Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan motionen med Ståndets samtycke blifvit lagd på bordet, tror jag mig icke kunna återkalla min anhållan derom.
Föredrogos ånyo och biföllos StatsUtsk:s nedannämnde d. 26 sisth Februari och d. 1 dennes på bordet lagde Utlåt.n: N:o 52, i anledn. af väckt motion om anslag af kronotionde till Lekvattnets kapellförsamling i Wermland; N:o 53, i anledn. af väckt motion om anslag af allmänna medel för befrämjande af en forsknings-resa till Island; och N:o 54, i anledn. af väckt motion om ytterligare förräntning eller utbetalning på en gång af det återstående anslaget för Strömsholms kanal och slussverks ombyggnad.
Vid förnyad föredragning af StatsTJtskis d. 26 sisth Febr. och d. 1 dennes på bordet lagda utlät.
N:o 55, ang:de anstånd med den stadgade årliga ränte- och kapital-inbetalningen å lånet för skolhusets i Nyköping utveckling och reparation, yttrade sig Frih. Raab, Adam Christian:
Då ingen annan har begärt ordet i denna fråga, föreställer jag mig att man sammanstämmer deri att bifalla hvad Stats-Utsk. föreslagit.
Jag vill visst icke deremot framställa något hinder, enär summan ur obetydlig, men jag ber att få yttra min reservation mot den princip, som man här biträder, att nemi., sedan Ständerna vid en föreg:de riksdag hafva beviljat ett lån eller understöd under vissa bestämda vilkor, man då vid en kommande riksdag kommer tillhaka och begär anstånd med helalningen eller med ett ord, att få ändra en gång bestämda vilkor.
Jag skulle föreställa mig att ett sådant prejudikat alltid är oriktigt att etablera, men då summan är sä obetydlig, så anser jag att saken möjligen ur den synpunkten kan få passera.
Föredrogos och biföllos StatsUtsk:s nedannämnde d. 26 sisth Febr. och d. 1 dennes på bordet lagde utlåt:n:
N:o 56, ang:de ifrågaställdt låneunderstöd för staden Eskilstuna; N:o 57, ang:de sökt anstånd med ränte- och kapital-afbetalningen å det för återupbyggandet af Conradsfors bruk i Wermland beviljade lån; samt I Den 5 Mars f. m. 157 N;o 58, ang:de sökt arfvode för utdelning af de, efter sistför flutna riksdags slut, tryckte häften af Bihanget till RiksSt:ns prot.
Föredrogs ånyo StatsUtsk:s d. 26 sisth Febr. och d. 1 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 59, ang:de serskilda arfvoden för utbetalningen af riksdagskostnaderne samt granskningen af de derå afgifne räkningar och reqvisitioner.
Det af StatsUtsk. föreslagna arfvodet är otvifvelaktigt alltför litet.
Om man antager att riksdagen varar i 10 månader, .så har Kamereraren i Riksg:s-kont., för redovisningen af en summa af 250,000 r:dr icke högre arf vode än StatsUtsk. föreslagit för diverse vaktmästare, som tjenstgöra hos Stånden.
Detta är väl icke rätt.
Utsk. har ansett, att detta åliggande egentligen hörde till en af Komissariernas tjenstebefattning.
Ja, om denna tjenst då finge verkställas pä samma sätt, som hans öfriga tjenstgöring, och Ständerna höllö tillgodo med att deras kanslibeljening och öfriga personal finge affärdas med assignationer, för alt dermed vända sig till R.
St:s Bank, dä tror jag att man skulle kunna säga att delta tillhörde komissariatet.
Men att utvälja en Komissarie i Riksg:s-kont. och tvinga honom att åtaga sig detta besvär och säga honom: ni skall hälla kassa under hela riksdagen, till så och så stort belopp får ni hvarje vecka af Fullmäktige anordningar, hvarefter ni i R.
