Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hur mycket jag än lider af att sjunka tillbaka i denna håla, der det icke fins en enda menniska med samma intressen som jag, så är det mig dock som ett slags njutning att vara kastad tillbaka på mig sjelf, jag menar på mina egna krafter.
Om man som författare vinner på sådant, vet jag icke, men att det som menniska mognar och utvecklar en, det vet jag.
Och då får man finna sig i att det käns som om man blifvit kastad i ett valsverk, att slitas och knådas.
Jag skulle unna dig en tid af sådan afskild ensamhet, dock utan alla mina framtids spöken af fattigdom och umbäranden.
Ty de trött-jaga en och suga ur en både must och märg.
Hörby d. 15 Feb. 86.
Om jul gaf Christian Anna endast en femma, som vanligt, utan att tänka på att hon skulle ha ersättning för de presenter jag annars brukar köpa åt henne för mjölkpenningarne.
Men Matti köpte i smyg åt henne utan att fadern skulle veta om det.
Af Anne Charlotte fick Anna en bordduk.
Då hon visade den för Christian drog han en sentimental suck och sade: ”ja, hon har mitt sinnelag.”
När Anna sedan kom och visade tian jag skickat henne från Stockholm och började utbreda sig öfver hur snällt det var att jag kommit ihåg henne, sade han: ”det var väl inte mer än rätt, – – – frun i huset.”
”Ja, men hon har inte mer än hon sjelf förtjenar, och det var snällt att hon kom ihåg mig,” mumlade Anna.
Härförleden var det slädparti i Hörby.
Karl Lundegård skjutsade för Ida Palm och Hilda.
Han körde, men bredvid sig hade han Per Jakobs’ pojke, ty det var Per Jacobs’ skjuts.
Pojken, – ungefär af de andra ungdomarnas ålder – blandade sig gång på gång i samtalet.
Detta sårade
Hildas frökenvärdighet, ty han var ju bara en bonde.
Slutligen vände hon sig till Karl: – ”Tala franska, Karl.”
”Hur skulle han kunna tala franska till er?
Ingen af er förstår ett ord.”
”Jag sade det för pojkens skull,” svarade hon, ”så att han skulle förstå att han inte borde blanda sig i vårt samtal.”
En gång hade Hörby ungdomar kälkåkning på bron.
Hilda var med.
En folkskolepojke med beskedligt utseende erbjöd sig att draga Hilda.
Hilda satt stolt och rak i känslan af sin frökenvärdighet.
Men på backen mellan Möllers och bron tog kälken för stark fart, så att pojken icke hann springa undan så fort.
Hilda märkte ingenting; gick helt och hållet upp i njutningen af att åka.
Vid fattighuset åkte hon rakt ned i gropen, stack båda de tjocka benen ända till knät i snösörja och slog labbarne i gärdesgården.
Hon kraflade sig upp, våt och förbittrad.
Och ingenting är naturligare än att hon utöste sin vredes skålar öfver den tjenstaktige dragaren.
Men hon kunde icke taga i allt för hett: äfven det förbjöd hennes värdighet.
”När du inte kan springa bättre, hade du inte behöft erbjuda dig,” sade hon med sårad kunglighet.
(Ytterligare ur ofvannämda bref till Bernhard M.)
– Det är ekonomien som är skuld till att jag känner mig så håglös som jag gör.
Det käns som om alla ansträngningar skulle vara fruktlösa, och som om jag ohjelpligt gled utför kanten i en stelnad krater, allt trängre och trängre, med allt mindre luft och ljus.
Ja, ibland kan jag fara upp med en förnimmelse af att jag qväfs.
Och det förlamar mig.
Jag känner mig som en enda stor ihålig humbug, som nu skall brista och visa sin tomhet.
Jag känner det som om jag vore den dummaste menniska i verlden och som jag aldrig, aldrig skulle kunna bli en konstnär.278
Hörby d. 26 Feb. 86.
Det förefaller mig som skulle det göra godt i mitt sjuka sinne att skrifva till gamla boken.
