Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är en liten familjehistoria fästad vid denna förbindelse, hvilken icke någon annan än min i grafven slumrande mor, jag och min blifvande make hitintills känt.
Du skall nu få del af den och deraf förstå huru stort värde jag sätter på dig.
»Min morfar, som var tulltjensteman, hade i något svagt ögonblick råkat att förblanda sitt och kronans, så att han en vacker dag var på 10,000 rdr balance.
Inventering och redovisning skulle ega rum och vid detta tillfälle måste ovilkorligen upptäckas att han lagt sig till tullkammarens penningar.
Han och hans familj skulle höljas af vanära och fattigdom.
Han sökte att få upp penningar; men omöjligt.
I detta förtviflade ögonblick räddades han af min mors brorson, Arvid K., som just då uppbar sitt fädernearf, stort 12,000 rdr.
Han gaf deraf åt sin fasters man 10,000 rdr att rädda sin heder.
Sjelf reste han till
Finland, för att gifta sig och öfvertaga ett förmånligt arrende af baron F–s egendom.
Kort efter denna tilldragelse afled morfar och ålade sin hustru och dotter i sin sista stund, att de i framtiden skulle söka återgälda Arvid, eller hans barn, den skuld hvaruti den döende stod; men derjemte troget bevara hemligheten af huru denna skuld tillkommit och icke genom förtäljandet deraf sätta en fläck på den dödes heder.
»Några år derefter gifte min mor sig.
Min far egde icke något mera än sitt boställe, så att de nygifta måste iakttaga stor sparsamhet.
»Jag hade uppnått tio år, då min mor får ett bref från sin brorson i Finland.
Brefvet underrättade henne att han låg på sitt yttersta och var alldeles utblottad.
Hans hustru hade redan gått före honom i grafven; men de lemnade efter sig en son, endast femton år, hvilken stod ensam i verlden.
Nu anförtrodde han honom åt min mor och bad henne betala sonen hvad hennes far en gång blef honom skyldig.
Han testamenterade henne alltså sitt barn.
»Min mor mottog testamentet.
Utan att min far någonsin behöfde uppoffra något, drog hon försorg för gossen, gaf honom medel att fortsätta sin uppfostran och hade honom i hemmet under ferierna.
Hon bestred utgifterna genom att göra åtskilliga inskränkningar i hvad som rörde henne sjelf och mig; hon väfde åt andra och kunde sägas arbeta för honom som en fattig mor för sitt barn.
Alfred var också en ovanligt snäll gosse.
Han och jag höllo af hvarandra såsom syskon.
Denna känsla förändrades likväl då han blef äldre och vid tjuguett års ålder utgick från Carlberg såsom underlöjtnant vid flottan.
Vänskapen förvandlades till kärlek, men en kärlek som hade föga hopp att kunna föra lycka med sig, då vi bägge voro fattiga och min far aldrig skulle gifva sin enda dotter åt någon annan än en välbergad man.
Vid tjugutre års ålder begärde och erhöll Alfred tre års permission, tog af mig ett heligt löfte att tåligt vänta till dess han återkom, och gick derefter ut med ett kofferdifartyg, för att, såsom han sade, antingen dö eller återkomma som förmögen karl.
I tio år skulle jag vänta och behålla hemligheten af vår förbindelse för mig.
Var han icke efter den tidens förlopp tillbaka, egde jag min frihet.
»Min mor dog året derpå och medtog i grafven löftet att jag icke skulle svika min tro till Alfred.
Ej en enda dag har jag glömt mitt löfte, utan så omsorgsfullt hållit det, att jag undvikit gifva någon man skuggan af en förhoppning.
Detta har besparat mig obehaget att behöfva utdela någon korg, eller att komma i strid med min fars vilja, som bestämdt uttalat sig i fall jag fått ett rikt anbud.
Du var den enda, emot hvilken jag icke iakttog den försigtighet jag eljest visat i mitt umgänge med männer.
Måhända härrörde detta af två skäl: att jag var äldre än du och att din karakter väckte mitt intresse och ingaf mig förtroende.
I denna stund ber jag dig förlåta alla de lidanden jag förorsakat dig.
Glöm den Lott du älskat och ihågkom endast vännen, systern.
»Efter en frånvaro af tio år, under hvilken Alfred hvarken skrifvit eller varit i Sverige, utan oupphörligt plöjt oceanen, har han nu återkommit.
