Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Liljencrants också ^yttrat, är af den natur, att det svårligen gifves någon annan bot derför än undergifvenhet; men jag vågar bestrida, att samma förhållande eger rum med en penningekris.
Ty den senare kan bero af felaktiga institutioner, och det land, som har en bättre organisation af sitt penningeverk, lider mindre af de oundvikliga handelskriserna, än andra.
Denna del af frågan har naturligtvis icke ingått i de båda Gr:nes åsigter; utan de hafva behandlat hela ämnet blott ur synpunkten af en vanlig handelskris.
Nu vet jag icke om jag har rättighet eller skyldighet att vidare motivera det särskilda Utsk:s tillsättande, än derigenom, att jag förklarar det jag icke tror, att BankoUtsk.) till följd af sin organition, kan upfatta ett ämne i vidsträcktare mån, än det rörer sig om sjelfva Banken; men^det ämne, hvarom nu är frågan, är af en långt mera omfattande natur, och man måste dervid nödvändigt H. I 5 66 Den 5 November. ingå i undersökning om huruvida Sverige med sina lokala förhållanden verkligen kan konkurrera i handel med de större Staterna och dervid vara fredadt från att indragas i deras kriser, samt huruvida Svenska produktionen är fotad på så säkra grunder, så litet beroende af handelskrisernas hastiga återkomst, att vi kunna hafva alldeles samma slags penningeväsende som Frankrike eller England.
Detta är frågor, som måste undersökas, så framt man vill komma till något resultat; har man deremot icke undersökt dem, utan endast behandlat saken ur Bankens synpunkt, då har man afskurit för sig den djupare undersökningen, och då kan man också icke vinna något resultat.
I afseende på det särskilda Utsk., hade jag trott, att man derigenom skulle fått tillfälle att gå så långt som möjligt, för att hinna något resultat, om detta också icke skulle blifva annat än hvad Gr.
Liljencrants sagt, eller att saken icke kan hjelpas.
När jag säger detta, så har jag icke blifvit vederlagd deruti, att en sådan förändring, som jag föreslagit i Bankens organisation, icke skulle kunna till största delen förekomma sådana kriser.
Jag har blifvit ovederlagd i det påstående, som finnes i min motion, att lånerörelsen skulle skiljas från Banken, — en idé, som icke är af mig påfunnen, utan flera år gammal, och understödd på den tiden af Kegeringen.
Alla dessa frågor är nu här icke stället att ytterligare vidröra; men jag påstår, att enda sättet är att skrida till undersökning, om man skall nånsin komma till fullkomligt vetande i saken.
Naturligtvis skulle jag klandras för brist på ihållighet, och äfven förtjena det, derest jag icke hos Hr Gr. och Landtm, begärde propos. på bifall till mitt förslag, och, i fall denna propos. besvaras med nej, anhöll om votering.
Jag önskade likväl att få röna, huruvida jag är så alldeles utan, jag vill icke säga sympatier, ty sådant kommer icke i fråga, utan alldeles utan understöd af någon, som bevärdigat mina tryckta skrifter med någon upmärksamhet, och derigenom blifvit bringad på tvifvel — jag fordrar icke mer — om det kan vara något sannt och rätt i den utredning jag der sökt framlägga.
Sakuar jag likväl understöd af dessa, hvilket jag icke nu kan bedöma, så gör jag kanhända orätt uti att begära votering; men finner jag att förhållandet är motsatt, då mäste jag göra det.
Jag har begärt ordet för att lemna en uplysning, som jag i mitt förra anförande glömde.
Jag tog mig då friheten nämna, att Bankens metalliska kassa i detta ögonblick befinner sig i ett biittrerskick, än någonsin tillförene, med undantag af de två sista lyckliga åren.
Så vida jag icke irrar mig, egde Banken den l:sta Januari 1848 en metallisk valuta af åtta milhr, och således en half mill. mindre än nu.
