Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han påminde sig, att han sjelf hade en from plägsed att uppfylla, och kastade några rökelsekorn i fyrpannan på en trefot, bedjande härunder till Kypris, kärlekens gudinna.
Kammaren, i hvilken han befann sig, hade tvenne dörrar.
Den ena, som nu stod öppen, förde till brudgemaket, den andra till den förut omtalade balkongen.
Karmides’ uppmärksamhet togs ett ögonblick i anspråk af ett obetydligt buller, som hördes utanför den sednare.
Han trodde, att någon af gästerna eller husets tjenare förorsakat detsamma under gåendet öfver balkongen.
Det var rabbinen, som, efter att hafva kastat en blick genom dörrens täta gallerverk, riglade den utvändigt.
Straxt derefter öppnades dörren mellan samma balkong och brudgemaket, men så tyst, att Karmides icke skulle förnummit detsamma, om ej hans blick varit riktad åt detta håll.
Vid skenet af denna såg
Karmides plötsligt en mörk gestalt, som med ljudlösa steg öfverskred golfvet och styrde kosan rakt emot den plats, der han stod.
Utom sig af öfverraskning igenkände han Rakels fordne trolofvade, rabbinen, som han ofta sett i Baruks hus.
Rabbinen var dock mycket förändrad och liknade snarare en hemsk andeuppenbarelse än en lefvande menniska, under det han nalkades med tysta, bestämda steg, och lampskenet föll på hans bleka ansigte, hvars ögon, flammande ur djupet af sina gropar, voro oaflåtligt riktade på Karmides.
Innan denne var mägtig af ett ord, hade rabbinen kommit i hans omedelbara grannskap och stängt dörren till brudgemaket bakom sig.
– Hvem är du som kommer?
Och hvad vill du här?
– Fråga, hvilka vi äro som komma, och hvad vi vilja här, sade rabbinen med dämpad röst; – märker du ej, att vi äro flera?
– Jag igenkänner dig.
Du är Jonas, rabbinen.
Men hvad söker du här?
Hvad föranleder dig att komma på sådant sätt och vid denna timme?
– Tala icke ensamt till mig, sade Jonas.
– Du borde se, att jag åtföljes af flera.
– Du talar som en vansinnig inföll Karmides.
– Menniska, hvad vill du?
Jag läser i dina ögon ett ondt uppsåt.
– Jag såg din brudsäng, sade Jonas; – den lyser skönt af silfver och elfenben.
Ack, det gifves brott, som, när de skola vedergällas, göra den allsmägtige hämnaren till en nödstäld gud.
Alla hans vredes vigter äro som ett dun mot tyngden af en enda uslings förbrytelse.
Han kan icke tillämpa sin egen lag, som bjuder öga för öga och tand för tand.
Hade du ögon så många som himlahvalfvets och jag släckte dem, och tänder som djupets Behemoth och jag utbröte dem, så vore dina qval ett intet mot dem, som du förorsakat oss – mig och henne och dem, som gåfvo henne lifvet.
Om jag rycker dig från din bruds omfamning, kan jag likväl icke frånrycka dig hennes hjerta.
Nej, jag kommer icke för att vedergälla, ty här är ingen vedergällning möjlig, utan endast för att svalka mina plågor i ditt blod, sedan jag sagt dig, att du i natt skall kyssa döden och icke Hermione.
Karmides, som nu hunnit besinna sig och innan rabbinen uttalade sin afsigt, gissat densamma, gjorde en rörelse, för att kasta sig öfver honom och slå honom till golfvet.
Rabbinen drog sig tillbaka och blottade i samma ögonblick sin dolk.
– Dess udd är förgiftad, sade han.
– Blott en rispa och du skall dö under plågor, grufligare än de besattes.
Usle förförare, som beröfvade mig min själs utvalda, eländige son af ett förbannadt och orent slägte, som vågat skända en dotter af Guds utvalda folk, sök icke dödens kalk; jag skall ändå räcka dig honom.
Kunde jag endast göra det droppe för droppe och stå bredvid och åse dina qval!
Medan hans fiende talade, hade han närmat sig den dörr, som ledde till balkongen.
Han sökte hastigt öppna densamma, för att rädda sig med flykten.
Men rigeln gjorde motstånd.
Flykten åt detta håll var honom afskuren.
Den andra dörren betäcktes af rabbinen, som nu med lyftad dolk närmade sig honom.
