Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1 » Rafael » .Dessa tre likheter mellan Wirsén och romantiken, denna Calderön-, Madonna- och Helgondyrkan äro dock icke ensamma.
Man skall, om man gör sig besvär, kunna upptäcka långt flere.
Romantiken svärmade för det barnsliga och enfaldiga; Wirséns barnakärlek och önskan att sjelf bli barn har ofvan omtalats.
Deruti, om ej i annat, står skalden oöfverträffad 1.
Romantiken gjorde Fiesole, munken och helgonmålaren, till konstnärens ideal och konstens ypperste; Wirsén gör detsamma, då han i dikten » Det bästa » kallar Fiesole den skönaste konstnär och Dante den skönaste skald.
Naturligtvis Dante, ty hvem har, som han, i » den gudomliga komedien », afspeglat medeltiden med all dess mysticism?
Vidare älskar han den romantiska » Waldeinsamkeit ».
Han längtar från ängen med dess klara, öppna solljus till skogens tystnad.
» Der, hvart jag blicken vänder,
Vimlande stå legender,
Sagor ur forndagstron * ».
Och skämt och löjen utbyter han mot lundens ensliga gömma, der koltrast och näktergal drilla sina sånger.
Der fann han ock, såsom det heter i » Förkärlek », en dag i mörkret diktens viol.
Han älskar » blå dagrar », ty de unna honom det bästa, han vet,
» sagoverlden återfunnen, drömlif, frid och afskildhet8 ».
Han ser, i de blå dimmorna, sin romantiska sagoverld.
Men for att den rätt skall kunna njutas och taga sig ut, måste den ega belysning, och den får en sådan, när skal-
1 En illustration till denna romantiska barnslighet, » der de, som älska och sjunga, veta mer än de höglärda, der man i sagor och dikter finner förklaring p&amp; den eviga verldshistorien » (Brändes: Emigrantlitteraturen), är följande strof: » Ett snöhvitt jungfrusinne vet mer än forskarn vet, och bär i djupet inne Guds rikes hemlighet. » (Bebådelsen).
* » Förkärlek. »
* » Blå dagrar » .den låter månen, alla romantikers älskling, ge glans åt sce-neriét.
Han sjunger om månen, om » månljus » och » måne-strålan.
De flesta af hans personligheter uppträda i månsken.
Vid månsken diktar han; vid månsken kommer Franzén lagerkransad till Stockholm 1; i månskenet är det, som Nikodemus besöker Jesus 2, » i månomgjuten fred » dyrkas de olympiske8; Marias skönhet (i » Trollspö ’ t) » skimrar som månens öga », och i månskenet drömmer han vid » den öfvergifna smedjan 4 ».
Hur lockande ter sig icke allt då!
Elfvoma dansa, blommor, dem ingen dödlig skådat, dofta omkring honom, » ljusa parker » stiga fram, » der frukter hänga med saft, som hemliga djup beredt ».
Bäcken susar så trolskt, dalen glänser i blått och hvitt, Titania vinkar och skalden klagar:
» I blommor alla i jorderike,
I matta blommor, jag hatar er!
Jag vill till blommor förutan like,
Jag vill, I luftiga barn, dit ner! » 5
Hjertats alla gömda strängar darra och skälfva; en brygga » af stålrik daning », bygd för längtan och drömmar, släs till himmelen, och en engel stiger fram, en engel, som leder honom » till själens ursprungs trakter6 ».
Då hör han, hur » pelarskogen i San Paolo » berättar, att
» andeverlden hvar qväll sin regel här upplåter, på golfvets spegel öfver skinande mosaik vandra englar från himmelrik 7. »
Och i det nattliga ljuset vaka de käre döde *,
» att rädda dig än de sträfva; af strålar, som fly och bäfva, ett skimrande nät de väfva och draga dig hem till sig 8. »
1 » Franzéns lagerkrans ».
9 » Nikodemus » .8 » Marmorgruppen ».
4 » Den
öfvergifna smedjan ».
