Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De, hvilka ifra för företag af sådan beskaffenhet, stödja sig vanligen på det de kalla förnuftets fordringar, sorn böja äga större vigt än det bestående och det förutgångna, emedan det sanna och rätta icke kan bestämmas genom bruk och sedvanor, utan endast genom förnuftet.
Sådan var den åsigt, som i synnerhet gjorde sig gällande i förflutna seklet, då man ville lägga allt under blotta förnuftets bedömande.
Äfven de, hvilka såsom skäl för mera ingripande reformer åberopa andra länders exempel och tidens upplysning, komma likväl med dessa förra deri öfverens, att de fästa ingen eller ringa vigt vid den historiska utvecklingen, utan hemta hufvudsakliga anledningarna till onrskapningen utom, ej inom folket.
Enär det rena förnuftet icke kan vara af yttre förhållanden beroende, jnäste, då detsamma antages såsom lagstiftarens enda eller förnämsta rättesnöre, äfven derigenom allt afseende åsidosä ttas å localförhål landen och folkens egendomlighet eller nationalitet.
Denna utgör dock en af deras mest ömtåliga sidor.
Ju mera ett folk är medvetande af sitt värde, desto mera plägar denna egendomlighet framlysa i dess institutioner.
Att angiäpa dess egendomlighet är i grunden detsamma, som ett angrepp på dess sjelfständighet.
Då de drag, som skilja ett folk från alla andi’a, eller stämpla det till ett särskildt folk, försvunnit, mäste detsammas existens såsom folk äfven upphöra, och i dess ställe endast finnas individer, hvilka, i slikt fall, vanligen blifva med andi’a folk införlifvade.
Förnuftets blotta aprioriska constructioncr komma merendels att slå liksom enstaka bland folket, som ej förmår uppfatta och förstå dem.
De förblifva derföre mumielika former utan anda och lif, samt stå således i fullkomlig motsats med de historiskt utbildade inrättningarna, hvilka man bör föreställa sig såsom varande i oi-ganiskt sammanhang med folket och ägande ett inneboende lif, hvai's sträfvande röjer sig genom en ständigt fortgående utveckling.
Man måste dock göra vår tid den rättvisa, att den tyckes inse det skefva och grundlösa i de åsigter, enligt hvilka det rena förnuftet ensamt tillei-kännes domsrätt i hvarjehanda förekommande frågor.
Man har måhända stundom hört någon gå till och med väl långt i ifver för den historiska continuiteten; men detta kan icke verka på halten och värdet af den historiska åsigten, som nu tyckes äfven hafva gjort sig gällande i de flesta länder-.
Verk - Den 24 April. ^49 Verkningarna af alla reformer, äfven de partiella, äro svåra att beräkna, emedan de bero mera af subjectiviteten lios det folk, der de skola äga rum, än af de ideer, som derför ligga till grund.
Uti sjelfva utförandet ligger äfven en svårighet.
Dertill fordras både lugn och försigtighet; att sammanfoga det nya förändrade med det gamla beslående, så att inga ojemnheter eller inconsequenser uppkomma, är svårare, än mången föreställt sig.
Är reformen åter mera ingripande och medför en rubbning i de grundsatser, som varit allmänt bland folket erkända och antagna, måste naturligtvis vådan blifva större.
Erfarenheten, hvars råd ej äro att förkasta, har visat oss, huru reformer, grundande sig både på ädla och förnuftiga ide'er, i stället att medföra åsyftad nytta, åstadkommit splittring och slutligen förfärliga reactioner.
Hvad som, jemte öfvertygelsen 0111 det gamlas fullkomliga oduglighet, skall kunna bestämma till ett så vigtigt, alltid äfventyrligt steg är hufvudsakligen folkets högt och enhälligt uttalade önskan.
Kan man icke med sannolikhet räkna på, att reformen skall understödjas af folket, fordrar klokheten , att företagandet häraf åtminstone uppskjutes. lie for mer i lagstiftning höra ostridigt till de allravigtigaste, emedan lagarna stå i det närmaste sammanhang med folket och utgöra en af de grundvalar, hvarpå samhället stödjer sig.
Faran af sådana reformer måste altså i samma mån, som de äro ingripande, äfven visa sig större.
Det synes derföre vara försigtigast att genom ett planmessigt verkställande af partiella reformer söka undvika de mera ingripande, hvilka på sådant sätt kunna, om icke alltid, dock ofta undvikas.
