Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var en ung, redan för qvickhet och täcka verser känd Magister; informator i ett förnämt hus, och dymedelst försatt i ständig beröring med hufvudstadens högsta sällskapsverld.
Han anmälte under riksdagen 1778 en tidning, som i sitt profnummer förkunnade sig ämnad, att, ”i fäderneslandets uppnådda lyckliga belägenhet, der det vore farligt att lemna hopen åt den sysslolöshet, som en oafbruten sällhet nödvändigt medför, motverka ledsnaden, – denna förminskning af menniskans varelse, för hvilken hon har en sådan fasa, att hon hellre arbetar på sin skada, än gör alldeles intet; muntra och upplysa ett trumpet och okunnigt folkslag, som, under politiska tvister, föraktat Snillets läckra och oskyldiga nöjen; befrämja en kunskap, ledande till medborglighet; framställa Kritiken för Poetens fötter till en lykta, utom hvars ljus han sällan råkar till Smakens tempel, och särdeles nödig i Sverige, der ännu vägen
ditupp är så obanad, och likväl så många löpa i mörkret att söka den”.
Så uppkom den fordom så prisade Stockholms-Posten: under flera år den fullständigaste svenska spegelbilden, i ondt som i godt, af den nyssnämnda bildningens öfvermått; hvars verkningar, dagligen43 spridda öfver stad och land i dess lätta flygblad, nu allmännare än någonsin gjorde sig väg genom ett skrifsätt, som på samma gång roade, beundrades och fruktades.
Det hade nämligen den dubbelegenskap, att i den kritiska tillämpningen af Redactionens öfvertygelser vara skoningslöst, och att öfverglänsa alla de andra svenska dagpapperen genom sin städning, sin liflighet, sin välgjordare vers och sin uddigare satir.
Vi kunna således ej undra, att denna tidnings första fem eller sex årgångar, omkring medelpunkten af en afgudisk vördnad för de samtida fransyska mönstrens snille, smak och philosophi, visa oss ett det fullkomligaste lilla sammandrag af hela det beteende, som var sjelfva förebilderna eget.
Alltså: samma för vitterhet och poesi glödande – o-poetiska tänkesätt; samma mot den gamla ”fanatismen” ifrande – nya fanatism; samma toleranspredikande – intolerans; samma sekt-förkastande – sektmakeri; samma på fördomsfrihet yrkande – fördomsfullhet; samma än half-förtäckta, än temligen oförtäckta angrepp mot Christendomen, under skenet af angrepp endast mot Dogmatik och Prester; samma lust att vara stor – i smått, och derför äfven, vid Historiens betraktande, åt stora verkningar utfinna små orsaker44; samma låga åsigt af kärleken mellan könen; samma djupa förakt för qvinnan, under allt galanteri och ideligt besjungande af Aglae, Danae, Glycere, Chloe, Rosalie; samma skamplun af sköraktiga epigrammer och anekdoter; samma snäfva tillskärning af de ästhetiska begreppen och de litterär-historiska kunskaperna; öfverhufvud samma ytlighet, förflugenhet och spotska sjelfbelåtenhet.
Rättvisan kräfver det tillägg: samma förening af oneklig talent med lika onekligt nit att befordra förståndets upplysning, smaksinnets förädling, mensklighetens frigörelse ur en af de Mäktige missbrukad omyndighets fjettrar; hvarvid ock, såsom ett företräde framför mönstren, bör nämnas den redliga värma för Konung och Fädernesland, hvars verkningsbegär ville, från en rening af smaken, språket och versen, utsträcka sig till en rening af hela fosterlandskänslan i allmänhet.
– Aktningsvärdt; men medlen!
Det högsta, som för den nya tidskriften fanns på jorden, var – naturligtvis – dagens ”lejon”, eller (rättare sagdt) dagens odödliga mellanting af örn och markatta:
De första årgångarne äro, minst till hälften, inrymda åt ett omätligt beprisande af denne ”gudomlige skribent” och firande af hans ”dyrkansvärda namn”.