Sl:s Bank uttager 15,620 r:dr i veckan och dermed kontant bestrider vissa föreskrifna utgifter, del tviflar jag på går an och är alldeles icke möjligt att anse som en ovilkorlig plikt.
Fullmäktige hafva föreslagit, att den vedergällning, som åt den Kommissarie, hvilken fick sig dessa utbetalningar ålagda, och åt den af kontorets tjenstemän, som kommer att revidera räkenskaperna, skulle få beräknas efter ett belopp af 100 r:dr r:gds, i månaden, hvilket, efter Fullmäktiges pröfning, skulle mellan dessa 2:ne tjenstemän fördelas.
Det är enl. min tanke icke för mycket.
Jag måste åtminstone yrka, att antingen skola Ständerna anse att det åligger Komissarierna, såsom ett tjensteäliggande, att verkställa dessa utbetalningar, och dä erkänner jag, för min del, att det icke finnes något bestämdt skäl lill att bevilja ett serskilt arfvode, eller också måste Ständerna erkänna, att det icke tillhör Komissariernas tjenst, och dä förlitar jag mig på att Ständerna icke anbefalla en sådan utbetalning, utan serskildt arfvode.
Jag bör uplysa att denna befattning förr tillhört Stats-kont., och att Ständerna då gått rundligare tillväga.
Den embetsman, som hade denna utbetalning sig ålagd, tillgodonjöt vid riksdagens slut vanligen 6, 7 å 900 r:dr, alltefter riksdagens längd.
1835 utgick arfvodet med 400 r:dr.
Ar 1S41 hade Riksg:s-kont. en serskild kassör, som var atlönad och som kunde verkställa dessa utbetalningar.
Dessa försiggingo då en längre lid medelst assignationer, nu sker det med kontanta penningar.
Jag anhåller alt Hr Ridd.-sekret, behagade uplysa, huruvida det skulle möta många svårigheter för vederbör, att lyfta medlen i assignationer i st. f. i kontanta penningar, och om det nu tillgår på_det ginaste och bästa sättet. 158 Den 5 Mars f. m.
Den siste värde talaren har yttrat att man, för att rätt bedomina denna fråga, borde efterse huruvida dessa tjenstemän voro ålagda att verkställa dessa utbetalningar eller ej.
Det är just hvad StatsUtsk. har gjort.
Det har undersökt den nu gällande instruktionen, som år 1842 eller 1843 utfärdades för Riksg:s-konl:s tjenstemän, och hvilken föreskrifver, att alla utbetalningar skola verkställas af Kommissarierna, utan att dervid göra något undantag.
Antagas bör väl, att, bland de uti instruktionen omnämnda utbetalningar äro beräknade alla möjliga utgifter och således äfven de, som förekomma vid en riksdag.
Jag har också för min del biträdt Utsk:s utlåt., sä tillvida nemi.: alt jag ansett det vara ett tjensteåligganden för Riksg:s-kont:s Komissarier att verkställa alla under riksdagen förekommande utbetalningar, men icke biträdt den mening, att de derföre borde hafva något arfvode, just derföre att det är ett tjensteåliggande.
Jag har likväl icke velat reservera mig mot lifgifvande af den summa, som Utsk. föreslagit på den grund, att desse tjenstemän tillgodonjutit densamma under loppet af flere riksdagar och att man sålunda på detta sätt möjligen skulle beröfva dem en påräknad inkomst.
Men jag trodde att Utsk., för att vara konseqvent, bordt i öfverenskommelse med de i utlåt, uttalade moliverna hafva kallat det ifrägavar. arfvodet missräkningspenningar.
Jag vet alltför väl att 200 r:dr b:co äro en alltför stor summa för att egentligen betraktas såsom missräknings-penningar, när hela utgifts-posten går till circa 250,000 r:dr, synnerligast om man rättar sig efter hvad de få i Banken, der vederbör, tjenstemän i proportion erhålla mycket mindre; men det är enl. min tanka bättre att ge litet för mycket i missräknings-penningar, än att först säga att intet arfvode bör ges och sedan sluta med att gifva ett sådant.