Han var fullt förvissad om att jag förblifvit honom trogen och i dag skall min hand prydas af den ring han under långa år arbetat till, för att kunna sätta på mitt finger.
»Alfred är nu en förmögen man, som genom försakelser och ett outtröttligt sträfvande arbetat för den qvinna han älskat.
Illa hade det varit, om denna qvinna svikit honom.
»Jag hoppas att du nu utan bitterhet tänker på vännen
Lott.»
»Ett år derefter ankom Erik till Sverige.
Han mötte då en liten ljuf och älsklig tärna, hvars tjusande ansigte erinrade om henne, som han älskat och som han för alltid förlorat.»
Carl fattade min hand.
Nu må du tro att mitt hjerta
fick brådtom igen: det regerade så att det hotade att spränga bröstet, då Carl fortfor:
– Kan du, Maria, säga mig om den der unga flickan skulle vilja blifva Erik en ljuf ersättning för hvad han lidit.
Han har möjligen misstagit sig, då han vid Trollhättan trodde sig i hennes ögon läsa att hon hade vänskap för honom?
Svara mig ärligt, Maria, kan du hålla mig af hjertat kär?
– Ja, det kan jag, stammade din vän utan att våga lyfta sina ögon.
Ångaren pep. Vi voro framme i Göteborg och nu afslutar jag också mitt bref.
Din lyckliga vän
FEMTE BREFVET.
Min snälla Ninni!
Nu är man då ändtligen på sin bestämmelseort, det så mycket omtalade Strömstad.
Du inbillar dig kanske att här är ett förtjusande Eden fullt af vackra promenader, romantiskt vilda omgifningar och det omätliga hafvet utbredt för våra häpna blickar.
Ack, min vän, huru sviken blir man icke på alla dylika gyllene drömmar, då man befinner sig på platsen.
Men vi skola icke tala derom nu utan längre fram.
»Man skall iakttaga ordning och system i allt hvad man företager sig,» har fröken, vår lärarinna lärt oss.
Mitt sista bref slutade visst med att vi landade i Göteborg.
Det är en präktig stad, må du tro, mycket regelbundet byggd.
Den har breda, vackra gator, palatslika hus och kanaler hvaruti dessa spegla sig.
Så har den en staty af Gustaf II Adolf på torget framför börsen; en förtjusande promenad, som tillhör trädgårdsföreningen, och ett präktigt teaterhus.
Göteborg är en stor stad, der man tycker att välmågan tittar fram genom hvarje fönster; och ett sådant lif och en sådan rörelse, som der är på gator och hamnar, finner man knappast i hufvudstaden.
Jag tyckte att man riktigt kände sig glad till sinnes, då man promenerade der.
I Stockholm påstås att göteborgarna äro stela och otillgängliga.
Jag för min del fann dem glada och gästfria.
Vägen till lifvet
Vägen till lifvet 1
Amors hämd 45
Den vackra Ursula 105
Arkimedes’ punkt 119
Bortom döden 165
VÄGEN TILL LIFVET
Tåget rusade ned i stationen i Lausanne, och höll.
Det skulle vara en halftimme, innan han kunde resa vidare.
Han störtade i hällande regn öfver jernvägsspåren öfver till restaurationen för att friska sig upp med varmt kaffe i den råruskiga februarimorgonen.
Han satt som bedöfvad derinne midt i allt vimlet och sorlet, — ovaken, utskakad.
Det stimmade omkring honom af folk som brådskande sprungo hit och dit, men det kunde liksom icke bli till ljud för honom, ty i hans öra satt ännu kvar genljudet af pustandet och rasslandet från hans två dygns resa.
Det var alltsammans för honom såsom en rörelse, utan kroppar hvilka lösgjorde sig ur massan, — och han spratt upp, när en uppasserska i hvitt förkläde plötsligt stod framför honom med kaffekannan i handen och såg honom spörjande an, som om hon gjort en fråga, hvilken han icke hört.
Regnet trummade ursinnigt och stötvis derute på taket.
Kaffet stod och rök och doftade framför honom.
Han följde med sina blickar det der hvita förklädet öfver en svart klädning kring en rank och smärt gestalt, — utan att någon bild af menniskan sjelf formade sig för honom.
Och allt detta, trummandet af regnet, det varma, doftande kaffet och det hvita förklädet, verkade tillsammans på honom: — der gick med ens en solvarm kåre tvärs igenom honom, och han hade ett sekundkort ögonblick känslan af att sitta godt hemma hos sig sjelf.
