Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han följer alltså verkligen karikatyrtecknaren ett stycke på väg, men när denne derefter öfverdrifver det väsentliga för att åstadkomma en komisk verkan, då följer RafTaeili honom icke längre utan slår in på en väg, som icke förer till förlöjligandets, utan till den allvarliga uppfattningens domäner.
Detta sker i kraft af hans samfundsuppfattning, enligt hvilket intet är fult, intet hemfallet åt löjet, allt värdigt att skildras konstnärligt strängt och allvarligt, blott det inrymmer någon egendomlighet.
* Från Salongen 1886; för tillfället på verldsutsUUlningen.Nu silter han alltså framför denne arbetare, som har pipan i mun och glaset framför sig.
Säkerligen underhåller Raffaélli sig icke med honom för att på detta sätt lära känna honom, ty i taflan af honom råder en tystnad, som herskar öfverallt hos Raffaélli.
Han har alltså blott sitt öga att lita på och det narrar honom icke.
Det låter honom förstå att det fins drag, som äro i en alldeles särskild grad betecknande för denne individ såsom sådan, t. ex. denna döda glanslösa blick, som endast känner till att vara sluten eller öppen, men icke att se.
Raffaélli förstår sig på en sådan blick ända in i dess innersta djup.
Han insätter då hela sin kraft på att gifva oss andra sin egen uppfattning deraf, och han pointerar på sin duk denna blick, för att den skall verka på oss, liksom den verkade på honom.
På samma sätt markerar han den stora plumpa näsan, som blott har uträttat sina funktioner och känt lukten af dålig tobak, det strida skägget, som växer vildl öfver ansigtet, den stela barkade handen, som håller om pipan, den tillskrynklade runda hatten, som sitter så orimligt dåligt på hufvudet, de flottiga kläderna öfver den oformliga kroppen.
Han understryker allt dylikt för att riktigt tydligt få fram sitt intryck; han öfverdrifver kanske här och der en enskildhet, utan att detta dock är märkbart i helheten.
Och han uppnår sålunda i denna tafla att skildra arbetaren lifslefvande icke blott hans fysionomi utan hans väsen, och den atmosfer af dödhet och slöhet, som icke kan öfvergifva honom — en atmosfer, en stämning, som Raffaélli genialiskt har ökat genom att anbringa arbetarens lilla dotter sofvande vid faderns sida med sitt hufvud hvilande på armen.
Men man finner i denna enskilda figur derjemte mera än en skildring af denna enda menniska.
Den smakar kraftigt af en hel art. Inför denna tafla får man bekräftelse på sina föreställningar om vissa delar af arbetarnes stora ras, ser tusentals personer och hundratals egenskaper förkroppsligade i denna enda figur.
Det är så mycket märkligare att finna dylikt hos RafTaélli, hvars hela sträfvan just är en strid för det porträttmessiga, för en framställning fri från spår af abstraktion.
Men när en droskkusk af Raffaélli likväl tyckes vara just den kusk, vi åkte med i går, en tidnings-kolportör, just den vi sågo på boulevarden i går afton, när kort sagdt alla hans figurer tyckas oss vara kända ansigten från Paris och trakten deromkring, så ligger detta i denfulländade intelligens, med hvilken denne målare väljer till modell det slags gestalter, som vi kalla typer.
Tusen går han granntyckt förbi, innan han väljer en, och denne ene är just den, som tyckes honom vara summan af tusen andra.
Det är detta så enkelt ljudande och likväl så sällsynta, som gör honom ny i den moderna konsten.
Han har haft föregångare i Daumier, till en del också i Monnier, men ingen af dem har nått så långt som RafTaélli i karaktärens styrka, och begge hafva de konstruerat typen, mera än de sökt finna den i ett exemplar af verkligheten.
Och bland de bästa nu lefvande målare fins ingen, som gör gemensam sak med RafTaélli, hur många af dem än sysselsätta sig med arbetarens lif.
Vissa af deras skildringar visa sträfvan till storhet, men blifva fastsittande i det akademiska; de flesta af dem äro bravurnummer af samma slag som Zolas dramatiserade » Vårbrodd »; en annan del utgöres af experimenter med verkstädernas pittoreska ljus verkningar.
Och sällan komma de få, som verkligen af ren sympati dragas till arbetaren, längre än till att framställa denne som arbetsdjuret, som trälen i trampqvarnen, som en bland många, lik de många.
