Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag var rädd, att han skulle märka något, men samtidigt förstod jag, att en sådan upptäckt från hans sida på mig skulle verka som en befrielse.
Och jag lefde under denna tid i ett tillstånd, som var fylldt af aningen om en brytning, hvars karaktär jag dock var långt ifrån att kunna förstå.
Den upptäckt, som han en dag måste göra, kom, så som sådana upptäckter pläga, vid ett tillfälle, då jag minst af allt hade väntat det.
Den kom med en styrka och verkade med en brutalitet, som allt sedan dess gjort mig rädd för alla intima personliga förhållanden, och den kom med en naturmakts nödvändighet, hvilken vi båda sågo som i en blixt, och hvilken vi respekterade genom att ej göra något försök att hoplappa hvad som måste vara helt eller också godvilligt erkännas såsom trasigt.
Under denna tid lade jag märke till, att just de egenskaper, hvilka hos Tore Gam alltid synts mig mest tilltalande, mer och mer började väcka mitt misshag.
De små egenheter i hans sätt och lynne, hvilka förut endast synts mig som integrerande delar af ett helt, hvars sammansättning jag ej gjort mig klar, men hvilket just som helhet var mig sympatiskt, började verka irriterande på mina nerver, och det hände mig ett par gånger, att jag med en missnöjd ton gaf uttryck häråt.
Hans promenerande på golfvet i rummet bredvid mitt syntes mig vara en förolämpning mot eller åtminstone ett ringaktande af min person, och det föreföll mig, som om jag länge med ett alldeles öfverjordiskt tålamod uthärdat det lidande, som detta buller förorsakade mig.
Att han ogeneradt plägade gå in i mitt rum när som helst under förmiddagens lopp, under det att jag å min sida aldrig skulle fallit på den idén att afbryta hans arbete, fick helt plötsligt en betydelse för mig, som om detta inneburit ett medvetet öfversitteri från hans sida.
Jag blef till sist öfvertygad, att jag hade rätt, och med en ton som om jag gripit till själfförsvar mot ett länge tolereradt öfvermod, sade jag honom en dag rent ut, att jag ej längre kunde fördraga dessa båda friheter.
Det är besynnerligt, huru dylika småsaker kunna sätta sig fast i vårt minne, så att vi långa år efteråt erinra oss dem jämte därmed sammanhängande omständigheter, med en hallucinerad klarhet, som ofta vida öfvergå den, i hvars ljus vi se framfarna händelser af skenbart långt större vikt.
Kanske är det just sådana småsaker, hvilka mer än något annat behärska vårt lif, och kanske beror detta på, att vår mest intensiva lifskraft just i bagateller bryter fram med en styrka, som är mäktigare än vår vilja.
Allt nog, det finns ingenting i vår vänskaps korta historia, som jag minns tydligare än just denna lilla scen.
Aldrig vet jag mig hafva iakttagit ett sådant ansiktsuttryck som det, hvarmed han då betraktade mig.
Det skvallrade först och främst om en gränslös förvåning, och hans ögon fingo ett uttryck, som jag en gång iakttagit hos en stor hund, hvilken hans husbonde slog till för att vänja honom af med att vara besvärande smeksam.
Det var något af en rörande bön, och i nästa ögonblick var det, som om något inom honom dragit sig tillsammans i hård oåtkomlighet, som om han känt någonting af den oblidkeliga kyla, i hvilken lifvet och allt hvad lifvet är, städse mynnar ut, och som om han med en kraftansträngning rest sig till själfförsvar.
Och medan ett hårdt drag slöt igen hans mun, göt sig en flammande rodnad öfver hela hans ansikte.
Hans min var hårdare än på en retad girigbuk, som läser igen sitt fulla kassaskrin midtför den fattiges näsa, och han såg ironisk ut, som om han visste, att han satt inne med en skatt.
I detta ögonblick kände vi båda, att vårt förhållande var brutet.
Tore kände det lika väl som jag, och han hindrades från att uttala det, endast därigenom att denna tanke för honom säkerligen var så ny, att han ännu ej ville erkänna dess sanning ens för sig själf.
Vi sågo hvarandra rätt in i ögonen, och jag minns, att det förvånade mig, att hans upphetsning, som jag förstod, icke tog ett våldsamt uttryck.
Utan vidare lofvade han att respektera min önskan, och jag kände en tillfredsställelse, som om jag häfdat min egen persons dyrbaraste rättigheter.
