Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Striden öfverstiger våra krafter: folket sofver och regeringen år allsmäktig — vi, en svag handfull tänkande människor hafva ingen utsigt i en strid mot sådana motståndare.
Men vi äro blott genom börden förbundna med Ryssland, vårt fädernesland är hela världen, hela den utvecklingsdugliga mänskligheten, som fostrat oss med sina ideer.
Låtom oss sålunda kämpa i spetsen för mänskligheten!
Framstegets seger, där dess krafter äro mest koncentrerade, skall öfva inflytande på hela världens öde. »
Af dessa ideer beherskades bland andra tolf unge män, som öfverenskommo att lämna universitetet och begifva sig öfver oceanen, dit där inga vidskepliga traditioner från en gången tid finnas, där människan och tanken äro fria, där allt tillhör framtiden.
Bland desse var också den 21-årige Matschtet.
* * Efter att hafva stiftat bekantskap med medlemmarne af den interna-
* Ukrainofilerna äro ett literärt parti, hvilket sträfvar efter själf-ständighet for det nationella lifvet och särskildt likaberättigande for det nationella språket i Ukraine (d. v. s. Lill-Ry saland), hvilket är af regeringen förbjudet.
* * Denna period i det ryska sammhällslifvet utgör föremålet för en af hans bästa skildringar i novellen » Den förlorade sonen » .tionella arbetareassoclationen i New York ock h&amp;fVa besökt fader Noyes ’ perfectionistsamhälle, valde de sig en plats på Kansas ’ prärier och grundade där ett kommunistiskt Iaadtaamhälle, hvarest den blifvande författaren ifrigt mjölkade kor och idkade kokkenat i församlingens gemensamma kök.
Den revolutionära rörelse, som uppstod i Ryssland 1874, kallande honom bort från dessa fredliga sysselsättningar och han skyndade till Petersburg.
Här uppträdde han första gången såsom författare med skizzer från lifvet i Amerika.
Hufvudsakligen egnade han sig emellertid åt politisk verksamhet i hemliga föreningar.
1876 deltog han i befriandet från fängelset af två af de mest komprometterade i den berömda processen mot de 193, fredsdomaren Kowalik och öfverrättsrådet Wojnaralskij.
Båda ftngarne stego under natten lyckligt ned från femte våningen med hjälp af sammanbundna lakan, men upptäcktes vid nedkomsten af en berusad officer, som händelsevis for förbi.
Bland de unge män, som man vid tillffcllet lyckades arrestera var äfven Matschtet.
I gendarmeförvaltningen stäldes till hvaije anklagad den frågan: &gt;har ni varit i utlandet? » » Och hvilka voro edra bekanta där? » — det gäller att spåra upp roten och trådarne, såsom den bekanta satirikern Stschedrin uttrycker sig.
— Furst Bismarok, marskalk Mac Mahon, påfven Pius IX .. svarade Matschtet kallblodigt.
— Det var rätt aristokratiska bekantskaper ni haft, anmärkte förhörsdomaren hånfullt.
— Ja, jag har inte alltid haft bekantskap med endast sådana, som ni, herr domare, svarade den häktade.
Sedan han tillbragt ll / 2 år i ensamt fängelse i en af Pe-ter-Pauls-ffcstningens källare, förvisades han på administrativ väg till stranden af hvita hafvet.
I landsflykten var han administrationens enfant terrible.
Då underrättelsen om mordet på polischefen, general Miezientzew, köm till denna ödsliga trakt, tillställde de förvisade på Matschtets initiativ allmän illumination, i det de upplyste sina hus och hela gatan med en mängd lanternor.
Den lilla stadens innevånare samlades för att beskåda denna underliga syn.
Detta tilltag kunde naturligtvis icke blifva ostraffadt.
Två af de förvisade, Matschtet ooh Sidoratzky flydde emellertid men häktades i Wologdaguvernementet och skickades, sedan de tillbragt några månader i föngelse, år 1879 till Vest-sibirien.