Utgifvarne intogo med nöje allahanda artiklar emot honom, för att få, i svaren, desto gällare uppstämma sina röster till hans lof.
Hvem kunde skrifva förmycket till hans försvar och beröm?
”Att Voltaire varit till, är utan gensägelse den mest lysande epoch för menskliga snillet.
Det var uti hans tid, som man afskuddade sig skol-oket, för att uppodla förnuftet och öfverlemna sig åt nyttiga vetenskaper.
Aldrig har Philosophien gjort mera lyckliga framsteg hos alla folkslag ...
I hans Henriad såg menskligheten sig första gången försvaras i vackra vers och sin rätt hämnad genom den poetiska vältaligheten” (o. s. v. 1780, N:o 154).
Se här en profbit ur inledningen till en gränslös panegyrik, sammansatt af stycken ur La Harpes loftal; Kellgren ville i sitt förord ej stå efter.
Att kalla Voltaire ”qvick”, är (såsom något alldeles för litet) en förolämpning mot ”ett af de största snillen hvaraf menskligheten kan berömma sig, och hvars skrifter öfverallt på ett förtjusande sätt visa sin öfverensstämmelse med förnuftet” (1779, N:o 16).
Ja: la Pucelle d’Orleans är i sjelfva verket blott en oskyldig snillets lek (”skrifven i hans yngre år för att roa hans vänner”), der visserligen ”en hop alltför qvicka och fria utlåtelser kommit att inflyta; men de skandalösa äro ej af honom, utan inflickade af andra”(!!!).
Liksom icke största skandalen i hela boken vore – just det hela; just grundtanken af ämnets behandling!– Derunder, till yttermera visso, en rimmad ”Grafskrift öfver Voltaire”, som underrättar, att
– när man till ett slut hans vittra mull begrafver,
Så hvilar han i bredd med Carlar och Gustaver.
Sannt är, att ”af mycket ifrige Christne hatas Voltaire för sina satiriska bonsmots, likasom en älskare ej tål den som talar illa om hans mätress (!); mången tror, att han, åtminstone såsom menniskovän, bort för allmän ro underlåta dermed; men han hade af sin logica blifvit bragt till öfvertygelse, att den sak, på hvars depens han engagerade sig, var mera till allmän skada, än allmän nytta” (1779, N:o 25).
– Sic; det är dock upprigtigt taladt!
– Ännu 1784 (N:o 225) berättas, till förkrossande af alla dem som djerfdes hysa betänkligheter om Voltaires hjerta, att den store mannen plägade ”årligen, hvarje S.
Bartholomei-dag, vara sjuk och sängliggande af hetsig feber; han mottog då inga besök, och hans domestiker darrade”; till den grad var ”hans hjerta såradt af alla de styng, som religions-förföljelsen gjort menniskorna; och man tog sig noga till vara att ej nämna något derom, af fruktan att öka hans plågor”.
Sagesmannen var en Marquis, som 1777 gästat i Ferney, och tillade:
”hans secreterare och hela hans hus har varit vittne till denna omständighet, i hela tjugu år”.
– Kan man se!
– Desto begripligare faller sig, att Kellgren 1780 ej kände något mera lockande mål, än
att bli en Voltaires ära värd;
såsom det då hette i poemet ”Samtal med
Förnuftet;” der han ock, vid samma tillfälle, förklarade om Naturen, att
Dess högsta skatter för min syn
Emellan Zulmas lakan visas45.
Redan häraf kan slutas, huru Christendomen är anskrifven.
I en uppsats om ”svårigheten för en god Christen att vara god Poet” (1781, N:o 9), der endast
Hedendomen säges bjuda att ”tänka fritt och uttrycka sig starkt”, förebrås Christendomen, att äska en blott tro med lydnad och tysthet; att fängsla inbildningen, qväfva och utrota passionerna, förakta och afsky Naturen och alla sinnliga nöjen; att undvika alla activa dygder och beflita sig om idel passiva.
