Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han bannade honom med stränga ord, men Tord blef ej ens så pass rädd, som det sjuka barnet blir för modern, då hon bannar det därför att det förkylt sig genom att vada i vårbäcken.
På ett af de breda, skogbevuxna fjällen låg en mörk tjärn.
Den var fyrkantig med så raka stränder och så skarpa hörn, som om den blifvit gräfd af människor.
På tre sidor omgafs den af branta bergväggar, vid hvilka granarna klängde sig fast med armstjocka rötter.
Nere vid tjärnen, där jordtorfvan så småningom blifvit bortsköljd, stodo dessa rötter upp ur vattnet, bara och krokiga och underbart vridna om hvarann.
Det var en oändlig massa ormar, som på en gång velat kräla upp ur tjärnen, men trasslat ihop sig och blifvit stående.
Eller det var en mängd mörknade skelett efter drunknade jättar, som tjärnen velat vräka upp på land.
Armar och ben krökte sig om hvarandra, de långa fingrarna gräfde sig ned i själfva klippan efter fäste, de ofantliga refbenen bildade hvalfbågar, som uppburo uråldriga träd.
Det hade dock händt, att de järnarmar, de stålhårda jättefingrar, hvarmed granarna höllo sig fast, gifvit vika, och af en väldig nordan hade en gran förts i en vid båge från bergskammen ned i tjärnen.
Med toppen före hade den trängt djupt ned i den dyiga bottnen och blifvit sittande.
Nu hade fiskynglet en god tillflyktsort mellan dess grenar, men roten stack upp ofvan vattnet, liknande ett mångarmadt vidunder, och dess svarta rotgrenar bidrogo att göra tjärnen stygg och skrämmande.
På tjärnens fjärde sida sänkte sig bergen.
Där förde en liten skummande ström bort dess vatten.
Innan denna ström kunde finna den enda möjliga vägen, måste han söka sig fram mellan stenar och tufvor och kom så att bilda en liten värld af öar, somliga blott en tufva stora, andra bärande ett tjogtal träd.
Här hvarest de kringstående bergen ej skymde bort all sol trifdes äfven löfträd.
Här stodo törstiga, grågröna alar och glattbladiga pilar.
Björken var där, liksom den kommer tillstädes öfverallt, där det gäller att tränga undan barrskogen, och häggen och rönnen, de två, som pläga kanta skogsängarna, fyllande dem med doft och bekransande dem med fägring.
Här åt utloppet till fanns ock en manshög vass-skog, som förorsakade, att solljuset föll grönt öfver vattnet, såsom det faller öfver mossan i den riktiga skogen.
I vassen funnos öppna platser, små, runda dammar, och där flöto näckrosor.
De höga stråna sågo med mildt allvar ned på dessa ömtåliga skönheter, som misslynta förvarade sina hvita blad och gula ståndare inom läderhårda öfverdrag, så snart solen ej ville visa sig.
En solskensdag kommo de fredlöse till denna tjärn för att meta.
De vadade ut till ett par stora stenar inne i vass-skogen och sutto där och kastade ut agn för de stora, grönstrimmiga gäddor, som stodo och sofvo i vattenbrynet.
Dessa män, som ständigt färdades ute i skog och fjäll, hade, utan att de själfva visste det, kommit in under naturmakternas välde lika mycket som växter och djur.
I solsken blefvo de öppenhjärtiga och modiga, men om kvällen, så snart solen försvunnit, blefvo de tysta, och natten, som förekom dem mycket större och väldigare än dagen, gjorde dem ängsligt maktlösa.
Nu försatte dem det gröna ljuset, som föll in mellan vassen och färgade vattnet i guldstrimmigt brunt och svartgrönt, i en slags underverksstämning.
All utsikt var stängd.
Stundom vaggade vassen för en omärklig vind, stråna rasslade, och de långa, bandlika bladen fladdrade mot deras ansikten.
De sutto i gråa skinndräkter på de gråa stenarna.
Skiftningarna i skinnet härmade den vittrade, lafklädda stenens skiftningar.
