Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anna om att Axel skrifvit till Marie Lundegård: ”fröken
Ågren är den minst egoistiska menniska jag känner.”
Anna trodde att han skrifvit detta i hopp att Marie skulle bära fram det till vederbörande och på så sätt höja hans aktier hos denna inflytelserika person.
Anna sade att menniskor börja spå att han snart kommer igen, samt att icke hon heller är obenägen att tro detta, men att i så fall har hennes uppfattning af hans karaktär varit allt igenom oriktig.
Han skulle falla i hennes aktning, om han komme åter.
Hans födelsedagsvers till Anna äro temligen missmodiga.
Der talas om att hans mod från början varit svagt och att nöden förmodligen skall släcka det.
”Medgif ändå att det är någonting rysligt stiligt att bli gift så ung.”
”Det är någonting mer än stiligt i fall båda kontrahenterna medföra en högre uppfattning af äktenskapet än som vanligtvis är förhållandet, men det är så oändligt mycket mindre i fall endera på bottnen af sitt sinne gömmer simpelhet och grofhet.
Man gör orätt i att alltid beskylla mannen för detta.
Jag har känt eleganta damer som varit råa, och detta är så mycket fatalare som ingen man rätt gerna kan gissa sig till hvad som gömmer sig under sällskapsvanans bedrägliga fernissa.
Han måste känna sig så mycket olyckligare öfver upptäckten som skönheten i en qvinnas själ aldrig kan inympas; den måste komma inifrån.”
”Du menar då att en qvinna som lefvat i simpla förhållanden aldrig kan höja sig?”
”Nej det menar jag icke.
Man uppfostras icke blott af mödrar och lärare man uppfostras af sjelfva lifvet och kanske allra mest af sig sjelf.
Jag tror på individens makt att höja sig, men – genom ansträngningar.
Det är just sådana som qvinnor i allmänhet sky.”
”Men de äro i grund och botten hyggligare än karlar.”
”I alla händelser inskränktare.
Jag medgifver att det kommer sig af vår uppfostran; vi vänjas att lägga så mycken vigt vid det yttre, att vi ofta glömma det inre.
Det passande och opassande skall afvägas så noga, att det ofta icke blir en tanke öfrig för rätt och orätt.”
”Om en engel från himlen steg ned och sade mig det, skulle jag icke tro honom.”
Hon reste sig häftigt och gick fram till fönstret.
Hörby 22.12 1883.
Hur går det med Akrobaten, han vardt väl till sist befunnen oskicklig, efter jag aldrig hör af honom?
Om så är, så var af den godheten att återsända honom med snaraste.
Det samma gäller om ”Mor Märtha”.
Det andra skräpet må hvila i er papperskorg.
Hur är det, betalar Fyris något arvode för hvad jag lemnat?
Ernst Ahlgren.246
11.1 1884.
Tack för brefvet, och tack för den vänliga ton, hvari det är hållet.
Med ledsnad hör jag att Ni legat sjuk under julen, hoppas dock att Ni nu är fullkomligt återstäld, och tillönskar Er ett godt nytt år.
Det betyder ingenting att det erbjudna arvodet är litet, ty jag behöfver icke skrifva för bröd, och om jag ville skrifva för penningar kunde jag få lönande arbete för ortens tidning, som gjort mig mer än ett anbud, men jag skulle i så fall nödgas antaga ett annat skrifsätt än det för mig naturliga, och det duger icke för den som framför allt vill vara sann, vill vara sig sjelf.
Alldenstund literaturen för mig är en lifssak och icke en affär, skulle jag gerna lemna mina små studier utan arvode, så vida det icke funnes två omständigheter, hvilka jag måste taga hänsyn till.
Den första är, att äfven vår ekonomiska ställning är anspråkslös, och att jag sjelf önskar bidraga till bekostandet af mina böcker och resor; den andra, att i en illiterär omgifning ens hjertas barn oftast bedömas efter det pris de betinga, och jag vill tillkämpa mig ett erkännande af mina närmaste.
Det är således icke penningarne som ligga mig närmast om hjertat, fastän jag med tacksamhet emottager det erbjudna arvodet.
