Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Baskiska provinserne — dessa få qvarlefvor af en tidsålder, hvars spår måhända snart skola alldeles utplånas; dernäst hos de af blandadt Romaniskt och Götiskt blod ursprungna folk, som beherrska det södra Europa, och hvilkas bildning jemväl synes hafva öfverskridit sin middagshöjd, samt de Slaver, som, efter kristendomens antagande, allt mäktigare framtränga från det östliga Europa, för att antingen undantränga, eller tillegna sig, och måhända vidare utveckla vår närvarande tids bildning; hvaremot Protestantismen företrädesvis utbredt sig bland folk af Nordiskt ursprung: Skandinaver, Anglosaxer och Germaner.
Men äfven emellan dessa visar sig en påfallande olikhet; i det Skandinaverne allmänt hylla Lutheranismen och det monarchiska styrelsesättet; Anglosaxerne, i England och Amerika, antagit Calvinismen med republikanska statsinrättningar; Tyskar, Schweizare och Holländare, härkomne från Latinare, Göter och Slaver, äro sins emellan delade i sympathier för alla dessa olika bekännelser och styrelsesätt.
Sålunda finner man monarchism i Bajern och Böhmen, förenad med sträng Katholicism, i Saxen, Wurtemberg och flerestädes, i förening med Lutheranism; men deremot uti Holland och större delen af Schweiz i grunden fria författningar och Calvinism.
För - Den 19 December. 333 tjena icke sådana omständigheter att tagas i öfvervägande?
Skulle det väl kunna gillas, om ett folks regering eller dess lagstiftande makt lemnade ur sigte en sådan fingervisning för ett rätt bedömande af dess anda och bästa ledningen af dess angelägenheter?
Härtill kommer äfven vår egen historias vittnesbörd.
Det är onekligt, att, så ofta och så länge Sverige varit enigt i religionen och styrdt af en lagbunden och laglydig Konung; så har det äfven varit aktadt och äradt hos andra folk, kunnat kraftfullt försvara, ja -äfven vidga sitt välde; så hafva ock framstegen i det hela varit nästan oafbrutna.
Men, tryckt af Katholicismens, de religiösa stridigheternas, eller fåväldets ok, har det sjunkit i anseende och, om ej förlorat, åtminstone föga vunnit i allmän kraft och storhet.
Man vet, huru fruktadt och fruktansvärd!
Nordmanna-namnet engång var äfven hos de mäktigaste folk; luiru Sverige var, om ej alltid främst, dock jemnlikt sina grannar i makt, så länge en hednisk gudstjenst förenade dess innebyggare kring Upsalakonungen.
Knappt hade Katholicismens jernok lagt sig öfver Svenska folkets skuldror, förr än riket föll i vanmakt och af Partier sönderslets, till dess Gustaf I, genom reformationens införande och uprättande af det ärftliga konungadömet, bragte riket till en styrka, en ungdomsfriskhet, som under religions- och brö dr alvisterne bland Hans efterträdare väl åter sjönk, men af Carl IX, genom arfrikets och Lutherska lärans befästande så stadgades, att Sverige, ehuru aflägset och inskränkt till sin folkmängd, kort derpå upträdde såsom en Europeisk makt af första storleken.
Fastän hemsökt af både konungars och folkpartiers maktmissbruk, bar Sverige dock derefter, flera gånger, liksom vid brädden af sitt fall, åter uprest sig, bjudande och njutande än i dag aktning, egande, näst Gud, i sin Konung och sin kyrkliga enhet, en säker borgen för sitt bestånd.
— Så förena sig grunddragen i vår folkstams gemensamma lynne och vårt folks öden att mana till enhet äfven i kyrkligt afseende.
Den benägenhet, man velat i sednare tid finna till söndring från vår kyrka, är mera skenbar än verklig; den förföljelse, man omtalar, för enskilda gudaktighetsöfningar, finnes icke, i egentlig mening.
Jag har tagit noga kännedom om förhållandet med dessa föregifna schismatiska, rörelser, och dervid funnit, att de upstått hufvudsakligen såsom följd af de s. k. ”nya böckernes”, nya katechesens, handbokens och psalmbokens, införande vid gudstjensten och barnaundervisningen.
Allvarligt tänkande och samvetsömma menniskor hafva tyckt sig förmärka, att deruti låge ett frö till afvikelse från den rena Evangeliskt-Lutherska läran och detta —- således farhågan att aflägsna sig från vår kyrkas rätta bekännelse — har hos dem föranledt motvilja för samma böckers begagnande.