Hvar och en såg kamraten i hans tystnad och orörlighet förbytt till en stenbild.
Men inne i vassen gingo jättefiskar med regnbågfärgade ryggar.
Då männen kastade ut krokarna och sågo vågringarna fortplantas inne bland vassen, var det som om rörelsen skulle bli starkare och starkare, till dess de märkte, att den ej blott berodde af deras kast.
Ett sjörå, till hälften en människa, till hälften en glimmande fisk, låg och sof i vattenbrynet.
Hon låg på rygg med hela kroppen under vatten.
Vågen smög sig så nära efter kroppen, att de ej förr märkt henne.
Det var hennes andedrag, som ej tilläto vågorna att stanna.
Men det var ingenting underligt i att hon låg där, och då hon nästa ögonblick var borta, visste de ej rätt, om hon blott varit en synvilla.
Det gröna ljuset trängde genom ögonen in i hjärnan som ett blidt rus.
Männen sutto och stirrade med förslöade tankar, seende inne bland vassen syner, som de ej vågade anförtro hvarandra.
Fångsten blef dålig.
Dagen var ägnad åt drömmar och uppenbarelser.
Det hördes årslag inne i vassen, och de sprutto upp som ur en sömn.
Nästa ögonblick visade sig en ekstock, tung, urhålkad utan all konstfärdighet, mossgrodd i alla springor och med åror smala som käppar.
En ung flicka, som hämtat näckrosor, rodde den.
Hon hade mörkbrunt hår, samladt i stora flätor, och stora mörka ögon, eljes var hon egendomligt blek.
Men hennes blekhet skiftade i skärt och ej i grått.
Kinderna hade ingen högre färg än det öfriga ansiktet, knappt nog hade läpparna det.
Hon bar hvit linnetröja och ett läderskärp med guldspänne.
Kjorteln var blå med röd fåll.
Hon rodde tätt förbi de fredlöse utan att se dem.
De höllo sig andlöst stilla, dock ej af fruktan för att bli sedda, utan blott för att riktigt väl kunna se henne.
Så snart hon var borta, blefvo de liksom förvandlade från stenbilder till människor.
De sågo leende på hvarandra.
»Hon var hvit som näckrosorna,» sade den ene.
»Hon var mörkögd som vattnet därborta under granrötterna.
De voro så uppspelta, att de velat skratta, riktigt skratta, som det aldrig förr skrattats vid den tjärnen, så att bergväggarna dånat af ekon och granarnas rötter lossnat af skräck.
»Tyckte du hon var vacker?» frågade Berg Rese.
»Å, jag vet inte, jag såg henne så kort.
Kanske hon var det.»
»Du tordes nog inte se på henne.
Du tänkte väl, att det var sjöjungfrun.»
Och åter skakades de af samma orimliga munterhet.
Tord hade en gång som barn sett en drunknad man.
Han hade funnit liket på stranden vid ljus dag och ej alls blifvit rädd, men om natten hade han drömt förfärliga drömmar.
Han såg ett haf, där hvarje våg rullade en död man fram till hans fötter.
Han såg ock, att alla holmar och öar i skärgården voro betäckta af drunknade, som voro döda och hörde hafvet till, men ändå kunde tala och röra sig och hota honom med vissnade, hvita händer.
Så hände det honom äfven nu.
Flickan, som han sett inne bland vassen, vände tillbaka i hans drömmar.
Han mötte henne på tjärnens botten, där solljuset föll ännu mycket grönare än inne bland vassen, och han hade tid att se, att hon var vacker.
Han drömde sig uppkrupen på den stora granroten midt ute i den mörka tjärnen, men granen sviktade och gungade så, att han ibland var alldeles under vatten.
Då trädde hon fram på de små holmarna.
Hon stod under de röda rönnarna och skrattade åt honom.
I den sista drömsynen bragte han det så vidt, att hon kysste honom.
Det var morgon då, och han hörde, att Berg Rese var uppstigen, men han slöt envist ögonen för att få fortsätta att drömma.
