Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I morgonens stillhet har jag hållit ett loftal öfver dig och öfver kvinnorna.
Edra känslor äro alltid lefvande och verksamma.
Ni kunna ej älska och vårdslösa.
Den hjärtats öppenhet och ro, som du återgifvit mig, äro för dig ensam och allt godt, som för mig och andra uppstår därur, är äfven ditt . . .
Du har återgifvit mig min forna håg att göra andra godt och med den har mitt lifs glädje återkommit» . . .
Åskvädret är honom kärt, ty det för hennes oroliga tanke till honom och han välkomnar Mars’ röda stjärna, emedan han vet att hon ser den stå öfver hans trädgård och därvid minnes honom!
Allt, som tillhör henne – ej blott hennes barn nej, äfven hennes man – önskar han visa välvilja.
»Jag är, skrifver han, mer din lifegen än du anar . . . vid din själ är jag alltid bunden; din kärlek är mina dagars ljus, ditt bifall är mitt rykte.»
När han skickar henne ett sitt drama säger han:
»Här finner du ett arbete af en viss Goethe, som fått ett stort rykte genom sina skrifter . . . och föddes 1749 för att älska dig i år och hela sitt lif».
Han har svårt att slita sig från papperet, som han skrifver på till henne – i synnerhet första dagen efter en skilsmässa – då hvar fiber i hans väsen drar honom till henne . . .
»Hela mitt lif har jag haft en idealisk önskan om det sätt på hvilket jag ville bli älskad . . .
Hos dig har jag funnit det, du, dig alltid lika, alltid oförlikneliga» . . .
Allt det i hans väsen tillslutna utvecklar hon och han kan nu lättare umgås med människor, ty »den, som har ro och lycka i kärleken, kan vara sann mot alla och fri, emedan han intet vill af någon». . .
När Goethe på natten gråtit af fruktan att förlora henne skrifver han:
»Mot allt annat har jag en jämvikt inom mig själf, mot detta icke . . .
Vi två äga skatter, dem kungar skulle vilja vinna – låt oss i stillhet njuta denna vår lycka . . .
Säg mig att du älskar mig, så att min själ har ett fäste . . .
Det är en outsäglig lycka, när tankar och känslor utbytas mellan två väsen, utan att någonsin stöta emot, hållas tillbaka eller skrämmas bort». . .
Men när hennes misstro sårat honom klagar han . . . »Jag är bedöfvad.
Detta är som döden . . .
Lika djupt som kärleken inträngt i mitt inre har smärtan funnit väg dit . . .
Jag sitter blott och stirrar framför mig; i hela mitt väsen råder tomhet; jag är lam, som en af blixten berörd . . .
Hvarje tvifvel från dig uppväcker en jordbäfning i mitt hjärtas djup . . .
Blott en fläkt, ett ljud, som kommer till mig från dig under en misstämning, förvandlar hela atmosfären omkring mig». . .
Och när allt åter blifvit godt utbrister han:
»Du är mitt enda nödvändiga.
Liksom en ljuf melodi lyfter oss upp i höjden och bäddar med ett mjukt moln under våra sorger och smärtor, så är för mig din kärlek, ditt väsen.
Jag går omkring bland främmande och bekanta som om jag sökte dig; jag finner dig icke och vänder åter till ensamheten . . .
Jag är transubstantierad i dig . . .
Jag kommer i afton och klappar på din dörr blott för att höra din röst . . .
Hur tomt och kallt allt är i världen utanför, hur fullt och varmt hos dig». . .
Eller en annan gång, »Jag bär i dag min middagsmat öfver till dig, för att bli dubbelt mätt i din närhet». . .
»Hur underbart,» utbrister han en gång, »att en människas hela, innehållstunga lycka hänger på en enda tråd!»
Han njuter intet fullt utan henne och har blott den önskan att kunna »stegra sitt eget väsen, så att hon ständigt skall finna mer att hos honom älska».
