Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om räntan för båda hemmanen vore t. ex. bestämd till ett lika qvantum spannmål, hvilket, förvandladt efter markegång, motsvarade etthundra r:dr, så skulle den, hvars räntor voro kronan behållne, vara berättigad att lösa sin spannmål med dessa 100 r:dr, hvaremot den andra hemmansägaren, hvars räntor blifvit anvisade lill en indelningshafvare, vore skyldig, att, derest denne det äskade, liqvidera räntan in na - 24 Den 1 Augusti. tara, eller ock att lösa den till det pris, som det naturligtvis stod i ränletagarens skön att bestämma så liögt som möjligt i förhållande till gällande priser och de olägenheter, som kunde tillskyndas räntegifvaren genom skyldigheten att leverera den in natura.
Det vore således möjligt att denna räntegifvare finge betala t. ex. 120 r:dr för den ränta som en annan kunnat fä lösa med 100 r:dr, och det oaktadt deras räntor voro lill belopp och beskaffen het alldeles enahanda.
Detta exempel lärer icke kunna bestridas.
Den orättvisa som dervid uppkommer, beror alldeles icke på skattläggningens ojemnhet, utan på det sätt, hvarpå kronan disponerar sina räntor.
Man har äfven sagt, att någon förenkling i räkenskaperne, icke, pä säll jag omnämnt, kan vinnas om komilerades förslag antages.
Det är icke lämpligt att nu inför R, o, Ad. göra någon fullständigare framställning ronde räkenskapssättet, men jag vågar dock påstå att man lätt bör finna, att om räntorna i st. f. alt nu ingå pä en mängd särskilda ställen, kunde af de vanliga uppbördsmännen uppbäras, och uti en redo görelse för hvarje uppbörds-distrikt redovisas, så måste en betydlig förenkling i räkenskaperna ensamt deraf uppkomma.
Jag kan icke lemna oanmärkt ett yttrande som af en talare blifvit afgifvet, innefattande att R.
St. derigenom, att de vid 1830 års riksdag hafva afstålt från uppsägningsrätten emot kronans behållne räntegifvare, skola begått en orättvisa på öfrige medborgares bekostnad till förmån för vissa medborgare.
Jag åberopar i det afseende! hvad jag yttrade i går om de förändrade förhållanden sorn i fråga om skatteväsendet inträdt.
Hvad således uppsägningsrälten beträffar, så förhöll det sig dermed i fordna tider så, alt man icke var så noga om tid och resor, alt konsumenten vanligen ur producentens egna händer emottog varan.
Det var följaktligen helt naturligt, att räutegifvarne till räntetagarne utförde sina persedlar, Numera sedan industri och befolkning tilltagit i en betydlig män, nu då hemmansägaren måste vara ängsligt rädd om hvarje timma af hvad för honom är dyrbarast, hans tid, nu blir det hardt och orimligt att ålägga honom åt särskilda håll utföra de persedlar, hvaraf hans ränta består.
Föreställom oss t. ex., mine Hrr! det fall (och jag känner specielt att sådana inträffa) föreställom oss att af ett indeldt hemman skall utgå en ränta, bestående af 6 kpr spannmål, 1 stock, 1 LS" smör och ett lass ved.
Om nu räntegifvaren åligger alt transportera spannmålen åt ett håll, stocken ål ett annat, smöret åt ett tredje samt veden åt ett fjerde, så kan detta förorsaka honom några och 20 mils resor, Stadganden sora medgifva sådant böra ej få bestå.
Min öfvertygelse är att uppsägningsrälten å Statens sida med rätta blifvit borttagen, emedan den förorsakade en öfverdrifven tunga för en del skattdragande.
Jag kan således icke medgifva att R.
St. är 1830 begingo en orättvisa, då de eftergäfvo den, utan jag tror tvärtom, att de räntegifvare som dermed ännu äro betungade, äro fullkomligen i sin rätt då äfven de fordra befrielse
Den 1 Augusti. från uppsägningsrätten som nu mera för dem blifvit en verklig börda, hvilket den förut icke var.
Lika med den siste värde talaren anser jag således att uppsägningsrätten från räntetagarens sida bör försvinna.
Deremot anser jag del tvetydigt huruvida ränlegifvaren kan beröfvas sin uppsägningsrätt.
