Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
v Som sagdt, duetten är försvarlig, och då den utföres så bra som hos oss fullt acceptabel.
Något mer än acceptabel måste man nämna Domingos derpå följande visa, ehuru den ej kan mäta sig med samma persons » fogelsång » i nästa akt, ett nummer i Massés genre och derför också synnerligen underhållande.
Några af styckets körer sjungas utom scenen, dessa just de mest sympatiska och harmoniskt fulltonande.
Så ock lista aktens kör, som efterföljes af titelparets entré-duett i den från barnplanscherna kända yttre situa * tionen.
Den inre målas ej särdeles hänryckande af musiken, som jollrar alltför mycket med småsaker och knappast ger lopp åt en helgjuten erotisk känsla, hur inbjudande än tillfället tyckes.
Fram rycker nu en biperson, som inkräktar väl mycket utrymme, slafvinnan Meala, som trots sina olyckor och — af herrar librettister vållade — både andliga Qch kroppsliga marter, alltid är tillhands att sjunga små kupletter och visor med eller utan koloratur.
Hon anropar, som man vet, Pauloch Virginie om hjelp mot sin förtryckare, styckets baryton - bof, den bachantiske och lättsinnige S: t Croix, och desså finna nu på den om icke särdeles godt omdöme vitnande utvägen att den sköna Virginie skall bevekande besvära den förfärlige om nåd för mulattskan.
» Oskuld skall mig makten gifva », förmodar Virginie och Paul likaså, till och med Meala, som dock borde veta bättre.
» Oskuld skall dig makten gifva », upprepar den ene efter den andra, » Oskuld skftll mig (dig) makteji gifva », skrika de till slut samfäldt med full hals, som om denna med hänsyn till S: t Croix ' antecedentia och temperament endast alltför bräckliga fras icke nog kunde inpreglas i åhörames hjertan och — örhinnor.
Inledningsmotivet kan ju kallas verkligt anslående, men modulationerna som följa efter innehålla intet af intresse, och fortissimo-slutet är rent af fult i sin löjliga anspråksfullhet.
Första aktens senare del har af våra musikbedömare fått ganska ampla vitsord.
Men det skall verkligen vara i brist på bättre, ehuruväl den något mer dramatiska situationen lätl kan forleda till öfverskattande, när man ändtligt träffar på en sådan lifskraftig oas midt ibland det oändliga älskogspjunkets gäsp-retande sandöknar.
Den inledande kören är ju rätt karaktäristisk i sin förtviflade hopplöshet, men svensk operadiktning har presterat något fullt ut lika bra (se Hallströms Neaga, akt I).
Negergossens visa erbjuder ett par rätt egendomliga modulationer och väl hållen rhytm, men är liksom Mealas sång knappast att räkna till förnämligare musik, om icke det öfrigas tomhet stälde dessa stycken i förskönande dagar.
Virginies romans låter ju höra sig, men icke heller den kan göra anspråk på någon uppseendeväckande skönhet.
Innan andra akten börjar har åhöraren pröfningen att få repeterad Mealas icke särdeles öfverdådiga visa, hvarmed orkestern laborerar, kör och vänder, långt efter sen det är omöjligt längre.
Ändtligen går då ridån upp, men — o ve!
— endast för att sätta åhörarens tålamod på nya, syåra prof. Om du-, etten .mellan Paul och Marguerite går an, så kan detta svårligen sägas om Virginie och M: me de Latours insignifianta duo strax i aktens begynnelse.
Derpå kommer en trio, som efterhand öfvergår till qvartett, och i detta nummer röjer sig ändtligen något af fransk smak och fransk spiritualitet, ehuruväl den i vårt tycke svårligen kan jemföras iped de främsta opéra-comique-komponisternes bättre saker.
Emellertid är numret mindre entonigt och stillftstående än de öfriga, och ju längreman åhör operan ju mer erkännsam blir man för hvaije friskare källsprång i detta jolmiga sockervatten.
