Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 54, ang:de anslag till jernvägsbyggnader, samt Bevilln.-Utsk:ts Betänkm N:o 4, ang:de stämpelpappersafgilten, N:o 5, ang:de kurhusafgilten, och N:o 6, ang:de brefportot, skulle uppföras i främsta rummen å listan, och dels Bevilln.-Utskits Betänk.
N:o 3, ang:de allmänna bevillningen, samt Banko-Utsk:ts Betänk.
N:o 15 och Mein.
N:o 16 uppflyttas i rummen näst efter Stats-Utslv.ts Utlåt.
N:o 53, ang:de reglerin - 192 Den 10 Mars f. m. gen af utgifterna under Riks-Statens Sjunde Hufvudtitel; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, hemställde, huruvida R. o. Ad. behagade härtill lemna sitt bifall.
Ropades ja. R. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ 11 e. m.
Lördagen den 10 liars 1866.
Justerades ett protds-utdrag för den 7 dennes samt profit för den 10 sisth Februari.
Efter tillkännagifvande, att Gr. Hamilton, Adolf Gustaf Wathier, hvilken varit vald till ledamot af Riddarh.-Utsk:t, inlemnat sin riksdagsmannapollett, anmodade Hr Gr. o.
Landtm. R. o. Ad:ns Hrr Elektorer att utse en ny ledamot i samma Utsk. efter Gr.
Upplästes ett af Hr Uggla, Carl Gustaf, ingifvet mern. af följande lydelse:
Jag anhåller vördsamt, att med bibehållande af min riksdagsmannarätt få afsäga mig förtroendet att vara ledamot af R.
Sfirs Konst.-Utsk. samt Ränkman i 13:de afdelningen.
Sedan R. o. Ad., på gjord propos., härtill lemnat bifall, anmodades Ståndets Hrr Elektorer att utse en ledamot i Konst.- Utsk:t efter Hr Uggla.
Den 10 Mars f. m. 193 Frih. Alströmer, Jonas, anförde skriftligen:
Då jag, hindrad af sjukdom, icke fick vara närv:de då representationsfrågan afgjordes, och derföre icke kunde deremot nedlägga en formlig protest, men deremot fått vara med vid behandlingen af frågan rörande den Franska handelstraktaten, beder jag vördsamt få nedlägga min reservation emot beslutet derom.
Dessa båda stora, vigtiga, nutid och framtid genomgripande frågor halva likväl omständigheter, som äro för dem så gemensamma, att man i dessa afseenden icke kan vidröra den ena, utan att älven gifva en häntydning på den andra.
Båda ingripa de så väsendtligt i hela vårt statsskick, och naturligtvis ännu mera just derigenom att de följt hvarandra, att, om Sveriges undergång deraf förorsakas, denna måste tillskrifvas dem gemensamt.
Båda försätta oss alltså i nya okända, obepröfvade förhållanden.
Ingen kan beräkna hvad dessa för framtiden bära i sitt sköte.
Men, att det gamla Sveriges historiska kontinuitet är bruten, det kan icke förnekas.
Och de auspicier, hvarunder det nya blifvit genomdrifvet, hvilka ingalunda burit det bestående konstitutionella statsskickets stämpel, kunna icke båda någon lycka för det nya Sverige.
Den, som älskar sitt fosterland och dess stilla, lugna, fridfulla utveckling, gripes för djupt af ett störande deraf, att han skulle kunna återhålla sin öppna, allvarliga reservation emot ett förfaringssätt, stridande emot hans fasta öfvertygelse om sanning och rätt.
Den 8 December 1865 och den 9 Februari 1866 ligga nu bakom oss.
Hvad som skett dessa dagar kan icke återtagas.
Men för de stilla i landet skola åtminstone decennierna icke förmå utplåna det sorgliga minnet deraf.