Sedermera inträffade det olyckliga året 1848, då Sveriges handel var högst ogynnsam, till följd af då befintliga förhållanden på den stora verldsmarknaden; det hände då, att den metalliska kassan nedgick ända till 5 milhr.
Jag anser detta vara en vigtig uplysning, som måhända icke hvar och en bland oss nu erinrar sig; den visar nemi. att vi genomgått
Den 5 November. 67 en vida svårare kris, an den, hvarmed vi nu kämpa.
När man från en metallisk kassa af 8 milhr, d. v. s. ett rörelsekapital af 32 •milhr Rdr Rmt, faller till ett rörelsekapital af 20 milhr, då är det verkligen ett betänkligt förhållande, i synnerhet när man kommit från ett förhållande, som inträdt småningom; ty minskning i den metalliska valutan och deraf följande inskränkning af rörelsekapitalet inträda vanligen småningom.
Annu liar emellertid rörelsen icke hunnit vänja sig vid det onaturligt stora rörelsekapital, som den har disponerat under de föregående åren, om ock sannt är att öfverflödet föranledt bedröfliga spekulationer.
Men det kan väl aldrig komma att utgöra föremål för lagstiftningen att, i händelse en eller annan person förlupit sig, som man säger, söka bota dessa misstag genom en mellankomst, som skulle framkalla vida betydligare oredor.
Gr. Frölich har sagt, att så väl jag som en annan talare fattat saken såsom en handelskris, och icke såsom en penningekris.
Äfven om jag dertill egde förmåga, kan det dock icke falla mig in att utveckla, huru nära dessa båda kriser stå hvarandra, samt huru de ovilkorligen följa hvarandra i spåren.
Det är gifvet, att det kan tänkas förhållanden i ett land, då penningebrist upstår till följd deraf, att penningen hindras att fritt löpa man och man emellan; men hade detta varit förhållandet hos oss, så synes det mig rättast, att motionären upgifvit de hinder i denna väg, som nu forefinnas, och att han föreslagit deras afhjelpande.
Då hade för visso frågan icke blifvit mera omfattande, än att den kunnat behandlas af BankoUtsk.
Jag kan således icke för min del finna,' att några bevekande skäl blifvit frambragta för bildandet af ett särskildt Utskott; det skulle, såsom jag förut haft äran nämna, säkert råka i konflikt med BankoUtsk:t, hvilket sednare dock är och förblifver det, som har att göra med det verk, hvilket utöfvar det väsendtligaste inflytandet på landets penningerörelse.
Jag afstyrker på dessa grunder förslaget.
Den siste värda talaren har yttrat, att det ålegat mig att upgifva de medel, hvarigenom penningekrisen skulle afhjelpas.
I korthet får jag nämna, att jag icke velat föreslå några palliativer; sådana hafva vi i Aftonbladet läst ganska vidlyftigt föreslagna.
Detta förslag har jag trott mig böra underkänna, emedan jag icke funnit något annat botemedel än en radikal reform.
Må hvar och en stöta sig på detta ord; jag har min åsigt, och denna är resultatet af de forskningar, jag anställt under loppet af 30 år, sedan jag sjelf träffades ganska hårdt af en penningekris i London 1825, då äfven jag var en näringsidkare.
Då nu öfverläggningen förklarades fulländad, hemställde Hr Gr. o. Landtm, om R. o. Ad. behagade bifalla Gr.
Frölichs förev:de motion, samt besvarades denna propos. med starka Nej, jemte några Ja; hvarpå propos. till afslag å samma motion blef framställd och besvarad med starka
Ja, jemte ett eller annat Nej, då Gr. o. Landtm, förklarade att han funnit
Ja öfvervägande. 68 Den 5 November.
Föredrogs Gr. a f Ugglas’s, Carl Ludv. Fr edr., d. 31 sistl.
Oktober på bordet lagda motion, ang:de inrättande af Länsnämnder, Gr.