Sockersöt är den derpå följande stora kärleksduetten, hvars storhet likväl sammanfaller med dess längd ’ ty den är verkligen storartad.
Att Massé som vanligtvis orkestrerar sina arbeten så vårdadt, just här i detta hufvudnummer visar en beklaglig blunder, hjelper naturligtvis ej heller upp intrycket.
Att jemföra hufvuclmotivet med Lohengrins svanesång är att göra det väl stor ära, men kompositören sjelf måtte utan tvif-vel ha ansett det som något ogement präktigt, ty det är ej långa stunder man får vara i fred derför.
År det någon lidelse i denna duett, så måtte det vara i tonsättarens passionerade anlopp mot den stora stilen, ansträngningar, som under styckets fortgång visa sig allt mer och nier fruktlösa.
Sentimentalitet, » loci communes », alltför korta och litet gifvande melodibildningar, ointressant harmoni, på slutet rent af unison, som skall verka öfverväldigande, men i stället verkar något annat — allt sammangaddar sig med denna flackt storståtliga duett, som står och faller med utförandet.
Detta gör ock Virginies stora sobscen, som onekligen i och för sig är ett rutineradt och välgjordt konsertnummer for en skicklig primadonna, som här finner ett smäktande och languissant andante, som alltid efterföljdt af ett dansnummer, här en ur balettmästarsynpunkt förträfflig polka, garnerad med sedvanliga drillar och löpningar samt icke utan de cadencer, der primadonnan sjelf kan regalera publiken med sina grannlåter i den.
kolorerade stilen.
Det är här fröken Vendela Andersson eller fröken Mathilda Grabow, som remplacerar hjel-tinnan, ty Bernardin de S: t Pierres Virginie — ja knappast herrar Barbiers &amp; Carrés kopia — är det platt omöjligt att tänka sig i denna på goda strupband och goda — applåder uppenbart kalkylerade scen.
Meala, som samvetsgrannt sjunger en liten visa i hvar akt, har sin vackraste bit i den %tredje med dess smekande ton och, välberäknade filigramsverk.
Men dermed har ock det musikaliska intresset fått allt som bestås.
Pauls långa brefscen ar
— liksom Virginies italienska rullader — helt simpelt ett vir tuosnummer, föranledt af den f. d. utmärkte Capoul och be-räknadt för honom.
Samma persons underbara vision gör mera heder åt teatermaskinisten än kompositören.
Effekter, som sökas / ?&gt; tvärt, infinna sig aldrig, som man vet.
För vår del äro vi ingen beundrare af » skalrörelser » såsom ullryckför » själarnas sammanträffande », hvaraf en bedömare i en morgontidning funnit sig så uppbygd.
Bättre är då här att använda ledmotiv och reminiscenser ur det förflutna, och myçket riktigt gör Massé detta snart nog också, hvarvid man endast
* beklagar att dessa återupprepade motiv skola vara af den be * skaffenhet, att det är föga nöje att få igen dem.
Omsorgsfullt och karaktersmessigt är en gammaldags menuate orkestrerad, och äfven på stormen är nedlagd mycken möda, om den stormen ock måste anses som » i ett glas vatten » mot de präktiga tonmålningar af detta slag, som komponister af första rangen skämt bort oss med.
Om man också omöjligt kan känna sig fattad af någon glödande tacksamhet mot teaterstyrelsen att den låtit oss an * ställa fruktlösa försök att beundra » Paul och Virginie », måste man dock af hjertat tacka vederbörande för de så högst förträffliga förkortningarna i Virginies larmoyanta lik-scen, hvari-genom » pinan göres kort ».
Det gör verkligen ett vemodigt intryck att se så mycken flit och talang af vår kgl.
opera nedlagd på ett arbete, som så ytterst illa försvarar sin plats på densamma.
