Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid fick förläggaren tillstånd att utgifva en annan månadsskrift, som han kallade »För ro skull» och hvaraf två häften utan anmärkning lyckats passera syndicus Klefeckers argusögon.
Till dessa trycktes i hemlighet nya titelblad, därpå de betecknades som november- och decemberhäftena af »Till nytta och nöje», hvarefter de tillställdes den indragna månadsskriftens abonnenter.
Men saken upptäcktes, boktryckaren blef åtalad för trots och lagbrott och undskyllde sig offentligen med, att sådant skett uteslutande för att tillmötesgå en önskan af doktor Struensee.
Nu triumfera monsieur
Unzer och hans vapendragare; men den slagne reser sig snart till ny kamp.
Han bestämmer sig för att framträda öppet, kasta hela sin ställnings och sin personlighets anseende i vågskålen och under sin egen ledning utgifva »Altonas månadsskrift».
Han har lyckats att för sin plan intressera boktryckarna, bröderna Burmester, nära fränder till Ottilies aflidne man och högt ansedda borgare i Altona.
På så sätt blir också hennes namn knutet till företaget, och hans mod växer, ty hoppet hviskar inom honom: i detta tecken skall du segra.
Omsusad af segerdrömmar har han satt sig till arbetet, och resultatet föreligger i de två tryckark, som Rantzau just nyss tagit från chiffonniern för att genombläddra.
De innehålla en med signaturen S*** undertecknad uppsats »Om skriftställarens aktning gent emot publiken», däri han klart och tydligt formulerar sitt eget och tidskriftens program.
Mot de åsikter, han däri uttalat, har censor ingenting kunnat invända; men dess mer mot vissa yttringar i en annan artikel, där han trott sig igenkänna doktor Unzer i en viss »Herr D.
Diaforius».
Han har då också fordrat, att en del förment kränkande uttryck skulle uteslutas.
Det är därför stadsläkaren i Altona just nu känner sig som en drunknande man.
Det förefaller honom utsiktslöst att kämpa med småsintheten och oviljan, som förblindar alla till den grad, att ingen ser det rättvisa i hans sak.
Också stadens myndigheter ha ju ställt sig på hans motparts sida; och själf känner han sig nu som den svagare, den af alla öfvergifne, den mot hvilken allas händer lyftas.
Han tror icke längre på möjligheten af en seger, men han måste kämpa striden till slut.
Hans sista hopp står till Bernstorff.
Måhända skulle dock ministern se på dessa småaktiga stridigheter med en mera öfverlägsen blick och fatta sitt beslut oberoende af den allmänna meningen i Altona!
– Jag kan på förhand tala om för er, hur detta kommer att spela af, säger Rantzau i det han lägger bort de två tryckta profarken.
– Jo, jag tror icke, att friherre Bernstorff kan finna någonting otillbörligt i de här arken.
Han resolverar då förmodligen, att de få tryckas utan hänsyn till censors invändningar.
Kanske har han icke heller, för egen del, någonting emot, att den sökta censurfriheten beviljas – – –
– Gud gifve, att ni fick rätt, min käre grefve! suckar Struensee synbart lättad.
– Nej, vänta litet!
Det vore bättre, om jag misstoge mig – – det finns nämligen en liten hake, som heter friherre Qvalen!
Öfverpresidenten har alltså fått en liten tillrättavisning af ministern, men ministern har för vana att stryka en smula honung på sina moralkakor.
Därför ålägger han öfverpresidenten att inkomma med ett så kalladt betänkande angående frågan, huruvida censurfriheten bör beviljas.
Det faller af sig själft, att öfversvartpresidentenisittbetänkandemålarhinhåle – och friherre Bernstorff lär vara rädd för den lede!
Han har då säkerligen icke kurage, att drifva sin vilja igenom.
Det leker ett missmodigt och bittert småleende omkring Struensees fylliga läppar.
– Jag tror själf, att ni får rätt; men jag måste göra det sista försöket.
Affären har kostat mig så mycket, att jag icke kan uppgifva den utan tvång.
Jag inbillar mig för resten också, att jag skulle kunna uträtta någonting gagneligt och godt – men det får väl vara.
Efter hvad jag hört, har polisdirektören redan inrapporterat till ministern, att doktor Struensee ämnar utgifva en ny månadsskrift, »som på det kännbaraste skall angripa vissa lärde och mera likna en Pasquille än en satir».
– I så fall skulle jag råda er, att icke ens afsända den här ansökningen.