Detta gäller sålunda om Rolls » Le Travail », den väldiga figurrika taflan, bekant från utställningen i Köpenhamn.
Roll har velat gifva en skildring just af de menskliga arbetsdjurens verksamhet på * sjelfva den scen, der de framsläpa sitt halfva lif.
Till en sådan skildring har han funnit den ene arbetaren lika god som den andre, endast han kunde göra tjenst som modell.
Det var icke den enskilde, han ville framställa, utan det samlade sträfsamma arbetet; der-för har han icke pointerat något, utan gifvit allt en jemn, tyvärr icke tillräckligt sträng behandling.
Jag har i detta ögonblick, fastän jag ånyo och mycket noga betraktat Rolls tafla för blott en månad sedan, icke ett enda individuelt drag lefvande i mitt minne, utan blott ett intryck af arbetet i del hela — så till vida något som kan öfverensstämma med taflans titel.
Men af alla RafTaéllis taflor af det slag jag hittills omtalat påminner jag mig arbetaren — på en gång som ett porträtt och som en typ, men mest som det sistnämda.
När jag tänker på de flesta andra mera betydande målares verk, ser jag inför mig bilder — med pittoreska förtjenster, med vackra motiv, fina stämningar, goda kompositioner, god karaktäristik, men alltid bilder.
När jag deremot tänker på de tjugufem målningarna och hundratalsteckningarna, jag sett af Rafaélli, ser jag inför mig menni-skor, endast menniskor.
Jag drager häraf den slutsatsen, att ingen af de moderna har som han på sin duk kunnat fånga den lefvande individen, ingen har med så kraftig, så våldsam och säker hand gripit det förherskande i en karaktär, hållit det så fast på duken under arbetet och lagt det till rätta för oss med en sådan åskådlighet som han.
Ingen af de moderna, sade jag, men jag kunde utan öfver-drift ha sagt, att i hela konsten, från förtid till nutid, fins intet rent af så förbluffande lefvande och handgripligt som en figur af Raffaélli.
Han vill i öfverensstämmelse med sin uppfattning af konsten som en nyttans konst först och främst vara åskådlig- Manet hade något af hans förmåga att åskådliggöra, men den kom aldrig till sin rätt som hos Raffaélli.
Manet ville vara en målare framför allt, ville karaktärisera kraftigt och klart, nog så mycket med farg som med teckning, sökte derför alltjemt den karaktäristiska färgen och glömde sålunda stundom att gifva sina figurer den fasta konstruktion, den skarpa formgjutning som förlänas med den absoluta individualiteten.
Raffaéllis färg är enklare, upptager honom mindre och bäres af en pensel, som lika så mycket tecknar som den målar.
Raffaélli har lärt af Daumier att icke betänka sig på att göra konturer i svart, när frågan är att pointera något, och han kommer stundom det svarta en smula farligt nära.
Det är kanske ett fel, men det inrymmer hans förtjenst.
Han begagnar det svarta oftast på hvitt, ställer gerna en figur kraftigt mörk uppemot en hvit mur eller en ljus luft och uppnår derigenom den mest öfver-raskande handgriplighet i figuren.
Han synes alltid måla sin modell i dess mest omedelbara närhet, så att dennas lokalfärg för hans öga är oberörd af atmosferen, och han ser den derför alltid som något i konturerna fast.
Han bryr sig sålunda icke om atmosferens förmåga att adla och försköna, han ställer sin figur helt och hållet i förgrunden af sin tafla i den mest nyktra belysning och behandlar den landskapliga bakgrund, mot hvilken den aftecknar sig, löst och i helt ljusa färger.
Oaktadt han har målat fina och stämningsfulla landskap, tilltror jag honom icke synnerlig uppfattning af den landskapliga naturen.
Den är för honom blott den döda bakgrunden, på hvilken han finner sin figur dubbelt lefvande, dubbelt kroppslig.
Han åsidosätter ofta im
sin behandling en sådan landskaplig bakgrund alldeles ulan skäl, stundom till och med alldeles otillåtligt, men säkert nog alltid med välberådt mod, derför att han vill att figuren skall for åskådaren vara det centrum, som den var för honom sjelf.
Han går öfver hufvud obesticklig sin egen vag, utan medlidande med de traditioner han nedtrampar.