”Hedningarnes dygder bestodo alla i verksamhet och utöfning; de Christnes grunda sig på försakelse, såsom tro, hopp, bön, tålamod, ödmjukhet, eget förnedrande o. s. v.; visserligen dygder af högre värde, än äregirighet, stolthet, med flera; men vida mindre fördelaktiga för Poetens målning”.
(Stackars Calderon i el Principe constante! ja, stackars Shakspeare i Desdemona!)
Åsigten kan synas äga frändskap med Schillers i ”Die Götter Griechenlands”.
Det fransysk-artade i Stockholms-Postens är likväl, öfverallt liksom här, den större reflexions-ytligheten och dennas plägsed, att i sina anfall mot Bibel och Kyrka begagna ett gäckande, håniskt, halfskrymtande stridssätt, – ofta paradt med en lättfärdighet lika ofördragsam, som allt det öfriga såkallade fritänkeriet, mot hvarje (äfven den höfligaste) påminnelse.
Tid efter annan togo nämligen flere hedersmän i landet – prester och icke-prester – häremot till orda: men de voro, om än stundom öfverlägsne i sakkännedom och bevisning, dock nästan alltid underlägsne i skrifkonst.
Det var genom denna, som Stockholms-Posten fortfor att spela mästare.
Så t. ex. öfver en from och lärd, men gång efter gång bittert häcklad Kyrkoherde Ekmark; för hvilken omsider en försvarare uppträdde (1781, N:o 67), som ganska träffande anmärkte: ”Sannerligen är icke den qvickhet, philosophi, vitterhet, hvarmed Ni synes vilja göra parade, långt mera intolerant, än theologien hos någon kyrkoherde.
Herr Criticus!
Laga att edert snille och sinne blifva stadgade.
Använd edra snillegåfvor till menniskors gagn.
Gör någon verklig nytta i verlden!”
Dylika skarpa läxor sparades icke.
Redactionen mottog dem, tryckte dem – och dref gyckel med dem; åtminstone så ofta de voro skrifna utan talent; i motsatt fall blef man ond, beskärmade sig, ropade om skenhelighet, förföljelser o. s. v.
Så förgrymmades man häftigt öfver ett (troligen) af Bergklint författadt genmäle, som sökte ådagalägga att Christendomen, långt ifrån att för Poesien vara menlig, leder henne till nya och ymnigare källor af skönhet.
Men också blef der den förutnämnda uppsatsens auctor beskylld rakt fram, att i allmänhet vara en ”Religionens hemlige undergräfvare”, och tillika särskildt ”i sina qvicka poemer plaidera för de behagliga och tjusande laster”.
I denne föregångares spår, men med enkom hänsyn till den sista punkten, insände någon annan en skrifvelse ”till den Sinnliga Kärlekens Sångare” (1781, N:o 98): författad med mindre framställningsgåfva, men full af sanningar.
”Många af våra bästa snillen måla sina miniatur-stycken för Fröjas tempel med samma ifver och qvickhet, hvarmed de borde förherrliga kyskheten och dygden.
Källorna till det moraliska onda i vår tid äro: fylleri, hos de ringa; och en lösaktig sinnlig kärlek, hos de bättre”.
Hvarthän detta skall föra, upplyses genom exemplet af den ohyggliga skörlefnaden på det vackra Otaheiti, för hvilken de förnämste i landet inrättat en egen orden.
– Märkvärdig erinran i en tid, då man eljest allmänt inbillade sig, att på Söderhafsöarne ha igenfunnit mensklighetens ursprungliga natur- och oskulds-tillstånd!
– Omsider tycktes likväl dessa och andra tidningens lyten behöfva ett slags ursäkt.
Artikeln heter: ”Reflexioner öfver
Dagblad i allmänhet och Stockholms-Posten i synnerhet; öfver någonting och ingenting”.
Den är en af de qvickare, och tvifvelsutan skrifven af Kellgren sjelf; men innehåller egentligen blott: hvad skall man göra? sådan är nu engång ”den stora läsande och köpande allmänhetens smak”.