Då han ej får vara med henne, tillbringar han helst aftnarna ensam; han har ej håg för andra hjärteplikter, till exempel att skrifva bref: ty ingen har för honom »de förståelsens toner och halftoner», som hon hänrycker honom med.
Och han undrar om ej denna fullkomliga sympati berodde på att hon i en föregående tillvaro varit hans maka?
Åtminstone hoppas han att i nästa tillvaro endast behöfva älska en gång och då henne, med hvilken en så fullkomlig valfrändskap förenar honom.
Han känner sig ej ens som »ett helt, själfständigt väsen utan henne». . .
Han får aldrig nog långa bref af henne; han tigger att också få läsa hennes dagbok; han hungrar efter allt af henne – också hushållsdetaljer, hvilka visa honom hennes »innerlich thätige und köstliche Seele». . .
Och själf kan han ej förmå sig att skicka en tom sida i ett bref, ty hans »kärleksfullhet skulle då ej i brefvet äga ett adekvat uttryck» . . .
Men när hon åter och åter bedrar honom på samvaron utbrister han:
»Mor och fosterland har jag satt tillbaka för dig – och du lämnar mig ensam!»
Ingen – som öfver hufvud har en aning om kärlek – kan vid läsningen af dessa utdrag ur Goethes bref till fru von Stein undgå att finna huru icke hans flyktighet men pinande yttre förhållanden slutligen slita ut denna stora känsla, hvilken i dagern och fullheten skulle ägt så många möjligheter att fortlefva.
Han känner omkring 1784 sitt beroende såsom rent sjukligt – ehuru »en sjukdom, som är mig kärare än hälsan», skrifver han, »och från hvilken jag ej ville tillfriskna».
Men af sådana sjukdomar antingen dör eller tillfrisknar man.
Goethe säger med sanning om kärleken att »den är det enklaste och nyckfullaste i den nyckfulla sammansättning, som kallas människa . . . än en stjärna, hvars bana man på pricken kan uträkna, än en komet, som förvirrar iakttagaren.» Goethes förhållande till fru von Stein tillhör ej det senare slaget af erotiska fenomen.
Det var tvärtom en – ur de gifna förutsättningarna framgående – nödvändighet att denna kärlek måste upphöra just på grund af djupet i densamma, det djup, som, under andra förhållanden, troligen kommit den att alltid fortlefva.
Men dessa förtroliga bref spegla äfven Goethes natur i många andra förhållanden.
Man ser huru han, som senare hans Faust, »grep in i fulla människolifvet»; ser honom njuta sina framgångar, sin kraftkänsla, utan en skymt af fåfänga eller själfspegling, af förhäfvelse eller flärd, liksom man ser honom bära sina vedervärdigheter – af Karl August, af hoflifvet, af sitt hämmade arbete – med lugnt jämnmod.
»Min Tasso ligger på min pulpet och ser så vänligt på mig,» skrifver han, »men huru räcka till?
Jag måste ju baka kommissbröd af allt mitt hvete.»
Utan jämmer ser han sin tid – Goethes tid! – splittras på obetydligheter, hvilka han dock söker göra innehållsrika, genom att bruka dem till öfning, till kraftutveckling, till vinnande af en lyckosam, skicklig hand med alla lifvets uppgifter, och han lär sig hemligheten af »att aldrig ha ledsamt: att alltid gå helt upp i hvad man gör».
Medan hans själs böljor sålunda »drifva kvarnar», ser han dem dock dessemellan »höja sig i luften som springbrunnar» och »passgångarens hvardagslunk förvandlas till vingehästens flykt».
»Ty jag är nog egentligen ämnad till skriftställare», tillägger han – Goethe! – med full naivitet.
När han senare talade om denna tid, säger han att han ofta hade svårigheter öfver hvilka han i sin ensamhet grubblade så, att hans hela varelse samlas in den Augenknochen tills han slutligen fann att med lugn och rättframhet skulle han reda sig.
