Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
BankoUlskollel : N:o 33, öfver väckta motioner om tillåtelse för Riksg:sKontatt kunna få begagna sitt kreditiv å Banken äfven under instundande Juli och Äng. månader; N:o 34, i ani. af erhållen återremiss af Mern.
N:o 29; N:o 35, ang. årligt understöd till Enkan Lovisa Wigström, f. v. Schwerin; N:o 36, med förslag till taxa å expeditionslösen i K.
Stas Bank, BankoDiskontverxet och LåneKontoren.
Lagutskottet ; N-.o 37, i ani. af väckta motioner ang:de stiftande af en lag mot misshandling af djur; N:o 38, i ani. af väckt motion ang:de utfärdande af en lag, som förekommer olägenheterna af det i handeln rådande utborgningssystcm.
N:o 1.2, med voter:s-propa ronde Konstit:sUtsk:s uti Mern.
N:o 8 afgifna grundlagsändringsförslag aug.-de Itiksstyrelsens förande i vissa fall m. m.
SlatsUlskotlet : N:o 73, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. om uphörande af fourage-passevolance-afgiften vid beridna RusthållsReg.-ten, äfvensom ang:de i detta ämne väckta motioner.
RiddarhusUlskotlcl :■ N:o 15, angide förstärkning af grunden under EiddarhUs byggnaden; N:o 14, i ani. af återremiss af Utsk:s Utlåt.
N:o 7 öfver RiddarhusDirektionens Riksdagsberät telse.
Slutligen föredrogs ett från Vallöf!.
BorgareStåndet inkommet prot.-utdrag N:o 25 5, innehållande inbjudning till B. o. Ad. att förena sig i BorgareStåndets godkännande af förslaget litt. a af 3:dje punkten i LagUtskis Utlåt.
Sparre, Erik: B. o. Ad. torde påminna sig. att frå gan om förändring i bördsrätten hos B. o. Ad. föll med blott en rösts öfvervigt.
Jag tror, att om denna fråga icke hade förekommit i det plenum, som föregick jernvägsfrågans behandling, och då få af Ståndets ledamöter voro närv:de, hade utgången blifvit annorlunda.
Det är på denna grund, och då jag för min del är öfvertygad att VI II. ‘22 338 Den 17 Jnni f. in. denna fråga står i sammanhang med den om testamentsrätten, som jag anhåller om bifall till BorgareStåndets inbjudning.
Uppå härefter af åtskilliga ledamöter framställd begäran lades förev:de prot.-utdrag på bordet.
Höglofl. B. o. Ad. åtskiljdes kl. 9 på aftonen.
Onsdagen den 17 Juni 1857.
Justerades 5 prot.-utdrag för d. 16 dennes, samt pleni-prot. för d. 23 sisth Maj.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s d. 3 och 16 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 35, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. om antagande af en författning, ang:de straffarbetes och fängelsestraffs verkställande i enrum.
I min reservation har jag redogjort för min åsigt om 2:dra punkten af ifrågavrde förslag, hvars goda egenskaper jag i öfrigt erkänner.
Den första anmärknm jag mot densamma framställt, angår den omständigheten att förkortning i strafftiden genom lagen blifvit bestämd för de svårare straff, som benämnas »straffarbete», och sorn, i likhet med det lindrigare straffet, fängelse, skulle verkställas i enrum, under det att för detta sednare straff förkortning i tiden ej medgifves.
K. M:s Propos. innefattar i motiverna, att cellfängelsernas närv:de organisation icke medgifver, att det lindrigare straffet verkställes i andra rum, än det svårare straffarbetet.
Deraf är också tydligt, att några väsendtliga modifikationer i dessa straff icke kunna ega rum.
Om också för den förmögnare fången, sorn kan förskaffa sig åtskilliga agrementer i fängelset, kan åstadkommas någon lindring, så kan dock denna icke ega rum för den fattigare, och den hvars hem är aflägset från fängelseorten, och som således saknar, dels anförvandter, genom hvars umgänge någon lindring kan åstadkommas, dels medel att förskaffa sig de agrementer, som lagen medgifver.
Det kan vid sådant förhållande icke vara rätt att t. ex. af två fångar, som samtidigt in - Den 17 J uni f. m. 339 satts i samma fängelse, den som begått en mindre förbrytelse får sitta sin fulla tid i cell, under det att den, som begått svårare brott, och blifvit dömd till det svårare straffet: straffarbete, får åtnjuta förkortning i strafftiden till £:del.