Men Struensee vill icke lyssna till rådet, han skakar sitt hufvud så häftigt, att peruken far på sned, och hans drag få samma uttryck af trots som hos en förtviflad människa, då hon spänner sin viljekraft till det yttersta, innan hon sjunker samman.
– Skrifvelsen afgår i morgon! säger han.
Komme sedan hvad komma skall!
Beviljas icke censurfriheten, får planen förfalla.
Och i så fall ser jag ingen annan utväg, än att uppgifva hela min praktik – – –
– Hela min praktik! skrattar Rantzau.
Hvilken förfärlig hotelse!
Tänker ni kanske också begära ert afsked från befattningen som rantzausk lif- och husläkare?
I så fall får väl också jag öfvergå till doktor Unzer – dock med uttryckligt förbehåll, att han aldrig får ge mig in af sitt magpulver.
– – Jag förstår egentligen så utmärkt väl, att det där loftalet öfver hundarna kunnat framkalla en sådan storm.
Det är naturligt, att alla hans patienter måst känna sig illa berörda af en sådan uppsats.
Polismästaren lär dagligen använda den berömda hundträcken och lär hittills ha befunnit sig väl däraf.
Men då han läst loftalet öfver hundarna, följde en våldsam revolution i hans inälfvor – – det blef för honom ett rent naturbehof att delgifva friherre Bernstorff sina sensationer.
(Altona i april 1764.)
Nej, nej! – Ottilie Burmester ser upp med en blick, som glittrar kallt – Det passar dig icke att vara högtidlig!
Du tror icke på kärlek, Jan Friede.
Hon har skjutit stolen från bordet och gungar af och an, själfsvåldigt tillbakalutad, så att den vida styfkjorteln gapar öfver hennes hvita strumpor och skor med silfverspännen.
Vaxljusen skina öfver kvarlefvorna af en festlig aftonmåltid; det gnistrar i halftömda karafiner och pokaler med gyllene vin.
Struensee sitter ännu kvar vid bordet och hans blick glider smekande – innerlig och sorgsen som ett afsked – öfver hennes gestalt: från det starkt pudrade håret ned öfver det oregelbundna ansiktet med de sneda ögonbrynen.
Han söker förgäfves fånga de mörkblå ögonen; pupillerna gömma sig i skuggan af de långa, svarta ögonhåren.
Munnens fylliga, röda läppar stå öppna i ett intetsägande leende, som blottar två rader små hvita tänder; till och med den lilla, mjuka uppnäsan, som eljes alltid är medelpunkten för ansiktets spelande lif och skiftar form i enlighet med dess uttryck, sitter nu butter och missmodig på sin plats och ser ut, som om den blygdes öfver, att klädningen icke är ordentligt knäppt omkring halsen, utan visar alltför mycket af de hvita skuldrorna och bysten.
– Jag tror på allt, hvad du lärt mig att tro på! svarar han.
Jag tror på sinneslidelsen och sinneslyckan – på dina heta läppar och din hvita barm och ditt mjuka hull – – på allt, som du gifvit mig att leka med – och som jag, tyvärr, lärt mig att älska.
– Men du har ofta sagt mig, att du icke tror på l’amour, l’amour pure – hon spetsar munnen i en lång tut – och därför klär det dig illa, att bli så där högtidlig.
Jag vet ju mycket väl, att du aldrig haft någon – hon söker efter ordet och uttalar det med ett frivolt småleende – någon aktning för mig!
– Aktning? upprepar han.
Att icke våga gripa efter kunskapens frukt, som glänser lockande i det gröna löfvet af paradisets äppleträd?
Du glömmer, att det var Eva, som gaf Adam äpplet att äta – och ormen var säkerligen hennes egen kvinnliga natur, men genom ormen blef Adam man.
– Du får icke häda, Jan Friede! säger hon allvarligt, och hennes ögon få ett förskrämdt uttryck, ty hon erinrar sig ännu konsistorialrådet
Reichenbachs skildring af de eviga kvalen.
– Det fanns ingen hädelse i detta!
– Jag är viss om, att det fanns!
Jag är rädd för dig.
Alla människor säga, att du är en gudsförnekare!
– Då svarar du väl, att det icke är sant?
– Nej, jag säger bara, att jag icke känner dig, ingenting har med dig att skaffa – att du är mig en likgiltig person – – och att jag tror dig om allt ondt.
Det skälmska uttrycket i hennes ögon motsäger ordens innebörd, men han vet allt för väl, att orden i detta fall tolkat sanningen och att ögonen ljuga.