Då han vaknade, var han liksom yr och bedöfvad af det, som händt honom under natten.
Han tänkte nu mycket mer på flickan, än han gjort förra dagen.
Mot kvällen föll det honom in att fråga Berg Rese, om han kände hennes namn.
Berg såg på honom liksom pröfvande.
»Kanske är det bäst, att du får veta det strax,» sade han.
»Hon är Unn.
Vi äro fränder.»
Tord visste då, att det var för denna bleka ungmös skull Berg Rese gick fredlös omkring i skog och fjäll.
Tord sökte påminna sig hvad han visste om henne.
Unn var en storbondes dotter.
Hennes mor var död, så att hon styrde sin faders gård.
Detta behagade henne, ty hon var härsklysten, och hon hade ingen lust att taga en man.
Unn och Berg Rese voro syskonbarn, och det hade länge sagts, att Berg hellre satt hos Unn och hennes tärnor och skämtade med dem, än han arbetade på sin gård.
Då det stora julgillet firades hos Berg, hade hans hustru inbjudit en munk från Draksmark, ty hon ville, att denne skulle förehålla Berg, att han glömde henne för en annan kvinna.
Denne munk var förhatlig för Berg och för många på grund af sitt yttre.
Han var mycket fet och alldeles hvit.
Hårkransen kring hans kala hjässa, ögonbrynen öfver hans vattniga ögon, ansiktshyn, händerna och hela kåpan, allt var hvitt.
Många hade svårt att uthärda hans åsyn.
Vid gästabudsbordet, i alla gästernas åhörande, sade nu denne munk, ty han var orädd och menade, att hans ord skulle verka mer om de hördes af många: »Man plägar säga, att göken är den sämsta af fåglar, därför att han ej uppföder sina ungar i eget bo, men här sitter en man, som ej sörjer för hem och barn, utan söker sin fröjd hos en främmande kvinna.
Honom vill jag kalla den sämste af män.»
– Unn steg då upp. »Detta, Berg, är sagdt åt dig och mig,» sade hon.
»Aldrig har jag blifvit så skymfad, men så är ej heller min far med på gillet.»
Hon hade velat gå, men Berg sprang efter henne. »Rör dig ej!» sade hon.
»Aldrig mer vill jag se dig.»
Han hann henne i förstugan och frågade henne hvad han skulle göra, för att hon måtte stanna.
Med flammande ögon hade hon svarat, att det måtte han själf bäst veta.
Då gick Berg in och drap munken.
Nu voro Berg och Tord inne i samma tankar, ty om en stund sade Berg: »Du skulle ha sett henne, Unn, då den hvita munken var fallen.
Husfrun församlade de små barnen omkring sig och förbannade henne.
Hon vände deras ansikten mot henne för att de evigt måtte minnas den, som gjort deras far till mördare.
Men Unn stod lugn och så skön, att männen bäfvade.
Hon tackade mig för dådet och bad mig genast draga till skogs.
Hon uppmanade mig att ej blifva en röfvare och ej förr nyttja knifven, än jag kunde göra det för en lika rättfärdig sak.»
»Din bragd hade höjt henne,» sade Tord.
Här stod nu Berg Rese inför detsamma, som han förr undrat på hos gossen.
Han var som en hedning, sämre än en hedning, han fördömde aldrig det, som var orätt.
Han kände intet ansvar.
Det, som måste ske, det skedde.
Gud och Kristus och helgonen kände han, men blott till namnet, såsom man känner främmande länders gudar.
Skärens gastar voro hans gudar.
På de dödas andar hade hans trollkunniga moder lärt honom tro.
Då företog Berg Rese sig ett arbete, som var likaså dåraktigt som att sno rep åt sin egen hals.
Han ställde inför denne okunniges ögon den store Guden, rättfärdighetens herre, illgärningars hämnare, som nedstörtar de brottsliga i de eviga pinorummen.
Och han lärde honom älska Kristus och hans moder och de heliga män och kvinnor, som med lyfta händer lågo inför Guds tron för att afvärja den store hämnarens vrede från syndarskarorna.