Har man kommit in i en sådan tankegång mot en person som den jag börjat fullfölja gent emot Tore Gam, så är det emellertid egendomligt, hur omöjligt det blir att icke gå vidare.
Man blir så skarpsynt, att man ej kan förstå, hur man så länge varit blind, och man får ett formligt begär att söka upprättelse i sina egna ögon genom att taga skadan igen för den kritik, man tror sig hafva underlåtit.
På detta sätt upptäckte jag också dag efter dag allt flere sidor hos Tore Gam, hvilka jag förut hade förbisett, och ju mera han för mig som personlighet sjönk i värde, desto mera steg jag själf i mina egna ögon.
Min ringaktning tog formen af ironi, och samtidigt erfor jag ett gåtfullt begär att i någon okänd tvistefråga få rätt emot Tore Gam.
Denna tvistefråga var icke formulerad, men den fanns icke desto mindre till, och den omfattade ingenting mindre än den frågan, hvem som hade rätt i sin metod att umgås med lifvet, han eller jag.
Alltifrån detta ögonblick, då vi första gången betraktade hvarandra med afvoghetens blickar, minns jag Tore Gam i ett besynnerligt ljus, som jag har svårt att förklara.
Hans person fick för mina ögon en bifärg af humbug, och jag förstod lifligt, att hans väg var icke min.
Jag kände det på samma gång, som om jag varit nära att låta mig locka ut på en farlig väg, som om hans närhet skulle varit tillräcklig för att bringa otrygghet in i mitt lif, och jag blef dag för dag alltmera säker på mig själf, samtidigt med att jag såg som en lättnad, att den timma skulle slå, då Tore Gam icke längre var min vän.
Han var redan bemärkt på det sätt, som personer af hans art blifva det, och ehuru jag skulle ansett det som en låghet att skilja mig från honom af hänsyn till min ställning, var det mig dock en lättnad, när omständigheterna syntes framkalla en sådan brytning.
Jag hade nämligen vid denna tid disputerat i Upsala.
Min disputation hade väckt ett visst uppseende och öppnat för mig kretsar, till hvilka jag förut icke ägt tillträde.
Att denna omständighet ökade min misstämning mot min förre vän, ville jag emellertid aldrig erkänna.
Tvärtom förnekade jag energiskt hvarje tanke, som gick i en sådan riktning.
Men efteråt har jag stundom tänkt, att det dock kanske verkligen förhöll sig så.
Och när jag erkänner denna möjlighet, vet jag mycket väl, att min bekännelse skall förefalla känsliga läsare cynisk.
Jag tror dock icke, att denna bekännelse yppar större afgrunder än dem, hvilka döljas under de flesta uppslag, där det finns plats för ett ordenstecken.
På grund af att jag denna tid var mycket upptagen – ett ord, som Tore Gam med naiv öfverdrift alltid afskydde – var det helt naturligt, att jag icke så som förr kunde få del af de planer och idéer, som sysselsatte min kontubernal.
Jag hade denna tid börjat min tjänstgöring vid biblioteket, och detta höll mig borta hela förmiddagarna.
Dessutom hade Tore på sista tiden börjat att emot mig iakttaga en förbehållsamhet, hvilken icke kunde undgå att verka påfallande.
Förbehållsamhet var just icke något, som passade samman med hans väsen, och det var därför naturligt, att han icke kunde vara förbehållsam, utan att han hade ett bestämdt skäl.
Hade det varit under forna dagar, skulle jag ganska snart hafva tagit reda på, hvad som sysselsatte honom.
Men som det nu var, trängde sig hans sinnesstämning vid ett par tillfällen på mig jämt så mycket som behöfdes, för att jag skulle lägga märke till den, utan att efteråt vidare behöfva grubbla öfver detta förhållande.
Emellertid kom han en morgon in i mitt rum, just som jag stod i begrepp att gå ut.
Jag såg genast, att något särskildt var på färde, och jag förvånade mig öfver den ansträngning, hvilken liksom var utbredd öfver hela hans väsen.
Kanske hade han med en instinktiv skarpsynthet, hvilken är egendomlig för kvinnor och vissa nervösa män, upptäckt eller anat sig till den kritik mot hans person, hvilken hos mig intagit sympatiens plats.
Han såg osäker ut på sig själf, och hans tal var nästan pinsamt undfallande.
