Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har emot Frih.
Cederströms yttrande bort anmärkas, att man visserligen är skyldig (ängarne husrum, föda och kläder; men Frihts mening var utan allt tvifvel, alt stundom dessa husrum, kläder och föda äro yppigare eller åtminstone lika tre fl i ga för correctionisterna, sorn för mången ärlig arbetare; och visst är, att skulle man jemföra kosten på flera fängelseinrättningar med kosten för mången värfvad soldat, så vill jag väl antaga, alt jemförelsen sloge ut till fördel för soldatens kost, dock tror jag icke att skilnaden befanns stor.
Vill man för öfrigt afhjelpa alla dessa nog okynniga samtal och sammangaddningar, som ske i fängelserna och afhjelpa dem, utan att nödgas genast tillgripa manuella medel; så kommer man dertill genomen fullständig cellinrättning efter Pensylvanska metoden, ty villkoren för penitentiärsystemet i dess förbättrade skick, äro 3:ne: ensamhet, tystnad och frånvaro af alla exciterande medel, såsom starka antingen distillerade eller gästa drycker oell tobak.
Då kommer man in på ett nytt systeme.
Men här handlas ju blott om de fängelseinrättningar, som i sednare åren skett i lyckad afsigt att erhålla bättre fängelseanstalter; men till förstnämnda, enda sanna penitentiär-anstalt, komma vi icke, och kunna vi icke komma, förrän vi påkosta de byggnader och öfriga requisita, som detta systeme oaflåtligen fordrar.
Jag har äfven hört anmärkas, att man icke kan eller bör ställa fångarne,— jag talar återigen endast om dem, som för nesligt brott äro dömde till fängelse på bestämd tid eller bela lifstiden— att man icke bör ställa dem under krigsartiklarna eller under militärbehandling, emedan '’de icke gått eden.”
Jag anhåller att först få anmärka, att här besticker sig någon princip-skilnad, i så måtto, att emellan Kronan och krigsmannen endast med undantag förden conscribererade är contractet ömsesidigt och frivilligt, och den sednares ed också frivillig.
Men med fångarne contraherar man icke, och i deras förhållande finnes ingenting frivilligt.
Men jag har ett annat skäl, hvarföre jag är alldeles emot fångarnes ställande under krigsartiklarna, nemi. att detta rubricerande af systemet vore förolämpning emot militären.
Icke må vi hetas behandla fångarna militäriskt, ty talesättet kunde ganska logiskt omvändas derhän, att vi hettes behandla soldaterna som fångar.
Så heterogena begrepp behöfva icke sammanställas.
Jag ämnar icke höra fångarne, i fråga om att underkasta dem en särskild lagstiftning, jag ämnar ieke affordra dem någon ed; och för öfrigt kan man fö res tälla sig, huru tryggt man kunde sofva på de herrarnes ed.
Den 15 Februari f. m.
Jag nämnde nyss, att i andra fria länder för fa res på ett ganska afgörande sätt med dessa gynnare.
Jag nämnde Amerika.
Jug liar icke besökt delta land, men fullkomligt trovärdiga författare, som bilda full classisk aucloritel i dessa ämnen, beskrifva, hurusom de Amerikanska fångarne, der de, efter det Auburnska systemet, arbeta tillsammans, vid ringaste tecken till sammangaddning, myteri eller rymningsförsök, genast bestraffas manuell med slaginstrumenter, som icke döda, men som verka ganska kännbart oell äro mycket fruktade.
Dessa instrumenter komma i rörelse på minsta misstänka.
I Norrige bar man ansett sig böra gå annorlunda lill vaga, än vi.
Yi hafva på Carlsborg sett fångbevakningen gå med trädflinlor — mycket ändamålsenliga för skjutgevär!
Norrmännen åter, aktande de vanliga flintlåsen icke vara nog säkert tändande, hafva försett sina fångbevakningar med percussionslås.
Nu hafva således Norrmännen fullkomligen orätt med dessa, eller hafva vi orätt med våra trädflinlor.
Ofta, under våra öfverläggningar, torde jag blifva exciperande af hvad utomlands sker.
Må Ståndet hafva undseende med några i förväg derom sagda ord.
— Fjerran från mig bar alltid varit att förorda ett slafviskt härmande af det utländska.
Ja! jag kan icke föreställa mig något osmakligare, än alt handla, tala eller skrifva, för att vara på det Engelska, Fransyska eller Amerikanska modet.