5 » Herr Olof ».
0 » Månljus ».
7 » Pelarskogen i San
Paolo. » » » Månestrålar » .Vågorna sjunga ofta sånger för Wirsén; trasten talar om » sagofröjder bland furustammar », och sjelf skrifver han sagor, då han icke skrifver minnesbilder.
Den långa dikten, » Trollspöet », är en romantisk sagodikt.
Man ser hela apparaten af jättar och trollqvinnor, af riddare och borgfröknar, enlevering och äfventyr; der förvandlas de älskande till törneskogar och svanor, och slutligen kommer prinsen och tar sin brud på sadelknappen och för henne till sin kungaborg i drömmens underland.
Och allt sker vid månsken, belyst af månens glitterstrålar.
Hans sagopoem, Aster, handlar om en gösse, som erhållit af gudarne förmågan att tyda fåglalåt.
Romantikens » blå blomma » återfinnes äfven.
Hos Wirsén har den antagit en mer purpurröd färgton; hos honom har den öfvergått till den mystiska passionsrosen.
Calderons sång liknar han vid denna » blå blomma ».
^Hon är passionsros, är den djupblå, stora, symboliskt törnekrönta passi flora, som tälger stilla Långfredagens under för stilla sinnen, himmelska begär. »
Och i » den heliga veckan » heter det på Långfredagen:
» Jag känner djupt, hur i mitt hjerta Passionens ros, ett barn af smärta, sin djupblå blomma vecklar ut. »
Vidare har han smak för grafvar och kyrkogårdar.
Der, i dödens stad, känner han först riktigt » ett odödligt hopp1 ».
Han uppmanar läsaren att fly leken och gå ut bland grafvarna att bedja2.
Bättre än festens tärna är almens sus på kyrkogård8, och när han beskrifver Clarens, detta hänförande ställe, ser han endast mörker och tunga, dystra molnskyar, ända tills han inkommer på kyrkogården.
Rousseau och Byron försvinna i fjerran, och fram träda evighetstankar; andeverlden helsar honom i trädens
1 » Tag mot! » 11 » Vapenmakt ».
3 » Förkärlek » .sus, och han ber: » o, mitt hjerta, låt, när lifvets nöjen dö,, andeverldens sköna höjder glimma1 ».
Slutligen vill han lefva i romantikens drömlif.
Han vill sitta och se på i en lugn hydda; han älskar icke handlingen, som Martha personifierar, men » betraktelsen », kon * templationen, som framställes i Marias bild.
Och hvem, som gjort det bästa valet?
Derom är ej tvifvel.
» Till väninnor begge mästarn hade i sin lefnads fröjd och qval;
» Men Maria », så han sade,
» gjort det bästa val9 ».
Hjt — till romantiken — hör ock hans patriotism.
I » Hvad sommaren sade » håller sommaren straffpredikan för svenske odalmän.
De vilja icke försvara detta kära fosterland.
— — — » Skall detta allt en annans bli en gång, blott för att folkets bröst är kallt för saga och för sang. »
Ett underligt skäl, men fullblodigt romantiskt!
Wirsén är fast öfvertygad, att hans Manhem skall bestå i alla tiders skiften.
När allt mulnar rundt omkring,
» på Manhems berg, bland Manhems djupa dalar, hur allt må svigta, tro och ära bor. »
Folket skall stå såsom » ärans sista bålverk på vår jord ».
Skogen är ett tempel, som susar » om gud och frihet », haf-vet skyddar oss mot utländsk smitta,
» och kyrkoklockor skönt till gudstjenst ringa, och Spegels psalmer allvarsfulla klinga. »
Och högt öfver landet, mot den blå rymden, uppstiger » en borg » med en hvit flaggstång, och der, på den flaggstången, vajar » svenska konungsfanan3 ».
1 » Clarens ».
9 » Systrarna ».
8 » Till D.D.