Men på samma gång låg det i hans blick ett misstänksamt aktgifvande på hvarje min minsta rörelse, och när jag talade, såg han ut som en musikkritiker, hvilken sitter och väntar, att få höra en primadonna sjunga falskt.
Han började med att fråga, om jag hade tid med honom ett ögonblick.
Han talade kort och sökte anslå en lätt ton.
Men jag märkte snart, att han i grund och botten var allt annat än säker på sig själf, och med en plötslig nyfikenhet, hvilken dock icke hindrade, att jag på förhand satte mig i harnesk, mot hvad som komma skulle, som om jag väntat en attack, föll det mig in, att han kanske kom för att frambringa en uppgörelse oss emellan.
Jag svarade därför, att jag naturligtvis hade tid, när han önskade det, men jag såg på hans min, att min ton misshagade honom.
»Tror du icke,» började han, »att man understundom kan ha rätt att undanskjuta liksom något af, hvad man vill uträtta i lifvet, om man samtidigt ... ja, om man samtidigt på andra håll får tillfälle att liksom uträtta något mera samladt, något mera helt och framför allt ingripande?
»Jag förstår inte, hvad du menar.»
»Hvad skulle du säga, om jag till exempel ginge in som fast medarbetare i en tidning?»
Hans sista fråga kom hastigt, tvärt, liksom utslungad med ansträngning, och hans ögon voro häftade vid mitt ansikte som om lif och död berodde på mitt svar.
Så fort jag märkte, att samtalet tog en vändning, som icke hade något med vårt ömsesidiga förhållande att skaffa, erfor jag först den lättnad, som kommer, när man undslipper ett obehagligt uppträde.
Men på samma gång kände jag mig besviken, som om därigenom något slags ringaktning blifvit visad mot min person, och jag kände mig irriterad öfver, att han först nu vände sig till mig, när han liksom behöfde mig.
Jag frågade därför, kanske med någon ironi:
»Hvad är det för ett slags tidning?»
Han nämnde namnet på ett nytt tidningsorgan, som för ej länge sedan blifvit bildadt.
Det var en liberal tidning, som blifvit uppsatt för att skydda vissa ekonomiska intressen och samtidigt göra affärer i den opinion, som kunde antagas skaffa den största läsekretsen.
Till chef hade man utsett en novus homo inom publiciteten, en person, hvilkens största förtjänst låg däri, att han var okänd och alltså ej kunde äga något nämnvärdt antal antagonister på förhand.
Det var en man med stor ärelystnad, ringa verklig kapacitet, mycken rutin och en stor smidighet, med ett ord: en person, hvilken hade alla förutsättningar att gå långt.
Då dessutom företaget, ehuru ungt, var väl ekonomiskt betryggadt, kunde man utan synnerlig risk binda sig därvid för att vinna en framtid.
Jag sade honom allt detta, och han hörde på mig med ett uttryck, som om han ej förstått eller brytt sig om, hvad jag sade.
När jag slutat, teg han en stund och tog därpå enligt sin vana upp samtalet från en helt annan sida.
»Allt detta vet jag,» sade han.
»Men du vet, att det alltid har varit min dröm att stå utom pressen.
Jag vill skrifva där, men jag vill ej sitta i en redaktion.
Icke binda mig ...»
Här kom en hel flod af tal.
Han uppräknade alla de svagheter, som vidlåda all världens press, särskildt de små ländernas.
Med en skärpa, som om han anat en kommande missräkning, eller velat nästan med våld inskärpa hos mig, att han icke var duperad, började han att tala om allt, som kunde afskräcka en människa från att träda i pressens tjänst.
Han påminde om personer, hvilka efter att ett halfår hafva varit i en tidningsredaktion cyniskt kastade hvarje öfvertygelse öfver bord för att befordra sin karrier.
Han beskref hela detta maskineri, som innerst icke bestämmes af en personlig vilja, utan där bolagsväsendets inflytande på pressen till sist gör hvarje personlighet inom denna institution till antingen en omöjlighet eller en beklagansvärd, själfföraktande andlig krympling, hvilken knappast vågar vara ärlig i enrum med sig själf.
Och han slutade med att framställa annonsören och det opersonliga bolaget som de makter, hvilka längesedan tvärtemot grundlagen borteskamoterat en god del af tryckfriheten.
Han talade med en ifver och en energi, som dock icke ett ögonblick bedrog mig på hans verkliga mening.
Ty hvad han önskade, var, att jag skulle motsäga honom, icke angående pressen i allmänhet, utan angående honom själf.