Jag erkänner lika med nyssnämnde talare alla de olägenheter som kunna drabba Statsverket genom möjligheten deraf, att Slaten nödgas emottaga spannmål in natura.
Komiterade hafva likväl upplyst att under de sednare åren har spannmålen till högst obetydligt belopp blifvit levererad in natura, hvadan den nämnde olägenheten icke torde hafva någon särdeles inverkan på det hela.
Enligt hvad jag redan yttrat, hyser jag trifvel derom, huruvida R.
St. äga räll att fråntaga ränlegifvaren ifrågavar:de rättighet att uppsäga och leverera in natura.
Med kännedom af denna rätt har han förvärfvat sitt hemman och detta onus, som man nu ålägger honom, att lösa sin spannmål med penningar, kan möjligen för honom vara besvärligt.
Ehuru jag således delar den åsigten att Statens uppsägningsrätt bör försvinna och all indelta räntorna böra ingå lill Statsverket, måste jag i fråga om räutegifvares uppsägningsrätt erinra att komiterade lika med SlalsUtsk. afvikit ifrån R.
St:s beslut vid sista riksdagen och delta förundrar mig så mycket mera som berörde beslut blifvit i flera afseenden af båda åberopadt.
Sl:s berörde beslut säger nemi.: att indelta räntorna skulle förvandlas i vissa persedlar, att utgå efter fem års markegång.
Man har likväl nu afstålt derifrån för att på en gång sätta räntorna i penningar.
Man har likväl dervid icke gått fullt konseqvent till väga, emedau tionden enl. förslaget fortfarande skulle bestämmas i spannmål.
Det skäl som komiterade och StatsUtsk. uppgifvit till stöd för eli sådant undantag, synes mig ingalunda vara tillfredsställande.
Om jag påminner mig rätt, så uppgifves skälet vara alt tionden ursprungligen hade afseende på och bestämdes af skörden.
Ja, för flere århundraden tillhaka; men nu mera förhåller det sig visserligen icke så, åtminstone hvad kronobonden beträffar.
Denna afgäld är nu mera pä de flesta ställen lika fix som hemmansränlorna.
Jag kan då icke förstå hvarföre ej indelta räntorna kunna utsättas i persedlar, oaktadt indragning deraf sker till statsverket samt indelningen derifrån till nuvaride räntetagarne utgifvas efter markegång.
Jag hyser således i afseende på denna punkt samma mening som i afseende på den hvilken i går förehades och om äfven denna punkt, återremitterades, skulle jag önska att StatsUtsk. i detta afseende, liksom i fråga om indragningen af de utarrenderade boställena, gjorde afseende pä R.
Olämpligheten af det löningssätl, som under namn af indelningsverk nu äger rum, är så allmänt erkänd, att något bemötande af det försvar, som för detsamma här afgifvits icke torde vara behöfligt.
Detta aflöningssätt måste betraktas såsom en ännu fortvarande qvarlefva från den tid, då Staten saknade andra liqvidations-medel för godtgörande af sina 26
Den i Augusti. fordringsägare, hvilka derföre fingo anvisning pä de skatter som utgingo af den ena eller andra kommunen eller korporationen.
Vid så många tillfällen hafva R.
St. uttalat sin önskan, att ifrågavar:de aflöningssätt måtte afskaffas, att jag förmodar att man nu omsider uppnått den tidpunkt, då man får motse en skyndsam verkställighet af R.
St:s i berörde hänseende vidtagna beslut.
Jag kan för ingen del instämma i deras åsigter, som anse det s. k. indelta aflöningssättet vara serdeles fördelaktigt för löntagarne.
Mångfaldiga bevis gifves på de indelta lönings-räntornes otillräcklighet för dermed afsedda ändamål och detta förhållande är också vid alla under sednare lider ifrågaställa löneregleringar både af Konung och Ständer behjertadt.
Hvad särskildt indelta armeens befäl beträffar, torde man böra ihågkomma att dess aflöning grundat sig icke blott på de indelta räntorne utan också på ganska betydligt kontanta statsanslag.
Om nu dessa kontanta anslag skulle indragas, är det obestridligt, att räntorne icke skulle räcka lill för aflönandet af nämnde befäl.
Jag kan icke inse annat, än att den detta befäl tillhörande personal likaväl som de civile tjenstemännen, skall finna det med sin fördel mest öfverensstämmande, att kontant och qvartalsvis uppbära sina löner.