En reflex af smärta flyger öfver hans drag, men han kufvar den hastigt, och endast några nervösa ryckningar i munnen vittna om, att det gamla såret svider.
– Och hon förebrår mig, att jag icke tror på kärlek!
– Han hviskar det sakta, liksom för sig själf.
Men så ser han på henne med två ögon, genom hvilka hela hans varelses gränslösa ångest och förtviflan plötsligt lyser fram:
– Du kunde ha lärt mig att tro! säger han bittert.
Jag är en klentrogen Thomas – ja väl!
Men om du en enda gång låtit mig lägga handen på ditt hjärta, skulle jag ha fallit på knä för dig och tillbedt kärleken.
– Så fall på knä och lägg handen på mitt hjärta och tillbed – ty jag älskar dig.
Icke en skiftning i hans ansikte förråder, att han tror, men han reser sig, går öfver golfvet, böjer ett knä framför henne och lägger sin hand på hennes barm.
– Ja, ja, det rör sig någonting därinne, en liten pendel, som slår och slår och mäter ut ditt lif i sekunder.
Och jag vet, att jag kan värma ditt blod med mina smekningar och få den lilla tingesten därinne att slå så fort så fort – – men också när du hvilar i min famn, är ditt hjärta utan godhet för mig.
Och om någon säger ondt om mig, uppröres du icke.
– Å, Gud! hvad du är högtidlig i dag!
– Hon gör en rörelse af otålighet, så att hans hand, som hvilar på hennes bröst, sjunker undan.
– Och hvad det passar dig illa att spela trubadur!
Men han fullföljer envist sin egen tankegång:
– Du är rik och oberoende – har ingen att stå till svars för – om du sade ett godt ord om mig, skulle man kanske tro dig.
Men du säger det icke.
Man kunde misstänka någonting.
Och det vore farligt för min reputation.
– Det är sant! säger han, och det leker ett fint småleende kring hans munvinklar.
– Men att du är här, hos mig, torde vara ännu farligare för din reputation.
Det är visserligen alltid mörkt, när du smyger dig genom gatorna, och du är djupt beslöjad; men en tillfällighet kunde vålla, att någon kände igen dig trots alla försiktighetsmått.
– Tror du det? frågar hon och rycker till.
I så fall måste jag upphöra med mina besök!
Han lutar sig fram öfver henne, lägger sina händer på hennes skuldror och ser på henne med en kall och hård blick, hvars tvingande makt hon tycker sig förnimma ända ner i hälarna.
– Det kan du icke!
Men det finns en annan utväg.
– Hvilken? hviskar hon och slår ned ögonen, ty hon anar, hvad som skall komma.
– Att vi söka skydd under samhällets tak och legalisera vårt förhållande genom ett giftermål!
För ett ögonblick höres intet annat ljud än de hårda pendelslagen från en hög och smärt skepnad med ett rundt ansikte, som glänser i skymningen borta i vrån.
Det börjar så småningom knäppa och rassla, och klockan slår långsamt nio.
– Det är omöjligt! hviskar Ottilie Burmester.
Du vet att det är omöjligt!
Du är ju fri!
Och du säger, att du älskar mig.
Hon sitter ännu med ögonen nedslagna.
Barmen gungar oroligt upp och ned.
– Jag kan icke! säger hon slutligen.
Ack – hvarför är du icke som andra?
Alla tala illa om dig, alla rycka på axlarna åt dig – och jag vet ju, att din fars förbannelse hvilar öfver dig.
Därför är du en fredlös man.
– Jag har icke mod att bli din hustru – utstötas från allt umgänge med hederliga människor – – – jag skulle icke kunna uthärda det.
Han rycker till, så häftigt som om han bränt sina händer, rätar upp sig och vänder bort ögonen med ett uttryck af förakt.
Och nu talar han åter så sakta, som om tankarna själfmant toge form, men hvart ord blir till en nål i hennes kött.
– Den kvinnan har jag älskat!
Hon var husvill, och jag gaf henne härberge i min famn!
Hon var hungrig, och jag närde henne med mitt blod; hon var frusen, och jag värmde henne med mina smekningar!
Hon smög sig ofta till mitt hjärta, och hon sade, att det var kärlek, som dref henne; men var det kärlek – då är kärleken endast ett nattens barn – ty när hanen galit, var kärleken så stendöd, att hon knappast vågade hälsa mig på gatorna!
Det kom sig af hennes blygsamhet.