Derför gör jag det.
Bara berättar.
De fjorton första dagarne efter hemkomsten från Stockholm voro förskräckliga.
Jag vantrifdes; taket hängde alldeles ned på hufvudet och tryckte mig, luften var för tung att andas.
Jag kände mig som i ett fängelse.
Jag känner det alltid så här, vet ej sjelf hvarför.
Sedan blef det bättre några dagar.
Jag hoppades kunna arbeta för penningar; det behövs så väl.
Jag går och ser ut som en tiggare, och det plågar mig.
De andra voro ett par dagar i Hör.
Jag var öfverlycklig, ty jag slapp då sitta instängd i mitt lilla rum, utan kunde gå omkring hvart jag ville i hela våningen utan att störas af prat, och jag kunde låta dörrarne stå öppna.
Anna var snäll och vänlig, allt såg hemtrefligt och rart ut.
Men så kommo de hem igen, jag måste å nyo spärra in mig, och så kom tungsintheten på nytt.
I går var det värre än någonsin.
Arbeta kan jag icke och det kändes som om jag skulle bli alldeles tokig, ja, jag menar vansinnig.
Jag grät en stund och det gjorde mig liksom godt.
Talade också med flickorna och Anna.
De voro vänliga och snälla.
Alla här hemma äro snälla emot mig, men jag kan icke trifvas ihop med Hilda och Knut, de äro så tröttsamt bråkiga.
Bara jag tänker på att skrifva, känner jag mig nästan sjuk.
Jag tänkte derför alldeles hvila mig i dag.
Har suttit och läst fru Agrells sista bok.
Hvad den gör ett tröstlöst och fattigt intryck.
En sjuk, tillkonstlad pessimism.
Då är söndagsskolestil bättre, om galet skall vara.
Detta är det mest misströstande man kan tänka sig.
Men jag tror att jag lärt mig något af denna bok.
Kan man icke skrifva så att menniskor bli gladare eller bättre af att läsa, så kan man likså gerna låta bli att skrifva.
Ja, om jag skulle välja, så vill jag hellre skrifva så menlöst som Amanda Kerfstedt än så ihåligt som fru Agrell.
Tänk bara på Dickens!
Hvilken behållning har man icke af att läsa honom!
Hur blir man icke tuktad för sina fel, hur lär man sig icke att älska allt det enkla, sanna, goda i lifvet.279
Jag kan icke bli någon stor författarinna.
Men om jag icke sträfvar högre än förmågan räcker, om jag ärligt sträfvar efter att vara sann mot det högsta utom och inom mig, om jag låter bli effektsökeri, lägger tyglar på fåfängan och njutningslystnaden, då kan jag helt visst bli en god författarinna, och det är nog för att kunna dö nöjd.
Om mina arbeten bli obetydliga, är det ändå bättre än om jag som fru Agrell söker krysta fram en falsk kraft, som ingenting eger af det naturligas eller ursprungligas sundhet.
Hvarför skall jag vara så förtviflad öfver att vara fattig?
Sällskapslifvet har ju intet värde för mig.
Jag är ju gammal och borde ändå draga mig tillbaka nu.
Och ett hem får jag väl en gång, om jag bara ger mig till tåls.
Tillgifvenhet behöfver man aldrig gråta för, om man är tillgifvenhet värd.
Det är vårluften som börjar komma.
Den är för stark och gör en liksom rusig, – matt i alla lemmar och sömnig.
Men efter vårluften kommer ju sommaren, ger dig solsken och långa vandringar.
Hvarför skall du gråta?
Jag är ledsen derför att jag icke hör till något ”parti”.
Jag kan icke ropa med någon, hvarken med de statskyrklige eller med fritänkarne.
Det gör mig absolut ingenting hvad trosbekännelse folk ha.
Men vore det bättre om jag ljög mig in i något parti?
Tror jag då icke på sanningens, jag menar den egna, fromma, enkla öfvertygelsens makt, att jag tror den kan hålla mig uppe, äfven om menniskor stöta mig bort derför att jag icke vill skräna med dem?