Det är visserligen sant hvad Hr von Troil anfört, eller att sedan den indelte löntagaren hunnit öfverlefva det första året, är lian under det andra och följande åren förvissad att uppbära ungefärligen lika stort belopp, som han eljest skulle qvartalsvis erhållit.
Men då tjenstemännen sålunda mäste alltjemt under hvarje år ligga i förskott för sina lefnadskostnader, är han merändels nödsakad att fortfarande i förväg uppäta hela sin årslön, som man säger, samt efter hvarje löneliqvid åter skuldsätta sig i afvaklan å det kommande årets lön; hvilken skuldsättning med thy åtföljande ränteutgifter alltid måste minska den behållna inkomsten af tjensten.
Att det af Hr von Troil förordade uppbörds- och liqvidationssätt skulle befordra säkerheten för aromens indelningshafvare att oafkortadt utbekomma sin aflöning, betviflar jag.
Detta Uppbördssätt medför deremot den gifna följd, att löntagaren vid liqvidations-tillfället icke kan erhålla större belopp af sin lön, än som influtit från de skattskyldige.
Om nu restantier uppstå, så kommer han följaktligen att sakna en häremot svarande andel af sin lön.
Och man kan taga för gifvet att sådana restantier ofta måste förekomma, enär alla räntor sällan vid uppbördsstämmorna ingå till hela det debiterade beloppet.
Derest åter samtliga löningsräntorne indragas lill Staten och Staten ansvarar hvarje tjensteman för ett visst lönebelopp, så kan hvar och en vara säker att vid den utsatta terminen erhålla hvad honom tillkommer.
Olämpligheten och ändamålslösheten af det nuvande uppbördssättet eller uppbördens besörjande genom regementskrifvare, visar sig äfven deraf, att om räntegifvaren icke på uppbördsslämman till fullo betalar sina räntor, så kan regementsskrifvaren icke i executif väg indrifva dem, utan måste öfverlemna detta bestyr åt kronofogden, hvarefter det resterande räntebeloppet ingår till landtränterierne och redovisas i kronans räkenskaper.
Det måste der - Den 1 Augusti. 27 före i alla hänseenden vara lämpligast, att samma uppbördsman uppbär och redovisar alla statsintraderna inom samma distrikt.
Hvad den enkelhet i räkenskaperne beträffar, hvilken Hr Printzensköld förklarat nu förefiunas, så är detta ett loford öfver nuvaride redovisningsmelhod, som jag icke förut hört uttalas af någon sakkunnig eller någon tjensteman, som med besagde räkenskaper haft att skaffa.
Bland bilagorna vid komilerades betänk, finnes ett utdrag af Oster Nerikes fögderiers krono-råkenskap, hvilket så vidt fråga är om kreditsidan i ett conto af denna räkenskap visar huru inveckladt och inkrångladt det härvid begagnade räkenskapssätt är.
Om komiterade hade velat öka bilagorna till sitt betänk, med bifogandet jemväl af debetsidan i samma räkenskap och sålunda likaledes ådagalagt de mångfaldiga förvecklingar der förekomma, så skulle äfven den som eljest icke har tillfälle att taga kännedom om beskaffenheten af ifrägavar:de räkenskaper, kunna inse och bedöma huru olämpligt det af Hr Printzensköld lofordade förhållandet i sjelfva verket är.
Dessutom synes det förtjena anmärkas, att den granskning, dessa räkenskaper undergå vanligen är högst ofullständig, ty den revision som i kammar-rätten äger rum, omfattar nästan endast redovisningen af de statsbidrag, som direkt ingå till kronan, men icke hvad de skattdragande utgöra till andra räntetagare.
Oaktadt nu anförda förhållanden, måste jag dock instämma i den yttrade åsiglen, att med det nuvaride uppbörds- och lefvereringssättets bibehållande kan någon indragning af de indelta lönerna icke verkställas.
Allt för många svårigheter förekomma nemi. häremot, ty om Staten framgent skulle komma ali utsättas för uppsägningsrättens allmänna begagnande från de skattskyldiges sida, skulle den naturligtvis blifva nödsakad att antingen hålla magasiner eller ock att lill underpris försälja de in natura lefvererade persedlarne.
Dessa båda nu förevaride frågor nemi. den ena om räutepersedlarnes utgående i penningar och den andra augide indelta räntornas indragning till Statsverket hafva derföre ett oskiljaktigt sammanhang med hvarandra.