Vida högre sätter jag
Ert löfte att bistå mig, när det gäller att skaffa förläggare, och högst af allt ställer jag det att någon med deltagande följer min sträfvan.
Hemmets åligganden skulle kanske slutligen tagit öfverhand öfver de literära ansatserna, om icke en plötslig sjukdom för tre år tillbaka kastat mig på sjukbädden, och efter att hafva qvarhållit mig der omkring två år, slutligen låtit mig återvända till lifvet, lam i ena knät för den återstående delen af min lifstid.
Nu kan det följaktligen icke bli tal om att sköta hushållet, den tid jag kan stjäla från plågorna är min egen och de år jag möjligen kan ha qvar ställer jag till literaturens tjenst, icke allenast min penna, utan äfven en aldrig svikande ihärdighet, en mångsidig erfarenhet och ett allvarligt uppsåt att gagna.
Ni vet ej hur jag famlat och sökt, hur jag läst och studerat, utan en annans erfarenhet att trygga mig vid, utan en hand till ledning under tankens irrfärder – mitt själslif kastadt vind för våg och mina böjelser i strid med deras som stodo mig närmast!
Allt detta under den jemna ytan af en huslig qvinnas alldagliga lif och föremål för oförtjent tillgifvenhet.
Men nu vet jag också hvad jag vill, och den tid då jag skenbart overksam låg och väntade på döden har icke varit utan nytta.
Vet ni hvad, jeg menar verkligen att vi, som tro att äfven vår tid är i stånd att foga ännu ett hvarf på den svenska vitterhetens byggnad, äro ett brödraskap, eller åtminstone borde vara det.
Icke under befäl af någon, vare sig Strindberg eller Wirsén, icke heller som ett handtverksskrå, utan helt enkelt som fria individer, de der icke allenast böra söka att förstå hvarandra, utan äfven bistå, när så behöfs.
Först när vi sluta oss tillhopa – både de som skrifva och de som läsa – skola vi åstadkomma en genomgripande förändring i vår literaturs nuvarande ställning.
Men nu till mina skizzer.
Jag har en del sådana liggande i koncept, och jag skulle gerna vilja släppa ut dem i bokform ju förr dess hellre.
Om ni vill hafva den godheten att genomläsa dem, skall jag sända luntan, så snart de bli färdiga.
Ni kan då på samma gång använda hvad Ni vill för ”Fyris” samt göra mig den ovärderliga tjensten att höra åt med någon förläggare.
Jag kan icke nog tacka för Ert välvilliga anbud att skaffa mig böcker och sjelfva Edra förfrågningar röja ett så oegennyttigt intresse för ”Ernst Ahlgren” att jag nästan känner det som vore vi gamla bekanta.
Detta är också skälet hvarför mitt bref blifvit så långt.
Se här svar på Edra frågor:
Jag har tillfälle att läsa alla utkommande svenska böcker, ty jag förestår Cronholmska Bokhandelns filial i Hörby, dessutom är jag en sådan bokvurm att jag måste köpa alla arbeten som jag värderar riktigt högt.
Ni vet nog att man då icke nöjer sig med att läsa, man vill också ega.
Den bättre tidnings- och tidskriftsliteraturen har jag också följt med, men i år har jag tänkt att spara, ty mitt begär efter böcker för mig till gränsen af slöseri, om jag icke håller emot.
Danska och norska böcker har jag en del.
Så t.ex. G.
Brandes:
Aestetiske studier, Naturalismen i England, Sören Kirkegaard, Mennesker og Værker samt
Den romantiske Skole i Frankrig har jag läst på lån, allt det öfriga är mig främmande.
Brandes har jag: allt, af Jacobsen: allt; af Kielland det mesta, och jag har läst allt; af Elster har jag:
Solskyer och Farlige folk, af Drachman det mesta, också Skyggebilleder.
Så naturligtvis Ibsen jemte en del af den literatur som hans familjedramer framkallat, deribland Åbergs och ”Robinsons” arbeten i äktenskapsfrågan.
Herman Bangs Realisme og Realister, Schandorph o.s.v.
Kirkegaards ”Stadier paa Livets Vei” ej förglömmandes.
