som trott allt och hoppats allt och icke vill förstå den bedröfliga verkligheten – det är honom lifvet krossar.
Ett par månader förflöto, under hvilka jag ofta besökte Constantin, för att om möjligt uppmuntra honom; men hans dysterhet tycktes snarare ökas än minskas.
En afton, då jag kom för att taga honom ut med mig, gick han af och an i rummet med händerna tryckta mot hufvudet, som det tycktes i den förfärligaste sinnesstämning.
Jag frågade honom hvad det var, och han berättade då, att han under dessa sista år ofta plågats af en olidlig värk i hufvudet, och att han de sista åtta dagarne oupphörligt haft den, utan att den kunnat lindras af någonting.
»Jag tror just icke, att det är så mycket med min helsa», tillade han dystert, »ombyte af sysselsättning, förändring af lefnadsvanor, du förstår ... upprigtigt sagdt, är jag visst icke många styfver värd.
Och fortsätter det så här många dagar till – då vete vår Herre hvad jag företar mig.»
Jag åtminstone har gjort den erfarenheten, att det tjenar till rakt ingenting.
Hvad som skall ske, sker ändå.
Det var en söndags afton jag sist var hos Constantin, och då fann jag honom som vanligt, endast att han ännu mera klagade öfver sina plågor.
På tisdags morgon, då jag kom ned till kasernen, märkte jag genast, att någonting tilldragit sig.
Det blef en underlig tystnad, då jag trädde in, och kamraterna sågo frågande på mig.
»Constantin?» mumlade jag.
»Du vet det då redan?»
»Nej, men jag anar – han har skjutit sig?»
»Ja – i natt.
Hans städerska fann honom liggande på golfvet med pistolen bredvid sig.»
Så snart jag kunde skyndade jag till Constantins hem.
Han låg på ett bord med hufvudet mot fönstret och ett hvitt skynke öfver ansigtet.
Jag tog bort skynket och betraktade honom länge – ända tills de frambrytande tårarne skymde bort hans bild.
Var det verkligen Constantin, den charmanta, parfymerade Constantin, den firade balhjelten, som låg här så blek och stel?
En mängd ungdomsminnen stego upp för mig.
Jag såg honom i våra muntra lag, alltid glad och pratsam och tanklös, alltid ett föremål för gyckel och skämt och oföränderligt lika godmodig.
Jag såg honom i balsalarne, outtröttligt leende och konverserande, och outtröttlig i att dansa och kurtisera.
Jag mins hur vi brukade skratta åt honom, då han samma afton kunde springa på en, två, tre baler efter hvarandra, för att någon stund försköna dem alla med sin närvaro.
Och nu – hvilket majestätiskt, vördnadsbjudande lugn öfver de veka dragen!
Hur hög och allvarlig hans panna syntes, hur stolta och fasta hans läppar!
Hur dansmusiken och skämtet och stojet från de yra ungdomsfesterna dogo bort, och hur högtidligt klockringningen närmade sig för att sjunga sitt requiem öfver hans graf!
Några dagar derefter följde vi Constantins kista ut till Nya kyrkogården.
Kamraterna buro den ifrån vagnen till kapellet och sedan till grafven, der den skulle nedsänkas.
Det var en kall och blåsig vinterdag.
Skymningen började redan falla på och breda sig öfver snödrifvorna.
Då och då kom en isande vind och sopade upp snön och susade tungt och ängsligt genom skogen.
En känsla af alltings förgänglighet grep mig vid åsynen af den snöhöljda, slumrande naturen.
Några ögonblicks yra och glädje, några tårar, några förtviflans skri – och så ned i grafven och sedan en lång, lång hvila.
Ja, detta var hvila – detta var mörker och glömska och tystnad, som Constantin önskat sig.
Stackars Constantin!
”MORMOR.”
Den 22 Februari 18..
Min kära vän!
Att du i dag får bref ifrån mig beror uteslutande på min längtan att tala med någon, att utgjuta mig för någon, som förstår mina känslor, och ej kallar dem dumma och barnsliga.
Ack, det gör jag nog ofta sjelf – men du är god och öfverseende och känner menniskohjertats svagheter.
Midt ibland de mina är jag ensam – i mitt hjerta är så fullt och rikt och omkring mig så tomt.
Det är i dag min födelsedag; på den dagen känner jag mig alltid mer än vanligt melankolisk.
Det förflutna stiger upp igen; scen för scen upprullas och genomlefves, och när jag så hinner till den närvarande stunden, förefaller den mig så kall och tom bredvid det som varit.
Nu hör jag dig säga: oförnöjda, otacksamma, på hvilken lyckan slösat allt hvad en dödlig kan begära.
Och jag böjer ödmjukt mitt hufvud och svarar: ja, jag är oförnöjd och otacksam, det är just min olycka att jag är det.
Jag fyller i dag 35 år.