Men deraf följer icke, att all den vishet, som erfarenheten i andra länder samlat, skall evärdeligen gå förlorad för oss.
Store skriftställare, hvilkas auetoritet ej kan ställas i fråga, hafva icke tvekat, att bland de förnämsta och egentligaste orsakerna till Roms flor räkna Romarenas omsorg att tillegna sig allt det bättre, de funno bos utländska folk.
Jag lägger vigt vid delta anförande såsom den mest omfattande formel, hvarmedelst ursprunget lill allt det vi öfverklaga kan uppgifvas vara klandret af vår synnerligast under de sednaste 3o åren följda fallenhet att i alla mål gå vår egen gång och gravitera uti en alldeles excentrisk orbita, under den mest stoiska liknöjdhet vid de mest upplysta länders, på långvarig erfarenhet byggda, tlieorier.
— Det skulle ju icke gå bra att idka chemi, utan afseende på Berzelii elementar-läror, och att drifva mathesis ulanföre Euclidis 5 första böcker.—
Vi skylla på våra egna förhål - landen.
Sådana egenheter förefinnas i alla länder; hypothenusan är dock sanni alla, men ofta förneka vi äfven henne.
Att hafva rätt mot alla, är svårt och sällsynt.
Presumabelt eller sannolikt är det aldrig.
Såsom en af de förståndigaste män i sednare tider, Furst Talleyrand, i lifstiden så känd för sitt ljusa och skarpa omdöme, sade en dag:
"jag kän”ner en, som har mer förstånd än någon,” — ”hvem?” ropade man — och svaret blef — ”liela verlden; har mer förstånd än hvar och en.”
Väl hafva ändå några funnits, som omsider fått ratt mot hela verlden.
Sådane voro en Christopher 2 H. 4 Den i5 Februari f. m. Columbus, en Newton, en Galilde.
Den sistnämnde sade:
Jorden rullar kring solen.
Man ropade nej! men slutligen befanns, att så var det ändå.
Men desse menniskor äro sällsynte; och om vi hafva någon Galile'e bland oss, så återstår för mig att beklaga, det jag aldrig fått göra hans bekantskap.
Frih. Åkerhjelm, Gustaf Fredr.:
Redan vid första läsningen af Frih.
Cederslröms motion i delta ämne, ansåg jag min pligt ålägga mig att vara närvar, i det plenum, der ämnet skulle till öfverläggning förekomma, och att, efter ledning af discussionen och af den anledn. hvarje talare kunde gifva lill lemnande af upplysningar, icke undandraga mig att dem afgifva.
Till mig har väl, i detta afseende, icke någon uppmaning skett, men om den kommit, hade den varit alldeles öfverflödig; ty skyldigheten uppmanar mig, och jag har bjudit till, i mina allmänna värf, deri underkastad begåendet af menskliga misstag, att alltid taga til] ledning begreppet och känslan af mina skyldigheter.
Hr Cederschjöld har här upplyst, att de ämnen, hvarom motionen egentligen i dess conclusion och icke i dess skildringar handlar, redan varit föremål för Fångvårdsstyrelsens behandling, och föranledt dels till verkställighetsåtgärder, dels till förslag hos vederbör, auctoritet.
Det hufvudsakliga förslaget, hvarmed Frih.
Cederström vill, åtminstone för ögonblicket, af Hjelpa de betydande olägenheter och allmänt erkända missbruk, som nu inträffa vid de correctionella fängelserna och fängelserna i allmänhet, består i förslaget om en lagstiftning, på det satt, att der insatte personer skulle ställas under hvad man kallar krigslagar.
Hr Cederschjöld har upplyst, att Fångvårdsstyrelsen, i detta afseende, ingått med und. förslag till K. M:t.
Denna Hr Cederschjölds uppgift är ganska riktig.
Förslaget härom har varit under handläggning, vederbör, hafva blifvit hörde, Högsta
Domstolen har afgifvit sitt utlåtande, och saken är färdig till beslut; men frågan är af den beskaffenhet att, såvida deraf skall blifva en tillämplig lagstiftning, begge Statsmakterne skola behandla saken.
Detta har varit hufvudsakliga orsaken, hvarföre icke något beslut i den väckta frågan redan blifvit fattadt.
Här förekommer visserligen den omständighet, som hade kunnat redan i förhand föranleda till ett beslut, i händelse Konungen gillat Fångvårdsstyrelsens åsigt, alt nemi.
Carlskrona arbetscompagnier, allt sedan 1804 inrättade, äro, utan att hafva aflagt krigsmanna-ed, ställde under krigsartiklarna.