Hvad han önskade, var, att jag skulle säga honom, att om också detta var fallet och ofta blef fallet, så var dock min tanke om honom för god, för att jag ett ögonblick skulle tvifla på hans karaktär.
Hvad han önskade, var, att jag skulle råda honom att våga insatsen, som denna gång var hans person.
Men i detta ögonblick föll det mig icke in, att i hans sätt och tal kunde ligga en veksint människas ångest för lifvets styggaste sidor.
Jag kunde i hans uppträdande ej se annat än ett begär att framhålla sin person, att sysselsätta andra med sig själf, och jag var dessutom irriterad redan af den ytterlighet, hvarmed han utvecklade sina åsikter.
Han stötte mig tillbaka, utan att jag kunde göra mig reda för orsaken och jag vet, att jag nästan såg uttråkad ut, när jag svarade:
»Samma fara finns nog vid hvarje lefnadsbana.
Och tror du för resten inte, att du öfverdrifver?»
Alldeles som den gång, då vi först stodo som antagonister mot hvarandra, märkte jag, att hans blick gled förbi min, som sökte han komma ifrån en hård verklighet, hvilken han icke ville se, och hela den meddelsamhet, hvilken nyss brutit fram med begär att framlocka min sympati, gled bort ur hans väsen och ersattes med en stelhet, hvilken gjorde intryck af, att han påtvang sitt ansikte en mask, som skulle dölja hans inre uppror och kanske hindra honom från att bryta ut.
Han sade något om, att pressen dock skilde sig från andra lefnadsbanor, genom att den bar en ideel skylt, hvilken icke finge missbrukas, och han tillade kort:
»Jag tror i alla fall, att jag antar tillbudet.»
Jag minns, att jag svarade, att jag lyckönskade honom, och jag såg, att det pinade honom, att jag tog så ringa del i denna sak, hvilken kanske skulle afgöra hans öde.
Plötsligt föll det mig in, att det kanske låg något under hela hans uppträdande, något, som jag icke visste om.
Och drifven af det begär att dock ej helt och hållet stöta en vän bort, som alltid kommer vid vänskapsförhållanden, äfven när man är aldrig så viss, att de äro på väg att lossna, sade jag:
»Men du behöfver det inte.
Du är ju ung.
Ännu kan du ju lefva som hittills.»
Han svarade ingenting, gick bara ett slag öfver golfvet, liksom kämpande med sig själf, om han skulle tala ut eller ej.
Slutligen vände han sig emot mig och sade med en röst, som ej var fri från bitterhet:
»Jag kan icke säga dig det nu.»
Och innan jag hann svara honom, hade han gått in till sig och stängt dörren.
Jag var tämligen förargad öfver den vändning, samtalet tagit, obelåten med hela den situation, hvari jag befann mig, och på samma gång erfor jag ett intryck, hvilket var mig alldeles nytt.
Det föreföll mig nämligen, som om i hela denna till utseendet så sorglösa och verksamhetsstarka person fanns något som jag nästan ville kalla tragiskt, något hvilket varslade om, att han skulle komma att tillhöra de individer, som förr eller senare äro dömda att liksom krossa hufvudet mot den nödvändighetens mur, hvilken stänger oss alla från det oupphinneliga, och som dessa individer aldrig lära sig att till fullo respektera.
I nästa ögonblick skrattade jag visserligen åt denna tanke, och jag inbillade mig, att den var en tom fantasi, som kom af, att jag i grand och botten höll mera af Tore än jag ville erkänna.
Men jag kunde ej fullständigt göra mig denna känsla kvitt, och medvetandet, att på djupet af hans natur kanske fanns en hemlighet, hvilken han dolt äfven för mig, bidrog egendomligt nog att öka den motvilja, som länge grott inom mig mot hans person.
Men samtidigt ökade denna obestämda känsla helt säkert också den längtan, att våra vägar ju förr desto hellre skulle skiljas, hvilken jag länge hyst, och som jag ej gjort och ej kunde göra något för att tillfredsställa.
Jag kunde nämligen ej undgå att se, att min vän var inne på en väg, hvilken förr eller senare skulle föra honom i olycka.
Såväl hans karaktär som hans lifsuppfattning pekade åt detta håll.
Att se människor drifna af ett oemotståndligt öde, långsamt, men säkert gå sin undergång till mötes, har alltid varit något af det, som jag fruktat mest af allt i lifvet.