Hon är så blygsam, att hon rodnar, då någon nämner mitt namn om dagen; men hon rodnar aldrig öfver det, som drifver henne i mina armar om natten!
Jag har varit en rodocka för hennes sinnen, god nog om natten men icke om dagen – en älskare, som hon icke vågar erkänna – – och hon förebrår mig, att jag icke tror på kärlek!
Hon har rest sig upp och hennes händer famla, skälfvande, omkring halsen för att återställa ordningen i hennes toalett.
Hon är flammigt röd under pudret, som om han slagit henne, och hennes öron lysa som blod.
– Jag måste gå nu! säger hon brådskande.
Hon har ifört sig sin kappa och fäster det täta floret framför ansiktet – Jag vill icke längre lyssna till dina förnärmelser.
– Förlåt mig, madame, det var visst icke min mening att förnärma er!
Men jag känner mig själf så outsägligt förnedrad!
Och aldrig förr i hela mitt lif har jag blygts för mig själf så som i detta ögonblick.
Jag trodde mig erbjuda er en upprättelse – jag ville lyfta er ett trappsteg på den sociala rangskalan, som ni har så djup respekt för, och ni misstänker, att jag vill draga ned er – – – en liten borgarmadame, som varit min älskarinna, känner sig förnedrad af, att jag vill göra henne till min hustru!
Han kastar hufvudet stolt tillbaka och ser på henne; och hans ögon likna blåa lågor.
– Men det skall komma en dag, då ni finner, att ni bedragit er själf – då ni ser mig stiga upp till samhällets höjder och då ni skulle vilja återköpa detta ögonblick med er själs salighet!
Hon öppnar dörren och försvinner utan ett ord till svar, men med hufvudet sänkt, som om hon blygdes för sig själf.
Han står och ser efter henne med en slocknad blick och lyssnar till, hur låset därute vrides om, och hur ytterdörren slår igen, som om den beseglat en olycka.
Pendeln i klockan vandrar alltjämt med samma taktfasta steg tidens väg framåt mot evigheten.
Där står stolen, där hon hvilat, där står glaset, som hon icke hann tömma för sista gång, innan han piskade henne bort.
Han lyfter det mot ljuset; där syns en fläck efter hennes läppar, och han för det till sin mun, tömmer det med en smärtfylld, svidande känsla af, att han dricker de sista kvarglömda atomerna af hennes väsen.
Men i nästa stund gripes han af blygsel och kastar glaset mot kaminen så att det splittras i tusen skärfvor.
Så visst som det är, att dessa skärfvor aldrig åter kunna sammanfogas till en ny njutningens kristallbägare – så visst är det också, att det förhållande, som han nyss slagit i spillror, aldrig åter kan bli helt!
Han går in i sitt arbetskabinett och sätter sig vid den uppslagna klaffen till chiffonniern.
Där ligger ett stämpladt papper, som han vecklar upp och läser för tjugonde gången: det länge väntade meddelandet från öfverpresidenten – Johann Friedrich Struensees ansökan att utgifva en tidskrift utan censur har icke kunnat beviljas.
Det stora hufvudet med den pudrade peruken blir så tungt, missmodet öfverväldigar honom, och han gråter som ett barn, då det fått skråmor i leken.
Djupare sår, än han fått i dag, har han väl aldrig förr mottagit i lifvets lek; och hans hjärta är fullt af medlidande med den slagne, som ligger blodig på marken, vid sina fienders fötter, efter att ha mottagit det sista dolkstynget af sin älskades hand.
Det förefaller honom underligt, att alla dessa olyckor kunnat drabba honom på en enda dag, ty han tänker nu icke på, att de länge varit för handen, och att han själf förutsett allt, som händt.
Han har länge vetat, att en brytning med madame Burmester var nära förestående, han har länge tänkt taga steget ut, och han visste hvad utgången skulle bli.
Men förblindad af ögonblickets smärta, ser han icke orsakssammanhanget mellan den sista stora, länge förutsedda motgången och det sista, förtviflade försöket att i lidelsens namn tilltvinga sig en plats på tillvarons solsida.
Han känner det, som om allt plötsligt störtat samman rundt omkring honom, och som om han själf, till hälften förlamad, legat och stirrat på spillrorna.
Det svartnar för hans ögon, och under en bråkdel af en evighet ser han ingenting, hör blott pulsarna hamra mot tinningarna och känner hur febern bränner i blodet.
I den natten sjunka alla hans illusioner till jorden med brustna vingar.