Här förblef Matschtet ända till år 1885, då han efter nioåriga pröfningar i fängelse och förvisning erhöll tillstånd att återkomma till europeiska Ryssland.I Sibirien sysslade han tlitigt med literatur.
Där skrefroa flere af hans bästa arbeten, hvilka offentliggjordes i Petersburger och Moskauer-tidskrifter ooh bland dessa arbeten var äfven deo följande novellen.
Efter sin återkomst från Sibirien har han valt Moskau till vistelseort och fullständigt egnat sig åt literaturen.
Och hao har på kort tid förvärfvat sig ett bekant namn bland de nutida ryska författarne.
Wladimir Muranow.Vi segrade!
En berättelse från lifvet i Sibirien af Grigorij A / exandrowitach Mat sch tet.
(Ofversättning från ryskan af H.
Sasiedatelen * har upptäckt en by.
Därom fans intet tvifvel, ehuru vi i början alla tviflat derpå och på spe kallat honom » den nye Columbus ».
Skatte-uppsyningsmannen, som förstod sig på spritgrader, försäkrade att sasiedatelen helt enkelt hade druckit utöfver det lagstadgade måttet, eller för att begagna vanligt samtalsspråk » tittat för djupt i glaset ».
Vi trodde gerna på riktigheten af detta sinnrika antagande af den kompetente och i alla afseenden aktningsvärde mannen; och vi trodde det desto hellre, som en verklig » upptäckt » skulle medföra en belöning åt sasiedatelen.
Vi voro visst inte afundsjuka, äfven om vi icke tyckte om särskilda framgångar.
Vi skrattade högt och frågade i hvilken verldsdel denna nya by lag? ...
Kvickhufvudena förmodade att » hvita araper » lefde där.
Vår aktade lärare, Arefin, sade på skämt, att han ville lemna hela sin förvärfvade förmögenhet och begifva sig dit som missionär.
Till och med Pan Poklewskij, som ständigt sysslade med drömmerier om en utvidgad krogrörelse, skakade betänksamt på hufvudet och frågade ironiskt, om det fans några värdshus i den nyupptäckta byn.
Vår vör-
* Saaiedatel kallas i Sibirien en polistjänstemän, motsvarande hvad som i Ryssfcnd heter Stanowoi, ofta bisittare vid polisförhör.
* * I Sibirien är » upptäckandet » af en obekant by ingen sällsynthet.
42dige lsprawnik * blef helt naturligt synbart upprörd öfver blotta tanken att i hans krets någon som helst » upptäckt » öfver hufvud taget kunde vara möjlig ... Liksom om inte han kände allt på sina fem fingrar, härs och tvärs! ...
Hvad för en upptäckt?!
Om jag får lof att fråga!
Man hade helt å propos upptäckt en by, liksom man skulle upptäcka en guldåder eller ett stenkolsfält !.
Upptäckt både hus, innevånare, boskapshjordar och alla andra attributer for en by.
Man bakade och kokade där, dog och förökade sig; man arbetade och hvilade där, man förrättade allt tänkbart utan pengar, utan pass, utan » polis », utan » laglig öfverhet », utan krogar.
Det var upprörande, men icke desto mindre otvifvelaktigt.
När tillvaron af denna hittills okända, i den öde ogenomträngliga skogen och mo-rasen fördolda by, efter en hel rad af » meddelanden » och » rapporter », visade sig vara en verklighet, på hvilken man icke kunde tvifla, och en belöning verkligen lofvades Sasie-dalelen, — upphörde vi naturligtvis att skratta.
Steg for steg men hastigt öfvergingo vi till jubel och arrangerade en fest med champagne och skåltal.
Vi burrade och drucko välgångsskålar för den nya, ännu af ingen, ej ens af sjelfve Sasiedatelen skådade, utan endast på grund af » otvifvelak-tiga meddelanden » kända byn.
Poklewskij svärmade helt allvarsamt, utan ironi, för ett värdshus och räknade öfver buru mycket mau » därborta » skulle utpressa af honom för tillståndsbeviset.