Och, när de, som med bedröfvelse öfverlefvat dessa dagar, hafva nedgått i sina grafvar, måtte då den nya tidens historia icke alltför länge, med sitt vittnesbörd, berättiga deras fruktan för ett älskadt fosterlands framtid.
Det är en betydelsefull, ja betänklig handling att på ett eller annat sätt, mer eller mindre störande ingripa i ett samhälles historiska utveckling.
Historien, i dess djupaste betydelse, är, så väl för samhället, som individen, dess lifsutveckling.
De skrifna tideböckerna äro blott en framställning, en mer eller mindre fullständig målning härutaf, under en förfluten tid.
Men historien, liksom lifvet, lemnar för hvarje flyende ögonblick det förflutna bakom sig, sträckande sig med sina förhoppningar till en ännu okänd framtid.
För en historisk lifsutveckling är alltså det närv:de, såsom mellanlänken, sammanhållningen emellan forntid och framtid, af en oemotsägligt stor vigt och betydelse.
Denna sanning måste vara en stående regulator för samhällets styrande och lagstiftande personer vid alla deras åtgärder, om icke stundens handling, ett ja eller nej i valurnan, genom sjelfviskhetens eller tidsandans förvillande inflytelser, skall möjligen blifva ett samhällets mord.
Ett gammalt samhälles folk, med en bruten historisk kontinuitet, är ett nytt samhälle.
Ty sam H. lil. 13 194 Den 10 Mars f. m. hållet, såsom sådant, beror af dess lagar och institutioner: »Land skall med Lag byggas».
Lifvet utvecklas aldrig genom brådstörtande omhvälfningar, sjelfviska, trotsande maktspråk, eller menskliga fantasiers och passioners konstlade tillställningar.
Sådant kan för en tid frammana kraftyttringar, som förblända den kortsynte; men all sund, frisk lifsutveekling följer sin bestämda, bestående ordniug, vissa oeftergifliga lagar, hvilka icke kunna kränkas, utan att denna kränkning sjelf, såsom en följd deraf, bereder sitt straff.
Här hjelper icke försöket att gifva handlingen en laglighetens stämpel eller liknelse.
Naturliga konseqvenser ledas icke ur spåret genom synvillor.
De gå med okuflig makt sin bana fram, och fälla domen en dag öfver alla bländverk och villor, då dessa, trots allt deras hänförande sken, få stå med skam inför en naken verklighet.
Framtiden ligger i händerna pä en väldig Nemesis devina; hon vedergäller hvarje störande ingrepp uti en naturlig lifsutveekling.
Till sådana betraktelser föres man vid det allvarliga behjertande! af denna riksdags betydelsefulla tilldragelser.
Dessa vittna om det gamlas omstörtning; om en framtid, som blifvit ett experimentalfält för något splitter nytt; att det förflutnas lifstråd blifvit afklippt; och att en ny historia skall börjas.
Det är tungt att bära ansvaret för en framtid, som man icke har i sin hand.
Man har väl aldrig framtiden i sin hand.
Men den, som, under bön om, och förtröstan på Guds styrelse, i stilla verksamhet arbetar för samhällets väl; i tålamod och förhoppning är nöjd med dess naturliga, lugna utveckling, utan att för dagen mycket förnimma af den ständigt fortsättande tillvexten; han bär icke ansvaret för framtiden i större mån, än hans menskliga svaghets misstag och försummelser derpå haft inflytande.
Och är han en sann kristen, då bortfaller äfven detta.
Det är blott den, som vill göra samhällets framtid beroende af sina egna föreställningars stora och otåliga fordringar, som sjelfviskt genomririfver dessa, dermed sätter samhällets lif på spel, och grundar framtidens förhoppningar på en ögonblicklig egenviljas vulkan; blott han är det, som hvälfver på sig det tunga ansvaret för en framtid, hvars skickelser han icke bar i sin hand.
Huru bestämdt och allvarligt detta ansvar är, finnes dock, äfven för honom, en möjlighet att blifva befriad derifrån.