Men redan i det nästa vaknade han upp till sitt verkliga läge igen med en förnimmelse, som om den regntunga blåsten farit hän öfver honom, — och borta i dörren stod banportiern och ropade ut i salen en lång rad af namn, bland hvilka han uppfångade Vevey.
Det nya tåget skramlade vidare med honom.
Han satt vid fönstret och följde likgiltigt med, hurusom det snodde sig fram utmed sjön, bugtande sig efter strandens egna linier.
Genfersjön låg grå och kall under regnbyarne, och Savoyeralperna öfver på andra sidan döko blott sällan fram ur skymassorna.
Och när det frös igenom honom dervid och han vände sig om och blickade ut igenom motsatta kupéfönstret, möttes hans blick bara af de nakna, monotona vinstockarne.
Och en hel lång ensam resas tunghet samlade sig och föll öfver honom som en bottenlös spleen.
Han måste vara sjuk ännu, ty han kände plötsligt en ångest resa sig inom honom.
Och inte heller hade han glömt, hvad han skulle glömma, ty det gick åter igenom honom, som när ett sår bryter opp igen.
Han hade rest undan för minnet och undan för sjukdomen, — och nu suto de plötsligt der samman med honom å tåget, som lopp utmed Genfersjön.
Och medan tåget förde hans yttre menniska blixtsnabbt framåt i den ena riktningen, lupo hans tankar tillbaka i den motsatta riktningen, med en ännu större hastighet — i samma moment redan gick han med sjuka ögon omkring igen i de omgifningar, som han för två dygn sedan lemnat.
Och det verkliga af honom var icke längre den orörliga gestalt, som satt ensam vid kupéfönstret å tåget utmed Genfersjön, utan denna andra, i hvilken hans själ tagit kropp och som vandrade omkring der hemma, — den allena var det, som lefde ...
Han sitter i kvällningen till en stilla och töig januarieftermiddag i sin länstol och blickar ut genom det halfimmiga fönstret nedåt landsvägen, der hjulspåren stå fulla af ett gult vatten och de röda pilarne draga sig utåt i den täta dimman.
Han är väl insvept i sin tjocka grå morgonrock med de röda tofsarne, och bokbrasan knastrar varmt borta i kakelugnen.
Framför densamma står hans gamle vän läkaren, sticker flata händerna mellan knäna och gnider dem välbehagligt emot hvarandra i den utströmmande värmen.
«Nu får du rycka upp dig, gamle gosse,» säger han bestämdt och muntert.
«Inte sitta så der och hänga!
Der är dock ingen mening i att ta det på det sättet, så der hårdt, bara för att en dum flicka sätter näsan i vädret åt en.
Man bör dock hålla en smula på sig sjelf.
Har du nu gått hän och lagt dig dödssjuk för den bagatellens skull, så kan det också vara nog.
Från det värsta har jag räddat dig; och det andra kan du vara så god och sjelf klara.
Du har här rakt ingenting att beställa, och dina pengar ligga bara och ruttna inne i banken, och du sjelf begynner också på att sitta och ruttna i det här förbannade hålet.
Alltså, min vän: drag du ditt kreditiv och res ut i vida verlden, likagodt hvarthän, bara bort, och hän någonstädes, der solen skiner redan så här till års.
Der väntar dig ännu mycket förnöjsamt i lifvet, mon cher — framför allt för en menniska som du, hvilken går hän och vill crepera för en lolla och till på köpet bakefter låter spleenen stiga ända upp öfver munnen på sig i st. f. att hvissla ett stycke åt det hela och ta fatt igen på nytt ...»
Men rekonvalescenten låter ordströmmen fara öfver sig och svarar ingenting och blir sittande att envist stirra genom det daggiga glaset ut i den stilla och töiga januarikvällen nedåt landsvägen med de vattenfylda hjulspåren och de röda pilträden, der han gick upp och ned, kvällning efter kvällning, så snart det skymde, medan blåsten hvirflade det stoftfina regnet in i hans ansigte, upp och ned, upp och ned, kretsande kring ena och samma tanke, tills yrseln grep hans kropp och hans själ, och han måste läggas emellan lakan att der vidare genom dag och natt febra öfver denna ena lifsscen, hvilken han ännu, då han satt som rekonvalescent i sin länstol, icke kunde tro vara verklig och sådan som den dock stod derinne i hans minne, outplånlig, utan envisades att vilja ha bort, outplånlig som den var ...
Tills han en dag sitter på tåget och susar åstad nedåt i det stora Europa.
