Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det syntes redan på gatan att man skulle komma på någon storartad tillställning, ty det slog ett nästan elektriskt sken ut från den långa fönsterraden i en våning vid Klarabergsgatan.
Dessutom var det en hel del vagnar och droskor, att ej nämna fotgängare och lanterne-bärare som trängdes utanför.
Intill oss trängdes i förstugan två herrar i fullt prat.
»Det var tusan», sade den ene, »hvad Crusenstolpe måtte förtjenat och lagt ihop penningar på fästningen.»
»Ja, det var sjutusan», svarade hans sällskapsbroder. »Det måtte löna sig för en litteratör att sitta så der och grönska i ro, hela tre åren.
Man måste för besparings skull ställa till en liten högmålsprocess, när man behöfver upphjelpa finanserna.
Nog minnes jag en tid då den vackra nåden, som med oförliknelig qvinlig takt såg sin förmögenhet springa bort på Fäderneslandets altare, (du vet att »Fäderneslandet» var namnet på hans tidning), bakade bakelser, för jag köpte dussintals.»
»Den der historien», svarade torrt den förstnämnde, »kan möjligen vara sannolik och länder henne i egenskap af ädel hustru och storsint qvinna till största heder, men jag kan med godt samvete svära på att åtminstone en annan sak är osanning, den nemligen, att mannen åt upp bakelserna.
Ty hur stor gourmand han än är, skulle han förr velat äta ett kommissbröd än det bakverket.
Tyst – nu äro vi uppe vid sista trappan.»
Det var en lysande anblick, den som mötte i salen, uppfyld af Stockholms litteratörer och publicister – icke allenast representanterne för de stora tidningarne Aftonbladet och Dagligt Allehanda, utan för alla slags tidningar.
Troligtvis var hela pressen representerad för att, till tacksamhet för festen, ha några ord »inne i bladet».
Hela brunnsällskapet från gamla Aganippen var naturligtvis äfven der, och i öfrigt var det en hel hop folk af – förmodligen föregående bekantskaper.
En gammal militär vill jag minnas att jag blef presenterad för, och jag tror det var den gamle majoren – känd från Crusenstolpes patriarkaliska fängelselif.
Sedermera lärde jag känna både majorens fru och Lillan, och jag tror äfven mopsen vid tillfället af en visit hos Jösse, som utan tvifvel önskat presentera fästningsvännen för sin mor, den högaristokratiska madame Pira.
Det var en stor sal och ljussken skimrade öfverallt, särdeles från en antik glaskrona.
Värden i högtidlig ståt och med magnifikaste hållning och min införde den sistkommande damen i förmaket, der han presenterade henne för sin fru.
Hennes nåd Sophie Crusenstolpe, ett fruntimmer vid slutet af sin första sommar, satt i en stor emma bredvid soffan.
Hon såg minsann icke ut för att vare sig ha bakat bakelser för betalning, eller ha rest fram och åter mellan fästningen och Stockholm med väskan full af Ställningar och Morianer, för att leverera godset till herrar förläggare, eller att vid återkomsten ha böjt knä framför kakelugnen, der de hemförda välspäckade hjerparne undergingo den nödiga processen, som kuude reta hennes gemåls lukt- och smaksinne.
Men emellertid var det ändå samma dam som nu med förnäm air särdeles behagligt reste sig för att med lätt artighet till hvar och en yttra några förbindliga ord.
Det finnes qvinnor så stöpta i form, att de blifva bortkomna då de råka ur densamma, men det finnes andra, hvilka kunna göra les honneurs lika väl i salongen som vid spiseln, och som aldrig anse sig förnedrade eller uppoffrade derför att lifvets vexlingar bjuda dem på variationer af åtskilliga slag.
Qvinnan, just i sin egenskap af att vara mannens hjelp i bästa mening, har sig en hög och ansvarsfull ställning derigenom anförtrodd.
Lyckliga de qvinnor, som rätt betänka det kapitlet!
Af de för mig okända damerna minnes jag blott tre, fru Hierta, fru Hebbe och majorskan Lutman.
Med hvilka blickar hon och fru Crusenstolpe måtte betraktat hvarandra!
Hvilka minnen från de societéer som afbrötos genom nioslaget och trumpeten!
Bland framstående herrar erinrar jag mig en, som jag sedan återsåg i Crusenstolpes familj.
Det var baron v.
Brinkman, den gamle diplomaten och författaren.