Ilr Bråkenhjelm har talat om obilligheten af att ålägga Komissarierne en så beskaffad utbetalning, derföre att den tjensteman, som får sig denna ulbetalnings-skyldighet ålagd, får ett onus, som de andra slippa.
Jag föreställer mig likväl att Fullmäktige kunna så fördela arbetsordningen inom kontoret att den tjensteman, som i ett fall fått tillökning i sina göromål, i ett annat kan erhålla lindring och att således alla tjenstemännen kunna dela tungan af åtagandet att dessa utbetalningar verkställa.
Jag vill således för min del hemställa till R. o. Ad., om icke det vore skäl att, om det H.
Ståndet gillar de grunder Utsk. före slagit, i st. f. att bifalla Utsk:s utlåt., uttala den åsigt, att Ständerna bevilja en summa af 200 r:dr b:co, för att utgå såsom missräknings-penningar åt de tjenstemän vid Riksg:s-kont., som få sig ålagd utbetalnings- och redovisnings-skyldigheten för riksdagskostnaderna.
Då jag likväl anser denna fråga af jemförelsevis ringa vigt, vill jag likväl ej yrka återremiss af nu förevar, utlåt.
Jag undrar icke på att Riksg:skont:s Fullmäktige söka i möjligaste måtto iakttaga sina underly>. dande tjenstemäns bästa, men jag tror å andra sidan att StatsUtsk. redan har gjort det tillräckligt.
När man ser på mängden af Riksg:skont:s tjenstemän och antalet af deras göromål, så bör man förmoda Den 5 Mars f. m. att de hafva mänga lediga stunder, och följaktligen, i fall så förhåller sig, de skäligen kunde få litet mera sysselsättning alldenstund deras aflöning är lika med Bankens tjenstemän, utan att deras göromål äro lika dryga med de seduares.
Finner sig en Riksg:skont:s Komissarie besvärad af att länge hafva ifrågavar. befattning, så kunna ju de tre Komissarierna byta om, eller också kunna de andra begge, som äro befriade från detta besvär, öfvertaga något af haus vanliga befattning, under det han sysselsätter sig med de tillfälliga göromål, som serskildt från riksdagen härröra.
Man har omnämnt hurusom Ständerna voro frikostigare på den tiden då ifrågavar. göromål bestriddes af tjenstemän i Stats-kont.
Det må vara, och jag vill icke säga att det var alldeles rätt hvad Ständerna den tiden gjorde: kanske voro de då för frikostiga. R. o. Ad. torde dock taga i öfvervägande, att Stats-kont:s tjenstemän äro i allmänhet mera sysselsatte än Riksg:s-kont:s.
De sednare torde således icke hafva skäl till klagan öfver det besvär, som nu blifvit dem ålagdt, enär serskild godtgörelse blifvit dem tillerkänd, om än summan icke anses af Riksg:s-kont:s Fullmäktige tillräcklig.
Jag anhåller således att R. o. Ad. måtte bifalla detta betänk, och icke med en återremiss förspilla tiden på detta ringa ämne.
Rud.:
Under anhållan att få med Hr von Hartmansdorffs i ämnet yttrade åsigt instämma, anser jag ej nödigt uptaga tiden med vidare ordande för utveckling af denna mening.
Hr Bildts invändning derom, alt rätta benämningen borde heta ”missräknings-penningar”, torde denna anmärkn. väl ej sakna grund; men att, ensamt för denna, jemnförelsevis mindre vigtiga omständighet, återremittera betänk.,' kan jag f. n. icke tillstyrka.
Man torde få emotse att, då upmärksamheten nu engång är fästad vid förhållandet härmed, lärer rättelse i benämningen ändock komma att vid en blifvande riksdag ega rum.
Och hvad slutligen angår Hr Bråkenhjelms yttrade åstundan derom, alt Fullmäktige i Riksg:s-kont. finge af R.
