Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Ja, det vet jag väl – det vet jag väl», fortsatte hon ännu ifrigare, »men det sista, hvad var det?»
»Det var marschen ur Tannhäuser.
Var den icke vacker?»
»Nej, det kan jag icke säga.
Den är konstlad och intetsägande.
Jag tycker dessutom icke om Wagners musik.»
Hon föreföll honom så komisk, då hon fälde sådana der omdömen.
Hon yttrade sig med denna naiva tvärsäkerhet, hvarmed musikaliskt obildade personer ibland ge sig in på de ömtåligaste musikaliska ämnen.
»Ja, det är en smak som du delar med många», svarade han fogligt, »hvad mig beträffar, är jag visst icke någon Wagnerdyrkare ...»
Hans vänliga och uppmärksamma svar behagade henne.
Det lilla ansigtet klarnade mer och mer, och läpparne logo.
De kommo så småningom ifrån samtalet om musiken och började i stället att småprata hit och dit om saker, som roade henne, om teatrar och umgängesvänner, om kärlek och romaner.
Hon var förtjusande der hon satt, med lampskenet öfver sitt ljusa hår, tillbakalutad i stolen och skalande äpplen med sina små juvelprydda händer.
Hon var liten och späd och mjuk som en kattunge.
Hennes kinder hade en skär, litet oroligt flammande färg och ögonen en ovanlig glans.
Allra sötast var hon då hon skrattade; såg hon allvarlig ut, fick hon lätt ett drag af trumpenhet, som missklädde henne.
Men djupast in i hennes ögon, så djupt, att de flesta icke märkte det, brann en het glöd, och då den någon gång bröt fram och spred sig öfver ansigtet, såg hon vild och elak ut.
Han var lång och smärt, med strängt regelbunden profil.
Han hade ett djupt veck mellan ögonbrynen, och blicken var allvarlig, nästan dyster; men mun och haka voro vekt och qvinligt tecknade.
Allt som aftonen fortgick, försvann det moln, som nyss betäckte den unga fruns ansigte.
Hon blef glad och pratsam, satte sig i sin mans knä och koketterade med sina vackra ögon.
Hon kände hur hon fängslade honom, och hon njöt af sin magt, hon njöt som en qvinna njuter, då hon förtäres af svartsjuka, och hon lyckas besegra de fiender, som lura omkring henne.
Äfven Melcher såg lycklig ut och öfverlemnade sig förtjust åt detta ömma kärlekspjoller.
Men det fans på samma gång liksom en dämpad melankoli hos honom; allt emellanåt såg han bort åt Sapphobilden med den krossade lyran vid sina fötter.
Och innan han somnade på qvällen, var det sista han tänkte på, de ord, en af hans vänner sagt honom, då han berättade att han ämnade förlofva sig:
»gift dig aldrig med en omusikalisk qvinna, Melcher!
Halfva din själ är musik, halfva din verld är toner – kan du ej föra henne dit, kan hon ej förstå dig der, så skall du alltid med hälften af din varelse bli en främling för din hustru!»
Dessa ord förföljde honom hela natten; de spökade omkring honom, drogo genom hans drömmar som hemska, formlösa olyckor, susade och hviskade i hans öron.
Och på morgonen väcktes han af den tyngd, de vältrat öfver hans bröst, och han började dagen med en känsla af bitter hopplöshet.
Men han dolde alla dessa känslor för sin hustru, mot henne var han vänlig och kärleksfull, och allt tvifvel, all oro gömde han i den hälft af sin själ, med hvilken han skulle bli en främling för henne.
Allt ifrån sin tidigaste barndom hade Melcher haft en verklig passion för musik.
Då han var tre år gammal, tog han ut melodier på pianot, och om han hörde ett falskt ackord, ryste han till, som om man rört vid en ömtålig nerv.
Och allt som han växte upp, brådmognade dessa anlag; det var nästan komiskt att se hur den lille gossen, som annars kunde leka och rasa alldeles som andra barn, så snart han kom till pianot plötsligen fick ett allvarligt, gammalt uttryck, och att höra hur han räsonerade i musik som en erfaren musiker.
Hans lärare brukade också säga, att förutom det tekniska hade de ingenting att lära honom.
Han var född med alla harmoniens lagar; det återstod blott för honom att få dem satta i system.
Vid mycket unga år började han äfven komponera, mest andlig musik, oratorier och messor i Händels stil, och då han var sjutton år gammal, sjöng han och spelade piano, fiol och flöjt och snart sagdt hvilket instrument som helst.
