Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utmattad af ansträngningen, dignade han nu ånyo ned på stolen, i sitt förra läge; och blef, med en liten minnesgåfva i fickan, sofvande hemförd.
Föröfrigt var det ingalunda ett oumbärligt villkor för hans sång, att en cittra, eller något annat verkligt musikinstrument, skulle finnas tillhands.
Ty han kunde äfven, till förvånande likhet, härma allahanda instrumenters klang; än med munnen, än med åtskilligt slags tummande och fingrande mot glas eller mot en bordskifva, än med blåsande på käppar eller andra redskap; och på sådant vis fullständigt sjelf-accompagnera sina sångstycken.
Med det nyssnämnda arbetandet af tummar och fingrar, ömsom hårdare, ömsom lenare, hördes han ock esomoftast, innan han började sången, söka dess melodi; liksom i förberedande accorder, först irrande och spridda, men snart ordnande sig mer och mer.
Detta, som varade i några minuter, hvarefter han med ens upphöjde hufvudet och rösten, hette på hans umgängsvänners konstspråk, att ”operera”.
När de sågo honom rigtigt modd, eller vara i det så kallade ”rätta esset”, sköto de framför honom ett litet bord, med ett par buteljer af något utsökt vin derofvanpå, och ropade: ”operera, Bellman”!
Ofta skedde då äfven, att man omkring buteljerna, som egentligen stodo der mera såsom sinnebilder än såsom nödvändigheter för skaldens behof 57, tillika lade på bordet åtskilliga ting att begagna till tonverktyg.
Hans färdighet i detta afseende kan bedömmas deraf, att han på en resa, der han i hast kom ihåg sig alldeles vara utan mynt, köpte för några skillingar skjutsbondens piska, och blåste sedan på skaftet en så hänförande rad af marscher och polskor, att bonden, som trodde sig för en spottpenning hafva sålt ett det dyrbaraste instrument, blef hjerteglad, när Bellman vid framkomsten erbjöd piskan i betalning för skjutsen.
I allmänhet var hans glada konst lättbedd, när de bedjande voro hans vänner, eller öfverhufvud personer som förekommo honom angenäma.
Sällan töfvade i sednare fallet – äfven vid möte med fullkomligt okända – skalden att röja sig; åtminstone genom något glädtigt infall.
Ett sådant framlockade t. ex.
Skjöldebrand, när denne, stadd på en nedresa till Skåne 1774, strax utanför Stockholm fick på Liljeholmen tillfälle att göra hans bekantskap.
Bellman hade dit begifvit sig till fots ifrån sin häst, som stannat upptröttnad vid Nyboda backe.
På den unge krigarens tillfrågan om missödet, svarades med leende anlet och denna quatrain:
”På vår Herres hvilodag
Hvilar jag och min gelike;
Hästen – ligger i ett dike,
Och på Liljeholmen – jag”.
Och härmed var bekantskapen i bästa form inledd.
Men lika lätt kunde man ock, i motsatta fall, finna sig blottställd för stickande afsnäsningar.
För hvar och en, som ej ägde hemligheten att stämma honom till sin fördel, var det högst orådligt, att tränga sig inpå honom och påkalla hans sångargåfva; än mer, att enträget dermed fortfara; då hände nästan alltid, att man ådrog sig ett bitande genmäle, ofta till och med en blodig sarkasm.
Detta erfor den högdragne och grälige Linköpings-Biskopen Filenius, som engång under en riksdag sammanträffade med Bellman och trugade honom, att låta höra något prof af sin sång.
”Nå väl!” svarade omsider skalden; och hugnade honom med ett tre strophers qväde, hvaraf den första och mildaste strophen lydde så här:
”En visa vill jag sjunga,
När vinet smakar bäst:
Hin Håle i en gunga
Han satt’ engång en Prest.
Han gunga’ honom af och an;
Och fast han var en Riksdagsman,
Så tog han honom dock”.