Ännu mera att stå i personligt förhållande till sådana människor.
Jag är icke nog materialist att frukta de rent yttre kraf, hvilka dylika utvecklingsskeden städse pålägga deras vänner.
Men jag fruktar själfva den själsskakning, som dylika händelser medföra, och jag fruktar ännu mera den ställning, man vid en dylik väns olycksöde kommer att intaga inför andra.
Det finns ju olycksöden, för hvilka man påstår att alla äro ansvariga.
Jag är en studiemänniska, som sköter mitt arbete, och jag har aldrig haft tid att åtaga mig min milliondel af dylika teoretiska förpliktelser.
Allt nog – jag hade länge gått och grubblat öfver, hur vår situation på ett eller annat sätt skulle lösas.
Egentligen hade ju oss emellan ingenting förefallit, som hade karaktären af en brytning, och inför hela världen gällde vi som oåtskiljaktiga vänner.
Själf skulle jag ej velat taga första steget, emedan jag icke tycker om tvära brytningar.
Men nu som alltid vid dylika förhållanden var det en liten praktisk sak, som grep in.
Vi hade nämligen hyrt dubletten tillsammans på ett år – det var i april vi hade flyttat in – kontraktet hade prolongerats tvenne gånger, och den tid nalkades, då vi måste komma till ett afgörande, så vidt vi ej ville besluta oss för att ännu ett år fortsätta på samma sätt.
Detta syntes mig emellertid alldeles otänkbart, och jag hoppades därför i hemlighet, att det bestämda uttalandet skulle komma från Tore och icke från mig.
Så skedde också ehuru sannerligen på ett sätt, som jag icke hade tänkt mig.
Och det egendomliga var, att när detta afgörande från hans sida slutligen kom, så skänkte det mig ingen tillfredsställelse, oaktadt jag själf hade önskat detsamma.
Tvärtom väckte det hos mig den föreställningen, att det var han, som brutit med mig, och att jag hade all anledning att känna mig sårad.
En dag förklarade Tore mig nämligen kort och godt, att han hyrt rum på annat ställe i staden, att hans förhållanden numera tvungo honom att bo ensam, och att han trodde sig hafva skäl antaga, att jag icke skulle vara missnöjd med detta arrangement.
Han sade allt detta med en skenbart lugn stämma, men jag kände honom för väl för att icke förstå den fanatism, hvilken ljöd i hvarje ord, talade ur hvarje äfven den minsta, mest obetydliga rörelse.
Jag visste ögonblickligen, att han hela tiden känt samma misstämning mot mig som jag mot honom, fastän den gripit honom på ett så helt olika sätt.
Att han lidit däraf, kanske djupare än jag, att han varit ur stånd att handla, att tala, att ens säga ett ord om hela saken, förrän han med en plötslig viljeansträngning, hvari låg hela hans naturs både styrka och svaghet, gjorde kort process med alltsammans, det förstod jag icke eller ville icke förstå.
Jag kände bara en förbittring så djup och så våldsam, som jag sällan erfarit mot någon lefvande människa, och i denna förbittring låg en vanmäktig känsla af harm, öfver att han på något outransakligt sätt syntes mig hafva fått ett tillfälligt öfvertag.
Jag tyckte, att jag i ett enda ögonblick öfverskådade de tre åren af vår vänskaps historia, och med en förtrytelse, som kom mig att skälfva, upptäckte jag, som om jag kallblodigt vändt bladen i en ändlös bok, en hel berättelse om min egen själfförsakelse och uppoffring, hvilken supplerades af en liknande om hans själftillräcklighet och egoism.
Jag tyckte, att jag tagit del i allt, som rörde honom, under det att han hela tiden gått mig förbi, som om jag endast varit ett bihang till honom.
Jag erfor ett slags vämjelse öfver att en gång hafva beundrat honom, som nästan bar karaktären af ett länge kufvadt, frambrytande race-hat, och hela hans beteende fick i mina ögon utseende af en förolämpning så grof, att jag saknade ord för att gifva mitt sinne luft.
Han såg det, och det kom ett uttryck i hans ögon, hvilket just genom sin ömhet, som jag ej kunde misskänna, så mycket mera ökade min harm.
»Jag kunde icke annat,» sade han.
Och när jag fortfarande ingenting svarade, satte han sig midt emot mig, och utan att låtsa om min förbittring, började han att tala, långsamt och med en ton, hvars vänlighet visade, att han redan var långt öfver den smärta, som han kanske en gång känt.