Jag hade beredt mig på att göra några an märkmr vid den af Gr.
Ugglas väckta motionen, och jag börjar med att förklara, det jag icke skulle hafva ansett mig tillständigt att deltaga i diskussionen öfver ett ämne, som vid föreg:de Riksdagar varit så fullständigt behandladt, så framt jag icke åtminstone genomliist de prot:r, som i frågan blifvit förda, och deraf funnit, huru behandlingen af densamma varit beskaffad.
Efter att hafva ingått i denna undersökning, finner jag visserligen, att den värde motionären i afseende på fullföljandet af sin öfvertygelse ronde denna nyttiga sak på ett berömvärdt sätt visat en ihärdighet och en konseqvens, som det vore önskligt, att män i hans ställning och med hans intellektuella förmåga gjorde och kunde göra; men då jag finner till hvad mål han kommit, och då jag tillika finner, att han gång efter annan, sedan han först framställde sin motion, gått allt' mer och mer ifrån hvad lian ger namnet af att arbeta för kommunalväsendet, och det ur den synpunkt, att han icke ville blottställa sig för beskyllningen att hafva velat bilda några politiska klubbar, tror jag att han genom en sådan slags farhåga och genom en sådan för långt drifven eftergifvenhet för hvad han an ser vara opinionen skadat sitt ursprungliga förslag.
Den värde motionären börjar sitt förslag med att orda om de förvånande framsteg och den ovanliga liflighet, som på sista tiden låtit sig förnimmas i de enskildes verksamhet; men då förhållandet redan är sådant, utan att det blifvit framkalladt af några Länsnämnder, tillstår jag, det jag icke inser, hvartill framställandet af motionärens förslag tjenat, enär just det, som han derigenom åsyftat, redan såsom ett faktum förefinnes.
Men han säger, att införandet af Länsnämnder skulle ytterligare befordra den allmänna andan; detta må jag säga ljuder sällsamt i mitt öra, då jag sedermera finner, att det, som han genom dessa nämnder ämnar förbereda, är blott en ekonomisk anda, och alldeles icke hvad som vanligen innefattas under benämningen allmän anda. som dock torde vara något helt annat.
Att en allmännare kommunal-anda upstått, hafva vi nyss erkänt; men jag tror, att denna anda alldeles icke behöfver någon så beskaffad stödjepunkt som dessa Länsnämnder, hvilka, jag måste bekänna det, prima facie, synas mig komma att verka måhända helt och hållet emot motionärens syftning, ja till och med alldeles qväfva upkomsten af en allmän auda.
Jag kan nemi. icke finna annat, än att Gr. af Ugglas’s förslag skulle göra den allmänna andans utveckling helt och hållet beroende af de koryféer, som inom Länsnämnderna skulle bilda sig, och blott understödja Landshöfd:ne, samt utgöra ett slags råd, en conseil géneral, till deras disposition.
Det är visserligen pro forma föreskrifvet, att Landshöfdme blott skulle ega deltaga i diskussionerna, men icke i besluten; men ett dylikt litet undantag kan dock icke hindra, att den exekutiva makten skulle erhålla ett nytt medel at till sig draga och allt mer och mer centralisera äfven sådana au - Den 5 November. gelägenheter, sorn folket förut varit vandt att sjelft behandla, och jag tror derföre, att det vöre mera skäl, att Gr. af Ugglas kallade sitt förslag ett förslag till införande af guvernementala institut inom kommunerna.
När ifrågav:de ärende vid förra Riksdagen behandlades, ingingo deruti motioner jemväl af andra Ledamöter inom detta Stånd, och en af dem upfattade, sorn jag tror, den kommunala frågan riktigt, då han ville förlägga den kommunala institutionen till socknen, dit den rätteligen hör.
Men denna fråga föll med den andra, och jag vet ännu icke, huruvida motionären ämnar förändra sitt förslag, så att det ånyo kan blifva föremål för en diskussion, eller också ingen, på den grund, att det omfattar ett ämne, som sträcker sig alltför långt.