Allt längre bort, allt längre bort.
Det der bakom honom ligger allt längre bakom honom.
Han känner sig till mods, som om han undsluppit en trolldom eller som om en kula aflägsnats ur organismen.
Han vågar se sig om, ty det kan inte mera nå honom; han känner, att det en gång skall försvinna ur hans minne, liksom det redan försvunnit ur hans syn; det står der ännu, men mera såsom en ond dröm, ur hvilken man vaknat upp och som inte mera kan hindra en att insomna igen; och der lägger sig öfver honom en stor hvila.
Och han följer sig sjelf, som han sålunda stryker tvärs genom Europa, — gör resan liksom om igen, i sin erinring och snabbt som blott denna, — och det blir allt mera skumt och sårt i honom, utan att han kan göra sig reda hvarför, ända tills han påträffar sig sittande å St.
Mauricetåget och bryggan plötsligt slås öfver emellan de båda delarne af jaget, hvilka varit skilda: — själen som varit ute på återfärd och kroppen som fortsatt sin resa men såsom en död form utan lif och sinnen.
Då sticker det till, som om dock sjelfva knifsspetsen blifvit sittande kvar i såret; och det stiger just opp i honom en rent fysisk föraning om, att själen å sin hemfärd bragt soten tillbaka in i honom, då tåget håller och det ropas ut Vevey.
Våren tycktes alldeles inte vilja komma, detta år.
Det blåste och öste i ett.
Emellanåt sköt solen bresch i de gråsvarta skymassorna, och det lyste, med ett, ödsligt upp från de breda ljusremnorna ut öfver det farande kaos, hvilket redan i nästa ögonblick omslöt allt igen, berg och sjö, jord och himmel.
Och der kom en ny kuling och en ny regnby, hvinande och smattrande hän öfver den lilla staden.
Främlingen stod vid fönstret i sitt hotellrum, som vette ut åt torget, och följde med dessa vexlingar, hvilka blott voro till för att göra enformigheten än mera outhärdlig och utsigtslös.
Det tunga och febrila i dessa naturens ständigt återupprepade och ständigt misslyckade försök att kasta af sig maran skärptes och ekade tusenfaldigt inom honom.
Han gick från fönstret till dörren och tillbaka från dörren till fönstret; mätte rummet, mätte torget; men rummet var tomt, och torget låg öde, och han kunde i denna yttre och inre ensamhet icke finna en punkt, der hans irrande, fridlösa själ kunde sätta sig ned och hvila, icke ett föremål, icke en tanke.
Bara drifvande skymassor, samt då och då en bred, blek ljusstråle, — inne som ute.
Han förnam, hvart hans tankar ville hän; och instinktlikt påskyndade han sina steg från dörren till fönstret och tillbaka igen från fönstret till dörren, som om han derigenom skulle kunna förhindra tankarne att löpa sin väg från honom.
Men stundom gjorde de sig trots hans vilja fria; och då blef han rädd, febern kom opp, det hettade och frös i honom, och han fick i en fart kappan på och dref ned i gatorna.
Så strök han en förmiddag mot La Tour och vidare utåt vägen, som leder til Clarens och Montreux, med uppslagen rockkrage och paraplyen under armen.
Han hade redan lemnat gatan med de små fattiga husen bakom sig, utan att han visste af hvart han gick, och kom till sig sjelf igen först, då han skred fram å den tysta och ensamma vägen mellan villorna.
Han befann sig just framför den stängda grinden till en af dessa; och det första hans ögon mötte var en uthängd skylt med sitt «Chambres à louer».
Bilden af hotellrummet steg plötsligt upp för honom, och en horror derför grep honom; allting i honom stretade emot bara vid tanken att vända tillbaka dit, att stå der vid fönstret igen, och så från fönstret till dörren och från dörren till fönstret igen, de tomma väggarne, det öde torget, tankarne som han inte kunde binda vid något i all denna yttre och inre tomhet ...
Han hade ofrivilligt stött grinden upp samt gick igenom en liten välvårdad trädgård upp emot villan.
Det var en af de mindre, med blott parterre, men full af verandor, med fönster öfverallt i det brutna taket, samt å ena sidan, der ett torn höjde sig, en liten ofvanvåning.
Han trädde uppför trappstegen till frontverandan, kom in i en rymlig förstuga med en smal matta öfver ett inlagdt stengolf, hängde den drifvåta kappan från sig samt knackade på en dörr.