Också Feilbergs ”Om størst Udbytte af Sjælsevner” har hittat vägen till min hylla.
Min mor är ett fint bildadt fruntimmer – gammal nog att vara min mormor – och ehuru jag aldrig gått i skola lärde jag dock redan som barn att läsa franska, tyska och engelska, jag läste mycket – allt hvad jag kom öfver, ända från Jean Jaques Rousseau till Beecher-Stowe, och naturligtvis har jag också haft min Marlitt-Werner period, men då hade jag icke börjat att skrifva ännu.247
Jag läser alla tre språken obehindradt, tack vare denna tidiga öfning, och skulle hafva god lust att lära mig italienska också.
Jag har redan skaffat mig läroböcker, men får väl aldrig tid att fortsätta.
Af engelska skalder har jag Byron, Longfellow och Moore, vidare en hel Byrons-literatur, ty han hör till mina älsklingsförfattare och var icke så svart som han från ett visst håll utmålades, tvärtom, jag finner honom särdeles älskvärd, men jag är ju qvinna.
Vidare har jag
Dickens och en ryslig massa romaner af olika författare.
Af franska författare har jag icke så många.
Der intaga Daudets romaner, Remusats memoirer och Alphonse Karrs Le Livre de bord främsta rummet.
Tyska böcker har jag inga nyare af betydenhet, kassan och tiden ha icke räckt till.
Rekommendera mig något som jag kan ha godt af att läsa, och jag tager med tacksamhet emot.
Ert anbud är så sällsamt ädelmodigt, det måtte väl icke vara gjordt i förhastande!
Ah, Ni ler – – det gör också jag.
Hvad vi skulle prata om vi träffades!
Ni kan tro att jag qvicknar till lif så snart fråga blir om böcker och författare.
Kroppen är det icke mycket med, men sinnet är friskt.
Det var sant, ”last not least”, må jag nämna att jag läst literaturöfversigten i Nornan och allt som bär samma märke.
Nu skäms jag ögonen af mig för detta långa bref, det enda som kan lugna mig är om Ni icke svarar för knapphändigt.
Med sannaste högaktning
Victoria Benedictsson248
Om icke lifvet vore så kort och konsten så lång, skulle jag hoppas att till slut kunna säga att intet menskligt är mig främmande.
Utdrag ur Sveriges adelskalender 1884, sid. 861.
Afl. Brukspatronen Christian Georg Robsahm von Schéeles enka, Charlotte Maria Hedberg f. 1824.
Gift 1852.
Enka 1862; bor i Upsala.
Hennes söner.
Frans Alexander, f. 1853:
Kandidat.
Bror Georg Benjamin, f. 1855; sjökapten af Första klassen.
Carl Christian, f. 1863.
Äktenskapet är menniskolifvets dyrbaraste ädelsten, men emedan dess pris synes många för högt, har man lärt sig att efterbilda densamma med mindre ädla ämnen.
Nåväl, vi tro oss genom att vända ädelstenens alla sidor mot ljuset kunna upptäcka om den är äkta eller ej, och om vi lyckas skola vi skänka den vunna kunskapen åt våra barn.
Härförleden var der främmande i prestgården.
Kyrkoherden begärde in punsch.
Den kom, men befans vara bränvin.
Gjord uppmärksam härpå svarade fr.
Ågren:
”Men bevara mig väl, jag var ju nere med dunken för att kyrkoherden skulle smaka.”
Hur hade han smakat?
Hade han glömt punschen för hennes skull som räckte den?
Der röjde hon ett besök i hans rum.
Ida kunde naturligtvis icke beherska sin skadeglädje.
Kyrkoherden berömde husliga qvinnor.
Ågren påstod att karlarne icke värdera dem mest.
Hon motsade så hetsigt att han blef ond, men vreden vågade icke vända sig emot favoriten, utan bröt ut öfver hustrun med beskyllningen att hon ingenting gör.
Hörby 27.3 1884.