Det skall utan tvifvel för begge dessa tångar blifva obegripligt hvarföre den enes straff förkortas och icke den andres.
Om jag antager eiisamhetsfängelse såsom princip, så är det väl isynnerhet i fråga om de mindre förbrytelserna, der brottslingen framför allt bör bevaras från den moraliska smitta, som fängelset medlör, som detta slags straff skall tillämpas.
Om ensamhetsfängelse skall tilliimpas i afs. på frihetsstraff, så bör det ske genom alla grader deraf; och just den omständigheten, att den lilla cellen icke medgifver några väsendtliga modifikationer, tvingar dertill, att den lörnämsta gradationen blifver tiden.
Jag tror således att en förändring i detta afs. är nödvändig, och har derföre påyrkat densamma.
Min andra anmärkn. angår fångarnas sysselsättning.
Det är i lagen stadgadt, att straffarbets-fången, den gröfre förbrytaren, skall hållas till det arbete, hvartill tillgång finnes.
Det är stadgadt, att den mindre förbrytaren »eger att sjelf förskaffa sig arbete»; men, mine
Hrr, huru skall den fattige, den långt ifrån sitt hem varande fången, kunna förskaffa sig arbete?
Han blir således, derest han hålles ulan arbete, hårdare straffad än den andre.
Ty vi veta, att den enda lindring, som finnes i ensamhetsfängelset, är arbete.
Jag har i min reservation nämnt, det jag icke förbisett, att instruktionen för fängelse-direktörerne innehåller, att de böra vinnlägga sig om att förskaffa tångarne arbete.
Men jag anser frågan om fångarnes arbete vara så vigtig, att den icke bör vara föremål för blott den verkställande maktens åtgärder, utan fastmera för lagstiftningens.
På dessa grunder, och då ett Stånd, nemi. BondeSt., som står närmast de medellösa fångar, hvilka hårdast skola drabbas af denna lag, beslutat återremittera Betänkandet i dessa delar, vågar jag för min del också anhålla om återremiss deraf.
Sparre har äfven jag deltagit i behandlingen af ifrågav:de Kongl. Propos., och jag anser de af Gr.
Sparre framställde anmärkmr vara fullt befogade.
Då jag i mina åsigter fullkomligt instämmer med den siste talaren, så inskränker jag mig nu till att instämma i hans begäran om återremiss.
Hr Stråle, Wilhelm: K. M:s ifrågavide nåd.
Propos. skulle efter mitt omdöme medföra högst väsendtliga förbättringar i det närv:de förhållandet, dels derigenom att då i allmänhet de flesta, som för brott första gången dömas till frihetsstraff, vare sig med eller utan arbete, åläggas sådant straff, under en tid af högst 2 år, skulle dessa förbrytare, så vidt utrymmet medgifver, hållas i cell, hvarigenom de komma under inflytelsen af de företräden cellfängelset har framför gemensamhetsfängelset, och hvaribland jag i förbigående endast vill nämna den fullständigare undervisningen i religionens sanningar, som, understödd af den böjelse för sjelfbesinning 340 Den 17 Jani t. ni. ensamhetsfängelse medförer, bör kraftigt bidraga till ett allvarligt upsåt otn bättring, eller till det ringaste åstadkomma att förbrytaren ej utgår mera förderfvnd från fängelset, än han var da han kora dit, hvilket äter tyvärr ofta torde vara fallet inom gernensamhetsfängelset, oaktadt den ganska stränga disciplin, som der eger rum, dels derigenom att man på detta sätt sannolikt kommer att undgå den betydliga kostnaden för upförandet af högst väsendtligt utvidgade eller nya straff-fängelser, på samma gång man i administrativt och ekonomiskt hänseende drager största möjliga fördel al de nuv:de cellfängelserna, hvilkas upbvggande kostat landet stora summor, oell fortfarande medför betydliga årliga utgifter för förvaltnings- och underhållskostnader, som väsendtligt öfverstiga hvad vid de äldre kronohäktena åtgått.
Uplysningsvis bör jag nämna, att sedan K.
