Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De spöken, bär blifvit framkastade, såsom farhågor för hvad, som kan göras med andra än sådane förbrytare, behöfva icke besvaras, ty sådant kali ske lika väl utan lag, under förutsättning af våld.
Jag skulle för öfrigt tro, att, då det Stånd, sorn har närmaste beröringen med sådane löskomna hofvar, enhälligt bifallit Utlåtandet, detta bör vara en stark anledning för de öfriga Stånden till samma beslut.
Blotta aningen af, att en fångförare skulle låta öfvertala sig alt blifva mördare, för att göra sin förman till viljes, kan icke falla på någon, som vet hvad rättskänsla vill säga.
Det har alltid varit en lag vid fästningar, alt skjuta på den, sorn der söker undkomma på olaga väg.
Hvad rättighet äger man väl härtill?
Och likväl kommer en sådan lag alltid att finnas, emedan inga upptäckter få göras från en fästning.
På denna grund kan jag intet annat än tillstyrka bifall tfll Utlåtandet.
Herr Crusenstolpe, Magnus Jacob: Jag instämmer i Herrar Rosenqvists och Printzcnskölds förenade anhållan om afslag å förslaget.
Jag anhåller att ProtocollsUldragen, Den 3 Februari i e. m. i detta ämne, från de öfrige Stånden måtte uppläsas.
Jag tror att BorgareStåndet redan liar afslagit Utlåtandet och begär att Rhlderskapet och Adeln måtte instämma deruti.
PresteStåndet har antagit det första Utlåtandet med de förändringar, som i det första Betänkandet befinnas.
Borgare-Ståndet har afslagit det första gell lågt det sednare till handlingarna; och BondeStåndet har bifallit båda.
Herr Crusenstolpe: Ridderskapet och Adeln har således inhemtat, alt beslutet belt och hållet beror på Ståndet.
De af Herr Rosenqvist framställda skäl torde finnas tillräckliga att motivera ett afslag.
Herr Cederschjöld, Pehr Gustaf: Mot delta Utlåtande har så mycket blifvit anfördt, att jag blott skall bedja få upptaga några anmärkningar.
En talare har påmint, alt det endast är emot till döden dömda brottslingar, som denna lag skulle utöfvas.
Men till den värde Talaren sjelf hemställer jag, huru det skall vara möjligt för en Post eller Vaktkarl, att i mörkret urskilja om det är en så beskaffad fånge, eller en annan, som rymmer.
De största missbruk skulle härigenom kunna komma att äga rum.
Det har dessutom blifvit anmärkt, alt EondeGo II. i3 i rd Den 3 Febnvarii c. m.
Ståndet, som är mest intresseradt i denna sak, enhälligt bifallit Utlåtandet.
Men oin ej mitt minne felar alltför mycket, har nämnde Stånds Secreterare afstyrkt och på visst sätt reserverat sig mot beslutet.
Slutligen får jag erinra, att högste Styresmannen för fängelserna medgifvit, att en lag redan fanns förut för detta fall.
Jag finnér således häruti ett ytterligare skäl att vördsamt tillstyrka afslag på Utlåtandet. / Herr Rosenqvist:
Det är smärtsamt hvarje ögonblick, som jag vidare nödgas tala i detta menskligheten sårande ämne.
Hvad Friherre Cederström yttrat i saken, är redan på förhand af mig vederlagdt.
Spökena må blifva för min räkning, örn den värde Ledamoten så behagar.
Emedlertid , och i händelse af bifall å Utlåtandet, blifver det åsyftade ändamålet snart nog åskådligt; lyckligt då, om jag sett spöken där inga spöken funnits.
Innan jag yttrar mig vidare skall jag anhålla, att få Högsta Domstolens Protocoll i målet uppläst, i fall det finnes på bordet.
Undertecknad Riddarhus-Secreterare yttrade, att Högste Domstolens ifrågavarande
Protocoll väl icke för ögonblicket vore i RiddarhusSalen till bands, men inom några ögonblick kunde anskaffas.