I styrka och vighet ojemförligt öfverlägsen sin motståndare, skulle Karmides, som ingalunda saknade beslutsamhet, hafva försökt att vrida dolken ur hans hand; men hotelsen att denne var förgiftad, hade bemägtigat sig hans inbillningskraft och höll honom på afstånd.
I detta ögonblick hördes från brudgemaket tärnornas glada röster, när de, efter fulländade ceremonier, högtidligt förde sin väninna till den blomsterprydda, af byssosskyar omsväfvade brudsängen.
Rabbinens mun drog sig till ett besynnerligt leende, som tycktes uppmana Karmides att lyssna.
Denne såg sig om efter en sista räddning.
Att ropa på hjelp skulle tjenat till intet, ty här var nästa ögonblick afgörande.
Hastigt fattade han om den massiva, af brons och silfver gjutna trefoten, för att begagna den som sköld emot det första angreppet och som ett anfallsvapen, innan det andra hunnit göras.
Men trefotens väldiga tyngd, som utgjorde mer än en mansbörda, tillät icke, i trots af en konvulsivisk kraftansträngning, den skyndsamhet, som här var af nöden.
I nästa sekund hade Jonas genom den tunna kitonen stött dolken ända till skaftet i Karmides bröst.
Han föll, utan att uppgifva ett rop, liflös till golfvet, som begöts med hans blod.
I nästa ögonblick slogs dörren upp, och fruntimren, förstummade af häpnad, sågo en svartskäggig kaftanklädd gestalt med ett hemskt, blodbestänkt anlete, skrida dem förbi och skyndsamt försvinna genom den motsatta dörren, som ledde till balkongen.
Hermione var den första, som återvann sin fattning.
Hon skyndade instinktmessigt till kammaren, som den obekante lemnat, och der hennes brudgum skulle afvakta henne.
Men vid den syn, som mötte henne här, vacklade hon tillbaka och sjönk sanslös i sina framilande väninnors armar.
Fruntimrens rop kallade Krysanteus och de få qvarvarande gästerna till stället.
Medan de samlade sig omkring det blodiga liket, hade ett annat serenadgifvande parti af Karmides’ vänner stannat utanför brölloppshuset.
Man hörde ånyo musik och sång och det häfdvunna omqvädet, som förekom i brölloppssånger:
Dagen derefter.
Morgonen, som följde på den olyckliga brölloppsdagen, var bestämd att bekräfta ett rykte, som länge kringflugit från mun till mun.
Det hade nämligen hviskats, att kejsaren var död.
Han skulle hafva stupat i en drabbning mot Perserna.
Ingen hade ännu vågat att högt förkunna detta rykte.
Men det var likväl knappast någon, till hvars öra det icke nått.
Kristianerna trodde ryktet, emedan de länge väntat ett sådant slut på Juhani lefnad.
Hedningarne trodde det icke, emedan de hade alltför mycket att frukta af dess sanningsenlighet.
Ryktet var dessutom smyckadt med så vidunderliga tillägg, att det derigenom förlorade sin trovärda karakter.
Kristianerna ville nämligen veta, att i de flyende Persernas leder hade plötsligt visat sig en ryttare i ljusstrålande rustning, och att den hedniske kejsaren, medan han förföljde fienden, blifvit träffad af ett eldglänsande spjut, som slungades af denne obekante kämpes hand.
Ryktet tillade vidare, att de romerska legionerna efter Juliani död hade till kejsare öfver romerska verlden utropat en simpel lifdrabant, som var ifrig kristen och tillgifven den rättrogna homoiusianska bekännelsen.
Den förskräckliga, i mystiskt dunkel inhöljda tilldragelse, hvarmed Karmides och Hermiones bröllopp slutat, hade knappt hunnit blifva spridd i staden och föremål för samtalen på torg, gator och offentliga samlingsställen, förrän den undanträngdes genom ankomsten af en annan underrättelse.
En kurir hade från Korinthos anländt till prokonsuln öfver
Akaja med bref från krigstheatern.
Samtidigt med denne hade en presterlig brefbärare från patriarken Makedonios ankommit till den fängslade homoiusianske biskopen i Athen.
Vid pass en timme derefter sågs Annæus Domitius till häst framför fronten af den på torget uppställda athenska garnisonen, som i närvaro af en ofantlig folkmassa hyllade den nye kejsaren Jovianus.
Den nye kejsaren var Kristen och homoiusian.
Derom var icke längre något tvifvel.
De kristianske hoparne begåfvo sig omedelbart från torget till Petros’ fängelse, för att befria honom.
Men när de anlände dit, var fängelset redan tomt.