St. någon ledning i frågans bedömande, så synes mig denna åstundan blifva upfylld, derest R.
St. godkänna förevar, betänk., enär en bestämd antydan i det omförmälde hänseendet verkligen är uttalad, just i det sätt och de ordalag, hvarmed Utsk. berört Komissariernes skyldighet i besagde fall.
Jag ber att i största korthet få uplysa att arbetena hos Riksg:s-kont. ske i collegitim; det är blott en eller annan afdelning deraf, som är serskildt updragen åt serskilda komissariat.
Den jemförelse, som blifvit gjord emellan Banken och Rikgs:skont.
, i afseende på mängden och vidden af deras göromål, skulle vid en närmare granskning fä ett annat resultat.
Hvad rörer göromålen och deras lämpligare fördelande, så och om Hr von Hartmansdorffs mening varit, att
Bankens tjenstemän i allmänhet äro mer sysselsatte än Riksg:s-kont:s, är det säkert och sannt, men att hvarje tjensteman inom Banken har mer att göra än hvarje tjensteman inom Riksg:s-kont., det blir en annan sak.
Fullmäktiges prot. i Riksg:s-kont. äro fullt så vidlyftiga och hafva en större 160 De n 5 Ma rs f. m. numerär än Bankens, och göromålen hafva i sednare tider tilltagit med anledn. af de mångfaldiga anslagen, till den grad, att både Fullmäktige och komissariatet hafva, som mig synes, icke sä obetydligt att uträtta.
Då ingen annan af R. o. Ad:s ledamöter yttrat sig i denna sak i den syftning jag gjort, är naturligt, att jag afstår från allt yrkande om annan behandling af detta mål än den StatsUtsk. föreslagit.
StatsUtsk:s förevar, utlåt, blef, uppå härefter framställd propos., bifallet.
N:o 60, ang:de uphörande af ljuspenningar för embets- och tjenstemän samt extra-ordinarier.
Konungens propos. i denna fråga innefattar, som man deraf kan inhemta, att ljuspenningarne skulle för de ordinarie tjenstemännen öka deras löner och lill upmuntran för de extra-ord. hvilka med flit och skicklighet tjenstgjorde, användas såsom gratifikationer.
Denna K. propos. är, efter min tanka, väl grundad, hvadan jag beklagar att StatsUtsk. afstyrkt hennes antagande.
Utsk. liar fästat sig vid vissa omständigheter, hvilkas haltlöshet jag anhåller alt fä ådagalägga.
Den första är den, att genom ljuspenningarnes förvandling för de ord. tjenstemännen till löner, skulle med detsamma pensions-staten komma att ökas för riket i samma mån lönerne höjdes för tjenstemännen.
Månne sådant vore någon olycka för samhället?
Rlefve det icke snarare en fördel?
Om lönerne förhöjdes med ljuspenningarne, sä följde deraf alt embelsmännen finge med detsamma betala högre bevillning än förut, emedan ingen sådan hittills för ljuspenningar erlagts.
Staten finge således till någon del igen dessa penningar, dels i kontant, dels på ett sätt, som är vidare tjenligare, bestående deruti, att tjenstemännen vid 65 års ålder toge afsked med bibehållande af hela lönen i pension, hvarifrån de nu mången, gång afhållas genom den förlust af ljuspenningar och andra smärre inkomster, hvilka de genom afskedstagande! skulle komma att lida, derigenom att ljuspenningarne icke ingå i lönen, och följaktligen icke heller i pensionen.
Man säger måhända att för en så ringa summa, som den hvartill ljuspenningarne för året upgå, lärer ingen underlåta att taga afsked: det må vara lätt alt säga; men i verkligheten förhåller det sig annorledes.
Våra tjenstemän äro i allmänhet så knappt aflönade, att hvarenda riksdaler för dem är af värde.
De undvika derföre så länge som möjligt alt taga afsked, emedan det medför en förlust.