Han har ett medvetet mål, och ingenting förmår honom att ¿å en omväg för att nå detta.
Han har icke hört på gycklet på ena sidan vägen, förargelsen på den andra, frestelsen som gick i hälame på honom, och förmaningen som gick honom ädelt till mötes.
Han har häfdat sig sjelf och sin rätt till att trampa den väg, han sjelf funnit för godt Hans kompass har utgjorts af hans förstånd och icke af inlärda regler.
Han har stått och gått på egna ben der, hvarest andra ha satt sig att åka med beqväm befordran af lärarens traditioner.
Han har blifvit ensidig på denna sin ensamma gång.
Utanför hans konsts områden ligga verldar af skönhet, pa hvilka han aldrig har kastat sin blick, och äfven innanför hans egna områden gifves det skönheter, som han förbigår, i det han våldsamt går löst på sitt mål.
Han kan med skoningslös hand taga lifvet eller åtminstone skönheten af något, som i andra målares ögon är värdt dagars arbete för ' att återgifva.
I hans blick på naturens färg är någon ting af denna lekmansblick, för hvilken svart är svart och grönt är grönt, och han bryr sig ytterst litet om dessa färgers olikhet i ljus, i skugga och reflex.
Han följer häri åskådningstaflans princip, blott noterande att denne mans hår är svart, denna lilla flickas strumpor blå, detta golf brunt, detta staket grönt, utan att taga med i beräkningen de olika ljusförhållanden, som denna svarta, denna blå, denna bruna och denna gröna färg äro underkastade i forhållande till sitt läge.
Mången gång tecknar han midt i oljefärgen med en blyertspenna, när han finner verkan af denna fastare och säkrare, än hvad han kunde göra med penseln.
Vid andra tillfällen betänker han sig icke på all måla hela sin tafla malt i färgen, för att sedan ditsätla en skinande blank fernissa på de föremål, som äro blanka till sin natur, en hög hatt, en polerad träpipa, ett blått emal * jeradt husnummer eller dylikt.
Men RafTaélli behöfver för öfrigt för att vara åskådlig alldeles icke åskådningstaflans » Detta skall vara Troja&gt;.
Han kan gifva den individuella figuren en stämning, somberättar af sig sjelf, endast med ett litet drag eller två, gripna ur verkligheten.
Han har sålunda målat en tafla, som föreställer en liten tjock och gammal handtverkare med
En lumpsamlare.
Efter teckning af RaffaPlli.
en målarpyts i ena handen och en i pytsens innehåll ända till skaftet doppad pensel i den andra.
Han står utanför sitt hus i sin lilla trädgård, hvars staket han nyss har strukit med en förskräcklig grön färg.
Han vänder ryggen åt staketet och synes spekulera på att finna ännu ett föremål,som kunde förtjena en öfversmetning med all den sköna färg, han ännu har qvar.
Med denna smula handling och med denna smula sceneri är arten af den lille tjocke mannen med färgpytsen bestämd: den förskräckliga gröna färgen på staketet och den i färgen till skaftet doppade pen sek röja klart nog att det icke är någon målare till profession, man har inför sig.
Hvad annat skulle han då väl van än en liten handtverkare, som köpt sig en egen grund, ma-rat sig ett hus, planterat sig en trädgård för att lefva stilla och sorglöst på sina gamla dagar, upptagen af att sköta den lilla egendom, som är hans hela stolthet Taflan lemnar intet tvifvel om att det hänger sålunda tillsammans, fastän den är blott berättad med de torftigaste ord.
Men till ytter mera bevis på riktigheten häraf kan man vända sig till en annan tafla af RafTaélli, der man ser samma lille tjocke man på väg att beställa bränsle hos en granne, som fält några träd, och man möter honom ännu en gång i en tredje tafla i hans trädgård, der han, efter att hafva gräft, har satt sig på marken med en belåten blick utöfver det lilla, han med rätta kan kalla sitt.
— På den teckning, som åtföljer denna artikel, är lumpsamlaren karaktäriserad som sådan endast genom den qvist, han håller i ena handen, den korg han bär i den andra, säcken vid hans fötter och vagnen i bakgrunden, och man skall finna att hur ytterst löst än allt detta är skizzeradt, åskådliggör det dock ögonblickligen mannens yrke.