»Jag har kunnat vänta i ett halfår, tålig som en hund, men sedan med en så absolut våldsamhet trängt mot mitt mål att jag nått det», säger han själf – en konst, hvilken behöfde läras af de ungdomar, hvilka tro att de gå under på grund at sin genialitet, medan de i stället gå under af brist på genialitet och öfverflöd på karakterslöshet!
Under plågan af att ej »i frid få utbilda sin egenart», jämför Goethe en gång sitt öde med Dürers, hvilken »tafatt bytte bort sina härligheter mot ett ringa vederlag», ett öde, som djupt rörde Goethe, hvilken ju ej heller ostörd får lefva samman med den Geistern, ehuru han dock anser sig själf i stånd »att reda sig en smula bättre än Dürer förmådde».
Och i själfva verket hade Goethe i hög grad den starka personlighetens makt att sig till godo bruka äfven vidriga omständigheter; att just genom det yttre trycket eggas till den inre frigörelsen, medan den svaga personligheten – som blir omständigheternas kastspole – kallar sig deras offer, när tillvaron ej skänker just den apparat, som anses oumbärlig för utförandet af drömda kraftprof!
Goethes kärlek till Gartenhaus är endast ett af de många uttrycken för hans visshet att
Wir wenden uns, wie auch die Welt entzücke,
Der Enge zu, die uns allein beglücke . . .
Det är ett alla brefven genomgående drag att han lidelsefullt längtar efter »den rena ensamheten» med sin älskade och frihet från andra människor; efter »stillhet och bestämdhet, sanning och enhet i sitt lefnadssätt.»
En gång utbrister han: »Ingen vet, med huru många fiender jag måste kämpa för att åstadkomma det lilla, jag frambringar.»
»Jag ber er, ni åskådande gudar, att icke utskratta min sträfvan, min strid, mina bemödanden – men le, det må ni gärna göra och hjälpa mig!»
Stundom utbryter han i ord som dessa: »Att människan kan göra så mycket för sig själf och så litet för andra!
Att man aldrig helt kan stilla sin önskan att gagna andra människor! . . .
Jag arbetar ut mig för andra och bryr mig knappt om att röra ett finger för mig själf».
Detta drag i Goethes natur förbise alla de, hvilka på grund af hans växande själfkoncentration, bedöma honom som egoist.
Han ger nyckeln till sin utveckling när han utbrister: »Må jag dagligen bli allt mer hushållsam, för att sålunda kunna bli allt gifmildare, vare sig med gods och guld eller med lif och död . . . »
Goethes brefväxling med fru von Stein är oumbärlig för en hvar, hvilken vill iakttaga hans själfuppfostran.
Han erkänner huru han, mot sina själfförslösande tendenser, måste sätta flit, ordning och plan i sina företag och i gången af sin bildning, och man ser huru han brukar hela sin energi för att samla, att stilla och begränsa sig, men tillika gränslöst tillgodogöra sig det han omfattar.
Sålunda skrifver han – för att välja några citat bland hundra: »Huru litet människan behöfver och huru kärt detta lilla blir henne, när hon känner huru mycket hon behöfver det! . . .
Helt stilla har jag varit hemma, läst, sysslat, tänkt på dig.
Jag är helt och hållet skapad till privatmänniska och förstår ej huru ödet kunnat stoppa in mig i en statsförvaltning och en furstefamilj . . . » Ständigt uttalar han sin känsla af deras lycka, som lefva i helt äkta, enkla, naturliga förhållanden, in den reinen Krets sittlicher und sinnlicher Reize.
Man känner att inga små motiv, endast kärleken och vänskapen, kvarhålla honom i Weimar så länge tills det blir för sent att annorlunda gestalta lifvet.
