Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Det bevisar ingenting», inföll en annan.
»Det fins många som inte anse sig sjelf för busar ...»
Ett skallande skratt följde.
»Hva’ faen menar du?
Sådana åsigter hyser väl aldrig du?»
»Sch!
Inte gruffa!»
»Nå — frikänd blef han i alla fall — suggan!»
»Ja, det var en förbannad skandal.»
»Har du läst boken, Lars?»
Lars var tydligen den frodige röde med de gula mustascherna.
»Tacka faen för det», sade han med sin hesa röst.
Lars drack en klunk, sög punschen af sina mustascher och for ut, indignerad:
»Det är en djefla skandal, att man ska’ få trycka sådant.
Ni må tro mig eller ej —jag skämdes — min själ!»
»Nej, tusan!
Det måtte ha varit en ovanlig känsla för dig!»
Åter bröt ett bullrande skratt löst.
»Håll käft», hväste Lars argt.
»Mina herrar», tog den satiriske till orda i det han lyfte sitt glas, låtom oss dricka med vännen Lars och gratulera honom till denna för hans hjerta och kända dygd lika hedrande känsla.»
Det klingades och fnissades.
»Ja, ni må tro mig eller ej, jag höll min själ på att ropa Ulrik.
Tamme faen.»
»Det hade visst inte varit första gången — —»
Max reste sig och gick.
Han stod icke längre ut med att höra på detta samtal.
Han kände sig illamående af den dåliga luften, och när han kom ut tog han sig en lång promenad längsmed kajen af Norrström, ut emot Skeppsholmen.
Gatorna voro fuktiga och himmelen var mulen.
Strömmens vatten låg mörkt och blankt, darrande af tusentals ljusreflexer — ett oroligt virrvarr, deri de fram- och tillbaka-ilande ångsluparnes lanternor målade röda och gröna spegelstrimmor.
Gaslyktorna drogo raka linier på kors och tvärs, likt snören med gula lågor utspända i luften: längsmed kajerna, öfver broarne, uppför Lejonbacken och ner igen.
Telegrafstationens rutor glimmade som vid en eldsvåda, och öfver alla dessa ljusvalörer glänste de elektriska glödlamporna från Skeppsbron med ett starkt blåvitt månesken.
Slottet låg mörkt och dystert i fonden.
Konturerna af Söder tecknade sig mot himmelen som ett jättekummel, en fantastisk jätteboning med
Katarina kyrka till torn — — och derinne i jättens salar var det fest, ty genom hundratals fönster strömmade ljuset ut i natten — —
Max gick med händerna instuckna i öfverrocksfickorna och kragen uppslagen, en smula framåtlutad som vanligt och försjunken i tankar.
»Kandidat von Rosenberg!» hörde han plötsligt en röst; en luden mössa gjorde en sväng i luften och en liten individ dök upp vid hans sida.
»Go’afton!» sade den lille fryntligt i det han gjorde ännu en helsande knyck med den ludna mössan.
»Kandidaten ute och går!»
»God afton!» svarade Max likgiltigt.
Han var icke upplagd för sällskap; men den lille gick omkring med ett fullt hjerta och hade hela aftonen sökt ett offer att urladda sig på.
Han var icke den man, som släppte sitt rof.
Literatören Abraham Jakobson, signaturen »Falköga», var en man af folket, och denna egenskap framhöll han vid alla tillfällen med en fåfänga, som skulle ha anstått en operettgrefve, när han talte om sitt stamträd och sina anor.
»Jag hör till underklassen», var hans valspråk; och hans fysionomi var ett underklasspatent så godt som något adelsbref.
Han var en liten säker herre med gröna tänder och ett drag af beslutsamhet kring munnen.
Hans klädsel var oklanderlig men han såg aldrig ren ut.
Hans lilla hufvud pryddes utåt af ett flottigt hår af obestämd kulör.
Invändigt var allting rödt utan nyanser.
I detta lilla hufvud hade alla tidens stora frågor fått sin bestämda plats; det fans icke det spörsmål mellan himmel och jord, som han icke på förhand var på det klara med.
Allt tedde sig så enkelt för hans okomplicerade hjerna — sådan var hans mening, och det föll honom aldrig in, att icke hans mening var den absolut riktiga.
Med en landsortsskolmästares bornerade säkerhet och en rabulists hänsynslöshet gaf han sitt inlägg i stort som smått.
Han disputerade om religion och moral, dygd och last, filosofi och estetik — och när han intagit sin position kunde intet argument drifva honom derifrån.
