Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mindre anslående är själfva apparitionen trots ansiktets regelmässiga drag och det vackra tudelade håret, som faller ner öfver axlarna.
Anletet har intet af det långsträckta, spiritualistiskt afsmalnande, som finnes så godt som hos alla berömda Kristus-hufvuden – det hvilar tvärtom något groft, handtverkaraktigt öfver det massiva underansiktet.
Uttryckets svårmod besitter för mycket jordisk tyngd – dess missmodiga grubbel erinrar om ett ungdomsporträtt af Leo Tolstoy.
Vid sidan af Mayrs Kristus äro Caiphas, Maria och Pilatus bäst representerade.
Caiphas spelas för fjärde gången af ortens borgmästare Johann Lang, som i sitt parti utvecklar mycken auktoritet, och som Maria lyckas hans dotter Rosa Lang vackert förena det skimmer af ungdom, i hvilket katolicismen ser madonnan, med moderns fullmogna ömhet.
Äfven Pilatus var en ståtlig och imponerande gestalt.
Judas, som mycket berömts, föreföll däremot väl mycket teaterbof.
Bifigurerna voro karakteristiska; och den säkerhet och smak, som präglade det hela och som erinrade om Meiningarnes ensemble, kunna endast förklaras genom den stående öfningsteater, som finnes i Oberammergau, och å hvilken befolkningen genom trägna representationer håller sina teatraliska traditioner vid lif.
Det kan förefalla underligt att på detta vis bedöma ett spel som det i Oberammergau i recensentstil, men det liknar numer vida mer en teatralisk festrepresentation än något af de gudliga skådespel, i hvilka medeltiden gåfvo luft åt sin andakt.
I det ständiga tillväxandet af detta teatraliska element med dess från storscenerna lånade arrangemang och effekter ligger en fara, som hotar att beröfva dessa spel deras behag och den friska doft, som likt vällukten af sällsynta skogsblommor kan strömma genom aflägsna bygders sång och saga, och som kanske mäktigast stiger från det religiösa fältets drömmar och visioner.
Att detta redan försvunnit från Oberammergaus passionsspel märker man kanske mindre, så länge man ännu sitter som åskådare, öfverväldigad af detta bibeldrama, som med tusen idéassociationer omslingrat ens lif, än senare, då man jämför stämningen med medeltidens egen genom att bläddra i någon af dessa gamla böcker, ur hvilka mystiken lyfter sig med doften från domernas rökelse och klostrens kryddgårdar – en legendsamling eller ett mystär.
Men bäst märker man detta, när man vandrar genom de salar i de stora gallerien, som gömma de tidiga mästarnas taflor ...
Låt det helst vara en regnig dag, då man är led på lifvet ikring sig, trött på sitt århundrade och alla dess ovärderliga uppfinningar och framsteg, tidningar och moder – och man kan blifva trött till och med på så förträffliga ting.
Kommer man en sådan dag in bland de gamla dukarna, hafva de ord af en sötma, som de, med hvilka Monika tröstade Augustinus.
Allvaret öfver ett apostelhufvud är vårt tyngsta grubbels allvar, och det leende, som lyser odödligt på Mariabildernas slutna läppar är det leende, som vi i drömmen sett på dödas ansikten.
Tron gifver sin själ åt alla dessa figurer, som med stela former drömma på bleknade dukar och altarskåp, gifver de heligas pupiller en hänryckningens glöd, som århundraden ej kunnat dämpa och låta jungfrurnas hårfästen få darrande reflexer i rödt som af vaxljus’ trängtande offerlågor.
Det är den, som gifver hufvudena deras böjning af extas och lyssnande drömmeri, och närmar de bleka, hvita händerna till bön, så de likna två liljor, som älska förena sin blomsterånga.
Bland dessa verk förstår man först hvad religiös konst vill säga.
Anordningarnas skönhet och den fond af vördnad, som bär det hela, göra ännu i dag den lilla bergsbyns passionsspel till en intressant företeelse – må man blott icke söka där den medeltida andakt, som en modern vallfartsresande numera blott kan hitta på gamla dukar och i gammalt tryck.
Sofia Albertinas stad.
Det var afton, när jag kom till den urgamla, enligt traditionen af Henrik Fågelfängaren grundade staden Quedlinburg, Klopstocks födelseort.