Herr Doktor Hazelius
Det är mig omöjligt att nu påminna mig hvad jag sände
Er som prof på våra sagor, men det var väl någon af dessa tre: ”Pingsoen”, ”Skogsnuepågen” eller ”Kitta Grå”, kanske var det ”Nepir”, jag vet det ej, ty föga uppmuntrad af att mitt bref förblef obesvaradt, slog jag sagorna ur hågen, menande att de redan tillvaratagits af en skickligare hand än min, hvilket också vore önskvärdt.
”Pingsoen” lät jag emellertid inflyta i Svensk folktidning.
Ernst Ahlgren
Adress Hörby.
(Skåne)249
H. 27.3 1884.
Edert bref af d. 21 d-s hade jag nöjet emottaga i Malmö, men hann ej att besvara det då, utan måste vänta tills jag åter befann mig i eget hem.
Det gör alldeles ingenting att Fritze ej ville betala något denna gång, endast jag har bättre lycka härnäst.
Hufvudsaken är att han låter det lilla häftet bli väl utstyrdt, fritt från tryckfel, samt att han puffar och annonserar duktigt för det, ty jag är så pass erfaren bokhandlare, att jag vet hvad nytta det gör.
Man önskar naturligtvis icke bli ”hängd i tysthet”; det gäller att förmå den goda allmänheten till att läsa.
På samma gång som dessa rader återsänder jag med tacksamhet
Edra böcker, men de komma naturligtvis ej fram förr än senare, derför att de gå med paket-post.
”En kris” var i Fyris behäftad med flera tryckfel, ett par af dem rätt förargliga jag lägger derför ett ex. deraf i bokpaketen, sedan jag gjort nödiga rättelser; törs jag be
Er ställa om att dessa tryckfel ej bli reproducerade?
Förläggaren sörjer väl annars för korrekturläsningen?
Nu som alltid har Ni med den mest oegennyttiga tjenstvillighet bevakat mina intressen, bättre än jag någonsin sjelf skulle kunnat.
Med tacksam vänskap
Vic. Benedictsson.
Hoppas att Ni anser min vänskap mindre ombytlig än min namnteckning!250
28.3 1884.
För allt detta har jag endast Er att tacka, och Ni, en främling, offrar tid och omtanke för mig – en stackars sjukling, som Ni icke känner – sannerligen, det sker förunderliga ting under solen!
Och jag – hur skall jag kunna säga Er hur glad jag är, hur öfverraskad!
Men hvad vållar omslaget hos Fritze?
Hur har han kommit till beslutet att betala mig 200 kr. nu, när han nyss icke ville lemna något alls?
Det är mig en gåta, men jag emottager naturligtvis hans anbud med uppräckta händer, väl kännande sanningen af det ordspråk Ni citerade.
Er öfverlycklige, harhjertade klient
Ernst Ahlgren.251
Victoria Benedictssons text är mestadels tydlig och lättläst och hennes stavning följs till fullo.
Inkonsekvent eller felaktigt stavade egennamn återges sålunda enligt Victoria Benedictssons skrivsätt.
Oväsentliga felskrivningar och slarvfel (typ: saga ist. för säga) har rättats utan anmärkning.
Där Victoria Benedictsson glömt att fullfölja en parentes eller citationstecken tillfogas de saknade tecknen utan vidare.
Detta gäller även några för sammanhanget nödvändiga kommatecken.
Övriga tillskott till texten av bokstäver eller hela ord sätts inom klammer [ ] Uteslutningar markeras med [...], de förekommer endast i noterna och i inledningen.
Textalternativ som Victoria Benedictsson skrivit ovanför en rad utan att markera vilket av alternativen hon valt, placeras direkt efter det överskrivna stället i texten mellan snedstreck /.../.
Förhållandevis likgiltiga ändringar och överstrykningar noteras inte i kommentaren.
Anteckningar i marginalen förs in på lämpligt ställe i texten och markeras i kommentaren.
Understrykningar markeras på sedvanligt sätt med kursiv stil.
Att ett textavsnitt tryckts tidigare noteras mestadels enbart om det är längre än en sida.
Samma principer har följts vid överföringen av chifferavsnitten.
Ibland har Victoria Benedictsson i hastigheten skrivit fel tecken, men den åsyftade bokstaven sätts då in på rätt ställe, utan markering.