Har jag icke mod att predika fördragsamhetens lära?
Nej, jag darrar vid tanken på det, liksom om jag visste att jag skulle bli stenad.
Och ändå är ju fördragsamhet det enda jag har att predika, om jag vill vara sann emot mig sjelf.
Hvarje liten kugg har ju sin bestämda plats i det stora maskineriet, hvarför skall då den lilla kuggen ängslas och planslå, som om den sjelf hade makt att välja sin plats.
Den kan vika af, falla till marken och bli till ingenting nyttig; det är allt hvad den kan.
Följ din egen instinkt, den säger dig nog hvar din plats är, och sedan får det komma hvad det vill.
Fru Agrells berättelser förefalla onaturliga och uppstyltade, alla utan undantag.
”En gåta” är den som gör bäst intryck, och ändå verkar den som en osanning från början till slut.
”Den är förskräcklig,” säger fru Thedenius, ”den predikar rent af socialism.
Och inte fins det någon menniska som fått förmögenhet och ger bort den.
Det skall aldrig någon inbilla mig.
Det är så onaturligt.
– Hon drar med ett visst girigt, njutningslystet uttryck på sjelfva ordet förmögenhet.
Fru Agrell begagnar för många citationstecken.
Det stöter ögat och blir tungt.
Hon skrifver dåliga, konstlade repliker.
Hon måtte känna det, ty hon har så lite som möjligt af dem.
Proffessorskan Retzius sade att Pengar är tillgjord.
Den der vackra frun, Meijers tillämnade svägerska, säger att den är naiv.280
Jag kan icke begripa hvarför jag ej kan hugga riktigt ihop med fru Marianne, när jag har hela planen så alldeles klar i hufvudet.
Jag tror att jag har en fruktan att bli för minutiös i fråga om obetydligheter och samtal.
Meijer anmärkte att jag hade för många och för långa samtal i Pengar.
En norsk tidning har anmärkt det samma.
Jag tror att det är det der, som nu halft omedvetet hänger i mig.
Men det är nu en gång just min natur att framställa mina personer talande och handlande.
Hvarför skall jag anse det för ett fel, fast
Meijer säger så?
Det är just samtalen i en bok, som gör den lättläst, om de äro ledigt skrifna, och jag tror att flertalet af de författare, som vunnit popularitet, företrädesvis rört sig med dialoger.
Och när jag sjelf läser en bok, tycker jag ingenting kan gå upp emot det, att författaren låter mig se och höra sina personer.
Torra förtäljanden af fakta draga ej på långt när så lifligt ens intresse.
Man måste vara med i sjelfva handlingen, och hur kan man vara med utan att höra personerna tala?
Skrifvandet blir mig rent af en plåga, när jag ej får skrifva på detta sätt, alldeles i dialogform.
Skall jag då göra mig till slaf och skrifva under det jag skelar åt sidan för att se om
Meijer och hans fruar tycka att jag gjort min sak bra?
Nej, fram med språklådan!
Annars qväfver du förmågan att skrifva.
Sitt der sen med din tomma börs!
Det som gjort lycka i Pengar är just de första kapitlenas lätta och på rak arm skrifna samtal.
Hvad skulle det blifvit af boken om jag endast relaterat upp fakta och strukit alla replikerna?
Nej, Meijer har orätt.
Dessutom måste hvar och en följa sin egen natur.
D. 2 Mars 1886.
I går var jag till Lundegårds igen, trots mitt beslut att icke gå dit på länge.
Jag gick dit på Idas trägna böner, trött af att alltid höra dem upprepas och att alltid säga nej.
Gubben har varit otröstlig allt sedan Sofi’s afresa.281
Han leds efter henne.
De första dagarne var han half sjuk och kom icke ens upp till måltiderna.
Idas allt för varma hjerta blef vekt, eller också inbillade hon sig i sin naivetet att han kunde bli det.
Hon gick ned i hans rum för att fråga om hans befinnande.