Men jag sökte hvarken minnena från den tyska medeltidens djup eller kände någon egentlig kallelse att gå som pilgrim till det gammaltyska, pietistiska hem, där diktaren af Messias och så många andra högstämda, men också högtidligt tråkiga poesier växt upp i tysta kammare, hvilka alltid gömt ett eko af allvarliga bibelord.
Det Quedlinburg jag sökte var det, som man stundom ser dyka upp hos memoarförfattare från Gustaf III:s tid som ett annex till hemlandet, en kuriös och lustig liten fläck gustavianskt Sverige, allt sedan Sofia Albertina af sin morbroder Fredrik den store utsetts till abbedissa för det berömda fruntimmersstiftet därstädes.
Jag ville se den ort, där den löjliga lilla svenska prinsessan blef efterträdarinna till så många mer eller mindre ofromma furstinnor från Mathilda af Saxen till Fredrik den andres egen syster för att ej tala om, att också en annan svenska där haft en rangplats, Aurora Königsmark, hvilken i detta gamla kloster – som i en svart änkedräkt dragen på efter nöjets purpurrobe – tillbragt sina senare år.
Att komma direkt från Friedrichstrasse var som att förflyttas till en annan värld och en annan tid.
I den kvafva sommarkvällen låg
Quedlinburg tyst, utan vagnsrassel och gatustoj, endast genljudande af skrattande barnröster och lätta flicksteg, omgifvet af sina ändlösa blomsterland.
Skimret från den nedgående solen dröjde i guldglitter och blekgrönt som rhenvinspärlorna i en mot ljuset höjd remmare på de sneda gaflarnas diminutiva rutor, medan en doft af heliotrop med kvällspusten drog från alla fönsterträdgårdarna på de buktiga husfasaderna.
Det var som ett stort näste för någon småväxt och lycklig ras af blomsterodlare från en fridfull sagotid, denna underliga gamla stad med de smala gatorna spunna om hvarandra som spindelväfstrådar och alla de olika husen med de låga våningarna sträckande sig fram ur ledet med vindsvalarna förbi hvarandra – som barn uppställda till en springlek.
Här och där genom farlederna flöt en flod – det var Bode.
Kristallisk och klar kväller den genom Hartz’ skogar, men här är den stillastående och unken som en holländsk kanal, speglande i sitt gröna vatten zig-zag-linierna af de bisarra husen eller en miniatyr af en trädgårdstäppa, där en gubbe med sin pipa mot den blå blusen och hans vif med stickstrumpan sitta på ömse sidor om en enstaka poppel, leende och orörliga som på en porslinsvas från våra mormödrars tid.
Aftonen skred framåt, och det blef skumt i luften.
Alla de stojande barnens skratt och svalskrik tystnade.
I stället började allt flera unga flickor komma på kvällspromenad, lockade af svalkan.
De satte sig i kretsar på tröskelstenarna eller gingo två och två arm i arm, utan hattar på hufvudena och med ljusa lif, de flesta med en blomma på sig, hvilkens doft dröjde som en strimma i den ljumma luften, och sjöng om deras ungdom, ännu sedan de försvunnit.
Så tändes gasblossen.
I alla de underliga vinklarna och prången på de slingrande gatorna blef ett oroligt spel af ljus och skuggor – en sorts kulissartad nattstämning från en romantisk opera: – man väntade blott uthängda repstegar och svarta kappor.
Utifrån rådhuskällarens sal öfver det tysta torget begynte nu också sång strömma.
Det var stadens kyrkliga musiksällskap, som inöfvade några sträfva gammaldags kyrksånger, och medan staden småningom gick till hvila, dragande gardinerna för dockskåpsrutorna och sparlakanen kring paulunerna, steg körens allvarliga toner som en aftonbön ...
Det var omöjligt att gå till sängs.
Jag satt länge vid det öppna fönstret i det gammalmodiga värdshuset och lyssnade till stegen.
De smälte icke samman som i de stora städerna till en brusande unison melodi, i hvilken ingen kan urskilja takterna af lust och smärta, men de genljödo, hvart och ett för sig, mot de kullriga stenarna, hvart och ett med sin särskilda rytm af otålighet, trötthet eller hopp.
Och det kom öfver mig denna egendomliga känsla, som man skulle kunna kalla småstädernas
Rousseauism gent emot de storas fördärf och larm, en stämning af ironi, en stämning af vemod, i hvilken man drömmer stilla och blygsamt om en liten historia, en liten kärlek och en liten lycka.