Måtte alla de, som bidragit att lägga en mer är 2000-årig historia ad acta, och försatt oss i förhållanden, som gifva anledning till grundade farhågor för framtiden, söka hjelp för sig sjelfva och för ett älskadt fosterland, der denna hjelp allenast står att finna.
Då skulle äfven de stilla i landet kunna helsa ett nytt Sverige med glädje, och med lugn hysa förhoppningar om en fridfull framtid.
Hvad nu sjelfva handelstraktaten och dertill hörande detaljfrågor angår, så är derom så tillräckligt taladt, att jag blott vill hufvudsakligen instämma uti Frilnne Schmidts och Klinkowströms yttranden.
Men, anknytande denna reservation vid de få ord
195 jag yttrade vid slutet af diskussionen rörande denna fråga, beder jag att få nedlägga min protest emot tankar och förhållanden, som man sökt göra gällande såsom sanna och lagliga, ehuru de äro ingenting mindre än sådana.
Det var ej utan betydelse jag yttrade, att jag under 32 år sökt samvetsgrannt uppbära det riksdagsmannakall, som förfäders förtjenster gjort mig till en pligt.
Jag skulle illa fullgöra denna pligt, om jag, vid slutet af min riksdagsmannabana, genom tystnad förnekade min ättefaders förtjenster.
Man talar i våra dagar om näringar, som må undertryckas derföre, att de för ett land icke äro naturliga.
Sverige, ett land genom klimatet till sin natur torftigt, är dock ingalunda otacksamt, utan vedergäller den, som der vill nedlägga arbete, omtanka, idoghet och flit.
Skulle detta land inskränkas till hvad man vill anse vara dess naturliga näringar, hvar skulle man då stadna?
För mera än 100 å sedan förstod Sveriges Konung att det var ett lands fördel att naturalisera främmande näringar, och erkände detta med den adliga värdighet, hvartill han upphöjde »Svenska handaslöjdernas fosterfader».
För nära 140 år sedan erkände Sveriges folk och Ständer detsamma, då de sistnämnde föreslogo att för evärdeliga tider åt samme man och hans efterkommande öfverlemna Höjentorps kungsgård, som ett vedermäle af deras tacksamhet för hans mödor och stora uppoffringar för sitt fosterland.
Att de evärdeliga tiderna efter 100 års förlopp hade nått sitt slut, hörer icke hit.
Men besynnerligt nog, efter andra 100 år får det Konungsliga erkännandet utaf de uppammade handaslöjdernas nytta för Sverige, gifva vika för den ibland dagens phraser, som påstår, att alla dessa redan naturaliserade näringar, hvarmed tusentals menniskor förvärfva sitt uppehälle, må undertryckas, i den mån dessa näringar icke anses naturliga för Sverige, d. v. s. i den mån de måste offras för den despotiska liberalismens fantasier; och de, som deraf haft sin näring, måste alltså öfverlemnas åt fattigdom och undergång.
Detta påstående innebär ett våld, i nationalekonomiskt afseende, och en hjertlös kränkning af fredliga och idoga medborgares rätt att på ärligt sätt i sitt anletes svett förvärfva sitt dagliga bröd.
Det innebär derjemte ett framkallande af proletariatets samhällskräfta, hvilken säkerligen en dag också skall utkräfva vedergällning för lidna oförrätter.
Icke blott sakens vigt, utan äfven det namn jag bär, förpligta mig alltså att offentligen och på det bestämdaste protestera emot sådana åsigter.
Och, i en tid, som företrädesvis berömmer sig af en hög och ständigt stigande civilisation, må det väl åtminstone frågas, huru det kan stå tillsammans med R.
Stirs värdighet och anseende att yfvas öfver den national-ekonomiska visdom, som undertrycker och förqväfver det lif, som »Svenska handaslöjdernas fosterfader», för omkring 150 år sedan, gaf åt Sveriges näringar.