Om det icke finnes, Den 3 Februarii c. m. torde det vara tillräckligt att vela, alt det blifvit afstyrkt af Högsta Domstolen, med undantag af tvänne Ledamöter.
Undertecknad Riddarhus - Secreterare yttrade, det han ville minnas, att ifrågavarande förslag blifvit afstyrkt af pluraliteten utaf Högste Domstolens ledamöter.
Jag vill blott nu nämna, att om jag kunde tillstyrka det ifrågavarande Utlåtandet, skulle jag anse mig äga en Robespierres eller Marats bjerta, och böra belönas af en Charlotte Cordet.
Ceder ström har yttrat bland annat, att förslaget bade för ändamål alt qvarhålla fångar uti häkte.
I motsatts af denna Herr Friherrens åsigt, utber jag mig få anmärka, att nämnda ändamål snarare skulle genom Lagens antagande motverkas, ty fångvaktaren, kännande sin rätt att lägga den från honom flyende fången till marken, skulle derigenom blifva vida mindre uppmärksam vid hans bevakning; och ensamt denna omständighet anser jag innefatta tillräckligt skäl till förkastande af Utskottets förslag.
Om man skulle låta tillbakahålla sig af starkt ogillande taflor, mot allt som icke instämmer i vissa Go H. i3* Den 3 Februarii e. m.
Talares philantropiska idéer, sä vågade inan icke begära ordet, för att yttra sig; inen om man vill hålla sig lill sak och icke till floskler, så säger man sin tanka rent ut, utan alt bry sig om de blommor, sorn strös till lockmat för dem, som icke genomtränga ytan.
Friherre Cederström har glömt alt göra en anmärkning, nemligen att bär icke är fråga om deni, som äro blott dömde lill lifstids fängelse, utan äfven, att denna dom skall vara laga kraftvunnen.
Det är således endast positiva brottslingar, som, här komma i fråga.
Har inträder således samhället i sin rätt och pligt att fullgöra, hvad sjelfhämnden i den råare tiden åstadkom, och på den grund är det samhällets rätt och pligt att värna och skydda dera, som icke få skydda sig sjelfva.
Herr Cederschjöld har sagt, alt en fångförare kunde komma att skjuta ned dem, som icke äro i denna categorie.
Fångföraren får instruction af Embetsmaunen, som öfverlemna!1 fången till honom, och han skall då säga, om fången är af den art, alt det är tillåtet skjuta på honom, i händelse han lösgjordt sig och löper undan sin vaktare.
Jag tror mig hysa lika varma känslor för menniskorätt, som någon annan, och just på den grund yrkar jag bifall på Utlåtandet, sedan man vederbörligen inskränkt rättigheten till hvad närvarande förslag innehåller.
Hvad slutligen de utfall beträffa, som Lag-Utskottet fått emottaga för sina moliver och sin Den 3 Februarii e. rn. f. ■97 syftning, så lior detta numera till Riksdagstaktikens vanliga former, och den sorn arbetar på målen, får anse detta som sportsler för besväret.
Den värde Talaren på läcktaren, Herr Lefren, liar ansett mina philantropiska tänkesätt ej vara passande i nu varande tid.
Jag deremot tror, att sådane | lider alldrig kunna komma, då det skulle blifva klandervärdt eller opassande att hysa känslor för menskligheten.
Jag emottager derföre med nöje benämning af philantrop (mennisko-älskare); men djupt sårad och förolämpad skulle jag blifva af en mig rättvisligen gjord beskyllning, att vara despotismens eller Aristokratiens tjenstesven, emedan en sådan befattning endast tillkommer enfalden och slafsinnet, dräggen ur hvarje Nation.
Hans Excellence Herr Grefve De la Gardiej, Jacob:
Så mycket har i saken blifvit ordadt, att jag tvekat besvära Ridderskapet och Adeln med mitt yttrande.