Ty det är kändt och erkändt att inöfningen och framförandet af denna Massés opera hör till det bästa och jemnaste, som man någonsin hört, och att särskildt premièren genom sin lysande sammanhållning var nära nog unik.
Fröken Andersson, som vid denna première sjöng Virginies parti, förtjenar utan fråga de loford man gifvit henne.
Hon är så fulländad som hon kan vara i en genre, som alldeles icke är hennes.
Detta hennes » främlingsskap » märkes dock nästan uteslutande i sången.
Hon kan af naturliga skäl icke prestera hvad rolen fordrar, ja bönfaller om, d. v. s. en ymnig, full, hög och klingande sopran, lika litet som det passionerade föredrag, som lika oeftergifligt kräfves.
Också hennes koloratur är ej nog utbildad för att försona åhöraren med det myckna glitter, hvarmed Massé velat pryda sin Virginie.
Enkel, täck och känslofull i sin sjmg, spelade frk.
A. denna rol med en talang, värdig Dramatiska Teaterns bättre artister.
Både i ton, blick och åtbörd förstod den begåfvade artisten att på det mest åskådliga sätt klargöra Virginies från urbildens ideala fägring betänkligt degenererade bild.
Detta senare kan deremot näppeligen sägas om fröken Grabow, som då detta skrifves nyss uppträdt som Virginie.
Vi medhinna derför denna gång icke någon analys af denna sångerskas Virginie,
Ur Dagm * Krönika.
(5som naturligtvis i vokalt hänséende presterade dçt bästa, vår opera f. n. kan bjuda på.
Hr Ödtnan eger som bekant icke samma lyckliga lätthet att individualisera sina uppgifter, men som Paul bjuder han på en lyckad apparition, lif och värme i uppträdandet.
Varm och liflig är också sången, som alltid flytande jemn och af * rundad, och ypperligt frambärande det tjusande instrumentet med dess sällspordt skära soprantimbre.
Emellertid höra frk.
Anderssons och hr Ödmans röster icke till dem, som klinga bäst ihop, lika Jitet som frk.
Grabows och frk.
Eks röster i en duett.
De kunna lyckas ganska bra i fiorityrduetter (t. ex. » Postiljonen » m.
) men i den kantabla satsen bilda deras stämmor trots intonationens ackuratess ingen fullt harmonisk ensemble.
En prestation, som vi med nöje skynda att göra all möj-lig rättvisa, är hr Forsténs S: t Croix.
Det orientaliskt flegma * tiska på samma gång som brutala och koleriska kunde ej bättre tillgodoses än genom denne sångares mörka ansigte, satta figur, ömsom loja, ömsom häftiga spel och något gutturalt ljudande sång.
I afseende på sångsättet är ännu mycket att afslipa, men framsteg i den vägen har hr Forstén gjort i detta parti.
Rolen, som råkar ha det lilla felet att ej ha något slut utan försvinner i luften, genomföres med vexlande schattering och verklighetstrogen hållning, som särskildt i 2: dra aktens qvartett är af god verkan.
Fru Edling har haft den sjeuppoffringen alt åtaga sig Mealas i dubbel mening plågsamma parti, öfver hvars stötestenar hennes ganska betydliga rutin lyckligt hjelper henne i väg; (fe många små visorna kunde aldrig sjungas bättre än af denna sångerska med hennes färgrika röst och lediga teknik.
Äfven fröken Karlsohn sjunger mycket nätt sin sorgliga lilla negervisa och om damerna Javette och Söhrliny- Strandberg i de begge mödrarnas roler är blott beröm att säga.
Särskildt må man beundra den senare älskvärda subrettens lätthet att öfvergå till gumm-facket, som hon lofvar att tillgodose lika väl som sin svärmoder, fru C. Strandberg, äfven hon för icke så länge sen ännu qvar i de unga » flickornas » led, att icke säga » gossarnes », der begge dessa omtyckta artister gjort vår scen så stor heder och nytta.