En annan gång afspisade han en gevaldiger, som sade sig nödvändigt skola ”höra Bellman sjunga”, med följande ord, lämpade till den gamla kanon ”Jag fattige Lappman”:
”En far hade tre barn,
Alla voro de kanaljer;
Två blef hängda med segelgarn,
Den tredje blef en Gevald’ger”.
Ofta förnams han ock knota, vid middags- eller aftonbjudningar i husen, att rikt folk ville nyttja honom till en rodocka.
Hans misstanka derom var ej ogrundad; inom det Stockholmska societets-lifvet fanns en icke liten krets, som, med ganska snöda begrepp om poesi och poeter, betraktade särdeles honom ur en ingalunda aktningsfull synpunkt; man tyckte, att han borde för hvarjom och enom vara den poetiske hofnarr, som han ansågs vara för Konungen.
Dylika uträkningar kunde dock blott uppgöras af dem, som ej kände honom nära: ty i grunden var han – till och med under sina bästa år – hvarken någon muntergök, eller ens i vanlig mening underhållande sällskapsman.
Äfven bland vänner mångengång ordkarg, tankspridd, oupprymd, tills någon omständighet, understödd af ett par glas vin eller punsch, lockade i dagen qvickheten och ingifvelsen, måste han desto snarare befinnas otillgänglig i kretsar af det slag, der man helst skulle behandlat honom såsom en gyckelmakare, ditkallad att visa sina konster.
Han, som i sina vänners lag och inför sjelfve sin Konung gerna sjöng i skjortärmarne och med uppknäppt väst, plägade fördenskull i slika samqväm uppträda helt stel och utstyrd med den omsorgsfullaste hofdrägt, för att skaffa sig en smula respekt och påminna, att han ej vore någon ny upplaga af Lasse Lucidor.
Deremot satt han bland själsfränder sällan länge, innan han fanns uppstämd att skämta, att dikta, att sjunga, och att hålla ut dermed halfva eller hela nätter igenom; tilldess han nedsjönk utmattad, lik en Sibylla eller Pythia.
Af de omedelbara skapelser, som i dessa stunder ”helgjutna frambrusto ur en lågande inbildnings sköte” 58, voro många, som aldrig kommo på papperet; de bortklingade med den lust och glädje, hvarunder de föddes.
Att bland dem sådana funnits, hvilka öfverträffat allt hvad man efter Bellman äger tryckt, har blifvit mig sagdt af män, som sjelfve varit deras åhörare; och det omdömet bör ej betviflas, om vi än torde få derifrån afdraga intrycket och minnet af hans eget framställningssätt.
Andra – säges det tillika – lyckades för vänner att uppteckna, strax efteråt, ur ännu fullt liflig hågkomst, i åtminstone ungefärlig likhet med hvad de åhört.
Oftast lemnade han väl dock till sådant upptecknande något biträde; eller, om icke oftare, åtminstone då, när orden till sångstycket förefunnos hos honom redan i förväg diktade; än såsom bevarade i minnet från någon af hans ensliga morgonvandringar, än såsom af hans egen hand utkastade på en papperslapp, och i båda fallen tillgängliga för hans förtrognaste att uppsnappa.
För honom sjelf var alltsammans blott strögods, hvilket han tillät spridas bäst det kunde och – alltefter som ödet ville – glömmas eller gömmas.
Detta gällde först och främst om dem af hans stycken, som rentaf voro improvisationer; men föga mindre jemväl om dem, som uppkommo på ett något mera vanligt vis, eller som ursprungligen skrefvos innan de sjöngos.
Äfven dessa brydde han sig nästan aldrig om att förvara.
Dock har man intyg, att åtminstone somliga lågo honom nära om hjertat och syntes honom förtjenta att sjelf äga: så (med största skäl) det herrliga augusti-aftonstycket ”Mamsell Ulla, märk, Mamsell”, – hvaraf han återbegärde från Fröken v.
Stapelmohr (sedermera Fru Schröderheim) den i hennes händer komna enda handskriften 59.