Förordmn af d. 4 Maj 185 5 utkom, och i Sept. månad s. å. började tillämpas, voro vid Maj månads utgång inuevule
Ar i gemensamhets-sf rafffängelserna på en gång förvarade ej mindre än öfver 350 manspersoner, som enligt denna författning blifvit dömda till straff-arbete på viss tid, ett förhållande, som, genom det ökade fång-antalet, naturligtvis 'medfört stora svårigheter för utrymme, sjukrum, arbetssalar, bevakning, o. s. v. Antalet af de enligt nämnde Kongl. Förord)). dömda straffångar, som förvaras i kronohäkteua, utgjorde vid April månads slut 288, deraf 241 män- och 47 qvinnor.
Fångantalet. för
Maj månad är mig ännu icke till fullo bekant.
Emot de åsigler jag nu framställt, förmodar jag att något egentligt inkast icke kommer att göras; men man anmärker, att den föreslagna lagen skulle vara obillig, i fråga om behandlingen af sådana fångar,; som äro dömda till frihets-straff utan arbete.
I cellfiingelserna förvaras hufvudsakligen fångar af tre slag: de, som äro dömda till straff-arbete; de, sorn äro dömda till frihels-straff, utan arbete, eller till förvandlings-straff, och slutligen rausakuingsfångar.
Straffarbetsfånge behandlas redan f. n. i närmaste öfverensstämmelse med de föreskrifter lagförslaget nptager, och som innefatta en betydlig skärpning i cellbehandlingen, genom stadgandet att straff-fången icke får mottaga besök, eller annan föda, än vid fängelset bestås, eller begagna egna kläder, eller sammanträffa med andra fångar, m. m.
De åter, som dömas till frihetsstraff utan arbete, skulle enligt lagförslaget komma i åtnjutande af ganska stora förmåner, hvilka blifva ännu betydligare, om den 5 § bör tolkas så, att fånge, som icke är dömd till straff-arbete, kan, då han förvaras under upsigt utom cellen, äfven arbeta tillsammans med andra fångar.
Ifrågavide fångar skulle komma att behandlas hufvudsakligen lika med ransakningsfangarne, och det lärer väl icke vara meningen, att den, som är dömd till frihets-straff, bör betraktas ur fördelaktigare synpunkt än ransakningsfånge.
Sådant skulle likväl blifva förhållandet, om den af Gr.
Sparre yrkade förändringen enbart antogs; t. ex. en för edsöresbrott, häktad och i cellfängelse förvarad fånge skulle då, sedan han blefve dömd till fängelse-straff, anses underkastad så sträng behandling, oaktadt af enahanda beskaffenhet med den han såsom ransakningsfånge undergått, att afkortning till tid borde ega rum.
De, som dömas till frihets-straff utan arbete, hafva mindre ofta Den 17 Juni f. m. 341 att utstå fängelse öfver 3 månader, för hvilken tid afdrag i alla fall icke skulle ske.
Straff af ifrågaV:de beskaffenhet på längre tid följa vanligen för brott mot tull, bränvins- eiler edsöres-författningarne, eller för upbörds-balans icke öfverstigande ett visst belopp, eller för vårdslöst förhållande såsom gäldenär; och sådana fångar äro oftast icke utan välvilliga gynnare, vänner eller anhöriga, som sannolikt skola hjelpa dem att kunna tillgodogöra sig de förmåner under fängelsetiden förslaget innehåller.
Motsatsen kommer troligen att höra till undantagen; men jag måste likväl medgifva, att fall kunna inträffa, då en sådan fånge saknar vänner och anhöriga, eller ock har dem bosatta på för långt afstånd från fängelset, eller eljest utan förmåga att kunna hjelpa honom.
Härvid vill jag likväl till en början anmärka, att det icke är möjligt förekomma att ju ej en lag blir hårdare i ett fäll än i ett annat.
Vidare bör det tagas i betraktande, att fångar, dömda till endast frihetens förlust, komma i en ganska olika ställning emot straff-arbetsfångar, äfven om de icke kunna bereda sig här ofvan antydda fördelar.
Så t. ex. äro förstnämnde fångar berättigade, att af det arbete, hvarmed de må sysselsätta sig, åtnjuta hela behållna afkastningen och att använda den till förbättring af sina vilkor, då deremot straff-arbetsfången för sitt arbete endast erhåller ett premium, hvilket han ej heller får använda utan inskränkning.
Dessutom torde icke obetydlig skillnad med afk på disciplinen kunna och böra iakttagas mellan dessa fångar.
Jag vågar således uttrycka den åsigt, att, med iakttagande af de föreskrifter lagförslaget innehåller, behandlingen af fångar, som äro dömda till straffarbete och endast till frihetens förlust, kan och bör så ordnas, att all skälig ariledn. till klagan deröfver att de sednare ej åtnjuta afdrag å strafftiden, undanrödjes.