M.M. Konung Oskar II och Drottning Sofia vid deras silfverbröllopsfest från svenska akademien. » An-Hvad totalbild erhålles af denna korta undersökning?
Att skalden är romantiker och en religiös svärmare.
Han skrifver mycket vackert, har frambragt många prof på sitt formella mästerskap, är stor som salmsångare och akademisk festskald.
Men tiden är honom främmande; lifvet, som lefs omkring honom, känner han för obetydligt; släg * tets fröjd och qval kan han icke tolka.
Derför är det eget, då han liknar sin poesi, denna dikt, som är så skolad, sä konstmessig, och prunkande, vid » trastens sång i furuskog » eller » en bygdens dotter1 ».
Derför är det underligt, att han, drömmaren, han, som stängt sig ute från all beröring med ytterverlden, stundom är djerf nog att tala i folkets namn 2.
Derför begriper man, hur han, pilgrimen, han, tempelriddaren, han, hvars diktning är en religiös lofsång, icke kan förstå den literatur, han kritiserar, men blott för religionens skull gjort sig till kritiker, blott för sin tro tagit korsriddarens rustning, en drägt, som i vår tid kan vara tung nog att bära, oaktadt de utmärkelser, den inbringar åt egaren.
gående denna romantik skrifver Brandes: Djupt in i månskenet fons vi —, djupt in i skogen, der den lilla blå blomman växte, denna mystiska blomma, som skolans poetiska höfding besjöng i sina romaner och dikter.
Man ville något enfaldigt (» Emigrantlitteraturen »).
1 Såsom prof på » Trastens » toner må anföras: vemodsfager, halfdig * - glans, sällshetsilning, vemodssäll, återsusa, marknadssus, al Ivars vek, vlllust-fuktig, arladäfven, näsduk slind ad, andeskönt, gryningsdäfven, skymningshalf etc.
9 Detta sker isynnerhet i hans kantater och sånger till kungliga personer.
8 Med » utmärkelser » menar förmodligen författaren ordensband, ro * daljer och dylikt, men härtill komma äfven klingande mynt åt kan-riddaren — enligt hvad vi tro oss veta, uppbär Sv.
Akademiens sebt * terare, hr doktorn och kommendören C.
D. af Wirsén af akademien 6ooo kr.
årligen, förutom den sköna våningen vid Skeppsbron, samt dessutom 6ooo kr.
årligen för hvad han behagar skrifva i Posttidningen och d: o d o i » Vin land » — summa summarum 18000 kronor och fri bostad.
Det ir mlhanda alltså icke blott för religionens skull, han bär den ofvannämda tunga rost * ningen.
JUéi anm.Shakespeare på Kgl.
N&amp;gra reflexioner af Volontaire.
Emesto Rossis gastspel i Qol och i år har kastat ett skarpt och ingalunda smickrande ljus öfver ett sorgligt faktam, som visserligen redan förut ingalunda för teatervännen var någon hemlighet, det nämligen att det stora skådespelet, framför allt Shakespeare, förlorat så godt som allt fotfäste inom värt lands första dramatiska konstinstitut En teaters högsta triumf — ett väl framfördt Shakespeare-stycke — gör sig vår teater ej mer någon ära utaf.
Den uppfostrar de kftifter, som skulle kunna medverka dertill, på ett helt anoat sätt, i det den så uteslutande odlar endast en sida af dramatisk konst, komedi (och stundom — hvilken komedi?
), att hvarken tid, krafter eller lust blir öfrig för den högsta konstarten, för tragedi.
» Publiken tycker icke om tragedi längre, det lönar sig icke » — svarar man.
Vi fråga: hur är det möjligt annat, då vederbörande snart sagdt systematiskt skrämmer bort allmänheten genom att spela tragedier å la comédie — ja, emellanåt å la — parodie?
Det kan ej löna sig på det sättet
Men vänje man både artister och publik vid det stora dramat, vid Shakespeare, Goethe och Schiller — och vi tro att ett omslag skall ega rum.