Partier med chifferskrift återges med halvfet stil, och understrykningar i chifferavsnitt med spärrad halvfet stil.
Förkortningar
Böök
Svenska Akademiens minnesteckningar.
Sthlm 1950.
Geijerstam
Utgifvna af Matti af Geijerstam.
Sthlm 1909.
Några biografiska meddelanden.
Sthlm 1889.
Rosengren
I serien Svenska författare.
Sthlm 1965.
Sjelfbiografin 1890
Samlade och utgifne av Axel Lundegård.
Sthlm 1890.
Själfbiografin 1908
Samlade och utgifna af Axel Lundegård.
Sthlm 1908.
DoB 1–2
Samlade till en levnadsteckning av Axel Lundegård. 1–2.
Sthlm 1928.
Utgifna af Axel Lundegård.
Sthlm 1900.
SS 1–7
Sthlm 1918–1920.
Skrifter 1–4
LUB
På flera ställen i Fol. I. återfinns notiser som endast undertecknats med en bokstav, vilken sannolikt hänvisar till någon muntlig eller skriftlig källa.
Före denna första notis har åtta blad skurits ut ur Fol. I, troligtvis av Victoria Benedictsson själv.
Oidentifierad text.
Efterlysning i Times Literary Supplement våren 1978 har ej givit resultat.
Det är möjligt att Victoria Benedictsson haft för avsikt att översätta novellen eller romanen till svenska.
Vers skriven med chiffer.
Sannolikt är den författad av svensk-amerikanen Charles de Quillfeldt, en god vän till postmästare Benedictsson, som under åren 1877–1880 tillbringade många och långa sejourer i Hörby, där han deltog i det Benedictssonska familjelivet.
Mellan honom och Victoria Benedictsson uppstod en förälskelse som övergick i varm vänskap.
Böök har pekat på ett ställe i Victoria Benedictssons almanacka från den 8 dec. 1878, som säkert åsyftar den lilla versen:
”a promenade on horseback and
I had my verses back, and besides a few lines that made me very happy; he deklares himself as my brother and of course he is.” (Jmf Böök, Victoria Benedictsson, sid. 115 f.). 1881 återvände Quillfeldt till USA.
Brevet, vars inledning återges tre gånger efter varandra, är avskrivet med olika handstilar.
Kan vara ett brev från Quillfeldt, talet om ”vänskap”, ”din bror” och ”landet i väst” pekar i den riktningen.
Den 7 april 1882 kan ses som Stora bokens födelsedatum.
Samma dag skrev VB på bokens första sida: ”Dessa sidor egnas helt och hållet åt mitt Alter Ego och innehålla endast slarf” etc.
En yttre orsak till att VB just nu känner behov av att utvidga dagboksskrivandet kan vara att hon den 1 april haft besök av den läkekunniga s.k.
Lundakvinnan, fru Elna Hansson, som tydligen ordinerat henne att hålla sig i stillhet under sommaren.
(Om Lundakvinnan se not 86)
Familjen Benedictsson bestod av följande medlemmar:
Christian, (1822–1899), postmästare i Hörby 1854–1888, sedan 22.9 1871 gift med
Victoria Maria, f.
Bruzelius (1850–1888), hans andra hustru
Barn:
Johan Uno, f. 1857, e.o. postexpeditör
Hilda Elisabeth, f. 1861
Knut Christian, f. 1864
Mathilda Beata, f. 1865
Hilma Margareta, f. 1873
Äldsta dottern Anne-Charlotte, f. 1859, hade 1880 gift sig med lantbrukare Gustaf Adolf Ljungberg, och bosatt sig utanför Hälsingborg.
Sven Thorsson, f. 1842, hemmansägare och spannmålshandlande.
vöjtar
qvinga
Wilhelmina Ljungberg, f. 1856, var dotter till handlanden Carl Magnus Ljungberg.
Hilda var en av VBs styvdöttrar.
Sommaren 1882 fyllde hon 21 år.
Episoden med lantmannen och råttan som drunknat i mjölken ingår senare i berättelsen ”En studie” i Från Skåne 1884.