Aldrig mer skall han hädanefter kunna tro på, att kärlek är någonting annat, någonting djupare och större, än en sinnenas lek och en viljornas kamp.
I det första ögonblicket, då han ligger slagen vid sina fienders fötter, intalar han sig själf, att han är led vid leken och trött af kampen.
Men hans ögon få snart sin synförmåga igen, och hans hjärna arbetar redan med planen att bygga sig en ny framtid, ett lysande babelstorn, af spillrorna efter sitt stora nederlag.
Själfkänslan vaknar ur sin domning, och trotset reser sitt hufvud.
Han vet med sig, att han är stark, och att han är rikare begåfvad än flertalet; han arbetar fortare än någon annan och uppfattar i en blink, hvad andra långsamt få söka sig fram till.
Han är dessutom ännu ung och har tid att vänta; förr eller senare måste det också för honom bli en plats ledig på tillvarons solsida – högre än han hittills drömt sig, ty med en borgerlig hvardagslycka kan han icke längre nöja sig.
Han längtar efter umgänge med mera förfinade kvinnor än dem han hittills träffat.
Han gör sig visst icke allt för högtflygande förväntningar.
Han vet, att också de högst uppsatta icke alltid utmärka sig genom någon synnerlig tankens eller känslans adel; men vid sidan om sitt småsinta, allt uppslukande, intresse för intriger och kabaler, ha de åtminstone en yttre förfining, en gratie, som skänker glans åt själfva luften omkring dem, och som ensamt kan fylla en mans fantasi med oanade skönhets- och sällhetsdrömmar.
Det knackar på dörren, och in träder David Panning med pipa i munnen och kalott på nacken, insvept i en gammal nattrock af damast.
Hans trofasta, bruna ögon riktas mot vännen med ett bekymradt uttryck, som på samma gång har något af en hunds beundrande tillgifvenhet.
– Jag hörde, att du ännu var uppe – – och eftersom detta är sista natten, jag sofver under ditt tak – – ville jag tacka dig för dessa tre år...
Han är förlägen och tafatt, vet icke om han skall våga räcka fram sin hand; som gammal student afskyr han alla känslosamma scener, fast han har ett känsligt hjärta.
Han skulle ha lust att sluta sin vän i famn och kyssa honom på båda kinderna och krama honom rätt eftertryckligt, ty han är djupt rörd; men just därför gör han en tvär vändning och försvinner in i det ena soffhörnet, där det är så skumt, att endast den hvirflande röken från hans pipa röjer ett lefvande väsens närvaro,
– Ah – bah! säger Struensee, öfver hvars ansikte det faller ett blekt skimmer från det enda ljuset på chiffonniern.
– Det är jag som skall tacka!
Du är min vän, David.
Och det blir mycket tomt här sedan du rest.
– Du har många vänner, Friedrich! svaras det blygsamt ur dunklet, men ett tätnande rökmoln bär vittne om, att den talandes hjärta klappar fortare af inre tillfredsställelse.
– Du behöfver aldrig frukta, att bli ensam, så länge ditt bord står öppet för dina vänner.
– Jag motser nu snart den stund, då jag ingenting skall ha att ställa fram på mitt bord! svarar
Struensee med ett melankoliskt småleende.
– Tror du då icke också, att vännerna snart skola försvinna?
Många af dem ha nog kommit för att tillfredsställa sitt hjärtas och icke sin mages kraf!
– Låt oss hoppas det bästa!
Men människan är nu en gång en underlig maskin – –
– För resten – om du också mister alla dina vänner, skulle det alltid återstå dig fullt upp af små väninnor, beredda att förljufva din tillvaro!
– Ack, väninnorna!
Jag skall anförtro dig en hemlighet, David.
Jag är trött på dessa hvardagliga intriger med borgarjungfrur och borgarmadamer.
De äro hvarandra så lika, alla.
Jag kan dem utantill.
Det finns ingenting vidare, som kan egga min fantasi – – Hädanefter ämnar jag stänga mig inne i mina rum och lefva som filosof!
– Är du också viss på, att ett sådant lif skulle passa dig?
Jag misstänker, att ditt blod är för oroligt till det.
– – Fäll icke modet därför att du haft en motgång – du är ung, du kan vänta – – din tid kommer nog.
– Tror du det så visst?
Jag vet ju bättre än någon annan, hvilka rika anlag det bor inom dig.
Min lott i lifvet blir nog att dö i Altona som en läkare utan praktik.
– Fast nej!
Bort härifrån måste jag – hur det nu än skall ske!
– Och hvart ämnar du styra färden?