Vidkommande forselafgiften och dess efterskäukande, så kan jag omöjligen finna någon orättvisa deruti alt den ena fjerdedelen af ett hemman till samma belopp och med samma räntepersedlar beskattadt icke belastas med större utgifter i och för skatternas afbördande än de öfriga tre fjerdedelarne.
Hr Printzensköld yttrade i går alt det innefattade en orättvisa om Statsmakterue förklarade att grundskatterne för framtiden icke komme att ökas utöfver hvad de under sednast förflutna decennium utgjort.
Men lika litet som jag kan inse alt. detta skulle innebära en orättvisa, lika litet kan jag fatta orättvisan deraf, att hvarje räntegifvare, han må hittills hafva utgjort sin ränta till det allmänna eller till nåvon enskild räntetagare, komme i åtnjutande af samma förmån vid räntans liqviderande, helst som denna liqvidation både i ena och andia fallet skulle ovilkorligen ske med kontanta penningar.
Den motsägelse som den siste värde talaren velat finna emellan kommiterades förslag, i fråga om de indelta räntorna och deras tillstyrkan i afseende på afgifterne för utarrenderade boställen, 28 Den 1 Augusti. grundar sig på ett misstag.
Det är nemi. icke komiterade, som föreslagit att de utarrenderade boställena skulle undantagas från nu ifrågavar:de reglering och förblifva under vederbör:des värd och disposition på samma sätt som hittills, utan det är StatsUlsk. som framställt detta förslag.
Komiterade undantogo endast de till bostäder anvisade boställena.
Afkastningen af alla andra sådana egendomar skulle deremot enl. komiterades förslag ingå till Statsverket och vederbörande löntagare i stället undfå ersättning genom kontanta anslag.
Slutligen får jag förklara, att jag helt och hållet instämmer uti den af Hr Sandströmer begärda propos. i anledn. af nu förevartde punkt af StatsUtsk:s utlåt.
Då jag förra gången hade ordet glömde jag att göra en anmärkn. vid den 20:de punkten i följande hänseende.
Der slår nemi. ”att samma grund tillämpas i fråga om sådan andel af allmänna inrättningars och stiftelsers anslag, som af deras tjenstemän innehafves”.
Man skulle således skilja de tunnor spannmål som innehafvas af en tjensteman, anställd vid en allmän inrättning, frän dera, som försäljas för hennes öfriga behof.
Om t. ex. vid Upsala universitet en tjensteman har sig ett visst antal tunnor anslagne af all den spannmål som ingår till akademiens förvaltning i det hela, huru skall man veta om de härröra frän afrad, kronotionde, kronoräntor eller arrenden?
Här behöfves således ett förtydligande.
Det har blifvit sagdt, att då den ene räntegifvare!!, som betalar till kronan och slipper forsellönens erläggande, är bättre lottad än den andre, som betalar till indelningshafvaren och mäste godtgöra forsellönen, sä är skillnaden i utskyld en orättvisa mot den sednare, samt att han följaktligen äger rätt att från detta tillägg blifva befriad.
Om räntegifvaren hade någon rättighet i detta fall, hvarifrån skulle den komma?
Jag har endast hört åberopas jemförelsen med en annan räntegifvares ställning.
Skillnaden deri har endast uppkommit genom en skänk af Staten.
Den som har något att skänka, måtte väl äga rättighet att efterskänka åt
Pål utan att vara skyldig göra det åt Pehr.
Hans skyldighet att betala är lika stor som förut.
Hans förskoning derifrån beror på ränteägarens, Statens, välvilja, men icke på något rättanspråk ä räntegifvarens sida.
Emedlertid är det. på denna olikhet, hvilken R.
St. efter min tanka oförsigtigt införde när de efterskänkte forsellönen åt en del räntegifvare, som man nu vill grunda sitt anspråk, att Staten ytterligare skulle ärligen efterskänka 60,000 r:dr af sina inkomster.
SlatsUtsk. föreslår nemi. att räntetagarne skulle få sin forsellön fullt ut, men att räntegifvaren skulle slippa betala henne.
Staten skulle således lemna godtgörelse.
det kan ej ske, utan andra skattskyldiges betungande med det, som efterskänkes åt räntegifvare, hvilka mot denna utskyld ärft eller förvärft sina hemman.