Han gjorde mig den glädjen att kort härefter besöka mig, medförande ett vittert arbete med den originela antika påskriften efter mottagarinnans namn: »Född sångmö».
Om jag ej missminner mig var det dans för den unga dotterns skull.
Och visst var hon en sydländsk blomma, skön, fin och nobel.
Man undrade hvem som en dag skulle komma i besittning af blomman, och anbud som afnämare fattades ej.
Men Crusenstolpe afslog till och med ett mycket rikt parti.
Han väntade på andra tider.
Men under tidens lopp blef det den ädla dottern allt mera klart, att hon var det oumbärliga elementet i hemmet, och hon offrade sin ungdom, kanske till och med, som det sades, ett ömsesidigt tycke, åt de båda, för hvilka hon blef allt mer och mer nödvändig.
Den yttre lysande fägringen vecklade väl framdeles något ihop sina blad, men den inre utvecklade sig i vacker pligttrogen ömhet uthållande till det allra sista.
Men hvem anade sådant då, när hon omgafs af den första hyllningen på alla håll och kanter.
Det var en strålande afton, denna familjens återuppståndelse, der värd och värdinna täflade om priset i älskvärdhet, alltid dock något ceremonielt, och der bådas förenade talanger slutligen uppenbarade sig vid den mest förfinade supé.
Jag erinrar mig blott ett vanprydande missöde som dervid träffade en af gästerna.
Herrarne sprungo om hvarandra med läckerheter till damerna.
Då skulle Kjellman-Göranson presentera någon ung flicka en af de lysande frukter som glänste i kristallskålarne.
Han grep den med handen, men, afskyvärda missöde. – frukten var af glace och gjorde kavaljeren rent af renons på både vara och kontenans!
Ett par drag från Crusenstolpes ungdom.
Fruntimrens befattning.
Hvardagslifvet.
Mig föreföll det alltid då jag såg och hörde den ovanlige mannen, som, presenterande sig huru som helst, alltid hade med sig något imponerande, synnerligen hemma, som om han aldrig haft någon ungdom och som om hans underliga och snillrika författarskap fallit öfver honom utan någon ingång.
Det invecklade maskineriet i detta förstånd gaf en åtskilligt att tänka på, emedan det på en och samma gång höjde sig öfver och sänkte sig under vissa linier, hvilka borde passeras, utan att, som dock ofta nog hände, få tjena som elektriska trådar, nyttiga att antända något fördoldt ämne.
Emellertid hade han både haft en glad ungdom och utkastat ett frö till sitt blifvande romanförfattareskap.
Han talade någon gång om en synnerligt lycklig olycksperiod.
Detta kan låta som en paradox, men det var för honom en sanning.
Det fans en tid, omkring tjugutalet, då danskonsten och dansen voro stälda på något helt annat än konversationsanspråk, och då denna del af de sköna konsterna icke lånade sig till annat än att väcka förvåning, synnerligast öfver huru ett sådant arbete i egentlig mening kunde kommit att efterträda den eleganta och siratliga menuetten.
Modet var just då för damerna att med de konstnärligaste, mest fantastiska steg, alltid med nätt upplyftade kjortlar, gifva dansörerne tillfälle att beundra fötternas färdighet, vridningar och korskastningar, och herrarne med lorgnetter för ögonen hade då gratis det nöje som nu måste sökas vid baletten.
Men naturligtvis ålåg det dem att sedan öfverbjuda hvarandra i konsten att göra de mest förvånande språng och hopp, men saken var den, att det icke blott berodde på att göra luftsprång; en skicklig dansör, som räknade på att i sin tur bli beundrad, måste just i sjelfva luften utveckla hela sin muskelstyrka genom de mest intrasslade, akrobatiska rörelser, kallade danssteg, och i denna färdighet var den unge, vackre, ridderlige Magnus Crusenstolpe oupphinnelig af sina medtäflare.
Men den höjd och det fall Crusenstolpe en afton visade som ung dansör, blef en bild af hans framtida lifs höjd och fall.
Just som han i kadriljens lifliga tur befann sig ett stycke på väg åt högre regioner, föll han så djupt, så illa, att han afbröt ena benet.
På hans sorgliga triumf följde en månads lång konvalescens och det var just under den, han befann sig så utsökt lycklig, ty alla Jönköpings damer, eller kanske rättare dervarande stjernor af ett eller annat slags högre ordning, uppvaktade honom med trägna efterfrågningar; vid sina besök qvarlemnande sylter, utsökta viner, geléer och de finaste konfekter och bakverk.