”Spridda drag av skånskt folklynne” sände Victoria 1882 till red. för Ny illustrerad tidning Ernst Beckman (1850–1924), som antog den för tryckning.
Den kan emellertid inte återfinnas i tidningen.
Ernst Beckman som redan tidigare fått bidrag från VB hade den 11.9 1880 i brev givit henne rådet:
”vänd er penna till naturtrogen skildring af något som omger er.
Ert skånska land har så många för oss mellansvenskar intressanta drag, hvilka under er lifliga behandling bestämdt skulle bli tilltalande ” (Brevet i LUB).
”Spridda drag av skånskt folklynne” är omtryckt i del 7 av Ernst Ahlgrens Samlade skrifter, sid. 3 ff, där Lundegård uteslutit ett litet parti i mitten, som återkommer i ”Skånska strövtåg.”
Avskrift av brev till lektor Oscar Svahn (1833–1908) i Kalmar, som i början av år 1882 startat Svensk Folktidning.
I uppropet till läsarna uppmanas dessa att sända in bidrag till tidningen:
”Godt svenskt skämt!
Då det skämtsamma och särskildt det humoristiska draget i det svenska folklynnet hittills blifvit vida mindre uppmärksammadt än det förtjenar, så vill Svensk Folktidning upplåta en särskild afdelning för detta ämne, fördelat i ungefär följande grupper: 1:o) Skämtsamma svenska folksagor, sägner, drag ur det verkliga folklifvet [.
]” o.s.v.
H.H.R. förkortning av Högtärade Herr Redaktör.
O. Twist var en av VBs tidiga pseudonymer, som hon använde i korrespondensen med Svensk Folktidning parallellt med pseud.
I.F.
Tardiff.
(Om VB och Svahn se Dagboksblad och brev I, sid.
135 ff)
Redan fred. den 26 maj står en historia sign.
O Tvist i Svensk Folktidning: ”När en köber katten i posen.
(Prof på landsmålet i Färs härad, Skåne)”, sannolikt en av de i brevet omtalade.
Brev till Oscar Svahn.
I Ny illustrerad tidning hade den 12.6 1880 ”Fader och son” tryckts och den 19.3. 1881 infördes skissen ”Sorg”, båda sign.
Senare trycktes de i Från Skåne 1884.
Om Edvard Bäckström och VB se sid. 168 ff och not 132.
Illustrationen till denna historia är hämtad från det på LUB bevarade silhuettalbum som VB arbetade med 1882.
laia
kräj
yenen
(använd) tillskrivet med blyerts efter stycket.
Tillhör sannolikt de historier VB sände till Svensk Folktidning, som gav stort utrymme åt sådana här anekdoter på folkmål.
I sin korrespondens nämner VB ofta sin ”bondblyghet”, sin svårighet att tala naturligt, särskilt i större sällskap.
När hon skriver känner hon sig däremot fri och kan vara okonstlad och uppriktig.
Stycket är tidigare tryckt i Lundegård samtliga tre utgåvor av dagboksblad o. brev.
VBs kvarlämnade papper finns fyra studieböcker med ryggtitel Studier 1–4, som förts från 16.7 1878 – 1.4 1888.
I dessa böcker har VB skrivit av artiklar, recensioner, avsnitt ur böcker hon läst och dikter som hon velat bevara.
Den första studieboken inleds med en 8 sidor lång levnadsteckning över Byron, en avskrift ur Nordisk familjebok, och ett exempel på VBs mångåriga intresse för den engelske skalden.
Källorna till nedanstående kapitel är:
– Lord Byron, Life, Letters and Journals.
Edited by Thomas Moore.
With notes.
London 1838.
(första uppl.)
– Countess Guiccioli (senare Rouillé de Boissy), Lord Byron jugé par les témoins de sa vie.
Paris 1868. 2 vol.
– Thomas Medwin, Journal of the Conversations of Lord Byron Noted during a Residence with his Lordship at Pisa. 1824.
– George Brandes, Hovedstrømninger i det 19de Aarhundredes Litteratur. IV.
Naturalismen i England.
Byron og hans Gruppe.
Kjhnv 1875.
– Karl Elze, Lord Byron.