Tempora mutantur, et nos cum illis.
Ett folk och dess representation borde dock icke låta föra sig af tidsandans vind - 196
Den 10 Mars f. m. kast, utan styra den rätta kursen, om det ock ined kamp och möda måste kryssa gent emot dess vindar.
Man har sökt försvara att handelstraktaten gjordes gällande innan K.
St:r komrno i tillfälle att derom yttra sig.
Man har deråt gifvit de mest sväfvande förklaringar.
Jag förbiser icke R.
F:s 12:te §; men om en handling, laglig efter denna §, genom biomständigheter gör intrång på samma grundlags 57:de, 60:de och 61:sta §§, då är den ovedersägligen icke laglig.
Sanning är sanning och låter icke bortförklara sig.
Men, oafsedt delta, läser man i handelstraktatens 16:de art., att denna traktat skall i sin helhet underställas nationalrepresentationernes i Sverige och Norge godkännande.
Det, som underställes någons godkännande, är naturligtvis underkastadt möjligheten af att icke godkännas.
I)å en underställning blifvit erkänd böra ske, har man alltså äfven medgifvit och enkännt möjligheten af ett afslag.
Nar då saken likväl sättes i verkställighet, innan den kunnat underställas, och verkställigheten är förknippad med sådana förhållanden, som omöjliggöra äfven den ringaste förändring och nära nog sjelfva afslaget; då är ju hela denna underställning ingenting annat än ett bländverk, hvarvid både pröfning, öfverläggning och beslut egentligen äro ett nonsens; ty ett aftvunget godkännande är icke något godkännande.
Och, i fråga om Sveriges båda statsmagter, beror samhällets väl på deras inbördes aktning, uppriktighet och förtroende; men detta dyrbara förhållande störes genom motsatsen; dertill kommer, att beröfvandet af en fri beslutande rätt ifrån den ena statsmagtens sida försätter den andra i ett mer eller mindre omyndighetstillstånd; derföre får jag vördsamt reservera mig emot R. o. Ad:ns beslut rörande Franska handelstraktaten, med afseende på dess verkställighet innan den blifvit R.
St:r underställd.
Man har påstått, att regeringen eger grundlagsenlig rätt att nedsätta de af Ständerna bestämda tullsatserna.
Grundlagarne skola, enligt R.
F:s 83:dje §, tolkas efter deras ordalydelse.
De innehålla icke ett ord om någon sådan nedsättning.
Man stödjer alltså sitt påstående på en »lydelse» af »ord», som icke finnas i grundlagen.
Om detta sätt att tolka är detsamma, som att låta de i grundlagen verkligen befintliga ordens sanna lydelse gälla till efterrättelse, då har man visserligen rätt.
Men sådant kan icke försvaras, utan måste anses som ett försök att, åt en mindre lagenlig handling, gifva ett lagligt sken.
Nu innehåller R.
F:s 57:de § att: »Svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta, utöfvas af Riksens Ständer allena vid allmän riksdag».
Och 6 lista §:n förklarar på det bestämdaste, och med oförtvdbara ord, att alla afgifter, som R.
St:r beviljat, under de titlar, som i föregide 60:de § nämnas, hvaribland tullmedlen intaga första rummet, skola utgöras intill slutet af det år, under hvars lopp den nya bevillningen af R.
Klarare och till förtydning mindre egnade ord kunna väl knappast skrifvas.
Svenska folkets grundlagsenliga rätt är att beskatta sig sjelf.
Utöfvande denna rätt, skola alla Den 10 Mars f. m. 197 afgifter, som blifvit beviljade, enligt grundlagen, utgöras intill en bestämd tids förlopp.
Nu frågas: då afgifter, grundlagsenlig! af R.
St:r bestämda för en viss tid, under denna tid af regeringen nedsättas i kraft af en makt, om hvilken grundlagen icke innehåller ett enda ord; kan denna makt, i ett konstitutionel samhälle, anses laglig; och kan denna nedsättning konstitutionel! försvaras?