Låt publiken erfara att det verkligen är större njutning att taga del af mästerverken i teatersalongen än hemma i biblioteket Det allra kostbaraste vin förlorar ju sin bouquet om det serveras illa.
K. teatern saknar för närvarande visst icke material till goda tragiska framställningar.
Nästa spelår kommer juhr Hillberg, som bör bli en hörnsten for den stora konsten, Macbeth, Othello (1.
Jago), Timon, Egmont, Wallenstein, och i hr Palme finnes redan en förmåga, hvilken utan tvifVel både som Hamlet, Romeo och Don Carlos skulle kunna fylla sin plats med heder.
Af de öfriga är väl hr Elmlund bäst hemmastadd i tragedien, hans Macduff (i Macbeth) t ex. var rätt förtjenstfull, om ock det berömda stället: » Han har inga barn », hvarmed hos oss bl.
a. Dahlqvist gjort så stor effekt, passerade oanmärkt.
Hr Thegcrström deremot torde näppeligen vidare kunna användas i den egentliga tragedien, trots de goda framställningar han i komedien lemnat af seriösa partier.
Hans organ sträfvar emot och hans uppträdande i kostym är olyckligt.
Icke heller på hr A. Or-tengren kan man, ledsamt att säga, bygga några förhoppningar i fbrevarande fall, trots det att han mycket användts i det högre dramat och derigenom onekligen fatt en viss rutin.
Men med rutin enbart kommer man ej långt, då det gäller poesiens storverk, allraminst om man som hr O. tar sin tillflykt till en skådespelaremetod, som numera till och med i de minsta småstäder förlorat sin prestige.
En ypperlig teater-apparition, lämplig för det stora dramat, eges som bekant af hr Hanson och det är ofantlig skada att en sådan fysik och en så kraftfull stämma ej det minsta skall lämpa sig för den tragiska sånggudinnans tjenst, utan som &lt;fet alltmera synes uteslutande för — predikstolen.
Hvad damerna ankommer, så kunna vi ju ännu skatta oss lyckliga så länge vi i fru Elise Hwasser ega en af verl-dens främsta tragedienner, som trots årens lopp och en numera ej för alla roler lämplig figur, ypperligt vet att häfda sin rang, till och med vid sidan af en — Rossi.
I fröken Björkegren ega vi den tragiska musan sjelf — i lekamlig måtto.
a. i Antigone visat hvad hon kan äf-ven i andlig måtto och det var ej litet Men så stannade det af och nu spelar frk.
B. med i den ena efter den andra af dramatiska teaterns mer eller mindre glada komedier och vänjes småningom af från det tragiska facket.
När hon så i hast måste lära in en tragisk rol, que faire?
Imitera?
Och frk.
B. imiterar så godt hon kan och går i sömnen som lady Macbeth-JStsfon det allra bästa hon kan.
Men det bästa var icke godt nog.
Den för rolen magnifika apparitionen besjälades icke af den uppfattningens finhet och sjelf-ständighet, som skapar en prestation af rang, och i utföran-det kom mycken gammal teaterchablon, som frk.
B. annars med skäl föraktar, ined i spelet Frk.
B. var ovan — det är saken, äfven den bästa intelligens behöfver skola och teknisk säkerhet, och det är det frk.
B. ännu saknar, men det är också det frk.
B. skall arbeta sig till — måtte hon få göra det!
— och så skall hon en dag bli Elise Hwassers värdiga arftagarinna i dramatikens högsta sfer.
Fru Dorsch-Bosinhor ej glömmas på tal om tragedi.
Hon har som man vet derutinnan gjort mycken lycka, men torde näppeligen vara att använda annat än i moderna realistiska uppgifter.
Hennes stämma är för litet smidig och klangfull, hennes manér för mycket salongsmessigt för att kunna göra verkan i klassisk och romantisk konstart.
Hon är dock alltid en utilitet och öfver allt der en kall, intrigerande, kokett qvinna med intelligens och verldsvana skall representeras — äfven i tragedi — rent af omistlig.