Hvad nu särskildt angår Svenska privaträtten, torde det våra svårt, äfven för en utmärkt lagkunnig, att visa, det vår civillag, som för knappt ett sekel tillbaka omarbetades, numera befinnes så oduglig, att den oundvikligen måste underkastas en ytterligare omarbetning efter nya grunder och åsigter; men att massan af folket, som uppväxt och införlifvat sig med vår nu gällande lagbok, icke hyser denna öfvertygelse,-derom är jag fullkomligen säker; och till ett omdöme i detta afseende torde jag ej vara alldeles incompetent, då jag i flera särskilda provinser inom de båda sydliga Hofrätternas jurisdictioner fungerat såsom domare, samt derigenom varit i nära beröring med folket.
Ännu mindre har det yttrat sin önskan om en slik bearbetning af vår lag.
En sådan önskan kan ej anses uttryckt genom den af 1809 års Ständer beslutade committé' till våra lagax-s öfverseende.
Dessutom ligger det i revolutioners natur att vilja utmärka sig genom omskapningar och noviteter; och efter min öfvertygelse har detta, likaså mycket som behofvel, föranledt Lagcommitteens sammankallande.
I öfrigt torde det vara mindre riktigt att alltid tillskrifva folkets öfvertygelse ett af representanter fattadt beslut. 5 H. 3 a Den i'\
Man kan med skäl fråga efter orsakerna till den hastiga tillväxt och förändring i ideer, som skulle göra det nödigt! att, efter knappt ett sekel, åter företaga en reform af vår civillag.
Förgäfves synes mig hvarje bemödande att derpå gifva tillfredsställande svar.
Se vi på Sveriges yttre förhållanden till andra länder, så finna vi, att det numera nästan kan betraktas såsom en ö-stat.
Genom afhandandet af Pommern slets det sista band, som, fastän svagt, sammanknöt Sverige med Continenten.
Af de flera främmande folk, som fordom varit i vårt statsförbund upptagna, återstå blott några få, som utgöra stamförvandter till oss.
Sverige har således under en längre tid varit vida mindre tillgängligt för främmande inflytelse än fordom, hvarföre reformer, såsom en följd af dylika yttre inverkningar, nu mindre än förr äro att förvänta.
Härvid torde mången erinra, att håfven, långt ifrån att såsom skiljomurar kringgärda folken, tvärtom äro de medel, hvarigenom utvexling sker ej blott af varor, utan äfven af idéer.
Visserligen är detta sannt; men obestridligt är det dock, att institutionerna uti en genom sitt läge från andra afskiljd stat just derigenom utveckla sig på ett mera egendomligt sätt.
England lemnar härpå det ojäfvigaste bevis.
Fråga vi efter några vigtiga händelser inom vårt land, hvilka möjligen kunnat gifva folket en annan riktning och bidraga till en sådan ideernas hastiga utveckling, så förekomma väl i vår historia under den tid, som följde efter vår nu gällande lags antagande, tvenne revolutioner.
Namnet låter visserligen betydelsefullt, emedan tanken lätteligen ledes på den verldshändelse, sorn skakade Frankrike innerst i sina grundvalar och gaf en impuls åt nästan hela det öfriga Europa.
Våra revolutioner hafva lyckligtvis varit af mindre förfärlig beskalfenhet, men äfven mindre fruktbara på inflytelserika följder.
Man bör dock icke neka, att vår privaträtt, i följd af 1809 års statshvälfning, erhållit några vigtiga bidrag, vittnande örn en nyare tids frihetssinne och liberalitet; men påstå kan man dock icke, åtminstone med skäl, att denna händelse i betydlig mån inverkat på rättssystemet.
Man hör ofta just dem, som mest klaga öfver, att denna statsförändring medfört så obetydliga resultater, dock åberopa densamma såsom skäl för en reform af privaträtten.
Denna är likväl, i min tanke, ej så nära förenad med statsrätten , att förändring deri också bör medföra förändring i den förra.
Skälen härtill har jag förut omnämnt.
Ännu mindre kan man, på grund af rättsstudiets framsteg inom vårt fädernesland, sluta till behofvet alt underkasta privaträtten en ny reform.
Detta studium har beklagligtvis i vårt land länge stått på en lägre ståndpunkt än de flesta andra.
Då det ej är lämpligt att här göra en framställning af vår juridiska litteratur, torde jag endast behöfva erinra, att vi ännu sakna fullständiga och dugliga läro - Den a4 A p r il. bocker i de flesta lagfarenhetens delar, och att, sedan den nu gällande lagens utgifvande, några commentarier af värde deröfver ej utkommit.