Han lärde honom allt hvad människor göra för att försona Guds vrede.
Han visade honom pilgrimsskarorna, vallfärdande till heliga orter, de själfplågande botgörarna och munkarnas flykt från världslifvet.
Allt eftersom han talade, blef gossen ifrigare och blekare, hans ögon vidgades som för fruktansvärda syner.
Berg Rese ville upphöra, men tankarnas ström var öfver honom, och han fortsatte att tala.
Natten sänkte sig öfver dem, den svarta skogsnatten, under hvilken ufvarna tjuta.
Gud kom dem så nära, att de sågo hans tron skymma bort stjärnorna, och straffänglarna sänkte sig ned mot skogstopparna.
Men under dem flammade underjordens lågor ända upp mot jordens platta skifva, girigt slickande denna skälfvande tillflyktsort för kvaltyngda människosläkter.
Hösten hade kommit, och det var skarp storm.
Tord gick ensam ute i skogen för att undersöka donor och giller.
Berg Rese satt hemma för att laga sina kläder.
Tords väg gick uppför en skogig höjd.
Där var bred stig.
Hvarje stormil, som kunde tränga in mellan trädvimlet, förde de torra löfven i prasslande hvirflar uppåt stigen.
Tord tyckte gång på gång, att någon gick bakom honom.
Han såg sig ofta tillbaka.
Stundom stannade han för att lyssna, men han förstod, att det var bladen och vinden, och gick vidare.
Så snart han åter började gå, hörde han någon komma dansande på silkesfot uppåt sluttningen.
Små barnfötter kommo trippande.
Älfva och rå lekte bakom honom.
Då han vände sig om, var där ingen, alltjämt ingen.
Han knöt näfven åt de prasslande bladen och gick vidare.
De tystnade ej därmed, men de togo an en annan ton.
De började hväsa och flämta bakom honom.
En stor huggorm kom glidande.
Den etterdrypande tungan hängde ut ur munnen, och den blanka kroppen lyste mot de skrumpna bladen.
Bredvid ormen tassade en varg, ett stort magert gråben, som beredde sig att hugga fast i hans nacke, då huggormen slingrade in mellan hans fötter och stack honom i hälen.
Ibland voro de båda tysta, liksom för att nalkas honom obemärkta, men strax därpå förråddes de af hväsandet och flämtandet, och stundom slogo vargklorna klingande mot en sten.
Tord gick ovillkorligen allt fortare, men djuren hastade efter honom.
Då han kunde tro, att de voro på två stegs afstånd och beredde sig till språng, vände han sig om.
Där fanns ingen, och det hade han vetat hela tiden.
Han satte sig på en sten för att hvila.
Då lekte de torra bladen vid hans fötter som för att förlusta honom.
Där voro de, alla skogens blad: klargula små björklöf, rödbrokiga rönnblad, almens torra, brunsvarta blad, aspens sega, klarröda och sälgens gulgröna.
Förvandlade och skrumpna, ärriga och kantstötta voro de, och mycket olika de dunmjuka, ljusgröna, finformade skifvor, som för några månader sedan rullades ut ur knopparna.
»Syndare,» sade gossen, »syndare, intet är rent inför Gud.
Hans vredes lågor hafva redan nått er.»
Då han åter upptog vandringen, såg han skogen under sig gå för stormen som ett böljande haf, men nere på stigen var stilla lugnt.
Men han hörde hvad han ej kände.
Skogen var full af röster.
Det kom som hviskningar, som klagande sånger, som grofva hotelser, som dånande eder.
Det skrattade och det klagade, det var som larm af mycket folk.
Detta, som hetsade och eggade, som prasslade och hväste, som tycktes vara något och ändå intet var, gjorde hans tankar vilda.
Han kände åter dödsångesten, som då han låg på sin hålas golf, och människojakten gick fram genom skogen.
Han hörde åter brakandet af grenar, folkmassans tunga steg, klangen af vapen, de dånande ropen, det vildt blodtörstiga sorl, som följde hopen.