Han satt vid sitt bord och skref, med hufvudet ombundet.
”Hur är det med dig?” sade Ida.
Naturligtvis med den jämmerliga ton hon anser vara den enda passande emot honom. – ”Låt mig vara i fred, det är det enda jag begär!” utropade han, förtviflad öfver att se sina lidanden tillökta med en hustrus närhet.
Och så drog hon sig tillbaka från sin misslyckade expedition, naturligtvis på en gång slokörad och indignerad.
Hvilket lämpligt tillfälle det varit för en scen i den ömmare familjestilen!
Men – kan tänka – en vacker dag icke långt derefter så händer det sig att gubben med ens slår om.
I stället för att ända sedan före jul icke ha bevärdigat sin maka med ett ord, började han plötsligt att bli höflig.
Vid bordet räckte han sjelf assietterna åt Ida och frågade om hon ville ha.
Han skickade upp Sofies bref till genomläsning, och en gång då han hört att Ida önskat sig ett par tidningar, bar han sjelf upp dem på hennes rum.
En annan dag då Ida var illamående, och icke kunde gå till bords, kom han sjelf in och persvaderade henne ett par särskilda gånger.
”Det är hönskött,” sade han, ”det bör ju vara nyttigt för dig.
– Vid hemkomsten från en begrafning kom han och gaf henne konfekt, som han gömt hem.
O, hvad den goda gumman fick för myror i hufvudet af allt detta!
Hur hon sökte utröna de hemliga orsakerna till detta omslag!
Naturligtvis trodde hon Ågren vara förskräckligt svartsjuk öfver all denna hyllning.
Hon bevakade motpartiets alla rörelser, blickar och miner, hon lade allting tillhopa och hon byggde upp de vidunderligaste teorier.
Hon trodde att det i gubbens sinne vaknat några hemliga funderingar på henne sjelf.
Och hon frågade mig på fullt allvar till råds om hur hon skulle bära sig åt om han gjorde henne något sådant förslag, som det hon väntade.
Jag gaf mig till att skratta och menade att hon kunde vara lugn.
Men hon trodde mig inte.
Hon inbillar sig att gubben alla dessa år lefvat i celibat, och att det nu började bli honom öfvermäktigt.
Jag hade ju ingen rättighet att draga fram min egen öfvertygelse i frågan; jag kan ju misstaga mig.
Jag skrattade omigen och sade att om hennes förmodan visade sig riktig, så vore ju allting godt och väl; då kunde hon ju börja att kokettera för honom.
Jag medger att det var en något cynisk politik jag föreslog henne, samt dessutom i gummans händer temligen outförbar.
Hon blef helt förskräckt. – – ”Nej, det vore alldeles förskräckligt.
Han skulle ha pretentioner på mig som på en ungdom!”
– – – Det var oemotståndligt skrattretande att se hennes förfäran – så alldeles öfverflödig. – ”Hvad skall jag göra för att hålla honom ifrån mig?
Gif mig ett råd; säg mig, hvad skall jag säga, hvad skall jag göra?
Jag svarade henne att det måtte väl vara den lättaste sak i verlden, att bli honom qvitt, om hon ville.
– ”Om man vore beredd.
Men han kommer kanske öfver mig som en tjuf midt om natten.” – ”Slå honom med sanningen i ansigtet, – hur han behandlat dig alla dessa år.”
– ”Om man finge tid att tala.
Men du känner honom inte.
Det är inte fråga om vilja, inte fråga om lämpor.
Han är som ett vilddjur.” – Bevars väl, han får väl styra sig.” – ”Men midt i mörka natten.
Jag ligger ensam i våningen.” – ”Du kan vara lugn.” – ”Nej, det kan jag inte.
Han är aldrig vänlig utan om han har någonting sådant i sigte.
Och han blir inte bättre sedan.
Om du kunde begripa hur rädd jag är!
Jag törs knappt sofva.” – ”Men du kan väl begripa – – – ” – ”Han har gjort så förr.”
Det löjliga slog med ens öfver till någonting ohyggligt.