Hvilketdera föröfrigt ordens eller versernas upphof var, så blefvo de i sjelfva ingifvelsestunden sammanvigda med sina melodier, och på ett sätt, hvarvid snabbfyndigheten och konstskickligheten voro lika förvånande.
”Aldrig ännu”, säger Kellgren med strängaste sanning, ”voro skaldekonst och tonkonst mera systerligt förenta; det är icke vers, som äro gjorda till denna musik, icke musik, som är satt till dessa vers; de hafva så iklädt sig hvarandras behag, så sammansmält till en skönhet, att man föga kan se, hvilken mest skulle sakna den andra för sin fullkomlighet: versen, att rätt fattas; eller musiken, att rätt höras”.
Stundom tog han dervid musiken från egen composition; oftast lånade han den från andras.
Men denna blef då använd med ett så träffande urval, och till det nya ändamålet lämpad med en så fri behandling, ej sällan till och med fullkomlig ombildning, att den dymedelst – ehvar den än var hämtad – outplånligt förvandlades till hans, eller för alltid stämplades till Bellmans.
Sålunda begagnade han, ömsom tonstycken ur verk af berömda Componister, och särdeles ur theatermusik (af Rousseau, Philidor, Gretry, Monsigny, Händel, Naumann, Vogler, med flera); ömsom allahanda melodier af folkvisor, marscher, dansar (synnerligen polskor och menuetter), dels inhemska, dels utländska; ömsom äfven sådana, som ursprungligen hade tillhört en då nyss försvunnen tidsålders ”andliga” qväden, – ja, en ännu äldre tids ”piae cantationes”, – och af hvilka troligtvis flera, under hans barnaår, varit sjungna vid de fromma sammankomsterna i föräldrahuset.
I afseende på den sistnämnda källan må erinras, att
Bellman uppträdde vid slutgränsen af ett tidehvarf, som hyste ingen betänklighet att vexelvis använda psalm-melodier till visor och vis-melodier till psalmer.
Så hade Runius gjort, och ännu Dalin: alltså just de båda skalder, som på hans ungdomsdaning utöfvade mesta inflytandet.
Men öfverallt gäller, att sättet af användningen förvandlade lånen till originaler; och med detsamma, att äfven de härvid anlitade utländska sång-melodier, som dels redan voro omtyckta och gängse, dels blefvo det genom hans ord, i båda fallen omskapades af hans poesi till inhemska – eller svenska – för alltid.
Så t. ex. kan, bland Fredmans Epistlar, melodien till N:o 6 (”Käraste bröder, systrar och vänner”) återfinnas i Rousseaus sångspel
Le devin du village, der den utgör slut-rondon 60; till N:o 12 (”Gråt, fader Berg, och spela”), i Händels ”Acis och Galathea”, som i Stockholm uppfördes första gången den 10 Maj 1775; till N:o 29 (”Gubben är gammal, urverket dras”), i pseudonymen Philidors 61 operett ”Tunnbindaren”, der melodiens text börjar med dessa ord:
”En gammal tunnbindare, svartsjuk och dum,
Älskade Phillis, en ung herdinna;”
till N:o 31 (”Se, Movitz!
Hvi står du och gråter”) i den melodi af Rousseau, hvarpå man sjöng Bergklints ”Ode öfver Motgången”; till N:o 44 (”Solen glimmar blank och trind”), i en gammal fransysk vis-ton, som lär varit sjungen redan i Henrik IV:s tid; till N:o 52 (”Movitz, mitt hjerta blöder”), i Gretrys operett L’amitié à l’épreuve”, skrifven 1770, och en af sin författares vackraste, men (såsom man sagt mig) aldrig uppförd i Stockholm, – hvarest dock annars tretton af hans sångspel blefvo gifna62; till N:o 53 (
”Vid ett stop öl och några supar”) i Voglers musik till ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe”, som gafs i Stockholm första gången 1788; till N:o 56 (”Se Mollberg med svart råck och flor”), i Gretrys operett ”De bägge Girige”, författad 1770; till N:o 76 (”Se Hans Jergen, hur han sig bockar”), i ett fransyskt sångstycke ”Un rien plaît, un rien engage”.
