Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan icke ett ögonblick tveka att anse dem af ceconomisk beskaffenhet.
Dels bestå de af stadgar, uppgjorda ensamt af den ena Statsmagten, utan att något klander derför från den andra ägt rum, och dels ligger det i sjelfva sakens natur, att dessa författningar icke kunna hänföras till annat än begreppet af ceconomiska.
En annan ledamot har närmare utvecklat detta, och visat dessa lagars föränderliga beskaffenhet, deras beroende af förhållanden i andra länder och sålunda otjenligheten af en sådan ordning för deras tillkomst, att förändringar deri endast hvart 5:te år skulle kunna åstadkommas.
Manga svårigheter och förluster skulle deraf ovilkorligen följa.
1748 års vexelstadga har uppkommit af och rättats efter tillfälliga omständigheter; likaledes den af 18(6.
Hvari består väl d’et onda häraf?
Kan man väl från den mångåri - D c n 18 Maj. >97 ga erfarenheten uppgifva grunden för sin farliäga i framtiden?
— Hvad vidkommer den omtalade retligheten, så måste jag erkänna, att jag icke funnit många sinnen uppretade i detta ämne.
Möjligen finnas de, som deri velat se sådana bevekelsegrunder; men för min del förklarar jag, att jag med fullkomlig kallblodighet tillstyrkt
Konungen att anse frågan om inrikes vexlar såsom civillag, men den om utrikes af oeconomisk beskaffenhet.
Vidkommande den begärda återremissen, så är jag i allmänhet icke bland dem, som motsätta sig en sådan åtgärd, emedan jag anser det billigt, att dem, hvilka icke finna ämnet nöjaktigt utredt och besvaradt, lemnäs tillfälle alt få skälen för deras tanke pröfvade; men Utsk:s svar har gjort mig tveksam, huruvida LagUtsk. är behörigt att deri vidare utlåta sig; ty det kan icke nekas, att frågan är:
Är ärendet af civil eller oeconomisk beskaffenhet?
Och det äger icke LagUtsk. att bedöma.
BYih. Cederström, Jac.:
För mig synes första delen af frågan ganska enkel och tydlig.
St. hafva ansett det vara nyttigt, att lagstiftningen för utrikes och inrikes vexlar Liefve gemensam.
Jag har delat denna åsigt.
Men detta hindrar icke Konungen i utöfningen af dess, i grundlagen, fastställda rött att, i anledn. af förslag från Ständerna, gifva en contrapropos. och säga: detta antar jag, detta icke.
I anledn. af en sådan contrapropos. väckte Hr Stuart motion, att R.
St. måtte hos K. M. i und. anhålla, det K.
M. täcktes låta utarbeta och vid nästk. riksdag meddela förslag till gemensam stadga för såväl ut- som inrikes vexlar.
Det är gifvet, att denna motion aldrig bort remitteras till LagUtsk.
, utan, såsom afseende en und. önskan hos K.M., tillhört Oecon.Utsk:s handläggning; ty frågan kan icke afse beslutet, att berörde åtgärd af K.
M. må vidtagas, utan blott und. önskan derom, och förslag derom, jemte motiverna derför, hade det tillhört Oecon.Utsk. att framställa.
Vid granskning af 89 § Reg.F. finner man, att Konungen i alla fall har sig öppet att framställa saken i form af lagfråga, hvilket ock säkerligen kommer att äga rum, i händelse K. M. finner R.
Sits skäl giltiga.
Emedlertid har saken nu, till följd af den oriktiga remissen, kommit i ett oriktigt skick, som ej kan rättas genom återremiss, såvida Ständerna icke skola uppdraga åt LagUtsk. att, oafhängigt af en sådan dess egenskap, såsom särskildt Utsk. behandla frågan.
Jag kan ej neka, att jag för min del hade önskat, att R. o. Ad. genom motionens remitterande till Oecon.Utsk., samt sedan detta altså blifvit i tillfälle att motivera den framställn., motioneu åsyftar, sålunda kunnat underställa K.
