Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi åt kväll på Grill, och – – –
Men det är för långt att tala om.
Klockan var nära 1, innan Gustaf och jag var i vårt rum igen, mycket glada efter de sista »aveckerna».
»Tack Ruffen lilla», sa jag hjärtligt och tog honom i famn.
»Hm, hm», sa Gustaf. »Roligt om du har haft roligt.»
»Det har jag.
Riktigt gräsligt, förfärligt, ohyggligt roligt!»
Så började vi klä af oss.
»Tra la la, tra la la, tra la la la!» sjöng Gustaf.
(Nu var det hans tur att vara i tagen!)
»Gumman du – – »
»Det var ändå märkvärdigt du – – »
»Tra la la tra la la la la!
Ingenting!»
»Minns du kungstigern?» sa jag.
»Kungstigern!
Bä!» Gustafs ton lät riktigt föraktlig.
»Och hon där, som svängde sig ut och in!
Ha ha ha – och pajatsona sedan!
Jag undrar, hur högt han sparkade?»
(Det var Gustaf som talade.) »Gjorde han inte så här?»
Därmed kastade Gustaf hatten i nacken, nöp i byxorna, knäade och började att figurera mot spegeln på ett sätt så jag trodde jag skulle gå åt af skratt.
Jag har alldrig sett något så galet! Gustaf – Ruffen – eldröd, svettig med hopknipt mun, uppblåsta kindben och blinkande ögon, alldeles som den andra dansören!
Sanningen framför allt.
Minsann kände jag mig inte frästad, där jag stod i min korta broderade underkjol, att börja figurera emot honom.
Det hade bara fattats det!
Hvad skulle man då ha kunnat begära af andra.
»Gustaf du», sa jag, »vi är ett par gamla narrar!»
»Pu!» sa Gustaf och sjönk flämtande ned på en stol.
Efter en stund hade mörkret bredt sin slöja kring våra bäddar.
»Gumman – – –»
Det var Gustaf, som talade långsamt – liksom sökande orden.
»Jaha», svarade jag sömnigt.
»Tra la la, tra la la la.»
»Sof, din toker!»
»Tra – – la – – – la la – – la la la.»
Det var det sista jag hörde på en af de händelserikaste och härligaste dagarna i mitt lif!
Dagen efter.
Fru Susanna och »de gamle».
Inte så lätt som man tror.
Morgonen därpå vaknade jag med en känsla af olust och tyngd i nacken.
Jag hade drömt, att jag låg i en stor basäng och simmade, medan det rägnade stekta kycklingar i hufvudet på mig.
Det borde ha förberedt mig, ty när jag drömmer om vatten, sker det alltid något förargligt, men det gjorde det inte.
Jag kände mig för slö att orka tänka.
Gustaf tycktes häller inte ha stigit med rätt fot ur sängen, och där satt vi och gäspade i kapp i soffhörnen, när lyckligtvis
Villy fram på förmiddagen kom uppkilande med ett spel som heter Halma.
Herrarna satt sig genast i arbete, sedan Villy gjort en hel del förklaringar öfver de små träpjäsernas betydelse.
»Det är fasligt hvad du trafvar, Lovisa!» sa Gustaf efter en stund retligt.
»Åh, man får väl gå», svarade jag, ungefär i samma ton, fruktar jag.
»Jag söker för öfrigt efter portmonän.»
»Ser farbror», sa Villy, »nu är meningen den, att – – – –»
Och därmed rabblade han upp en hel ramsa, af hvilken jag är säker, att Gustaf inte förstod ett dugg.
Hvem kan begripa något, när en människa vefvar ur sig en sådan där lång harang i ett enda kör!
»Jag förstår inte hvar portmonän kan vara?» sa jag.
Därmed skakade jag ut näsduken och vände ut och in på fickan väl för tionde gången.
»Har du inte sett den, Gustaf?»
»Nej, naturligtvis inte.
Om han så satt på din näsa, så såg du den nog inte ändå.»
»Kluck, kluck, kluck», sa Villy.
Han har ett bra försmädligt sätt att skratta, den karlen!
Det låter alldeles som om han skulle skratta baklänges.
Det är riktigt irriterande.