Jag har emellertid begärt ordet, för att påpeka ett förhållande af oförmåga att ernå hvad man åsyftar, och emedan jag tror att båda dessa förslag, huru välmenta de än äro, ega gemensamt med hvarandra.
Det består deruti, att de båda afse ett sträfvande mot någonting, som jag alls icke finner vidrördt vid förra Riksdagen.
Detta är nemi. att hela vårt samhällsskick, eller organisationen af våra embetsverk, är af Carl XI byggdt efter den militäriska grundsatsen: en chef och underlydande, samt så, att chefen skall styra och leda allt.
Denna organisation finnes qvar ännu i dag, till hinder för all kommunal-anda, ja fråga är äfven om den icke hindrar upkomsten af allmän anda i dess vidsträcktare bemärkelse.
Att denna organisation då för tiden var den enda riktiga, emedan den var den enda möjliga, vill jag ingalunda bestrida; men vår historia är nu mera så utvecklad, att vi kunna, om vi vilja, se verkan derutaf.
Yi återfinna denna organisation, då vi se våra med chefer försedda collegiér och embetsverk af alla slag, hvilka sedan Carl XI:s tid fått sin gifna organisation; men hvad vi icke synas märka är, att denna organisation är alldeles för gammal, och att den icke svarar emot vår tid.
Vi se väl i spetsen för våra embetsverk höga chefer; men varsna icke, huruvida dessa chefer ens förmå att styra sina embetsverk; de sitta der på sina presidentstolar; men hvad de verka, förnimmer man icke.
Jag frågar då, i fall jag har rätt uti hvad jag yttrat, hvartill tjenar väl att efter dylikt mönster söka bilda ännu flera sådana anstalter?
Hvartill tjenar att på en ny väg ytterligare söka befordra stillaståendet?
Vi se ständigt nya förslag framställas till nya embetsverk med chefer och underlydande.
Det är klart att hvarje organisation af embetsverk förutsätter en viss grad af chefskap; men ett chefskap, sådant som nu finnes för alla våra institutioner, tror jag att tänkare redan för 30 år sedan ansett felaktigt, och jag vill erinra Eder, M. H:rr, att det gafs en tid icke långt efter den sista revolutionen, då det allmänt erkändes, att våra embetsverk voro inrättade efter en murknad och föråldrad princip, nemi. den af chefskapet i den 'form, det hos oss förefinnes.
Det är ur denna synpunkt, som jag trott mig böra uttala dessa ord, innan motionen blir till Utsk. remitterad, i fall någon skulle finna den värd att der uptagas.
Troligen skall dock samma fråga ur flera andra synpunkter framdeles återkomma, och jag vill der - 70
Den 5 November. före nu icke vidare förlänga mitt yttrande.
Jag anhåller emeller* tid att hvad jag nu haft äran anföra, må åtfölja remissen till veder!).
Det lärer icke vara någon på detta rum obekant, att hvad fäderneslandet i allmänhet saknat, verkligen är den kommunala anda, som varit så önskvärdt att den förefunnits.
Sannt är visserligen, att en sådan kommunal-anda på sednare tider genom egna förhållanden hos folket börjat alltmera utveckla sig; men ännu återstår dock dervid mycket att göra, och jag kan således icke neka, att jag för min del står i förbindelse hos Gr. af Ugglas, för det han icke tröttnat att återkomma med sitt förslag om Länsnämnder, ehuru detta förslag vid föreg:de Riksdagar blifvit afslaget.
Jag har med upmärksamhet genomläst den ifrågav:de motionen, och jag har dervid trott mig finna, att Gr. af Ugglas’s afsigt varit, att man icke så egentligen borde fasta sig vid hvarje liten föreslagen §, utan fastmera betrakta motionen i sin helhet.