Stadens myndigheter hade kommit massan i förväg och skyndat att återgifva den nu plötsligen åter mägtige och inflytelserike mannen hans frihet.
Samma myndigheter hade äfven utan dröjsmål låtit öppna fängelsedörrarne för de Kristianer, som blefvo häktade såsom deltagare i det upplopp, Simon pelarhelgonets död förorsakat.
Hänförelsen bland
Kristianerna minskades föga af den underrättelse, som anlände samtidigt med den om Juliani död och det nya kejsarvalet, att nämligen i trots af alla Juliani segrar Jovianus hade slutit en neslig fred med Persien, återlemnat icke allenast alla eröfringar, som blifvit gjorda, utan äfven fem provinser, som redan länge varit införlifvade med romerska väldet, samt till
Barbarerna afträdt det östra rikets fastaste bålverk, den vigtiga staden Nisibis, hvars innevånare förgäfves under knäfall och böner anropat honom om tillåtelse att få försvara sina murar.
Emedan kejsaren var Kristian, så berömdes denna fred för att vara lika nödvändig som vis.
Samma morgon, på hvilken dessa vigtiga underrättelser inträffade i Pallas Athenas uråldriga stad, utlystes en folkförsamling, som hölls under stort tillopp såväl af Kristianer som af den gamla lärans bekännare.
Desse sednare dolde sin smärta öfver Juliani död; för många förmildrades dess bitterhet genom vissheten, att Krysanteus’ inflytande från detta ögonblick var brutet, och att man nu finge tillfälle att hämnas den skymf, hans oblidkeliga stränghet tillfogat så många af stadens ansedda familjer.
Sedan man beslutat om de festligheter, med hvilka staden skulle fira Joviani thronbestigning, uppsteg en af Krysanteus’ motståndare med anmärkningar mot det val, genom hvilket Krysanteus stannat i besittning af sitt embete såsom förste arkont.
Folkförsamlingen förklarade valet för olagligt och Krysanteus afsatt från embetet.
Underrättelsen om detta beslut framfördes till Krysanteus, medan han delade sina omsorger mellan sin af ödets tunga hand träffade dotter, sin svagsinte son och förberedelserna till svärsonens begrafning.
Han emottog underrättelsen utan sinnesrörelse; men när budbäraren bortgått, föll en tår på hans kind, hvilken kanhända dock mindre var utpressad af Athenarnes otacksamhet, än af det bref, han höll i sin hand, från Ammianus Marcellinus, i hvilket denne bekräftade Juliani död och redogjorde för hans sista stunder.
Den unge hjeltens död var värdig hans lefnad.
Under en blodig drabbning, i hvilken Persernas ofantliga ryttareskaror och elefantlinier länge motstodo det romerska fotfolkets ordnade och beslutsamma angrepp, hade Julianus, som kämpade i det häftigaste stridshvimlet, blifvit sårad af ett kastspjut, som inträngde i refbenen och stannade i det inre af lefvern.
Sedan han förgäfves sökt rycka det dödande vapnet ur såret, hade han vanmägtig fallit från hästen och af sin lifvakt blifvit buren ur striden.
I sitt bref till Krysanteus skildrade nu Ammianus Marcellinus såsom ögonvittne Juliani sista timmar med samma rörande och högtidligt stämmande färger, som han målat dem uti sin historia.
Sedan Julianus blifvit buren till sitt tält och vaknat ur den vanmagt, hvari blodförlusten försänkt honom, befallde han fram sin häst och sina vapen.
Det blef läkarens sorgliga pligt att underrätta honom, att hans sår var dödligt och att många timmar icke återstode honom att lefva.
Han emottog detta budskap med lugn.
Den scen, som nu följde, påminde om Sokrates’ sista stunder.
„Vänner och vapenbröder“, sade han till filosoferna och fältherrarne, som omgåfvo hans bädd, „naturen återfordrar af mig sitt lån, och jag återgifver det med en villig gäldenärs hela glädje.
Filosofien har lärt mig, att själen ej är sannt lycklig förrän denna ädlaste del af vår varelse är befriad från de band, som inskränka hennes krafter.
Religionen har lärt mig, att en tidig död ofta varit fromhetens belöning; jag emottager som en ynnest af gudarne den skickelse, som betryggar mig mot faran att vanhedra en karakter, som hitintills sökt vara dygden och manligheten trogen.