Man har å ena sidan hört omtalas det våld, som kunde ske på fångar, som skulle falla offer för råa fångförares mordbegär?
men det är en annan klass medborgare, som äfven härutinnan hafva några rättigheter, det är de oskyldiga varelser, som bo enstaka på landet, och äro utsatta för sådana personers våld, som rymt, sedan de blifvit förvunne lill dödstraff eller lifstids fängelse, och ic - -t
Fe bni ari i e. m. ko mera hafva något att förlora genom ännu ett eller annat brott.
Jag tror icke att det är despotismen, man bär tjenar genom att yrka bifall på Utlåtandet.
Det är folket, det är bela nationen, det är hvarje obevärad, emot vildsinte brottslingars tygellösa förfarande.
Jag är lika mån om hvars mans rätt, som någon, men jag skulle lifligen förebrå mig, om jag icke utsade hvad jSom härutinnan är min öfvertygelse.
Herr Crusenstolpe: Jag medger, att LagUtskottets sednare Utlåtande är rigtigare än det förra, men tar mig friheten erinra, att det finnes ett slags brott, som kallas politiska brott, för hvilka lifslidsfängelse stundom ådömmes, och der det kan vara beqvämt att göra sig af med fången på detta sätt.
Jag är öfvertygad, att sådant icke kan hända under närvarande generation; men Lagstiftaren måste icke blott afse den, utan äfven framtiden.
Det är således både en moralisk riktighet och politisk försigtighet att afslå Utlåtandet.
En värd Talare bar bestridt mitt yttrande om svårigheten för dera, som skjuta, att bedömma huruvida den rymmande vore dömd till döden.
En fångförare kan visserligen någorlunda känna fångens historia: men jag hemställer till hvar och en, huru en Postkarl, som ser en person springa från häcktet, skall kunna be - Den 3 Februarii e. m. >99 slämdt veta hvem det är; och jag bekänner uppriktigt, att jag heldre skulle vilja vara i fångens, än i Postkarlens ställe.
När dessutom icke lagar saknas för att styra våld med våld, och fångförare äro beväpnade med sablar och pistoler; så finner jag icke behof af någon ny lag i detta hänseende.
Herr Bergenschöld > Eric Johan:
Då jag är närvarande vid denna discussion, får jag förklara, det jag, såsom Ledamot af conseljen, deltagit uti den proposition, som här så mycket klandras.
De motiver som föranledde densamma, äro väl utvecklade i ingressen, men jag vill i korthet upprepa dem eller att, då Regeringen af inkomne rapporter funnit, att fångar ej sällan undkomma från fästningar och arrester samt under fångtransporter, och så väl af dessa rapporter som ock af anmäldte gröfre brottmål erfor, att sådane från fästningar förrymde fångar sällat sig tillsammans, och förklädde stört enskilde medborgares hemfrid, hvarvid antingen mord eller rån, och stundom bägge dessa brott, blifvit föröfvade, Regeringen hade ansett sig böra föreslå en utväg, hvarigenom den förmodade att de vådor, hvarföre den fredlige medborgaren såmedelst blottställes, skulle förekommas.
Enskildt vågar jag tro, att det föreslagne stadgandet skulle Vara tillräckligt att afhålla riem från sådane rymningsförsök, med förklarande tillika, att jag mera värderar att 200 D o n 3 Fe 1) r ti aril p. in. skydda oell bevara allmän och enskild säkerhet, än de till döden eller lifstidsfängelse dömde fångars lif, hvilka kunna spillas efter föreslagne stadgandet.
Man har klandrat BondeStåndet för det de bifallit, och berömt BorgareStåndet för det de förkastat Utlåtandet.
Det är lätt att förklara orsaken till det förra, nemligen den stora erfarenhet, BondeStåndet har om förrymda mördares och tjufvars nya våldsgerningar, så snart de komma på fri lot.