Dessa compagnier äro, i afseende på sammansättningen, alldeles enahanda med dem, som å Långholmen och i Malmö bära namnet correctionister.
Ingen är till dessa correct.inrättntr dömd för begångna förbrytelser, med undantag af fylleribrott; utan den verkligen beklagansvärda anomali äger rum, att som de icke ingå i vår cri - Den i5 Februari f. ra. minal-lagstiftning, finnes emellan denna och correct.inrättnjna ingen öfverensstämmelse, utan äro de nu pä en gång ett slugs reclusionsfängelser och barmhertighetsinrättningar.
Det är en nästan gifven sak, att sedan en person beträdt brottets bana, samt erhållit sitt straff, det må vara kroppsstraff, eller fästningsstraff, eller begge två, motfager vanligen honom ingen i sin tjenst, om sådant är kändt.
Följden blir då, att han kommer att sakna hus och hem, och om han äfven har den goda viljan och afsigten att begagna sina armar för alt ärligen föda sig, hvilket beklagligen ej ofta är fallet, skola få tillfällen dertill lemnäs honom.
Emedlertid sträfvar han, såsom andra, efter föda, kläder, hus och hem; men utvägarne dertill äro honom stängda, ty tigga får han icke, emedan författningarne förbjuda att dermed besvära allmänheten.
Hvad blir dä följden, annat än förnyade brott, då lagen drager försorg om honom, åtminstone någon tid, eller hans insättande i dessa fängelse- eller barmhertighetsinrättningar?
Han insättes der visserligen, såsom Hr Stråle anmärkt, på obestämd tid; men hvar ligger grunden för en viss tids bestämmande, som måste anses såsom straff, då han ej insättes för brott, utan derföre, att han ej har kläder, föda, hus och hem?
Derigenom uppkommer inom dessa inrättningar det osammanhang i systemet, som ligger i vägen för möjligheten af någon säker moralisk förbättring äfven om inrättningarna vore construerade såsom nyare tider visat vara det rätta, att correclionisten kan, när som helst, från inrättningen uttagas, vore det än dagen efter den han ditkommit.
Jag skulle tro, att, under sådana förhållanden, och med den totala saknad af allt samband emellan strafflagarna och dessa fängelsers moraliska ändamål, som hos oss finnes, den omtalade och önskvärda förbättringen genom dessa reclusions-anstalter icke kunnat åstadkommas; ty dertill fordras , jemte en systematisk construction i fängelse-byggnaden, individens qvarvarande så länge, att den närmaste undersökning af hans bildning, lynne, naturanlag och de omständigheter, som mer eller mindre föranledt hans brottslighet, med honom kunnat utföras; och sådane brottslingar fordra en längre tid.
Betydliga ofullkomligheler finnas visserligen i dessa inrättningars construction; och då jag nu har ordet, och ämnet är å bane, torde det tillåtas mig, med hufvudsaklig atdedn. af Hr Stråles yttrande, del en annan plan för deras anläggande var att följa, att under anhållan 0111 undseende för den längre lid, jag möjligen kan härmed upptaga, få framlägga en kort historik öfver tillkomsten af de nuvar. correct.inrättntna.
Redan långt före mitt inträde i denna styrelse, hade det blifvit besluladt, att corrections- och fängelseväsendet skulle ställas under en särskild styrelse, och att centralinrältningnraf s. k. correctionella arbetsfängelse!- skulle bildas.
Det beslöts då, att Wadsleua fangelseinrältning, som hyste mel - 23 Den i5 Februari f. m.
Jan 5 a 600 till stor del gröfre förbrytare, skulle uttömmas, och dess fångpersonal flyttas till hufvudsladen, der en centralinrättning på Långholmen, hvarest då var ett spinnhus för 3 a 400 qvinnor, skulle anläggas.
Dessa fångar från Wadstena skulle utföra de nya byggnaderna å Långholmen.
Beslut fattades åf 1825, att Wadstena s. k. correctionshus skulle, så vidt möjligt var, till 1826 års slut vara uttömdt och öfverlätet till Seraphimer-ordens-gillet, för att användas till centrai-hospital åt vansinnige; och å Långholmen skulle af Wadstena correctionister uppföras en alldeles ny och vidsträckt centralinrättning, samt en dylik ombesörjas i Rikets södra orter för dylika fångar afmankönet, som dessa, hvaraf läns- och fästningsfängelser hade öfverflöd.