Jag kom att tänka på hvad ett statens och kyrkans äktenskap kan vara.
Hur mycken råhet och brutalitet som kan rymmas derinom.
Hon sade ett litet ord.
”Han skall säga: det är din skyldighet.
– Ja, sådant är äktenskapet, om mannen kan och vill taga ut alla sina rättigheter, dem han fått af lagen, att en qvinna utan att kunna påräkna skydd måste hänge sig åt en fiende, åt en som icke ens då han gör sin fulla besittningsrätt gällande bryr sig om att bemantla driften med ett vänligt ord.
Hon får ej vrida sig ur hans famntag, äfven om det skulle falla honom in att förgifta det med det mest grofkorniga förakt.
Kan man tänka sig en mensklig varelse i större förnedring än en sådan qvinna?
Under tiden Sofi var hemma, brukade alltid hon och Sanna tillbringa aftnarne nere hos gubben.
Sedan Sofi rest har det blifvit slut med dessa dagliga samqväm.
Sanna och han äro naturligtvis ursinniga öfver det, men för folkets prats skull kunna de icke sitta på tu man hand derinne.
Sanna brukar bjuda lärarinnan till sig för att på så sätt få förkläde, ty lärarinnan brukar sitta i Sannas eget rum der nere, och derifrån till kyrkoherdens är ju endast ett tuppfjät.
Gubben och Sanna spela sällan eller aldrig tillhopa nu.
Brädspelet har efterträdt pianospelet.
Ågren och Marie stå för tillfället på temligen spänd fot, hvarför vet Ida ej.
Men häromdagen då kyrkoherden var borta och det skulle drickas kaffe, hade Marie gått bort och ropat i hissen:
”Vill inte den unga kärringen komma upp och dricka kaffe med de gamla kärringarna, det vore ju trefligt om vi kunde få alla tre kärringarna samlade.”
Hvilket tyder på att sqvallret rapporterat ett eller annat föraktligt yttrande af Sanna om Marie.
Jag förstod nog att gumman trodde sig spela en trumf genom att få mig dit.
När jag kom hade de redan druckit kaffe.
Gumman sade åt pigan om hon ville säga åt fröken om mera kaffebröd.
I stället dukades kaffebordet af.
Vi gingo in på Idas rum.
Jämmer öfver hennes ställning i huset, och jag undrar icke på det.
Jag skulle finna det förskräckligt.
Jag sade henne att jag ämnade få tag i kyrkoherden så fort som möjligt, emedan jag icke ämnade stanna till qväll.
Gumman höjde sina händer mot skyarne – ”då är det ju så godt som icke något sällskap alls!”
Hon var emellertid mycket ifrig i att det skulle vara hon och jag som skulle söka upp gemålen, och icke jag ensam.
Vi gingo således ned.
Jag knackade på hans dörr, öppnade sedan, men der fans ingen.
Så gick gumman och tittade på expeditionen.
Der var han.
Lofvade att komma.
Så gingo vi upp igen och satte oss i salongen.
Gumman lade sjelf in en brasa, jag spelade.
Inom länge kom sultanen och vi började musiken.
Han drar i väg utan ringaste spår till takt. – ”Ack, hvad det är roligt med litet musik!” satt gumman och sade med inställsam röst vid hvarenda paus; jag visste att gubben inom sig blef arg för hvarenda gång, men han teg ändå.
Fröken syntes icke till.
Det blef mörkt och vi hade inga ljus på pianot.
Jag såg hur gubben gick och våndades, han var rädd för att säga åt fröken.
Efter lång stund fingo vi ljus och fortsatte att spela.
Jag tog dristigt igenom Sannas gamla stycken.
– ”Om jag vore i ditt ställe, skulle jag sätta alla klutar till för att slå henne ur brädet,” hviskade gumman till mig.
Det hela var otäckt.
Så kom pigan med matbud.
Vi voro midt i ett stycke.
Jag fortsatte.
Men jag kände mig nervös.