M. sin åsigt i denna del; men i det skick saken nu är, tillstyrker jag, att man måtte låta dervid bero.
Sedan ämnet numera blifvit före - Den iS Maj. mål för en vidlyftig discussion, samt flera invändningar blifvit gjorda emot den åsigt, jag i ämnet uttryckt, anser jag mig böra närmare utveckla min mening och söka vederlägga anmärkningarna deremot.
En talare har sagt, att frågan, såsom rör:de handeln, derföre naturligen vore af oeconomisk beskaffenhet; men till denne lagfarne man hemställer jag, huru det då lomme att gå med hela Hand.bm.
Så vidt den gör något skäl för namnet, innefattas väl äfven der åtskilliga föreskrifter rörtde handel.
Samme ledamot liar sagt, att frågan nu vore en cohstitutionsfråga, som altså icke tillhörde LagUtskts behandling.
Jag får erinra, att någon gräns icke finnes i grundlagen uppdragen imellan civil och oeconomisk lagstiftning.
Jag har vid en föregående riksdag väckt motion om bestämmandet af en sådan gräns; men Conslit.Utsk., som fruktade att i detta fall ej förmå gifva riktig definition, afslog motionen.
Man måste altså uti det allm. begreppet spka ledning för sitt omdöme i detta afseende.
Man har väl sagt, att Utsk. just derföre icke kunde upptaga frågan, emedan det icke tillhörde Utsk. att pröfva, örn den vore civillagsfråga.
Men denna pröfning var redan försiggången, i det Landtm, och Ståndet genom remissen förklarat LagUlsk. vara behörigt, och efter en sådan förklaring hade det ålegat Utsk. alt ingå i handläggning af saken.
I annat fall skulle ju Utsk. ständigt kunna skicka från sig ditremitterade frågor, under förebärande, att Utsk. vore osäkert 0111 deras natur alt höra under Utsk:s handläggning.
Man har talat om strider.
Jag är icke någon vän af sådana, men ännu mindre af reträtter; jag vill stå fast på den plats, der jag har laglig rätt att vara och verka.
Jag har upplefvat t. ex. striden om gransen för Ständernas rätt alt granska statens inkomster och utgifter.
Äfven då framkom man med förespeglingen om olätnpligheten deraf, att den ena Statsmaglen strider emot den andra; att man icke borde retas o. s. v. JNog vet jag, att man icke kan tvinga Regeringen att handla enl. den eller den åsigten; men det är Representationens pligt att icke försaka det enda medel, hon äger, det, alt uttala sin opinion.
Låt den förvaras i protocollen.
Har den grundat sig på lag och rätt, så skall den väl någon gång göra sig gällande, och en framtid skall måhända utveckla till växt och mognad de frön, som efter utseendet blifvit hopplöst utkastade.
Sådant är erfarenhetens, vittnesbörd.
Vi kunna icke mer än säga vår tanka; men det böra vi.
Man har sagt, att delta vöre en speciallag, och att den derföre måste anses för oeconomisk; men hvad är väl concurslagen annat än en Speciallag?
Månne den derföre icke är civillag?
Man har sagt, att utrikes vexelstadgan beror af ständigt vexlande politiska förhållanden med främmande magier.
Jag vill då erinra, att 1748 års vexelstadga oförändrad ägde bestånd ända till 1798, och likväl hade vi under dessa 5o år haft tvenne krig.
Men jag frågar, hvad D c n 18 M a j >99 säkerhet vära vexel för ordningar skulle vinna hos utländningen, om det uteslutande skulle bero af Regeringens godtycke att deri vidtaga hvilka ändringar hon funne för godt?
Jag yrkar altså på det allrahögsta återremiss på betänk., på det Ståndet sålunda måtte uttala sin opinion i ämnet.