En äkta tidningskrifvar-ursäkt!
Den urskuldar dessutom icke allt.
Det är förmycket synbart, att ett icke ringa mått af egen förlustelse var med i spelet.
Visserligen tillkännagaf ett ”Avertissement”, som är tillägg till Prospect-Nummerns yttranden, att man i detta blad, vid sidan af ”mycket odugligt, som man kan hoppa öfver”, också skulle få se ”många starka och nyttiga sanningar”, samt aldrig något, ”som vore tydligt pasquill, eller annars så oanständigt, att bladet derigenom blefve vanhedradt eller ovärdigt hederligt folks läsning” (1778 N:o 9).
Men – i denna samma nummer, med ett epigramm kalladt ”den upprigtiga Makan”, börjar den mängd af en viss arts infall och berättelser, än i vers, än i prosa, hvaraf de första årgångarne hvimla, och som länge öfverbjuda hvarandra i en slipprighet, ja ofta fräckhet, för hvilken våra nu gällande begrepp om anständighet häpna.
Väl betvifla vi, att man för en af de utlofvade ”starka och nyttiga sanningarne” ansåg t. ex. den kort derefter (N:o 16) meddelade underrättelsen, i hvilken kroppsdel ”fruntimrens själ har sitt säte”, – bekräftad på samma sida, och strax inunder, af en lika uppbygglig anekdot (allt, billigtvis, just i den nummer, som innehåller försvaret för la Pucelle och grafqvädet öfver Voltaire).
Men det ena med det andra fick dock passera såsom ett läckert skämt; och ännu mustigare läckerheter följde46.
Näppeligen skulle någon af våra dagars tidnings-redactioner djerfvas trycka sjelfva det stycke, som bland alla dessa onekligen är det qvickaste och bäst gjorda, ”Hjertat” af Boufflers (1780, N:o 202) med Voltaires svar derpå; oaktadt försvenskningens utmärkta och Kellgrens egen stämpel röjande skicklighet.
De tusentals småhistorierna om hel- och half-liderliga fransyska herrar och damer, som i Galanteriets tideböcker vunnit ett dem värdigt rykte, löna härvid knappt mödan att omnämna särskildt.
Förrådet af sådana var outtömligt; de tillhörde i denna tidning det dagliga brödet; och fortforo äfven långt efteråt, sedan den blifvit, i allt annat, skäligen ärbar.
En Doctor Bergström hade i en prestmöts-predikan, hållen i Lund 1780, tillåtit sig – visserligen grofkornigt – utsäga: ”aldrig har hordoms-synden varit så herrskande och äktenskaps-säng så besmittad, som nu; en förtida brånad, liksom inandad af den smittande luft man drager, gör unga barn till gamla syndare; skökor och horkarlar vilja icke längre engång dölja sin otukt under en utvärtes anständighetens mantel; de väldige på jorden hafva aldrig så sönderslitit äktenskapets helgade band; de äro Sodoms bröder, och böra snart befara Sodoms öde”.
(Vi ha upptagit blott de mildaste uttrycken).
Stockholms-Posten begrinade detta såsom fanatiska smädelser öfver tiden, lika oförtjenta, som plumpa.
Men huru rätt den ärlige doctorn hade, bevittnas allrabäst af den ton, som den tidens mest lästa dagpapper (t. ex.
Lunds ”Välsignade Tryckfrihet”), och främst ibland dem Stockholms-Posten sjelf, älskade i slika ämnen; den är alldeles à la Grécourt et Crébillon.
Det enda för Stockholms-Posten utmärkande häri var (dock långt ifrån alltid) en smula större finhet i vändningarna och språket.
– Må man begripa, svarades der engång, att vi ställt oss till föresyn denna ”Skaldernes vackra devis”:
Le Poete doit être sage;
Pour ses vers, il importe peu:
Il n’aurait ni grace, ni jeu,
Sans un air de libertinage.