»Jag vet då bestämdt, att jag hade portmonän i morse», sa jag.
»Kanske du har tagit den af tankspriddhet, Gustaf lilla?»
Gustaf slog för syns skull på fickorna.
Jag skakade ut hans näsduk, öppnade hans plånbok, vände ut och in ut på hans bakfickor och hällde snuset ur hans snusdosa.
»Kluck, kluck, kluck», sa Villy igen.
»Jag får be dig vara så snäll och inte skratta», sa jag med värdighet.
»Kanske den finns i »enskilda banken»?» föreslog Gustaf.
Jag knäppte upp klädningslifvet och kände efter.
Nej bevars.
Ingen portmonä!
Nu tittade jag bakom möblerna, sökte igenom båda sängarna ända ner till botten, vände upp och ned på byrålådorna och spände upp min parasoll.
Sedan rakade jag med eldgaffeln under möblerna, öppnade lavoarlådan, skakade alla mina kängor och dök med en käpp till botten i spottlådan.
»Kluck, kluck, kluck-uck!» sa Villy igen.
Nu var det som om han skrattat i en bomullstapp, men det lät lika försmädligt för det.
»Ja, det ska jag då säga dig», sa jag, »att finner man saker som är borta, så är det alltid på de mest obegripliga ställen.
Titta efter under sängmattorna, är du snäll, Gustaf.»
Gustaf lydde motsträfvigt.
»Månntro den kan vara kvar i väskan, sedan i går afton?» sa Villy försiktigt.
Det klarnade för mig med ens.
Visst låg den i väskan!
Jag hade ju alldrig sett den i dag!
Jag öppnade glad väsklåset men – ingen portmonä!
Jag tittade mellan skinnet och tyget, skakade, ruskade, men väskan var tom ändå.
»Villy», sa jag matt, »om du ville känna efter i dina byxor.»
»Hå hå, tror tant, att jag hugger portmonäer!»
»Nej, det tror jag presis inte, men sedan jag själf en gång hittat en vildt främmande guldfingerborg i min egen ficka, utan att jag än i dag vet hur den kommit dit, så – – –»
Villy vände ut och in på fickorna, men såg stött ut.
»Snälla Gustaf lilla», sa jag, »ifall du kan slita dina tankar så pass länge från det där intressangta spelet, så försök påminna dig, om du sett portmonän i dag.
Jag hade den bestämdt i väskan i går, när jag gaf kronan åt pojkarna.»
»Kanske att de tog den?» sa Gustaf.
»Nej», sa Villy bestämdt, »det gjorde de inte.
Men det är ju möjligt att någon ann knyckt den.»
»Om du med »knyckt» menar stulit», sa jag, »så vill jag helt enkelt säga dig, att det är omöjligt.
I går satt jag på väskan hela tiden, och i dag har den inte varit ur rummet.»
»Talade du inte med någon främmande i går?»
»Inte med en katt – utom med en förstås, men för henne går jag i borgen som för mig själf.»
»Henne?» sa Villy lifligt.
»Var hon sorgklädd’?»
»Änka efter en lägre tjänsteman?»
»Presis.»
»Hade tre barn att försörja?»
»Fyra – – »
»Och behöfde pängar till en symaskin?»
»Nej, hon stickade strumpor», sa jag förargad.
»Gör också detsamma.
Jaså, tant Lova, de skulle komma åt att plocka dig ändå.»
»Plocka?
Hvilka?»
»Ficktjufvarna.
Jag ska genast kila af till polisen och anmäla saken.
Hur mycket pängar var det i portmonän?»
Men jag kunde inte få fram ett ord.
Ficktjuf, den där hyggliga, söta människan!
Alldrig!
»Du tar alldeles miste», sa jag.
»Hon är lika ärlig som både du och jag tillsammans.
Här är för öfrigt hennes visitkort som hon lämnade mig.»
»Betyder ingenting, lilla tant.
Alla bedragare nu för tiden lämnar visitkort.
Det ligger en slags galghumor i deras artighet.
Narrade hon inte tant att släppa väskan?»
»Visst släppte jag den ett tag – men –»
I detsamma kom jag ihåg alltsammans.
Hur jag tappade väskan, hur hon tog upp den och med ett litet skri narrade mig att vända bort ögonen.