Det skulle vara något alldeles utan komediantskap och öfvermod, något solbelyst enkelt, som knoppades med syrenerna och blommade med flädern, en idyll mellan två fönsterträdgårdar midt emot hvarandra, som slutade med att han gnolande och leende bar hennes sybåge och sångbok tvärs öfver gatan – en liten historia, en liten kärlek och en lång lycka ...
Först dagen därpå kom jag ut på efterspaningar efter prinsessan Sofia Albertina, men uppriktigt sagdt finns det ej i Quedlinburg många spår eller minnen af henne.
Aurora Königsmarks romantiska gestalt med sin af skalder och konungar firade skönhet har – och det är ej underligt – gjort långt mera intryck än den svenska prinsessan, som också af alla sina syskon väl var minst ägnad att imponera, med sin litet sneda kroppshydda och sina lustiga vurmerier, t. ex. att täfla med de franska aktriserna i Thalias konst.
Aurora Königsmarks porträtt däremot ser man i olika former öfver allt i Quedlinburg.
De sköna, reguliera dragen under de krusiga lockarna präglas af något på en gång lidelsefullt och förbrändt.
De briljanta ögonen, de svällande läpparna, figurens yppiga linier – allt talar om en typisk mäträss-skönhets brännande och slappa majestät.
Till och med i själfva rådhuset sitter hon, i rådhusrättens sessionssal.
Det är en lustig gammal tafla – hon är här afmålad tillsamman med sin syster grefvinnan Lewenhaupt.
De båda damerna drömma på en bänk i skuggan af en »galant bosquet» – båda lika yppiga och strålande.
Grefvinnan Lewenhaupt lyfter med en trög rörelse en blomma, och Aurora har på sitt sidensvepta knä till leksak själfve Cupidos pil, på hvilkens udd hon fingrar med skälmsk försiktighet, antydande dess farlighet för hvarje hjärta, på hvilket hon skulle värdigas sikta.
Så sitta de båda svenskorna och lyssna halfsofvande till de hederliga Quedlinburgerborgarnes processer.
Låtom oss hoppas, att det äfven i den fredliga trädgårdsstaden understundom händer något pikant – une cause grasse, som det hette på den goda tidens språk, något som kan väcka de båda systrarna till lif, där de sitta med en blomma som vissnat och en pil som blifvit slö och drömma om de ostyriga små amorinerna på deras ungdoms hvita sänghimlar.
Äfven uppe i själfva det gamla intressanta slottet, där fruntimmersstiftet var, behärskar Aurora Königsmarks strålande gestalt de besökandes fantasi.
Man ser henne sitta i en hög karmstol i de djupa fönstersmygarna, spelande för sig själf luta eller viola di gamba, när solnedgången, som låg röd öfver Hartz’ skogsåsar, gjorde henne vemodig.
Hon kunde improvisera själf både sin franska kuplett om tiden, som går och icke låter ens hand längre spinna på kärlekens slända, och dess sirliga gavottmelodi.
Man ser henne sitta i den gamla basilikaformade kyrkans bänk, och, medan orgeln spelar, njuta af sin andakt med en rysning af välbehag genom de slappa och sköna lemmarna.
Eller när höstkvällen blef för svart och tråkig taga fram
Delfterkannan med August den starkes porträttmedaljong på locket och med en stark nattdryck kryddadt vin drömma sig tillbaka till Dresden och den tid hon var det galanta Sachsens obestridda härskarinna.
Men Aurora Königsmark var blott prostinna i det höga stiftet – när man kommer in i abbedissans privatrum, stiger ändtligen Sofia Albertina tydligare fram för inbillningen, ehuru den långt senare möbleringen försvårar tankens rekonstruktion.
Särskildt är det ett litet hörnrum, där man kan tänka sig henne, ett litet ljust gemak, vettande åt en trång mellan väggarna och slottsbalustraden belägen trädgård, där en pfalzgrefvinna, som var abbedissa, i grönskan upprest en minnessten med fransk inskription öfver en död favorithund.
Här har den svenska prinsessan suttit och skrifvit hem sina bref med den putslustiga franska stafningen och den lilla gnetiga dockstilen.
Här har hon låtit tanken flyga öfver Quedlinburgs virrvarr af sneda tegeltak mellan de klumpiga tornen, som stå kvar efter den gamla stadsmuren, långt öfver Hartz’ sluttningar mot hemlandet, mot festerna på Drottningholm och Haga, mot teatern på Gripsholm, där kanske just nu någon af hofvets damer, Marie Aurore Uggla eller Caroline Lewenhaupt, dubblerade något af hennes stora partier.