»När jag sist kom för att tala med dig om mina angelägenheter,» sade han, »tror du icke, att jag, utan att du sade ett ord, utan att du ens med en stafvelse antydde hvad du kände, förstod, att jag nu mera icke betyder det minsta för dig?
Skulle jag då gå och fråga dig, hur vi skulle ställa oss?
Skulle jag rifva upp i allt detta pinsamma, som icke kan ändras?
Skulle jag hafva begärt och gifvit förklaringar?
Jag afskyr förklaringar.
Det som är dödt, är dödt.»
»Du är hastig i dina handlingar,» svarade jag.
»Ja,» svarade han kort.
»Jag gör, hvad jag måste.
Om du ville vara rättvis, skulle du erkänna, att det är du, som drifvit fram detta, icke jag.»
Att han i detta ögonblick talade sant, visste jag.
Jag anade dunkelt, att jag stod inför en af dessa människor, hvilka icke kunna bära den alldagliga händelse, att ett vänskapsförhållande brister.
Jag förstod klart, att jag genom mitt förändrade sätt, genom småsaker, handlingar, ord och uttryck, hvilka i det yttre voro otadliga, hade framkallat denna handling af plötsligt blindt raseri.
Ty att det var en sådan, det insåg jag också.
Men det var mig omöjligt att få fram ens ett ord i denna riktning; i stället blef det jag, som tog till ordet, och när jag började tala, grep jag först den omständigheten, att jag ingenting gjort, som kunde framkalla en situation oss emellan sådan som den nuvarande.
Jag öfvertygade mig själf, att hvad som nu händt, var ett smärtsamt slag mot en fläckfri känsla, hvilken blifvit mig tillfogad af ett olidligt högmod, ett misstänksamsjukt småsinne.
Jag fick med ens ord för allt det groll, som legat och grott hos mig under det sista året, och jag ref upp hela hans person, sådan jag sett den för mig i mina fientliga tankar.
Hans ömtålighet kallade jag för småsinne, hans lifsenergi för öfvermod, hans begär efter förstående tolkade jag som ett vansinne af egenkärlek, jag utvecklade hela denna karrikatyr i ord med en säkerhet, som om jag hållit ett föredrag, och jag tyckte hela tiden, att jag talade sanningens osminkade språk, som det icke kunde skada honom att få höra.
Under det jag talade, förändrades långsamt hans drag, till dess de uttryckte en vrede, hvilken var utan gräns.
Han rodnade icke nu som förr.
Han blef hvit.
Och med en stämma, som jag icke kände igen, svarade han:
»Du har öfvat dig bra i att psykologisera öfver mig.
Det är denna din personliga underlägsenhet, som skiljer oss.»
Jag kände, att i ett annat land hade detta samtal slutat med en strid på lif och död.
Någon tid därefter var jag ensam i vår gamla dublett och jag var i början öfvertygad om, att denna ensamhet gjorde mig lycklig.
Det var jag också på sätt och vis.
Ty det var mig en lättnad att veta Tore Gam borta.
Men det är något besynnerligt med rum, där man upplefvat mycket, isynnerhet när hvad man upplefvat hör till det, man gärna vill glömma.
Om jag icke vore så skeptisk mot alla hypoteser om andevärlden, skulle jag nästan vara böjd att tro, att Tore Gam verkligen lämnade kvar något af sig själf, när han flyttade bort.
Jag såg honom sedan den dagen nästan aldrig, och dock kunde jag knappast sitta hemma, utan att något af hans lynne och tankegång fortfor att behärska mig.
Det var besynnerligt nog icke han själf, som sysselsatte mig.
Det var icke så, att jag vid hemkomsten liksom kunde förvåna mig öfver hans frånvaro eller under en ensam afton längta efter hans närvaro.
Men det var, som om hans tankar suttit kvar i tapeter, möbler, mattor och tak.
Ty de vaknade oupphörligt inom mig.
De störde min egen tankegång, de tvungo mig att se världen med hans ögon, och de spelade in i mina egna som små närgångna nissar, hvilka förtroligt nickade emot mig ur alla vrår, och som jag icke kunde blifva kvitt.
Ibland ertappade jag mig med att, midt under det jag stod i begrepp att fatta något beslut, liksom stå och känna efter för att utröna, om Tore Gam skulle gilla min handling eller icke.