Sökte någon imponera på honom med skäl, blef Falköga endast förvånad öfver den andres dumhet; och det slutade alltid med en straffpredikan, deri orden trångbröstad, konservativ, föråldrad, idiotisk, ingingo som stående kryddor.
Ty Falköga blef alltid indignerad, om någon betviflade, att hans mening var den rena oförfalskade sanningen.
Herr Abraham
Jakobson hade ställt sin bildning och sin begåfning till de radikala idéernas tjenst och blifvit accepterad.
Hans bildning var inhemtad vid en folkhögskola, och derför ansåg han alla andra bildningsanstalter för olämpliga och irrationella.
Han timrade noveller af de gängse flosklerna, programberättelser utan lif och konst.
Hans begåfning var af underklasshalt, och han trodde sig derför skapad att skildra underklassens lif.
Han beundrade mästaren derför, att denne en gång dragit i härnad mot det sköna skenet; Falköga föraktade också det sköna skenet: han hade tillegnat sig alla mästarens fel, men hade intet af hans snille.
»Nå — hvad säger kandidaten!» — Falköga kastade sig strax in på ämnet — »Herrlig dag, inte?
Så ska’ dom ha, de reaktionäre bödlarne!
Var kandidaten dernere?
Jag tyckte jag såg inte?»
»Nej, jag var inte der», sade Max.
»Det var faen!» utbröt den lille demokraten förvånad.
»Herrligt!
När det enda ordet utslungades från rådhustrappan — ’Frikänd!’ — — det var som en gnista i en krutdurk!
Tusentals frisinnade menniskor stodo der — och det bröt ut ett hurra — — ja, jag tror nog det ’gick till kungen fram’ som det står i slagdängan.
Men jag ville ha sett honom, ifall han stått deruppe i fyrkanten, när tåget med triumfatorn i spetsen kom förbi!
Måntro det inte knakade i den gamla murkna tronen deruppe!»
Falköga var eld och lågor.
Han märkte icke, att den andre gick der så tyst och oberörd af utbrotten.
»Vi följde honom, några stycken radikala ungdomar — och det var faen så svårt, må kandidaten tro, att komma undan.
Folket trängde sig fram hurrande och gratulerande — en plåtslagare trampa mej på foten, men jag bet ihop tänderna och grinade vänligt åt busen, fast det gjorde fan så ondt.
Det var i alla fall en upplyftande känsla — tänka sig, att det ändå fins så mycket frisinne i vårt gamla murkna samhälle! »
»Åh», sade Max, »så pass mycket fins det väl alltid!» — tonen var en smula spefull; den andres entusiasm hade helt plötsligt kommit hans egen att svalna.
Falköga såg upp, frågande.
»Så pass mycke?
I hans röst låg indignationen på lur, och han utbad sig tydligen en förklaring.
Men Max hade ingen lust att på allvar inlåta sig i meningsutbyte.
Han visste hvad resultatet skulle bli.
Hvad som för den ene var svart, var för den andre hvitt, de talade andligen med olika tungomål och kunde aldrig förstå hvarandra
— Max hade ingen lust att lägga sina känslostämningar fram att vägas af den andres dogmatiskt demokratiska skeppundsvåg.
»Ja, så pass mycket», vidhöll han.
»Hur pass?» — det var tydligt:
Falköga var nära att förlora tålamodet.
»Att det räcker för en plåtslagare till att trampa er på foten!»
Falköga stannade, högg tag i sin följeslagares arm, häftade blicken stinnt på honom och sade:
»Jag trodde, ta mig faen, att kandidaten en så’nhär dag skulle hålla sig för god att säga sottiser!»
»Àh, jag är inte så noga med dagarne», sade Max med orubbligt godt humör i det han fortsatte att gå.
»Det händer mig till och med om
Söndagarne ibland.»
»Söndagarne ja!» fnyste den lille föraktligt, der han kom traskande efter.
»Men jag vet det godt», fortfor han i ettrig ton, »ni är inte pålitlig, kandidat von Rosenberg!
Ursäkta att jag säger det, men ni är ingen god demokrat!»
»Om den saken ämnar jag inte disputera med er, herr Jakobsson», sade Max kort.
Men nu hade förbittringen hos den lille nått sin höjdpunkt.
»Min själ om ni är det!» for han ut.
»Jag har nog märkt det, ska ni tro — det är något, högfärdigt hos er — ja — också i det ni skrifver sticker det fram, fast det mesta, förstås, tar dom bort i redaktionen.