Jag började storgråta.
»Så gumman, så!» sa Gustaf och klappade mig tröstande.
»Var inte ledsen nu!
Du ska nog få se, att polisen kniper henne –»
»Ja, så ta mej fan!»
Därmed ryckte
Villy till sig rocken och ämnade rusa i väg.
»Vänta li-i-te», snyftade jag.
»Jag ska ba-a-ra gråta lite me-era – hos – Ru-uffen först!»
Och det gjorde jag också, och det grundligt.
Därefter sa jag:
»Tack gubben lilla, och lämna oss nu, är du snäll, för jag har litet särskildt att tala med Villy om, just angående den här saken.»
Gustaf tog sin hatt och gick, utan att se allt för missbelåten ut, men så var portmonän häller inte hans.
»Ser du, Villy», sa jag.
»Det får vara, jag menar – det är inte värdt att anmä-äla saken.» (Jag kunde inte tala riktigt stadigt ännu.)
»När man kännt så för en människa som jag kände för henne den gången, då vill man inte göra polissak af’et.»
»Tant Lova!»
»Jaha, det må vara dumt och allt sådant där, men pängarna var mina, och jag gör med dem hvad jag vill.
Gustaf är affärsman, så det är inte värdt att säga något åt honom.
Hon får göra upp saken med sitt samvete – jag vill inte bidra till någon människas fördärf.
Jag vill bara minnas, att hon gaf mig en lycklig stund på en lycklig dag.
Ja, det var bara det jag ville säga dig.»
»Tant Lova, du är en prima mumm!»
Innan jag hunnit hindra honom, hade den präktiga pojken tagit mig i famn och gastkramat mig på sitt för.färligt vänliga vis
»Hvad är en mumm förslag?» frågade jag, allt för glad att få skämta litet!
»Prima blandning af öl, porter, champagne och sodavatten.»
»Värst blir, att jag nu inte får nå’n trymå», sa jag nedslagen, ty jag hade allt gladt mig förfärligt åt att få se borgmästarinnans min, när hon upptäckte trymån mellan våra förmaksfönster.
»Trymå?
Asch!» sa Villy.
»Hvilken människa begagnar något så anti-di-vu-» (nej, det var för svårt att stafva!) »Nej, små speglar, ska det vara, tant Lova!
Sådana där små, präktiga, antika ena, som tant Lova redan har.»
»Nej, hvad säger du?» sa jag förtjust.
»Nå, men då var det ju riktig tur då, att hon tog pängarna, eljest hade jag kommit hemdragandes med ett gammalmodigt spektakel, som jag sedan fått äta upp i all min tid.»
»Brrrrrrr!» sa Villy och ruskade på sig.
»Du åskade riktigt bra.»
»Visst inte», sa jag.
»Om du nu stannar, så ska jag bjuda på förmiddagskaffe med tortor till.
Jag känner mig just behöfva litet brunt.»
Men han hade inte tid, Gud bevars, utan rusade nedför trapporna med en sådan fart, att han inte ens såg Ester, som just kom i detsamma.
Hvem blef glad, om inte jag!
Jag ringde genast och sa till om kaffet, och sedan den söta ungen tagit af sig sin hatt, och jag fått henne ned i soffan, så började vi att språka helt förtroligt, fast egentligen är det ordet inte det rätta, när det gäller Ester.
Hon är både söt och uppriktig, och ändå har man en känsla af att man bara får skummet.
Det som finns innerst anar man bara.
Kanske är det just det, som gör henne allra sötast.
Emellertid så drack vi tant-skål, och så fick jag veta, att hon var fader- och moderlös, stackars liten.
Den där ståtliga herrn, som tog emot henne i Upsala, var hennes äldsta bror, och den där fina frun, hennes svägerska.
När vi mötte henne, kom hon från ett besök hos en annan syster, gift med en riktigt hög ämbetsmann.
Så nog har hon fin släkt alltid.
Men jag tror inte, att hon är riktigt lycklig ändå, för en gång senare, så sa hon:
»kära tant, det är inte alls roligt att i all sin tid ha varit ansedd som en falsk ton i en vacker harmoni.»