För sådant är BorgareStåndet mindre utsatt.
Jag tror, att den talar bättre för menskligheten, som yrkar den redlige medborgarens säkerhet, änden* som yrkar säkerhet för våldsverkaren.
Herr RibenCarl Wilhelm:
Jag er känner, att jag varit tvehågsen om jag skulle bifalla eller afslå detta Utlåtande, men sedan jag genomläst hvad Högsta
Domstolen yttrat öfver saken, har jag helt och hållet blifvit böjd för det sednare.
Det är sant, att, genom LagUtskottets modification, förslaget blifvit mildradt i så måtto nemligen, att skjutningen endast skulle vara tillåten emot dem, som äro dömde till döden, eller lifstidsfångar, men jag- ber Ridderskapet och Adeln besinna, på hvilken bildningsgrad de personer stå, sorn äro fångförare här i landet, och jag får erindra, att en fångförare, som lill afventyrs öfverskridit sina rättig - Den 3 Fehr nar i i e. rn. aoi heter, likväl skulle få elen stora öfvervigten att vara sjelf håde angifvare och vittne.
Herr Hjertas Gustaf: Då Herr
Tham framdragit de beslut, de öfrige Stånden fattat, önskar jag få veta huru PresteStåndet beslutat.
Om detta Stånd bifallit Utlåtandet, anser jag af yttersta vigt att Ridderskapet och Adeln afslår det.
Det väsendtligaste skälet härtill är det, som den siste Talaren gifvit i slutet af sitt anförande.
Jag har underrättat mig om förhållandet i allmänhet, och deraf försport, att nuvarande fångförare ganska hårdt behandla fångarna.
En sådan lag är dessutom här alldeles icke behöflig, då autoriteterna kunna ålägga en uppstudsig fånge huru svårt fängsel som helst, och det vore ett besynnerligt Statsskick, der man icke skulle kunna fordra, att man gör sig något besvär för sådane menniskors bevarande, helst då rymning ur fängelse icke bör kunna ske utan stor försummelse.
Den siste Tala ren har företett mycken kunskap om våra fängelsers tillstånd.
Men då det händer, att 20, 3o , ja ända till 5o personer ledsagas af en enda vaktmästare, så kan lian icke vara fullkomligt säker alt ej öfvervåld sker.
Jag anser derföre icke ett lagstadgande olämpligt, som afskräcker fångarna från rymning.
Slutligen får jag tillkännagifva, attt jag ämnar yrka votering i frågan.
202 Den 3 Fe b r 11 a r i i e. m. Herr Cederschjöld:
Den siste Talarens begäran örn votering lärer väl icke kunna förekomma en discussion.
Den händelse han anfört, att fångar ne kunna göra våld på fångföraren, ligger alldeles utom den ifrågavarande händelsen, emedan lagen redan berättigar att möta våld med våld.
Den värma, hvar med den motsatta sidans talare försvara Utlåtandet, tyckes bevisa, att saken mera handlar om säkra medels erhållande till Statslån gars knapphändiga undanrödjande, än att betaga de lill döden dömde brottslingar tillfälle att undkomma.
Herr Bergenschöld har yttrat ”alt de täta rymningar, som sedan sistförflutna Riksmöte ägt rum, varit orsaken lill förnyande af den ifrågavarande Kongl. Propositionen.”
I anledning af detta yttrande, och vid jemförelse emellan nu varande lid då Gensdarmer åtfölja fångar, och fordna lyckliga tider, då ofta endast en liten bondgosse, midt i mörka nättén, genom stora skogar forslade 5 a 6 stycken arrestanter utan att någon af dem rymde, tager jag mig friheten förklara, att jag inom mig är fullkomligen öfvertygad, att de täta rymningar och fångars lössläppamle, i senare tider skedt med vederbörandes samtycke, på det Styrelsen skulle få någon anledning att å nyo för Rikets Höglofliga Ständer framlägga denna mensklighelen sårande Proposition.