Ni är teoretiker, ni — ja, ni är en aristokrat och en bildningsfilister, fast ni tar munnen full — —»
»Godnatt, herr Jakobsson!» sade Max, lyfte på hatten, vände helt om och gick mot staden.
Den lille hade stannat midt på Skeppsholmsbron.
»Ja, gå ni, högfärdige adelssnobb — min själ om vi kan bruka er längre i demokratiens tjenst», ropade han som sista uttryck af sin förbittring, hvarpå han försvann inåt Skeppsholmen.
Max promenerade hemåt.
Han hade en känsla som om han begått en orättvisa, men när han ville söka klargöra för sig sjelf, hvari den bestod, vek intrycket undan.
Han hade icke varit upplagd för det patetiska, det var hans enda brott; och det var alldeles ofrivilligt.
Från första början då den lille låtit sin entusiasm brusa öfver, hade Max känt sin egen svalna;, och som genom en naturnödvändighet sjönk den djupare och djupare, ju mer den andres steg.
Det kändes som skam att ha någon andlig gemensamhet med Falköga; det var som att bli dragen ner till andlig underklassnivå.
Allt det, som för honom sjelf stod fint i stämning, mjukt i nyanser och ömtåligt så att det knappt tålte att andas på, blef i den andres mun rått och hårdt — det var som att se en vacker dröm återgifven af plumpa händer; det var som en profanation, det var hans unga sinnes frihetslängtan förkroppsligad i en degfigur, ett litet afgudabeläte med russinögon, att tillbedjas af den okritiska hopen.
Han tänkte sig den frikände diktaren helsad, hyllad af denna själlösa hop, af hvilken kanske icke en egde en sjelfständig, sjelfförvärfvad åsigt.
Han såg dem hojta och ropa bravo och hurra, och han såg på andra sidan de frodige, punschdrickande lika själlöst fördömande goddagspiltarne; det fans ett obestridligt slägttycke mellan de två grupperna.
Råheten och dumheten var deras blodsband; Max kände sig lika främmande för dem antingen de stodo till höger eller venster.
Ellen hade varit två månader i Stockholm utan att träffa Max. Strax i början, då hon kommit upp, hade hon gått och burit på en stilla förhoppning, att slumpen skulle föra dem i hvarandras väg.
Det förekom henne så onaturligt, att de två skulle vistas i samma stad, utan att någonsin komma i beröring med hvarandra; hon hade längtat efter att få tala med honom, att få veta, hur han kände det för henne nu.
Om det fans någon bitterhet eller ovilja i hans sinne, var hon öfvertygad om, att det icke skulle behöfvas mer än ett personligt sammanträffande, för att den skulle strykas bort; han skulle förstå, att det fans ett band mellan dem, som aldrig kunde slitas af någon yttre omständighet, alla gamla kära minnen från det barndomshem, som varit dem gemensamt i flydda sommardar; han skulle förstå, att i den handtryckning och den blick, hon gaf honom, låge alla hennes egna och faderns och den unga systerns varmaste välönskningar.
Men dag kom och dag gick, och de möttes icke.
En afton i December, då hon satt i en loge på operan i sällskap med en familj af statsrådet och grefvinnan von Rosenbergs intimaste umgänge, såg hon honom stå nere i parkett; hon märkte, att han fixerade henne genom sin kikare, men han helsade icke.
Hon frapperades af hans utseende.
Hon hade nog tänkt sig, att han skulle vara förändrad, men för hennes föreställning hade han snarare framstått som en långhårig, illa klädd rabulisttyp med trasiga stöflar, än som den distinguerade unge man med kalnande hjessa, hvilken stod dernere klädd i en gentlemans drägt.
Max blickade förstulet upp mot logen, der hon satt.
Det bröt sig inom honom en stämning af bitterhet och afund.
Han kunde icke dölja för sig sjelf, att han längtade tillbaka till verlden deruppe; der fans ytlighet och flärd och dumhet, men också bildning och förfining, och förfiningen drog honom.
Han hade i alla fall sina rötter der, fast han af egen fri vilja stigit ner till en annan verld, lika full af ytlighet och dumhet, men utan någon förfining att täcka öfver den med.
Deruppe satt hon nu, midt i ytligheten och dumheten och förfiningen, från hvilken han var utestängd, satt der med sin guldring kring venstra handens fjerde finger, guldringen, evighetens symbol, som smidt henne fast till verlden deruppe, der han visste, att man ansåg honom för ett förfallet subjekt, en skandalskrivare, i rangskala långt under herrskapets egen betjent.