Men musiken blef aldrig för honom annat än en lek, ett nöje.
Han ordnade musikaliska kotterier, spelade qvartetter och sjöng duetter, skref operetter, som uppfördes och applåderades i stora verldens salonger, och blef en musikalisk mecenat, som beskyddade och framdrog fattiga musici.
Rigtigt gedigna studier gjorde han icke heller, och något nämnvärdt i musikaliskt afseende hade han icke uträttat, dels till följd af en viss medfödd indolens, dels till följd af den brist på yttre eggelser, som medföljde hans rikedom och samhällsställning.
Hans far, baron Alfons Ryning, den ende af fem bröder, som bevarat sin stora förmögenhet orubbad, dog då Melcher var fjorton år och efterlemnade åt sonen hela denna förmögenhet.
Medvetandet att en gång bli en rik man, i förening med de tidsödande musiknöjen, åt hvilka han öfverlemnade sig, gjorde att Melcher var temligen lat i sina studier.
Han låg visserligen i Upsala flere terminer, men derunder spelade och sjöng han mest.
För ordningens skull tog han en liten embetsexamen, men sedan gick han icke vidare på den banan.
Då han återvände till Stockholm, kom han in i de förnämsta kretsar, och under en följd af år hängaf han sig åt ett temligen stormigt ungdomslif.
Då fick han se sin nuvarande hustru, en adertonårig, nyss utkommen flicka, som med sin skönhet gjorde mycket uppseende inom societeten.
Han intogs genast af en häftig böjelse, och efter blott någon tids bekantskap friade han.
Hans vänner varnade honom, och han hörde måhända äfven inom sig sjelf en varnande röst, men han lyssnade ej derpå – han kände blott att han måste ega henne.
Hans blod var ungdomsvarmt och fordrande; han hade visserligen häftigt nog öfverlemnat sig åt lifvets njutningar, men aldrig så, att de gjort honom blaserad – tvärt om, det var som om det förflutna verkat eggande och upphettande på hans känslor.
Om Berta varit en qvinna ur den obildade klassen, skulle han troligen gjort henne till sin älskarinna, och den kärlek han vetat fri, hade kanske räckt i flere år; nu måste han göra henne till sin hustru, nu måste han gifva henne hela sitt lif, hela sin själ, alla sina drömmar och tankar – och på samma gång ana, att hon ej förstod honom.
Hans kärlek började redan att dö, innan den nått sitt mål, och likväl måste han gå framåt.
Kanske skulle han kunnat hejda sig, om icke Berta egnat honom en kärlek, som i häftighet eller snarare i energi öfverträffade hans.
Detta på en gång dämpade hans glöd och höll honom fjettrad vid henne.
Hon älskade honom svartsjukt, efterhängset; hon dyrkade hans skönhet, hans elegans – men mot hans musikaliska begåfning intogs hon genast af ett oblidkeligt hat.
Hon uthärdade ej, att det fans ett område, dit hon ej kunde följa honom, der hon måste se hur andra än hon inspirerade honom, och derför fattade hon, måhända sig sjelf ovetande, ett beslut att så småningom draga honom ifrån detta område.
Under förlofningstiden var allting lycka och solsken.
Melcher studerade harmoni i en vacker qvinnogestalt och sammansatte de skönaste kärleksmelodier i ett par mörkblå, trånande ögon och glömde nästan bort allt annat slags musik.
Berta gick för öfrigt mycket diplomatiskt till väga; hon drog honom så listigt och ömt bort ifrån hans forna musikaliska vänner, att han nästan icke märkte hvilken förändring hans lif undergått, annat än på en besynnerlig tomhet, en namnlös otillfredsställelse, som ibland for igenom honom midt i den berusning han kände.
Ibland brukade han spela för henne, och det tyckte hon mycket om, blott det ej räckte för länge, och blott hon fick sitta bredvid honom och han såg på henne hela tiden, så att hon rigtigt kände, att det var för henne han spelade.
En gång hände det, att han på en supé sjöng en duett med en ung dam, i hvars sällskap han förr ofta utförde musik – men han gjorde aldrig mera om det under hela förlofningstiden.
De första månaderna af sitt äktenskap var Melcher en mycket lycklig och hängifven äkta man.
Inga konflikter förekommo, inga missljud hördes; musiken var bannlyst från hemmet, pianot stod nästan alltid stängdt.