Då jag sålunda talar om minskning i kronans rätt och tillökning i hennes beroende af Ständernas bevillning hoppas jag att R. o. Ad. icke må tro del jag derunder vill Deri 1 Augusti. 29 försvara någon egen rätt.
Jag har aldrig hafi någon indelning, äger den icke och får den förmodligen aldrig.
Här är sagdt, att det är beqvämligare, enklare och ordentligare förStaten alt uppbära penningar än persedlar.
Detta bestrider jag icke, men om Staten derpå förlorar, hvarföre skall man då endast för beqvämlighetens skull göra en fattig stat fattigare?
Hvad ordentligheten beträffar: så är det med Staten i detta fall liksom med en person, hvilken är så ordentlig att han fördenskuld intet hinner uträtta; han vinner ej ulan förlorar på sin ordentlighet.
Nu är ock förhållandet här att ehuru man visat den beqvämlighet som af förslaget skulle uppstå, kan man dock icke påpeka hvarigenom besparingar skulle vinnas.
Tvärtom synes det tydligen att nya kostnader i flera hänseenden skulle förvållas.
Man har visserligen samvetsgrann! sökt omhulda den enskildes rätt för ögonblicket, vare sig äfven räntetagarnes, men man har eftersatt Statens, som borde stå högre, icke nog tillse att den blefve bibehållen.
Deruti ligger efter min öfvertygelse grundfelet.
Alla vi, som nu strida, äro snart förgänglige, dödlige, men samhället fortlefver, derföre bör dess rätt företrädesvis vårdas.
Man säger vidare, hvarföre skola icke alle tjenstemän hafva ett lika aflöningssält: hvarföre skola vissa embetsman och militärer hafva indelt lön, under det att andra få älnöjas med penningar.
Del är detsamma som att säga, hvarföre skola icke alla löntagare vara lika illa lottade, under det man ifrar för räntegifvares jemlikhet i fördelar.
Under Carl XI:s tid ansågo åtskilliga civila tjenstemän det vara fördelaktigt att få penningelöuer och gjorde derföre underdånig ansökning derom.
Konungen nekade och svarade efter hvad historien förmäler: ”J veten icke hvad J bedjen”.
Man skulle nu måhända kunna säga om komiterade och Utsi;.:
J veten icke hvad J föreslån.
En talare har åter sagdt att när en löntagares inkomster en gång vore bestämda i silfver, så hade han ingen förlust att befara.
Jag påstår tvärtom, att när en gäng alla räntor och andra afgifter till kronan äro bestämda i penningar, i st. f. varor, sä ligger tili detta förhållande ett premium för de skattskyldige att genom R.
St. åstadkomma myntförsämringar, och de kunna det så länge 72 § Reg.F-.n har sin närvar:de lydelse.
Jag säger icke att R.
St. vilja göra det med flit, men de blifva måhända af omständigheterna nödgade dertill.
Jag har minnet om hvad som skedde efter 1808 och 1809 årens krig.
Hr von Troil har anfört andra exempel ifrån 1789.
Huru kan man då vara säker på att löntagarne framdeles skola hvad tid som helst, få sin lön fullt ut, och att få henne i silfvervärde.
Kunde man vägra att emottaga bankens sedlar, såsom god betalning, sä vore det helt annat; men del är ej möjligt så länge grundlagen förklarar R.
St. äga rätt att genom sin bank utgifva sedlar som för mynt i riket må erkännas.
Skulle det förekommas så borde man i RiksStaten förklara, att lönerna skulle utgå efter kurs, hvadan hela aflöningsstaten mäste betraktas såsom ett förslags-anslag.
Men då måste 30 Den 1 Augusti. äfven skatterna utgöras på samma obestämda sätt.
Kan väl någon föreställa sig möjligheten att få en hel bevillning och Riksstat uppgjorda efter cours eller såsom förslagsanslag?
Man har sagdt att det förskott till godtgörelse åt löntagarne om hvilket jag talat, icke skulle vara så stort som jag påssätt.
Komiterade uppgifva likväl sjelfva, sid.
100 uti deras betänk., att det löneanslag och de ersättningar, som qvartaliter skulle utbetalas, komme att uppgå till 1,098,399 r:dr.