Mötte, icke alltid med den kärlek och det saktmod, Evangelium bjuder, hafva de i sitt motstånd, sina fordringar och företag, gått längre, än samhällslagarne tillåta och derför blifvit straffade.
Detta har i sednaste tid, måhända gått längre, än nödvändigheten bjudit.
Men på det hela hafva de 334 Den 19
Decem ber. blifvit behandlade med en skonsamhet och ett undseende, sorn o ' förtjena att gillas.
Jag eger bevisen här i mina händer.
— Ar 1815 hade åtal anställts mot åtskilige personer af allmogen uti de till Skellefteå närmast belägna socknar, för olofliga religionssammankomster; men sedan utrönt blifvit, att de åtalade sammankomsterna egenteligen tillkommit genom misstroende mot de nämnda, ”nya böckerne”, hvaribland serdeles nya katechesen, uti hvilken voro anförda språk efter en inom Svenska församligen icke antagen eller godkänd bibelöfversättniug; så förordnade K. M., redan d. 12 Juni 1816, det ifrågavide åtalets nedläggande, och fann K. M., d. 29 Januari 1817, sedan Stiftets Biskop sig i ämnet, utlåtit, ”ingen annan åtgärd böra ega rum, än alt Biskopen med ”sorgfällighet borde tillse, det Presterskapet tilläte hvar och en, ”sorn det åstundade, att få nyttja den gamla, förr begagnade, ”med Svebilii förklaring försedda Lutheri katechesen, samt att ”denna äfven mätte helst bibehållas och brukas, intill dess all ”fördom emot den nya katechesen kunde uphöra”, samt att vid nya katechesens begagnande all försigtighet iakttoges, särdeles med afseende å de genom den nyare bibelöfversättningen förändrade Skriftens språk; hvarjemte föredraganden, Statssekreteraren N. von Rosenstein, i handbref till Biskopen, på nådig befallning, sålunda närmare förklarade K.
M:s höga afsigter: ”K. M. vill, att, så vidt möjligt är, alla anklagelser vid domsto”larne undvikas, hvilket icke egentligen beror af Consistorio och ”Presterskapet ensam, men hvartill likväl det sednare, hvar och ”en i sin ort genom föreställningar kan bidraga”.
Att detta var rätta medlet att återföra de vilsefarande, hade Biskopen i sitt utlåtande äfven yrkat.
Den nya katechesen borde begagnas, der sådant utan fara af olägenhet kunde ske, men endast efter föräldrars önskan och med nödig varsamhet.
Handbrefvet slutar med ”den erkända maximen, att klokhet och förstånd äro bättre, "än föreskrifter”.
Då emellertid någon oreda bland de s. k.
Nyläsarne i Westerbotten fortfor, förordnades dåvar:de JustitieRådet Sylvander, med flere, att på stället närmare undersöka förhållandet.
Den 30 Nov. 1819 afgåfvo de underd. berättelse, innehållande bland annat, - att ”en länge önskad rättelse uti de ”inom Skellefteå församling upkomna och af nya Läsarnes förhållande alstrade oredor kunde anses säkert beredd och grundlagd genom de af K.
M. i nåder vidtagna beslut, men att ”vissheten derom i betydlig måtto berodde deraf, att församlin”garnes presterskap använde en fördubblad omsorg att omkring ”sig samla deras åhörares hjertan och såmedelst blifva medelpunkten för deras enighet och förtroende”; och ålades med anledning häraf Consistorium, att på tjenligt sätt föreskrifva Presterskapet, att med fördragsamhet bemöta och söka tillvinna sig sina åhörares förtroende, ehvad olika tänkesätt i vissa amilen de ock kunde ega; ”och borde Consistorium derjemte tillse, att de ”Prester, som till tjenstgöring i Skellefteå försändes, genom klokhet, foglighet och öfriga egenskaper vore tjeniige att befrämja ”samma ändamål”.
— Redan innan dessa föreskrifter d. 20 Maj DeD 19 December. 335 1830 Consistorium meddelades, hade K. M., d. 20 Januari samma år, medgifva t Läsarue att, såvida de infunno sig vid allmänna gudstjensten med öfriga församlingen i Guds hus och vid deras sammankomster i enskilda hus ej inginge i förklaring öfver hvad som lästes, de fingo å sön- och helgdagar, före eller efter allmänna gudstjensten, samlas i kyrkostaden lill enskild andaktsöfning.