Hr Lundqinst, både i lifvet och på scenen ett praktexemplar af godmodig hedersman, passar sålunda bra i stycke som den hjertans hederlige Domingo, som han lånar sin vackrarost, med smak och urskilning emanciperande sig från sin » stora stil » i den högre operan.
I enlighet med hvad vi ofvan |sagt, finnes blott loford åt kör, orkester och balett, dekorationsmålare, regissör och maskinist icke att öfverhoppa.
Vore endast sjelfva arbetet lika framstående i sitt slag, som utförandet är i sitt, skulle allting vara godt och väl, men som det nu är måste man beklaga att så ringa insigter utvecklats vid ett val ur den franska opera-literaturen, der många mästerverk ännu hos oss äro orepresenterade.
Den Wagnercyklus, som inledts med » Tannhäuser » och Lohengrin » har nu avancerat till * Rienxip — ett sätt att » avancera bakåt », som antagligen föranledts af de sceniska arbetenas gång.
Ty » Rienzi » är som man vet äldre bror till begge ofvannämnda bålde riddare.
» Cola di Rienzi, den siste folktribunen », stor opera i 5 akter, hade antagligen aldrig kommit upp på vår en lång tid så Wagnerfiendtliga operascen, om ej den store Wagnersån-garen Titschascheck (f 1885) förmått vederbörande dertill.
T: s utan gensägelse allra främsta skapelse var denne i yttre och inre mening imposanta storartade hjelteföreteelse, som med honom lyste och försvann från svenska teatern.
Efter T. försökte sig hr C. F. Lundqvist i det gigantiska partiet, delvis med ganska fördelaktigt resultat, hufvudsakligen beroende på hans för rolen passande ansenliga röstmedel.
Hvad öfriga rollfer beträffar, sjöngs första sopranpartiet till börja med af fru Michaéli, som häri af flera skäl icke var helt på sin plats, hvarefter fru Stenhammar öfvertog Irene, der hon passade bättre än företrädarinnan.
Detta kunde ock sägas om fru Jacobsson, hvilken i Adrianas rol efterträdde fröken Agnes Jacobsson, som vid premiéren hade åtagit sig densamma.
Baspartierna hade en tid i hrr Willman och Behrens utmärkta representanter och i baletten utmärkte sig — om vårt minne ej sviker oss — den vackra och skickliga dansösen AmaDda Forsberg, sedermera en af stjernorna vid kejserliga operan i Berlin.
Detta var år 1865, då » Rienzi » f. f. g. gafs i spelårets elfte timme midt i försommarens mest bländande glans
* Se » Ur Dagens Krönika », &amp; rg.
Januari-häftet.och — hetta, hvilken senare med den tidens primitiva ven-tilationsapparater gjorde mer än tillräcklig nytta att skänka äfven åt salongen äkta romersk lokalfärg hvad på atmosferen ankom.
Man njöt och svettades och svettades och njöt — det sista dock ej så allmänt som det första.
Motståndet mot den » Wagnerska galenskapen » var då ännu ganska starkt, och ehuru » Rienzi » som man vet är så litet Wagnersk som möj ligt för att vara af Wagner, drogo dock flera tidningar i här nad deremot, i téten för dem professor Wilhelm Bauck, hvilken — för öfrigt utmärkt — konstdomare redan af » Rienzi » försattes i mindre godt lynne för att sedan 1874 vid bedömandet af » Lohengrin » nära nog råka i fullt raseri.
Då Wagner skulle introduceras i Sverige, var det emel lertid ganska klokt att sondera terrängen med » Rienzi », der de Wagnerska egendomligheterna ännu äro alldeles insvepta i en yfvig paradskrud, arrangerad å la Meyerbeer, men föröfrigt med anklang från alla möjliga håll — ja till och med — de ultra Wagnerister till obotlig förargelse!
— från — Italien, de föraktade och försmädade » konstvandalerne » Rossinis, Bellinis, Donizettis och Verdis sköna fosterjord.