Kan någon förståndig menniska, som känner Svenska språket, ärligen påstå, att alla de beviljade afgifterna då utgöras intill den i vår grundlag bestämda tiden?
En sådan handling måste erkännas icke öfverensstämma med grundlagen, alltså vara olaglig.
Och, skulle den blifva erkänd, och fastställd såsom laglig; då är Svenska folkets sjelfbeskattningsrätt dermed obestridligen tillintetgjord.
Ett försvar sökes uti 60:de §:n, som innehåller förbud blott emot förhöjning af de ifrågav:de allmänna afgifterna.
Då nedsättning icke förbjudes, påstår man denna tillåten.
Men, till vederläggning häraf, kan man ju icke behöfva spilla hvarken tid eller ord.
För min del beder jag att, emot den här beskrifna grundlagstolkningen, få nedlägga min vördsamma reservation.
Frågan gäller nu dessutom Svenska folkets sjelfbeskattningsrätt, icke blott för denna riksdag, utan för en lång följd af riksdagar.
Utom det absolut grundlagsvidriga att så kringskära kommande riksdagars rätt, erkänd äfven i den nya R. O., kan just härigenom den gjorda nedsättningen möjligen blifva en regeringens åtgärd till förhöjning af någon af de i 60:de §:n R.
F. omnämnda allmänna afgifter.
Ty, låt småningom den inhemska industriens undergång hafva iörlamat ali rörelse och uttömt kapitalerna, så att dessa ej längre förslå att tillfredsställa fåfänga och passioner, hvilkas fördel tullnedsättningarne i så väsendtlig mån tillgodoser; utan införseln kommer att betydligt minskas, om ej upphöra, och dermed en stor del al tullinkomsterna; då erfordras för statens utgifter andra inkomster; dessa skola någorstädes tagas och komma alltså att kräfva förhöjning af den allmänna bevillningen.
Hvem är det då, som egentligen åstadkommit denna förhöjning?
Naturligtvis regeringen, som försatt R.
St:r i en tvingande nödvändighet att, afstående en del af sin sjelfbeskattningsrätt, icke förändra de med Franska handelstraktaten sammanhängande tullbestämmelserna, och alt fastställa dessa för 11 år, båda delarne i strid med grundlagen.
Detta hade undvikits, om
Svenska folkets representanter åtminstone för kommande riksdagar bibehållit sin grundlagsenliga rätt ostörd att sjelfva bestämma öfver tullinkomsterna och näringarnes skydd.
Erkännande den ytterst svåra ställning, hvaruti R.
St:r här voro försatta, måste jag likväl äfven i detta afseende reservera mig.
Då det gäller å ena sidan grundlagarnes helgd och samhällets framtida väl, och å den andra betänkligheter att kompromettera sin regering; då är visserligen valet svårt, ja smärtsamt; men Svensk man bör ej kunna tveka på hvilken sida han skall stå. 198 Den 10 Mars f. m.
I sammanhang med det föregide, anhåller jag att få afgifva en offentlig och allvarlig1 portest emot en i våra riksdagsförhandlingar mägtigt ingripande, till sin natur vådlig sak, som man tyckes i våra dagar vilja göra till ett banér, hvarmed man vill förskaffa sig makt att genomdrifva sådant, som man tvekar att få fram på naturliga och lagliga vägar. tinder tider, då otro på de bestående eviga sanningarna och förakt för allt hvad dessa framställa såsom högst och heligast, mera öppet och fräckt framträda och söka verka för sitt olycksdigra intresse; då utbreder sig gudlösheten allt mer och mer, det vill säga, menniskan sträfvar att göra sig lös ifrån Gud.