Den 0 Jan. 1822, sedan nya anmälanden af klagomål mot Läsarne ingått, förklarade K. M.: ”Wi vilje icke, att Läsare”sällskapet skall för sin öfvertygelse förföljas” — ”icke tvinga ”någons öfvertygelse eller samvete”.
Samma frihet till enskild andaktsöfning, som år 1820 beviljats Läsarne i Skellefteå, medgafs d. 19 Juni 1830 åt Piteå Läsare.
I samma uphöjda, frisinnade och fördragsamma anda har K. M., tid efter annan, yttrat sig om Läsarne och deras sammankomster.
Ehuru från allt flera landsorter åtal ifrågasatts, har sådant, enl. hvad i Ecklesiaslik-Expeditionens och Jnstilie-Canslers-Expeditionens arkiver utrönts, icke för än d. 14 April 1846 blifvit emot någon anbefaldt.
Anledningen var då, att en nybyggare Westberg, oaktadt erhållna varningar, tagit sig den vanan, alt, under det allmänna gudtjensten pågick, hålla särskilda sammankomster, och dervid ingått i egna förklaringar af predikolexter samt utläggningar af Bibeln och Luthers postilla.
Den 13 Juli 1849 förordnades jemväl åtal mot Joli.
Riström, för det han flera gånger under allmänna gudstjensten hållit olofliga sammankomster och dervid ej blott ingått i förklaring af lästa stycken ur andeliga skrifter utan äfven utdelat nattvarden åt vissa af sina anhängare.
Dessa två åro, så vidt jag kunnat utforska, de enda till innevar:de års början, i behörig ordning anbefallda åtal för olofliga sammankomster till andaktsöfning.
Jag hemställer till en livar, om det med skäl kan sägas, att dessa Läsare varit föremål för någon förföljelse.
I sju och trettio år hafva de, i skydd af K.
M:s välvilja och behjertande af deras åberopade samvetsömhet, fått, utan lagligt tilltal, fortsätta sina emot författningarne stridande religions-sammankomster, endast med förbehåll att icke hålla dem vid samma tid, som allmänna Gudstjensten påginge, och att icke ingå i sjelfgjord» förklaringar eller utläggningar, hvarigenom enfaldige kunde blifva förvillade.
När, oaktadt detta förbehåll, oaktadt förnyade varningar, alla lagbud, alla föreställningar trotsades; var det förföljelseandan, som bjöd, att lagen skulle tillämpas?
Under innevande år synes en större stränghet mot Läsare hafva gjort sig gällande.
Jag tillåter mig icke något bedömmande deraf.
Men, äfven om man antager, att de kunnat behandlas mildare; kunna väl, efter hvad jag nu liaft äran nämna, några få, nyligen, i enstaka fall, meddelade regeringsbeslut, der följden i allravärsta fall är böter eller fängelse vid vatten och böd, kunna väl, säger jag, dessa anses gifva en rättmätig anledning att klaga öfver ett samvetstvång, som skulle väcka ”liela den civiliserade verldens” förundran, öfver Svenska kyrkans förföljelse mot sina egna barn, deras egodelars försköning? o. s. v. 336 Den 19 December.
Orsakerna till åtal mot de af Motionären åberopade
Dissenters måste emellertid, såvida motionärens upgifter med afseende härå i öfrigt äro riktiga, nödvändigt hafva varit andra eller flere, än för otillåten andaktsöfning.
Motionären säger nemi., att de blifvit dömde till uppenbar kyrkoplikt.
Det är mig icke möjligt att tro, det någon Svensk domare vore så okunnig eller förgäten af sin pligt, att han för sådan förseelse ålade kyrkoplikt.
Hafva Läsarne åter gjort sig skyldige till andra lagöfverträdelser, för hvilka sådan påföljd är stadgad: så kan jag icke inse, hvarföre de, mer än andra, skulle undgå densamma.
Från kyrkans synliga öfverhufvud har således, intill denna tid, någon förföljelse mot Läsarne icke egt rum — ej heller, det vågar jag för säkert antaga, från någon af Konungens högre embetsman.
Det är väl möjligt, och jag har hört sägas, att en och annan oklok och ofördragsam prest eller kronobetjent bemödat sig att oroa och med angifvelser hemsöka fromma och rättsinniga Läsare, som med skäl kunna räknas till de ”stilla i laudena”.
Detta är ganska illa.
Men sådant kan äfven i andra afseenden, med bästa vilja hos de högsta befallande, icke alltid förhindras.
