Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den i Mars e. m. 53 När 5 års markegångspris tagas till grund för bestämmande af den, som för året skall blifva gällande, är det sannolikt, att den aldrig kommer att vara lägre utan snarare högre än vanliga priset, och härigenom anser jag för min del det vara fullkomligen klart, att löntagaren ej förlorar.
För öfrigt vet jag icke, hvarföre löntagaren skulle äga större anspråk än Staten, och när ingen minskning ansetts drabba Staten genom det efter enahanda grund vid denna Riksdag bestämda sättet för uppbörden af dess behållna räntor, inser jag ej eller, hvarföre det mera skulle inverka på enskilte löntagares rätt.
Yidkommande åter de missbruk samme talare anmärkt hafva ägt rum å räntegifvares sida; så hemställer jag, om det icke alltid blir den räntetagares eget fel, hvilken ej utsöker sin rätt och icke efterser, att säden är god, samt casserar den, som är oduglig.
Jag skulle dock tro, att räntetagare i allmänhet icke äro så eftergifne, och att dessa missbruk ej kunna vara så farliga.
Jag erinrar mig deremot hafva hört exempel på att den bästa säden, som vuxit på ett hemman, blifvit casserad, och att räntegifvaren måst sjelf köpa annan säd för alt afbörda sin ränta.
Den reciprocitet, som här blifvit så mycket omtald, har verkligen uti det nya förslaget blifvit iakttagen; ty då löpande årets markegång uppgår till lika belopp, eller öfverstiger det uträknade medium af sednaste 5 årens markegångs - Den i Mars e. ra. pris, skola räntorne lösas med contant, och blott då årets markegång understiger, har räntegifvaren uppsägningsrält, hvarvid det dock åligger honom dels alt contant ersätta skillnaden emellan årets lägre markegångspris och det uträknade medelpriset, och dels att betala forlön.
Häraf synes alltså, att reciprociteten ej är så otillräcklig, som här blifvit yttradt.
Hvad beträffar Herr Hjertås anmärkning, att i förslaget borde för mera tydlighets skull utsättas "Länets markegång;” så hemställer jag, om det kan vara nödvändigt, och om det icke skulle kunna leda till förvillelse i ExpeditionsUtskottet, då denna ändring blott skett i ett Stånd.
För min del tycker jag det ligga i sakens natur och aldrig kunna sättas i tvifvel, att det är Länets markegång, som är i fråga, och jag anhåller derföre om proposition till bifall å Utskottens förslag, utan någon ändring.
I afseende å markegångsprisen och deras rigtighet eller origtighet anhåller jag få anmärka, att, så länge de bestämmas på den tid af året och på det sätt, som nu, kunna de lika väl blifva för höga, som för låga.
Uti den Commitee, som varit samlad för att yttra sig 1 frågan om Tull å inkommande spannemål, upplystes, att priset i Blekinge var 2 R:dr högre än i Jemtland, hvilket synes högst besynnerligt, då man jemför den Den i Mars e. m. 55 förra Provinsens nära grannskap intill
Skåne och hafvet med den sednares belägenhet i närheten af fjällen långt från Bottniska viken.
Erfarenheten har jemväl visat, att i åtskilliga
Län markegångs-prisen någon gång öfverstigit de gångbara.
Lika med Herr Hjerta tror jag emedlertid, att då enligt Utskottens förslag markegångssättningen komme att blifva af mera vigt, man mera än nu skulle söka att bestämma det verkliga priset.
Min mening har ingalunda varit, att på något sätt minska de behöriga löneinkomsterne för någon Löntagare, men jag har önskat att prejerier måtte kunna förekommas.
Dessa äro mina bevekelsegrunder, och om Stånden bifalla hvad Utskotten föreslagit, gör jag mig förvissad, att Kongl. Majit icke lärer underlåta, att genom dess Befallningshafvande vaka öfver, att markegångsprisen blifva bestämda till deras behöriga belopp.
Grefve Björnstjerna:
Ehuru jag trott, det jag yttrat mig nog tydligt, har jag likväl haft det missödet att blifva missförstådd af Herr af Billbergh.
Jag har sagt, att enär markegången sättes om hösten, då prisen alltid äro lägst, blifva äfven markegångsprisen i allmänhet för låga.
Om priset på en tunna spannemål om hösten är 10 R:dr, så händer oftast, att den på våren gäller i5; och jag hemställer om icke, då markegångspriset bestämmes i förhål - 56
Den i Mars e. in. lande till det förra, en betydlig förlust genom det nya förslaget skulle tillskyndas löntagarne.