» Rienzi » är sålunda en Wagnersk variation af de stora Meyerbeerska och Halévyska hjelteoperorna, ett i hufvudstk eklektiskt verk, men som sådant sammanskrifvet med kraftig penna, som älskar att teckna i stora drag och i starka färger.
Man finner ej här den enhet i stil, som trots allt hvad man kan ha att invända skänker poetisk illusion åt mästarens trenne bästa operor » Lohengrin », » Tannhäuser » och — ehuru i min dre grad — » Flygande holländaren », men man finner ett om vexlande panorama af praktfulla tonmålningar med det ston och lysande till hufvudändamål.
Någon gång kan det ej nekas att denna grandiositet öfvergår till ytligt braskande, att de i allmänhet verkligt patetiska recitativen urarta till kärnlös upp-styltning, och att i körer och ensemblenummer de harmoniska och orkestrala tonfärgerna bredts på i så slösande omfattning att intrycket hotar blifva mer skrikande och pråligt än djupt och gripande.
Men detta är ju ett fel som ofta nog vidlåder den s. k. stora operan.
» Rienzi » står sig i detta fall icke illa vid en jemförelse med t. ex. Halévys operor, åtminstone » U juif errant », » La tempéte », » La magicienne » och kanske änflere.
Efter dessa korta antydningar om » Rienzi » - musikens all männa karaktär öfvergå vi till ett kortfattadt skärskådande af utförandet.Vi beklaga då att hr Lundqvists väldiga stämma numera skall sakna de två, tre toner, som fattas honom för att ånyo kunna utföra.
detta parti, der hans röst och föredragssätt annars - skulle vara så väl på sin plats.
Det måste finnas imponerande röstresonans hos en Rienzi-sångare, kraftig deklamation, bredd och fasthet i tongifning och föredrag.
Äfven den dramatiska framställningen måste gifva intryck af något stort och väldigt på samma gång som sympatiskt och ädelt för att göra den siste folktribunen i sann mening till tragisk personlighet.
Med anledning af den nuvarande Rienzi-framstäl * larens oförnekeliga otillräcklighet skiille man nästan vara frestad att föreslå en nedsänkning af Rienzis sångparti eller omflyttning V de högsta tonerna, så att hr Lundqvist kunde gå ut dermed.
Denna lilla transponering skulle ej göra stor skada och partiet skulle i alla hänseenden vinna.
Att Orsinis parti, som hr Lundqvist nu innehar, lätt kunde få en annan fram-ställare, hålla vi för troligt.
Af de artister, som vid premi-éren bäst gingo i, land med sina uppgifter, nämna vi främst fröken WeUander, rutinerad Wagnersångerska och intresserad skådespelerska, hvilket senare ock kan sägas om fröken Ek, som åtminstone i dramatiskt hänseende lyckades åstadkomma något ganska helgjutet och intagande af sin rol, Irene.
För resten drog corps de ballet med sin graciösa primadonna, fru Christiemson, försorg om applådernas vidmakthållande, hvilka här voro särdeles berättigade, nu som alltid.
Också körens och orkesterns osparda arbete förtjenar sitt erkännande, särdeles med hänsyn till den denna gång ganska svårlösta och invecklade uppgiften.
Nya Teatern visade sig genom upptagandet af professor Hallström# enakts-opéracomique * Aristoteles » hugad att fortgå på den musikaliskt bättre väg, den slog in på, då den uppförde Lortzings » Vapensmed ».
» Aristoteles » är emellertid ett helt litet arbete, men inrymmer dock ganska stora musikaliska skönheter — täckheter, vore måhända det närmaste ordet, ty för det täcka, nätta, » söta » visar hr Hallströms sångmö nu mera mer än förr tilltagande böjelse.
Ett fel, som beklag-ligtvis förtar en del af operettens verkan är dess genomkom-ponerade form.