Något större bevis kan, efter min tanke, ej gifvas på lagfarenhetens stationära tillstånd såsom vetenskap inom vårt fädernesland.
Då vår juridiska litteratur, i jernnförelse till andra länders, äger nästan icke något att uppvisa, så synes mig derigenom vara oemotsägligen ådagalagd,t, att någon synnerlig tillväxt i juridiska begrepp och ideer ej heller ägt rum.
Det tyckes mig, att i sednare tider, då hvarje företag, som väckt något slags interesse, lifligt discuterats och granskats, en lag icke heller borde kunna föråldras, innan man deröfver hunnit verkställa commentarier.
Då juristerna, åt hvilka Jagfarenheten blifvit såsom en särskild vetenskap anförtrodd, gjort så ringa för dess vidare utveckling, huru kan man då väl förutsätta eller förmoda, att ett sådant lif och rörlighet skulle röja sig i sjelfva folkets juridiska idd-spher, att densamma, så till sägaudes, växte lagen öfver hufvudet.
Man torde icke heller böra alldeles förbise en annan vigtig omständighet, att nemi., ju allmännare och större folkets lagkunskap är, desto äfventyrligare måste det alltid vara att i lagverket verkställa mera ingripande reformer.
Ju mera begreppen rotfästat och gjort sig gällande, ju svårare måste det vara att förändra dem; och detta gäller isynnerhet om folkmassan, som emottagit dem i arf af förfäder, utan att deröfver särdeles reflectera.
Genom sådana reformer är folket i fara att beröfvas allt eller ganska mycket af sin kännedom örn lagarna; och ingen lärer väl bestrida, att sådant är en stor olägenhet.
Jag anser mig tryggt kunna påstå, att de mest upplysta nationer stå efter Svenskarna i kunskap om sitt lands lagar.
Såsom bevis härför behöfver jag blott erinra, att man ofta ser Svenska bonden sjelf utföra till och med tvistemål och deribland äfven sådana, som är af ganska invecklad beskaffenhet.
I andra länder deremot vågar äfven en bildad man sällan utföra den obetydligaste rättegång, utan att tillkalla en jurist såsom biträde.
Denna Svenska folkets allmänna kännedom om sin lagstiftning måste naturligtvis i främsta rummet tillskrifvas beskaffenheten af sjelfva rättegångsordningen och förträffligheten af 1734 års lag, som i allmänhet är bestämd och populär genom sin enkelhet samt i afseende på uttrycken kort.
Men äfven andra orsaker, som jag här måste förbigå, hafva bidragit att göra lagarna tillgängliga för folket.
I denna egenhet hos Svenska folket ser jag altså ett ytterligare skäl emot företagande af alla mera ingripande reformer inom privaträtten, helst en stor del af detta folk, såväl i följd af våra nu gällande lagar som de nya förslagen, är kallad att deltaga i sjelfva lagskipningen.
Vid frågor om nya lagars stiftande torde tidens riktning och förmåga härtill alltid böra komma i beräkning; men □5a Den a} April. ännu större vigt mäste härå fastas, då genom nya lagböcker åsvftas mera ingripande reformer i rättssystemet.
Den tid, hvilken skall kunna vara mägtig af en lagbok , bör, enligt det omdöme, som lemnats af en utaf i6:de seklets största män , vara i juridiska insigter öfverlägsen de föregående tiderna.
Det är icke afgjordt, att hvarje tid är skickad till hvilket företag som helst.
I detta afseende kan en yngre ofta stå tillbaka för en äldre, i andra fall mindre upplyst.
Att antaga, det vår tid i alla afseenden är öfverlägsen de föregående, kan blott anses såsom fåfänga.
Likasom individens öfverlägsenhet icke är så mycket beroende af den mängd utaf begrepp, den tillegnat sig, utan fastmera af det lif, sorn deri röjes och sammangjuter dem till ett helt, så kan man icke heller uppskatta tidens värde blott efter kunskapsförrådets storlek.
Att var tid, hvad plastisk konst angår, icke kan mäta sig med ett 24 sekler aflägset tidehvarf, erkännes allmänt.
Då man åtminstone i ett afseende måste medgifva vår tids underlägsenhet, kan det icke vara mera förvånande eller förödmjukande att äfven i andra fall erkänna ett sådant förhållande.