Het är för mig alldeles omöjligt att kunna inse de skiljaktiga förhållanden, som skola qualificera stadgandena rör:de don utrikes vexelrätten till eu ceconömisk författning, men deremot bestämma naturen af civillag för föreskrifterna om den inrikes vexelrörelsen.
Om det är en i våra grundlagar uttalad obestridlig sanning, att ändringar i Rikets allm. lag icke kunna tillvägabringas utan de bägge Statsmagternäs gemensamma bifall, så torde det icke med något skäl kunna förnekas, att ett sådant bifall ovilkorligen erfordras för utfärdandet af en förordning, som, på sätt förhållandet ar med den föreslagna vexellageli, innefattar högst betydliga och genomgripande förändringar uti allm. lagens Handels-, Utsöknts- och Rättegfsbalkar.
Jag medgifver visserligen, att åtskilliga reglementariska föreskrifter linnas intagna uti våra vexelförfattningar och särdeles uti 1816 års förordning, hvilka helt och hållet ligga inom den ceconomiska lagstiftningens gebiet; men sjelfva bufvudgrunderna för vexelrörelsen och de egentliga bestämmelserna i afseende på vexelrätten rnåste deremot, i likhet med ali annan lagförändring och lagförklaring, utgöra föremål för K. M:s och R.
St:s gemensamma pröfning och fastställelse.
Att tillerkänna K.
M. den äskade rättigheten att ensam förordna om ändringar i denna del af civillagen, skulle följaktligen vara detsamma som att bortskänka R.
St:s lagstiftningsrätt i detta hänseende.
Då jag anser mig äga grundade anledntr att befara en härmed öfverensstämmande tydning i framtiden af ett R.
St. skulle låta stillatigande bero vid hvad K. M. yttrat i anledn. af R.
St:s lind. förslag till lagstadganden ang:de vexelrörelsen, så synes det mig vara af stor vigt, att R.
St. icke underlåta att vid detta tillfälle öppet förklara, det de ingalunda kunna erkänna riktigheten af de grundsatser, K. M. rör:de ifrågavar.
Jagstiftningsämne uttalat.
Jag är i sanning oförmögen att upptäcka några sådana olägenheter , som man här velat förespegla, såsom oundvikliga följder af vexelstadgans utfärdande under samma form som all annan civillag.
I motsats med några af de värda talarne anser jag lagen angide vexelrätten, likasom i allmänhet författningar röride enskilda rättsförhållanden, icke böra vara beroende af hastiga och godtyckliga förändringar.
Äfven om krig staterna emellan uppkomma, synes deras gemensamma fördel fordra, att sådant, med vissa undantag, icke förorsakar någon rubbning i medborgarnas inbördes skyldigheter att uppfylla sina,' på grund af gällande lagar, ingångna förbindelser.
En af de uoo Den 18
Maj. sakraste grundvalarna för det allm. förtroendet till lagarnas skydd består just i öfvertygelsen om dessa lagars oberoende af tillfälliga omständigheter.
Deremot lärer svårligen någonting mera menligt för både den allm. och enskilda crediten låta tänka sig, än godkännandet af den grundsats, alt de lagar, som äro stiftade för att vidmagthålla denna credit, skola när som helst kunna i mer eller mindre mån rubbas och förändras.
— Beträffande LagUtsk:s nu bestridda behörighet att befatta sig med den af mig väckta fråga, så synes det väl icke skäligen kunna på fullt allvar påstås, att LagUtsk. skulle vara obehörigt att behandla ett ärende, som angår en ny lags stiftande i den ordning, 87 § Reg.F. utstakar.
De förberedande åtgärderna, för att från R.
St:s sida tillvägabringa en und. framställning härom, lära icke heller, utan åsidosättande af de i grundlagarna stadgade former, kunna uppdragas åt något annat Utsk. än LagUtsk.
Det har också varit detta Utsk., men ingalunda Oecon.- Utsk., ehuru man nu velat dit remittera min motion, hvilket handlagt den vid föregående riksdagar väckta frågan om en allm. granskning och omarbetning af 1734 års lag.