Berta hade så småningom fått denna underliga magt öfver sin man, som qvinnan ibland har öfver mannen, och som gör honom feg och tafatt i kärleken.
Han kunde ej uthärda att se henne ledsen, han var rent af rädd att framkalla den der trumpna minen, som så missklädde henne, och derför rättade han sig tåligt efter hennes tycken och önskningar, under det han på samma gång inom sig hyste den föreställningen, att belöningen för så mycken kärlek en gång skulle bli, att hon å sin sida också gerna gaf vika för hans önskningar.
Men belöningen lät vänta på sig.
Så snart han började tala om sina musikaliska bekantskaper och sina planer för ett fortsatt musiklif, såg han genast en skiftning öfver Bertas drag, och om han satt vid pianot längre än en timme, kunde han vara alldeles säker på, att den kyss, hans hustru sedan gaf honom, icke kändes så varm som annars.
Emellertid började hans musikaliskt törstande själ att icke längre nöja sig med sådana musikabstraktioner som kärleksmelodierna i ett par vackra qvinnoögon.
Han måste återtaga sina gamla vanor, han måste hafva musik omkring sig, och den aftonen, då han satt och stirrade på Sapphobilden, dröjde han vid pianot i öfver tre timmar, alldeles glömsk af sin hustru och hennes kalla kyssar och sura miner.
Men sedan förgingo flere dagar, utan att han rörde vid pianot.
Bertas mer än vanligt påtagliga ovänlighet hade djupt sårat honom, och för första gången efter sitt giftermål gaf han vika för den nedslagenhet, som beständigt herskade inom honom.
Aningar och känslor, hvilka hittills legat bundna i djupet af hans själ, löstes och stego uppåt och blefvo allt mera tydliga och förnimbara.
Ibland, då han satt ensam i sitt rum, sysselsatt med läsning eller skrifning, kunde han plötsligen känna sitt bröst genomfaras af en stickande ångest, af någonting som qväfde honom och som han ej kunde befria sig från.
Då tog han Bertas porträtt, som stod på hans skrifbord, och stirrade så länge på det vackra ansigtet och upphettade sin fantasi med kärleksbilder, att han slutligen lyckades inbilla sig sjelf, att han älskade henne så högt, att han för hennes skull kunde försaka allt, som hittills varit honom dyrbart.
Om Berta märkte hans nedslagenhet, låtsade hon åtminstone icke derom.
Hon var blott ännu ömmare och efterhängsnare än vanligt, bedårade honom med sin skönhet, uppeldade hans passion och lyckades så småningom att bortjaga molnet från hans panna och få honom till sin lydige slaf igen.
De började nu att ofta gå på teatern, och till Melchers stora glädje var Berta road häraf.
Hon följde honom på hans favoritoperor, hon hörde på de sjungande med mycket intresse och kritiserade och fördömde deras prestationer med en tvärsäkerhet, som en rutinerad recensent kunnat afundas henne.
Men ibland då Melcher, hänförd af en skön stämning i sången, af en tongång i orkestern, af någon af dessa musikaliska finesser, som smeka ett känsligt öra, vände sig till sin hustru, för att hos henne finna sympati i sin förtjusning, fick han se henne sitta der kall och uttryckslös, liksom döfstum för den skönhet, som hänryckte honom.
Då kände han hur det plötsligen blef iskallt omkring hans hjerta, och vännens ord:
»med halfva din själ skall du blifva en främling för din hustru» ljödo på nytt för honom.
Efter dylika teateraftnar var han alltid tyst och nedstämd, ända tills Berta ånyo lyckades fängsla hans fantasi och bortjaga de mörka stämningarna med kärlekens solsken.
Det förekom nästan aldrig några konflikter, några yttre strider i deras äktenskapliga lif.
Ingen af dem hade med ord vidrört detta farliga brandämne – musiken; ingen af dem vågade öppet tala om hvad de kände och tänkte dervidlag.
Berta aktade sig för att högt säga, att hon afskydde hans musikaliska begåfning – hon visste, att hon genom ett dylikt yttrande skulle förlora mycket af sin magt – och Melcher vågade icke omtala för sin hustru hvad han beständigt tänkte: att utan musik skulle han i längden ej kunna lefva.
Men i deras inre gemensamma lif pågick en beständig, tyst strid, ett oupphörligt spionerande på hvarandra, en tvekamp om hvem som skulle bli den segrande – om han skulle draga henne till sig och införlifva henne med sitt väsende, eller om hon skulle lyckas slita honom bort från den verld, der han hittills lefvat, och för alltid afstänga vägen dit.