Inte ville jag fråga hvad hon menade, ty förtroenden ska strömma fram, inte pumpas fram, fast nog var jag bra nyfiken!
Just som vi ämnade ta oss en påtår, så hvem kom inspatserandes med en stor påse bakelser i handen, om inte min kära Villy!
»God dag, fröken Ester», sa han med sin allra mest oskyldiga uppsyn.
»Var det värkligen er jag mötte i trappan?
Jag såg inte riktigt.
Var så god, tant Lova, här är bakelserna du bad mig köpa!»
»Din spjufver!» sa jag skrattande.
»Tack ska du ha emellertid!»
Nu hade vi ett det allra lilla trefligaste förmiddagsrep i världen, fast jag satt med hjärtat i halsgropen, att
Villy skulle nämna något om morgonspektaklet, men han teg som ett godt barn, hvilket han också är.
När jag begraft en sak, tycker jag inte om att få den uppgräfd igen.
Det var för roligt att höra på Villy och Ester; det var som om de varit från en annan värld.
De talade om allt och hade reda på allt.
Slutligen sa Ester:
»Hvad har tant Lova tänkt att göra i dag?»
»Då föreslår jag, att vi går ut tillsammans och ser oss omkring litet.»
»Det är jag med om», sa Villy lifligt.
»Kors, du hade ju så förfärligt brådtom, du så», sa jag oskyldigt.
»Jag har telefonerat.»
Villy blef helt röd. »Kom nu bara, tant Lova, och sitt inte där och var kitslig!»
Därmed tog han fram min kappa, min hatt, och skulle nog ha dykt ned i byrålådan efter mina handskar med, om jag inte hindrat honom.
»Men Gustaf?» sa jag dröjande.
»Han sitter på ölkällaren.»
»Trösta mig, sitter han nu där igen!» sa jag.
»Vi tar väl honom i förbifarten», föreslog Villy, men Gustaf ville inte låta ta sig.
Han hälsade att han var för trött.
Nu stred jag allt en liten strid med mig själf.
Jag visste, att om han fick höra att Ester var med, så skulle nog tröttheten jämka med sig, – men det ville jag inte.
»Apråpå», sa jag en liten stund senare, mest för att trösta mitt samvete, som knorrade, »talade du om, hvilket rart sällskap vi hade att bjuda på?»
»Nej – det – glömde jag alldeles!»
Villy såg litet flat ut.
Ännu hade det varit tid att vända om, men jag vände inte om, jag, och så fick stackars, gamla hederliga Ruffen sitta där alldeles ensam, bara därför, att jag är en svartsjuk, dum, elak gammal katta!
Vi var på många ställen, bland annat på Läsesalongen och Handarbetets vänner.
Jag var alldeles hänryckt i Läsesalongen!
»Tänk», hviskade jag med riktig vördnad åt Ester, »att allt det här tryckpappret först gått igenom olika människohjärnor.
Och alla tankar se’n!»
»Tror inte tant Lova, att det behöfs tankar, för att sula ett par skor då?» frågade Villy.
»Joo», sa jag, »men inga konstiga.»
Jag menade konstnärliga, men det kom på ett ut.
»Det vete fan, om det inte behöfs större konst för att åstadkomma ett par goda halfsulor än för att åstadkomma en dålig bok.»
»Det vet herr
Villy bäst», sa Ester med ett litet leende.
Villy hostade till.
»Ska vi inte gå nu?» sa han sedan tvärt.
Förfärlig karl att vara orolig!
Handarbetet förstod jag mig inte alls på.
Jag tycker om blommönster i glada, klara färger.
Det är så trefligt att ha en liten påminnelse om sommaren i soffhörnet, och framför allt är det trefligt att folk ser, att det är ett nytt arbete man skaffat sig och inte tror, att det är några gamla murklor man letat fram ur sina ärfda gömmor.
Emellertid narrade Ester mig att köpa en ful, ful gungstolsbeklädnad i fornnordisk stil.
Jag undrar, när vikingarna begagnade gungstolsbeklädnader?
Kanske när de satt i vikingabalken och drack mjöd.
Nå ja, åt tvillingarnas pappa kommer den då alltid att duga.
Sedan tog vi vägen till Museum.