Flere planer för byggnaderna å Långholmen voro uppgjorda, men en utmärkte sig för större egenskaper och mera ändamålsenlighet än de andra.
Den liknade de i Norra Amerikanska Fristaterna i sednare tider anlagda, och var grundad på ett cellsysteme, icke det strängare, som fordrar enskildta sof- och arbetsrum, hvilket utan tvifvel är det säkraste, utan ett lindrigare, med enskildta sofrum, men gemensamma arbetsrum, alltsammans beraknadt för 600 personer.
Hela denna anläggning med sina fleriu11diga byggnader skulle uppföras på en tomt, som till hälften hade sjön under sig och fordrade således pålning, och till hälften utgjordes af berg.
Fångarna från Wadstena skulle under bygguadsåren bebo samma hus som qvinnorna, i utrymme knappt motsvarande hälften af dessa begge personaler; Jäns-och fästningsfängelser behöfde befrias li an lösdrifvare, landets provinser från enahanda slogs kringstrykan - de personer.
Då jag mottog förvaltningen öfver fångvården, var det min första pligt att undersöka, hvad som blifvit ansett dervid böra göras, beräkna den tid som för utförandet var leornad , och min förmåga alt motsvara allt delta.
Att under mindre än 5, eller rättare 10 år, utföra denna visserligen vackra, men under dåvar. förhållanden alldeles gigantiska byggnadsplan, ansåg jag ligga utom min, och jag tror äfven, utom något hvars förmåga; och jag framställde denna öfvertygelse.
Att således afhjelpa det onda med en systematisk ätgärd, inom den påträngande tid det kräfde, låg elter min tanke utom möjlighetens gräns; ty att genom vidsträcktare nybyggnader skyndsamt bereda utrymme åt massor af menniskor, låter icke förena sig med möjlighetens fordringar.
Då uppkom det förslag, alt gå en medelväg emellan det föreslagna, visserligen bättre, systemet och de inrättningar, som då förefunnos, medelst bibehållande af de gamla byggnaderna, men med förändrad inredning och til 1 — bygnader till dem.
Detta förslag innehöll, att, så snart som möjligt, skilja hela fångqvinnopersonalens bostad från mankönets, flytta den till en annan delaf staden, och conslrueru gemensamma bostäder äfvensom en mangd celler.
Detta De ni 5 Februari f. m. 29 beslöts mot slutet af Maj 1826, och inom medlet af Juni följande året var förflyttningen verkställd till Norrmalm; uti en local med gemensamma arbetsrum och 54 celler, eller utrymme för mera än 5oo personer.
Under samma tid arbetades på inrättningen vid Långholmen, och inom 1827 års slut voro deri de fleste fångarne från Wadstena inflyttade, och återstoden sändes följande året till Malmö.
På Långholmen construerades 140 celler.
I Malmö, som i stället för Warberg, hvilket, i anseende till dervar. byggnaders dåliga skick, ej kunde begagnas, utsågs till central-inrättning för södra delen af Riket, Idef inrättningen äfven inom några få år färdig och försedd med en betydlig mängd celler.
Så fort gick det med byggnaderna, men allmän sysselsättning var svårare att bereda fångarna, sedan de af byggnadsarbete mindre upptogos.
Utvägarna dertill voro ganska inskränkta, då några statsmedel icke, i sådant ändamål, voro att tillgå; dertill fordrades förlag, magaziner, administationskostnader, försäljningsbestyr m. m.
Att kasta dessa kostnader på Staten, var icke rimligt och kunde icke heller föreslås; att låta fångarna utan sysselsättning sitta qvar i sina jern, likasom det förut skett, stridde emot förnuft och mensklighet.
På sådan grund tillkallades enskilde personers, fabrikanters och handlverkares biträde.
Deras uiaterialier och beställningar beredde, sä i Slockholm som i Norrköping och Götheborg, fångpersonalens allmännare och jemnare sysselsättning ; deras tillsyn var ett biträde för administrationens, oell deras för arbetet lemnade betalning användes, dels till lindring i kostnaderna för fångvården, dels utdeltes bland fångarna till uppmuntran till flit.
På detta sätt blefvo högst betydliga arbeten verkställda, arbetsskicklighet vunnen, flere större byggnader uppförda, som tillfallit
Staten utan kostnad för den ; och man gjorde sig det hopp, att de från inrättningen utgående, som lärt sig något nyttigt, allmänt behöf1 i g t yrke, skulle kunna lefva af annat än tiggeri och stölder.