Så kom slutligen den kris, som afgjorde stridens utgång.
De hade varit gifta i ungefär ett år, då en af Melchers forna bekantskaper, en framstående fiolspelare, som under en längre tid vistats utomlands, anlände till Stockholm på ett besök.
Melcher bjöd honom genast till sig och, drifven af ett slags uppsluppen, trotsig längtan, som återseendet af vännen uppväckt, bjöd han äfven, utan att fråga sin hustru, sitt forna kotteri af musikaliska personer och underrättade henne härom först sedan bjudningen skett.
Berta sade ingenting.
Det stack till inom henne, och hennes ansigte flammade till, men hon lyckades beherska sig.
Hon försökte till och med att vara artig och förbindlig emot sin mans gäster och, så vidt det var henne möjligt inbilla dem, att hon fann dem intressanta och älskvärda.
Det var ett par kapellister och åtskilliga af teaterns sångare och sångerskor ibland gästerna, och fastän hennes aristokratiska sinne sjöd af harm, då hon såg hur Melcher krusade för dessa personer, bemödade hon sig likväl att icke gifva sin man efter i artighet.
Hon lyssnade tålmodigt på tre fiolqvartetter, som utfördes efter hvarandra, räsonerade om kompositionerna med sin vanliga oförskräckthet och bedyrade de exeqverande, att det varit henne ett stort nöje att höra dem, fastän hon inom sig tyckte, att hon legat som på sträckbänk under dessa timslånga gnidningar på fiolerna.
Den första delen af aftonen aflöpte lyckligt, och Melcher sväfvade hänryckt upp i musikens sjunde himmel.
Men olyckligtvis fans i sällskapet en sångerska från teatern, en firad aktris, vacker och intagande.
Med henne sjöng Melcher en duett ur Romeo och Julia – och härmed gjorde han också slut både på sitt och gästernas nöje.
Berta satt ett stycke ifrån pianot, halfliggande i en låg emma, och betraktade de sjungande.
Den unga aktrisen hade åtskilliga teatervanor; hon agerade visserligen icke, men hon förde ett mycket lifligt ögonspel, och Melcher, som i henne icke såg annat än den hänförande sångerskan, besvarade öppet detta spel.
Berta följde dem med brinnande blickar, och hennes ansigte fick mer och mer detta tigeraktiga, förtärande uttryck, som blott en svartsjuk qvinna kan ha.
Det började bränna inom henne; blodet stack i hennes lemmar, och en hejdlös vrede förlamade tanke och omdöme.
Det var dock litet för starkt!
Att han i tre, fyra timmar pinat henne med de der gamla kapellisternas tortyrinstrument, det förlät hon honom, det var ingenting annat än dumt och tråkigt – men att så här, midt i ett sällskap, låta henne sitta och höra på hur han sjöng kärleksduetter med en teaterdam och helt öppet besvarade hennes djerfva koketteri – det var en kränkning, som hon aldrig, aldrig skulle förlåta!
Hon förmådde ej beherska sig.
Den harm hon kände kom henne att glömma en verldsdams konsiderationer.
Hennes förbittrade sinne måste taga hämnd på någonting, och hon hämnades genom att låta det högmod hon hittills kufvat ohejdadt bryta fram.
Hon blef mer och mer högdragen, drog sig tillbaka till den lilla krets af sällskapet, som hon ansåg tillhörde hennes samhällsklass, och visade öppet den klyfta hon i sina tankar lade mellan friherrinnan Ryning och dessa menniskor, hvilkas namn hon affekterade ej kunna uttala.
Det blef en förfärlig misstämning i sällskapet.
Man hviskade med hvarandra och gjorde utläggningar öfver värdinnans synbara ohöflighet.
Melcher försökte på alla sätt att hålla den sjunkande stämningen uppe, han fördubblade sin artighet, gick med nervös ifver omkring bland gästerna och pratade och skämtade, fastän orden nästan stockades i hans strupe, så qväfd kände han sig af harm och smärta.
Men aftonens nöje var ohjelpligt förstördt, det hvilade en tyngd öfver alla dessa menniskor, som om det legat åska i luften.
Under supén var det något bättre; sången och spelandet hade gifvit aptit, och man åt och drack af hjertans lust, utan att bry sig om den sura värdinnan.