Likaledes i Fredmans Sånger.
Vi finna der melodien till N:o 6 (”Hör klockorna med ängsligt dån”), – jemväl af Envallsson använd i ”Kronfogdarne” till första aktens slut-chor, – hämtad från Gretry 63; till N:o 21 (”Så lunka vi så småningom”), från en äfvenså i ”Kronfogdarne” begagnad marsch ur Naumanns musik till ”Gustaf Vasa” 64; till N:o 45 (
”Om ödet mig skull’ skicka”), från en fransysk visa, som förekommer i en ej längesedan i Paris utgifven ”Recueil des chants populaires”; till N:o 48 (”November den femtonde dagen”), nyttjad jemväl af Hallman i ”Tillfället gör Tjufven” (till kupletten ”Förgäfves i mörkret jag famlar”), från Monsigny, af hvars åtskilliga sångspel ett och annat under 1770-talet uppfördes i Stockholm 65; till N:o 52 (”Närvarande vid fluidum”), – nyttjad äfven både i ”Kronfogdarne” och i det nyssnämnda Hallmanska sångspelet till bröllops-skarans chor: ”Du par, som i de bästa år” – från ett fransyskt sångstycke, hvars af Hallman påpekade text börjar med orden: ”Ça ça, qu’on recommence un rigaudon”; till N:o 58 (”Nej, fåfängt! hvart jag ser”) ur en symphoni af Haydn.
Sammalunda i ”Bacchi Tempel”: till chor-sången ”Sjungom, Systrar!
Fröjas ära”, har skalden begagnat en chor ur Naumanns opera ”Amphion”, som (med ord af Adlerbeth) uppfördes i Stockholm första gången 1778; och till chor-sången ”Bort allt, hvad oro gör!” en af Haydns qvartetter 66.
Förunderligare skall det väl förefalla, att man i en fransysk samling af ”andliga sånger”, kallad ”Cantiques sur différens sujets de piété” 67, igenfinner melodierna till N:o 2 och N:o 9 af Fredmans Epistlar, samt N:o 44 af Fredmans Sånger.
Hvem skulle väl ana, att ur-texten till ”Nå, skrufva fiolen, hej! spelman, skynda dej”! börjar med ”Chantons, en ce jour, Jesus et sa tendresse;” eller att visan
”Käraste bröder, systrar och vänner,
Si, fader Berg han skrufvar och spänner” –
sjunges på en melodi af fromma betraktelser öfver jordlifvets fåfänglighet, begynnande med satsen ”Tout n’est que vanité”; eller att dialogen ”Gamle bror Jockum! klang vid denna rågan” har trädt i stället för ett uppbyggelse-qväde, som börjar med orden ”Du bonheur on parle sans cesse”?
– Vi måste likväl tillägga, att dessa melodier i sig sjelfva så föga motsvara sina andliga ord, att dessa näppligen kunna antagas för deras ursprungliga.
Helt annat synes förhållandet vara med sådana, som t. ex. till Fredmans-Episteln N:o 34 (”Ack! hvad för en usel koja”), eller till Fredmans-Sången N:o 57 (”Sjung och läs nu Bacchi böner”): vid dem, och dylika, kan man ej undgå, att förmoda ett både mera heligt och mera ålderdomligt upphof.68
Men om han än sålunda i afseende på utländska sångtoner utöfvade ett slags vikings-rättighet, så må man ej föreställa sig, att han försmådde benyttjandet af nordiska, af redan före honom svenska.
För att äfven här andraga några exempel: så påminner oss, bland ”Epistlarne”, melodien till N:o 51 (”Movitz blåste en concert”) om den norska folksången ”Boer jeg paa det höie Fjeld”); och vid N:o 62 (”Movitz valdthornet proberar”) igenkänna vi den gamla svenska fackeldans-polskan, som första gången dansades på hofvet vid Konung Erik XIV:s kröning.