Men det var ej ensamt detta, som låg i skogsstormen.
Det var något annat, något ännu förskräckligare, röster som han ej kunde tyda, ett virrvarr af stämmor, som tycktes honom tala ett främmande språk.
Han hade hört väldigare stormar än denna fräsa genom tackel och tåg.
Men aldrig förr hade han hört vinden spela på en så mångstämmig harpa.
Hvarje träd hade sin röst, ej susade granen som aspen eller poppeln som rönnen.
Hvarje klyfta hade sin ton, hvarje bergväggs ljudande eko sin egen klang.
Och bäckarnas larm samt räfvarnas skall ljödo med in i den vidunderliga skogsstormen.
Men detta allt kunde han tyda, det fanns andra underbarare ljud.
Det var dessa som gjorde, att det började skrika och hånskratta och jämra sig inom honom i kapp med stormen.
Han hade alltid blifvit rädd, då han var ensam i skogsdunklet.
Han tyckte om öppet haf och nakna skär.
Andar och skuggor smögo om inne bland träden.
Så hörde han med ens hvem det var, som talade i stormen.
Gud var det, den store hämnaren, rättfärdighetens Gud.
Han jagade honom för kamratens skull.
Han fordrade, att han skulle utlämna munkens mördare åt hans hämnd.
Då började Tord tala midt i stormen.
Han talade om för Gud hvad han velat göra, men ej mäktat.
Han hade velat tala till Berg Rese och bedja honom försona sig med Gud, men han hade varit för skygg.
Blygheten hade gjort honom stum.
»Då jag fick veta, att jorden styres af en rättfärdig Gud,» ropade han, »förstod jag, att han var en förlorad man.
Jag har legat och gråtit öfver min vän i långa nätter.
Jag visste, att Gud skulle finna honom, hur han än dolde sig.
Men jag mäktade ej tala, ej lära honom att förstå.
Jag blef ordlös, emedan jag älskade honom så högt.
Begär ej, att jag skall tala med honom, begär ej, att hafvet skall resa sig i höjd med bergen.»
Han tystnade, och i stormen tystnade den djupa stämma, som varit Guds röst för honom.
Det blef med ens vindstilla och skarp sol och ett plaskande som af åror och ett stilla rassel som af styfva vassblad.
Dessa milda ljud förde Unns bild fram för honom.
– Den fredlöse kan intet vinna, ej ägodelar, ej kvinnor, ej anseende bland män.
– Om han förrådde Berg, blefve han intagen under lagens hägn.
– Men Unn måste älska Berg efter hvad han gjort för henne.
Ur detta allt fanns ingen utväg.
Då stormen tog till, hörde han åter steg bakom sig och stundom ett andtrutet flämtande.
Nu tordes han ej se sig om, ty han visste, att han hade bakom sig den hvite munken.
Han kom från gillet i Berg
Reses hus, nedstänkt af blod, med ett gapande yxhugg i pannan.
Och han hviskade: »Angif honom, förråd honom, rädda hans själ.
Lämna hans kropp åt bålet, så att hans själ må bli skonad.
Lämna honom åt pinbänkens långa kval, så att hans själ må få tid att ångra.»
Tord sprang.
Allt detta skrämmande, som i och för sig intet var, växte, då det så oupphörligt spelade in i själen, till en stor förfäran.
Han ville bort från detta.
Som han började springa, dånade åter den djupa, förskräckliga stämman, som var Guds.
Gud själf jäktade honom med skrämskott, för att han skulle utlämna mördaren.
Berg Reses brott stod afskyvärdare än någonsin för honom.
En vapenlös man var mördad, en Guds man genomborrad med blankt stål.
Det var att trotsa världarnas herre.
Och mördaren vågade lefva!
Han gladdes åt solens sken och markens frukt, som om den allsmäktiges arm vore för kort att nå honom.
Han stannade, knöt näfvarna och tjöt ut en hotelse.
Sedan gaf han sig som en vansinnig på språng från skogen, från skräckriket, ned åt dalen.