Jag för min del hyser den öfvertygelse, att vår tid, oaktadt sin verkliga öfverlägsenhet i flera afseenden, dock är mindre än flera andra föregående egnad till lagstiftning.
Det torde tillåtas mig få anföra blott några få af de skäl, hvarpå denna öfvertygelse grundar sig.
Naturvetenskaperna synas i våra dagar och särdeles i vårt fädernesland hafva tilldragit sig större och allmännare uppmärksamhet, än de flesta öfriga.
Af vetenskapsmän erhålla få så stor och utbredd ryktbarhet sorn de, hvilka idka förstnämnde vetenskaper.
Den del af philosophien, som sluter sig till dessa, tyckes äfven mera interessera våra samtida än moral-philosophien eller naturrätten.
Om naturvetenskapernas höga anseende och stora popularitet bör härledas antingen från det stöd, de lemna åt det practiska 1 ifve t, eller derifrån, att de genom sin ungdom och den hastiga utveckling, som är denna tidsålder egen, väcka ett lifligare deltagande, kan vara detsamma; nog af, att vi finna, det vår tid företrädesvis gifver dem sin hyllning.
Åtskilliga män af förtjenst hafva till ock med sökt göra den mening gällande, att denna naturvetenskapernas öfvervägande riktning borde föranleda en förändring i de lägre läroverken, så att den classiska litteraturen, som fordom stod så högt och i väsendtlig mån bidragit att ur medeltiden utveckla en bättre nyare, skulle gifva plats åt de förstnämnda.
Sådana åsigter äro, efter min öfvertygelse, ingalunda gynnande för iagfarenhetens studium, som står vida närmare den classiska litteraturen än naturvetenskaperna.
Romerska språket är ännu, åtminstone i visst hänseende, juristernas.
Äfven här, hvarest, man i allmänhet äger löga eller ingen Den 24 April. 253 kännedom om Romerska rätten, kan man dock för lagfarenlietens studium ej helt och hållet undvara Piomerska språket, hvarmed en stor del af de juridiska begreppen äro , så till sägandes, sammanväxta.
Flera länders inhemska äldre lagar och urkunder äro också författade på latin.
Genom detta språk banas derjemte vägen till kunskapen om det för sin method och conscqvens allmänt beundrade rättssystem, hvilket blifvit öfverlemnadt åt efterverlden såsom det vigtigaste monument af Romersk storhet.
Genom sin lagstiftning och litteratur beherrska!'Romaren ännu verlden, fastän hans fädernestads välde och glansen af dess 3oo triumpher sedan sekler varit försvunna.
Då man såsom en utmärkelse för vår tid erkänner dess stora rikedom af ideer och vetenskapliga resultater, hvari den otvifvelaktigt är alla föregående öfverlägsen, mäste man ock derjemte häri se ett bevis på svårigheten för individen att i sin helhet omfatta och bearbeta något visst ämne.
Likasom man i de stora fabrikerna infört arbetets delning, har man sökt använda samma method i det vetenskapliga området; i följd hvaraf man sönderdelar vetenskaperna i allt mindre och mindre delar.
Härigenom alstras dock ofta en viss ensidighet och inskränkthet i åsigter hos individen, i det man genom ett sådant förfarande framgår blott i vissa riktningar utan afseende på andra i aflägsnare eller närmare sammanhang varande omständigheter.
På ett slikt sätt blir det nästan omöjligt att komma till en total öfversigt.
En lagstiftare bör dock äga en tydlig uppfattning af sitt folks hela karakter, lif och ide-spher samt lagfarenhetens vetenskapliga ståndpunkt; och en sådan total öfversigt tror jag i våra tider vara vida svårare än i de föregående.
Mången torde dock erinra, att detta är en svårighet, som kommer att allt mer och mer ökas.
Det är likväl osäkert, emedan man lika litet kan förutse gången af eulturhistorien som verldshistorien.
Likasom begäret i allmänhet tillväxer i samma mån det tillfredsstälies, har vår tid, oaktadt sin stora ide'rikedom, dock en omåttlig åtrå efter nya.
Det tydligaste beviset härpå är den hastighet, hvarmed allt i våra dagar föråldras, eller åtminstone så anses.
Denna otålighet och missbelåtenhet med det närvarande gör, att man understundom önskar till hvad pris som helst blifva af med det gamla, utan att närmare eftertänka, hvad som derför skall sättas i stället.