Vattnet glittrade, båtarna flåsade och små ulliga moln seglade med vinden.
Det var för rart.
»Nej, men titta på Strömsborg», sa jag.
»Hela holmen gungar på vattnet som en riktig bukett!
Ja, det säger jag, Vesuvius må spruta så mycket eld det kan, och Neapel glittra bäst det vill, (jag håller just på att läsa en Italiensk resebeskrifning), så Gud ske lof för hvad vi har!
Det skäms inte för sig minsann.»
»Nej – inte ännu.
Men vi får väl se, när dårhuset kommer», sa Villy.
»Dårhuset!» sa jag förfärad.
»Ska de bygga ett dårhus på den där förtjusande holmen?»
»Joo, och det ett jubeldårhus ändå.»
»Då borde det finnas lag mot naturplågeri lika väl som mot djurplågeri», sa jag bestämdt.
»För öfrigt, tror du, att Hans Majestät, som haft den obeskrifliga nåden att hälsa på mig, skulle gå in på något så gement?
Tänk alldrig det!»
När vi kom fram till Museum, hade jag alldeles mist lusten att gå in.
Det var för innerligt vackert utanför.
»Ja, då går vi väl en annan dag då», sa Ester vänligt.
»Nej», sa jag med en suck, »visst ska vi gå in.
Men det säger jag, att nog kan man vara glad att inte vara artist, ty nog har de en förfärlig konkurent i den här vårluften.
I förstugan stod en herre bakom en kordong och såg bister ut.
»Parasollerna», sa han buttert.
»Behöfs inte», svarade jag fryntligt, »dem behåller vi själf.»
»Förbjudet.»
»Förbjudet?
Jag vill just se den människa i ansiktet, som kan förbjuda Lovisa Petterkvist att hålla sin egen parasoll i sin egen hand.»
»Parasollerna», sa han en gång till och räckte mig en alldeles värdelös mässingsplatta med nummer på.
»Pass!» sa jag.
»Behåll ni den där, så behåller jag det jag har.»
»Snälla lilla tant», sa Ester lågt – Villy hade redan kilat uppför trappan – »vi får värkligen inte ta parasollerna med oss upp.»
»För hvem?»
»För Nationalmuseinämnden, antar jag.»
»Nationalmuseinämnden!» sa jag föraktligt.
»Det finns industririddare öfver allt, kära du, öfverallt, äfven där man minst anar det.
Det vet jag af erfarenhet, af egen dyrköpt erfarenhet.
Också släpper jag ingenting ur händerna vidare, det är en föresatts.»
»Om själfva
Drottningen kommer hit, så lämnar hon ifrån sig sin parasoll», sa Ester.
»Åt den där karlen?» frågade jag misstroget.
»Hysch!
Ja visst, snälla tant.
Han är ju Museets vaktmästare.»
»Jaså», sa jag långsamt.
»Nå ja, kan Landsens Moder lita på honom, så kan jag.
Men det var också det enda som kunde öfvertyga mig.»
Därmed lämnade jag parasollen åt karlen, som ryckte den till sig så snålt som om den varit af guld och slängde åt mig mitt »kontramärke».
Sedan jag öfvertygat mig om, att han lyckligt och väl blifvit upphängd, så gaf jag honom – ja karlen förstås, en sträng blick för att visa honom, att Lovisa Petterkvist inte tänkte låta lura sig en gång till, hvarpå vi steg uppför den breda, snöhvita marmortrappan, som med ens förde mina tankar till Prinsessan i Skogens förtrollade slott.
Ja, hvad jag sedan såg och inte såg, det vete Gud.
Det var bara som en röra alltsammans, och hvad
Villy pratade om stil hit och skola dit, rann ut och in i öronen på mig som ett forsande vatten.
Men två taflor såg jag ändå, som jag alldrig glömmer.
Den ena hette: »Fru Susanna».
Jo, det var en snygg fru, till och med för att härstamma från Babylon, ty till den släkten hör hon förstås.
Spritt naken och med en liten nattmössa på ena örat, klifver hon upp i en hög, hög säng, vändande den delen till, som väl ingen anständig människa visar upp, sedan man väl kommit från risbastuåldern.