Jag finner således ej heller, att hans mening varit att så eller så bör Länsnämnders organisation vara.
Han har visserligen framställt ett förslag till denna organisation, men jemväl sagt, att om den kan åvägabringas på annat sätt, så har han icke något deremot, blott det stora hela kommer till verkställighet.
För min del finner jag också icke något olämpligt uti att Landshme få deltaga i dessa kommunal-nämnder, enär från dessa Hrr och män onekligen kunna komma ganska många nyttiga råd och uplysningar.
Jag tror således, att de der äro ganska nödvändiga, och skulle äfven mot förmodan någon Landslag vilja sätta sig emot något nyttigt förslag, finner jag deruti ingen fara, emedan han då säkerligen blifver öfverröstad.
Jag tror fördenskull, att denna föreskrift icke bör utgöra något hinder för sakens framgång, och min lifliga önskan är att Gr. af Ugglas’s motion måtte med största upmärksamhet af Utsk. behandlas, emedan jag är öfvertygad om att, ifall densamma blifver antagen, antingen med en eller annan förändring, den skall medföra stor och allmän nytta för fäderneslandet.
M:s nedannämnde, denna dag ankomne, Nådiga Proposir till R.
St:r. l:o Ang:de vissa ändringar i nu gällande stadganden om utskrifningssättet och inrättningen af allmänna beväringsmanskapet; 2:0
Ang:de upphörande af det från Rotehållarne eller Soldaterne vid Indelta Infanteriet nu utgående bidrag till soldatbeklädnadens anskaffande och underhållande; 3;o Om uphörande af fourage-passevolansafgiften vid beridna RusthållsReg.tena; 4:o I fråga om beräkningsgrunden för Salpeterhjelpens utgörande inom en del af Södermanlands län; Den 5 November. 71 5:o
Om dispositionen af 6 st. holmar i Götheborgs och Bohus Läns skärgård; 6:o Om utbyte af Länsmansboställena Melby och Näsby mot Kronoskattehemmanet Bredinge på Öland; 7:o
Om uplåtande af mark å Kronoparken Båda Ås i Skaraborgs
Län för en vattenledning till Lidköping; 8:o Om försäljning af f. d.
LandshöfdingeKesidens-tomterne i staden Piteå med å dem befintliga byggnader; samt skrifvelser: 9:0 I anled. af f. d.
Myntmästaren, Assessoren Grandinssons und. ansökan om ersättning för förlorade boställsrum; 10:o I anledn. ■af åtskilliga utaf K. St:r vid sistförflutna Riksmöte föreslagna lagförändringar; ll:o Om förordnande af en StatsKådsledamot i afseende på handläggningen af vissa i Eiksd.Ordms 36 och 42 §§ omförmälda Riksdagsärenden.
Hr Ehrenhoff, Gustaf Herman, uppläste 6 motioner af följande innehåll: 1:0
Sorn en efter tidens kraf mer lämplig reglering af Embetsoch Tjenstemäns löner tyckes vara för handen, så synes det vara med billigheten förenligt, att äfven så vigtiga befattningar, som dem Hrr Fullm:ge i E. St:rs Bank innehafva, icke måtte aflönas så, att dessa befattningar blifva för deras innehafvare en obetydlig bisak, och som, genom en förhöjning af BankoEullm:ges arfvode, möjligheten för E.
St:r, att mer fritt kunna skänka ett så högt förtroende äfven åt mer aflägset boende personer, betydligt underlättas, så får jag vördsamt föreslå att Hrr BankoFullm.ges arfvode måtte förhöjas lill minst 4,000 R:dr R:mt årligen.
Men enär Hrr Pullunge uti E. St:rs Riksg:sKont. alltid åtnjutit samma aflöning, som Hrr BankoEullrmge, så synes det äfven billigt, att desse TIrrs aflöning hädanefter också blifver enahanda, hvarföre jag vördsammast får föreslå, att Brr Fullm.ge i R.