St. ansett vexellagen såsom en oeconomisk författning, borde visserligen en sådan framställning, som jag föreslagit, beredas af sistnämnde Utsk.; men då just motsatsen häraf inträffat, enär alla 4 RiksSttn enstämmigt delat den åsigt, att författningen, ang:de ej mindre den utrikes än den inrikes vexelrörelsen, vore af civillags natur, så synes LagUtsk., som förut behandlat detta ämne, häraf hafva fått ett ytterligare skäl att till behandling upptaga den af mig, i öfverensstämmelse med R.
St:s sålunda redan fattade beslut, gjorda framställning.
— Jag anhåller om återremiss af nu förevar, betänk., ehuruväl densamma möjligen, i anseende till riksdagens snart förestående slut, icke torde dessförinnan hinna besvaras; men det synes mig i alla fall vara af vigt, att åtminstone R. o. Ad., genom detta betänkts ogillande, ti11— kännagifver, att Rikets första Stånd, hvarken nu eller för framtiden, kan godkänna sådana förklaringar af Regeringen, deruti densamma synes tillerkänna sig rättigheten att göra inkräktningar på området af den R.
St., enligt grundlagarna, förbehållna lagstiftningsrätt.
En talare har ansett olämpligt att återremittera betänk, derföre, att LagUtsk. då förmentes komma att blifva domare i frågan, om utrikes vexelrörelsen tillhörde den civila eller oeconomiska lagstiftningen.
Jag, som endast vill hafva en opinionsyttring i ämnet, quarstår vid min begäran om återremiss och anser nu, vid närmare eftersinnande, en sådan åtgärd vara bättre än ett afslag, enär frågan då blefve hvilande vid yrkandet, att LagUtsk. måtte upptaga och behandla den.
.Något domslut kan bär icke kom - Den 18 M a j. aoi lomma i fråga, då motionen endast åsyftar en önskan; men då denna gäller en civillagsfråga, bör den beredas af LagUtsk.
Cederström har derföre, enligt min tanka, haft orätt i sin argumentation, och synes hafva förgätit, att LagUtsk. förut behandlat samina fråga, endast med den skiljaktighet i form, att hvad Utsk. då beredt till föremål för R.
St:s beslut, nu i stället bör beredas till föremål för deras önskan.
Hade Utsk. icke ansett sig behörigt alt handlägga frågan, innan den i K. M:s nåd. contrapropos. framställda distinction blifvit bragt å bane, så är jag öfvertyg gad, att Utsk. icke underlåtit att vid vexellagförslagets uppgörande fästa R.
St:s uppmärksamhet på en sådan Utsk:s åsigt; men då sådant icke skett, kan jag icke förstå, huru Utsk. nu, tvärtemot sitt eget föregångna tillgörande, kunnat finna sig obehörigt att handlägga saken.
Emot den framställda invändningen, att frågan är af grundlagsnatur, hatredan en annan talare ådagalagt, att den distinction, på hvilken rätta förståndet af saken beror, icke finnes i grundlagen uppdragen, och att den icke kan finnas i någonting annat än sunda förnuftet.
Man har frågat, om icke Konungen äger rätt att af R.
Sits förslag godkänna en del och förkasta en annan, samt derom afgifva contrapropos.
Sådant har jag aldrig bestrid t; men jag bestrider, att detta förhållande är sådant, som det nyssnämnde.
Konungen har icke förkastat någon del af Ständernas förslag, utan tvärtom sagt sig vilja göra afseende på detsamma äfven i den nu icke antagna delen, men först då K.
M. komme att sjelf utfärda en ny stadga angrde utrikes vexlar.
Skälet för det uteblifna antagandet är således icke, att det ingifna förslaget finnes af K. M. oantagligt, utan Konungens ogillande har liärledt sig derifrån, att Ständerna befattat sig med frågan; och det är min pligt att förklara, att dessa Konungens skäl icke äro giltiga.