En liflig dialog mellan de välklingande sångnumren skulle skänkt verket långt större intresse än dessa re-citativer, som dels ej passa i operettens anda, dels knappast äro égnade att höja sin kompositörs anseende.
Detta häfdas bättre genom de lyriska detaljerna, af hvilka slafvinnans på Ambroise Thomas temligen tydligt kalkylerade hemlandssång tilltalade oss mindre än prinsens lilla elegie, med dess erotiskt smeksainma och trånande ton.
Buffamomenten äro icke i jemnhöjd med den franske kompositören Emile Persards musik till samma sujet; hvaremot hr Hallström tar forsteget i de känslofullare partierna.
Instrumentationen är mera lycklig ån i åtskilliga hr H: s större operor, exempelvis » Vikingarne », som i detta fall verkligen är ad öbservandwn tion imitandum.
Angående utförandet må nämnas att det något led af gåfvornas ojemna fördelning.
Fröken Sjöberg (prins Alexander) och hr Ringvall (Aristoteles) voro begge i sin aktion särdeles förträffliga, hr Ringvalls röst är dertill ett ej oäfvet råmaterial, hvar emot frk.
Sjöbergs ännu är väl outvecklad, hvartill kommer begge artisternas nästan totala brist på all högre sångbildning.
En ganska god sådan eges deremot af fröken Jonsson, hvars röst derjemte af naturen fått både välklang och styrka, men som skådespelerska är frk.
J. återigen af flera skäl alltför passiv.
Och den komiska operan i allmänhet fordrar i detta hänseende en harmonisk sammansmältning af den lyriska och dramatiska begåfningens förmögenheter, hvarförutan det rätta intrycket förfelas, förintas.
— En erkännansvärdt god gerning var också reprisen af » Kronofogdarne » och skulle det varit än mer, om den ej ovigtiga musikaliska delen af arbetet blifvit något bättre tillgodosedd så i ett som annat.
Emellertid befordras den goda smaken i musikaliskt hänseende långt mer af dessa älskvärda gamla gengångare från den i fjerran soligt hägrande Gustavianska tiden än af flertalet moderna musik verk i den komiska vägen, hvadan musikvännen ingalunda kan vägra vederbörande en uppriktig eloge för deras goda afsigter.
— Ett arbete i den finare operettstilen, som ytterligare hedrat Nya teaterns smak, var Flotows * Piandla&gt;&gt; hvars musik vis serligen ej kan mäta sig med Pergoleses klassiska » Serva Pa drona », som afhandlar samma ämne, men som genom sin nymodigare afTattning är lättare tillgänglig för våra dagars musikpublik, hvilken den bjuder på en lika sund som angfr näm och välsmakande musikalisk kost.
Af de utförande nämna vi fröken Jonsson i titelrolen, hvars musikaliska del hon tillfredsställande skiljer sig från, om också spelet ej har nog om vexling att värdigt sekundera den väl skolade vältonande sången.På tal om » Pianella » kunde man föreslå vederbörande upptagandet af några andra här ej uppförda Flotowsoperor, såsom » Indra », » L ’ ombre », » Alma 1 ’ incantatrice », alla innehållande stilfull och underhållande samt ej särdeles svårutförd musik.
— Någon underhållande musik står deremot ej för menniskoöron att upptäcka i teaterns derpå följande nyhet, Richard Genêts » Nanon », som till ersättning — otroligt att säga!
— bjuder på en operettiibrett af värde, med spår till förnuftig intrig och mensklig karaktärsteckning.
Denna senare förtjenst kommer särskildt till sin rätt genom fröken Sjöbergs välgjorda spel, som ej glömrqer ute något drag, tjenande till belysning för den uppgift, han fått sig förelagd.
Det är sällan man i en operett får se ett så genomstuderadt på samma gång som friskt och rörligt spel.