Lady Macbeth gaf hon på sin tid med en kyla och kärf beräkning, som ej var illa,
i det hela öfverträffade utförandet af denna bistra lady det som frk.
B. ännu lyckats prestera, trots sina rikare medel.
— Frk.
Zetterbergs deltagande i Rossirepresentationerna var lika olyckligt i år som i fjol.
Hon ser rätt söt ut och spelar stumt spel med intresse om ej alltid med lycka, men organ och tal äro talamodspröfvande.
Fru Rundberg hade varit att föredraga i frk.
Z: s roler, ja t. o. m. fru Harbnan skulle
— » En räddande engel » till trots — i vissa af dem gjort bättre figur.
Hade det varit möjligt att för Cordelia, Des-demona och Ofelia engagera frk.
Ida Aalborg från Helsingfors, skulle Rossis spel i dessa stycken fått samma utmärkta relief som då fru Hwasser sekunderade hans Macbeth.
Fru Hwassers lady Macbeth torde nemligen varit det enda, som Rossi kunnat — annat än » paliment » — egna något erkännande af större natur.
Yi bekänna öppet att vi för vår ringa del i mångt och mycket äro af annan tanke än fru Hwasser i denna rol.
Men som fru H. onekligen inom sin konst är en förnämlig auktoritet skola vi med största nöje söka förklara hennes uppfattning af den intressanta karaktären.
Fru His lady är en skotsk, en nordisk qvinna.
Der ligger ett gifvet öfvertag öfver Ristori, som gjorde lady Macbeth jemte alla andra nordiska typer till italienska.
Detta var ett fint drag af fru Hwasser och det draget genomförde hon med omutlig konseqvens, ja till och med alltför långt, så långt att ladyn hotade bli matt och svag, — ett par gånger.
Men dérmed hade fru H. befriat sin framställning från allt effektsökeri for billigt pris.
Men också blef det hela derfor mindre starkt än fint Fru H., som annars har sin styrka i diabolik, suspenderade den här, till fromma for sin ofvan anförda grund-uppfattning, som deri-genom blef än mer tydlig.
Emellertid tro vi att den nordiska grundtonen ej skulle skadats qf en liten skuggning i svart åt det djefvulska till.
Fru H. har trott motsatsen och vi buga oss pligtskyldigast for den konseqvens och den 1 konst, hvarmed hon kämpat for sin tro.
I sammanhang med det förut sagda åtrår fru H: s lady ej makten så mycket för egen del som ej af kärlek till sin man.
Fru H. prononcerar hängifvenheten för Macbeth så starkt som möjligt — också ett nordiskt drag med lutning åt den veka, sjelfuppoffrande qvinnans i nordisk literatur så ofta förekommande bild.
Det ligger något af denna sjelf-uppoffring i hela framställningen, som då den mynnar ut i sömnscenen gör ladyn hardt när sympatisk.
Det blir som om Macbeth narrat sin hustru till mordet, och ej tvärtom.
Det kommer in ett försonande element, som är menskligt tilltalande, rörande, vemodigt — men i allt för hög grad, allt detta.
Macbeth blir ju rent af omensklig och vidrig då han vid underrättelsen om en sådan makas död — på Rossis vis — otåligt vredgad utropar sitt ljungande: » Hon kunde dött en annan gång! »
Alltså — vår mening är att fru H. begagnat sig af det fint inlagda nordiska tycket i allt for vidlyftig omfattning.
Hon blir på det sättet ej fullt ut denna äfven i sin ondska beundransvärda qvinna, till hvilken det säges: &gt;Föd mig ej döttrar! »
Fru H. är för barmhertig mot ladyn.
Med resurser sådana som fru H. eger, kunde ladyn nog blifvit både stolt, stark och demonisk långt mer.
Men hennes uppfattning har hindrat henne derifrån — hindrat henne mycket mer än vi för vår del anse lämpligt.