St.rs Riksg:sKontor mätte få samma förhöjning å deras arfvode
I sammanhang härmed får jag lika vördsamt föreslå, att R.
St:r måtte besluta, det denna aflöningsfråga till afgörande företages före instundande val af Fullm:gc i Banken och Riksg.sKontoret.
Begärdes på bordet. 2:o Under förutsättning, att, då E. H.
St:r medgifvit att fullmakter få utfärdas för deras egna tjenstemän, R.
St:r derigenom velat gifva desse sina tjenare samma säkerhet, som 36 § Eeg.P. 72 Ben 5 November. gifver
Rikets öfriga tjenstemän, nemi. att icke från deras tjenster kunna skiljas utan »medelst ransakning och dom», anser jag mig böra fästa R.
St:rs upmärksamhet derpå, att ehuruväl de lagar och instruktioner, hvarefter R.
St:rs Bank styres, synas gifva Verkets tjenstemän den i Grundlagarne stadgade säkerhet, denna säkerhet dock i sjelfva verket icke finnes.
För att ett samhälle skall kunna anses för lagbundet, och dess medlemmar må kunna ega det skydd, som denna lagbundenhet förutsätter, så är det icke nog att lagar stiftas, utan fastmera vigt ligger uppå, att skipningen af dessa lagar lägges i händer på män, som förstå det höga kallet af en rättskaffens domare, och hvilka äro ansvariga för sina domslut.
Ty utan denna ansvarighet, utan en sådan pröfvad förmåga, blifver domarekallet ett förtryckets verktyg och Reg.Fms 36 g en död bokstaf.
Statens öfrige tjenstemän ega rätt att dömas af lagliga domstolar, och som det är en lycklig sanning, att Sverige företrädesvis eger en samvetsgrann och uplyst domarecorps, och med så stor ansvarighet, att svårligen väld kan komma i fråga, så äro desse tjenstemän, med få undantag, tryggade mot en olaglig behandling, helst de i yttersta fall alltid kunna påräkna Konungens höga rättvisa.
Så är icke händelsen med en Bankens tjensteman, hvilken dömes af egna förmän, hvilka å deras sida ofta äro parter i den sak, hvaröfver de döma.
Han eger visserligen rätt, att hos Bankens Öfverstyrelse anföra besvär, men detta båtar honom föga, enär formen för denna Styrelses ölverläggningar och beslut måtte vara helt olika med den, som följes vid lagliga domstolar, ty Bankens Öfverstyrelse befattar sig icke med att undersöka om den dömde verkligen är brottslig eller icke; hon fastställer domen först, och om pröfning af de anförda besvären beslutas, så upskjutes dermed till en obestämd framtid.
Då nu BankoReghtet föreskrifver, att den, sorn tredje gången dömes för fel i tjensten, skiljes från sin befattning, så är det ock klart, att om en tjensteman i Banken icke får åtnjuta de laga former, som äro alla andra Svenska medborgare förunnade, så kan han, utan föregången ransakning, efter godtycke skiljas från sin tjenst.
Öfvertygad att R.
St:r inse rättvisan utaf, att dera3 egna tjenare ega samma skydd af Lag, som Rikets öfriga tjenstemän, får jag vördsammast föreslå att uti alla de fall, som röra Bankens tjcnstemäns förhållande i tjensten, BankoRegl.tct sättes i öfverensstämmelse med de lagar, sorn gälla för Statens öfrige tjenstemän, samt att yttersta domsrätten öfver tjenstefel öfverlemnas åt en laglig domstol.
På det att R.
St:r måtte komma i tillfälle, att rätt pröfva behofvet af den föreslagna reformen, får jag vördsammast hänvisa till BankoStyrelsernas prot:r för åren 1845 och följande, samt för detta år, och får vördsammast ytterligare föreslå, att Dan 5 November. 73 R.