Devisen är lånad från Catullus och Ovidius; huru vacker den är, behöfver numera ej undersökas.
Vi beklaga det tidslynne, som tvang hvarje popularitet-sökande dagblad, att såsom oumbärliga läsbarhets-kryddor anskaffa en hop otäckheter, hvaribland många till och med sakna småqvickhetens värde; det tidslynne, då sådant, som nu svårligen kunde tryckas ens i vår sämsta publicist-maculatur, var godt nog för sjelfva den ledande och klassiska rikstidningen, – utgifven lika mycket för läsarinnor som för läsare, beräknad lika mycket på salonger och boudoir’er, som på ungkarls-rum och näringsställen.
Men allramest beklaga vi, ej blott att de friheter, som vilja skyddas af den anförda devisen, förråda en så omisskännligt personlig författar-njutning, – utan, hvad värre är, att ändock bakom skyddsvärnet står – mindre en sinnlighetsdrucken och rasvill gamman, än ett allvar af det bedröfligaste slag; det samma, som i Kellgrens ”Våra Villor” afkastar hela den leende libertinmasken och utropar:
O Kärlek, som bland lifvets skänker
Den ljufvaste, den största är;
Som i en himmelsk vällust sänker
Det hjerta, som din låga när!
Hvad blefve du, om vårt begär
Sig endast till det sanna sträckte?
En brånad, spridd med blodets lopp;
En lusta, som behofvet väckte
Och njutandet ånyo släckte;
med mera derom yttradt i ett poem af skärande smärta, som har till thema, att alla våra skönaste föreställningar äro blotta ”villor”, och att äfven de ädlaste dygder, äfven de största sjelfuppoffringar, sedda ”vid sannings grymma låga, flyta från nit för egen vinst och väl”.
Det är, kort sagdt, ett förtorkningens, ett otrons allvar; den dystra frånsidan af Helvetii lära!
– Och få voro de, hos hvilka, liksom hos Kellgren, ur denna sandöcken oväntadt uppsprang någon ny lifskälla, mäktig att omgifva sig med en plötslig oas af den friskaste själsblomning.
Hvem igenkänner icke, i en så beskaffad andlig luftkrets, de hitupp öfverflägtade smitt-ångorna från
Hertigen Regentens, Ludvig XV:s, Madamerna Pompadours och Du Barrys, Diderots och Holbachs tidehvarf? från det förbund, som egoismen af en förderfvad sinnlighet, i sin utmärgling ideligt jägtande efter nya retmedel, der knutit med egoismen af ett lika förderfvadt, men genom qvicka hugskott och vågsatser blänkande förstånd? från de bureaux d’esprit, der medlemmar af båda könen jemnlikt samverkade, i lefvernet som i läran, att genom materialism och atheism uppfostra menniskoslägtet till frihet?
från bländsnillen, ej blott så pass storartade som Voltaire, utan ock sådana lumpna, i sjelfva Frankrike för ingenting ansedda, som dock till och med af en Fredrik II befunnos interessanta nog, att upptagas i hans dagliga och närmaste sällskap?
Varom billige! det behöfdes ett nästan öfvermenskligt mått af ädel naturell och jättestark vilja, för att mot en slik tidsanda bevara sig oförförd.
Och hvem förmådde det helt och hållet?
Sjelfve den förste motstånds-hjeltens och motstånds-martyrens, sjelfve Rousseaus egen personlighet intygar bäst utsträckningen af giftets genomgripande verkningar.
Hvad (i det längsta) gaf skydd, var endast en från umgängets såkallade högre kretsar och dagens litteratur möjligast fjermad belägenhet; der fanns ännu en fristad för helig tro och fromma seder.
– Om vi påminna oss, att liderligheten var bragt i system af philosopherne (den Lockiska Empirismens carricaturer), så undra vi ej, att den var det af la haute volée; eller att den ”goda tonen” fordrade sedelöshet i verser och romaner, när den t. ex. af ett par makar, som hade den barnsligheten att verkligt älska hvarandra (sådant hände ibland), fordrade att icke låta påskina det, utan åtminstone låtsa, frun att äga amanter, och herrn mätresser47.