T. ex. » Är Ni en man? » Detta säges af fru H. på gående fot och fort, utan eftertryck, med någon otålighet blott Vi hade tänkt oss detta så att ladyn under leende min mot gästerna, dem hon lugnar med sina ord, går fram mot Macbeth, klappar honom — för syns skull — på axeln,som med en sjuk, men sedan häftigt griper honom om hand-lofven, krampaktigt lutar sig in emot honom med axeln mot hans bröst, talar honom i munnen med sammanbitna tänder med förakt och vrede: » Ar Ni en man?
— ty ladyn är både otalig och vred i detta ögonblick, då hennes man med för henne oförklarligt och okändt klenmod sätter beg-ges hela deras blodigt förvärfvade storhet på spel.
Men kanske har ett sådant förfarande, äfven det, synts fru Hwasser för starkt, d. v. s. inkonseqvent
Sömngångarscenen har förklarats för fru Hwassers svagaste scen.
» Hon gick ej i sömnen, tänk bara », har man sagt Ja väl, fru Hwasser gick ej i sömnen — som Ristori.
Och det länder fru H. till heder.
Ty en qvalfyld, orolig qvinnonatur spatserar ej i sömnen med så taktfasta, dugtiga steg som den hardt när staty-lika Ristori det gjorde.
Deri var fru H. lyckligare.
Som hon stapplade och vacklade, som hon kastade och vred sig, ha vi mer än en gång sett motbild i verkliga lifvet Der var gripande illusion.
Men — den illusionen upphörde då fru H. böljade tala.
Der blef det Ristoris tur att afgå med segern.
Hvarken fru Hwasser eller Ristoris efterliknerska, frk.
Björkegren, visade sig som Ristori ha aflockat naturen den hemligheten.
Ej heller var deras andhemtning och oartikulerade ljud af den slående sanning som den italienska tra-gediennens.
Somnambulen talar som man vet högst kapriciöst Han jonglerar med orden, ljuden och tonfallen.
Han böljar aldrig en mening utan ansträngning, med en mängd oartikulerade ljud, som småningom förena sig till en bokstaf, en stafvelse och sist hela ordet.
Slutorden i en mening talas dels hest och kort, staccato, febrilt, dels långt utdraget, nasalt sjungande, ofta med afslutning af ett nervöst sch-ljud.
Emellanåt stammar han, emellanåt repar han upp sista ordet i en mening flere gånger diminuendo, moriendo.
De lägsta och högsta registren af stämman användas mest.
En så sonor och vackert ljudande klagan som fru Hwassers: * Hvem kunde tro att den gamle mannen hade så mycket blod i sig? » är en febrils, ej en somnambuls.
Bis sätt att draga ut slutfallen är berättigadt, som vi nyss antydt, men upprepades för ofta och hade bort varieras på sätt vi nyss anförde.
Ingendera af våra skådespelerskor fick fram ens en skugga af Ristoris: &gt;Alla Arabiens väl-lukter kunna ej rena denna lilla hand », och dennas derpa följande, genom merg och ben gående: » Oh!
— Oh!
— Oh! » — som klingade lik en försmak af en hel evighets namnlösa jämmer och sorg.
Men — betraktad som en ur sömnvandringen plötsligt uppvaknad menniskas ryckvis framträdande yrsel, var fru Hwassers recitation af rörande verklighet » Balladartadt gripande » kallades framställningen af den svensk-akademiska teaterkritiken, som dock i allmänhet var ganska onådig mot innehafvarinnan af den stora medaljen.
Måhända blir denna kritik ej fullt belåten förr än den far se lady Macbeth spelad af — Sarah Bemhardt.
Sara Bernhardt, efter hvars prestationer » man blir bättre — om man är dålig förut eller inte, förmäler icke historien -- —.
» Oui, cette muse inspirée, vraiment, elle fait des mira-cles *!
läste vi en gång i en fransk landsortstidning.Mtisikrevy.
Stora Teaterns Nyhet: » Diamantkorset ».
— Repriser: » Paul och Virginiet, » Carmen », » Aida », » Leonora ».