Om missbruk ägt rum, skulle de genom antagande af Utskottens första Betänkande hädanefter förekommas, och jag förenar mig derföre i den anhållan, att detta Betänkande åtminstone måtte blifva contraproposition.
Herr Nordenanckar:
Jag kan icke annat än högeligen protestera emot den framställde begäran, att få Utskottens första Betänkande till Contra-Proposition; ty om jag icke bedrager mig, finnas här många, som önska, att det måtte förblifva vid det sätt som för närvarande gäller för räntornes utgörande, och desse blefvo då betagne möjligheten att få sin opinion uttalad.
Jag anser derföre afslag vara den rätta Contra-propositionen.
Herr Bråkenhjelm: Att Räntetagare icke skulle efter det nu föreslagne sättet för Grutidräntornes utgörande förlora, tager jag mig friheten upplysa, genom uppläsning af 3:dje punkten i Utskottens förslag, som lyder sålunda: ”Då den händelse inträffar, ”att löpande årets markegångspris understi’Jger medium af senaste 5 årens marke”gångspris, är det väl Räntegifvaren öp”pet, att före Thomae dag tillsäga, om han ”vill utgöra praestationeriie in natura, men ’i det fallet åligger det honom att vid lef - Den i Mars e. m. 57 ”vereringen contant till räntetagaren betala ”skillnaden emellan löpande årets lägre mar”kegångspris och det ofvanstadgade 5 års ”markegångspriset.”
Huruvida någon förlust i det hela vid sådant förhållande kan uppkomma, lemnar jag åt hvar och en att sjelf bedöma.
Visserligen kommer det att medföra en lättnad för räntegifvare» , men endast på det sätt, att tyngden blir mera jemnt fördelad på 5 år, än förut varit fallet, hvilket är vigten af förslaget.
Jag har aldrig förr än nu hört omtalas, att inom armeen missbruk vid uppbörden af räntorne ägt rum.
I Utskotten har jag väl hört uppgifvas en mängd missbruk, som skola blifvit begagnade, men jag har vid sådane tillfällen aldrig hört militairer nämnas.
Militairerne sälja vanligtvis på förhand sina räntor, och det är köpmannen, som oftast prejar räntegifvaren.
Det är för att skydda räntegifvaren härföre, som jag tillstyrker bifall till Utskottens sednare förslag.
I öfrigt torde jag få göra Herr Grefve Björnstjerna uppmärksam derpå, att enligt första Betänkandet uppsägningsrätten är öfverlemnad ensamt åt räntegifvaren utan någon så beskaffad ersättningsskyldighet, som i det sednare är föreslagen, och att en gifven förlust härigenom skulle drabba räntetagaren, som, om första Betänkandet godkändes, skulle äga fullt skäl att beklaga sig. 58 Den i Mars e. m.
Så vida jag faltat Utskottens sednare Utlåtande rigtigt, tycker jag mig linna, att detsamma afser så val ränlegifvares som räntetagares fördel.
Man har medgifvit, att det skulle vara förmånligt för räntegifvare, men ej för löntagare; jag hemställer om det icke vore billigt, att vid ett Riksmöte, der man så mycket arbetat för förhöjningar af Embelsmäns löner, äfven något gjordes för att lindra räntegifvarnes bördor.
Det bästa vore visserligen, att alla löner utgingo efter bestämdt belopp i penningar, men förhållandet blir efter Utskottens sednare förslag nästan detsamma, ty troligen sker sällan eller aldrig någon uppsägning till lefverering in natura.
Sådant skulle förutsätta, att markegångsprisen bestämdes för högt, men jag tror icke, att de i sådant fall skulle komma att hållas hvarken för högt eller för lågt.
Skulle det sednare möjligen inträffa, ligger ju deremot en garanlie uti KammarCollegii, som hestår af bara Embetsman, rättighet att höja prisen.
Förhållandet vid början af detta decennium är ett historiskt factum, som härvid torde böra lagas i betraktande, De fleste Löntagare voro då glade, alt kunna sälja sin spannemål till det pris, som MarkegångsTaxorne bestämde, utan någon beräkning för forlön.
Konung Cari XI, som man sagt i sin vishet hafva försett Officerarne med indeldla löner, ville, att hvar och en Lön - Den i Mars e. ro. % tagare skulle bo på det honom tilldeldta Boställe och sjelf bruka det, i hvilket fall det kunde hända, att han vid ett missväxtår hade liten eller ingen inkomst af detsamma; och jag hemställer, om icke
Ofticerarne derföre nu mera äro bättre belåtne med det löningssätt, som är i fråga.