Jag hembär nu min tacksägelse till det Högsta Väsendet, som icke tillstadt, att jag skulle omkomma genom en tyranns grymhet eller en sammansvärjnings dolkar eller en tynande helsas vedervärdigheter; men förunnat mig att midt under vandringen på en hedrande bana på ett lysande och ärofullt sätt förflyttas från jorden.“
Sedan Julianus med lugn röst talat på detta sätt, fördelade han qvarlefvorna af sin förmögenhet bland sina vänner.
Bland desse saknade han en vid sin bädd: fältherren Anatolios.
Då han frågade, hvarför denne icke infunnit sig, för att emottaga hans farväl, upplystes han, att Anatolios stupat i drabbningen.
Vid denna underrättelse framträngde tårar i den döendes ögon; men han sansade sig snart och förebrådde mildt de närvarande, att de öfverlemnade sig åt en ohejdad sorg öfver bortgången af en furste, som snart skulle förenas med himmelen.
Derefter vände sig Julianus till de närvarande filosoferna, Priscus och Maximos, med hvilka han underhöll ett samtal om själens odödlighet till inemot midnatten, då han uppgaf sin anda.
Biskop Petros deremot, som några timmar efter sin frigifvelse hade uppträdt på storkyrkans predikostol, för att med den församlade kristianska menigheten tacka Gud för att han borttagit Kristendomens fiende från jorden – Petros hade redan nu en annan berättelse färdig om samma tilldragelse.
Till en början förtäljde han de troende, att Juliani död hade blifvit honom, Petros, uppenbarad natten innan den timade, och detta af samme engel, hvars eldslågande spjut hade kastat affällingen till jorden.
Sårad hade Julianus fört handen till sitt sår och kastat af sitt blod mot himmelen, sägande med dyster harm:
Galilé! du har besegrat mig!
Vidare förtäljde Petros, att affällingen dött under de förfärligaste samvetsqval, förbannande den stund, då han öfvergaf den rena homoiusianska bekännelsen och likväl oförmögen att med sin otrogna själ anamma frälsningen genom Kristi förtjenst.
Hans död, försäkrade Petros, var ett nytt och öfvertygande bevis på den ojäfviga sanning, att ingen kan dö lycklig utan i kristna kyrkans armar.
Slutligen uppbyggde
Petros sin församling med den försäkran, att skildtvakterna, som varit posterade utanför kejsarens tält, hade med egna ögon sett, huru djefvulen hade bortflugit med hans själ i sina rysliga klor.
Biskop Petros hade ytterligare ett förvånande underverk att omtala, om hvilket berättelser medförts af de från Asien anlända kejserliga agenterna.
En jordbäfning, åtföljd af en hvirfvelvind och mägtiga eldslågor, hade kullstörtat de uppförda grundvalarne till det nya templet i Jerusalem, och eldkulor, som tid efter annan uppstego ur jorden, hade fördrifvit Judarne, när de hårdnackadt förnyade sina byggnadsförsök.
Detta försäkrade Petros, och efter honom hafva Krysostomos, Ambrosius och andra kristna skriftställare försäkrat detsamma.
Menigheten var ingalunda sinnad att betvifla Petros’ ord.
Det var endast Athens judar, som vågade göra svaga inkast mot deras sanningsenlighet på grund af andra resandes vittnesbörd, som icke visste af någon jordbäfning, utan endast det, att vid underrättelsen om Juliani död hade den kristna befolkningen rest sig och hindrat Judarne fortsätta arbetet.
Förberedelserna till Karmides’ begrafning stördes samma afton genom Petros, som lät underrätta Krysanteus, att hans svärson såsom medlem af den kristna kyrkan måste erhålla en begrafning enligt Kristianernas bruk.
Petros hade dessförinnan inför prokonsuln af Akaja medelst vittnesbörd af tvenne prester och utdrag af förteckningen på de döpte bestyrkt riktigheten af sin uppgift.
Han och hans underordnade presterskap tågade derefter till den dödes hus, bemägtigade sig liket och förde det, beledsagadt af en talrik folkmassa, vid facklors sken till Kristianernas kyrkogård, der det jordfästes under uttalande af det kristliga uppståndelselöftet och öfriga ceremonier.
Den oväntade upptäckt, att Karmides i hemlighet varit döpt och Kristen, väckte i Athen en utomordentlig öfverraskning, och onda tungor skyndade att ställa denna omständighet i sammanhang med hans mystiska död på sjelfva bröllopsdagen.