Men sedan, då man skulle taga godnatt af henne, och hon stod der stel och förnäm, knappast räckande handen åt sina gäster, då kände sig de flesta af dem temligen uppbragta, och det var mer än en, som gjorde ett löfte, att det var första och sista gången han kommit inom baron Rynings hem.
Melcher var förtviflad.
Han kände, att han gjort en hög insats och att han förlorat spelet.
Han visste nu, att han var slaf – ohjelpligt slaf under en svartsjuk qvinnas nycker.
Då gästerna gått, gick han in i sitt rum och satt der en lång stund och grubblade, medan återljudet af den musik han hört hvirflade omkring i hans själ, och melodierna döko upp och ned, fram och tillbaka.
Han försökte att stafva igenom den tråkiga lexa, han hade för sig, att komma på det klara med det missförhållande, hvartill han förvandlat sitt lif, men det var blott som ett kaos af smärta inom honom.
Slutligen kom den fysiska tröttheten och gjorde ända på hans grubbel; han blef sömnig och steg upp, för att gå in i sängkammaren och lägga sig.
Då han kom ut i våningen, var der tyst, och ljusen släckta.
Tjenstepersonalen hade gått till hvila, rullgardinerna voro uppdragna, och månljuset föll in och belyste den sträcka af rum han gick igenom.
Vid ett af fönstren stannade han ett ögonblick och såg ut.
Åsynen af natthimmelen med dess gnistrande stjernor verkade på hans musikaliska själ som ett mägtigt, fullt ackord.
Han erfor samma känsla af befrielse, af hemlig lycka midt i den djupaste smärta, som han brukade känna, då han hörde Beethovens musik.
Han gick in i sängkammaren och öppnade försigtigt dörren för att ej väcka Berta.
Det var mörkt der inne, han trefvade sig fram till sängen och tände ljus.
Till sin häpnad och förskräckelse såg han, att rummet var tomt, och Bertas säng orörd.
Han lyste omkring i rummet och letade efter henne äfven i den lilla toaletten, som låg innanför sängkammaren, men hon var icke der.
Hans förskräckelse blef ännu större och började upphetta hans fantasi; dumma, orimliga bilder stego upp der, han visste icke hvad han skulle tänka.
Han tog ljuset och letade efter Berta öfver allt i våningen, lyste i vrårna, bakom dörrar och gardiner, under sofforna.
Men hon fans ingenstädes.
Hade hon gömt sig någonstädes för att skrämma honom, eller hade hon verkligen i sin galna svartsjuka lemnat hemmet?
Vrede och förskräckelse kämpade inom honom, och på samma gång såg han ett förfärligt framtidsperspektiv uppresa sig: förebråelser, tårar, misstankar och långt bort i fjerran en dof likgiltighet, der både kärlek och bitterhet upplöste sig.
I öfver en halftimme gick han af och an, letande och ropande Bertas namn.
Slutligen tog han, nästan utan att veta hvad han ämnade, portnyckeln och smög sig ned för trapporna ut på gatan.
Utan någon klar tanke eller något mål gick han långsamt framåt.
Det var kallt ute, snön knarrade under fötterna; han frös och kände sig matt, ångest och sinnesrörelse förlamade hans steg.
För hvarje person han mötte spratt han till och trodde sig se Berta.
Plötsligen vände han tvärt och gick beslutsamt hemåt; det tjenade till intet att leta på detta sätt; han måste vänta natten ut och sedan vidtaga andra åtgärder.
Då han kom upp i trappan, tyckte han sig höra hur tamburdörren sakta smäldes igen.
Han skyndade så fort han kunde in i våningen och fram till sängkammardörren, men då han skulle öppna dörren var den stängd i lås.
Berta var således der inne nu!
Hon hade blott på ett eller annat sätt gömt sig för att skrämma honom – det var ingenting annat än en elak nyck, en lumpen, småaktig qvinnohämd.
Han stod länge qvar vid dörren och lyssnade; han hörde ett par gånger rörelser der inne, och dessa ljud förorsakade honom en rysning af ovilja.
I denna stund önskade han, att Berta verkligen på allvar hade öfvergifvit hemmet.
Utan att göra några försök att komma in i sängkammaren, gick han tillbaka till sitt rum och kastade sig oafklädd på soffan, der han inom kort somnade, och sof så djupt, att han icke märkte, att hans hustru hela natten spionerade utanför hans dörr.
Följande morgon väntade han med en viss nyfiken ängslan att möta Berta vid frukostbordet.