Fångriumerären tilltog emedlertid på ett förfärande sätt, och såsom exempel deraf anhåller jag att få lemna några märkbara statistiska upplysningar i detta fall.
Ar 1813 hade Sverige, enligt Justitiae-ornbudsmannens berättelse, omkring 1,774 fångar.
Detta, beräknadt på en folkmängd af 2,43o,000,-—• dåvar. förhållandet, — utgör en fånge på !
,3g2 personer. i8a5 hade fängantalet stigit till 3,74-8, och folkmängden till 2,771,7,52, således en fånge på 740; och slutligen i833, då denna tableau uppgjordes, voro fångarne 4>5oo på en folkmängd af 2,934,000 personer, således en fånge på 65a.
Räknar man, proportionsvis till populationen, fångpersonalens stigande, finner man, alt ett så betydligt stigande icke på blotta grund af folkmängdens tillvext kunnat äga ruin.
Jag har äfven observerat lietta, men vill icke besvära med- så många sifferdelaljer.
Emedlertid visa dessa arithmetiska belopp, att något, utom populationens tillvext, varit orsaken 3o
Den l5 Februari f. m. tilt fängnumerärens stigande.
Detta är den vigtiga delen af saken, ty populationens starkare tillvext inom de fattiga folkclasserna är det vanliga förhållandet i alla länder; men det kan dock gifvas särskildta förhållanden, som göra, att denna tillvext blir skadligare i ett land, än i ett annat.
Ar 1822 existerade här en s. k. värfningsstadga ; den upphörde till mycken fromma för armeen, der visserligen ingen mindre välfrejdad bör användas, men följden deraf blef ovillkorligt, att hela den numerär, som enligt denna författning hade sin utgångspunkt till krigstjenst, blef efter författningens upphörande ett öfverskott, som skulle någonstädes laga vägen, och denna blef först lösdrifveriets eller brottets, och sedan till correctionshusen.
Det andra fallet, som visat sig mycket ingripande i förökningen af fångnumerären, har varit inträffande missvexler.
För hvarje missvextår har ett större antal tjenstfolk blifvit tjenstlöst och obegagnadt, och betydligen har detta förr eller sednare ökat fångars och correctionisters antal.
Det gifves äfven i de ekonomiska författningarnas inre väsende och verkan orsaker till obestånd.
De kunna föranleda, ^tt mången derigenom, i stället för utkomst, kommer i saknad deraf.
Vi äga t. ex. en författning om hemmansklyfning, som till sin grund innebär en väl tänkt afsigt, men som dock haft ett menligt inflytande.
It. o. Ad. har nyligen till Lag- och Ekon.Utsk. remitterat en K.
M:s skrifvelse, rör:de denna författnings verkställighet, Dföljd af dess missbrukande; ty författningens egentliga brister ligga deruti, att den icke innebar controller mot missbruken, Deraf har följt, hvad man kan erfara, då man med uppmärksamhet reser genom landet och isynnerhet vissa provinser deraf, att fördelningen af jorden sträckt sig så långt, att flerestädes icke en skymt finnes af den besutenhet,, författningen afsett.
Då redan mindre förmögne dela en inskränkt jordvidd till flera familjer, blir följden deraf fattiga föräldrar och fattiga barn.
Detta leder till bristande vård om dessa sednare i både religiöst, moraliskt och fysiskt hänseende; stigande sedeslöshet borttager all ömhet och eftertanka på skyldigheter, och förer ungdomen på villovägar, och i förening med nöden, på brottens.
Jag har nu antydt de, såsom mig synts, mest talande skälen till fångnumerärens tillvext i stort.
Många andra kunna finnas, men de äro dels mindre ingripande, dels mindre allmänt erkända, och jag vill ej uppehålla med deras analyserande.
Frågan att afhjelpa detta återstår.
Att gå till roten med de förbättringar, som skola förminska tilloppet af fångar, omfattar en mängd speciella förhållanden, som dels redan ledt till verkställighetsåtgärder, dels under denna riksdag förekomma; men hvad soin är hufvudsakliga frågan, måste vara brottmålslagstiftningen, dess samband med fångvårdens, och constructionen af våra fängelseinrättningar i sådan form, att de, som deri insättas, må kunna behandlas på ett systematiskt sätt, och att Den 15 Februari f. m. 3i en måhända förbättrad fånggeneration, om jag så får uttrycka mig, må kunna befordras, och, i mån af strafflagarnas medgifvande, återgå till friheten.