Här har hon tänkt på Hessenstein och suckat öfver de plikter, hon måste fullgöra för att få använda Quedlinburgsstiftets berömda vapen med de båda kredensknifvarna.
Vore ej en krönika från Quedlinburg, som påstår, att hon ägnat stiftets sista präst, en ståtlig man, hvilkens porträtt hänger i ett af rummen, en öm böjelse, blott en dikt af romantikhungriga reseboksförfattare, kunde Sofia Albertina också i detta lilla hörnrum ur sitt på franska alexandriner rika minne hafva orsak att under en tragediennes stora åtbörder med de knubbiga armarne citera Racines: »Puisque Vénus le veut» ...
Från 1803, det år då stiftet sekulariserades och dess sista abbedissa återvände till Sverige, finnes här till sist ett porträtt af Sofia Albertina, som är rätt kuriöst.
Det framställer henne i hvit empire med håret på konsulattidens och Josephines vis kammadt i krusiga lockar ner i pannan.
Hvarken hårklädseln och än mindre snittet på dräkten – detta de spensliga och välväxta kvinnornas mode – passar den ej längre unga och tämligen robusta prinsessan.
Dragen hafva fått något groft och simpelt, som den höga ansiktsfärgen ytterligare framhäfver.
Det hela har en viss butter och sollös värdighet, och man fattas af denna egendomliga vemods-känsla, som man erfar, när man ser den äkta rococons människor omkostymerade efter det nya seklets smak.
Hur illa passa ej denna antika stränghet och denna enkelhet dessa damer, som till och med spelade Roms och Greklands hjältinnor med musch och puder!
Några andra minnen af Sofia Albertinas vistelse finnas ej i Quedlinburg, om ej i arkivet, men arkivarien var bortrest.
Så voro den lilla stadens intresserande resurser uttömda.
Afresans timslag kom, och det var med saknad som jag såg försvinna bland sina blomsterland, Aurora Königsmarks och Sofia Albertinas stad, där man om dagen i de höga, gamla slottsrummen minnes abdicerade skönheter och ofromma prinsessor, och om aftonen på de svala gatorna, genom hvilka heliotropdoften faller från alla fönsterträdgårdarna på de gammaldags fasaderna, drömmer ironiskt och vemodigt om en liten historia, en liten kärlek och en liten lycka.
Zarathustra.
Första gången jag läste Zarathustra var i alperna i Graubünden helt nära de trakter i Engadin, där Nietzsche 1883 i sin lefnads största intellektuella lycka som i en uppenbarelse – han har själf berättat det – hörde sin nya visdom ropa inom sitt bröst och nerskref sina maningar och syner i den berusning, som måste fatta en man, då han känner sig inspirerad till förkunnare.
Samma stora synrand med bergstinnarnas djärfva arkitektur mot solblå himmel begränsade min dag.
Samma stjärnor lyste för mig, när natten föll, som för Zarathustra, fjällnattens stora stjärnor med sitt tindrande silfversken.
Och jag drömde – ty jag var själf sjuk – om detta »tillfrisknande», som Nietzsche så ofta talat om som vishetens begynnelse.
Det var tillfrisknandet från kroppens och sinnets krämpor.
Det var att komma som en ny människa ut i en ny tillvaro.
Det var den till lifvet återuppväcktes bedårade hymn, när han från dödslägrets skugga trädde ut i solen och ännu med ett stänk af feber i sina ådror hviskade: du underbara värld, hvad du är skön, hvad din luft är ljuf att andas, din himmel härlig med sina tusen vackra skyar att sträcka armarna emot.
Se kvalet, som jag nyss lämnat kvar på kudden, är blott kryddan som skänker drycken dubbel salighet.
Susa mot mitt bröst, vind, fukta än en gång min tinning, du lifvets morgondagg med alla dina löften.
Så drömde jag, och jag tyckte mig förstå Zarathustra och hans tillfrisknande med dess yra, som utmanade sol och stjärnor.
Det blef en fix idé hos mig, att jag skulle möta honom under mina ensamma vandringar bland bergen och höra hans läror från hans egna spotska läppar, hedniska och starka som en hellensk krigsguds.
Jag ville icke råka Nietzsche, icke den unge filologen, som fördärfvat sin syn öfver de grekiska texterna, och som Ritschl, hans lärare, förkunnade som ett lärdomsljus i språkvetenskapens mödosamma konst.