Eller med hans egna ord:
Gewiss ich wäre schon so ferne, ferne
Soweit die Weit nur offen liegt, gegangen,
Bezwängen mich nicht übermächt’ge Sterne,
Die mein Geschick an deines angehangen.
Dass ich in dir nur erst mich kennen lerne,
Mein Dichten, Trachten, Hoffen und Verlangen,
Allein nach dir und deinem Wesen drängt
Mein Leben und an deinem Leben hängt.
Under dessa år, då han kallar sig »en fågel vecklad i garn, som hindra honom ej att känna, men att bruka sina vingar», är fru von Stein framför allt af betydelse, som den, hvilken lägger sin styrka till hans egen, när det gäller att göra det bästa af hvad som är.
Han har i början plågats af den andliga fattigdomen i Weimars hof- och sällskapslif, men fru von Stein råder honom att bruka umgänget med »den nation som kallas stora världen» till öfning i själfbehärskning och snabbfyndighet.
Han blir allt mer säker i fråga om formen och därigenom frigjord i sitt inre; han lär att »inrätta sig för världen utan att ge efter något af det, som i inre mening uppehåller och gör honom lycklig».
Fru von Stein blir under detta den allt mer oumbärliga, som ersätter honom »syster, mor och fädernesland».
Ett »band starkare än naturens» förenar dem, och när Goethe flyttat in till Weimar, är han i synnerhet glad åt att han ser hennes fönster från sitt nya hus!
Vid samma tid som Gartenhaus-perioden slutar också den så kallade geniperioden, hvars nöjen Goethe 1782 skildrade i dikten Auf Miedings Tod.
Amatörteatern upplöstes året efter, då Goethe äfven med poemet
Ilmenau reser ett dikteriskt minnesmärke åt det glada jägarlifvet i dess skogar.
Ungdomsyran hos Karl August och hans krets började vid denna tid stillna, och Karl August, hvilken trots all sin besvärlighet intresserar Goethe, emedan han ensam »är stadd i vardande, medan alla de andra äro färdiga som svarfvade dockor», blir mindre kaotisk.
Det börjar gå upp för honom, att »fyrverkerier ej göra effekt på ljusa dagen», såsom det längesedan blifvit klart för Goethe själf – ehuru han aldrig ångrade denna ungdomstid, utan tvärtom högt uppe i ålderdomen ifrigt försvarar »ungdomens rätt att göra galenskaper för att sedan ha stoff att lefva af», att bygga upp sin lifserfarenhet med!
Men när Goethe i mars 1782 afslutar den dagbok, som så rent och omedelbart visar hans ungdomslif och själfuppfostran, är detta vårbrytningens skede i hans eget lif slut.
Det är som man, han lämnar Gartenhaus, hvilket bevittnat hans ungdoms svagheter och fröjder, strider och segrar.
Men ännu i hans sista år såg man den gamle i en blå kappa – liknande den i hvilken han som ung sof på balkongen – i sin trädgård vårda sina planteringar, under dessa njuta nuet och lefva om ungdomen, hvars fagraste tider kommo honom till mötes under dessa träds gröna skuggor och med dessa rosors doft, de tider om hvilket minnet här hviskade med morgonvinden och brann i aftonstjärnan.
Aldrig har väl en vrå af jorden så blifvit blod af en diktares blod, som Goethes trädgård.
Och när man dröjande lämnar dess klassiska mark, ljuder inom en Goethes sista »kärleksdikt», den till hans Gartenhaus, i hvilken han sammanfattar sitt lif där:
Der’s gebaut vor fünfzig Jahren
Sieht es noch am Wege stehn,
Liebespaar vorübergehn,
Wie wir andern damals waren,
Als die Büsche lieblich kühlten,
Lichter in dem Schatten spielten;
Uebermüthig sieht’s nicht aus,
Hohes Dach und niedres Haus;
Allen, die daselbst verkehrt,
Ward ein guter Muth bescheert.