Det är ju icke någon så hög ålder, man är ju då ännu ung, man bör ju ännu känna blodet varmt och spelande, hjertat fullt af ungdomlig längtan, ungdomliga känslor.
Jag granskade noga mitt ansigte i spegeln, då jag i morse satte upp mitt hår, men med den strängaste sjelfkritik kunde jag ej finna annat än att jag ännu såg ung ut.
Och jag är likväl icke mera ung, jag är en gammal qvinna, ty jag har en fullvuxen dotter, och det är min pligt att icke längre tänka på mig sjelf, att icke längre lefva mitt eget lif, att icke mera ha några egna önskningar och drömmar, utan helt och hållet gå upp i mitt barn!
Min faster sade häromdagen till mig:
Att du redan har en stor flicka!
Tänk hvad tiden går, jag tycker att det endast är ett par år sedan du sjelf var ung!
Hvilken dom i dessa ord!
Jag är icke längre ung, emedan min dotter är det.
Ack min vän, jag kan icke finna mig häri, jag kan icke bli gammal!
Jag spjernar emot, jag knotar och klagar, jag vill ännu vara ung, jag vill ännu njuta af lifvet!
Jag vill icke gifva upp min lycka, min egen lycka, jag vill se min makes ansigte stråla liksom förr, då jag, smyckad till bal, kom emot honom och han med en passionerad omfamning kallade mig den skönaste bland qvinnor – jag vill att han skall älska mig, icke som sitt barns moder – utan som sin egen, sin älskade, sin maka, sin brud.
Men det är slut och förbi.
Han älskar mig icke längre annat än som Elises moder.
För några månader sedan voro vi på en bal.
Jag hade beslutat att ännu en gång vara ung och vacker, och jag hade klädt mig med all den elegans jag tyvärr så mycket älskar.
Ernst var vid ett förfärligt lynne; han spelade hela qvällen kort och bemödade sig om att se så gammal och förtryckt ut som möjligt.
Jag var mycket firad, jag dansade oupphörligt och jag kände att jag öfverglänste de unga flickorna.
Men jag kände också hur man ogillade mig, det låg liksom i luften omkring mig; fastän jag ej hörde det, tyckte jag mig likväl förnimma, hur man hviskade om att jag hade en fullvuxen dotter, och flera af de gamla fruarna voro nog älskvärda att intressera sig för min dotters religionsundervisning och fråga för hvilken prest hon gick och läste.
Då vi kommo hem, såg Ernst alltjemt mörk och missnöjd ut.
Jag frågade honom hvad det var, och han svarade då, att han önskade att jag skulle förändra både min klädsel och mitt uppträdande, att jag utsatte mig för åtlöje och klander genom att dansa hela qvällen, då jag hade en snart fullvuxen dotter.
Jag spratt till vid dessa ord.
Någonting frös ihop inom mig; det kändes som en iskyla kring hjertat.
Sedan dess klär jag mig alltid höghalsad och med spetsmössa på håret.
Jag. försöker äfven att få mina klädningar att sitta så illa som möjligt och att välja de mest missklädande färger, och Ernst är mycket belåten dermed.
Ack, min stackars lilla Elise, jag är nog icke för henne hvad en mor bör vara!
Jag älskar henne, o ja, jag älskar henne, emedan hon är min, min egen, kött af mitt kött och blod af mitt blod; men jag känner ovilja emot henne, emedan hon stulit ifrån mig allt – allt – min ungdom, min skönhet, hennes faders kärlek.
Till och med mitt dopnamn får jag icke längre behålla, han kallar mig aldrig annat än »mamma».
Hvilket vidunder jag ändå är!
Svartsjuk – svartsjuk på min egen dotter!
Det är ju någonting orimligt, ohyggligt, naturvidrigt!
Jag ser hur hela denna skara af förståndiga, aktningsvärda mödrar, som endast lefva för sina barn och icke kunna tala om annat än dem, skulle himla sig och läsa anatema öfver mig, om de finge höra denna bekännelse!
Säg, min kära vän, kan du icke lära mig något sätt att blifva gammal – gammal både till kropp och själ?
Jag undrar hur det skulle vara om jag miste ett öga eller blefve döf eller finge smittkoppor eller något dylikt.
Ja, smittkoppor skulle bestämdt vara mycket fördelaktigt – jag skall bedja vår Herre att han är så nådig och hemsöker mig dermed.
Då blefve nog också mina krafter litet nedsatta; nu är jag ju så otillbörligt frisk och stark.
Det är nog mycket derutaf min lefnadslust kommer.
Om jag åtminstone som alla andra fruar hade svaga nerver!
Men icke en gång det!
Ernst och Elise sitta i rummet bredvid och prata; de ropa begge två på »mamma».
Hon är verkligen förtjusande, min lilla Elise, vacker, intagande som en elfva och så god, så god.
Ack, hvarför kan jag icke glömma mig sjelf och lefva endast för henne?!
Nu ropar Ernst om igen »mamma!»