Vår isprawnik hängde icke längre läpp, utan meddelade hvar och en af oss » under tysthetslöfte » att han redan för lång tid tillbaka haft kännedom om att » skälmar » höllo till i den där urskogen, men han hade tegat på grund af högre hänsyn.
Vi voro så glada, att vi glömde sjelfva kortspelet; vi disputerade, förifrade oss, förebrådde hvarandra vår skepticism och gratulerade hvarandra i kapp till den » nye Columbus » framgång.
Vi » hissade » honom under hurrarop likt en triumfator och beklagade, att vi ej hade någon lagerkrans åt honom.
Damerna ändrade enhälligt åsigt och funno honom mycket intressant; de försäkrade, att den något litet utskjutande bakdelen och det öf-verflödiga fingret på banden (man säger att det är ett dåligt tecken) icke störde det allmänna intrycket.
Med ett ord,
Kretsdomare.allt hade förändrat sig, allas intresse var taget i anspråk för den nya byn; alla jublade och tillbragte aftonen i extas.
Man allt spm hittills händt var naturligtvis en småsak.
Det återstod oss att eröfra och segra - - och det var just det svåraste problemet.
Historien om föregående » upptäckter » talade ett tydligt språk, att ingen enda af dessa hade aflupit utan försök från de upptäcktes sida * att fly undan och dölja sig bland bergen, lemnande hus och hem i sticket vid tColumbi » första ankomst.
Traditionerna och handlin-garne i arkivet visade tydligt, att » skälmarne * alltid voro vaksamme och på sin vakt Ja, det saknades ej exempel på, att de varit beväpnade med störar och små bössor.
Med ett ord, då den första hänförelsen var öfver, uppfyldes våra sinnen af en viss oro.
Byn upptäcktes eller rättare förråddes egentligen af en landsstrykare, som sasiedatelen hade gripit för inbrottsstöld.
För en viss belöning och hufvud-sakligen mot löfte om undseende upptäckte denne hemligheten för honom, Han hade nämligen af en ren händelse träffat på byn, då han en gång ströfvade omkring i skogeu.
Vi vände oss till honom och yppade för honom våra betänkligheter, men då han togs i förhör, meddelade han oss ingenting lugnande.
tSkälmarne » voro mycket vilda.
Hans tillfälliga sammanträffande med dem hade nära nog kostat honom lifvet.
Flere ville döda honom, emedan de fruktade förräderi, och han räddades endast genom de äldres mellan-komst.
Han måste emellertid svära vid korset att alltid stanna hos dem.
— Hvarför gick du då från dem?
frågade vi enstämmigt.
— Emedan de äro » tölpar ».
— Hur så?
frågade vi förvånade.
— Tölpar, säger jag Er!
Ett förbannadt lif föra de; inga festligheter, inga cigarrer eller sådant, intet vin.
— Ja, de ha ej ens en idé om sådana saker.
T. o. m. deras forfäder hade ingen aning derom.
Inga nöjen!
Låter man vid samtal undslippa sig ett förfluget ord, anses det som en synd.
Förbannadt tråkigt!
— Kanske får man svälta där?
frågade sekreteraren.
(Han var alltid hungrig.
svälta där!
Ah nej, der fins tillräckligt af allting, säd, all slags fogel, fisk, boskap.
Allalefva i endrägt tillsammans, arbeta gemensamt liksom en familj.
Den äldste förvaltar allt som en fader.
— Tro de på den sanne guden?
frågade Arefin.
— Ja på sitt sätt.
De äro gammaltroende.
— Ja, jag kunde just tro det!
Arefin suckade förkrossad.
Isprawniken, som var en ifrig beskyddare af &gt;rättvisa inkomster » och » sportler », af-bröt honom.
— Tror du de äro välmående?
— Mycket rika, Ers höghet.
Vi voro på det högsta upprörda och ansträngde oss af alla våra krafter för att lösa den kinkiga eröfringsuppgiften.
Huru skulle vi ställa så till, att » skurkarne » icke undsluppo utan öfverrumplades på ort och ställe?