Schlanker
Bäume grüner Flor,
Selbstgeflanzter, wuchs empor;
Geistig ging zugleich alldort
Schaffen, Hegen, Wachsen fort.
Goethe i Italien.
Ich träumt und liebte sonnenklar,
Dass ich lebte ward ich gewahr.
Då Goethe på ålderdomen slutade skildringen af sitt lif intill den stund, när han anträdde färden till Weimar, anför han sina egna ord i Egmont:
»Wie von unsichtbaren Geistern gepeitscht, gehen die Sonnenpferde der Zeit mit unsers Schicksals leichtem Wagen durch; und uns bleibt nichts, als, muthig gefasst, die Zügel festzuhalten und bald rechts, bald links, vom Steine hier, vom Sturze da, die Räder abzulenken.
Wohin es geht, wer weiss es?
Erinnert er sich doch kaum, woher er kam!»
Och i sanning: hvarthän än den unge Goethe väntat att solspannet skulle länka färden – icke hade det varit till den plats, dit det i och genom novemberresan till Weimar 1775 förde honom: som en regerande furstes främste rådgifvare.
Men en gång kommen på denna plats, sökte Goethe motsvara den afundade utmärkelsen genom ifrig verksamhet på alla de mångfaldiga områden, som så småningom lades under hans öfverinseende.
Goethe fann under denna, alltjämt ökade, arbetsbörda, olägenheten af att bo utanför staden men kunde dock ej förmå sig att lämna Gartenhaus förr än efter långt besinnande.
Slutligen meddelar dock hertiginnan Amalia Goethes mor, att dennas älskade
Hätschelhanz ändtligen i nåder resolverat sig att hyra ett hus i staden, att hon, hertiginnan, ämnar skaffa honom nya möbler, emedan han är så hübsch, fein und gut, och att fru
Aja skall vara så vänlig att skicka prof på möbelsitser för detta ändamål.
Huset vid Frauenplan, nu Goetheplatz, hvilket Goethe först som hyresgäst och sedan som ägare bebodde – från juni 1782 till sin död 1832, således nära femtio år – hade vid inflyttningen ej sitt nuvarande utseende.
Karl August lät bygga om det, medan Goethe var borta under den franska kampanjen, och det var endast småningom Goethe hade råd att skaffa de samlingar och ge huset den utstyrsel, som syntes dåtidens Weimar »palatslik».
Elden hade förstört slottet i Weimar, innan Goethe kom dit, men det reste sig på nytt under hans öfverinseende.
Och endast några minuters väg från detta ligger Goethehaus, så att efter Goethes inflyttning till staden hade Karl August honom ständigt lika nära, som när de bodde midt emot hvarandra på ömse sidor om Ilm.
Karl Augusts ofvan nämnda ombyggnad är orsaken att en bild saknas af Goethes miliö under tiden omedelbart före och efter den italienska resan, – medan man i Gartenhaus äger den yttre värld, öfver hvilken Goethes ande göt sitt klaraste morgonljus och i det nuvarande Goethehaus den omgifning, öfver hvilken middagens solflöde och aftonens glöd strömmade rikast.
Under de resan närmast föregående åren saknar Goethe dagligen och djupt sin fridfulla bostad i Gartenhaus.
Med förlusten af denna, säger han, har en af de båda trådar brustit, som hållit honom fast i Weimar.
Allt mer täres han af den »själens hemsjuka» till Italien, som slutligen gjorde honom ur stånd att se på en gravyr från detta land eller att öppna en latinsk bok – utom sin lifsbok, Spinozas Etik – en hemsjuka, hvilken gaf sig uttryck i Mignons sång, som blef diktad innan Goethe sett Italien.
Allt starkare kände han att han skulle gå under, om hans trånad ej nu tillfredsställdes.
Men jämte hans sugande längtan medverkade flera andra orsaker till att resan 1786 – nästan lik en flykt – slutligen blef af.