Till tack för ett så intressant deltagande roade sig den blifvande hofrättsassessorn och författaren med att skrifva qvicka »rapporter» öfver sin sjukdom och hvarjehanda annat hvarmed han började sina stilistiska prof.
Rapporterna voro stälda till en viss ung dam och finnas ännu i afskrift.
Sedermera tog den unge gentlemannen ett annat steg som icke hade några svårare följder.
Han började sitt romanförfattarskap med en liten bok, kallad Biktfadern.
Det är så länge sedan jag läste detta arbete, som både hette och utgjorde »Första fjäten på skriftställarbanan», att jag icke kan redogöra för något annat än att framtiden icke syntes i författarens öra ha hviskat någon bikt om hvad den ärnade honom i skriftställarväg.
Men deremot innefattade den omnämnda titeln en mystifikation tydande på kommande tider, då författaren till Ställningar och Förhållanden (efter återkomsten från Waxholm förvandlad till månadsskrift, fortgående ända till hans död) så ofta emottog diverse slags bikter, dem han utan allt för sträng censur lät inflyta i de blixtrande skarpa, genom hans stil frestande blad, han utsände.
Han hade härvid en egendomlig princip, den nemligen, att utan undantag införa allt, det måtte tillhöra hvilken färg och trosbekännelse som helst, blott deraf kunde efter regel tillagas någonting med pikant smak.
Han utöfvade derjemte ett kritiskt kall, men då det var fullkomligt omöjligt för honom att hinna med både sin politik, sin historiska romantik och sina studier i dagens alla händelser, traditioner och suponerade skiften inom statslifvets alla sferer, så öfverlemnade han åt sina båda fruntimmer att grundligt läsa de böcker, han ärnade hedra med några skriftdrag af sin penna, och hvad de af dessa arbeten i uppfattning gjort sig till godo, blef honom samtalsvis meddeladt under aftonens lopp, då han regelmässigt besökte damerna, som härvid på samma gång uppvaktade honom med thé och litterära redogörelser – kanske äfven med ett och annat synnerligen anslående utdrag.
Kom så ett eller annat besök, blef det aldrig tillbakavisadt, ty det fans väl ingen besökande så illasinnad, att han ej hade något smått att berätta om sig sjelf eller sin nästa, och småsqvaller var den store författarens förtjusning, då skrattade han så friskt som om detta arbete var en ren nödvändighet för hans lungor.
Fru Crusenstolpes tid inrättades på följande sätt:
Sedan kaffeserveringen för morgonen afslutats, delade hon sig åt två vidt åtskilda vetenskapliga grenar, arkivet och köket.
I det förstnämnda hade hon alltid ett par timmars göromål.
De sist erhållna historiska handlingarna, de sista autograferna, de sista afskrifter af bref (Crusenstolpe skref ej det minsta utan att taga afskrift) och de sist från in- eller utrikes ort bekomna skrifvelserna, de vigtigaste tidningsartiklarne i svenska eller utländska tidningar, allt detta måste hon i alfabetisk ordning rangera, så att hon i mörkret eller vid eldsvåda genast visste hvar hon hade det nödvändigaste, och dessutom så att, då hennes man hastigt (han var mycket häftig) begärde det ena eller det andra dokumentet eller brefvet, hon utan tidsutdrägt kunde skaffa honom det.
Vid deras flyttningar var det alltid hon som i stora lårar inpackade samtliga handlingarna och som efter hand, men det drog ut många veckor, åter fick dem upp på sina nya hyllor.
Efter arbetet i arkivet kom ordningen till köket, der hon emellanåt fick visit af sin ridderlige herskare, ty han var aldrig snål på handkyssningar och försäkringar att »hans Sophie» var den charmantaste och oförlikneligaste hustru.
Med all säkerhet var hon en pröfvad hustru, det kunde man se på hennes småleende, ty småleenden kunna också utgöra ett slags memoirer.
Till middagen, då sista hushållsstöket var undangjordt förmedelst ordnandet af sexan till thébordet, (hvilken intogs kl. 9) gjordes en huslig toilett, och efter middagen blef hon stadigt sittande i förmakssoffan tills elden i salen tändes för théet.
Under alla dessa timmar läste fruntimren i de ofvannämnda böckerna eller konverserade med ankommande gäster.