Bland ”Sångerna” åter, äro de trenne elegierna i N:o 5 (”Så vandra våre store män”, – ”Se svarta böljans hvita drägg”, – ”Så slår min Glock nu locket till”) gemensamt satta till den gamla Sinclairs-visans melodi, hvilken, hurudan än dess upprinnelse må vara, dock vid
Bellmans uppträdande redan var en allmän svensk folksång 69.
Inhemska folksmelodier skönjas äfven vid N:o 20 (”Mina björnar, samlen eder”); vid N:o 43 (”Adams skål, vår gamle far!”); till N:o 46 (”Hur du dig vänder”, – hämtad från den bekanta ”Göterne fordomdags”); vid N:o 49 (”Som nu och emedan”).
Detsamma gäller, i ”Fredmans Testamente”, om N:o 3 (”Tyst, bröder, Bacchus har somnat”); äfvenså om N:o 71 (”Ögonlocken ä’ torra, strupen är mager”; som, jemte N:o 72, går på tonen af ”Min far, han var en Vestgöte, han, han”).
– Likaså är, bland ”Dikter vid åtskilliga tillfällen”, N:o 9 (”Sveriges Kung!”) skrifven till den nuvarande bondbröllops-marschen ”Gustafs Skål”; N:o 28 (”Lilla Carl! sof sött i frid”), till den allkända vaggvise-tonen; N:o 51 (”Beate Marie satt uti högan lofts bur”), har tagit sin melodi från det urgamla folksqvädet ”Herr Peder och liten Kerstin, de suto öfver bord”.
Med flera torde rummet ej behöfva upptagas.
För dem, som till dylika forskningar äga tillräcklig förmåga, sakkännedom, tid, återstå tvifvelsutan på alla dessa fält rika skördar af upptäckter: bland gamla in- och utländska melodier af alla slag, uppifrån andaktssången ned till vaudevillen, balletten och slängpolskan; i samlingar, än sådana som Rousseaus Consolations des misères de ma vie”, än sådana som Panards ”Oeuvres choisies” och Collés ”Théatre de sociéte”.
Uppdaganden skulle måhända ock föranledas genom undersökning af qvarlåtenskapen efter Kraus: afgjordt är, att musiken till den täcka cantaten ”Fiskarstugan”70 blifvit lånad från honom.
Troligtvis kan mången upplysning vinnas från det håll, dit t. ex.
Envallssons talrika sångspel höra; denne, hvilken ofta begagnar samma melodier som Bellman, är derigenom en god vägledare, att han, med de franska vaudevill-författarnes noggrannhet, plägar antyda hvarifrån hans lån äro tagna.
Hade Bellmans sångdikter blifvit utgifna i så inrättade upplagor, som den franske folkskalden Bérangers och den skottske folkskalden Burns’: så kunde vi der, liksom i dessa, öfver hvarje visa, som diktats till någon förut känd melodi, se begynnelseorden af dess äldre text anförda.
Hvarför har så ej skett?
– Säkerligen just derför, att Bellman till sina melodier öfverhufvud innehar en sjelfständigare ställning; eller i allmänhet behandlade äfven de lånta (mer eller mindre) såsom sjelf varande i betydlig måtto tonkonstnär.
Och innan man anser sig berättigad till någon slutdom öfver hans originalitet i denna hänsigt, bör man besinna, att ännu är dock största antalet af de Bellmanska melodierna (och deribland äfven af de populäraste, de mest sjungna) till sitt ursprung okändt.
– Så mycket är ögonskenligt, att nästan af all musik, som nådde hans öra, förvarade hans minne längre eller kortare motiver; såsnart han fann dem innebära förmågan af poetisk utveckling.
Till och med helt obetydliga författare, af konsthistorien längesedan glömda, blefvo härvid ingalunda försmådda.
Det är ganska sannolikt, att man för de första uppränningarna till menuetterna ”Fader Berg i hornet stöter”, – ”Fäll dina ögon och skäms nu din tossa”, – ”Movitz! i afton står baln” (med flera dylika), – står i förbindelse hos tonsättare af det ringa slag, som en Hupfeld, en Edelman, eller den Filtz, hvars ”duetter” Ulla plägade sjunga.