Om vi endast _er-öfrade en öfvergifven by, skulle ingen tacka oss därför.
Of-verrumplingen blef således hufvudsaken.
En vilde, som lefver utan lag, måste man göra till en nyttig medborgare.
Lyckligtvis fans det bland oss en talang, ett militärgeni, en strateg, en taktiker, chefen för platskommenderin-gen, som, ehuru han aldrig besökt någon akademi, framlade ett projekt, som på förhand tillförsäkrade oss seger.
Det var en glänsande, djerf plan.
Vi helsade den med den ljufva klangen af pokaler och smällande champagnekorkar.
Det återstod nu endast att invänta frosten, på det att sump-trakterna skulle frysa till — och så skulle de oförberedda öfverrumplas från alla sidor.
Det återstod endast att fördela rolerna; ett arbete som raskt undanstökades.
Isprawniken tog på sin lott den norra, jag den vestra, sasiedate-len den östra och fiskalen den södra sidan.
Mellanrummen skulle fyllas af en kavallerikedja, under kommando af strategen i egen person.
Sålunda afvaktade vi frosten.
Och der borta, på andra sidan om de sju sjöarne, på andra sidan om de dimmiga, vidsträckta sumptrakterna, djupt inne i den smaragdgröna, jungfruliga, milda cederskogen — där väntade man oss helt säkert inte.
Vi hade rätt i vårförmodan, att man där lefde sorglöst och helt och hållet hade förgätit oss.
Icke förgäfves hade hundra år förgått, hvilka man sorglöst tillbragt i denna by, som uppstått af ett af de gammaltroendes kloster, hvilket.
åter någon gång fordom uppförts af några verldens fåfanglighet undflyende fanatici eller måhända äfven desertörer.
Man lefde lugnt och sorglöst i byn utan den minsta tanke på en » upptäckt ».
De hade icke blifvit upptäckta på hundra år och deras sorglöshet öfvergick derför till sed och vana.
I sedvanan sågo de sin rätt, i brottslig undandoldhet en hjeltedat, i sitt råa, afskilda, okultiverade urlif en tillräcklig lag.
De voro naturligtvis, såsom alla vildar, förfärligt egensinniga i sin grof-het och sitt hat till » världen ».
Oaktad t den långa ensamheten hade ingen af dem under hela hundra år gjort ett försök att sammanträffa med vår kulturvärld eller låta oss veta om * sin tillvaro.
De voro fullt belåtna med sin urskog, sin » församling », sina hemväfda kläder och originella » sipaner ».
* Det var dem nog att solen, månen och stjer-norna lyste den.
Som mullvadar, foglar eller fiskar lefde de där.
Lagar, handel och pengar voro för dem idel obekanta saker; ja de förstodo sig hvarken på att köpa eller sälja!
De erkände inga pligter; pligtkänsla förvexlade de med » den inre driften », och de arbetade endast för att icke svälta ihjäl.
Allt tillverkade de själfva och förbrukade det också själfva.
Det var ett vildt urlif, hvilket, liksom hos alla vildar, från Afrika till Polynesien, endast reglerades af sed och tradition.
Ledaren och bevararen af dessa traditioner var den åttioårige Prow, som endast var underordnad » församlingen ».
&gt;Försörjare » var för dem sbyförsamlingen »; den försåg dem med allt, hvad de behöfde, och allt arbete utfördes hos dem gemensamt.
Utan sin skogsförsamling ville de ingenting veta af, och för henne ofvergåfvo de allt i världen.
Vårt lif, vår kultur, organisation, ordning kallade de » synder » och oss » svarta korpar ».
Det är då klart, att de lemnade en tillflygt åt landsstrykare och andra lagöfverträ-dare.
De associerade sig med dem, men endast på det vil-kor, att de för alltid skulle stanna i skogen.
Det fans, enligt deras begrepp, inga förbrytare, endast » guds folk », som,
Bonderock.förföljda af ödet, ofta.
digna under det tunga, deras krafter öfverstigande korset.