Så föga sannolikt det var, så hviskades dock och troddes allmänt bland Kristianerna, att Krysanteus var upphofsmannen till mordet på sin svärson – att sedan det på sjelfva bröllopsdagen blifvit upptäckt för honom, att Karmides var kristen, han, för att upplösa förbindelsen och straffa bedrägeriet, hade legt en lönnmördare, insläppt honom i sitt hus och anvisat honom det rätta ögonblicket, då mordet, utan att blifva förekommet af bröllopsgästerna, kunde begås.
Redan på aftonen af den dag, då underrättelsen om Juliani död hade hunnit till Athen, voro folkmassor i rörelse, som strömmade till det prokonsulariska palatset och med höga rop fordrades, att Krysanteus skulle häktas såsom Karmides’ och Simon pelarhelgonets baneman.
Den svagsinte Clemens, som under dagen lemnat sitt hem, sågs, jemte en hop prester, i spetsen för massan, som fordrade hans fars död.
Medan den kristianska befolkningen på detta sätt gaf sina fordringar tillkänna, hade biskop
Petros redan infunnit sig hos prokonsuln af Akaja och hos denne anhållit, att Krysanteus omedelbart skulle fängslas såsom den der sjelf bekänt sig hafva dödat det fromma pelarhelgonet.
Domitius fann denna begäran i sin ordning och kunde icke vägra sitt bifall till densamma.
Emellertid beslöt prokonsuln att till följande dagen uppskjuta häktningen, för att hinna varna Krysanteus och gifva honom tid att fly.
I denna varning förenade sig några af arkontens öfverblifna vänner, som insågo i hvilken fara hans lif sväfvade.
Men redan före dem hade Theodoros, hvars egen trygghet var hotad af det homoiusianska presterskapet, infunnit sig i sorgehuset vid Tripodgatan och öfvertalat Krysanteus att tänka på sin säkerhet.
Theodoros ämnade samma natt begifva sig till sina vänner, de donatistiske och novatianske kristne, som genom Krysanteus’ omsorg blifvit koloniserade i Suneions bergiga trakter, Theodoros uppmanade Krysanteus att med Hermione följa honom dit.
Der vore de i grannskapet af Athen och kunde återvända, när helst ett gynnsamt tillfälle erbjöde sig, eller fly öfver hafvet till andra verldstrakter, om Suneions berg icke längre förmådde lemna dem skydd.
Flykten beslöts, och Theodoros biträdde verksamt med förberedelserna till densamma.
Ännu samma natt lemnade Krysanteus och Hermione, beledsagade af Theodoros och tvenne trogna tjenare, Athen.
I Suneion.
Krysanteus och Hermione tillbragte hösten och vintern af Juliani dödsår i Suneions bergsbygd bland de novatianske och donatistiske nybyggarne.
Desse, som i Krysanteus igenkände sin välgörare, hvars omsorger de hade att tacka för sin nyuppblomstrade jordiska lycka, hade med glädje emottagit honom och hans dotter, samt erbjudit dem en fristad mellan sina berg.
Här lefde nu Krysanteus och Hermione i en hydda, som nybyggarne åt dem hade uppfört vid foten af en skogbeklädd klippa, helt nära hafsstranden och i grannskapet af en liten hamn, som nybyggarne inrättat för sina fiskarbåtar.
I händelse af någon hotande fara var här den gynnsammaste belägenhet för att hastigt undkomma densamma.
En sådan fara kunde dock svårligen närma sig den af främlingar obesökta bergstrakten, utan att i tid iakttagas af de vaksamma, med sina hjordar kring bergen ströfvande Herdarne, som ännu i sitt ostörda lugn och sina fredliga sysselsättningar bibehöllo mot verlden utanför deras berg den misstänksamma vaksamhet, som deras förra lefnadssätt gjort nödvändig och som de ännu hade skäl att iakttaga, osäkra, som de voro, om den fred, som förunnades dem, vore en varaktig eller endast en vapenhvila.
Kort efter att underrättelsen om Joviani upphöjelse anländt, hade emellertid ett lugnande edikt af den nye kristianske kejsaren om en oinskränkt samvets- och bekännelsefrihet blifvit offentliggjordt och äfven hunnit Novatianernas öra.
Detta edikt erbjöd dock Krysanteus intet skydd emot de anklagelser, som i Athen blifvit mot honom höjda, för morden på Karmides och Simon pelarhelgonet.
Hans enda skydd var den hemlighet, som hvilade öfver hans vistelseort och troget bevarades af hans omgifning.
Det hade icke heller fallit Petros in att efterspana Krysanteus i en trakt, så närbelägen till Athen.