Till den ändan har också i den K. propostn rörtde statsverkets tillstånd och behof, en framställning skett om beviljande af ett creditiv å 270,000 r:dr, för att användas under loppet af de blifvande åren till förbättring af länshäktena.
Redan år 1826 förrättades en ganska vidsträckt inspection öfver länshäktena, och 1827 ingick Fångstyrelsen med en und. berättelse om de förbättringar, ny- och tillbyggnader, som i detta afseende voro nödvändiga, samt yttrade dervid den allmänna åsigt, att celler eller enskildta rum för gröfre brottslingar boide vid hvarje länshäkte construeras.
Det är således icke först nu, och under närvar.
Fångvårdsstyrelse, som fråga härom uppkommit.
Undersökningar skedde årligen under de g år, jag hade omedelbar befattning med fångvården; årliga berättelser deröfver ingingo jemväl, och på upplysningar i detta afseende var ingen brist.
Under denna tid construerades omkring 2Öo celler redan de första åren; och jag vet icke, om några sådana sedermera blifvit inrättade, ehuru systemet väl blifvit omtaladt.
I det stora betänk., som Fatligvårds-comiteen utarbetat, har naturligtvis, i sammanhang med frågan örn sjelfva fattigvården, äfven frågor om fångväsendet förekommit.
Jag förmodar, att den ledamot i denna Comité, som sjelf är Chef för Fångvårdsstyrelsen hufvudsakligen utarbetat de förslag, som röra fångvården, åtminstone måtte det vara han, som vägledt i detta afseende Coiniteens bemödanden.
Dessa förslag blifva äfven föremål för R.
St:s granskning och äro tillgängliga för hvarje representant.
De äro derjemte remitterade till Fångvårdsstyrelsen, och då dess utlåtande deröfver blifvit afgifvet, förekommer frågan till pröfning; och de speciella förslagen, i afseende på det ekonomiska af saken, komma, såsom jag förmodar, att vid detta riksmöte öfverlemnas till R.
St., hvarefter dessa förbättringar kunna grundläggas, och förbättrade fångvårdsanstalten deraf följa, oro för detta ändamål saknade tillgångar nu disponeras.
Uti dessa nämnde Comitds förslag innefattas, efter min tanke, mångå förträffliga saker.
En fördelning affångarnes cathegorier synes deri gjord, som grundar sig på verkliga förhållandet.
Ett förslag till motsvarande fängelseinrättningar är äfven gjordt, hvilket jag finner ganska ändamålsenligt.
Obrottsliga och brottsliga lösdrifvare, arbetsoch reclusionslocaler äro i detta betänk, systematiskt uppställda; och det torde kunna numera förväntas, att, med biträde af den allmänna öfvertygelsen, som nu utbildat sig om behofvet af förbättringar i fångväsendet, sådana också komma att tillvägabringas.
I valet af systcme, som dervid bör följas, kan visserligen en tvekan uppstå.
Det gifves ett strängare, och det gifves ett lindrigare.
Det förra fordrar en ytterst betydlig kostnad och en lång tid, för att fullkomnas; 32 D cn i5 Februari f. m. ty det livilar på grunden af total och oafbruten ensamhet under hela fängelsetiden, och med det antal arbetsfångar vi äga, skulle denna väg lill förbättringen icke stå i förening med den trängande skyndsamheten och våra tillgångar.
Det andra systemet synes derföre mera verkställbart, såsom hvilande på grunden af paltiel ensamhet, och således icke erfordrande en så förfärlig mängd af s. k. celler; och det är att förmoda, att vederbör, som nu komma i tillfälle att pröfva saken, vigten af ändamålet och; möjligheten af tillgångarna för dess ernående, fästa sig vid det möjliga, om än i effecten ej det ofelbaraste.
Under tiden synes det vara högst angeläget att vara betänkt på något, som motar de våldsamheter, hvilka nu förekomma vid våra fängelser.
Om sättet derför hafva visserligen olika meningar blifvit framställda, men i allmänhet synes man böjd för stränga och allvarsamma lagar, till skydd för fångbevakningar och samhället.
Någras philantropi förer dem till åsigten af mildare lagstiftning; de' synas utgå från erkännandet af en allmän menniskorätt, äfven hos fångar, och komma derföre till dessa åsigter.
För min del, tror jag det vara nödvändigt, att i dätta afseende gå allvarsamt tillväga, enär fångar och deras samfund utgör ett undantag från fria menniskor och deras samfund.