Skulle någon minskning i lönen för ett eller annat år åstadkommas, så ersättes denna förlust genom den fördel att alla år hafva att påräkna en nära nog lika löneinkomst; ty det året tillgångarne äro ymnigare, äro vanligtvis äfven utgifterne större, och huru få äro i allmänhet de, sorn tänka på, att då bespara något för ett kommande, i händelse inkomsterne skulle blifva mindre.
Jag tillstyrker bifall lill Utskottens sednare förslag, ehuru jag ej tror det vara det bästa man i detta afseende kunde tillvägabringa, men man har ändock dermed hunnit närmare målet, än förut.
Jag är till större delen förekommen af den siste värde talaren, och vill derföre endast tillägga, det jag icke kan fatta annat, än att Indeldta Årmeens Officerare böra vara mera belåtne med det aflöningssätt, som, enligt det framställde förslaget, skulle komma att äga rum, än med det nuvarande, hälst detta senare, om en Indelningshafvare deraf skulle hafva någon större förmån, förutsätter, att han bör vara spannmålshandlande, och kunna be - 6 o
Den i Mars e. m. döma probabiliteten af spanmålsprisens fallande elier stigande, då markegången sättes i slutet af November, och uppsägning skall ske i slutet af December, under hvilken korta mellantid af ungefär 3 veckor prisen icke kunna vara på något sätt stadgade.
Dessutom förmodar jag, alt det är bekant för hvar och en, alt indeldte Officeraren sällan sjelf har denna uppbörd, utan att den vid nästan alla Regementen är öfverlemnad lill Regementsskrifvaren.
Det är således endast Lärqslåndet, som kunde komma att göra uppoffring, men, på sätt jag förut nämnt, tror jag att någon verklig uppoffring icke eller här kommer i fråga.
I anledning af den anmärkning som blifvit gjord emot mitt förslag att tillsätta Länets vid det i förslaget förekommande ord markegcingsprisj får jag förklara, det jag anser likgiltigt, huru Ridderskapet och Adeln härom behagar besluta, emedan jag icke bör hafva något skäl att frukta, det misstag i sådant fall kan af Administrativa magten begås.
Jag torde dock få erinra, att om än Utlåtandet bifalles med det af mig föreslagna tillägg, kan dock ej hvad Herr af Billbergh befarat inträffa, då Ridderskapets och Adelns ProtocollsUtdrag åtföljer löparen till de Öfrige Stånden.
Jag instämmer med den siste värde Talaren i afseende å Den i Mars e. m. 6( tillägget af ordet.- ”Länets, samt anhåller att få fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på f.de punkten i förevarande förslag.
Den lyder sålunda: ”Ehvad lösningen sker med contant, eller räntegif”varen lefvererar spannemålen in natura, ”skall han till räntetagaren erlägga 16 sk.
"för hvarje hel tunna Råg och Korn, samt ”12 sk. för hvarje hel tunna Bafra, utöf”ver det stadgade lösningspriset, svarande ”emot forsellönen.”
Som jag icke kan finna någon billighet uti att räntegifvaren, då han lefvererar spannemålen in natura och forslar den, dessutom skall betala forlön, hvilket åtminstone icke var min mening, när jag i Utskotten deltog i beslutet, ehuru redactionen sedermera hittills undfallit min uppmärksamhet, så får jag nu föreslå, att denna punkt mätte erhålla följande lydelse:
Sker lösning med contant, skall räntegifvaren till räntetagaren erlägga 16 sk. &c. Hvad åter beträffar Herr Nordenanckars protest emot min begäran, att, i händelse af votering, få Utskottens första Betänkande till Contra-proposition, så har han stödtden derpå, att flere inom detta
Hus skulle önska bibehållande af det nu gällande sättet för utgörande af räntorne; men då jag ej hort någon mera än Grefve Björnstjerna yttra denna önskan, och äfven han nu mera instämt deri, att det förra Betänkandet måtte blifva Contra-proposition, ser jag härföre icke vidare något hinder.
För öfrigt 4 62 Den i Mars e. m. får jag nämna, att jag ej på förhand begärt votering, utan skulle helst se, att det nu förevarande Utlåtandet utan votering blefve bifallit.