Men, det inneboende behofvet af något gudomligt stöd gör att hon, oaktadt sitt högmods sjelftillräcklighat, ändock hemligt, kanske medvetslöst, omfattar något, hvarvid hon vill stödja sig, hvarifrån hon kan få autorisation för sina beslut och handlingar, ja, hvarthän hon kan se upp med en slags gudomlig vördnad, hvilken icke besvärar hennes egenkärlek och högmod, blott hon får efter egna fantasier föreställa sig och göra sig sin Gud sjelf.
Detta är grunden för och uppkomsten af allt afguderi.
Vår tid har i detta afseende utvalt det menskliga förnuftet, och, såsom dess representant, den allmänna opinionen.
Då denna så kallade allmänna opinion, icke blott eljest, utan synnerligen, som förut är antydt, i de vigtigaste frågorna för denna riksdag spelat en stor röle, och man allt mer och mer söker göra denna till en magt, med bjudande och befallande myndighet, öfver både regering och folk; är väl skäl att söka afslöja denna hemlighetsfulla person, för att skåda henne rätt i ansigtet.
Kanhända hon då upplöser sig i ett tomt spöke, eller, der hon verkligen är något, befinnes otillförlitlig och ovärdig det anseende man vill tillegna henne.
Det förnekas ingalunda, att en allmän opinion kan finnas, som är rigtig och sann.
Men, en sådan uppstår på helt annat sätt och under inflytelser fullkomligt motsatta dem, som frambringa eller röra sig omkring den, som vår tid vill göra till en slags gudomlighet.
Och äfven den rätta och sanna allmänna opinionen är icke sådan derföre, att den är allmän; utan derföre, att den ledes af det, som är rätt och sannt.
Må man väl besinna detta, eljest löper man fara att förirra sig på den stråt, som en skef allmän opinion beträdt.
Ju mera man söker upphöja denna magt till betydelsen af ett ofelbart orakel, emot hvars röst intet jäf finnes, derföre att den säges vara allmän, desto vådligare är den, desto mera måste man vara på sin vakt.
Låtom oss nu först betrakta denna dagens myndighet i sin egenskap af ett tomt spöke.
Såsom sådan uppkommer hon derigenom, att någon, som besitter en större förmåga, att genom tal eller skrift tillvinna sig gehör, är nog oblyg och djerf för att trycka den allmänna opinionens insegel på det han vill bringa å bane.
Det finnes kanhända ingen mer än denna person sjelf, som vet af detta hans hjernas foster, när han låter det utgå såsom allmän opinion; men, är det icke alltför van - Den 10 Mars f. m. 199 vettigt, och har han kunnat behörigen insockra och omgifva det med stora slående ord och för dagen förut godkända fraser; då finnas tillräckligt många, som utan synnerligt begrundande böja sig för den allmänna opinion, som eger hela sin allmänhet inom en enda hufvudskål, ehuru mången kanske icke en gång vet hvarom fråga är.
Men det anse dessa höra till deras heder och anseende, att icke vara okunniga om, utan följa med den allmänna opinionen.
Blåser nu denna bjernås allmänna opinion upp ett oväder, så föras opinionens ödmjuka tjenare dit vinden för dagen drifver dem.
Men för den, som lyftat på slöjan, förefaller detta spektakel, som när menniskor löpa efter, eller låta skrämma sig af ett spöke.
Den andra sidan af denna vår tids företeelse, då den verkligen är någonting, då den har en större eller mindre, men dock någon allmän karakter, kan uppkomma på många sätt.
Men nog förstår man, att en bestämd allmän föreställning, vilja, påstående, eller hvad det må vara, icke uppkommer på en gång såsom allmän, utan måste hafva något enskildt upphof, hvarifrån det haft sin första upprinnelse.
Att ett sådant kan igenfinnas uti tidningspressen, och alt i våra dagar, för den vilseledda allmänna opinionen, det oftast är denna, sorn varit dess upphof, torde ej behöfva någon bevisning.