Då för öfrigt K. M:s Propos. , som af LagUtsk. blifvit tillstyrkt, redan är bifallen af åtminstone ett Stånd, och då lagen är af stor vigt för vinnande af det ändamål, sorn jag i början af mitt, anförande omtalat, hemställer jag vördsamt, det 11. o. Ad. behagade bifalla LagUtsk:s ifrågav:de Betänk.
Exc. Hr Gunther, Claes Ephraim; Då man vill genom lag reglera frågan om straff-fångars behandling, är det i första rummet nödvändigt att göra sig ett klart begrepp om de olika slag af fängelse-straff, hvartill lagen dömer.
Den svenska lagen innehåller flere särskilda arter af frihet s-st raff, under flere olika benämningar, men de kunna likväl alla hänföras under 2:t e kategorier, nemi. ett svårare och ett lindrigare fängelse.
Under det svårare fängelset inbegripes hvad i vår äldre lag benämndes fästnings arbete, och hvad i sednare författningarne har blifvit betecknadt, med namnet straffarbete.
Under den lindrigare arten af fängelse kan åter hänföras alla de öfriga fängelse-st raff; n, som i lagen benämnas dels fängelse ä fästning utan arbete, och dels enkelt fängelse, antingen det är förenadt med tjenligt arbete, såsom det i författningarne heter, eller det är utan arbets-skyldighet.
Med alla dessa särskilda benämningar afser lagen en lindrigare art af straff, än det som åsyftas med fästnings-arbete; och så länge lagen gör en sådan skillnad emellan 342 Den 17 Juni f. m. olika fängelse-st raff, hvilket jag anser den fortfarande böra göra, så mäste ock vid straffets verkställighet denna skillnad iakttagas, derigenom att tångarne undergå olika behandling.
Härom har dock hittills icke hos oss funnits något genom lag stadgadt.
I afs. på verkställigheten af straff, har man åt nöjt sig dels med en utbildad praxis från äldre tider, och dels på sednare tider med de särskilda föreskrifter, som innefattas uti K.
M:s till Fångstyrelsen utfärdade Keglementen och Instruktioner.
Då nu fråga upstatt, att genom lag ordna sättet för verkställigheten af de särskilda frihets-straffen, såvidt de skola i ensamhetsfängelse undergås, har derföre ett af de hufvudsakligaste ändamålen med den föreslagna lagen varit, att tydligen och klart angifva den grundsats, att en olika behandling skall vederfaras olika slag af straff-fångar, och man har härvid sökt begagna sig af hvad erfarenheten redan visat vara lämpligt, hvadan det vid lagförslagets bedömande är angeläget att jemföra dess stadganden med det förfaringssätt, som förut varit iakttaget.
Hittills har det så tillgått, att hvar och en, som blifvit dömd till straffarbete eller till arbete å fästning, och sålunda gjort sig skyldig till ett brott, som i lagen är med svårare frihets-straff belagdt, har för straffets undergående blifvit insatt i någon af de större straff-anstalterna, der han genast vid ankomsten blifvit iklädd fångdrägten och underkastats lika sträng disciplin ock behandling, som alla andra der förvarade gröfre brottslingar.
Deremot har behandlingen varit helt olika, när det varit fråga om personer, som blifvit dömda för brott, hvilka lagen belägger med fängelse af lindrigare art.
Hit höra de, som dömas för politiska brott, eller för brott emot tryckfrihets-lagen, äfvensom vårdslösa gäldenärer, lurendrejare, upbördsmän, som kommit på balans, samt en och annan edsöres-brytare, som blifvit dömd till fästning utan arbete, samt slutligen alla de, som i brist af böter dömas till längre eller kortare fängelse.
För alla dessa har man sökt att göra fängelset så lindrigt som möjligt, och man har dervid i främsta rummet, såsom en förmån för tångarne, sökt förekomma deras inspärrande tillsammans med andra brottslingar.
När man någon gång varit tvungen att begagna samma straff-anstalt för båda slagen af fångar, har man ändock så mycket som möjligt sökt undvika sammanblandning; man har gifvit dem särskilda rum; man har låtit dem hafva sina egna kläder; de hafva fått det underhåll de sjelfva kunnat bestå sig; och när de varit dömda till arbete, har detta hufvudsakligen bestått i skrifvare biträde åt Styrelsens personal, eller andra sådana arbeten, som för dem och deras samhälls ställning varit passande.