Mycket af detta erforo vi först efteråt, men ett tillfälligt och dock temligen riktigt och noga begrepp om allt gaf oss dock vår aktade, till åren komne, i erfarenhet be-pröfvade, pensionerade domare, Podjupkin, som sjelf en gång förr tagit del i en liknande upptäckt.
— J-jaa, mine herrar, slutade han, i det han tog fram sin snusdosa och trummade på dess lock med fingrarne, j-jaa, mine herrar, de äro rigtiga vildar säger jag Er!
— Ah, kors!
Det är ju en sannskyldig » status in sta-tu *, utropade fiskalen, som alltid tyckte om att föra sina latinska uttryck till torgs.
— De äro helt enkelt efter vår mening nedriga rac-kare, inföll isprawniken kort och lugnt och med imponerande värdighet.
Han tyckte icke om några parvenyer med latinska fraser.
— Och roten till det onda, hvar är roten?
sade Are-fin vekt, i det han andäktigt böjde hufvudet.
Hvar ligger roten, Sidor Karpitsch?
O tvif velakt igt i genstörtigheten!
Han suckade som alltid förkrossad, — och en stunds tystnad uppstod.
Vi samlade oss, Maria Iwanowna anrättade smörgåsar.
Hon hade dragit upp ärmarne öfver armba-garne.
Jag såg tydligt, huru fiskalen med ögonen slukade dessa mjuka, fylliga, underbara händer och de rosenfar-gade små armbågsgroparne ...
Plötsligt vände hon sitt ansigte med de öppna små läpparne mot oss och ropade:
— Ah, kanske mina skedar finnas hos dem?
hon kunde aldrig glömma förlusten af
sina silfverskedar eller uppgifva hoppet att finna tjufvarne.
Ofverallt såg hon tjufvar och tjufgömmare.
Poklewskij, som alltid lik en djefvul trippade hit och dit och förekom oss, förekom oss äfven nu.
— Jag svär, att jag skall finna dem!
Han knäböjde och Maria Iwanowna räckte honom, leende och visande siua små hvita tänder, en smörgås.
Strategen ensamt iakttog en envis och djupsinnig tystnad.
Han efterhärmade gärna både Moltke och Suworoff.
lian satt der tigande, utan att se på någon, liksom om han ingenting hört, och blossade på pipan.
Vi hade redan hunnit cå Inngt att vi diskuterade bästa sättet att förfara med * guld sökarn e * och föreslogo åtskilliga planer, då han plötsligen utropade:
— Gatlopp!
— Icke tidsenligt!
sade fiskalen skrattande.
— H varför icke?
— Olagligt!
— Fiskalen stampade spotskt med foten och stoppade händerna i fickorna.
— Hvarfor?
Mellan dem båda uppstod om straffens » karaktär » en häftig ordvexling, som helt säkert skulle slutat ganska tragiskt för den något litet lättsinnige fiskalen, ty strategen reste sig och började krama pipskaftet, om icke isprawniken, såsom värd, gått emellan.
Sammankomsten egde nämligen rum hos honom.
— Låt det vara godt och väl, mina herrar, dumt tilltag!
Här är ingen lämplig tid att disputera.
Jag vet just inte, hvad vi böra göra.
Vi hafva emellertid tillräckligt med fria bojor! ..
— Fri-a bojor?
utropade läkaren ironiskt, i det han fylde sitt glas med sherry.
Han var en svår kritiker.
Det afiedde striden.
— Nå, nå, — hotade isprawniken skämtande, — jag vet förut att Ni är en förklarad liberal!
— Men icke en öfverlastad?
— och läkaren grep efter Madeiravinet.
— Men en farlig!
inföll Maria Iwanowna under en allmän skrattsalva.
— En skål för fulla flaskor och veka hjertanl
Han var oöfverträffligt älskvärd, vår gode doktor!
Detta var den sista sammankomsten före vår expedition.
Det hade redan börjat frysa till något.