Denna förklaring önskade jag måtte uttryckas såsom samtliga Ståndens opinion, öfvertygad som jag är, att Konungen deruti skulle snarare finna anledn. till tacksamhet och tillfredsställelse, emedan det komme att utvisa, att de, hvilka hafva att uttrycka landets opinion, voro förtjenta af Konungens aktning, i det de visste att bevara sin värdighet och skydda folkets rätt.
Jag fortfar att yrka återremiss, just på det frågan må hvila oafgjord, i sådant skick nemi., som den då befinner sig.
Man har klandrat min yttrade förmodan, att någon retlighet föranledt den klandrade åtgärden.
Jag har trott mig berättigad att yttra det och, sedan detta yttrande blifvit bemött, äfven uppgifva mina anledningar till.detsamma.
Jag vill då tillkännagifva, att jag försäkrat mig om, att Konungens rådgifvare, då frågan inom Representationen behandlades, varit öfvertygade derom, att ärendet i sådan omfattning, som det i R.
Sits förslag hade, var af civillagsnatur, och äfven Högsta Domstolens ledamöter 11 H. 16 202 Deli i8 Maj. voro af denna tankn.
Det måtte då vara förlåtligt, om man, i saknad af all annan förklaringsgrund, trott, att en småaktig retlighet i anledn. af föregående förhållanden inom RiksSttn, för hvilka ali förebråelse förtjentes, föranledt den effect, som jag så mycket mer beklagar, som jag deruti ser en fortsättning af en ställning emellan Statsmagterna, hvilken aldrig kan leda till annat än skada för samhället.
Jag har icke varit närvar, från början af discussionen; ty jag kommer först nu ifrån ett ställe, der jemväl en varm debatt förevarit.
Det första jag hörde talas om, då jag anlände, var om usurpation.
Jag hörde sedan, att detta uttryck råkat stöta.
Det blefbesvaradt och bestraffadt.
Ganska ofta har jag hört anmärkntr framställas emot förment eller verkligt begångna grundlagsvidrigheter.
Det är lika illa, om dessa tillhöra den ena eller andra Statsmagten.
Det är ock, med en sådan grundlag som vi äga, ganska förklarligt, om den eria Statsmagten kan komma att träda den andra för nära ; men då det sker, bör det anmärkas.
Jag har redan uttalat min opinion, att R.
Sils rätt bär blifvit för nära trädd; och vid ett sådant förhållande: hvad hafva väl Ständerna att göra?
Jo! detsamma som den andra Statsmagten, då de förra träda dess rätt för nära.
Båda måste följa sin öfvertygelse om det rätta, uttala skälen derför och handla i enlighet dermed.
Det är icke nog med att, såsom någon ledamot sagt, gifva en opinionsyttring.
Man måste skrida till handling i fortsättning af samma anda, som man förut handlat i detta ärende.
Detta förmodar jag hafva varit meningen med Hr Stuarls motion, och derföre väckte äfven jag i går en ny motion i enahanda syftning.
Hvilken har rätt, Regeringen eller Representationen?
Derom finnes icke någon domare och kan icke finnas, och det är nästan löjligt att åberopa Constit.- Utsk. såsom sådan.
Väl har man visat mig dit, för att klandra rådgifvarnes åtgärd; men jag bryr mig icke om att klandra dessa åtgärder.
Jag vill blott, i egenskap af representant, handla så, att jag ej eftergifver någon R.
Sirs grundlagsenliga rätt.
Om min åsigt är riktig, så måste också min handling vara riktig.
Och hvarpå beror den förra?
Jo! på bevisning.
Jag har trott mig åstadkomma en sådan uti det skriftliga anförande, jag i detta ämne afgifvil; och oaktadt dettas vidlyftighet mäste jag likväl ingå i upprepande deraf.
En talare har sagt, att utrikes vexelstadgan omfattar sådana förhållanden, hvari tillfälliga förändringar ofta påkallas.