I intim förbindelse med denna förmåga att åskådliggöra med tekniska medel eller smådrag ur lifvet, står hos RafTaélli förmågan att lokalisera, d. v. s. att visa åskådar«) fast och tydligt de omgifningar, hvari den framstälda är hemma.
Målar han sålunda arbetaren sittande i lusthuset vid en bykrog, så ser man genom dettas spjelor fabrikens tak och skorstenar i fjärran.
I den omtalade taflan af den lille mannen med målarpytsen aftecknar sig hans gestalt mot den hvitkalkade muren af det hus, som är hans stolthet, liksom ett stycke af hans sjelfplanterade trädgård blir synlig i ett hörn af förgrunden.
När RafTaélli vill göra klart för oss att det är från hufvudstaden en vägfarande bonde vänder hem, så anbringar han honom sittande och hvilande sig på en milpåle, hvarpå står skrifvet ordet Paris.
Det fins en kostlig tafla, på hvilken man ser en äldre man och madam af den lägre borgarklassen stå stilla utanför ett hus,mot hvilket madamen stält sitt paraply for att få händerna lediga till att knäppa mannens hvita glacéhandskar.
Det skulle icke vara möjligt att förstå meningen med dessa hvita glacéhandskar en vinterdag på gatan, såvida icke Raffaélli hade skrifvit med stora bokstäfver öfver en dörr på huset » Salle des mariages *.
Det är alltså ett ålderstiget par, som, medan det ännu är tid, vill försöka lyckan bakom denna dörr.
Jag beundrar i ach for sig sjelf icke sådana smådrag af en på konstens område med raffinering använd intelligens.
Jag skulle till och med finna det temligen upprörande, om den förste och bäste målare bjöde mig bokstäfver och inskrifter i stället för bildlig skildring, ty man förutsätter ju likväl gerna, att målningar skola ses och icke läsas.
Men med Raffaélli är det en annan sak.
Dels sätter han aldrig åskådningstaflans vägledande påskrifter i stället för utan på köpet till karaktäristiken.
Dels gör han det i allmänhet på ett sådant sätt, att sjelfva påskriften antingen är naturlig eller förklarlig på det ställe, der den finnes anbragt.
Dels och slutligen är han ett geni med rätt till en massa friheter, som äro hårdhjertadt förnekade för konstens kälkborgare.
Han hör till de lyckans utkorade, som medgången förföljer.
Han drar ej niter, äfven om han griper bland motiv, som kunde synas ligga utanför hans område.
Han har t. ex. på det novellistiskas område en gång funnit ämnet till en af sina kostligaste taflor, och jag frestas tro att han denna enda gång började med den ram, som man annars nöjer sig med att till sist antyda.
Ramen var ett hvardagsrum typiskt för sin egare och typiskt ända till den minsta enskildhet — ända till den grad, att Raffaélli denna enda gång icke kunde försaka och nöja sig med att antyda, utan måste taga allting med.
Sålunda måste han också hafva dem med, hvilka gifvit rummet dess prägel — en gammal borgerlig ungkarl med hvita lockar vid öronen och en svart kalott på hufvudet.
Och för att riktigt åskådliggöra honom i hans hela kälkborgerlighet och småaktighet, visade han hur det går till på den epokgörande dag, då denne gamling skall fasta sig en ny jungfru.
En ålderstigen af detta slag, skrumpen och tandlös, har infunnit sig som sökande och tagit plats vid kaminen midt emot den gamle herrn i den stora länstolen.
De tyckas vara på väg att blifva ense, då en ny sökande inträder, denna gång en ung och fyllig, mörk-hårig flicka med en sirlig hvit liten spetsmössa.
Den gamlajungfrun tyckes helt och hållet bli glömd utom af katten, som med en klar blick för situationen tagit plats vid hennes fotter; medan gubben sänder den unga flickan några välvilliga skälmska ögonkast, vänder den ålderstigna jungfrun sig med det suraste och mest föraktfulla ansigte om mot frestarinnan.
Den borgerlighet, som är utbredd öfver denna scen, understödes på hvarje punkt af det rum, hvari den försiggår: här är en liten broderad matta, hvarpå gubben sätter sina fötter i de broderade morgontofflorna.
På kaminen står en kaffekokare, en bukett porslinsblommor och en mängd andra af dessa förskräckliga prydnadsföremål, som gamla menniskor släpa med sig hela sitt lif utan att någonsin se på dem, men förarga sig ofantligt då de eo dag slås i stycken.