Tord behöfde blott säga sitt ärende, strax voro tio bönder färdiga att följa honom.
Det beslöts, att Tord skulle gå ensam upp till kulan, på det att ej Bergs misstankar skulle väckas.
Men där han gick fram, skulle han strö ut ärter, så att bönderna kunde finna vägen.
Då Tord kom in i kulan, satt den fågelfrie på stenbänken och sömmade.
Ljuset från brasan var knappt, och arbetet syntes gå dåligt.
Gossens hjärta svällde af ömkan.
Den härlige Berg Rese syntes honom fattig och olycklig.
Och det enda han ägde, lifvet, skulle tagas ifrån honom.
Tord började gråta.
»Hvad är det?» sporde då Berg.
»Är du sjuk?
Har du varit rädd?»
För första gången talade då Tord om sin rädsla.
»Det var styggt i skogen.
Jag hörde vålnader och såg spöken.
Jag såg hvita munkar.»
»Guds död, pojke!»
»De mässade för mig hela vägen uppåt Bredfjället.
Sprang gjorde jag, men de följde med och sjöngo.
Kan jag aldrig bli kvitt det oväsendet?
Hvad har jag med dem att göra?
Jag menar, att de kunde mässa för en, som bättre behöfde det.»
»Är du galen i kväll, du, Tord?»
Tord talade, knappt vetande hvad ord han begagnade.
Han var fri från all blyghet.
Talet strömmade oförhindradt öfver hans läppar.
»De äro alla hvita munkar, hvita, likbleka.
Alla hafva de blod på kåpan.
De draga hufvan ned i pannan, men såret lyser ändå fram under den.
Det stora, röda, gapande såret efter yxhugget.»
»Det stora, röda, gapande såret efter yxhugget?»
»Är det jag, som huggit det kanske?
Hvarför skall jag se det?»
»Det må helgonen veta, Tord,» sade Berg Rese blek och med hemskt allvar, »hvad det betyder, att du ser sår efter yxhugg.
Jag dödade munken med ett par knifsting.»
Tord stod nu skälfvande framför Berg och vred händerna.
»De begära dig af mig.
De vilja tvinga mig att förråda dig.»
»Hvilka?
Munkarna?»
»De, ja visst, munkarna.
De visa mig syner.
De visa mig henne, Unn.
De visa mig det glittrande, solblanka hafvet.
De visa mig fiskrarnas lägerplatser, där det är dans och lustighet.
Jag sluter ögonen, men ser ändå.
Lämnen mig i fred, säger jag.
Min vän har mördat, men han är ej ond.
Låten mig vara, och jag skall tala till honom, så att han ångrar och gör bot.
Han skall erkänna sin synd och draga till Kristi graf.
Vi båda skola följas åt till ställen, som äro så heliga, att all synd förtages från den, som nalkas dem.»
»Hvad svara då munkarna?» sporde Berg. »De vilja ej ha mig frälst.
De vilja ha mig på pinbänk och bål.»
»Skall jag förråda min käraste vän, frågar jag dem,» fortsatte Tord.
»Han är mitt allt på jorden.
Han har frälst mig från björnen, som höll sin ram på min strupe.
Vi ha frusit samman och lidit all slags nöd samman.
Han har bredt sin egen björnfäll öfver mig, då jag var sjuk.
Jag har burit ved och vatten för honom, jag har vakat öfver hans sömn, jag har gäckat hans fiender.
Hvarför tro de, att jag är en sådan, som förråder en vän.
Min vän skall snart själfmant gå till prästen och bikta, sedan följas vi åt till försoningens land.»
Berg lyssnade allvarligt, med ögonen skarpt utforskande Tords ansikte.
»Du skall själf gå till prästen och säga honom sanningen,» sade han.
»Du måste åter ned bland människor.»
»Hjälper det mig, om jag går ensam?
För din synd förfölja mig den döde och alla skuggor.
Ser du ej hur jag fasar för dig?
Du har lyft din hand mot Gud själf.
Intet brott är som ditt.