Blef man emellanåt, eller på slutet, ledsen åt alltsammans; började ett sådant lif ändtligen glänta på afgrunden af sin äcklighet och tomhet: då brast man ut i långa oder, alexandrin-discurser eller andra slags declamationer, som inbillade sig vara ganska moraliska, när de klagade öfver menniskotillvarelsens öde, och tviflade på Försynen, eller till det minsta, funno hela dess verldsinrättning högst jemmerlig.
– Tilläggas bör, att de svenska snillen, som lockades beträda samma stråt, sedermera, vid samlandet af sina skrifter, vanligen utmönstrade de foster af sin ungdoms vitterlek, hvilka förmycket buro lösaktighetens uppsyn.
Blott Sjöberg, af Thorild kallad ”den oskyldigaste af menniskor”, hade ock det slags oskyldighet, att bland sina skaldestycken både upptaga dylika och på köpet bifoga nya.
I sin ”Minnesteckning” öfver honom säger derom hans gamle vän Leopold, – som äfven sjelf, i sina ungdoms-år, hade någongång offrat åt mode-tycket för carmina priapeia:
”Väl kunde anföras, att flere berömde skalder hos andra nationer behandlat just samma ämnen; men det är bättre, att ärligt medgifva sanningen!
Att i allmänna skrifter vända osedligheten till skämt och rolighet, är kanhända något ännu sämre, än dess hemliga tillvarelse.
Detta slag af poetisk rolighet var för detta, hos några skalder, en elak vana, härledd från vissa äldre italienska48 och fransyska efterdömen; men som synes böra hvarken försvaras, eller dömmas för strängt”.
Utlåtelsen är träffande; och äfven från oss vare fjerran, att ”för strängt” dömma!
Mycket kan tillåtas en Holberg, i hans äkta komiska behandling, och än mera en Shakspeare, en Tieck, en Bellman, i deras äkta humoristiska; men vi gå gerna längre: mycket kan också förlåtas en Heinse, i hans antik-artade natur-berusning, – ja, kanske jemväl en La Fontaine, i hans öfvermått af qvickhetens glädjeyra.
Hvad vi fördömma, är den lek med osedligheten, som anställes af osedlighetens egen princip; – den smak för lättfärdigheter, der otukten sjelf, men såsom utbildad till reflexion, theori och afsigt, offentligt bespeglar sig med välbehag.
Men huru vanskligt det är, att i slika ämnen iakttaga den hårfina, ej sällan af La Fontaine sjelf utplånade gränslinien mellan honom och Grécourt; huru lätt, i följd deraf, det verkliga libertinaget har att masquera sig bakom, eller påstå sig vara, det poetiska: det bevisar den tid, hvars nattsida vi här skildra, genom en oräknelighet af originaler och copior.
Bredvid afguderiet för den Fransyska Vitterheten och Philosophien, visar sig, i Stockholms-Postens första årgångar, ingenting så i ögonen fallande, som ett lika oinskränkt förakt för den Tyska.
Obekantskapen med föremålet var dervid så fullkomlig, att sjelfva dess språk, då ännu, för Utgifvarne tillhörde de okända.
Åtminstone har man svårt, att annorlunda förklara skrifsättet af en mängd namn på personer och orter, såsom t. ex.
Suther (för Sulzer), Erlange (för Erlangen), Guillaume Pell (för Vilhelm Tell).
Den sistnämnde möter oss i en ”Anekdot” om äfventyret med Gessler; och likaså, i en annan Anekdot, ”den namnkunnige Poeten Ariostes”.
Hvem varsnar ej den bokstafliga hämtningen ur fransyska journaler, och att man vid det italienska skaldenamnet velat visa sin egen sjelfständiga kunskap?
Baumgartens definition på Poesien citeras – men i fransk öfversättning: c’est un discours parfaitement sensible (1781, N:o 9).