De enda främmande ansigten, som under denna tid visat sig i Suneions bergsbygd, voro de kejserlige uppbördsmännen, och desse aflägsnade sig, så snart de uträttat sitt embetsärende, det vill säga utpressat hvad af klingande mynt som i utbyte mot nybyggarnes boskap och spanmål hade förirrat sig till den afskiljda landsdelen.
Hade ej förbindelsen med Athen och genom Athen med den öfriga verlden blifvit underhållen genom Theodoros, som efter religionsfrihetsediktets kungörande delade tiden mellan sin församling i Athen och sina vänner i Suneion, så skulle desse sednare i sin obemärkta tillflyktsort knappast hafva nåtts af ett rykte om de tilldragelser, som rundt omkring dem upprörde verlden och satte Historiens grafstickel i rörelse.
Det var således endast genom Theodoros, som Krysanteus erfor, att Jovianus, innan han ännu på sitt återtåg från Persien hade uppnått rikets hufvudstad, plötsligt aflidit, samt att Valentinianus blifvit af den österländska arméen utropad och af senaten erkänd som kejsare.
Valentinianus hade kort efter sin upphöjelse utnämnt sin broder Valens till medregent, samt mellan sig och honom delat romerska riket, så att denne sednare blifvit herre öfver österlandet och Grekland.
En kort tid efter att Theodoros hade medfört till Suneion denna underrättelse, öfverflyttade han för beständigt sin verksamhet till sina novatianska kristendomsbröder och nedslog bland dem sina bopålar, ty Athen hade ånyo för honom blifvit en farlig vistelseort.
Biskop Petros och det homoiusianska presterskapet började uppföra sig med sin gamla ofördragsamhet och egenmägtighet, och rykten voro i omlopp, att förföljelser, gynnade af den grymme Valens, som var ifrig homoiusian, hade utbrutit på flera punkter af österlandet emot olika tänkande kristna församlingar.
Skulle förföljelsen en dag äfven nå till dessa fredliga dalar?
Deras innebyggare hade skäl att befara det.
Sjelfva i mångfaldiga hänseenden af olika åsigter beträffande läran, hade de under den gemensamma nödens dagar nödgats att öfva sig uti inbördes fördragsamhet, under hvars inflytande de slutligen funnit, att det väsendtliga och enda nödvändiga var för dem alla gemensamt, att allas sträfvan och syfte var Kristendomens förverkligande i hjertan och handlingar, samt att den första och i sanning ringaste frukten af den kristna kärlekens lif är den, att man icke mördar hvarandra för olikheten i mer eller mindre värdelösa metafysiska meningar.
Midt ibland desse stränge och allvarlige kristne tillbragte förkämpen för den gamla religionen och bildningen med sin dotter ett lif, hvars milda, af stormar och lidelser ostörda lugn verkade som en balsam för deras själar.
Krysanteus önskade i detta ögonblick endast att ostördt få njuta detta välgörande lugn, intills den ocean, hvars öfversvämmande våld han fåfängt motstått, rullade sina böljor öfver hans förgätna graf.
Han ville glömma, att verlden utanför hans berg var skådeplatsen för de af honom afskydda magternas fortsatta triumftåg, och sökte nya föremål för sin outtröttliga verksamhetsdrift inom den inskränkta krets, som nu stod honom öppen i landtmannens sysselsättningar och i omsorgen för de menniskors väl, hvilka för honom hade öppnat en tillflyktsort.
Ännu kärare blef honom detta lugn genom det inflytande, han såg det utöfva på Hermione.
Djupt nedböjd och nästan krossad genom sina egna och sin faders olycksöden, hade hennes själ ånyo hemtat krafter i naturens sköte, under ett arbete för lifvets nödtorft, som skänkte henne förströelse, och under umgänget med menniskor, hvilkas råa yta icke kunde dölja den förädlade mensklighet, som deras allvarliga sträfvan att lefva i Gud hade skapat inom dem.
Att denna förädling icke var en frukt af den verldsåsigt och de läror, som hennes fader hyllade och som hon sjelf ännu, fastän med tveksamhet, omfattade, det kunde afpressa henne en suck och det hindrade henne att i sin faders närvaro uttrycka sin glädje öfver företeelsen; men den gladde henne likväl och gjorde henne lycklig, ty hon kunde ju icke annat än ställa det vunna målet öfver medlen att hinna det.
Hermiones flit och skönhetssinne hade den lilla landtgård, som Krysanteus och hon bebodde, antagit gestalten af ett hem, der intet vittnade om rikedom, men allt om smak och trefnad.