Då jag kommer dit ut, sitter han i ena soffhörnet med Elise i sitt knä; så snart han får se mig, sträcker han ut sin hand, drar mig ned i soffan, klappar mig på kinden och kysser mig kanske på pannan.
Han smeker mig numera alldeles som han smeker Elise, faderligt, lugnt, stilla.
Farväl, min vän!
Jag har allt för länge plågat dig med mina klagovisor, men jag känner ditt goda hjerta och vet att jag ej förgäfves ber dig hafva tålamod med
din stackars oförnöjda, otacksamma
Elise har i dag för första gången emottagit Herrans nattvard.
En skön stund, en underbart skön och upplyftande stund, min vän!
Då jag såg henne knäböja vid altaret och presten välsignande höjde handen öfver henne, kände jag hur alla mina fåfänga, verldsliga, lidelsefulla känslor gledo bort, och hela min själ upplöste sig i en brinnande bön för mitt barn, för mig sjelf – att Gud ville bevara oss båda för ett högre lif.
Det var ett saligt, oförgätligt ögonblick – en kärlek, gränslös som den evighet, till hvilken jag höjde mig, strömmade in i mitt bröst.
Lifvet fans icke längre, det var blott Elise och jag, inneslutna i Guds oändliga kärlek.
Jag kan icke skrifva mera – min själ är ännu fängslad af denna himmelska dröm.
Bed med mig, bed för mitt barn och för
Din Elise.
Min bästa Adelaide!
Af min almanacka ser jag, att det är flera månader sedan jag skref till dig.
Men som du vet var jag i våras svårt sjuk, sedan voro vi vid en badort, och nu på hösten har jag haft åtskilligt att bestyra, som hindrat min korrespondens.
Emellertid har jag mycket att berätta.
Allra först vill jag säga dig, att jag, trots fyra doktorers onda profetior, är fullkomligt återstäld, ja, jag har icke ens qvar den minsta lilla svaghet.
Det är som om ingenting tog på min eviga, efterhängsna ungdom!
Och dock, hur gerna hade jag ej velat behålla litet af min konvalescenstids behagliga mattighet!
Ja, min vän, jag har verkligen varit lycklig under min sjukdom, till och med då plågorna hårdast ansatte mig.
Som du vet insjuknade jag strax efter Elises konfirmation, och under ett par veckors tid sväfvade jag mellan lif och död.
Genom den feberyrsel, som omtöcknade mina sinnen, förnam jag hur oroligt man hviskade omkring mig, jag såg Ernsts förtviflan, jag såg honom vrida händerna, jag hörde honom ropa mitt namn – Elise – alldeles med samma ömma, bäfvande tonfall som förr.
Hur lycklig jag var!
Lifvet gled ifrån mig – mina krafter försvunno – jag kom in i någonting mörkt och ensamt – jag hade blott qvar honom, min Ernst, min make, och jag skulle dö i den kärlek, jag så mycket trånade efter!
Men jag fick icke dö – jag var alltför stark och ungdomsfrisk.
Alltid för mycket ungdom!
Nåväl, jag blef bättre, kunde klädas på och ligga en stund på soffan.
Ack, hvilket barn jag ändå är!
Jag ville gifva år af mitt lif, om jag finge tillbaka dessa veckor, då jag, allt för svag att kunna hjelpa mig sjelf, sköttes af Ernst som ett litet barn, då han bar mig af och an mellan sängen och soffan, lade kuddar bakom mig, svepte pläden kring mina fötter, och läste högt ur romaner, något som han annars afskyr.
O hur jag kände det, då jag låg så der i hans armar, med hufvudet hvilande mot hans axel!
Ibland tryckte han en kyss på mina läppar, en varm, lidelsefull kyss.
Jag tillslöt ögonen, jag kände denna kyss vibrera genom hela min varelse, och svag som jag var, domnade jag bort i en ljuf mattighet.
I början af juli reste vi till Strömstad.
Jag var då ännu mycket klen, hade svårt att röra mig och Ernst visade mig alltjemt samma ömma, ridderliga uppmärksamhet.
Är det icke underligt, men på samma gång betecknande, att under hela denna tid kallade han mig aldrig »mamma» utan alltid Elise eller »min lilla hustru?»
Emellertid blef jag allt för fort återstäld.
Jag försökte visserligen att så länge som möjligt vara svag och languissant, men till slut blef det omöjligt.
Jag blef fet, återfick min blomstrande hy och kunde inom kort springa i kapp med hvilken ung flicka som helst.
Är det icke försmädligt?
En annan qvinna än jag skulle bestämdt efter en dylik sjukdom, i åtminstone sex månader, gjort sin man orolig för hennes skull och jag – jag blef alldeles frisk på tre!
Och allt som jag tillfrisknade återtog Ernst sina gamla vanor.
Vi blefvo återigen »mamma» och »pappa»; då han ej längre var orolig för min skull, blef det uteslutande Elise, som fick hans kärlek och omsorg och beundran.