Jag har egentligen begärt ordet för att rectifiera min begäran, att Utskottens första Betänkande måtte blifva Contra-proposition.
Jag har, vid närmare granskning af detta Betänkande, som för längre tid sedan här förevar, funnit det vida sämre, än jag, då jag framställde denna begäran, erinrade mig; och jag inskränker mig derföre nu till att endast yrka afslag å det förevarande Utlåtandet.
I öfrigt får jag förklara, det min öfvertygelse, att löntagarnes lönevilkor skulle genom antagande af Utskottens förslag .lika mycket minskas, som de vid denna Riksdag på annat sätt blifvit förbättrade, icke är, genom hvad här blifvit af åtskillige ledamöter anfördt, på minsta sätt förändrad.
I afseende å Utskottens första Betänkande har här blifvit yttradt något, som ej är öfverensstämmande med verkliga förhållandet.
Man har nemligen sagt, att uppsägningsrätten vore deri uteslutande lemnad åt räntegifvaren.
Euligt irsta punkten är den väl i första rummet lemnad åt räntegifvaren, men om man vidare läser ardra punkten, hvilken lyder Den i Mars e. m. 63 sålunda: ”Att, derest räntegifvaren icke före "Thomasdag begagnar denna sin uppsägnings"rätt, äger räntetagaren lika rättighet att ”fordra räntornes erläggande in natura el”ler med contant, så vida lian derom tilI— ”säger inom den 25 derpåföljande Januari;” så finner man, att räntetagaren jemväl fått en lika rättighet sig tillagd.
Vidare innehåller samma Betänkande, till undvikande af de olägenheter i afseende å tiden, då lefvereringen af räntespannemålen hittills skett, uti 3:dje punkten: ”Om räntegifvaren "före Thomee dag verkställer en sådan uppsägning, skola räntepersedlarne vara lef”vererade inom den 25 påföljande Januari; ”sker åter uppsägningen af räntetagaren, "på sätt förut stadgadt är, hör lefvereringen "vara verkställd inom den 25 påföljande Fe”hruari.
Genom dessa stadganden skulle otvifvelaktigt alla de olägenheter undanrödjas, hvilka legat lill grund för de fleste klagomål.
Sluteligen har, såsom ersättning för den rättighet räntegifvaren erhållit, att icke vid andra tillfällen, än han sjelf åstundar, lemna spannemålen in natura, blifvit honom ålagdt, att, då lösning med contant sker, jemväl erlägga forlön till dubbelt belopp emot hvad den hittills varit; hvilken förhöjning jag vid betraktande af den numera förökade skjutslegan anser ganska billig, men den öfverklagade optionsrätten hos läntegifvaren är på sådant sätt snart sagdt omintetgjord.
Herr Grefve Björnstjerna har
Den i Mars e. m. jemväl yttrat, att det förra Betänkandet vore sämre än det sednare.
Detta kan jag ingalunda medgifva.
Det förra afhjelper t. ex. den svårighet räntegifvaren och ränte* tagaren ofta hafva att träffa hvarandra, för att verkställa uppsägning, derigenom att det tillåter dem att hos Konungens Befallningshafvande anmäla sig till erhållande af allmän Kungörelse derom.
Härigenom besparas för räntegifvaren och räntetagare!! både tid och kostnader för i annat fall nödvändige resor.
Jag skulle derföre tro, att, genom bifall till det första förslaget, en erforderlig ordning skulle vinnas.
Det är otvifvelaktigt, att prejerier af räntetagarne hittills skett, men det är ock lika otvifvelaktigt och styrkt, att missbruk å räntegifvarnes sida ägt rum, såsom att de lemnat odugliga varor.
Om således dessa olägenheter blott förekommas, skola alla blifva nöjde; men om vi för utgörande af de indelte räntorne stadga en hel annan grund, än för Statens, så hemställer jag, till hvad missnöje det skall föranleda, att den ena grannen betalar sina räntor efter ett sätt, och den andra efter ett annat, som möjligen kan blifva dubbelt högre eller lägre.
Jag yrkar alltså, att Utskottens sednare förslag måtte ogillas, och det första, i händelse af votering, blifva Contra-proposition.
Herr Munck af Rosenschöld: Herr Grefve von Fersen har trott, alt han med en Den i Mars e. m. 65 en del ledamöters i Utskotten uppgifter och lians egne här afgifne yttranden vederlagt mina angående missbruk jemväl af ränletegifvarne.
Jag får dock förklara, alt jag derigenom icke finnér mig på något sätt öfvertygad.