Här ligger framför gubbens sparlakans-säng ett stycke broderad matta, der står en pall — presenter från hänsynsfulla niecer och upp mot kaminen stödja sig sirligt anbragta skyffel och tång af messing — alltsam-man lika obrukligt som obehöfligt.
Lägg härtill på den laga väggen, med dess blommiga grå tapet, ett kopparstick i mahognyram, ovala familjeporträtt i ramar af glas öfver svart glanspapper, ändtligen en fjärilsamling, ett ungdomsminne, och man skall säkert inse att allt stod i så noggrann öfver-ensstämmelse, att allt bar denna samma prägel af egarens svarta kalott och broderade morgontofflor, att RafTaélli nödvändigt måste taga alltsamman med.
Och han har med omsorg genomfört hvaije liten enskildhet, af fruktan för att beröfva scenen det minsta af dess stil.
Jag har omtalat Rafaélli som arbetarens och den lägre borgarklassens målare.
Men hans områden inskränka sig icke dertill.
Till ett stort, tyvärr ytterst smaklöst utstyrdt verk, Les types de Paris, * har han levererat en serie illustrationer, i hvilka han förutom arbetare har framstält skådespelare, bohémer, kafégäster, lärare, kuskar, grönsaksför-säljerskor, tjenstflickor o. s. v. — dels med reproduktioner efter sina taflor, dels med teckningar utförda särskildt för detta verk.
Dessutom är RafTaélli, såsom man kunde vänta, en förträfflig porträttmålare.
Han har för ett par år sedan målat Edmond de Goncourt — att döma efter en fotografisk återgifning, ett mästerverk af karaktäristik och genomförd
* Paris 1888.
Verket består af 10 häften och är i trots tf «¡n smaklösa utstyrsel värdt att ega, eftersom i hvart af de 10 häftena finnes en rätt god heliogravyr efter Raffaellis bästa taflor.form, ett porträtt i helfigur, fulländadt aristokratiskt i hållningen och med en djerf uppfattning af den berömde författarens fina skönhet.
Han hade på detta års salong ett dubbelporträtt af två unga flickor, klädda i hvitt med svarta skärp (alltjemt svart på hvitt), en smula tafatt i anordning, men med en egendomlig älskvärdhet i uppfattning.
Samme konstnär, som i arbetaretafloma är så allvarlig och kraftfull, kan, när han tillfälligtvis målar taflor af barn och unga flickor (också när han målar djur), visa så mycken qvick-het, så mycken finkänslighet och behag, att det i sanning är öfverraskande.
Det bästa i detta afseende är en tafla af en liten åtta års flicka, som håller på med sin morgontoalett.
Hon står framfor sitt tvättställ med den blå servisen och vänder sig om med en rask rörelse.
Hon ser åt sidan med ett det allra näpnaste lilla näsvisa ansigte, som om hon hörde på en anmärkning från en inträdande, och som om denna anmärkning icke riktigt folie henne i smaken.
Hon är hänförande i sin lilla chemise med sina bara armar och sina svarta strumpor.
Och så hänga der från strumporna några långa hvita band nedåt hennes ben, och dessa band i förening med de två nedhängande armame, benens ställning och det hållningslösa i hela gestalten göra henne så välsignadt flickaktig i trots af hennes lillgamla ansigte och damaktigt uppsatta blonda hår.
Hos denna figur råder ett behag och en munterhet, som vi icke skulle anse beskärda åt denne målare af lumpsamlares, jordarbetares och smeders grofva fysionomier.
Men för Raffaelli kan i kraft af hans djupa intellektuella uppfattning öfver hufvud ingen framställning af individen misslyckas.
Hans konst har i denna intellektuella uppfattning en orubblig och aldrig vacklande grundval, påhvil-ken det beror att alla hans taflor förekomma oss ungefär lika goda, så att inan har svårt att föredraga den ena framför den andra.
Han är i dem alla tillstädes med hela sin person, han har gifvit dem alla allt, hvad han egde af energi och kraft.
Emellertid har han naturligtvis kunnat gifva sina taflor en alltjemt mera helgjuten prägel, allt efter som han fick mera herravälde öfver sina medel, och han förmådde icke från början att karaktärisera, åskådliggöra och lokalisera med de få drag, hvarmed han nu kan nöja sig.