Derföre får ock Staten ofta behålla tjenstemännen, fastän de äro öfver 65, ja kanske 70 år gamla.
Den andra frågan, hvarvid StatsUtsk. fäster sig, är den, att ljuspenningarne äro en upmuntran för extra-ordinarie tjenstemän, hvilken de icke böra sakna, allraminst de, som redan inträdl i tjenst under förhoppning alt fä åtnjuta denna ringa vedergällning för deras eljest lönlösa Ben 5 Mars f. m. 161 lönlösa arbete: men jag ber Eder Mine Hrr! besinna, alt man med denna npmuntran hvarken gör den eller samhället någon tjenst.
Med samhället är förhållandet, alt författningarne föreskrifva, det ljuspenningarne skola utdelas förr än den mörka årstiden inträffar.
Huru kunna embetsverken veta hvilka de extra-ordinarier äro, som komma att göra tjenst i framtiden, d. v. s. under den vinter, som förestår?
man känner det icke, utan upgör ljus-listan på måfå, litande derpå alt en extra-ordinarie, som tjenat under det lör eg: de året och nu befinner sig bland de qvarstående, äfven skall tjenstgör den instundande vintern.
Det händer ändock understundom att han väl täger emot ljuspenningarne, men från tjenstgöring uteblifver.
Denna lilla penning bortkastar
Staten utan egentligt gagn : ty hvad nytta göra väl 20 r:dr r:gds äfven för en extra-ordinarie.
Af dem kan dock blifva en inkomst på det sätt, att han gör sig till en ögontjenare, som springer i flera verk, från det ena till det andra för att få visa sig och fä ljuspenningar på alla ställen, utan att i något göra liklig tjenst.
Hvad vinner lian derpå i sin utbildning för rikets tjenst? — litet eller intet, men deremot har han lärt sig att på ett ytligt sätt söka sitt förvärf.
Jag tror således att det vore vida bättre om dessa medel funnes i embetsverkens vård, för att, i st. på sätt nu sker, portioneras ut i 20 r:dr, användas i större summor åt färre personer, hvilka embetsverken funne vara tjenlige att använda.
De kunde genom något arfvode, hvarmed de voro belåtna, fästas vid verken och utveckla sin duglighet, för samhällets tjenst.
Men, säger man: det är betänkligt att bifalla detta föislag, emedan åtskilige unge män inträdt i embetsverken under förutsättning att behålla ljuspenningarne; men då är ju ingenting som hindrar Ständerne förklara, att de redan antagne bibehållas vid samma förmån som hittills, men att allt anspråk på ljuspenningar försvinner för dem, sohl hädanefter i embetsverken inträda.
Man säger vidare, att ljuspenningar äro f. n. så olika fördelade, att somliga verk, om de finge behålla den summa, hvartill ljuspenningarne per medium under 10 år utgått, men andra verk, som hafva få extra-ordinarier icke erhölle mer än den ringa summa, som lill de sednare hittills utgått, så skulle fördelningen bli allt för ojemn och i åtskilliga verk otillräcklig.
Den saken är lätt hulpen, om man öfverlemnar åt Konungen alt emellan de serskildta verken fördela den summa, som är här i fråga, allt efter som Han finner behofvet fordra.
Nu äro embets-verken till den grad utan tillgångar, att de hafva ingenting alt använda, när en eller flera ordinarie tjenstemän blifva sjuke, och extra-ordinarier måste i st. förordnas att tjensterna förrätta, ilan nödgas derföre vid hvarje sådant tillfälle vända sig till Konungen för att få serskildt anslag, underdel att ljuspenningarne äro förspilda.
Det har någon gång händt i Kammar-rätten, att ersättnings-summan varit så ringa, att man haft undseende besvära Konungen med anhållan om hennes beviljande.
A andra sidan åter har billigheten fordrat att icke utan vedergällning lemna den som arbetar.
Denna förlägenhet vore undanröjd, om Ständerne bifölle hvad Konungen föreslagit. 4 H. U 102 Den 5 Mars f. m.