En sådan rörlighet och vexling inom ideernas verld kan ingalunda vara gynnande för de företag, som, till sin natur allvarliga, fordra ett moget begrundande, ett lugnt, planmessigt utförande.
Man önskar förändringar, icke alltid så mycket för sjelfva sakens skull, som mera för att deri finnas vehikler för andra afsigter.
Härigenom lägges, enligt min öfvertygelse, äfven hinder i vägen för Iagstiftningsförsök, som böra vara beräknade, icke för ett visst parti eller del af 254 Den a4 April. folket, utan för det hela, ej blott på den opinion, som uppstår och faller med dagen, utan på högre, mera oföränderliga grunder.
Vår tid känner sig äfven, mera än de föregående, tryckt och besvärad af former.
Flera hafva ur lagstiftningen redan blifvit uteslutna, och mängden önskar säkerligen fleras borttagande.
Ej sällan hör man klagas öfver den vigt, som i vissa verk lägges på former, hvilket ofta benämnes såsom småsinne.
Visserligen är en form i och för sig, samt endast såsom sådan betraktad, af föga värde; men ansedda såsom medel för högre ändamål erhålla former , enligt min öfvertygelse, en ganska stor vigt.
Derigenom befordras ordning och enhet, hvaraf både lagstiftning och lagskipning äro i behof.
De tjena äfven att afskilja juridiska handlingar från de inom hvardagslifvet förekommande, och derigenom liksom uppmana till större allvar och betänkande vid dessa förstnämnda.
Den säkraste ledning för bedömandet af vår tids juridiska förmåga bör man dock egentligen hemta från dess juridiska prestationer.
De vigtigaste af sednare tiders lagstift— ningsförsök inom privaträtten äro Fransmännens Code civil och Österrikiska lagen.
Jag torde derföre här få anmärka det omdöme, som en af vår tids snillrikaste och lärdaste rättskunniga, de Savigny, lemnat om dessa verk, hvilka af honom anses såsom talande bevis på vår tids oförmåga till lagstiftning.
Ett sådant omdöme om Code civil bör mindre förundra oss, då vi betrakta de omständigheter, hvarunder densamma uppstått.
Sedan Frankrike, i en följd af år skakadt af statshvälfningar, befunnit sig nästan i ett inre upplösningstillstånd, och den ena politiska theorien efterträdt den andra, företog man sig på Republikens sista dagar att utarbeta denna lag, som blef färdig på den korta tiden af 4 månader och sedermera discuterades i ett Statsråd, som, huru skickligt det ock kunde vara, dock ej utmärkte sig genom juridiska insigter.
Någon materiel fullständighet låg ej i planen för detta arbete; också har man anmärkt, att flera vigtiga ämnen der blifvit förbigångna.
De, hvilka stiftat denna lag, tyckes äfven sjelfva hafva insett otillräckligheten af de deri förekommande bestämmelser, enär domaren lemnades rättighet att för de fall, som derefter ej kunde bedömas, följa naturliga billigheten, Romerska rätten, de gamla coutumerna, sedvanor, prejudicater, allmänna rättsgrunder och maximer, m. m., hvilket allt utgör en oöfverskådlig subsidiar-rätt, hvars gränsor äro så godt som obestämda.
I sjelfva Frankrike höras också nu helt olika omdömen emot det, som Eigot-Preameneu lemnade om Code civil, nemi. att den vore det fullkomligaste lagverk , sorn någonsin utkommit, och alt till och med Justinianska lagen derför stod tillbaka.
Baron Locre, en af Frankrikes nuvar. utmärktaste jurister, yttrar deremot i ett för några år sedan utkommet arbete, att Code civil dödat allt rättsstudium i Frankrike.
Den 24 April. 355 Vid Österrikiska lagens utarbetande har Romerska rätten blifvit begagnad såsom en hufvudkälla.
I denna lag liar man ej sökt lenina bestämmelser för hvarje särskildt fall, utan bemödat sig att uppställa begreppen om rättsförhållanden och de allmänna reglorna derför, hvarefter förekommande händelser sedermera borde bedömas.
Vid ett verk af sådant omfång, och uppgjordt efter denna plan , måste det ligga ytterst vigt på, huruvida dessa begrepp blifvit klart och skarpt uppfattade; men just häri ligger en af nämnde lags svagaste sidor.
Då man icke ansett
Österrikiska lagen tillräcklig för alla förekommande frågors bedömande, bar naturrätten antagits som hjelpkälla till fyllande af denna brist.