Det var bara på trots jag spelte vidare. – ”Serveradt,” sade Sanna och kom sjelf.
Hennes slaf reste sig ögonblickligen och jag gjorde så med.
– ”Var stycket slut?” frågade Ida. – ”Ja,” svarade han kort.
Ågren bjöd mig mat.
Han slök i sig under tystnad och som om han icke unnade någon annan menniska att bli mätt.
Han har ett försmädligt sätt att breda ut sig, der han sitter vid bordsändan.
Han bjöd mig smaka hans kaviar, det var det enda.
Annars mol tyst.
Jag talade ett slag, men så vardt jag arg och tänkte: tig du, ditt gamla skåp der sitter!
Och sedan var det endast
Ida som talade.
Jag måste sluka min mat för att hinna undan, att bli mer än halfmätt der, är aldrig att tänka på.
Så började Ågren konversera.
Gubben satt och slängde omkring sig med smörknifvar, tillbringaren och sina armbågar, precis som det icke funnits någon i rummet mer än han.
Slutligen blef han nådig och började tala.
Efter qvällsmaten sade han åt mig om jag inte hade lust att komma ned till honom.
Jag sade åt Ida, när hon kom.
Hon var genast färdig.
Han hade lånat en af hennes böcker, hon ville fråga honom efter den under förevändning att hon skulle låna den åt mig.
Jag förbjöd henne det och sade att jag icke ville ha boken.
Det förargade mig att hon alltid skall bråka med honom.
Hon är oklok som ett framfusigt barn.
Så kommo vi då dit ned.
Gubben och jag samspråkade.
Gumman satt vid bordet med ett visst Alfhild Agrell i dec. 1887.
Meijer på 1880-talet.
Anna Nordkvist.
Porträtt målat av Justus Lundegård omkr. 1885.
(Foto: Olof Bendz)
Georg Nordensvan.
slätstruket uttryck på sitt ansigte, det på en gång missklädde henne och såg affekteradt ut.
Det är märkvärdigt hvad hon alltid blir klumpig och tafatt i hans närvaro.
Hon kan inte alls vara enkel och naturlig.
Och alltid skall hon peta på hans tillhörigheter, fast hon vet att det är det värsta han vet.
Hon tog hans glasögon, som lågo på bordet.
Han nappade dem från henne och lade dem undan, som om hon varit ett klåfingrigt barn.
”De äro i sönder förut,” sade han – ”Äro de sönder!” utbrast hon med sin breda eftertryckliga röst och med en ton som hon ville göra deltagande, men som endast föll genom tystnaden, klumpig och platt.
Och så var det alltjemt: för att göra sig bemärkt kastade hon då och då en replik i samtalet, hvilken alldeles icke hörde dit.
”Skulle det icke röras i brasan?” – ”Hvad är det der ligger?” – ”En blyertspenna,” svarade han tvärt och uttryckslöst, som för att tränga tillbaka harmen. – ”Det var konstiga blyertspennor, sådana har jag aldrig sett.
– Han teg, men i sjelfva tystnaden låg det något som sade att han bet om en arg och hånfull replik.
Han tänkte på och talade om sina skulder och räkenskaper.
Och hon tror alltjemt icke [det] rör sig annat inom honom än sinliga begärelser, och hon hänför allting dit, hvarenda misstämning hon märker.
O, qvinnor, qvinnor!
Det vesterländska haremslifvet har förderfvat eder.
Stormen går omkring knutarne och knurrar som ett stort, hungrigt vidunder.
Mot sin vilja känner man sig rädd.
Det är liksom om mörkret ville krypa in till en genom alla fönster och som om stormen fått väderkorn på en.
Det är som om starka ramar skulle fatta i huset och rycka det omkull.
Jag känner mig så underligt ensam, liksom om jag bodde midt ute på en vid hed, långt från alla menniskor.
Det är stormen som gör det.
Den går så obehindrat omkring och flåsar ända in på rutorna, och det närmar sig natten, den långa svarta natten, då alla menniskor sofva.