För att emellertid göra, hvad möjligt är, att i framtiden förekomma detta, och för att jemväl förekomma den olikhet i lagtillämpningen, som gör, att somliga domstolar, eller t. o. m. vissa afdelniugar af en och samma domstol, ständigt fria, under det andra alltid fälla, i mål af förevarande beskaffenhet, hade jag ämnat att hos R. o. Ad. anmäla en motion, åsyftande tjenliga ändringar i det s. k.
Conventikelplakatet; men då tiden är långt framskriden och jag redan alltför länge tagit R. o. Adis upmärksamhet och tålamod i anspråk; så inskränker jag mig för närvande dertill att endast förklara, det jag på det bestämdaste afstyrker LagUtsk. och R.
St:r motionens bifallande, såsom varande obehöflig, vådlig, stridande mot folkets allmänna anda, och med rikets sanna fördel oförenlig.
Rland bestämmelserne i den af motionären till antagande föreslagna Norska Dissenterlagen, äro flere, som kunde gifva anledning till stora betänkligheter mot deras införande i vår lagstiftning.
Jag vill blott fästa upmärksamheten på en ibland dessa, nemi. att religionens helgd å äktenskap bland
Dissenters icke skulle få lagligen fordras.
Här har redan blifvit anmärkt, och enhvar inser lätt, hvilken fara för sedligheten och familjelifvet, som härigenom skulle kunna upkomma, i vår redan alltför lättsinniga och sedelösa tid.
Om denna och många andra af mig befarade olägenheter, olyckor, öfver vårt land visade sig såsom en följd af motionärens framställning; så skulle han, men försent, inse, att han med densamma icke, såsom jag är viss att hans afsigt är, gagnat, utan skadat fäderneslandet, såväl som Guds rike på jorden.
Jag förmodar och anhåller, att dessa mina anmärkmr få åtfölja motionen till vederbörligt Utskott.
Några ledamöter hördes härtill yttra bifall.
Hr Ben 19 Décembéf. 337 Hr Tham:
Jag skall afstå ifrån att vidare yttra mig i denria fråga, och inskränker mig till den anhållan, att Frih.
Cederströms motion, ty såsom en sådan anser jag hans anförande, måtte få hvila på hordet.
Hr Löwenhjelm, Gust.
Sam.:
Jag skall blott med några få ord taga R. o.
Ad:s npmärksamhet i anspråk, då jag endast begärt ordet för att något framhålla en sida af denna vigtiga fråga, som hittills tyckes mig hafva blifvit nog mycket tillhakasatt, och en talare, som nyss yttrade sig, har gifvit mig ytterligare anledning att säga några ord härom.
Här har nemi. blifvit yttradt, att religionsfriheten vore samhällens uplösande och förstörande, men så vidt jag kunnat tyda historien, bevittnar den alltid raka motsatsen härtill, ty i alla de länder der religionsfrihet varit gällande, har jag funnit att lugn och ordning varit rådande och att landet gått framåt, då religionstvång deremot alltid medfört oroligheter och revolutioner.
Betrakta vi Reformationstiden, som för denna fråga är så uplysande, se vi huru Regeringarne i de fleste af Europas kontinentalstater företogo sig att understödja den bestående kyrkan.
Månne dessa Stater likväl vunno derpå?
Tyskland fick med ett lOOiårigt religionskrig plikta för det väld Statsmakten utöfvat mot religionen.
Italien och Spanien måste genomgå svåra religionsstrider, och då slutligen den bestående kyrkan segrade, efterföljdes denna seger af ett lugn, som medförde död och förslappning.
I Frankrike tog äfven Regeringen katholicismens parti, hvaraf följden blef de blodiga Huguenottkrigen.
Då genom Nantesiska Ediktet religionsfrihet medgafs de Reformerle, återvände lugn i landet och Frankrike gick sitt ärorikaste tidehvarf till möte.
Nantesiska Ediktet uphöjdes, förföljelserna började å nyo och derigenom bereddes den lägervall, hvaruti Frankrike under 18:de århundradet försjönk.
Kyrkan, nu skyddad af lagens svärd, utan att behöfva frukta några reformationspartier, gaf sig ro, men otron och revolutionsandan arbetade; följden hlef Franska revolutionen af 1789, och de sednare äro blott efterdyningar deraf.
Jag tyder icke Frankrikes historia såsom den föregående talaren gjort det, jag tror att den otro, som bröt ut i Franska revolutionen, var fostrad under Statskyrkans envälde, hvilket hade upväckt det hat mot allt som rörde religionen, hvilket gaf sig luft under revolutionen.