Den sköna Ninon de 1 ’ Enclos var charmant i fru Sophie Oyschs skepelse och knappast mindre briljant framstod den stolta madame de Maintenon, framstäld af en annan bland denna teaters skönheter, fru Louise Fahl-ntan.
Låtom oss så till så mycket vackert lägga fröhen Lunds näpne kammarpage, hr Ringvalls dråpliga pajazzospel, de öf-rigas intresse och lif — och frågar man sig så, hvad lefver allt detta på i musikaliskt hänseende, måste svaret bli: På Nanon-valsen!
Det är nämligen operettens enda stycke, som är nämnvärdt i en musikalisk revy, derifrån vi alltså redan nu måste utesluta den förtjusande men beklagligt omusikaliska / Nanon.
Just som vi afsluta denna revy går Edmond Andreus » Stora Mogoh öfver scenen på Södra teatern, som — att döma efter klaverutdraget — i denna pjes erhåller en operett med delvis ganska nätt, delvis ganska nött musik.
Hufvud-rolerna äro anförtrodda åt fröken Pettersson, fru Jensen, hrr Rundqvist och Wagner m.
fl., som förut gjort sig kända som goda operettförmågor, ehuru väl frk.
Pettersson nu efter fru Östbergs sortie är den enda röstberättigade deruppe på det luftiga Södra teatertemplet.
Men måhända svara vederbörande på Söder detsamma som direktör Koning i Paris en gång då någon före * brådde honom att gifva operetter utan röster:
» Mais, mon cher monsieur, n ’ en pensez pas; n ’ est ce que vous avez des yeux pour voir tout de belles filles?
Je vous demands un peu. »
Mars 31.
Volontaire.Svensk poesi
utkommen till julen 1885.
Gunnar Wennerberg, samlade skrifter, fjerde bandet.
Seligmann &amp; c: is förlag.
K. A. Melin, Prinsessan och Svennen, sagodikt.
Wilhelm Billes förlag.
Karl A. Tavaststjerna, Nya vers.
Ola Hansson, Notturno.
Z. Hseggströms förlag.
Viktor Moll, Dikter.
Ivar Haeggströms boktryckeri.
Anna A., I svart och rödt Lars Hökerbergs förlag.
Toivo, Vind för våg.
Svenska Famiye-journalens förlagsexpedition.
Oscar Guldbrand, Huller om Buller.
Henrik Lindgrens förlag.
Galar, Sånger och berättelser.
Carl Sunesons förlag.
Vår tid ftr, säger man, hvarken gynsam för frambringandet eller försäljandet af poesi.
Det är blott prosadikten som har god jordmån i vår realistiskt nyktra ålder, predikar ofta kritiken.
Det är blott de stora namnen som gå i marknaden, när frågan blir om vers, och inte alltid de en gång, klaga förläggarne.
Det kanske nog kan vara sant allt detta, det senare i synnerhet.
Men ser man till qvantiteten åtminstone, så kan man emellertid ej påstå att den skörd fjolåret bragt oss af poetiska verk var ringa.
Nio skalder och skaldinnor på ett år i vårt lilla land i en poesi-fattig tid, ' det tyckes dock vara ett ganska respektabelt antal, och det är ju mängden som gör det sa ’ käringen, när hon sålde tre sexstyfvers pepparkakor för ett Öre.
Sans comparaison för öfrigt.
Med qvantiteten äro vi således på det klara.
Med - qvaliteten blir det kanske svårare.
Den är rätt blandad i den stora hop vi här ofvan presenterat.
Liksom det i de ärade skaldernas lifsåskådning finnes mänga skiftningar från det li^jerenaste hvita till det mest rosenrasande röda, från den ljusaste optimism till den mörkaste pessimism, så är det i deras olika värde fleregrader.
Många äro kallade, men få äro utvalde, det fir en sentens som kanske oftare kan tillämpas på gud Apollos barn än på någon annans.
Det är så rysligt lätt att vilja skrifva vers, men det yr så rasande svårt att kunna göra det.