I en tid då en allmän okunnighet begynner brytas genom vaknadt begär efter kunskap; då följer icke med detta begär förmågan att rätt välja den källa, hvarutur man vili hemta sin vishet; utan den törstige, som länge sökt något att släcka törsten med, han dricker äfven ur pölen.
Beklagligen se vi nu vårt folk så släcka sin kunskapstörst.
Vanligen egnas de få timmar arbetaren kan afse för studier, åt en osedlig, smutsig, ja rent af allt heligt hädande tidning, eller brochure af samma slag.
Hvilken allmän opinion sådant skall alstra, är uppenbart.
Och följderna deraf för framtiden blifva naturligtvis frukter motsvarande trädets beskaffenhet.
Det är sorgligt, men en ojäfaktig sanning, att menniskan i allmänhet med mera begärlighet omfattar lögnen, det osedliga, det vilseledande; än sanningen, det sedliga, det rätta.
Derföre har alltid ondskans organer större utsigter för försöket att bilda en allmän opinion, än i synnerhet den, som skulle vilja göra försöket i en rent kristlig rigtning.
Ty denna sednare får aldrig massorna på sin sida, utan finner några här och några der ibland de tysta, obemärkta i landet.
Ar nu förhållandet sådant, då hafva vi ju karakteren af den allmänna opinionen, såsom blott allmän, alldeles uppenbar.
Den är då icke allenast otillförlitlig, utan ovärdig det anseende man i våra dagar vill tillegna den.
Och samma vittnesbörd lemnar oss menniskoslägtets historia med ovedersägliga, slående bevis; menniskoslägte! började sin tillvaro med ett enhälligt uppror emot Guds lag och ordning, emot Gud sjelf, dess Skapare.
Denna allmänna opinion, så omfattande den då kunde vara, försänkte hela slägtet i ett fortgående elände intill dagarnas ända.
Derefter finna vi menniskoslägtets allmänna opi - 200 Den 10 Mars f. m. nion så förderfvad och förvänd, att alla måste förgöras med undantag af åtta personer.
Blott åtta personers minoritet höll profvet, bredvid en så ofantlig majoritet.
Hvad vittnar Döda Hafvet med de der begrafna städer, hvarvid egentligen blott trenne personer blefvo befriade ifrån den undergång, som den der rådande allmänna opinionen hade beredt åt sig.
— Det var den allmänna opinionen som tvingade Aron att göra guldkalfven i öknen; det var den allmänna opinionen, som ständigt knorrade emot Gud och Hans tjenare Moses under vandringen genom öknen; och vid dess slut hade denna opinion fått sitt straff: endast en trogen minoritet af två, utaf allfr som utgått ifrån Egypten, inkom i Canaans land.
— Det var den allmänna opinionen, som stod bakom Baals prester, då Elias stod ensam på Karmels berg, bevisligen med Herren på sin sida.
Det vardén allmänna opinionen som hyllade Absalon, när bans fader, och af Gud tillsatte konung, måste fly undan förföljelsen med en ringa minoritet af trogna.
Men, hvar skulle man sluta, om man skulle uppräkna allt, som vittnar emot den allmänna opinionens tillförlitlighet.
Man må blott tillägga: det var den allmänna opinionen, snm den ena dagen ropade: »Hosianna», och den andra: »korsfäst».
Vill man hafva flera bevis för den allmänna opinionens gräsliga betydelse, må man då genomgå verldshistoriens sednare perioder, efter det anförda korsfästelseropet.
Man skall der finna martyrernas lidanden och bål; staternas och tronernas omstörtning; gudlösheten ställande Guds tillvaro under omröstning; och så otaligt mycket mera, som intill våra dagar satt en outplånlig prägel på den förderfvade, syndiga mensklighetens allmänna opinion.
Denna är alltså hvarken någon gudomlighet, eller orakel, hvars röst man bör lyda.
Skulle någon gång en verklig sanning mera allmänt omfattas, så vinner den, såsom sanning, icke det aldra ringaste deraf.