Uppviglade af den älskvärda Maria Iwanowna följde damerna oss öfver-allt.
Musa Kondratiewna, vår » lejoninna », lärde sig t. o. m. att skjuta med revolver, och jag styrde hennes små händer — hon bemödade sig alltid att träffa » rakt i hjertat ».
Det beslöts, att damerna skulle följa med oss med » förråd », och efter » eröfringen » anordna en liten tillställning i skogen.
Damerna voro förtjusta öfver denna plan och utropade glädtigt, att det skulle taga sig förträffligt ut med en liten duk på snön! ...
De fruktade hvarken den tjocka, ogenomträngliga skogen, eller mödor och försakelser.m.
Med buller och bång, skyndande snabbare än sjålfva vinden, redo vi in i skogen.
Marken skakade under hof-slagen ai våra hästar.
Bjällrornas klang öfverrostade korp-svärmarnes kraxande.
Luften genljöd af våra rop.
Oster-ifrån ryckte sasiedatelen, effektfullt svängande sin sabel; norrifrån isprawniken med landtstrykaren som vägvisare; söderifrån den något druckne fiskalen; och vesterifrån jag och Arefin.
Det var ett högtidligt, effektfullt, upphöjdt skådespel.
Vi sprängde emellertid fram mot byn, i det vår kedja sammandrog sig mot centrum.
Hästhofvarnes taktmässiga slag mot marken fylde luften liksom med ljudet af trummors slag.
» Trata-ta, tra-ta-ta * ... skallade det rundt omkring liksom till allarm.
De små klockornas klang och bjällrornas klingande ljud sammansmälte med dessa trumslag till en egendomlig, nervretande harmoni.
Spänningen växte.
Vi sågo redan hvarandra.
Fiskalen skrek, som om han suttit vid förhörsbordet.
Isprawniken vred sina mustacher; sasiedatelen tog fram sin revolver ... Ännu en minut — och kavalleristernas glänsande bleckplåtar lyste fram.
Strategens hvita häst aftecknade sig som en ljus fläck mot ce-derns blågröna löf.
Rundt omkring var allt öde, som om byn vore utdöd.
Först nu fattade vi oss, kommo till besinning.
I vårt lidelsefullt upprörda tillstånd hade vi ej ens märkt, att vi kommit in i en tom by.
Vi väntade rop och skrik; vi hade beredt oss på att finna en skara menniskor i förvirring och fruktan.
ingenting syntes.
Rundt omkring her-skade dödstystnad.
Isprawniken fattade sig först
— De skur-r-r-karne!
utropade han, i det han helt och hållet förlorade tålamodet.
En panisk förskräckelse bemäktigade sig oss; denna dödstystnad, denna menuiskofattigdom förvirrade oss.
Undan kunde de ej komma —, därför borgade vaktkedjan, därför borgade ju strategen själf.
Icke mindre förbluffad än vi höll han in sin häst och svängde ridspöet, i det han svor och förbannade sig på, att han skulle gräfva fram dem allanr jorden.
Hvad har det då blifvit af dem?
Hafva de sjunkit i jorden?
En rysning genomilade oss ... Hade de kanske gömt sig bakom häckarne, likt råttor i magasinens vindskupor; och riktade de kanske nu mot oss sina små fruktansvärda bössor, med hvilka de säkert träffa ekorren i hufvudet och björnen i ögonen?
Sasiedatelen och fiskalen kröpo bakom sina hästar.
Strategen smög sig tätt intill halsen på sin hast, liksom om han ville sätta i ordning trensen.
Ispraw-niken gömde sig bakom en tjock ceder.
Arefin ... och mig ... oss drog den förutseende och sinnrike Poklewskij ur klämman.
Han försäkrade, att hau hade deltagit i det polska upproret och kände alla kryphål och smygvägar.
— Jok Boga kocham * — de äro i rummen under golfven!
ropade han med ansträngd röst, i det han för att in-gifva oss mod och föregå med godt exempel vände sig mot det första huset.