Jag har således tagit till för litet då jag blott talte om 7 lill 800,000 r:dr. Gr. Sparre har yttrad t, att kronotionden nu mera icke utginge efter årsväxten och att det förr brukliga sättet att göra sina beräkningar derefter, skulle för flere hundra år sedan hafva upphört.
Man behöfver dock icke gå längre än till staden Södertelje för att återfinna tiondens utgörande efter räkning på åkern.
Man har anmärkt såsom en ofullkomlighet att restantier på de indelta räntorna icke kunna uttagas af någon annan än afkronofogdarne, och anfört detta såsom ett bevis på olämpligheten att hafva regementsskrifvare.
Men med dessa restantier förhåller det sig på samma sätt som med andra fordringar, hvilka den enskille äger, men ej i godo utbekommer.
Han får icke genom sjelfpantning taga ut sin rätt utan han måste öfverlemna saken åt den verkställande makten.
Jag slutar mitt anförande såsom jag började, med den anmärkn. att man icke vet hvad som är föreslagit af K.
M. eller af enskille motionärer eller af Utsk. sjelf.
Ämnena åro så sammanblandade, att man icke kan reda förhållandet.
Jag bestrider visserligen icke rättigheten så väl för Konungens rådgifvare, somt för hvilken annan riksdagsman som helst, att hafva sin egen mening; men det måste man dock erkänna vara ett egel förhållande, att när ett Utsk:s betänk, förekommer hvilket är grundadt på en K. propos., den af Konungen uttalade meningen icke af någon hans rådgifvare försvaras.
Huru är det möjligt att i en så vigtig och invecklad fråga som denna fatta sitt beslut, ulan den närmare utveckling, öfver hvars saknad jag ifrån begynnelsen klagat.
Deruti ligger första skälet för mitt yrkande på återremiss.
Jag anhåller om ursäkt för det jag ännu en gång med några ord faller R. o. Ad. besvärlig.
Jag ställer dem egentligen till Gr.
Sparre, som missförstått mitt förra yttrande.
Han har nu, liksom förliden gårdag påstått, att tidsomständigheterna pålrängade och ovilkorligen skola fordra det man nu vidiar en förändring i sättet för hemmansräntornas utgörande.
Han har således ansett, alt jag icke tagit saken på sin rätta sida, genom mitt förklarande att R.
St. vid 1830 års riksdag begingo en orättvisa dä de beslölo upphörandet af uppsägningsrätten från Statens sida af all behållen räntespannmål samt derjemte eftergåfvo forsellönen, då denna spannmål efter markegång betaides.
Så har likväl icke mitt yttrande fallit.
St. vid 1830 års riksdag begingo en orättvisa, då de efterskänkte forsellönen, men jag har icke med ett enda ord klandrat åtgärden att De» 1 Augusti. 31 eftergifva uppsägningsrätten.
Staten genom berörde skänk till räntegifvarne i betydlig mån minskat sina inkomster, och att denna minskniug i stället drabbar de öfriga medborgare, i följd af den ökade beskattning, som de derigenom måste vidkännas.
Jag har yrkat, att en ny orättvisa i det hänseendet icke nu måtte begås; och Hr Grin torde tvifvelsutan inse att man kan eftergifva uppsägningsrätten utan att derföre eftergifva den fördel förStaten som med denna uppsägningsrätt var förknippad, eller rättigheten att för den spannmål, som ej levererades in natura uppbära forsellön, hvilken fortfarande bordt komma Staten till godo, just i anseende till den betydliga förmån vederbönde räntegifvare genom den å Statens sida eftergifna uppsägningsrättigheten fått sig tillagd.
De af Hr Stuart gjorda anmärkn:r har Hr von Hartmansdorff redan besvarat.
Jag har således i det fallet ingenting att tillägga, utom hvad angar räkenskaperne, om hvilka Hr Stuart yttrade en mening som jag icke kan gilla.
Det är visserligen sannt, att om en ovan person blott tlygligt ögnar på specialräkningen för ett fögderi så skall den måhända förekomma honom något besynnerlig samt svär att begripa; ett förhållande som alltid skall inträffa med nästan hvilken räkning som hälst, huru enkelt den ock må vara uppställd och inrättad, när man icke närmare skärskådar densamma.
Men för hvar och en som är aldrig så litet van vid räkenskapers behandling, fordras det visserligen ingen särdeles skarpsinnighet för att intränga i de hemligheter som Hr Stuart påstår skola i landlboksräkenskapen finnas nedlagde.