Det trötta ansiktet försvinner ur ljusstrimman.
Struensee har lutat sig tillbaka i stolen och slutit ögonen.
Hans röst får ett drömmande uttryck:
– Jag vet icke än.
Till en varmare, rikare nejd än denna.
Jag längtar efter att se länder, öfver hvilka naturen med mera gifmild hand utgjutit sin välsignelse.
Där glider tillvaron säkert fram i en enklare bana.
Jag drömmer mig ett Indien, där lifvet är ljuflig hvila i solljus under en blå himmel, vid stranden af den heliga floden, som rinner mellan evigt blommande stränder – – Jag sitter under en skuggande palm, och vid min sida hvilar en kvinna, spädlemmad, smidig som en lian och med en nyfiken blick i sina bruna gazellögon.
Det lyster mig lära detta naturbarn, hur det käns att älska en man – – – Någon gång, då min kropp är trött och själen tung, hägrar för min inbillning en skimrande ö midt i den blåa oceanen.
– Jag har flyktat dit för att återvinna min hälsa, min själs spänstighet, min ungdom – mina illusioner – – –
– Din ungdom!
Du talar som om du vore en gubbe – – och du är tjugusju år.
– Min själ är så oändligt mycket äldre, och jag har slösat med min ungdoms kraft så, att jag på tio år förbrukat allt, som bort räcka för hela lifvet.
Jag har redan alla fröjder och njutningar bakom mig.
– Ack nej, min vän!
Det finns ännu mycket, som du aldrig pröfvat.
Men du behöfver hvila och försaka världen för någon tid – samla nya lifskrafter, det vill säga nya illusioner.
– Du är ingen dålig tröstare, David! säger Struensee och hans hvita tänder lysa i dunklet.
– För resten är du också en tämligen skarpsinnig filosof.
– Det är din egen filosofi, jag predikar.
Du har själf lärt mig den.
Men jag kan också ge dig ett råd:
Stäng icke in dig och grubbla, lef i stället mera utomhus, gå på jakt, härda din kropp och drick frisk luft – när sommaren kommer, skall du känna dig som en annan människa.
Struensee reser sig upp och rycker på axlarna, som om han skakat af sig en tyngd; hufvudet sitter nu åter trotsigare än någonsin på de breda skuldrorna, och han börjar gå af och an i rummet med spänstiga steg.
– Tack för det rådet! säger han, skämtande.
Jag skall följa det.
Jag skall också slå mig på att bli stadig, sörja för min reputation – taga hela Altona med storm!
Jag skall akta mig för att bli känslosam – taga alltför högtidligt på den så kallade kärleken.
Kvinnor skall man begagna sig af, men man skall akta sig för att älska dem – i så fall förlorar man sin öfverlägsenhet, den speciellt manliga egenskap, som de beundra mest.
Hvad tjänar det till att begära mer af en kvinna, än hon kan ge?
Hvem vet, om man är älskad af hjärtat?
Låt oss därför vara nöjda med att tillfredsställa hennes sensuella behof – taga hvad som finns att taga – och icke längta efter det andra, som är problematiskt.
Om det verkligen finns en himmelsk salighet, veta vi ju icke!
– Men vi hoppas!
Och om du också hela ditt lif proklamerar motsatsen, skall ditt hjärta alltid brännas af längtan efter den kärlek, som din mun säger, att du icke tror på.
Och du skall aldrig upphöra att drömma om den himmel, som din mun förnekar.
Grefvinnan Rantzau hvilar på sin bädd med ögonen slutna; kallsvetten pärlar på hennes panna under det redan gråsprängda, mörka håret.
Ingen som ser henne, tror, att hon endast är 34 år.
Ansiktet är härjadt, men de själfulla dragen bevara dock eljes några rester af förbränd fägring; nu har sjukdomen utplånat allt.
Vid hennes hufvudgärd sitter grefve Detlev Rantzau till Oppendorff och stirrar på henne med ångest i blicken.
Hon är hans enda barn, och han vet, hvad hon hittills haft att genomgå; han vet också, att hon redan är bruten och att den svagaste fläkt kan blåsa ut hennes lif.
– Mitt älskade barn! säger han ömt.
Min stackars Katarina!
Hvarför har man icke redan sändt bud efter doktor Unzer?
Hon skakar sitt hufvud matt, men svarar icke.
Det är nu redan två dagar, hon känt sig opasslig, men först denna morgon har illamåendet nått en sådan höjdpunkt, att hon själf finner det oroväckande.