Då man får draga täcket öfver öronen och ändå ligga och höra på det der.
Och så kommer stormen rytande, tjuter till och trycker sig alldeles flat emot rutorna.
Man darrar för att de skola brista.
Det käns så underligt omkring hjertat.
(Utdrag af bref till K. af G. d. 7 Mars 86.)282
Hvad är det ni säger:
”det är bland menniskans mest förhatliga egenskaper, att saker och personer så småningom upphöra att göra intryck på en, hvaraf blir en följd att man behöfver omvexling t.o.m. i vänskap.”
– Vet ni hvad! jag kan icke se något förhatligt i det, det är ju en så naturlig följd af menniskans förmåga af utveckling och af utveckling genom umgänge med andra.
Och i det som är naturligt kan jag aldrig se något förhatligt; det är endast det missbildade, förvridna, missriktade som blir det.
Men man proppar i oss ända från barndomen en hop idéer och åsigter; andras villfarelser, hvilka vi genom vanan komma att anse som fullgiltiga.
Vi ha fått för oss, att detta behof af ny tillförsel utifrån, skulle vara liktydigt med trolöshet.
Jag kan icke gå in på det.
Men saken är den, att detta behof finnes i så högst olika grad hos olika individer.
Kälkborgarsjälar, hvilka redan tidigt nå den utveckling, som ligger inom deras räckvidd, kunna år efter år stå qvar i samma förhållanden, utan att det käns som någon skada för dem.
Ty de ha icke möjligheter för ett rikare utbyte; äfven der det fans att taga, skulle de icke ha förmåga att tillegna sig.
Annat blir förhållandet med individer som gå ut i lifvet med en rik fond af utvecklingsmöjligheter.
Hos dem fins en sinnets emottaglighet, en själens spänstighet, som gör att det för dem icke kan bli något stillastående förr än allt är uppslitet, så att urverket håller på att gå ned.
En uppmärksam blick omkring en är alldeles tillräcklig för att säga en att det förhåller sig så.
Jag är glad när jag träffar på en menniska, som tryggt och pålitligt kan räcka mig handen och ändå säga: jag har behof af ombyte till och med i vänskap.
(Jag menar nu icke ytliga menniskors begär efter omvexling, det är något helt annat och något som jag endast kan ha ett föraktfullt leende för.)
Ett sådant yttrande ger mig först och främst intrycket af nykter ärlighet, något som aldrig nog kan värderas, och sedan att han sjelf måtte gömma inom sig en sådan der fond af utvecklingsmöjligheter, som jag nyss talade om.
Och så – till sist – skall han ha menniskokännedom nog att hvarken anklaga mig eller sig sjelf för brist på trohet, då hvar och en går åt sitt håll igen.
Ja – jag har icke lust att neka det – jag hör sjelf just till de der varelserna, som suga sig fast likt någon sorts blötdjur, och så plötsligt släppa sitt tag.
Det har funnits tider då jag slagit mig sjelf i ansigtet för det, emedan det syntes mig som ett karaktärslyte.
Men det var innan jag börjat tänka riktigt efter grunden till det.
Jag vet nu, att jag – trots detta – är både vänfast och pålitlig.
Det förefaller mig af ert bref som om ni ännu befann er på de der samvetsskruplernas stadium.
Jag har träffat på menniskor, som aldrig vågat taga så rikt utbyte af lifvet som det kunnat ge dem, utan alltid hållit tillbaka när de känt sig dragna till någon, bara derför att de visste med sig på förhand, att det som nu var nytt en gång kunde bli gammalt och unket.
Men det der unkna kommer endast när man envisas att vidmakthålla ett intellektuellt samband, som i sig sjelf redan är murket och färdigt att brista.
Det är pjunk, helt enkelt, pjunk med egna och andras känslor.
Det skall en ”gammelklog” tid, sådan som vår, till, för att kunna frambringa ett dylikt fenomen.
Det unga och naturliga är, att kunna taga emot hvad
I dag vill gifva, utan att samtidigt snegla på hvad