Jag ville icke möta den unga Baselprofessorn, hvilkens elegans i kostymer och kollegieböcker med guldsnitt väckt undran i den gamla köpmansstaden, där väl ens knappast Jacob Burckhardt anade, hvilket stycke af en metafysisk Michelangelo, som bodde inom den förlästa unga katederlärde.
Det var icke den verklige Nietzsche med sin Bismarcksmustasch och sin uhlantyp, som jag ville se, utan Zarathustra, en spekulationens Dionysos, mediterande för sig själf, medan han lekfull och gäckande på lätta fötter gick de farligaste lavinvägarne, på kanten af afgrunderna.
Det var Zarathustra från isgrottan, som jag ville höra tala, han som sällskapat med örn och orm, och af dem lärt rofflykten genom den molnlösa ethern, skärande solluften med vilda vingslag, hoppen öfver bråddjupen, och den månskenstjusta dansen utefter alpremnorna, genom den snöljusa natten ...
Dock till hans fjällregioner nådde aldrig jag, men det var, som jag hörde bud från honom i alla bäckar, som om sommaren rislade ner från sluttningarna.
De talade om honom i sin gnistrande genomskinlighet, i den sträfva metallskärpan öfver bruset, i själfva vattnets issmälta och brännande kyla.
Och när vintern kom, och allt låg hvitt och ögonbländande af snö, när den tunna luften i morgonljuset glittrade af frusen imma, som af flygande paljetter, och landskapet eggade alla nerver som en bristande strängs höga toner, var det ånyo bilden af Zarathustras själ, som låg framför mig i denna strålande vidd, där solen hettade och skuggan isade, och människan från tinnens topp tycktes kunna gripa tag i himmelen.
Så lärde jag mig förstå den fjällstämning, som sväfvade genom hans ord.
Kvällen med sin svaghet, mörkret med sina skräckbilder, natten med sina Erinnyer, allt hade han känt därnere i dälden.
Han hade förtviflat af leda vid allt och för att trösta sig kallat lifvet tomt och uselt.
Hans hjärta hade skälft af tärande vånda, men han hade »tillfrisknat».
Hans genius hade fört honom ur sjukrummet och studiedammet.
Ensamheten hade ledt honom till hälsan och lifsjublet långt öfver människors boningar.
Nu stod han högt ofvanför egna och andras kval däruppe på fjälltoppen, där allt var middagssol och klarhet.
Blodets brusande, pulsens slag efter den vilda marschen, tankens fjärrsyn genom fjällrymden berusade honom.
Hvad dalens sorger och skymningens predikanter verkade ynkliga och små häruppe.
– Det lyckliga hånets och det vilda gäckeriets ande kom öfver honom här, där ingen gräns fanns, endast ljus.
Så stoltserade han med sitt jubel, som man stoltserande svänger flaggduken, när man nått glacierens spets.
Han skrek sin lifshymn åt blåsten och firmamentet med de segrens ord, som skulle låta honom själf glömma, att också för den högsta alpbestigaren väntar nedstigandet: mörkret med sina spöken, kvällen med sin svaghet, natten med sina Erinnyer.
När jag tänker på den verkan Nietzsche haft på samtiden, en verkan, som ännu ej slutat och därför näppeligen än kan mätas, synes den mig närmast likna en kraftkur med järn och arsenik.
Det var, som den stora tröttheten och de altruistiska krafven i förening höllo på att gnaga sönder lifslust och spänstighet, som draken med Ygdrasils rötter.
Naturvetenskapernas och positivismens maning till resignation ledde genom någon begreppsförvirring eller kanske snarare genom en outvecklad känsla för den verkliga storheten i ett mekaniskt lagsystem och för stoltheten i att själf kunna draga sitt väsens begränsningslinje, till en modlös och lifsnekande pessimism.
Den yrvakna, sociala samvetsömheten å sin sida blef en boja för individens kraftutveckling och blomning.
Skyggt, nästan som för en dålig gärning, drogos gardinerna ner för festglädjens tända lampor, och lyckan grumlades genom ständigt frambesvärjande af nöd och sorg.
Så blef det veka och vanmäktiga medlidandet med sänkt hufvud och blida ord om allts orättvisa och allts förgängelse det allmänt begagnade opiatet.
Det var ur denna sjukdom, som Nietzsche hyllade sitt tillfrisknande, och mot dess känslonihilism som han i feberaktig reaktion ställde Zarathustras öfverdåd.