Främst bland dessa orsaker torde varit, att han nu kände intensiteten i sin känsla för fru von Stein som en sjukdom, en själens stelkramp, och sökte frigöra sig från densamma genom nya intryck.
Till Italien kom han – som andra furstar, när de önska vinna kärlek för sin egen skull – inkognito:
Goethe ville, ostörd af sitt rykte, äga Italien för sig själf.
Jag har – delvis fotvandrande – följt samma väg som Goethe till Italien.
Från München genom den vida slätten förbi det forna klostret Benediktbäuern och uppför de plötsligt stigande, branta höjderna in i alpvärlden; längs den härliga Walchensee öfver
Mittelwald – som ännu har kvar sina freskomålade hus och fiolverkstäder – öfver Scharnitz och Zirl ned i Inndalen.
Alltjämt den gamla romarvägen, som sedan öfver Brennerpasset och Bozen för ned till Gardasjön – en färd under hvilken Goethe framför allt var upptagen af sina geologiska och botaniska iakttagelser, hvilka här mycket mer än landskapsskönheten fängslade honom.
Vid Gardasjön går Italien upp för honom: han känner nu inför den ultramarinblå sjön, fjordlikt inklämd mellan höga berg – hvilka endast här och där draga sig tillbaka för att lämna rum åt en stor citronplantering, en af cypresser och rosenlagrar omgifven by – att han befinner sig i ett nytt land.
I det pittoreska, högt på en klippa uppflugna Malchecini var han, medan han ritade af det lilla kastellet, nära att bli tagen som spion, men slapp lös och kom lyckligt till Verona, hvars amfiteater blir det första betydelsefulla antika minnesmärke, som möter hans törstiga ögon.
Sedan gick hans väg öfver Vicenza och Padua, där han strax upptäcker
Mantegna – om hvilken han fäller det äkta Goetheska uttrycket, att Mantegna förvånar genom scharfe, sichere Gegenwart – och kommer så till Venedig i slutet af september 1786.
Med den förmåga, Goethe ägde att »se världen med de målares ögon, hvilka han studerar», inser han med ens hela den venetianska skolans nödvändighet: »Ögat bildas af de föremål, det dagligen omgifves af . . . och venetianarne måste således se tillvaron klarare och gladare än vi nordbor, hvilka i vår ömsom smutsfärgade, ömsom färglösa omgifning och under vårt instängda kammarlif aldrig förmå einen solchen Frohblick aus uns selbst zu entwickeln.»
Men det var dock först i Rom – dit hans längtan kom honom att skynda och där han inträffade i slutet af oktober 1786 – som Goethe kände sig nyfödas, då han ändtligen med lefvande ögon såg allt han sedan barndomen älskat på hemmets väggar: »allt, så som han tänkt sig det och allt dock nytt».
En gång hade han redan sett
Italien framför sig – från toppen af Sankt Gotthard – och varit nära att följa sin längtan dit.
Men då hade tanken på Lili återfört honom till Frankfurt.
Och kanske var detta lyckligt.
Möjligen var det just i rätta ögonblicket, han kom till Italien och förblef där, mycket längre än han först ämnat, därvidlag helt förstådd nästan blott af sin mor, hvilken uppmanar honom att till sista droppen njuta den salighet i hvilken han lefver och tillägger de visa orden: »En hungrande, som kommer till ett rikligt bord, han äter tills hungern är stillad och tänker hvarken på far eller mor, vän eller käresta och ingen borde ondgöras däröfver . . . »
Hvad Goethe framför allt – först och främst och sist – i Italien njöt, det var »den moraliska hälsa, man vinner genom att lefva med ett helt sinnligt folk» och den personliga jämvikt i hvilken han försattes genom att i fulla drag »njuta ensamhetens salighet».
I Rom kände han att allt måste läras om och oändligt mycket glömmas, af hvad han redan lärt.