Men jag finnér här en sak förbigången, nemi. alt äfven extra vaktmästare hafva ljuspenningar, oell jag ser icke att något i afseende på dem är föreslaget.
I detta, som i vissa andra af StalsUtsk: behandlade mål, har Hr von Troil haft den förtjensten att framställa goda reservationer och förslag till bättre beslut än dem, som, med all aktning för pluraliteten af StatsUtsk. synas mig i dess betänk, innefattas.
Jag tror dock, att Hr von Troils reservation i detta fall behöfver jemkning.
Han säger : att Ständerne skulle i underd. skrifvelse tillkännagifva: ”«) att de för deras del medgifva, att ljuspenningarne må, vid skeende löneregleringar för de ordinarie tjenstemännen, försvinna och inbegripas under lönerne; och b) att K.
M. ville till näst sammanträdande Ständer afgifva förslag till förändradt användande af de ljuspenningar, som till e. o. tjenstemän utgå, grundadt på hvarje Statsexpeditions, Collegii, Hofrätts eller embetsverks verkliga behof, och under vilkor att hela den summa, som till gratifikationers utdelande skulle anslås, ej finge öfverstiga 10,000 r:dr, eller det belopp hvartill ljuspenningarne för extra-ordinarie tjenstemän ungefärligen upgå, då Tullverket, Postverket och Fångvårdsstyrelsen ej tagas i betraktande Jag ser icke hvarföre Konungen skulle behöfva afgifva nytt förslag till Ständerne.
Om de 10,000 r:dr icke öfverskridas, så bör det åt Honom öfverlemnas alt fördela dem, embctsverken emellan, ty det kunna icke Ständerne göra.
Vidare förekommer: e) ”att de nuvar.
extra-ordinarier tilldelade ljuspenningar må för dem personligen bibehållas, och gratifikationsmedlen således icke blifva disponibla förr än i den mån extraordinarierna afgå:” Jag tror icke alt i något verk kunna upgifvas extra-ordinarier, som bestämdt äro på förhand berättigade till ljuspenningar, ty det beror l:o på huruvida dessa personer lefva och 2:o huruvida de göra tjenst.
En förteckning öfver dem kan följaktligen icke i förväg upgöras.
Vidare heter det i reservationen: mom. e) ”Att R.
St. medgifva, att K.
M. må intill nästa riksdag tillåta vederbör. embetsverk, Collegier och Hofrälter att såsom gratifikationer till lönlösa tjenstemän använda hvad af extra-ordinariernas nu utgående ljuspenningar kan genom afgång blifva disponibelt:”
Efter ingen finnes, som är bestämdt berättigad, så kan icke heller talas om afgång, ty hvem skulle väl afgå?
Jag anhåller att II. o. Ad. behagade återremittera detta betänk, och alt mina anmärkn:r malte få remissen medfölja.
Då jag, före vunnen befordran till ordinarie beställning, i 13 år varit anställd såsom extra-ordinarie tjensteman, torde det utan vågsamhet kunna förutsättas, att jag är i tillfälle med någon sakkännedom yttra mig öfver förevar, ämne.
Här är, i detta hänseende, fråga om lämplig godtgörelse åt personer, hvilka, inskrifna i kronans verk, och derstädes verkligt tjenstgörande, hafva billigt anspråk på någon ersättning för det arbete de för Statens räkning praestera; och vågar jag yttra den öfvertygelse, att Staten icke gerna kan, om den vill handla sig värdigt, såsom minimum erbjuda en sådan person mindre än hvad ljuspennin - Den 5 Mars f. ra. 163 garne nu utgöra.
Slån torde erinra sig att det erfordras upoffringar af flera slag och öfvervinnande af hvarjehanda svårigheter att, efter förvärfvad bildning, kunna framgå de första stegen å tjenstemanna-banan, der utsigter äro svaga och förmörkade, i alla händelser ovissa.