Iakttagandet af en nödig skillnad i fångarnes behandling, allt efter det ådömda straffets olika art, bar sålunda varit en redan länge antagen grundsats, som blifvit följd utan att vara i lag bestämd, och det kan väl icke vara skäl att derifrån afvika, när förhållandet nu genom lag skall regleras.
Lagförslaget går således först och främst ut på att bestämma, det en så beskaffad olika behandling af gröfre och ringare förbrytare skall ega rum, hvarigenom hvarderas straff i sjelfva verket får den skilda karakter, som brottmålslagen dermed afsett, och jag tror också, att hvad lagförslaget i detta hänseende innehåller, skall finnas i allmänhet upfylla sitt Den 17 Janl f m. 343 ändamål, ehuru det visserligen kan hända, att personer finnas, som, till följd af den ställning de innehaft i sitt fria lif, icke kunna begagna sig eller hafva någon nytta af de förmåner och lättnader, som lagen åsyftar att under ett ådömdt lindrigare fängelse åt dem bereda.
Men detta förhållande kan icke hjelpas genom lagen, utan måste afhjelpa» genom särskilda åt vederbörande fängelse-styrelser gifna föreskrifter att äfven åt sådana fångar bereda all den lindring, som omständigheterna kunna medgifva, hvilket också hittills skett på sådant sätt, att då fången icke kunnat skaffa sig någon lämplig sysselsättning, har man, så vidt möjligt varit, anskaffat honom en sådan, med inkomsten hvaraf han jemväl kunnat bereda sig andra lättnader i sin ställning.
För öfrigt måste man äfven ihågkomma, att sådana förhållanden, som nu blifvit omnämnda, icke kunna betraktas annorlunda an såsom undantagsfall, hvilka icke kunna förringa giltigheten af de allmänna reglor lagen bör innehålla.
Erkännes nödvändigheten af olika straff-fångars olika behandling, så tror jag, som sagt är, man skall finna, att lagförslaget i detta hänseende innehåller allt hvad genom lag kan för ändamålet åstadkommas, och det återstår att tillse hvad inflytande vid de upställda reglornas tillämpning straffets verkställande i enrum må medföra, serdeles med afs. å strafftiden.
Man har på sednare tider mer och mer kommit i erfarenhet af fördelen af ensamhetsfängelse, såsom medel att förekomma den ytterligare depravation, som eger rum inom gemensamhets-fängelset under ett oinskränkt samband mellan fångarne, men då man med afs. härå å ena sidan icke bör underlåta att, i så vidsträckt tillämpning som möjligt, begagna sig af detta fängelsesystem för alla slags fångar, blifver ock å andra sidan af det föreg:de en följd, att systemet måste vid utförandet så modifieras, att det lemnar utrymme för ett ömsom lindrigare och ömsom svårare straff.
Det är äfven en sådan modifikation, med bibehållande af systemet i sin hufvudgrund, som lagförslaget i sina serskilda stadganden afser.
Sålunda har den, som blifvit dömd till straffarbete eller annat svårare fängelsestraff, då han skall undergå straffet i ensamhetsfängelse, blifvit underkastad all den stränghet, som ensamhetsfängelset i sin egentliga mening medför; och under sådana förhållanden måste som regel anses, att i sjelfva sättet för straffets verkställande ligger en skärpning, som påkallar inskränkning i strafftiden, ehuru äfven i detta afs. undantag kunna ega rum, och sådana brottslingar finnas, som, heldre än att komma i våra gemensamhetsfängelser, betrakta som en fördel att utstå sitt straff i det mest stränga ensamhetsfängelse.
Det har nemi. händt på sednare tider, att grofva brottslingar, som blifvit dömda till flerårigt straffarbete, begärt att få undergå det i ensamhetsfängelse.
Men detta måste alltid betraktas såsom undantag, dervid lagen icke kan fästa något afs.; hvadan oek lagförslaget icke allenast ansett det strängare ensamhetsfnngelsets tillämpning böra inskränkas till dem, som blifvit dömda på högst två år, utan äfven medgifvit en viss afkortning på strafftiden.