Fröken satt äfven ofta vid instrumentet och spelade, då författaren gläntade på dörren och gick några slag af och an i salen.
Detta program var stadgadt och afveks ej oftare än då herrskapet skulle besöka spektaklet, göra en utfart i vagn, hvarmed Crusenstolpe ibland brukade belöna sina fruntimmer, eller då de skulle till en supé, eller sjelfva ha en sådan, hvilket senare af både herrn och frun ansågs såsom en affär, lång tid förut diskuterad, och till hvilken våningen på ett otroligt sätt fejades från grund till tak.
Crusenstolpe gick alltid sjelf till torget och besörjde efter rådslag med sin fru alla uppköp.
Och hade gästerna aldrig så stort hinder, vågade man ej neka.
Den stora sällskapsskörden, till hvilken utsädet åstadkommit så mycket bryderi, blef aldrig utan gagn, ty då man sedan sinsemellan kollationerade de särskilda mindre och större ämnen, hvilka konversationsvis blefvo hvar och en meddelade, så hade man sjelf ämne för minst en hel veckas aftonkonversation och till på köpet torde det väl påträffats en eller annan godbit, som kunde användas bland Ställningar och förhållanden.
Såsom ett bevis på huru lätt Crusenstolpe uppfattade halfva mystèrer och huru ännu lättare han hade att göra dem till hela, anföres här en anekdot, som Blanche berättat, börjande så:
»För mycket fantasirik och passionerad att skrifva historien var han för rapsodisk i sitt manér att skrifva en fullt genomgående roman.
Deraf uppkom ett författarskap som står ensamt i vårt land, ensamt måhända i alla.
Det var ej historia, det var ej roman, det vägde emellan båda liksom dag och natt.
Men halfdagern är ofta förvillande, och ehuru det lifligt intresserade enhvar, klandrades det dock af alla.
Men nog ville vi protestera mot dem som påstå att han med berådt mod vanstält historiska fakta.
Mången skrifver utan att tro, men ingen trodde så på hvad han skref som Crusenstolpe.
Så t. ex. omtalade en bekant för honom en dag, att han hos numera framlidne excellensen Rosenblad sett två beslöjade fruntimmer.
»Två beslöjade fruntimmer», upprepade han med vidgade ögon, pannan i moln, blixten redan laddad.
Någon tid derefter såg man i ett af hans arbeten uppträda två beslöjade damer hos samma excellens, men med tråden till den underligaste historia, dykande ned till botten af himlen vete hvilken dynastisk hemlighet.
När man efteråt upplyste honom om, att dessa fruntimmer voro en mor och en dotter, endast uppresta till Stockholm för att be om nåd för en tullförbrytare i Skåne, så smålog han medlidsamt åt upplysarens enfald och lättrogenhet, fullt öfvertygad om att det fans en mystisk slöja och att endast han genomskådat den.
Men, tillägger berättaren – betrakta vi hans språk, hans stil, så står han upphunnen af få.
Synnerligen stor var hans förmåga att äfven på det minsta underlag kunna uppföra en periodbyggnad af de smakfullaste, mest afrundade former.
Såsom umgängesmenniska veta vi ingen angenämare.
Hur hjertligt deltagande visade han sig ej då för allt och alla.
Och hvem kunde, när tillfället så erbjöd, vara mera uppsluppet munter än han, titanisk i glädjen som i harmen?
Om lejonet kunde skratta, skulle det skratta som han.»
Crusenstolpe hade mycken tillgifvenhet för Blanche, dock vet jag icke – tror det ej – att han tillhörde Påskaftonsprogrammet.
På denna afton voro alltid två personer regelbundna gäster, Braun, om han fans i Stockholm, och den sedan så olycklige Bjursten.
Den tiden sades det och syntes äfven så som om Bjursten varit af dem som hemburo husets dotter sin hyllning i allvarlig mening, men, såsom redan är nämndt, hennes ungdom var, icke ens den, ärnad att lemna rosor utan taggar.
Medan vi tala om Blanche, som ofta nog var en bjuden gäst i Crusenstolpes hus, kan det vara lämpligt att här införa ett stycke af ett bref, skrifvet af C. till Blanche under dennes vistande i Paris.
Vän, som få, och muntergök som ingen: heder och tack för det bidrag från en frejdad hand, hvarmed du i nöjenas residensstad, Paris, riktat min dyrbara autografsamling!