Det blir således ej lagen, utan något helt annat, som kommer att utgöra domarens högsta ledning.
Se vi åter på våra egna juridiska arbeten, finna vi, att sednare tiders litteratur i detta afseende är mycket fattigare än den, som tillhör tiden, hvilken närmast föregick 17^4 års lag.
I sednare hälften af 17 seklet, då man redan var sysselsatt med dess arbetande, röjde sig onekligen mycket lif och vetenskaplig anda inom de studier, som äro med lagfärenheten närmast förenade och liksom utgöra dess hjelp— källor.
Flera af de män, som vid denna tiden bearbetat dessa studier kunna ännu anses bland våra utmärkta litteratörer.
Då utkommo våra landskapslagar, och de flesta af våra bättre juridiska arbeten tillhöra samma tid.
Man kan således med allt skäl påstå, att den tid, sorn närmast föregick 1734 års lag, i juridiskt hänseende var ganska utmärkt, och att detta arbete derföre tyckes hafva infallit under en för dylika företag ganska gynnsam period.
Tiden, som följt på denna lag, är deremot ytterst arm på juridiska produetioner.
Sednare dagars juridiska litteratur är mycket fattigare, än man borde vänta af det tillstånd, hvari den befann sig redan under en aflägsen tid.
Det bästa, den har att uppvisa, inskränker sig till några academiska dissertationer, som, i likhet med de flesta andra, blifvit lästa af blott några få.
Till det vigtigaste, som i juridiskt afseende åstadkommits efter utgifvandet af 17T4 års lag, hör, enligt min lanke, den critiska upplaga, som på Regeringens befallning nu ombesörjes af våra gamla lagar, och hvilket arbete, efter competenta domares omdöme, fallit i utmärkt skickliga händer; men ännu har detsamma, hvaraf mycket återstår, ej kunnat bära de frukter, man är berättigad att deraf förvänta.
Att lagfarenhetens studium vid universiteten ej heller j står på någon hög ståndpunkt tyckes man nästan kunna sluta endast af det ringa antal lärare, som derför blifvit anstäldt.
Under det medicinska och theologiska faculteterna vid
Lunds academi hvardera utgöres af 4 professorer, finnes egentligen blott en i den juridiska.
1 Upsala äro endast 2:ne juris professorer.
För öfrigt fordras nog ringa lärdomsprof af 256
Den 24 April. dem, som egna sig åt lagfarenheten.
De iiro nästan dispenserade från allmän humanistisk bildning; och för denna brist har man icke hellel' sökt ersättning i en vidlyftigare juridisk curs, hvilket också vore svårt med den nuvarande ringa lärarepersonalen.
Ingenting torde dock förtjena större uppmärksamhet, såsom bevis på tidens lagstiftningsförmåga, än utkommande författningar.
Härigenom ådagalägges tydligen, hvartill den i juridiskt afseende är mägtig.
Skall man nu härefter bedöma vår tid, så kan omdömet derom ej blifva fördelaktigt.
Knappast någon klagan är så allmän och, jag vågar tillägga det, så väl grundad som den öfver brister i sednare tiders fölfattningar.
Blott exempelvis torde det tillåtas mig anföra den allmänt kända K. förklaringen af d. i4 Maj i8o5, angående lagens rätta förstånd och tillämpning vid mål, som röra klander å fast egendom.
Hvar och en, som känner den, vet, huru stora svårigheter vid deras författnings tillämpning kunna uppstå; att, efter ordalagen, prescriptionstiden fiuctuerar från 20 ända till 100 år och derutöfver; och likväl är detta tydligen stridande håde emot förklaringens syfte och begreppet om prescription.
Det är långt ifrån mig, att jag genom detta exempel vill kasta skugga på en afliden aktningsvärd nion, hvilken allmänt, och troligen med rätta, ansågs såsom en af vårt lands skickligare lagkunniga.
Jag ser häri endast ett bevis på tidens brister, hvarifrån det icke lyckats till och med en utmärkt man att göra sig fullkomligen fri.
Vi äro alla barn af tiden; äfven de få, som mägta stiga framom densamma, äro dock i många fall underkastade dess inflytelse.
Då flera samtida utmärkta män ej kunna åstadkomma något dugligt i ett visst fack, får sådant ej tiII— skrifvas deras personlighet, utan yttre omständigheter, eller hvad vi kalla tidehvarfvets oförmåga i detta afseende.