Ärorik i detta afseende är en af hans taflor från 1877, en bondfamilj.
Det är fem figurer, uppstälda utan komposition ochinre sammanhang mot en hvit vägg, beundransvärda i den genomgående karaktäristiken, men målade med förskräckligt besvär.
Från en något senare tid är en annan tafla, Maire et conseiUer, befintlig liksom den föregående på den retrospektiva utställningen, ytterst detaljerad ända till den grad, att hvarje skrynkla är tagen med och behandlingen, som är grå och föga kraftig, skiljer sig icke synnerligen från andras.
Ännu i den ofvan omtalta taflan af gubben, som söker husjungfru (1883), är behandlingen omständlig och detaljerad och först från åren 1884 — 86 kan man räkna Raf-faélli som en fullt utvuxen tekniker, sjelfrådig, hänsynslös, obestickligt personlig i sina medel.
Det har blifvit sagdt — i en för öfrigt icke synnerligt insigtsfull kritik — att han från början gjorde gemensam sak med impressionisterna och betraktade sig som hörande till dem.
Om detta är sant måste det vara hans små land-skapsstycken och landskapliga bakgrunder, som gifvit honom namn af impressionist, ty i sina figurer är han icke mera impressionist än Holbein och Dürer.
Det är det oföränderliga i fysionomien, han söker för den oföränderliga själen.
Och när hans landskap äro impressionistiska, är det just derför att han betraktar landskapet såsom något i motsats till karaktären ombytligt, beroende på väder och vind.
Han kallar icke heller sig sjelf impressionist.
Landskapet är för honom en bisak, efter hvilken han icke vill benämnas.
— Han ser sjelf sin betydelse i hvad han åstadkommit i figur-karaktäristik.
Derför kallar han sig karaktäristiker och han har i högre grad än någon annan samtida rättighet till detta namn.
På den franska utställningen i Köpenhamn på sommaren 1888 var han representerad lika så illa, som de flesta andra stora franska målarne.
Den utställningen var öfver hufvud sammansatt, som om det gält att illustrera den franska konstens förfall.
På den retrospektiva afdelningen af verldsutställningen i Paris är Raffaélli deremot för tillfallet representerad af 20 taflor, i hvilka man lär känna honom förträffligt.
I betraktande af den rika representation man sålunda gifvit honom, måste man antaga att hans förtjen-ster omsider — bortemot hans fyralionde år — blifvit erkända af hans landsmän.
Det har nämligen icke alltid varit sä.
Han är född fattig, har lifnärt sig som korsångare i kyrkan och som baryton på en förstadsteater.
Sam-tidigt härmed fick han en kort tid i Ecole des beauxarts den enda undervisning, han någonsin åtnjutit, men som gått spårlöst förbi.
En konsthandlare tog honom derefter på entreprenad för 40 francs i veckan.
Han lefde på sina inkomster i en by utanför Paris, målade bilder af traktens proletariat och fick dem icke sällan refuserade på den årliga salongen.
Så föranstaltade han en dag under 1884 i en tom butik på boulevarden en utställning af halftannat hundratal af sina arbeten, och från den stunden visste Paris att det egde en stor konstnär i RalTaélli.
Han har på verldsutställningen en tafla af två gamla judar, som spatsera tysta vid hvarandras sida rakt i flinten på åskådaren.
Något mera förbluffande lefvande har jag icke mött inom konsten och det förefaller som vore de hela verldsutställningens gedignaste konstverk.
Jag skulle vilja se den taflan uppe i Louvren bland de gamla klassikerna
— sida vid sida med Holbein, Clouet och Antonelli da Messina, och jag skulle vilja se om RafTaelli komme att blekna inför dessa stormän.
Min uppfattning är att han är en icke mindre stor konstnär än dessa.
Det förefaller mig icke öf-verdrifvet att säga, att han funnit denna de visas sten, som alla århundradets målare med sträfvan mot verkligheten hafva sökt, hafva kommit så nära, men aldrig förr segerrikt fått tag på.
Han afslutar ärorikt detta århundrade, som böljade med David, och man må hoppas att han omsider och en gång för alla utrotat den föreställningen, att skildringar af samtidslifvets lägsta element skulle vara oförenliga med konstens upphöjdhet.