Uti den lag, R.
St. framställt, finnas några sådana förhållanden icke upptagna.
Den omfattar endast, snart sagdt, eviga grundsatser för en ömsesidig beröring emellan handlande nationer.
Om Regeringen vill ändra mäklareordningen, utfärda författningar med afseende att styra coursen o. s. v., så må hon göra det, så ofta hon behagar; men så - Den 18 Maj. ao3 dana grundsatser, som de Ständerna nu framlagt, äro icke af natur att erfordra tillfälliga ändringar.
Antagandet af motsatsen vore att proelamera, det de grundsatser, hvilka äro erkända öfver hela verlden, hos oss endast ägde en ephemerisk tillvaro, i det man ställde dem i beroende af en statssecreterares hugskott; och hvar och en borde då akta sig att handla med Sverige.
Men för att nu öfvergå till Utsk:s betänk., måste jag förena mig i klandret mot Utsk:s åtgärd, då Utsk. sagt: att då memor. åsyftar den begäran, att K.
M. skulle, med frånträdande af sin i anledn. af It.
St:s förslag till vexellag redan yttrade åsigt, medgifva R.
St. &c.
Jag kan ingalunda finna, att motionen åsyftar, det Konungen skall frånträda, hvad han anser vara rätt.
Jag skulle hafva varit den förste, som motsatt mig densamma, i fall jag deri funnit en sådan afsigt.
Framställningen derom hade, till det ringaste sagdt, varit impertinent.
Men här är endast fråga, att Ständerna, i hvad på dem beror, icke skola frånträda sin opinion.
Då Utsk. vidare sagt sig vara obehörigt att meddela yttranden, rörtde gränsnrna för Statsmagternas verksamhet, har det deri rätt; men Utsk. bör komma ihåg, att Utsk. redan i ärendet handlat i samma åsigt som R.
St. sjelfva, och det hade derföre tillhört Utsk., likasom det tillhör Ständerna, att fortsätta sitt handlingssätt i samma anda.
En ledamot har sagt, att vi borde återremittera betänk., för att uttala en gillande opinion om motionen.
Jag skiljer mig såvida derifrån, som jag anser den opinionsyttring, motionen åsyftar, icke hafva varit den rätta; ty då deri begärcs, att Konungen må låta utarbeta ett gemensamt lagförslag för ut- och inrikes vexlar, så innefattar detta ett slags frånträdande af Ständernas uttryckta åsigt, att det förslag, de redan utarbetat och underställt K. M., må af honom antagas.
Jag har deremot gjort en motion, som åsyftar, att Ständerna, så länge de äro tillsammans, böra, genom beslutande ändringar i nödiga ansedda afseenden uti vexelstadga!!, fortsatt ådagalägga, att de anse den vara af civillags beskaffenhet.
För min del ville jag altså afslå betänk., såsom foster af det vilseförda begrepp, att Ständerna alltid böra låta en sak bero, så snart Konungen deri yttrat en annan åsigt än de.
Jag skall såsom representant åtminstone aldrig låta leda mig af sådana grundsatser.
Jag finner mig ånyo uppkallad för att bemöta några framställningar, som blifvit gjorda till vederläggning af mitt förra yttrande.
Hr Cederschjöld har hemställt, om icke, så vida den utrikes vexelstadgan, i kraft af Sin natur, vore underkastad förändringar, som fordrade dess hänförande till den oeconotniska lagstiftningen, äfven hela Hand.bm borde hållas i samma kategori.
Jag vill föra i Hr Cederschjölds eftersinnande, huru stor skillnaden är emellan Den 18 Maj, ämnena för Hand.bins lagbud och den yttre vexelstadgan.