Mot idealet i att fördela lifvets och lyckans bröd i så många små portioner, att det räckte för alla händer men ej fanns helt på någon, satte han de stora ödenas hänsynslösa hunger och själftagna rätt.
Den aristokratiska personlighetsidén var minst af allt Nietzsches egen skapelse.
Årsgammal med den första civilisationen skymtade den, hvart han blickade i historien, och dess typ af mannalust och trots, krigarens, eröfrarens, slösarens, hade tusen gånger i studierummets stillhet sväfvat för hans fantasi och låtit hans hjärta bulta i dådsjuk afund.
För en klassisk filolog som den unge Nietzsche var denne högreste, leende och utmanande gestalt särskildt välbekant.
Få föreställningar voro i själfva verket så rotfasta i Hellas och Rom, som att »födseln var allt», och att aristokraterna, de förnäma och de goda, hvilka fått makten i faddergåfva, voro af naturen själf genom en afgrund skilda från – de andra.
Det var en outplånlig väsensolikhet mellan ädla och låga själar, mellan herrar och tjänare.
De förra voro blomman och saltet i lifvet, de senare dammet och smutsen.
De förra hade alla ridderlighetens och öppenhetens dygder, härskarekänslans ädelmod och skapelsestyrkans gifmildhet, de senare gömde under ödmjukhetens täckmantel allt det lilla sterila agg, som vill mörda med bakhåll, etter och tvetalan.
Så predikade redan den gamla vise Theognis läran om de goda och dåliga, och den antika litteraturen bekräftade på hvarje blad hans satser.
Det var den egentliga innebörden af kampen mellan herrar och slafvar, aristokrater och demokrater, patricier och plebejer.
Hur illustrerade ej Coriolani historia den eviga fejden, och antikens egen undergång för kristendomen blef enligt Nietzsche en förnämhetens och aristokratiens fall inför en folklig underklassrörelse, hvilkens ideal voro en förtryckt, vanmäktig och låg massas skendygder.
Med renässansens antikuppståndelse fick härskarens typ nytt lif och blef än en gång efter medeltidens kufvade, kollektiva lydnad mönstret för en befallande och skön mänsklighet.
Furstar, konstnärer och kondottierer, alla dessa skarpt afgränsade gestalter, som inledde den moderna tiden, voro äkta Nitzscheanska öfvermänniskor, eröfrare, hänsynslöst offrande omgifning och samtid på individualitetens brännaltare.
Den sista af dessa italienska halfgudar var den som hvälfde världen öfver till vårt eget sekel, Napoleon.
Hans inverkan på folkfantasien kan näppeligen mätas.
Hur mäktig hans gestalt speglat sig i århundradets dikt och konst, märkligare än är den legend om hänsynslöshetens hero, som han skapat i mängdens sinnen.
Djupare ner än idén om härskarviljan utan skrankor någonsin förut nått, trängde den med hans bild.
Med honom blef öfvermänniskans typ tillgänglig för bourgeoisien och omsatt i populär högfärdsgalenskap.
Har ni sett de små statyetterna i brons af kejsaren med tvåkantig hatt öfver ansiktets mörka orörlighet och armarna lagda i kors med en gudabilds trygga maktmedvetenhet?
Hvilken psykologisk skildrare af vår tids historia skall någonsin kunna räkna, hur många som burit denna docka inom sig och i hemlighet tillbedt den som en fetisch?
Balzac, som sett längre in än någon af århundradets professionella historici, han har förstått det.
Hans hjältar äro alla små Napoleoner, bankirerna, som exploatera guldet, älskarne, som exploatera kvinnan, uppkomlingen, som som spränger fram öfver nertrampade anförvanter och tillintetgjord lycka, alla ända till bourgeoisiens puttelkrämare som Cesar Birotteau känna sig utvalda till att kämpa sig fram och härska, om också beviset på deras mission är så enkelt som receptet på en ny hårolja.
Och sedan har dockan rest från land till land.
I ett uselt kyffe i Petersburg sitter en stackars rysk student och svälter öfver sina böcker, och dockan lämnar honom ingen ro.
Är man en vanlig lus bland den oräkneliga mänskliga ohyran eller en Napoleon frågar han sig själf och går och mördar en pantlånerska för att få svaret.
Men för de flesta var handlingens hjältetyp allt för fordrande och otillgänglig.
För dem flyttade romantiken hans idealfigur till känslans och drömmens värld.