Den 3 F e b r u a r ii e. m. ao3 Då man vid denna Riksdag varit mycket villig att bortskänka de hemmavarande Committenternes Egendom, så bör man åtminstone undvika att uppoffra de känslor af mensklighet, hvilka de i arf mottagit af sina förfäder.
Det har handt den siste Talaren, hvad som alltid händer när man känner sig banqueroute på skäl, att man går in på personaliteter.
Man har tagit frågan från en philantropisk synpunkt.
Jag vill äfven medgifva detta, och följa exemplet.
Man har, i stället för att vilja medge möjligheten att få skjuta på en rymmande missdådare, hänvisat till de medel, som lagen tillåter.
Deraf följer, att man skulle begagna tor turen emot sådane personer, på det de icke måtte rymma: så kallar jag de hårdare fängslen, som lägga brottslingen i bojor.
Jag tror icke, att i en sådan alfvarsam fråga som denna, man görrätt att söka suppositioner i representanternas personlighet.
Här är icke mera fråga om ministere och opposition, och man slår förgäfves dessa dunster för folkets ögon; det låter icke skräma sig af sådant snack.
Den sista värde ta laren har yttrat: ”att jag är banqueroute på skäl:” Den 3 F e b r u o r i i e. rn.
Denna debit är så myckel mera oriktig, som jag icke allenast anfort lill antalet ganska mångå, ulan äfven lill beskaffenheten sådana, att intet enda af dem bar kunnat af mina motståndare vederläggas; men till den värde talarens egen sjelfkänsla får jag hemställa, om lian verkeligen är till den grad i saknad af menniskokänsla, som hans alla yttranden tyckas affiehera.
Då jag bestrid t fungforarön den rättigheten att godtyckligt beröfva fånge lifvet, sa innefattar ett sådant bestridande alldeles icke något påstående att fångar bör vara utan fängsel; tvärtom anser jag Arrestants bevakande på det sorg fal ligaste böra iakttagas, och dess beläggande med bojor rättas efter fånges mer eller mindre oroliga uppförande.
Utan att ingå i någon pröfning af sjelfva frågan, får jag allenast afsäga mig den hedern, att bland mina committenter räkna dömda missdådare.
För öfrigt, i afseende på den grannlaga anmärkning, att man skulle lössläppa sådana, blott för att få skjuta Statsfångar, en cathegori sorn icke lärer finnas här i landet, får jag erindra huru, innan år 1818 fångförseln blef en Statsanstalt, den fattige bonden ofta fick plikta med kroppen, för det att sådane brottslingar rymde från honom.
Den 3 Fe b r ua r i i e. m. Herr Cederschjöld:
Jag befinner mig nu i en besynnerlig belägenhet i sjelfva skoltlinien emellan 2 Batterier, och jag vet icke hvilkendera elden jag mäst fruktar.
Derföre bar jag endast en enda anmärkning alt föreslå, såsom ett amandement, nemligen att man mätte stadga, det alls inga andra må försöka alt rymma, än de, som äro dömde till döden eller lifstidsfängelse, äfvensom att dessa icke borde rymma utan endast på ljusa dagen, samt icke försumma påtaga sig den klädnad Utskottet föreslagit.
I det skick saken står, beror det af Ridderskapet och Adeln örn lagförslaget skall blifva lag eller icke.
Votering är redan begärd.
För min del får jag förklara, att jag hellre lägger ett nej än ett ja.
Då Högsta
Domstolen afstyrkt sjelfva propositionen, då den blifvit omarbetad af Lagutskottet, då nästan alla de medlemmar af Utskottet, som äro jurister, reserverat sig emot Utlåtandet, anser jag frågan böra öfverlämnäs åt en annan tids pröfning.
Förmågan att, på sätt Herr Lefren behagat yttra, framströ blommor och lockmat, för att dermed vinna det ändamål man söker, bar ödet ej låtit falla på min lott.