Deri förra upptager rättsfrågor inrikes medborgare emellan, den sednare deremot emellan inrikes och utrikes män; och dertill kommer den väsendtliga omständighet, att då ämnena för Hand.bins föreskrifter äro oföränderliga inom den scala, som der blifvit utstakad, så äro utrikes vexelförhållanden underkastade ej blott våra lagar, utan jemväl hvarje nations, med hvilken man i vexelväg transagerade.
Kan man väl glömma, att reciprocitetsconsiderationer här nödvändigt måste komma i fråga.
Jag vill t. ex. blott fråga: huru mycket brydde sig väl Napoleon om de s. k. eviga grundsatserna för denna lagstiftning?
Jag tror mig nu hafva undanrödjt Hr Cederschjölds invändning, och vill förklara honom min tacksamhet för ett honom lindfallet naivt erkännande.
Jag måste begagna mig deraf; det vore alltför maladroit att icke göra det.
Erkännandet är nemi. det, att icke någon § i grundlagen finnes, som bestämmer den ifråga var. frågan, som afgör, hvem som har rätt deri, utan man måste leda sin slutsats från det allm. begreppet.
Jag är nöjd med denna väg; och då kan man väl icke undgå att taga i betraktande den irring, som hos den ena eller an dra kan äga rum i begreppet, den olikhet i åsigter, hvarför allt obestämdt är föremål.
Hr Cederschjöld har tagit för gifvet, att Ständerna äga andel i den ifrågavar. lagstiftningen.
Säkerligen utgick han dervid från en känsla af patriotism, som jag alltid skall tillerkänna honom; men jag sjelf, utan att sammanstämma i mening, vet dock, att jag icke felar i känsla.
Hr Stuart har gått ännu längre.
Han har sagt, att saken vore så gifven, att här icke vore fråga om mer eller mindre än att rent af bortskänka en folkets rätt, den man sagt sig skyldig att försvara.
Men folkets rätt har ock andra försvarare, Mätte det förlåtas mig, att jag med de värda ledamöterna hyst ett motsatt begrepp och likväl tror mig försvara folkets rätt!
Och så länge det är obestridligt, att begreppen kunna vara delade, huru kan man väl vilja ålägga Utsk. att hysa en annan åsigt, än deu det redan uttryckt?
Slutligen har Hr Cederschjöld tagit sin tillflykt till en splitter ny method i bevisuingsväg, den jag ingalunda kan godkänna.
Methoden är den att påstå, att en frågas beskaffenhet vore afgjord i och dermed, att Hr Landtm, behagade proponera remiss i öfverensstämmelse med den eller den åsigten, Med all aktning för
Hr Landtm., så vore det dock ganska farligt för det allmänna att låta det bero på hvilken Landtm, som helst att bestämma våra allm. ärenders natur.
Jag finner intet skäl uti det, som till förmån för Hr Cederschjölds åsigt i denna del blifvit åtgjordt.
Hr Stuart har varit ganska fintligt speciös.
Hans argumentation synes nästan litet farlig.
Jag vill derföre gå den något närmare till mötes.
Hr Stuart har nemi. sagt, att K. St., derigenom att de bifallit Utskis betänk, med förslag till gemeni Den i8 Maj. 2U& sam ut- och inrikes vexelstadga, voro i kraft af consequensens lagar ovilkorligen förbundna att qvarstå vid den åsigt, sorn legat till grund för förslaget.
Enligt allmänt gällande begrepp finge hvarje fråga sitt omfång genom den motion, hvari den väckes.
Frih. Rantzou var den förste, som i detta ämne väckt motion.
Denna afsåg endast de inrikes vexelförhållaridena, och det förslag, som i anleda, deraf bort O " tillkomma, hade rätteligen bort kallas lag för inrikes invisningar.
Det var först inom BancoUtsk., som det välmenade nitet, med en tillsats af en alltför stor egenkärlek, utvidgade ämnet till det omfång det sedan fick.
Nu frågar jag, om Ständerna, derföre att de icke anade någon å bane varande smygplan att intränga på området af den andra Slatsmagtens rätt och för att icke fördröja saken, Di Föl I o