Därtill är hon så röd och plussig, att jag rakt inte begriper, hur den där otäcka gubben, som står bakom sängstolpen och tittar, kan se så förlipt ut.
Såvida han inte är hennes mann och vill försöka göra sig till för att slippa ifrån henne så fort som möjligt?
»Hör du», sa jag till Ester, som satt sig bredvid mig (Villy hade Gud ske lof stannat hos en herre, som målade orrar), »det var ett fasligt fruntimmer att se ut.»
Ester kikade på henne genom handen.
»Litet för röd i färgen», sa hon sedan likgiltigt.
Ja, så ska det tas!
Men innan man kommer så långt, har man mycket att gå igenom, det kände jag.
I ett annat rum satt en annan snygg tafla: »En Jagtnymf», tror jag den heter.
Hvad hon egentligen ska orka jaga, så pass ang- bong-po-ängt som hon är, begriper jag inte.
Emellertid tycks hon nyss ha varit ute, efter som hon är så smutsig om benen, och hvilar sig nu i en skog, omgifven at de skönaste blomster.
Men hur hon hvilar!
»Jag tycker hon är rent oanständig», sa jag åt Ester.
»Det finns ingenting oanständigt i konsten», svarade den lilla vishetsbrunnen lika bestämdt, som om hon varit Villy själf.
»Jaså», sa jag, »anständigheten sitter således i tygbiten, inte i tanken?
Ty om en sådan där mamsell satte sig på ett sådant där vis i en skogsbacke på Djurgården, så skulle polisen ta henne, medan den här däremot hänger här ärad och aktad som »skön konst».
»Det är också skön konst», log Ester.
»Prat!» sa jag förargad.
»Det som äcklar en i lifvet, har också rättighet att äckla en i konsten.
Såvida inte en målare är för mer än Vår Herre!
Och det vill du väl ändå inte påstå.
Kom nu, så går vi ifrån den där madammen och hennes gubbar, ty så vidt jag ser, har den här damen två, som står där och tittar.»
(Hur glad jag är, att inte Gustaf var med, kan jag inte ens säga, ty eljest hade han nog mer än gärna blifvit »tredje mann!»)
Ester skrattade och förde mig till »En Hjältes Död» och till Kung Saul.
Nu fick jag lif i mig, ska jag säga.
Herre Gud, sådana taflor!
Jag har alltid ansett Kung Saul för en dålig person, fast han var Kung, men här fick jag en annan tanke om honom.
Här ser man, att han lider af sin ondska, och när en människa lider, så kan hon linda Lovisa Petterkvist kring sitt lillfinger.
Davids ögon, ack!
Sådana ögon!
De kan värma en sten, och hur de glittrar sedan!
Alldeles som pärlemoknappar i en sammetsväst.
En Hjälte angår, så tog den mig så, att jag satt alldeles tyst en lång stund.
Det var ju lifslefvande människor allihopa.
Ja, till och med han, som höll på att dö, lefde, och kyrkan – ja, den lefde den med!
Naturligtvis är jag medlem af kvinnoföreningen hemma, och naturligtvis ha vi, som alla andra, haft försvarsfester med Svea i tablån, festtal, inskrifning i föreningen, jubel och förlofningar efteråt och allt sådant där.
Flickornas kusiner gick åt båda två på det viset, den ena som Blenda, den andra som Värends flicka, så äfven från den sidan sedd är försvarsfrågan af betydelse.
Men jag er,känner att det ändå kändes upprörande att stå så där ansikte mot ansikte med krigets följder.
»Hå hå, ja ja», suckade jag.
»Hvad suckar tant Lovisa för?» frågade Ester.
»Åh, det är inte alltid så lätt att veta hvad som är rätt.
Hade nu den där karlen till exempel inte blifvit skjuten, så hade han kanske lefvat än i dag, och hans hustru och barn sluppit att gråta och kanske svälta.
Om jag begriper, hvarför de ska behöfva döda så förfärligt många, innan de blir nöjda?» tillade jag.
»Hvart land kunde ju skicka ut sin bästa slagskämpe och låta dem trumfa på hvarandra till dess slaget vore afgjordt.