Han kunde icke helsa henne, ty brytningen med hemmet hade också varit en brytning med dess umgängeskrets; och han skulle icke vågat helsa henne, äfven om hon varit ensam; han kunde ju icke veta, om hon dömde honom lika fördomsfullt som de andre, om hon skulle blygas för att ge honom annat än en omärklig och kall böjning af hufvudet till svar.
Han stod i trängseln utanför operahuset och såg sina föräldrars equipage köra fram; hon steg in, och det rullade af hemåt; och han kände sig så ensam, så hemlös, så utstött och förbannad, der han sjelf vandrade gatan fram i den ruskiga decembernatten.
Det hade kommit öfver honom en förnimmelse af brännande törst, efter den kopp té kring hvilken familjemedlemmarne samlades, sedan dagens arbete var förbi, efter den varma och trygga samvaron, som hans eget hem aldrig skänkt honom, men som så ofta glimtat lockande fram från andra, dit han kommit som en tillfällig gäst förr i tiden, innan han ännu bränt sina skepp.
Det led mot julen.
Dagarne voro korta, men himlen frostig och klar så att det kändes riktigt friskt att andas.
Träden i Humlegården stodo med ishvita grenar mot den solglittrande blåa vinterluften.
Ellen kom gående utför Sturegatan, då hon såg Max på andra trottoaren; hon vek strax öfver gatan och styrde rakt på honom, men han låtsade icke om det, utan ville gå förbi.
»Max!»
Han vände sig om och lyfte på sin hatt, främmande och kallt.
Men hon smålog honom rakt in i ansigtet och räckte honom sin hand.
»Gå med mig nu, så få vi språka», sade hon muntert.
»Tack — du — jag ska’ åt andra hållet.»
Hon märkte, hur nervös han var, men hon hade föresatt sig att icke släppa honom nu.
Hvem kunde veta, när de träffades nästa gång.
»Nå ja — så går jag med dig», sade hon och började helt lugnt promenera vid hans sida upp mot Esplanaden.
»Tänk om mina s. k. föräldrar se dig genom fönstren», sade han i isig ton.
»Hvad gör det?»
»Åh, jag antar att det blir scen.»
»Tala inte så hårdt, Max», bad hon.
»Din mor är mycket dålig.»
»Missbruka inte ordet mor — —»
Det kom en gardesofficer förbi, och han helsade Ellen.
»Du möter bekanta, och som du vet, är jag illa känd.
Tag vara på ditt rykte.»
»Jag vill gerna tala med dig», sade hon.
»Och jag bryr mig inte om, hvad folk pratar.»
»Men din fästman — —?»
Blodet steg henne häftigt åt kinderna, men med en stolt kastning på hufvudet såg hon honom in i ögonen.
»Jag gör, hvad jag vill!
Och hvad jag anser rätt.»
Det var någonting i denna blick och detta svar, som kom hans bitterhet att smälta; och ju längre de gingo vid hvarandras sida, dessmer försvann den affekterade kylan i hans sätt.
Han såg på henne, och här i det fulla dagsljuset märkte han, hur förändrad hon var; hur dragen blifvit genomskinliga och fått ett uttryck af undergifvenhet och blidhet, som icke funnits der förut.
Hon hade kommit att likna sin mor, sådan Max mindes henne, året innan hon dog.
Det fans i hela den unga flickans utseende en brist på lifsenergi, som grep honom för strupen med en plötslig ångest.
Men han slog strax bort den tanken, som ett foster af hans egen, alltför lifliga fantasi.
»Du hostar så ofta», sade han i lätt ton.
»Hur är det med ditt bröst?»
»Dåligt.»
Hennes svar lugnade honom.
En dödsdömd bröstpatient skulle icke ha svarat så.
De hade vikit af in i Humlegården, medan hon talade, hastigt och febrilt, om de år, som gått; om lifvet derhemma på herregården, hur ensamt det var; hur hon längtat bort, bort från det alltsammans, från faderns kärleksfulla omvårdnad, från de dagliga omgifningarnes tryckande enahanda, ut, ut i lifvet, hon visste icke hvart.
Det kändes bara så nedstämmande tungt att vara till ingen nytta, att icke ha ett arbete att egna sig åt, som mannen; icke ha en egen öfvertygelse att föra fram, icke en tanke, på hvars realiserande hon kunde sätta in sin kraft.