Men genom Bellmans uppfattning allena utbildades dessa småmästares melodiska (eller halfmelodiska) tankefrön till det, som de för det närvarande äro.
Att Bellman äfven var Tonkonstnär, har – förunderligt nog! – helt nyligen blifvit nekadt 71.
Och likväl kan hans förhållande till sina sångers musik omöjligen angifvas mindre tvetydigt, än Kellgren det gjort i följande ordalag: ”Man vet, att de flesta hafva gift sig tillsammans med förut kända melodier; andra finnas dock, som erkänna samme skapare med versen; och nästan alla hafva, mer eller mindre, emottagit Skaldens ändringar och förbättringar”.
Slik uppgift bör väl näppligen kunna synas obestämd.
Dess rigtighet hörde ock de, som umgingos med Kraus, denne älsklige tonsättare till alla delar bekräfta.
Men än mera.
Kellgren betygar framför den Fredmanska samlingens ena del, har Bellman sjelf betygat framför den andra, i denna förklaring: ”Efterföljande Fredmans 65 Sånger äro, så till Poesi som den af mig till en del äfven componerade Musik, öfversedda, rättade och erkända”.
Ej heller saknas alla särskildare underrättelser om de compositioner, som rentaf äro Bellmans egna.
Så t. ex. veta vi, att han, åtminstone ”till en del”, sjelf har gjort musiken till ”Parentationen öfver Lundholm” 72.
Hvad mera är: den herrliga melodien till N:o 81 af Fredmans Epistlar (”Märk, hur vår skugga, märk, Movitz, mon frère”!), – densamma, till hvilken han sedan skref det i mina barnaår allmänt sjungna klagoqvädet öfver Fru Schröderheims död 73, – angifves såsom hans egen af en från hans dagar qvarlefvande tradition; som tillika berättar, att, när han sjöng den för Kraus, denne utropade om tonen f i dess sjette takt: ”den är värd en dukat”!
– Men föröfrigt bevisar just redan det ett djupt tonkonstnärs-sinne, att kunna vid sina ingifvelser genast välja de melodier, som voro de lämpligaste, och kläda dem i ord, hvilkas tanke esomoftast medförde en behandling, genom hvilken de sjelfva i väsendtlig mån blefvo nya.
Några gifvas, som han tillskapat af gamla medelst rhythmens och meterns förändring (t. ex.
Fredmans-Sången N:o 8: ”Ack! om vi hade, god’ vänner en så”, af Fredmans- Episteln N:o 48: ”Solen glimmar blank och trind”, – äfvensom Episteln N:o 59: ”Båtsman, tag nu din lufva”, af Episteln N:o 1: ”Gutår, båd’ natt och dag”); andra, i hvilka två ursprungligen olikartade melodier (eller beståndsdelar ur sådana) blifvit sammansatta till en tredje, som derigenom är hans egen (t. ex.
Fredmans-Sången N:o 54: ”J närvarande parter”, der första satsen i A-moll är eller påminner om en Vestgöta-polska, men det följande, eller slutet i A-dur, är hämtadt från något alldeles annat).
Sannolikt har ett stort antal af de Bellmans-melodier, som nu förefinnas, uppkommit genom sammansmältningar af reminiscenser, som blifvit efter behag förändrade, enligt ordens fordringar.
Kanske var detta oftast händelsen vid hans egentliga improvisationer; och öfverhufvud torde man kunna antaga, att han – såsom tonkonstnär betraktad – i dessa sistnämnda dels var sjelfständigast, dels förekom sina åhörare sådan.
Hvad jag här yttrat, bekräftas ock genom ett minnesvärdt vittsord af den man, som i allmänhet var de Bellmanska melodiernas förste upptecknare, eller hvars ”skickliga hand” (såsom Kellgren förtäljer) ”omedelbarligen flyttade dem från Auktorns röst på papperet”, – Krigsrådet Åhlström; som plägade berätta, att Bellman ganska ofta hade föresjungit honom samma grundmelodier i betydligt olika eller varierade former, och tillåtit upptecknaren, att bland dessa utkora dem, som borde bibehållas.