Tänk, hvilken lätt armee det vore att underhålla, och tänk bara, hvilken småsak det blef att sörja för hans hustru och barn, om han så hade 12!»
»Tant Lovisa borde lämna in ett förslag till Riksdagen», föreslog Ester allvarsamt.
»Säger du det», sa jag tankfullt.
»Men då vore det ju som om jag skulle vilja kritisera höga öfverheten, och därifrån bevare mig Gud.»
»Krig kan alldrig kritiseras för mycket», sa Ester häftigt.
»Medge, att det är rått! grymt!»
Ögonen blixtrade, och näsborrarne skälfde, men så häjdade hon sig.
»Minst sagdt rått», tillade hon sedan lugnt.
»Visst visst», sa jag fegt, ty allra innerst så kände jag, att jag kommer att hålla fast vid försvaret ändå, ty dels ligger det i min natur att försvara mig när jag blir anfallen, och så fastnade lektor
Kulls ord – att det inte allenast gällde vårt lif, utan också våra lagar, vår utveckling och våra barns frihet – i mitt hjärta, och hvad som sitter där kan inte komma bort, om man så bänder med häfstång.
I detsamma kom Villy brådskande.
»Sitter ni framför det där jolmet?» frågade han.
»Jolmet!» sa jag förnärmad.
»Nej kom och se på hans Jagtnymf i stället.
Det är det enda han har målat som duger.»
»Tack du», sa jag, »men det fruntimret är inte i min smak.»
»Är det jolm det där med?» frågade
Ester och pekade på Hjälten.
»Åh – nej – bevars – den har sina sidor.
Men alldeles förbannadt öfverskattad är taflan, det är visst.
Slickmanner är det i alla fall.»
»Herr
Villy är bra lycklig», sa Ester med en liten krökning på läppen.
»Som förstår allt så i grund.»
Villy skrattade.
»Är det meningen att vara nedrig, hva sa?»
»Inte alls.
Jag bara afundas er.»
»Er stora ungdom.»
»Ni menar att jag är grön?»
»Nej rosenröd.
Det är barnfärgen, som ni vet.»
»Fröken Ester!»
(Nu lät han ond på fullt allvar.)
»Jag är lika röd som ni.»
»Det är möjligt, men min färg sitter i blodet, då däremot er är litet krigs-smink, påsmetadt af en klick.»
Phu!
Som en stormvind var han borta utan att ens ha sagt adjö åt tant Lova.
»Kära barn», sa jag, »nu var du orättvis.
Villy är ärlig.»
»Det är han», svarade Ester, »åtminstone tillräckligt ärlig för att arbeta sig in i den tron, att allt han säger och gör är rätt, men hans chargång är odräglig ibland.
Emellertid är jag ledsen för tants skull, att jag retade honom.
Men man kan bli ond, när man hör något sådant här» – hon gjorde en rörelse med hufvudet – »kallas »jolm.»
»Kom gå vi», sa jag nedslaget.
Det ligger nu en gång för alla utom min förmåga att kunna ha roligt när en ann är ledsen, och att stackars Villygossen var riktigt ledsen, det kände tant Lova på sig.
När vi kom nedför trappan, stod Villy och bråkade med karlen i hörnet, hvilken mycket riktigt nekade att lämna ut hans käpp, under den futtiga förevändningen, att
Villy tappat den där bleckbiten.
»Skynda sig, snälla lilla fröken», sa jag, i häpenheten glömmande att vi var du, »och gör honom glad igen.»
Ester drog ihop sina mörka ögonbryn – hon har de vackraste mörka ögonbryn till sitt röda hår och hvita hy, men så gick hon fram till Villy och sa:
»Jag är ledsen, om jag sårade er mer – än ni förtjänar.
Jag vet att ni menar ärligt – fast ni är så förfärligt – – »
Hon log till, ett sådant innerligt vackert och älskligt leende.
»Hvad då?» frågade han med käppen under armen, som han ändtligen tillskansat sig af den där högst misstänkta karlen.
»Ja, det talar jag inte om förr än nästa gång vi träffas, för att inte störa vår sköra vänskap», skrattade hon.
»För tant Lovas skull?
Han låtsade tveka litet, men så tog han den, och så var molnet öfver, Gud ske lof!