Missnöjd och förundrad, att Fransmän börjat på sitt språk öfverföra skrifter ur Tysklands vitterhet, gör man 1778 (N:o 6) den anmärkning: ”våra vitterhets-arbeten och vår theater torde dock äfvenså väl förtjena att hos Fransoserne vara kända49, som några Tyska rhapsodier”.
Ett par år sednare begabbas en recension af Gjörwell, som hade fördristat sig i sin ”Lärda Tidning” omnämna Bröderne Stolbergs ”Gedichte” med beröm, och med ett åtminstone halft förord för exemplet af deras orimmade metriska.
”Recensenten”, heter det, ger oss i sin vanliga smak ett prof på den äkta Poesien i några Tyska Grefvars rimmade verser”, med bitar af ”den sköna Tyska smaken”!
Och vidare, om de orimmade vers-slagen:
”de äro i sanning rätt beqvämliga, ty man behöfver endast fatta pennan och skrifva”; hvilket derefter bevisas genom ett sålunda tillverkadt Epigramm (1780, N:o 86).
I samma uppsåt förekommer, något längre fram (N:o 132), en orimmad öfversättning af Horatii första boks första ode; putslustig nog, men röjande det fullständigaste obegrepp om originalets prosodi.
Den ifrågavarande odens versmått är scanderadt i denna snurr-takt:
O min försvarare! o min behedrare!
Somliga roar att blifva neddambade
Vid carouseller på rännarebanorna o. s. v.
Oviljan mot Orim hade föröfrigt uppenbarat sig liktidigt med Bladets födelse.
Väl intog det i en af sina första numror – utan speglosor – en orimmad fest-ode af Bergklint i såkallad ”anakreontisk stil”: men redan i nästa nummern, – just den der de ”starka och nyttiga sanningarne” utlofvas, – följer, med anledning af den gamle hexameter-bråkaren Nicander, ett utfall mot
Hexametern öfverhufvud, hvari den fördömmes såsom osvensk och ofattlig för andra än dem, som ”hafva tillräckliga öron”.
Icke stort bättre blef svenskheten af Antikens versformer bevisad genom några andra vitterlekares, då och då gjorda, välmenta försök i samma väg: men sakens löjlighet borde dock upprepadt inskärpas; hvadan t. ex. ett Göteborgskt Lectors-qväde till Biskop Wingårds ära, annars icke dåligt, men affattadt i omvexlande hexametrer och pentametrer, omöjligen kunde slippa näpst (1781, N:o 146).
Ett af den ”goda Smakens” axiomer var, att forntidens skalder kunde på vårt språk göras läsbara blott genom iklädandet af en sirligt paraphraserande rimdrägt.
Ja, ehuru detta axioms användande eljest vanligen inskränktes till Horatius, Propertius, Anakreon, ville man omsider med en utsträckning deraf civilisera den gamle barbaren Ossian; som mot slutet af 1781 (N:o 261) njuter första gången den heder, att i Stockholms-Posten få en plats för sitt namn.
Han paraderar der såsom författare af en ”Ode till Solen”; det herrliga slutet af hans mästarqväde Carthon, som blifvit omstöpt (och på sitt vis ej illa) till en ode i arten af Kellgrens öfver ”En Stadig Man”.
Samma år utbasunades med en triumferande anmälan den absurda bok om Tyska Litteraturen, som den store Preussiske Fredrik, i sin ålderdom, hade året tillförne utgifvit.
Sådant var alldeles i sin ordning: ty man visste, om denna litteratur, ungefär lika mycket som han.
Anmälningen begynner med dessa ord: ”Åtskillige
Journalister hafva i sednare tider täflat att upphöja Tyska smaken; men de hafva dermed endast tydligen ådagalagt, att dem sjelfve fattades smak.
Man kan icke neka, att ju Tyskland haft Philosopher och berömlige Lärde i flera vetenskaper; men
Vitterheten har der ännu ej kunnat komma till någon höjd. ...