Man kan icke säga att det fanns religionsfrihet under Franska revolutionens tid, och derifrån kan således inga bevis hemtas för de följder denna frihet kan för Staten medföra.
Måhända invänder man, att de exempel jag anfört, ingenting bevisa, emedan det varit katholicismens parti, som Regeringarne i alla dessa fall tagit, och att Sverige hur en Protestantisk kyrka, som står på en fastare grund, så att inga menliga följder kunna vara att befara af Statens inblandande i religionsfrågor.
Låtom oss då sC till huru det i England tillgått.
Der finna vi en Statskyrka, både till lära och form nära beslägtad med den Svenska, och då I H. 22 338 Den 19 December. i England Dissenters började upkorama, var äfven Regeringen der nog oklok att taga parti för Statskyrkan och förfölja Dissenters.
Hvad blef väl häraf följden?
Jo! tvenne revolutioner och otaliga gräsligheter; men så snart religionsfriheten grundlädes uphörde oroligheterna och England daterar från denna tid sin utveckling i både materielt och politiskt hänseende.
Jag kan således icke finna att det är religionsfriheten, som skakar Staten utan tvertom religionstvånget.
Sverige står, enl. min tanke, nu på samma punkt som Europa stod vid reformationens början och England vid Carl I:s anträde till regeringen.
Skulle nu den Svenska Staten inblanda sig i religionsfrågorna, är det fara värdt, att denna Stuartarnes och Bourbonernas politik åtföljes af samma resultat i Sverige, som i de nämnde länderne.
Hr Stjernefelt, Carl Aug.:
Som jag på intet sätt i denna sak kan förena mina åsigter med Frih. Creutz’s, så ogillar jag h. o. h. dess motion och skulle gerna önska punkt för punkt besvara dénsamma; dock vill jag inskränka mig endast dertill att söka vederlägga och belysa ett par af dessa punkter, hvilka jag tror mig närmare känna: Frih:n har, om jag ej missminner mig, yttrat: ”att ingen timlig vinning låg lill grund för liiserier; detta vågar jag med få undantag bestrida; emedan jag just anser den vara källan till detsamma, alldenstund, åtminstone i de Norra provinserna, det lägre, kanske knappt atlönade, Presterskapet, från hvilka jag anser läseriet utgånget, sedan det, för att skaffa bättre bergning åt sin hustru och sina barn, från predikstolen upskakat den svagare och vekare delen af församlingen, tager den hem till sig, för att trösta den, då det alltid är säkert erhålla diverse proviant, såsom smör, ost, fläsk m. m.; hvarföre den dock af prestens fru undfägnas med en kopp kaffe.
Afven har Frih:n yttrat, ”alt det var en religiös anda, som genomgick folkel”.
— I sanning en skön anda! der den, som är begåfvad med densamma, anser sig fritt kunna mörda, stjäla och roffa, emedan det endast är lekamen eller köttet, som handlar; ty anden är redan frelsad och frigjord.
Att detta är en stor del Läsares mening tror jag mig kunna försäkra, såsom sjelf varande från Norrland, der läseriet synnerligen gripit omkring sig.
Under loppet af denna discussion har, så vidt jag kan finna, någon egentlig vederläggning af min motion endast utaf Hr Carlheim Gyllenskjöld blifvit företagen, men innan jag går att besvara detta hans anförande vill jag dock med några ord bemöta hvad Hr Tham och Frih.
Stjernstedt behagat yttra.
Hr Tham har fästat sig vid mitt yttrande, att Svenska kyrkan är ett Protestantiskt påfvedöme, men jag vidhåller ändock mitt påstående att den förening af andligt och verldsligt regemente, som utgör Statskyrkan, är stridande emot den Heliga Skrift och de Symboliska Böckerna, och jag har i min motion anfört citater från dessa båda källor, af hvilka denna min åsigt nogsamt bevisas.
Hr Tham har sagt, att judendom och hedendom skulle i Den 19 December. 339 Sverige intränga om religionsfriheten der infördes.
Härvid får jag först och främst anmärka, att jag aldrig yrkat någon ovilkorlig religionsfrihet; jag har blott yrkat antagande af den Norska
Dissenter-lagen, hvaruti fri religions-utöfning tillerkännes alla kristna bekännare.
Hvad åter beträffar judendom och hedendom, så fruktar jag att fastän en Statskyrka hos oss finns och en här af prester, sorn, då Sverige eger omkring 5000 församlingar, torde kunna beräknas till 6000 å 7000 personer, hvilka alla utgifva sig för att vara Kristi rätte tjenare på jorden, så fruktar jag dock, säger jag, att midt i denna Statskyrka lefver en ganska stark både judendom och hedendom.