Om man, med borttagande af det minimibelopp af understöd, som nu förunnas en hvar i verklig tjenstgöring försatt extra-ordinarie, skulle besluta sig för att endast tilldela de skickligaste och flitigaste ett belopp i förhållande, säger man, till deras arbete; sä skulle det dock för vederbör, förmän blifva svårt, om icke omöjligt, att så fördela dessa belopp, att ej somlige, jemnförelsevis, (inge för mycket, andre åter för litet, under det att de öfrige finge intet.
Ehuru personligen stadd i den lyckliga omgifning att icke, der jag är anställd, kunna under nuvar. förhållanden, lika litet som under de, hvilka egt rum allt sedan mitt inträde i embetsverkets tjenst, befara någon den ringaste upsåtliga mannamån eller partiskhet, anser jag dock, med afseende på den menskliga ofullkomligheten, i sin allmännelighet betraktad, och med kännedom om huru det mångenstädes månde tillgå, det ingalunda vara önskvärdt för vederbör.
Chefer att få sig ett så beskaffadt fördelnings-bestyr ålagdt.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att genom ljuspenningarnes bibehållande, skulle, hvad angår de ordinarie tjenstemännen, en och annan embetsman, som eljest tagit afsked från sin plats, der qvarstå : detta skäl underkänner jag helt och hållet, troende att ett så ringa belopp som det, hvartill denna sportel upgår, icke rimligen kan locka personer att, vid försvagade krafter, i statstjensten qvarstå, sedan de upnått den ålder, att kunna, ulan tjenstgöringsskyldighet, få åtnjuta den ordinarie lönen, eller någon del deraf, i pension.
Om exempel deraf, mot förmodan, skulle kunna företes, så äro och blifva de likväl endast undantag från allmänna förhållandet; men efter undantagen bör man aldrig bestämma sitt omdöme eller efter dem stifta lagar.
Vidare har samme talare yttrat, att när en ordinarie tjensteman sjuknar, eller reser bort, så vore embetsverket i förlägenhet huru det må kunna remunerera den person, som inträdt i den insjuknades eller permitlerades ställe: denna förlägenhet existerar icke, derest, på sätt inom Stats-departementen sker, vid sådana tillfällen förfares så, att den tjenstfrie får afstå något af sin lön åt den tjenstgörande.
Slutligen har den värde talaren lagt mycken vigt vid Hr von Troils, betänk, vidfogade, reservation, under loford för den möda, omförmälde ledamot nedlägger på sina reservationer i hvarjehanda förekommande ämnen; men jag får förklara att, så uplysande den värde reservantens tankar i en mängd ärenden än må vara, och äfven efter mitt förmenande verkligen äro, anser jag samma ledamots anförande, i detta mål åtminstone, icke ega det värde, som grundas på sakkännedom, hvilken kännedom han i detta ärende icke heller haft tillfälle personligen förvärfva, hvadan jag visst icke vill förtänka honom afsaknaden deraf i detta enstaka fall.
Men jag afstyrker, alt afseende må å hans i ämnet fattade åsigier fästas; utan tillstyrker jag deremot bifall till StatsUtskrs hemställan och är för - 164 Den 5 Mars f m. vissad om att härmed jemnväl vördsamt uttala tänkesätten hos flertalet af de personer, som frågan rörer.
Jag yrkar återremiss, såväl i afseende på form som sak.
I förra hänseendet emedan Höglofl.
SlatsUlsk. uti ingressen till sitt utlåt, förklarat sig i sammanhang med Konungens nåd. framställning hafva till pröfning förehaft en af Riksdagsfullmäktige!!
Bengt Gudmundson inom Hedcrv.
BondeSt. i ämnet väckt och lill nisk. remitterad motion, deruti flere af Ståndets ledamöter instämt, — oaktadt densammas radikala tendens, at t extra-ordinarier icke måtte blifva vidare i embetsverken anställde, likväl derom icke afgifvit något yttrande.