Men helt olika är förhållandet med det lindrigare ensamhelsfängelse, som lagförslaget uptager, och hvilket i sjelfva verket ej innebär 344 Den 17 Juni f. m. annat, än den befrielse från sammanblandning med andra fångar, hvilken man såsom en förmån redan tillförene utan någon föreskrift i lag sökt bereda alla sådana straff-fångar, som blifvit dömda till ett lindrigare fängelsestraff. i)å det derföre i 5 § af den nu föreslagna lagen heter, att jemväl dessa fängelsestraff skola på sådant sätt verkställas, att fången, så vidt ske kan, förvaras i särskildt rum, skild från andra fångar, har afsigten visserligen varit att äfven i afs. på så beskaffade fångar uprätthålla den hufvudgrund i ensamhetssystemet, som förbjuder all hemlig gemenskap mellan flera fångar; (ill följd hvaraf hvarje fånge enligt samma § bör, så långt utrymmet medgifver, hafva sitt särskilda förvaringsrum för de tider af dygnet, då han måste lemnäs utan bevakningens omedelbara tillsyn; men icke har meningen härmed kunnat vara att hålla dessa fångar, likasom de till straffarbete dömda, både dag och natt innestängda i cell, utan rättighet att der få se magön menniska, eller att derifrån utgå på annan tid än en viss timme.
Som det ådömda straffet endast afser frihetens förlust för en bestämd tid, behöfver man mot dem ej iakttaga andra försigtighetsmått än som erfordras för att förekomma rymning, och det blifver för samhället till och med en pligt att för sådana fångar göra fängelset i öfrigt så lindrigt som möjligen ske kan utan att äfventyra ordningen på stället, eller rubba det hufvudsakliga syftemålet med ett ensamhetsfängelse, nemi. fångarues afskiljande från hvaraudta vid alla de tillfällen bevakningen icke kan hafva dem under ögonen.
Besinnar man nu, att eusamhetsfängelset i denna form, och med den förmildrade behandling i öfrigt som förslaget innehåller i afs. på de slags fångar, hvarom här är fråga, säkerligen skall af det stora flertalet bland dem betraktas som en verklig fördel framför det nuv:de gemensamhets-fängelset, så kan jag icke föreställa mig att äfven för dem någon afkortning i strafftiden skulle bchöfvas, såsom här blifvit pästädt.
Sådant skulle, efter min tanka, tvärtom leda till en ganska stor orättvisa.
Ty om man t. ex. tänker sig. två personer, som på lika lång tid blifvit dömda till enkeit fängelse, men af hvilka blott den ena, i anseende till bristande utrymme, komme att undergå sitt straff i ensamhetsfängelse efter den nya lagen, under det den andra skulle undergå det i ett geniensamhetsfängelse, så hemställer jag till eder, mine Hrr, huruvida det kan vara rättvist att den sednare, som i gemensamhetsfängelset är underkastad den förnedrande kontakten med andra grofva brottslingar, skall vara skyldig att undergå sitt straff till fullo, men den förre fä en afkortning deruti endast derföre afl hail, under en lika behandling i öfrigt, derjemte haft fördelen af särskildt förvaringsrum, der lian sluppit all sammanblandning med andra fångar.
Bör min del kan jag icke tro, att en lag, som leder till sådana resultater skulle kunna som ändamålsenlig anses.
Uti Lagberedningens förslag till fängelselag, som äfven uptog tvänne slags fängelsestraff, ett strängare och ett mildare, hvilket sednare under namn af förvandlings-fängelse ungefär motsvarade det fängelse, som i 5 och 6 §§ af det nu förevide förslaget omtalas, ansåg man sig icke heller ega anleda, att för det lindrigare slaget antaga någon Den 17 Juni f. m. 345 afkortning i strafftiden, oell jag tillåter mig, med anledn. häraf, attala den öfvertygelsen, att för hvar och en, som riktigt tänkt sig in i ämnet, ett sådant antagande alltid skall komma att visa sig såsom overkställbar^ och att lagens ändamål till stor del förfelas, helst om härvid äfven tages i betraktande ännu en annan omständighet, som jemväl förtjenar upmärksamhet.
Anser man, att ett ensamhetsfängelse äfven i sin lindrigaste form fordrar afkortning i strafftiden, så betraktar man straffsättet som en skärpning i straffet, och man kan då icke använda det under huru lång strafftid som helst, utan man måste inskränka det till någon viss tid, hvilken jag förmodar att man vill hafva bestämd till två år, likasom för det svårare ensamhetsfängelset.
Men härigenom råkade man ånyo in på samma inkonseqvens i behandlingen af samma slags fångar, som jag förut visat blifva följden af den påyrkade äfkortningen.