Musikaliska Akademien: Wilhelmina Neruda-N orman-konserterna.
Kgl Stora Teatern kan på sätt och vis sägas ha uppmuntrat den svenska tonkonsten genotn upptagandet af professor Siegfried Salomans komiska opera » Diamant-korset *, enär kompositören, numera är att betrakta som svensk och dertill, som kändt, enkling efter en af vårt lands storsångerskor, Henriette Nissen-Saloman.
Emellertid är » Diamantkorset » en rätt bedagad opera, som redan för trettio, fyrtio år sedan stod på danska och tyska operors spellista, hvarifrån den nu antagligen försvunnit, om för alltid torde dock vara ovisst efter den framgång, det gamla arbetet nu hos oss vunnit och som mer än tydligt visar, att det ännu eger lifskraft tillräckligt qvar för att intaga och som vi förmoda behålla en aktad plats på den nutida operarepertoaren.
Särskildt är härtill att lyckönska vår teaterstyrelse, för hvilken denna framgång bör kännas så mycket mer hugnesam, som den efter allt att döma tyckes ega förmåga att dana en repertoarpjes af den &gt;nya » operan.
Denna lycka lär väl kännas riktigt hugsvalande efter så många efemera företeelser, som den nuvarande teaterstyrelsen, trots alla sina ofta lofordade förtjenster, har på sitt samvete — » Harald Viking », » Neaga », » Paul och Virginie » och hvad de allt heta, dessa ofta dyrt uppsatta operor, som lyst och försvunnit
Med all aktning för professor Salomans tonsättaré-talang, tro vi dock, att den vigör, som utmärker hans » Diamantkors », äfven vid rätt framskriden ålder, ej beror på musiken, så mycket, åtminstone, som icke mer på Överskons libretto, och vi styrkas i denna förmodan genom pro-fessorns musik till » Karpaternas ros », som både qvali- och qvantitativt är öfverlägsen » Diamantkorset », men som icke dess Vnindre på vår lyriska scen efter en kort kamp obemärkt afled.
Döden var på intet sätt naturlig, ett mord förelåg, och det var den rosenrasande libretton, ett mirakel af nonsens och tråkighet, som var mördaren.
Helt annorlunda med » Diamantkorset ».
Med nöje och intresse följer man dess libretto med dess välberäknade stegringar af den komiska effekten, dess behändigt sammanflätade och skickligt utredda intrigtrådar, som — låt vara att apparaten med gamla bref och kringirrande smycken är något gammalmodig — dock genom sättet för deras användning icke ett ögonblick lemnar åhöraren oberörd.
Att försätta en person af ringa stånd in i ett högre är ju ett tema, som varierats i hundratals komiska operor lika s&amp; väl som i » Tusen och en natt », Holbergs » Jeppe » och prologen till Shakespeares » Argbigga ».
Man erinre sig endast » Regementets dotter », » Kungen har sagt det », » Konung för en dag » — inom operett-literaturen särskildt » Corne-villes klockor » — för att finna huru ofta den manövern upprepats och tillika huru svårt det skall vara att afvinna ett så anlitadt ämne något nytt och friskt intresse.
Att detta lyckats Overskou kan icke nekas, särdeles då man betänker, att han skulle fördela temat mellan tvenne personer, lindansardrottningen Zephyrine och hennes älskare, atleten Baduto.
Om ock den senares uppträdande som grand seigneur ej vinner åhörarnes intresse i högre grad, så är publiken dock alltid road af scener, sådana som den förras i andra akten, der både munterhet, känsla och abandon enats om att frambringa ett särdeles roande på samma g&amp;ng som verkligen godt, ja, t o. m. poesirikt intryck.
Någon genomgående Salomansk diktaråder star ej till att upptäcka i musiken till denna ovanligt tacksamma librett, om ej möjligen komponistens fallenhet för militärmusik — den starka orkestern — eller balettnummer — gavotten och zigenardanserna.