— Där ser ni, det har ingenting händt mig!
utropade han, då han strax därpå kom ut igen, görande en sirlig bugning för oss.
Så småningom fattade vi oss.
Strategen kom först till besinning.
Han släppte tyglarne, rätade sig harstigt upp och modigt vridande sina knäfvelborrar ropade han krigiskt:
— En tapper karl, den der herr Poklewskij!
— Vi ska göra vårt bästa, fader kommendant!
Poklewskij förde hastigt handen till mösskärmen och
svängde så behändigt om på klacken, att man skulle kunnat tro, att han varit adjutant i hela sitt lif.
Strategen smålog nådigt.
Af hans förvirring syntes intet spår.
Hans höga, manliga bröst häfde sig.
Ögonen blixtrade, näsborrarne vidgade sig; hela hans gestalt andades djärfhet, lif och verksamhetslust.
Han strök nervöst mustacherna, bugade sig höfligt, som för en förman, för is-prawniken, hälsade mititäriskt och sade:
— Tillåter Ni?
— Ah, jag ber!
— Denne uppfattade och värderade artigheten.
— Jag ber!
— vi stå nu helt och hållet till Er tjenst.
De trängde framåt.
Poklewskij gick förut och fäktade
* Så sant jag älskar Gud.m
med händerna, som om han hade slagit på trumma.
Han skämtade, men vi voro icke stämda för att skratta.
En, två, tre minuter förgingo ... våra hjärtan klappade oroligt Rundt omkring herskade tystnad.
Ljudet af de angripandes afmätta, tunga steg bortdog i fjärran.
Själfva tego vi; man skulle kunna säga, att vi lyssnade så noga, som om vi velat höra våra egna pulsslag.
Späuningen var förfarlig; med hvar sekund blef den odrägligare, mera tryckande, smärtsammare, liksom om jorden svigtat under våra fotter.
Isprawniken sträckte ut halsen, fiskalen stod orörlig och hvisslade en jägarmelodi; Arefin suckade.
Medens lefde vi upp, foro till sammans men lugnade oss genast.
Midt emot oss på andra sidan den höga häcken dök Poklew-skijs glada, leende ansigte upp.
— Funna!
På samma gång, och liksom till bekräftelse, uppstod rundt omkring ett fruk-tansvärdt larm, jämmer och skrik.
Förtviflade kvinnors gråt och barns jämmerrop förvandlade den förut herskande tystnaden till en helvetisk konsert ... En förfarlig oro och förvirring ... På andra sidan häcken uppstod ett vansinnigt larm.
Det lät som om en kolossal hjord af hästar rasande stampat i marken.
Ännu en minut, under hvilken larmet blef allt häftigare, — och kvinnor, barn och bakom dem högväxta, kraftiga bönder syntes springa fram på vägen.
— A-h-a-a!
tjöt isprawniken, som stod och stampade på ett ställe; men vi kunde i det bedöfvande larmet icke höra något annat ljud.
Vi bleknade alla vid åsynen af de framströmmande massorna.
Sasiedatelen ensam behöll fattningen och erinrade sig lägligt det nödvändiga kommandoordet.
— Grip dem!
ropade han och störtade fram som en örn.
(Forts.) Robert Hamerling.
En skizz af
Hjalmar Arlberg.
Om våren var det!
I den doftande skugglika skogen, där det lilla grekiska templet står doldt mellan fur oeh gran, gråa af ålder, sjöng näktergalen sin längtanfylda sång ut i den trollska månbelysta natten.
Profetiskt sjöng han om sångaren, som talar till oss i härliga ordt glödande af längtan berättar för oss om tysk skogBromantik, om den helleniska konstens blomstringstid.
Nära böhmiska gränsen i nedre Österrike ligger den lilla orten Rirchberg åm Walde.
Det vackra präktiga slottet är om-gifvet af en skogsliknande park och i utkanten af denna ligger det lilla hus, i hvilket Robert Hamerling den 24 mars 1830 för första gången skådade dagens ljus.
Armod och bekymmer voro gossens första och tyvärr trogne ledsagare.