A Biography. 1870; eng. övers. 1872.
– Robert Emmet, Les derniéres années de Lord Byron, återfinns ej i bokkatalogerna.
Kan vara en uppsats.
Den 14.10 1879 har VB skrivit i sin almanacka:
”Fick ’Les derniers années de lord Byron’; skräp!”
Teresa Guiccioli, född di Gamba (1800–1873), gift 1818 med greve Alessandro Guiccioli, som hon senare lämnade för lord Byrons skull.
Omgift 1851 med markisen de Boissy.
Mirra, tragedi i 5 akter av Vittorio Alfieri (1749–1803), är ett psykologiskt drama byggt på incestmotivet.
Mirra som är dotter till konung Ciniro, känner sig onaturligt dragen till sin far och kan efter en slutlig bekännelse endast taga sitt liv.
Corinne ou l’Italie, roman av
Mme de Staël (1766–1817) utgiven 1807.
Den 5 juni har Victoria antecknat i sin almanacka att hon sänt ”hvarjehanda småsaker till S.F.T.”
På sid.
42 överst i Fol.
I skrev hon upp precis vad hon sänt iväg, vilket flyttats fram, för att stå före svaret från Svensk folktidning.
Den sexstrofiga dikten ”Naturandar” och den lilla enstrofiga ”Till en salongsdam” trycktes den 18.8 1882 i Folktidningen.
De var signerade Ernst Ahlgren, trots att svaret i ”breflådan” var till O. Tvist.
Den 24 nov. infördes ”Haur hjertat sad”.
Från Färs härad i Skåne.
Berättad af E.
Ahlgren.
Episoden ligger till grund för ”Cedergren gör sexa i kväll”, först tryckt i kalendern Svea för år 1885, därefter i Berättelser och utkast, den volym där Axel Lundegård samlade tryckta o. otryckta berättelser efter VBs död 1888.
Även i SS, del 2, och i Skrifter, del 2.
Trappistorden, den strängaste orden inom den romersk-katolska kyrkan.
Stycket tidigare tryckt i Själfbiografin 1908, sid.
110 ff.
Utkastet har tryckts i SS 7, sid. 23 ff. och i Själfbiografin 1908, sid.
112 ff, där Axel Lundegård har tillfogat ”Detta är första utkastet till Ernst Ahlgrens ’stora roman’ Lady Macbeth.” (sid. 114).
I Ernst Ahlgrenarkivet finns ett längre, osammanhängande utkast med titeln ”Francesca Cervani”.
Klassiska dränghistorier om bondsnålhet.
tjartja
karra
pennefjär
Maria Christina kan möjligen vara den kvinna som omtalas i ett brev från VB till Hilma Hagelbäck den 25.2 1881: ”Marie Christine Jacobsson begrofs i förrgår.”
hirschfängare
Hirschfänger, ”hjortfångare”) kort jaktkniv eller jaktsvärd.
En kraftigare variant användes som kombinerat jakt- och militärvapen.
Till denna kryptiska notis med vidhängande vers kan knytas 3 dikter som bevarats i ”Studier 2”, sid. 299–306, och som bär titlarna:
Till Fröken Hilda Benedictsson på födelsedagen 18.6 1882 af en ”långörad” beundrare.
Mel: ”Min hemlandsdal”.
Dikten är ett akrostikon på namnet Hilda.
Till Hilda Benedictsson dagen efter födelsedagen 19.6 1882 af VB.
Utan melodi.
Humlan och Poeten.
Den anonyme författaren till hyllningsdikten till Hilda (1) avslöjas av Axel Lundegård i DoB I, sid. 197: det var han själv.
Av någon anledning har VB uppfattat dikten som ett försök att göra sig lustig på hennes bekostnad och hon svarar med 2 ironiska dikter (2 o. 3) som skämtar med den förste poeten.
En strof i dikt 2 lyder:
Jag vet ej hvem poeten är,
jag gissat hit och dit,
ditt namn [Hilda] i prent dock vittne bär
att han har gjort sin flit;
ja, stilen den är bra min tös,
så stursk, så rak, så bred,
men sången – den är anspråkslös,
månn’ sångarn är så med?