St:r målte anbefalla en laga undersökning i de mål, tom sagde prot:r omförmäla.
St:r alltid visat en fosterländsk ömtålighet derutinnan, att hvarje Svensk medborgare må åtnjuta den rätt, som lagarne honom medgifva, så tror jag mig fullgöra mili pligt såsom represensant, då jag vördsammast fäster R.
St:rs upmiirksamhet på behofvet af en undersökning, som underlättar R.
St:rs frisinnade sträfvande, att gifva lagarne den kraft, att äfven den ringaste af Sveriges medborgare vid dem må kunna stödja sig under en rättskaffens lefnadsbana.
Och som jag är fullt öfvertygad derom, att R.
St:r icke vilja undandraga sig
Deras medverkan till återuprättande af en utaf deras egne tjenares heder, kränkt både som medborgare och tjensteman, så får jag ödmjukeligen anhålla om bifall till den föreslagna undersökningen.
Som jag är den tjensteman, som här är i fråga, och alla andra medel till uprättelse äro mig betagna, så har jag begagnat min Riksdagsmanna-rätt, för att på den vägen få min sak under R.
St:rs pröfning, förvissad derom, att R.
St:r icke förvägra
Deras beskydd åt den, som med skäl detta begär.
Begärdes på bordet. 3:o Genom Svenska domaremaktens oafsättlighet hafva våra Grundlagsstiftare velat göra denna makt sjelfständig, oberoende af alla andra intryck än känslan för rätt, och derigenom gifvit Sveriges innebyggare den största möjliga trygghet mot väld i domstolen.
Men denna trygghet till person är otillräcklig, så länge det i vissa fall är beroende af slumpen, om min rättvisa klagan någonsin skall kunna komma under en laglig domstols pröfning.
Reg.Fins 96 § och 63 §:n af Riksd.Ordmn, som stadga, att »vid hvarje Riksdag skola R.
St:r förordna en för lagkunskap och utmärkt redlighet känd man, att, såsom deras Ombud, hafva tillsyn öfver lagarnes efterlefnad etc. etc.», hafva visserligen afsett, att i de fall, då jag icke omedelbart sjelf kan föra min talan, jag genom detta Ombuds medverkan kan tillgodonjuta den för alla fria medborgare så dyrbara rättigheten, att få sin rättvisa klagan pröfvad af en oberoende domare.
Meri om oafsättligheten bos domaren gifver mig säkerhet för en oväldig dom, så gifver Just.Ombudsnns afsättlighet ingen trygghet för, att min klagan skall blifva pröfvad, enär detta vigtiga embete af- och tillsättes af dagens flvgtiga opinion, och dess innehafvare, möjligen bunden af fruktan och tacksamhet, är förhindrad, att så sitt embete sköta, som hans rättskänsla, under en mer tryggad framtid, skulle hafva ingifvit honom.
Erfarenheten har tillräckligen rättvisat behofvet af en jemkning i detta för rättskipningen så menliga förhållande, och som Just.Ombudsimns oberoende ställning icke kan fullkomligen ernås utan Grundlagsförändringar, så får jag, för att genom en betryggad ställning för framtiden göra denne Embetsman åtminstone mindre beroende af partiåsigter, vördsammast föreslå, att 74 Den 5 November. den, som en gång blifvit af R.
St:r utsedd till dt ras Jusl.- Ombudsm., må berättigas, alt, om han vid en påföljande Riksdag icke blifver återvald, för sin återstående lifstid åtnjuta i pension halfva beloppet af det arfvode han under Embetels utöfning upburit.
Och i sammanhang härmed lär jag lika vördsamt föreslå, att R.
St:rs nuvaride Just.Ombudsm., tillfölje af sin sjuklighet och höga ålder, måtte vid afgåendet få åtnjuta hela sitt arfvode såsom pension.
Remitterades till StatsUtsk. 4:0 Vördsammast får jag föreslå, att uti Inslrukl.n för R.