«Kom in,» sade derinne en kraftig mansstämma.
Framför den nedslagna klaffen till en ålderdomligt utseende pulpet satt en äldre man och skref.
Han lyfte hufvudet mot den inträdande och visade ett väderbitet, rödhyadt ansigte mellan två kortklippta hvita polisonger, — ett af dessa ansigten, som gamla sjökaptener gerna bruka hafva.
Borta vid ena fönstret satt i en gammaldags länstol med storblommigt öfverdrag i blått och hvitt frun, med korkskrufslockar ned framom öronen samt klädd i en löst hängande tröja af urmodigt snitt och mönster.
Den gamle herrn vid skrifpulpeten reste sig, och främlingen framförde sitt ärende, och frun med korkskrufslockarne förde honom tillbaka ut i korridoren och in i en andra korridor, från hvilken en trappa ledde uppåt i två afsatser till den lilla ofvanvåningen i tornbyggnaden, der värdinnan öppnade de gröna spjelluckorna och visade honom tvenne med gammaldags soliditet inredda rum, en «salong», som vette ut till sjön, samt en sofkammare med fönster uppåt mot vinstockssluttningarna och det gröna, öfverst hvita Mont Caux.
Han lät redan samma eftermiddag sakerna komma öfver från hotellet samt installerade sig i sin nya våning, i hvilken han skulle vänta på solen och helsan.
Men ingendera ville komma.
Det förblef grått och kallt som förut; och derinne värkte det och värkte, som om bölden ville bulna ut igen.
Det var slut med hans krafter; han upphörde sjelfmant att göra motstånd, — och i samma ögonblick föll en stor och underlig matthet öfver honom.
Det var mer än en letargi; det var som om sjelfva den vitala strängen i honom afklippts.
I den nya lugna, varma trefnad, som omgaf honom i detta främmande hus, hvilket dock gaf en illusion af hem, och ibland främmande menniskor, hvilkas stillsamma lif han kände omkring sig, i samma mån starkare som han icke direkt rycktes innanför denna krets, gaf äfven den förra nervösa spänningen efter.
Han föll samman; han kunde, rent fysiskt, icke längre hålla sig uppe; han måste lägga sig till sängs, och sjönk in i en underlig dvala, ett mellanting mellan sömn och vaka.
Han stod till ytterverlden i samma förhållande som en menniska i halfslummer.
Han hörde alla de tusen ljuden af det dagliga lifvet dernere: fotsteg, som gingo upp och ned öfver golfvet, dörrar, som gingo upp och i, röster, som frågade och gåfvo svar, det första ljudet af lifvet, när det begynte röra sig om morgonen, och det sista ljudet af lifvet, när det afstannade till natten, — men alltsammans såsom något hvilket vore fjerran och rakt inte stode i samband med honom.
En morgon, när han ligger der sålunda i sin halfvakna dvala, går det plötsligt igenom honom en förnimmelse af, att der nere inunder honom kommit något till, försiggår något nytt.
Han kan inte urskilja stämmorna, nu lika litet som förut, men han känner på sig, att det icke är alldeles detsamma som förr.
Dörrarne gå upp och i på ett annat sätt; och det har kommit en annan vexling i fotstegen.
Pigan, hvilken som vanligt bragte honom middagsmaten, hade ett förändradt vis att röra sig på och ett nytt ansigtsuttryck.
Och ända in till honom, der han låg till sängs i sina afskilda rum, upp genom hela huset, trängde, ogriplig men förnimbar, en ny rytmtakt i lifvet dernere; och den vibrerar efter hos honom, ända in igenom dessa vitala centra, hvilka länge legat orörliga och som döda.
Och en dag, medan han ligger så der hän i en dvala, hvilken med för honom sjelf omärkliga öfvergångar allt mera antagit prägeln af en vegetativ ro, hör han helt oförmedladt ett skratt stiga upp till honom dernereifrån.
Det är ett högt och kort skratt, hälften ett utrop; det löper opp i och mynnar ut i ett sjungande skri; och han ser plötsligt och ofrivilligt framför sig den obestämda bilden af en osedd kvinna, hvilken i ett ögonblick af naturlig lössluppenhet kastar öfverkroppen framåt och slår händerna mot knäna och skrattar.