Ja° efterst! äfvar den ioke eller.
Med enkla oförställda ordalag bar jag yttrat den öfvertygelse, mitt samvete föreslafvat; och lika skiljd frän biaf - D p 11 3 F e b r u a r i i e. m. sigter, som mitt språk är fritt från svassande fraser, utbeder jag mig att några ögonblick få upplaga Ridderskapets och Adelns lid med en kort vederläggning af hvad här, till försvar för LagUtskottets Utlåtande, blifvit anförd t.
Härvid möter mig först Herr Lefrens yttrande, att det vore samhällets pligt att freda den oskyldige från bofvars djerfhet och öfverdåd.
Ingen, sorn äger aldrig så litet förnuft, lärer vilja bestrida riktigheten af denna satts; men den sanningen står också fast, att samhället icke äger rätt att låta dräpa den brottslige, för det han, hänförd af åtrån efter frihet, söker att tillfredsställa denna, den oemotståndligaste af alla nalurdrifter hos hvarje lefvande varelse.
Det är Statens pligt alt kraftigt hindra hvarje rymningsförsök af den fängslade.
Den äger äfven tillräckliga medel, att, utan fara för brottslingens lif, uppnå detta ändamål; och om dessa medel icke nog verksamt begagnas, så lärer felet ensamt ligga hos Slaten, som vanvårdat sitt åliggande att sörja för enskild och allmän säkerhet; ett fel, för hvars godtgörande den flyende fångens lif och lemmar icke böra sättas på spel.
Här har af en Konungens Rådgifvare blifvit yttradt, det den Kongl. Propositionen i förevarande ämne varit föranledd af den genom inkor.ne ransakningar erhållna upplysning, att brottslingar flere gånger skaffat sig tillfälle att fly, och derefter sällat
Den 3 F © b r u a r i i e. m. 207 sig tillsammans för att störa den fredliga medborgaren.
För mig vill det synas, som hade dessa rymningar bordt vända uppmärksamheten — ieke på något förslag till en onaturlig brottmålslagstiftning — dit, der verkliga orsaken till det öfverklagade onda kunnat upptäckas.
Säkert hade man då skolat finna den nästan uteslutande härröra från försummelse och vårdstöshet hos dem, åt hvilka fångarnes vård eller forsling varit anförtrodd; och jag frågar med skäl, om det ej varit Styrelsen mera värdigt, att genom stränghet emot desse Statens försumlige tjenare, återföra dem till ett noggrannt uppfyllande af deras pligter, än att liksom uppmuntra dem till motsattsen genom en lag, som nedflyttar deras häcklade likar nära nog bland de oskäliga djuren.
Den värde Ledamotens förklarande, att han sätter högre värde på den oskyldige medborgarens Säkerhet, än på en brottslings lif, är verkligen af en ganska sällsam beskaffenhet.
För min del vågar jag dock tro, att någon jemförelse i detta fall alldrig kan äga rum, och jag vädjar till den värde talarens egen rättskänsla, om icke denna lärt honom, att anse hvarje menniskas lif lika heligt, likasom att all brottmålslagstiftning ytterst bör hvila på den grundsattsen, att endast beröfva den brottslige förmågan att vidare skada, men icke, på sätt som skedt i detta Utlåtande, till råga på hans olycka, göra honom 2o8 Den 3 Februarii e. m. lill mål för en rå och obildad fångvaktares godtycke och misstag.
Om Friherre Cederström.? försäkran äger grund, att nemligen det ofullkomliga skick, hvari fångvården inom vårt land sig befinner, gör den nya lagens stiftande nödvändig, så beklagar jag de skattdragande, hvilka så ändamålslöst fått tilsläppa de enorma summor, som på denna fångvård blifvit använde.