Hr Tham säger vidare, att han icke älskar läsarne; jag har icke eller någonsin upträdt såsom deras, utan såsom Samvetsfrihetens, försvarare; jag har upträdt för att ådagalägga oriktigheten deraf, att Sverige halen Statskyrka, hvilket jag på grund af Skriften och de Symboliska Böckerna måste anse vara orätt.
Den Augsburgiska Bekännelsen, pä hvilken den Svenska Statskyrkan är grundad, förbjuder allvarligen presterne att ingripa i det verldsliga regementet, och Biskopar tillåtas icke att besitta verldsligt embete.
Hr Tham har äfven omtalat en historia om läsare, som stjäla skuldsedlar.
Jag har, såsom jag förut förklarat, icke upträdt för att försvara läsarne, men den anmärkn. torde billigt kunna göras att äfven andra än läsare kunna stjäla skuldsedlar, och då vi se uti tidningarne huru stölder och brott dagligen föröfvas, tyckes detta förhållande i sanning icke bära något serdeles gynsamt vittnesbörd om Statskyrkans nit och verksamhet.
Jag tror att man i allmänhet är temligen sträng emot det folk, som kallas läsare, och Hr Tham har nyss förklarat att han icke älskar dessa läsare, utan fastmer af Evangelisk kärlek deni förföljer.
Jag frågar nu, om det väl är Evangelisk kärlek att förfölja någon menniska för trons skuld, och minst af alla borde väl den, som utgifver sig för Evangelisk prest, en sådan förföljelse utöfva.
Derföre vill jag ock tro, att Hr
Tham icke af hjertat menat hvad han sade.
Jag förbigår allt hvad man yttrat om det andliga högmod, som skulle vara läsarne förbehållet, men jag tror dock att man kan finna detta högmod hos andra än läsare.
Till Hr Gr. Löwenhjelm får jag aflägga min tacksamhet för den mildhet, hvarmed han bedömt mig personligen samt den foglighet i upfattningen af den sak jag förfäktar.
För öfrigt yttrade Hr G:n, att han ville blifva vid sina fäders tro; jag skulle dock framför allt önska, att Hr Gr:n ville blifva vid tron på Jesum Christum, som offrat sitt lif för vara synder.
Stjernstedt har uptagit mitt yttrande, att de Symboliska böckerna här i Sverige falskeligen uttydas; jag har sagt detta och jag förblifver dervid, ty allt påfligt tyranni, all förföljelse i trossaker är i de Symboliska böckerna uttryckligen förbjudet.
Stjernstedt båticke eller förgätit min person, utan han har påstått, att jag skulle gifva mig ut för att framför andra ega ett sannt kristligt sinne.
Jag vet mig aldri'g hafva föregifvit något sådant, utan vill fast 22 * 340 Den 1U December. heldre göra full rättvisa åt alla, äfven åt Frih:s eget kristliga sinne, ehuru jag ej känner det, oell jag tror icke att Frih.
Stjernstedt skall kunna bevisa att jag fällt något sådant yttrande, då jag tvertom fruktar, att det tyvärr står ganska illa till med mig både i detta och andra afseenden.
Stjernstedt har äfven påstått, att den af mig yrkade religionsfriheten skulle störa samhällets lugn, och jag förmodar att han dervid syftat på den 16 § R.F. der det står: ”Konungen bör ingens samvete tvinga eller tvinga låta, utan skydda hvar och en vid en fri utöfning af sin religion, såvidt han derigenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer”.
Jag har redan i min motion visat att denna förargelse icke kan upstå, så vida icke de olika denominationerna af den kristna bekännelsen upföra sig våldsamt och i strid med den verldsliga lagen.
Men om deras tro icke står i öfverenstämmelse med den Heliga Skrift, derom få de sjelfva svara inför Gud.
Stjernstedt förordat husandakt, men dervid tillika framkommit med det besynnerliga påstående, att de, som besöka convenliklar möjligen kunna deraf blifva vansinniga.
För min del har jag visserligen intet att invända deremot, att husfäderne hålla andaksstunder med sitt folk, fastmer skulle jag finna ett sådant förhållande högst glädjande, men jag kan sannerligen icke fatta att menniskor, sorn gå på sammankomster utom hus skulle blifva mera vansinniga än de sorn bevista dem i hemmet.