Det fyller rummen dernere, detta skratt; det stiger i jublande hast och som i triumf upp för trappan; det sjunger rundt omkring honom och blir till en soldager i rummet, der han ligger; och som han ligger der och lyssnar till det, icke bara med örat allena, utan med själ och alla sinnen, förnimmer han detsamma med ens derinne, inne i sig, och icke mera såsom ett främmande, utifrån kommet ljud, utan såsom en det egna blodets varma, ljusa, svällande böljegång.
Och följande morgon vaknar han vid, att in genom sidorummet skjuter en bred strimma sol.
Han låter pigan slå alla de gröna spjelluckorna tillbaka; och efter kaffet rullar han länstolen hän till det öppna fönstret och sjunker med en matthet, hvilken numer är välbehaget i lifskrafternas flodtid, ned i den.
Borta öfver den grönaktiga Lac Leman stiger Dent du Midi elastisk och lätt upp i den redan värmeskälfvande luften och står der hvit mot den blå himlen, med veka konturer, liksom sammansmältande med den.
Men i samma ögonblick, som hans öga och hans medvetande omslutit detta sceneri, dragas de våldsamt nedåt i trädgården inunder hans fönster, der en kvinna i ett yppigt blondt hår och en röd lös morgonkjol, kring midjan sammanhållen med ett gult läderbälte, står med lyfta armar och binder upp en gren; och han blir sittande stilla och ser och ser, tills synen blir till en jubelmarsch, hvilken närmar sig och som han med ens finner sig sitta och lyssna till, hur den närmar sig och närmar sig.
«Hvad är det för en främmande, som kommit i huset?» spörjer han en dag pigan, när hon bär in morgonkaffet med honingen och gör i ordning på bordet.
Han sitter i sin stol vid fönstret; han kan inte se det med sina kroppsliga ögon, men han känner, att hon går nere i trädgården inunder hans fönster; bilden af henne står helt färgbjert inne i honom: en ung flicka i röd morgondrägt och stort blondt hår, gående upp och ned långs gången.
Pigan håller tvärt inne med sitt sysslande och vänder sig om emot honom.
«Här fins ingen främmande i huset, min herre,» svarar hon.
«Den unga damen ...»
«Å, men det är ju mademoiselle!»
«Så, mademoiselle ...?»
«Mais oui.
Mademoiselle Claire.»
«A, så ...?»
«Ja visst, min herre.
Hon har tillbragt vintern hos onkeln nere i Génève; men hon kommer alltid hem till sina föräldrar i Vevey igen, med den första vackra dag som året har.»
Och nu sitter han hvar dag der vid fönstret i den massiva och bekväma gammaldags länstolen.
Så snart han gjort toilett, sätter han sig dithän.
Han tager en bok med sig; men den sjunker strax ned i knäet och blir liggande der, visande samma sida, som uppslagits.
Sålunda drager en hel svit af varma, klara dagar förbi honom derutanför fönstret, den ena så lik den andra, att han efteråt icke kan skilja dem åt eller ens säga, hur många de varit: de smälta alla samman för honom till en enda sol- och himmelblåtindrande oändlighet, hvars enda och midtpunktsfigur är hon i den röda kjolen och med det stora blonda håret.
Det är rekonvalescensen som kommer.
Han vet icke sjelf deraf; det är alltsammans en förnimmelse, som stegras och stegras, sväller och sväller, men utan att slå ens den minsta lilla småbölja upp öfver tröskeln till medvetenheten.
Han lefver rent vegetativt; hans vissnade och brutna väsen bygger sig upp igen ungefär som plantan växer; hvad som försiggår inom honom omsättes intet ögonblick själsligt i tanke, — den enda själsliga följesföreteelsen är ett dämpadt och blundande stämningsspel.
Rekonvalescensens underliga stämningsspel.
Det är först det, att verlden blifvit som ny.
Den verld, i hvilken man efter sjukdomens mörker vaknar upp, är en annan än den, hvilken en gång försvann för en bakom detta mörker, som kringhvärfde sig.
Den ter sig för ens hela menniska precis som ett natursceneri för ögat, när man böjer hufvudet nedåt och låter det förra verka på det senare i omvändt läge.
Det gamla bekanta landskapet är plötsligt ett nytt, osedt; färgerna fylligare, konturerna mera utpräglade, proportionerna väsentligare, en ny helhet af idel nya detaljer.
Så ock för rekonvalescenten verlden i stort, lifvet, menniskorna, gestalterna och gesterna, minspelet och tonfallet, känslorna och sinnesintrycken, drömmarne och tankarne, — ett nytt helt med idel nya enskildheter.
Man njuter med nya sinnen, — som barnet.