Han blygdes öfver att här tala om konst, ty konsten, det kände han, här var till för att upplefvas, icke talas om – åtminstone icke förr än man genom ein Schauen in stille, wache Seligkeit lärt sig se, se endast hvad som är; låtit ögat vara sin enda ledning och ingen hjälp sökt hos inlärda kunskaper.
Han litar på att han för detta slags seende i sin natur har sundhet och vidd, nog: »Jag är skapad att se rätt; jag får ömma fötter endast i för trånga skor och det är blott ställd framför en mur, som jag intet upptäcker.»
Han går omkring »i stillhet lycklig, fylld af klarhet och ro».
Och därunder finner han sig blifva allt mer andligt solid, dugande; vinner allvar utan torrhet; känner att hans väsen blir mer samladt och dock fullt af glädje; lär sig arbeta på allvar, tillägnar sig handtverket i sin konst, i hvilken han förut – emedan han aldrig arbetat, nog – känt sig osäker.
Nu, då han slutligen för alltid blef fri från målartankarna och i den antika konstens – i mäktig ro och i fullkomlig form uppenbarade – skönhet såg sitt eget ideal, »fann han sig själf, blef öfverensstämmande med sig själf: blef lycklig och förnuftig».
Han skref här mycket litet nytt, men är upptagen af Faust, Tasso, Wilhelm Meister och omarbetar Iphigenia.
Det är mycket belysande för det germanska draget i hennes personlighet att Goethe berättar huru han blifvit alldeles betagen af »den sunda och säkra jungfruligheten» hos en Sankt Agatha – på en tafla – och föresatt sig att ej låta sin Iphigenia säga ett enda ord, som icke också denna heliga Agatha kunde uttalat!
Han känner vid genomseendet af sina egna skrifter i Rom – där »under månskensnätterna en enklare, större värld gått upp för honom» – med ödmjukhet huru få spår som bli kvar efter ett människolif.
Och han fylles då af andakt inför denna forntidsvärld, som lämnat så många spår efter sig, att det behöfves ett helt människolif att tillägna sig dem.
»Äfven sol och måne», skrifver han, »hafva mycket mer att göra i Italien, där så oerhörda och dock så utformade massor möta deras blick».
Från denna tid förlorar Goethe den smak, som Strassburgerdomen och andra intryck gifvit honom för medeltidens konst.
Men ej heller af quattrocento förstår han mycket.
Det är endast antiken och cinquecento, som bräddfylla honom.
Men som han känner att blott när konstnären får ett äkta föremål kan han skapa något äkta, finner han ej okväden nog för den slags religiösa konst en Guido Reni, Domenichino, Carraccierna och deras likar frambragt.
I den katolska kulten märker han intet spår af den verkliga kristendomen, endast »en barock hedendom, af hvilken Kristus skulle korsfästas ånyo, ifall han kom för att se efter hvilka frukter hans lära burit».
Men inför den, af en äkta känsla ingifna, religiösa konsten, stannar Goethe med hänförd beundran.
»Helgon, hvilka ej det minsta angå oss, stå där så fullkomliga, att man önskar dem evigt lif, medan man själf vore nöjd att bli upplöst till stoft . . .
Man frågar ej huru eller hvarför de kommit dit: man endast låter det ske och beundrar . . . »
Ord som dessa äro en hel konstlära!
Det sinnligt fulla och fast formade, som blifvit sådant genom väsendets inre växtkraft och egenart; det enhetliga och lugna, det måttfulla och starka, som det verkliga, äkta, naturdjupa, det ur sin egen trygga outtömlighet framvällande äger – det är detta Goethe vill finna i människans konst och hos människan som konstverk.
Hvar han fann detta tillbad han i hänryckning.
Ingen kristen har till exempel med sannare känsla sagt djupare ord om Leonardos Nattvard än Goethe.
Ingen har djupare upplefvat Sixtinska kapellet.