Jag misstänker att dina kända revolutionära tendenser förleda dig till vådliga anslag mot den spira, Scribe i årtionden fört öfver teatrarne, och att du nog kunde vara i stånd att för dina återstående dagar slå dig ned på hans tron i Söderns paradis.
Men kom ihåg att
Nordens berg och haf och dalar
De ropa högt att Blanche är vår.
Förmodligen ropa likväl de och alla dina i Sverige qvarlemnade vänner förgäfves, så länge en enda centime finnes i din ficka.
Med Guds och de sköna Parisiskornas, och de läckra restaurationernas och de tusentals tidsfördrifvens hjelp hoppas jag, att du till våren skall hinna bli vederbörligen länsad, och då se vi hvarandra åter
när Maj har löfvat våra lindar
och vakteln slår på lummig strand.
För en fattig
Ladugårdslandsbo är det temligen djerft att skrifva till ett genie, som både andligen och lekamligen frossar i sjelfva medelpunkten för intelligensen och gourmandien.
Såsom Crusenstolpes lif här blifvit skildradt i hemmet, familjen och dagens små förhållanden, framflöto åren.
Och om traditionerna rörande honom växte efter den gamle Konungens död, växte ut till de orimligaste dumheter, så blef det dock aldrig annat än traditioner.
Hvad åter beträffar att alla intresserade sig för hans skrifter, men klandrade dem allmänt för hans misshandling af historiska fakta, så vore det väl roligt att veta hvad ett sådant klander egentligen stödde sig på.
Herrar publicister och historieforskare kunde väl ha reda på saken.
Men det der »i allmänhet» betyder endast ett upprepande af lösryckta fraser ur en och annan tidning.
Det var en otur för denne snillrike man, att om han sjelf var troende – i sin öfvertygelse, var allmänheten det ännu mer i sin.
Och legenderna från dagens muntliga litteraturhistoria, den mer än föråldrade hofhistorien och den alltid vid friska vätskor lefvande skandalhistorien gingo från hand till hand och födde trillingar i trosartiklarne.
Förvecklingar mellan Crusenstolpe, Aftonbladet och författarinnan till ett Köpmanshus i Skärgården.
Alltigenom sedan jag började dessa Minnen ur författarelifvet har jag så strängt som möjligt ålagt mig att vara opartisk, och jag tror mig senast ha visat det genom den här varande teckningen af Crusenstolpe.
Icke dess mindre har jag haft enskilda orsaker att mycket beklaga mig öfver honom.
Icke så mycket för min egen skull som icke mer för det obehag, som derigenom tillskyndades Aftonbladets dåvarande redaktör, Sohlman.
Och detta var mig desto svårsmältare, som jag särskildt från gamla tider stod i förbindelse till nämnda blad.
Då jag efter en sexårig tystnad genom Sohlmans anbud icke ansåg mig ega rätt att längre fortsätta min litterära hvila – jag hade ju en plan för mina gamla skärgårdsvänner, som väl inslumrade emellanåt, men dock stundom sökte komma till lif – frågade jag redaktören af Aftonbladet, om det var mig tillåtet att samtidigt efter mitt manuskript få låta öfversätta arbetet.
Frågan var om ett tyskt original, som skulle af bokhandlaren hr Philip Maass utgifvas i Leipzig.
Och på samma gång hade jag ett anbud från en förläggare af mina arbeten i Bruxelles, herr Snee, som skulle låta verkställa öfversättningen af en herre vid någon legation här.
Detta senare mins jag ej, ty den saken hade lyckligtvis ännu icke kommit i verket.
(Jag kunde ej disponera flera manuskript.)
Sohlman, alltid liberal, såg ingen svårighet för affären då det naturligtvis aldrig kunde komma i fråga annat än att Aftonbladets upplaga först väl skulle börja
Crusenstolpe, som ständigt visat sig vara en vän till mig och min man och som alltid hade ett förråd af de mest smickrande fraser att uppduka för mig när helst vi träffades, hade visst icke heller nu något ondt till mig, men jag råkade händelsevis att bli ett högst lämpligt och användbart redskap mellan honom och som det den tiden efter Crusenstolpe hette »Magistrarne i Aftonbladet», och det skulle varit otänkbart att han, för något slags vänskapsrelation, uppoffrat ett tillfälle hvaraf han kunde skapa en förargelse för denna tidning, som han måtte haft ett ondt öga till ända från den tid då han som redaktör af det långt, långt tillbaka utgifna Fäderneslandet hade de heta fejderna med Aftonbladet, som då nyligen kommit under Hiertas mägtiga hand.