Jag skall framdeles bevisa hvad jag uppgifvit, och uppmanar Herr Grefven att å sin sida göra detsamma.
Jag har såsom sådane missbruk nämnt, att räntegifvare dels underlåtit att lemna något, och dels lemnat oren och slö säd.
Jag har sjelf erfarenhet deraf, och äger innestående restantier för flere år tillbaka, men jag har ej eller lagsökt mer än en räntegifvare, och det en Ståndsperson, som undandragit sig att betala något.
Jag önskar kanske mera an de fleste, som härom yttrat sig, att ett annat löningssätt måtte komma att äga rum, men jag har ansett mig pligtig att vederlägga uppgifter, som ej äro öfverensstämmande med sanna förhållandet.
En sådan, är t. ex. att det förevarande förslaget ej skall medföra nedsättning i lönevilkoren.
Att nedsättning derigenom skulle komma att aga rum, är för mig så ty7 d 1 i g t, att jag icke begriper, huru någon kan vilja försvara motsatsen.
Om alla eller de fleste af de 5 årens markegångspris äro under det gångbara, så måste medeltalet af dessa 5 årens markegångspris vara lägre än medeltalet af deras gångbara pris.
Men jag vill medgifva, att räntegifvare!! beliöfver 64 H. 5 66
Den i Mars e. m. lindring, om ock på räntetagarens bekostnad.
Jag har ej talat bestämt om någon annan markegång än i Skåne, och der, åtminstone i Malmöhus Län, har, så vidt jag erinrar mig, blott ett enda år handt, att markegången varit högre än de gångbara prisen.
Den strid, som hittills understundom ägt rum emellan räntegifvare och räntetagare om sädens godhet eller om lösningspriset, skulle hädanefter blifva om markegångsprisens bestämmande, enär de kommo att blifva af mera vigt, än förr, och jag hemställer, hvad man vunnit dermed, alt en strid upphörde, när en annan derigenom upp-, stod.
Då första Betänkandet blifvit återremittefadt, och det således derigenom är förkastadt, hemställer jag, huruvida detsamma nu mera kan blifva föremål för någon öfverläggning eller beslut.
Att forsta Betänkandet kan blifva föremål för Ridderskapets och Adelns behandling, kan icke bestridas; men huruvida det bör blifva del, deruti kan jag ej instämma med Grefve von Fersen och de Öfrige, som önskat det, emedan Ståndets rättighet, att helt enkelt afslå det nu föredragna Utlåtandet, icke bör afskäras.
Jag hoppas dock, att intetdera skall komma i fråga, utan att sistnämnde Utlåtande varder bifallit, och det utan den förändring Grefve von Fersen föreslagit.
I 3:dje punkten har redan räntegifvaren fått sig tillagd Den i Mars e. m. 67 den fördel, att, då han så för godt finner, lefverera in natura, och någon deremot svarande uppoffring måste väl drabba räntegifvaren, helst räntetagaren i sådant fall sjelf får besörja om transporten.
Man måste tillse, att den fördel räntegifvaren tilldelas, icke blir för räntetagaren alltför betungande.
Den vackra beskrifning Friherre Cederström gjort om det missnöje, som hos en del räntegifvare skulle uppkomma, om några blefvo bättre lottade, än andra, finner jag icke böra föranleda till annat resultat, än att fortskynda den åtgärd man synes hafva börjat vidtaga för alt komma till en bättre ordning genom ömsesidiga uppoffringar af räntetagare och räntegifvare; och jag förnyar på sådan grund min begäran om bifall till Utskottens sednare förslag med det tillägg jag föreslagit.
Jag tog mig friheten begära ordet i anledning af den förändring af 4^de punkten Grefve von Fersen föreslog.
Lika med Herr Hjerta anser jag denna förändring icke böra komma i fråga, emedan räntetagaren skulle derigenom blifva alltför mycket lidande, och meningen med det föreslagne stadgandet angående forlön ganska rigtigt afsett, att förekomma, det rättigheten att lefverera in natura ej skulle blifva allt för förmånlig för räntegifvaren.
Af samma skäl får jag likaledes afstyrka antagan64 H. 5* G8 Den i Mars e. m. / de af det första Betänkandet, pä sätt Friherre Cederström och några andra yrkat.
Grefve Björnstjerna har uti sitt sista anförande förnyat påståendet, att Indeldta Arméens Officerare skulle förlora; men då han derföre icke uppgifvit några andra skäl än dem, som redan blifvit vederlagde, anser jag något vidare svar derå icke behöfva*.