Han var rädd för en scen, och på samma gång ville han ha en förklaring, som gjorde slut på detta löjliga missförhållande.
Men om han hade trott, att Berta skulle visa sig nedslagen eller ångerfull, hade han alldeles bedragit sig.
Hon såg ut som ett ovädersmoln, då hon en timme senare än vanligt infann sig vid frukostbordet, och hon helsade Melcher ett iskallt godmorgon, utan att ens räcka honom sin hand.
»Nej, Berta!» utropade Melcher förtviflad, »icke på detta sätt!
Ingen af oss kan i längden uthärda så!
Du är orättvis emot mig – det är ingenting annat än en tom inbillning, som du låter störa vår lycka ...»
Berta rätade upp sin lilla gestalt, och hennes milda dufvoögon gåfvo Melcher en blick så hvass, att han ryckte till dervid.
»Nej, du har rätt», sade hon hånfullt, »jag åtminstone kan icke uthärda så här – och jag vill det icke heller.
Det finnes saker och händelser, som man icke fördrar att se upprepade.»
»Men hvad har jag då gjort?
På hvad sätt har jag sårat dig?
Det är ju ett vansinne det här ...».
»På hvad sätt du sårat mig?» upprepade Berta.
»Jo, det skall jag säga dig – efter du sjelf icke är nog finkänslig att kunna utleta det ...
Att du i går afton tog så liten hänsyn till min smak, att du i tre timmars tid plågade mig med pianomusik och fiolgnidningar, som för icke musikgalningar måste vara en rigtig nervpina – att du tvang mig att som mina gäster emottaga personer, hvilka tillhöra en annan samhällsklass än jag – allt det der förlät jag dig och skulle inte gjort dig den minsta förebråelse deröfver.
Men att du visar så liten aktning för din hustru, att du inte har mera fördrag med hennes känslor, än att du midt för hennes ögon uppför en sådan der kulissscen med en slyna från teatern, det ...»
»Tyst, Berta!» afbröt Melcher henne strängt, »den qvinna, om hvilken du yttrar dig så simpelt och ogrannlaga, är fullkomligt aktningsvärd ...»
»Det är möjligt», svarade Berta iskallt, »jag har aldrig gjort några undersökningar angående teaterdamers dygd.
För mig är det nog att hon är en aktris, en qvinna, som qväll efter qväll spelar kärleksscener med främmande karlar – och jag säger dig, Melcher, att om jag en gång till finge se henne och dig tillsammans, som jag i går tvangs att se er, skulle jag låta min betjent visa ut henne.»
Melcher bleknade.
»I himlens namn, sluta, Berta!» ropade han, häftigt uppskakad.
»Du vet icke hvad du säger – vreden kommer dig att yttra ord, så simpla och råa, att du efteråt skall rodna deröfver ...»
»Om jag är rå och simpel, som du så finkänsligt uttrycker dig», svarade Berta och vred och kramade sin näsduk, ända tills hon, utan att veta af det, slet tyget i bitar, »så är felet ditt.
Då en man uppför sig rått, drar han sin hustru med sig ...»
Ingen af dem kunde äta någonting.
Berta satt med nedslagna ögon och rörde ej vid frukosten; Melcher hälde nervöst i kaffe, tog socker ett par gånger, bredde smörgåsar, men åt icke en bit.
Slutligen steg han upp och gick in i sitt rum.
En dof, hopplös förtviflan smög sig öfver honom.
De illusioner, med hvilka han hittills bortskymt alla onda aningar, föllo sönder, och klar och tydlig framstod den sanningen, att han begått ett oerhördt misstag, ett af dessa misstag, som gripa djupast in i vårt lif och gifva det en sned, förvänd rigtning.
Det fans nu för honom endast två utvägar: antingen att resignera sig eller ock att spjerna emot, att börja en strid mot svartsjuka och misstänksamhet, en strid genom hvilken han kanske skulle vinna det herravälde, som höll på att glida honom ur händerna – men genom hvilken han kanske också ingenting skulle vinna.
Hans veka natur tvang honom att tvärt emot vilja och föresats välja den första utvägen.
Då Berta en stund derefter kom in i hans rum och stälde till en uppskakande scen, med tårar och böner och snyftningar, förlät han henne genast, och då de fram på förmiddagen, som ett bevis på försoning, gingo ut och promenerade tillsammans, såg han lika vänlig och kärleksfull ut som vanligt.
Men allt ifrån den dagen förekom det aldrig några musikaliska soaréer i baron Rynings hus.