Hur hade hon icke pinats af medvetandet om sin okunnighet, sin oduglighet, hur väl hade hon icke sett bristerna i den uppfostran, man bibringat henne i pensionen; och med allt, hvad en kärleksfull far kunnat uträtta för att göra henne lifvet soligt och lätt, hur illa hade hon icke blifvit utrustad att möta dess slitningar — allt det der, som kom inifrån, från ens eget väsen.
Max gick vid hennes sida och hörde på denna bekännelse, som var så häftig och så varm i sitt utbrott, att den måste komma direkte från hjertat.
Det hade runnit upp inom honom en stämning af den djupaste medkänsla inför denna ensamma unga själs tysta lidande.
Han hade nog vetat det förut, att lifvet hade mörka färger äfven der det till utsidan tedde sig som mest solbeglänst.
Men nu kom plötsligt den tanken på honom: hvad var väl en arbetares okomplicerade hunger emot detta finkänsliga unga sinnes längtan, denna längtan, som aldrig stillades, derför att allt, hvad det fans af energi och lifskraft, missriktades till ett ofruktbart och förtärande drömlif, då det icke fann något aflopp i en naturlig verksamhet.
Det fans icke längre en gnista bitterhet inom honom, ingen känsla af, att hon hörde till en annan verld, en verld, som han stängt sig ute ifrån genom sina tankar och handlingar, men var bunden till genom alla blodets finare instinkter; det fans ingen sårad personlig stolthet, det fans blott det djupaste menskliga medlidande med hennes lifsöde.
Han kunde icke heller förklara, hvarför han kände det så; det var en sorgsen melodi, som klang emot honom från hennes ord, från hela hennes väsen, och som kom spända strängar inom honom att vibrera.
Han pinades af att behöfva gå här så stelt vid hennes sida, under den höga, kalla himlen, utsatt för allas blickar.
Han skulle velat sitta med henne i ett varmt, ombonadt rum, der elden glödde från kaminen, der allt var så tyst, som sjuka nerver fordra det, och der det icke fans mer än han och hon.
Då skulle han sakta och lent taga hennes hufvud mellan sina händer; men han skulle icke kyssa det, endast lägga det varsamt in mot sitt eget hjerta och stryka lugnande med sin hand öfver hennes kind.
Och medan hon låg der, skulle tryggheten strömma igenom henne, och hon skulle känna, att det, som han lade in i denna lena strykning, var något helt annat, än hvad som derute i verlden gick under det fadda namnet kärlek, något varmare, fast mindre häftigt, något djupare och starkare, fast mindre uppbrusande i sitt uttryck, derför att uttrycket just mildrades i sin form af känslans innerlighet; något i slägt med religionen, med det, han känt för Gud i himmelen den tiden, han trodde, något, som kom nerverna att darra och blodet att rysa; en förnimmelse, blandad af alla sinnens finaste förnimmelser: solsken och värme, toner i luften och en doft i vinden, som af nyutslagna skogsvioler.
»Träffas vi igen, tror du?» frågade hon med sitt vackra småleende, då hon räckte honom handen till afsked.
»När far du?»
»Snart.
Jag längtar hem.»
»Jag kan förstå det», sade han.
»Helsa till det, kära Christinelund.»
»Hvar skall du tillbringa julen?»
»På gatan.
Hvar eljes?»
»Res med mig hem.»
Det lyste till ett ögonblick i hans ansigte; men strax derefter mörknade det åter.
»Jag kan inte nu», sade han.
»Men till våren kommer jag.»
»Till våren.
Det är långt till våren.
Jag törs knappt tänka så långt.»
Hennes röst skälfde, men munnen och ögonen logo, i det hon åter räckte honom sin hand.
En känsla af tacksamhet kom öfver honom, så stark, att den drog allt annat med sig.
Den strök igenom hans inre som en mäktig, ljum vind, för hvilken allt böjde sig eller rycktes med — han kunde ha kastat sig ner för hennes fötter, att ödmjukt kyssa en flik af hennes kjortel.
»Tack för det du var vänlig mot mig», sade han.
»Jag är inte förvand med det.»
De hade stannat på trottoaren utanför det hus, der statsrådet von Rosenberg bodde.
Nu öppnades gatdörren, och statsrådet trädde sjelf, promenadklädd, ut på trappan.
Uttrycket i den unges ansigte stelnade med ens.
Allt det mjuka och veka, som funnits der nyss, var förbytt i hårdhet och trots.
Han lyfte på hatten, vände sig hastigt om och aflägsnade sig utför gatan.