Den nu ifrågavarande historien började emellertid sålunda:
Det var omkring den 8 eller 9 december, som min man vid hemkomsten på middagen meddelade mig den rent af rysliga notisen, att första häftet af tyska upplagan af Köpmanshuset ankommit hit dagen förut till bokhandeln.
Om jag någonsin haft fallenhet eller förmåga att svimma, hade det väl då skett.
»Tänk om detta blir kändt af någon tidning, tänk om Crusenstolpe skulle få tag i det – hela affären med Aftonbladet skulle kunna sluta på ett sätt som ...»
»Låt oss genast äta middag.
Under tiden får en vagn hemtas och vi resa hufvudstupa ned till Maass; ännu kan allt hjelpas, han måste ha in upplagan innan ryktet sprider sig.»
Någon middag kom för mig, i min olidliga ångest, ej i fråga, och strax härefter foro vi ned till herr Maass’ bokhandel och lyckligtvis träffade hemma den vi sökte.
Det är icke att sätta i fråga att jag tog saken så allvarsamt som den förtjenade, men herr Maass bedyrade, och det tror jag än i dag, att det stora obehaget hade drabbat mig helt och hållet utan hans medverkan, det var hans kommissionär som begagnat tiden.
När jag fick se häftet, fann jag att det innefattade hvarken mer eller mindre än hela första tidskiftet, och på omslaget stod
Deutsche Original-Ausgabe.
Förebråelser gjorde ingenting ogjordt, men de ifrigaste böner till herr Maass att förekomma vidare olycka lönades med den högtidliga försäkran, att hvartenda exemplar som var utkommet skulle inreqvireras.
Ja, han hade redan börjat gå i författning härmed.
Saken skulle ej bli bekant.
Vi återvände efter långt räsonerande, och min man föreslog att vi till stärkande af mina nästan uppgifna lifsandar skulle gå in till de la Croix och äta ostron, en inbjudning som var svår att motstå, men ännu svårare att gå in på, i händelse något kunde vänta mig hemma.
»Så mycket snarare behöfver du då reparera middagen.
Vi göra en tidig sexa i stället, och naturligtvis slipper du med blotta skrämseln.
Sohlman måtte ännu ingenting veta, och i afton äro alla häften inne hos Maass.»
Vi åto verkligen ostron i lokalen vid Norrbro och jag hade kommit i temligen förhoppningsfullt lynne då vi nådde hemmet.
Men hvad mötte mig der?
Jo, en biljett från Sohlman, med tillkännagifvande att han påföljande förmiddag tidigt skulle komma till oss.
Han hade just på stund genom ombud anmodat herr Maass att möta honom och uppmanade min man, till hvilken biljetten var adresserad, att nödvändigt ha Maass tillstädes.
Jag vill ej upptaga utrymmet med några kommentarier, men obehagliga voro de stunderna.
Det var verkligen i god tid på morgonen som Sohlman anlände, och han kom med den notisen att han visste det Crusenstolpe redan skaffat sig häftet, och hade i sitt »Bref till våra läsare i landsorten» redan en artikel på stapeln.
Men som »Folkets röst» först komme ut på lördagen, kunde man, om man genast finge beslutet utredt, få in en annan artikel denna afton i Aftonbladet, som då naturligtvis äfven blefve införd i Folkets röst.
Berodde på nu att förekomma annonserandet om en öfversättning till Svenskan från Tyskan.
»Ah», utropade jag, »detta har då aldrig fallit mig in, och det kan vara tillräckligt illa utan att se omöjliga spöken.»
»Då det är fråga om att göra skada», menade Sohlman, »finnas inga spöken.
– Jag tycker herr Maass nu kunde vara här.»
Herr Maass kom i det samma och förklarade att nu mer icke ett enda häfte fans i boklådorna, och att endast ett eller par blifvit sålda, ty bokhandlarne anade misstag.
»Men Crusenstolpe har ett, det är afgjordt, och derför torde nu någon öfverenskommelse träffas hvarigenom både herr Maass och ...»
Sohlman, som i sin moderation rent af var beundransvärd, blef här afbruten.
En af medarbetarne i Aftonbladet visade sig i dörren med ett hopviket tidningsblad i handen.
Han var ett olycksbud.
»Nå, hvad sade jag», utbrast Sohlman för första gången med häftighet.
»Dagbladet!
Vill ni ha det bättre! ...