År, sådane som 1818 och 1826, kunna inträffa, då löntagarne af det nuvarande löningssättet hafva stor fördel, men dermed måste alltid vara förenadt ett visst blodsugeri, och ett löningssätt, hvars fördelar äro grundade på landets olycka och en allmän nöd, är för orimligt att längre äga bestånd.
I anledning af hvad Grefve von Fersen nyss yttrat, torde jag få upplysa, att icke allenast Grefve Björnstjerna, utan äfven Herrar Printzenskjöld och Munck af Rosenschöld, och , om jag ej bedrager mig, äfven Friherre Cederström begärt afslag å förevarande Utlåtande, hvadan jag förmodar, att dessa Herrar, lika med mig, icke eller önska bifall till det första Betänkandet, som för räntetagarne är lika ofördelaktigt, som det sednare.
Ty den i första Betänkandet åt räntetagarne lemnade optionsrätt är blott en ordlek, utan all betydelse, enär det väl icke gifves någon räntegifvare, som så litet förstår sitt eget intresse, att han icke in - Den i Mars e. in. 69 ser, hvilketdera sättet för räntans utgörande är för honom förmånligast, och således begagnar sig af sin i främsta rummet medgifne uppsägningsrätt.
Grefve von Fersen: Herr Munck af Rosenschöld har lofvat att framdeles inkomma med bevis i afseende å hans här gjorda uppgifter.
Jag vill icke bestrida honom det, utan må det vara honom förbehållet; men då han uppmanat mig alt jemväl framlägga bevis, så torde jag få erinra, det jag ej sagt annat, än att jag i Utskotten hört en motsatt tafla mot de historiska uppgifter Herr Munck af Rosenschöld lemnat, och dervid sådane missbruk omtalas, hvilka jag önskade glömma.
Skulle Herr Munck af Rosenschöld ännu betvifla desse uppgifter, som jag nämnde, att ledamöter af BondeStåndet meddelade Utskotten, så vädjar jag till de ledamöter af detta Stånd, hvilka vid tillfället voro i Utskotten tillstädes, och af hvilka jag tror 4 äro här närvarande.
Om nu dessa skulle vitsorda samma förhållande, måtte väl Herr Munck af Rosenschöld anse sig fullkomligen öfverbevist, helst icke mer än två behöfvas, för att utgöra laga bevisning.
Jag bestrider ännu, att Grefve von Fersen och de öfrige ledamöterne i Utskotten kunna vederlägga mina uppgifter.
Jag vili blott 7° De» i Mais e. m. tillägga, aLt hufvudsakliga anledningen till de öfverklagade missbruken härledt sig derifrån , att samma räntegifvare blifvit anslagne att lemna sine räntor till flere räntetagare.
För alt förekomma detta, är, redan för en del år sedan, en Författning utkommen, sorn bjuder alt samma socken skulle anslås blott till en eller så få räntetagare som möjligt.
Hvarföre den ej gått i verkställighet, vet jag ej.
I öfrigt instämmer jag med Herr von Troil, att det är ett oerhördt löningssätt, då Embetsmannen skall hafva sin vinst deraf, att nöden i Landet är allmän.
Jag yrkar hvarken bifall eller afslag, men bar ansett det vara tnin pligt att lemna upplysningar om saker, som ej blifvit uppgifne i enlighet med verkliga förhållandet, samt bidraga att gifva origtig öfvertygelse om förhållanden, hvilka blifvit så olika framställde, I afseende å formen för behandlingen af denna fråga, hade jag icke kunnat föreställa mig annat, än att då första Betänkandet var genom återremiss förkastadt, det nu mera icke kunde blifva föremål för votering, och jag öfverlemnar denna formfråga till Herr Grefvens och LandtMarskalkens afgörande.
Jag skall icke blifva vidlyftig.
Jag har blott ansett mig böra vitsorda hvad Herr Grefve von Fersen uppgifvit, att en mängd klagomål i förevarande fråga förekommit.
Inom Utskotten var sam* Den i Mars e. ra. 71 ma händelse som här, att en ledamot af PresteStåndet satte anledningarne till dessa klagomål i tvifvel, och en ledamot af BondeStåndet svarade, det han vore beredd att derpå uppgifva ganska bevisande exempel, men att dessa voro af den beskaffenhet, att lian ansåg dem båda bäst belåtne, att sådant skedde mellan 4 ögon.