Det fans en man inom skådespelarverlden, kring hvilken den nya generationens varmaste sympatier samlat sig, derför att hans framställningskonst föreföll mera naturalistisk än de andres; det var Anders Ericson, tolkaren af den moderna franska komediens karaktärsroller.
Anders Ericson hade haft en skiftesrik lefnadsbana.
Han var född i Skåne af fattiga föräldrar; och han hade tillbringat sin första ungdom vid hyfvelbänken.
En landsortsdirektör af fjerde rangen hade upptäckt de mimiska anlagen och förmått honom att för alltid utbyta hyfveln mot kothurnen; sedan dess hade den forne snickargesällen sträfsamt klättrat uppför konstens himmelsstege.
Det var en knagglig väg, han tillryggalagt; men med en oslitlig viljeseghet hade han vetat öfvervinna svårigheterna.
Han hade bearbetat sitt ursprungligen bredt skånska mäle till den mest tadelfria högsvenska och han hade lärt sitt ansigte, ursprungligen liflöst och hårdt som en skånsk bondes, att uttrycka de mest subtila skiftningar i en sinnesstämning.
Då han efter många års kringflackande i landsorten kom till hufvudstaden, var hans anseende som skådespelare redan stadgadt, och hans uppträdande helsades med erkännande af publik som kritik.
Men det var honom icke nog.
Hans äregirighet var orolig och hans energi var oförminskad.
I de roller, han kreerade, fans det vid sidan om mycket samvetsgrant arbete, ett effektsökeri som ofta slog ut i osmakligheter.
Det fans en märkbar sträfvan efter att åstadkomma något oerhördt, som dref honom långt ut öfver det skönas gränser, och ofta gjorde hans naturalism onaturlig.
När han ville skildra lidelsen hos en nutidsmenniska, rasade han som en titan; han rullade sig på mattorna i de franska salongerna och bet som en vansinnig man i stolar och soffben.
Hans sceniska förvillelser framkallade skarpa gensagor från teateranmälarne af gamla skolan; men de unge lyfte honom upp och satte honom på piedestal.
Detta var mannen!
Han skulle göra det!
Så blef Anders Ericson ett tvistens föremål mellan de gamle och de unge.
Han representerade inom sitt område detsamma som den oslipade impressionismen inom målarkonsten; han var ett barn af sin tid.
Det lif han framställde på scenen var klatschadt ned med grof pensel, färgerna stodo ofta hårdt och rått, men det hela gjorde intryck på unga sinnen genom hänsynslöshet och mod.
Det dröjde icke länge, innan denna obändiga konst fann den teater för trång, i hvilken den tillsvidare inrymts.
Anders Ericson bildade ett eget sällskap och skaffade sig en egen skådebana, hvilken han demonstrativt kallade Literära teatern.
Der slog han sitt lifs stora slag.
Det fans ett skådespel i den nordiska literaturen, som, ehuru allmänt erkändt som ett mästerverk, aldrig blifvit framfördt på scenen, derför att hufvudpersonen var en konung och tiden icke var den förflutna.
Författaren var en af Nordens ypperste skalder, med ett anseende så stort, att det kunde kasta glans till och med öfver namnet Anders Ericson.
Anders Ericson satte det på sin repertoar och första uppförandet blef en stor succès.
Ericson spelade sjelf hufvudrollen, och Anders Ericson blef dagens hjelte.
Sedan den stunden flockades allt hvad det fans af ungdom i literatur och dramatisk konst kring Anders Ericson som den naturlige föraren.
Alla förhoppningar om framåtskridande på nya banor, alla obestämda drömmar om djerfva scener och naturalistisk illusion, alla hemlösa, gräsliga tragedier och alla dramatiska diktare utan namn svärmade som myggor kring detta nytända ljus.
Max var gripen af ungdomens epidemiska entusiasm och den hade hos honom skaffat sig uttryck i två enaktspjeser, hvilka han insändt till Literära teaterns direktion.
Han väntade en månad förgäfves på svar; så beslöt han sig för att uppsöka den store mannen för att spörja om de insända pjesernas öde.
En dag i Februari knackade han på dörren till den lägenhet i ett mindre hotell, som beboddes af Literära teaterns illustre ledare.
Det kom intet svar inifrån, men då han tog i låset gick dörren upp och han steg in.
Det reste sig en man från chäslongen borta vid fönstret.
Max sade sitt ärende och sitt namn.
»Sitt ner», sade Anders Ericson och intog sjelf åter sin liggande ställning på chäslongen.