Jag tänker, att jag måste glädja mig, då jag ser dig på stegel och hjul.
Väl den, som i denna världen undfår sitt straff och undgår den tillkommande vreden.
Hvarför talade du till mig om den rättfärdige guden?
Du tvingar mig att förråda dig.
Hjälp mig från denna synd.
Gå till prästen.»
Och han föll på knä framför Berg.
Mördaren lade handen på hans hufvud och såg på honom.
Han kom till att mäta sin synd med kamratens ångest, och den växte sig stor och fasaväckande för hans själ.
Han såg sig i strid med den vilja, som leder världen.
Ångern höll sitt intåg i hans hjärta.
»Ve mig, att jag gjort hvad jag gjort,» sade han.
»Hvad som väntar mig, är för tungt att frivilligt mötas.
Utlämnar jag mig till prästerna, skola de pina mig i timslånga kval.
De skola steka mig vid sakta eld.
Och är ej detta eländets lif, som vi föra i ångest och nöd, botgöring nog?
Har jag ej förlorat gård och hem?
Lefver jag ej skild från vänner och allt, som gör en mans glädje?
Hvad fordras mer?»
Då han talade så, sprang Tord upp, vild af förfäran.
»Kan du ångra?» ropade han.
»Kunna mina ord rubba ditt hjärta?
Kom då genast!
Hur kunde jag tro detta!
Kom med ut till flykt!
Det är ännu tid.»
Berg Rese sprang upp äfven han.
»Du har då gjort det –»
»Ja, ja, ja.
Jag har förrådt dig.
Men kom nu fort!
Kom nu, då du kan ångra!
De skola låta oss gå.
Vi skola undkomma dem!»
Mördaren böjde sig då mot golfvet, där hans fäderneärfda stridsyxa låg vid hans fötter.
»Du son af en tjuf,» sade han, hväsande fram orden. »Dig har jag trott och hållit kär.»
Men då Tord såg honom böja sig efter yxan, visste han, att det nu gällde hans eget lif.
Han fick upp sin egen yxa ur bältet och högg efter Berg, innan denne hann att resa sig.
Eggen skar genom den hvinande luften och for in i det nedböjda hufvudet.
Berg Rese for till marken med hufvudet före, hela kroppen tumlade efter.
Blod och hjärna sprutade fram, yxan ramlade ur såret.
Mellan det tofviga håret såg
Tord ett stort, rödt, gapande hål efter ett yxhugg,
Nu kommo bönderna inrusande.
De blefvo glada och prisade gärningen.
»Nu står din sak väl,» sade de till Tord.
Tord såg ned på sina händer, som om han där märkte de fjättrar, hvarmed han släpats fram till att döda den han älskade.
De voro som Fenrisulfvens, smidda af intet.
Af vassens gröna dager, af skogens skuggors lek, af stormens sång, af löfvens prassel, af drömmars tjusning voro de skapade.
Och han sade högt: »Gud är stor.»
Men åter kom han in i sin förra tankegång.
Han föll ned på knä vid liket och lade sin arm under dess hufvud.
»Gören honom intet,» sade han.
»Han ångrar, han vill gå till de heliga grafvarna.
Han är ej död, men fängslen honom ej.
Vi voro just färdiga att gå, då han föll.
Den hvite munken ville väl ej, att han skulle ångra, men Gud, rättfärdighetens Gud, älskar ångern.»
Han låg kvar bredvid liket, talade med det, grät och bad den döde att vakna.
Bönderna lagade i ordning en bår af några spjut.
De ville bära storbondens lik ned till hans gård.
De hade vördnad för den döde och talade sakta i hans närhet.
Då de lyfte honom på båren, steg Tord upp, skakade håret ur ansiktet och talade med en röst, som skälfde af snyftningar:
»Sägen då till Unn, som gjorde Berg Rese till en mördare, att han blef dödad af Tord, fiskaren, hvars fader är vrakplundrare och hvars moder är häxa, därför att han lärde honom, att denna jordens grundval heter rättfärdighet.»
REORS SAGA.
En man hette Reor.