Bättre hade då, åtminstone i ekonomiskt hänseende, varit, att bespara dessa utgifter, och endast innesluta fångarna i feiga kostsamma baracker, för att, med den nya lagen i ena, och geväret i den andra handen, utan barmhertighet nedskjuta hvar och en, sorn skulle vågat ett försök att göra sig lös från sitt bräckliga fängelse; ty då en fånges lif skall ligga uti hans vaktares händer, så inser jag intet skäl att i och för hans inspärrande olfra några kostnader af betydenhet.
Hvad slutligen angar Herr Lefrens yttrade fruktan, att ett afslag å Utlåtandet skulle leda till införande af torLuren, så är jag icke nog skuggrädd, för att med honom dela denna farhåga.
Inrättas fängelserna ändamålsenligt, så behöfver man ej nyttja någon tortur.
Exempel på den linnas dock i de så kallade ankarsmedjorna i Carlscrona, der fångarne merendels äro smidda i bojor.
Om nu en af desse uslingar skulle lyckas att genom rymning förvärfva sin frihet, så hemställer jag, huruvida det vöre Den 3 Februarii e. m. 209 vöre enligt med menskligheten, att derföre bestraffa honom med döden?
I anledning af det yttrande, den siste värde Talaren adresserade till mig, får jag erinra, att jag tydligen tilläde orden: en till döden eller lifstidsfängelse dömd förbrytares lif, och jag drar icke i betänkande att tillstyrka en lag, som högre skattar den fredlige medborgarens säkerhet, än en så beskaffad fånges lif, då han, med kännedom om det äfventyr, hvarföre han medelst fortsatt rymning blottställer sig, icke destomindre ej underkastar sig detsamma.
Hans Excellence Herr Grefven ock LandtMarskalken gjorde proposition, först till bifall och derefter till afslag å LagUtskottets Utlåtande, hvilka båda propositioner besvarades med Ja och Nej samt votering.
Härefter upplästes följande voteringsproposition:
Den som bifaller LagUtskottets senare Utlåtande i anledning af Kongl. Maj:ls Nådiga proposition angående rättighet för Patrouille, Post, Vaktkarl eller Fångförare alt genom bruk af skjutgevär förekomma fånges ilvkl, voterar .Ta Go H. i4 2io Deri 3 Februarii e. m. den det ej vill, voterar Nej; vinner Nej, anses berörde Utlåtande hafva blifvit af Ridderskapet och Adeln afslaget; Hvilken voteringsproposition godkändes och anslogs.
"Voteringen börjades klockan -J till g eftermiddagen, och befunnos vid dess slut, klockan 9, sedan en voteringssedel blifvit undantagen och förseglad, samt de öfrige voteringssedlarne öppnade, rösterna hafva utfallit, som följer: Ja _ 36; Nej — 37; I anledning hvaraf Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att LagUtskottets Utlåtande blifvit af Ridderskapet och Adeln afslaget.
Föredrogs ånyo Lag- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottens d. 26 sistlidne November under N:o 66 afgifne och den 7 derpå följde
December eftermiddagen på bordet lagde förslag till jemkning uti RiksSlåndens beslut öfver anmärkningar vid Kongl. Maj:ts Nådiga Stadga om skiftesverket i Riket den 4 Maji »827.
Den 3 Februari i e. m. 211 i:sta Punkten.
Herr Dankwardt, Magnus Georg, föreslog, att denna punkt måtte läggas till liandlingarne, hvilken hemställan, uppå gjord proposition, af Ridderskapet och Adeln bifölls. 2:dra Punkten.
Herr Dankwardt:
Het jemknings-för slag, Utskotten i förevarande Utlåtande framställt i afseende på frågan om ändring i 13 Cap. 13 § SkiftesStadgan, tror jag icke vara lämpligt eller af Utskotten hafva bordt framställas.
Det innefattar alldeles detsamma, som i Utskottens första betänkande var föreslagit och hvilket blef af Ridderskapet och Adeln med obetydlig jemkning förkastadt.
Frågan rörer villkoren, hvarunder ett redan verkställt storskifte får, genom nytt skifte, rubbas.