– Att han stundom till olika, ja olikartade qväden begagnade samma melodi äfven oförändrad, är redan visadt och dessutom för mycket bekant, att här tarfva vidare bestyrkningar 74.
Man finner emellertid, att han, fastän skyende allt eget omak för sina sångers räddning från förgätenhet, dock ingalunda såg ogerna, om andra åtogo sig bestyret dermed.
Den bland hans umgängsbröder, som i hänsigt till orden förvärfvade sig de största anspråken på efterverldens tack, var en Völschow, om hvilken intet vidare är mig bekant, än han lär varit Cornett 75.
Äfven i denne nitiske väns uppteckningar kan dock en jemförande kritik varsna mången mindre god läsart, mången till och med förkastlig.
Huru mycket oftare måste då slikt inträffa i de afskrifter, som på måfå spridde sig kring landet, esomoftast gjorda högst vårdslöst eller tanklöst, och flygbladsvis tryckta af nästan alla rikets pressar i ett skick, der skriffelen och tryckfelen höllo täflan!
Också blef följden häraf en icke liten möda för sjelfve Skalden, när han ändtligen beslöt hopleta sina qväden till utgifning.
Nyare forskningar hafva uppdagat, att ”Fredmans Epistlar och Sånger” allsicke utgöra ett fullständigt urval af hans dikter, eller en fullständig omfattning af alla dem, som bland de upptecknade voro de bästa.
Noga betraktade, innehålla de hvad Skalden, med vänners hjelp, hunnit för tillfället sammanskaffa; troligen med tankar på blifvande fortsättningar.
I företalet till ”Epistlarne” antyder ock
Kellgren detta, då han kallar samlingen ”det verk, hvars början nu öfverlemnas i allmänhetens händer”.
Redan året derefter utkom första fortsättningen – ”Sångerna” –; och ingenstädes är sagdt, att denna skulle förblifva den enda.
Samlingens värde blir derigenom icke mindre dyrbart.
Ty alla dessa stycken har Bellman sjelf öfversett och rättat; och visserligen kan antagas, att vi der äga de flesta af dem, som både i hans tid allmännast omtycktes och äfven företrädesvis infunno sig i hans egen hågkomst, när han, under sina sednare år mera sällan frambringande nya qväden, lät beveka sig att glädja någon vänkrets med sin sång.
Om somliga bland hans nu förhandenvarande skrifter är uttryckligen tillkännagifvet, att de voro ”Inpromtuer”; om andra vet man det genom tradition; och äfven dessförutan kunde det lätt skönjas.
Alla dessa äro visst icke jemnlika i poetisk förtjenst; få skulle uthärda att nämnas vid sidan af t. ex. den herrliga tacksägelsen till Abbé Vogler för hans orgelspel 76.
Men väl gäller om de Bellmanska skrifterna öfverhufvud tagna, att de fullkomligaste äro de, som närmast bibehållit skaplynnet af improvisation.
Också kunna vi, som nu lefva, blott på grund af dessa i någon mån föreställa oss hans tjusningsmakt såsom Improvisatör.
Att hans samtida beundrade honom i främsta rummet såsom sådan, har berättats oss både af allmänna sägnen och af personer, som sjelfve åhört honom; det är dessutom tillfyllest bestyrkt genom Kellgrens företal samt Gjörwells och Thorilds vittnesbörd.
Det sista, af mig på ett annat ställe anfördt, meddelar tillika i korthet en skildring af hans föredrag, sådant det var i hans fulla styrkas dagar 77.
I detta åter var just sången sjelfva hufvudbeståndsdelen.
Ännu tänker man ovillkorligt, så ofta Bellman nämnes, om icke genast på den improviserande skalden, åtminstone genast på den sjungande.
– Derföre har jag ock hittills egentligen talat om dem af hans dikter, som äro mera sång än skrift.