Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det gick en vällustig rysning igenom målaren, när bilden af en äkta fransk frukost på detta sätt upprullades för hans fantasi, och han fick plötsligt den idén, att beställa alt hvad han kunde komma öfver, äta, dricka och göra sig glad, och sedan när han ätit och druckit, och blodet kommit i omlopp, gå upp på Clichy, träffa kamraterna, dricka vermouth, äta middag på kredit och tillbringa en lustig afton vid bålar och sång, glömma sina bekymmer, dränka tankarna, lefva glad och obekymrad just i dag, när den strålande junisolen föll så klar och het, att det var en plåga att arbeta.
Vid ett bord helt nära honom, doldt i skuggan af den låga träväggen, sutto tre franska artister och åto frukost.
Två halftömda vinbuteljer stodo på bordet, servietterna hade de kastat ifrån sig, och medan de bredde Brie-ost på sitt bröd, pratade de högljudt i munnen på hvarandra, mätta och nöjda, ifriga i att diskutera dessa ändlösa teorier om konst, hvilka äro så öfverflödande mångfaldiga, när magens kraf är tillfredsstäldt, och man icke har annat att göra än låta tankarna spela.
Åsynen af detta bord och dessa människor, som fullkomligt sorglösa och tillfredsstälda med lifvet icke syntes behöfva bekymra sig för den middag, som senare skulle följa på frukosten, förde hans tankar i en annan riktning.
Morgondagen, som han hemma varit nära att glömma, stod åter hotande framför honom.
Och ehuru han satt här, där ångorna från maten frestade hans näsa, medan känslan af hunger plågade hela hans kropp, förändrade han plötsligt mening om, hur han borde handla.
Värden, som röd och upphettad, själf stod vid spiseln, sysselsatt med att vända en omelett, bestäld vid ett tredje bord, bakom ännu en afplankning, hade redan ropat till honom en ursäkt, för att han icke genast kommit och mottagit bestälningen.
Och nu, när detta ögonblick, hvilket han kände som afgörande, nalkades, nu instälde sig en plötslig tvekan.
Det var löjligt, tyckte Melin, att han hade gått in och satt sig här vid bordet.
Han fick lust att beställa ett glas mjölk eller en stor kopp kaffe, äta så mycket bröd han orkade, och sedan gå sin väg, med en del af pänningarna sparad för aftonen.
Värden stod framför honom.
– Hvad önskar monsieur?
Det klack till i målaren, och han såg upp med en så frånvarande blick, att den välvilligt leende mannen måste upprepa sin fråga, under det att han samtidigt, med vanan af en utanlexa, upprepade alla de rätter, öfver hvilka huset förfogade.
Melin såg upp, och hans öga föll på bordet bredvid, där han märkte, hur en af de franska artisterna, just som han stälde det urdruckna vinglaset ifrån sig, med en nyfiken min betraktade honom.
Det vårdade, mörka ansigtet, i hvilket ett par bruna ögon, vana att iakttaga, lifligt spelade, gjorde ett outsägligt motbjudande intryck på honom.
Han fick en känsla, som om en obehörig velat tränga sig in i hans angelägenheter, utforska hans hemligheter, och med ett plötsligt beslut återkom han till sin första tanke och bestälde biffsteken med så hög röst, att värdens ansigte fick ett ytterst förvånadt uttryck, när han svarade sitt höfliga:
– Bien monsieur.
Melin märkte, att han gjort en dumhet, och han såg omedvetet ner på duken, medan han långsamt plockade sönder sitt bröd och bit för bit åt upp det.
En outsägligt bitter känsla af personlig underlägsenhet öfverföll honom.
Han tyckte, att han satt här som en tiggare, ensam, bland dessa mätta och belåtna människor, som icke kunde undgå att genomskåda honom, förstå hans fattigdom, hans olyckor, hans öfvergifvenhet.
Han kände omkring sig som en atmosfer af medlidande, och han trodde, att den franske artisten hade blifvit förolämpad af hans högljudda röst, aldeles som om den varit riktad mot honom.
Ett ögonblick tänkte han, att det skulle vara en lättnad, om den lilla mörka mannen, som nu satt lugn med en cigarett mellan läpparna och lät den lätta röken i små, runda ringar stiga mot taket, om han ville resa sig upp och gå fram till bordet, där han, Melin, satt och affordra honom en förklaring öfver, hvad han hade menat med sin häftiga röst.
Då skulle han själf också stiga upp och i stället för svar slå den lille fransmannen en örfil.
Följden skulle bli en duell, och han skulle kanske bli skjuten och buren till lazarettet, där han åtminstone skulle få mat.
Han väcktes ur sina fantasier, vid att biffsteken sköts framför honom på bordet, och värden stod där, frågande, om han önskade hvitt eller rödt vin.
Han svarade på höft rödt, men han tyckte på nytt, att han hade sett som en skymt af nedlåtande välvilja i mannens sätt.
Detta opåkallade medlidande, som han misstänkte, tryckte honom på nytt, och han grep ofrivilligt med handen i fickan.
Han fick lust att ta fram sin franc, lägga den på bordet bredvid sig och leka med den för att det skulle synas, att han hade pängar, och han själf därigenom få ett skydd mot den främmande inblandning, hvilken han kände så häftigt, som om någon bjudit honom en almosa.
Han beherskade emellertid denna barnsliga tanke och åt sin mat under en dyster tystnad, som endast afbröts, därigenom att sälskapet bredvid honom reste sig för att betala och gick.
Melin kastade en förbittrad blick efter dem och bestälde det stycke ost, som hemma lekt honom i tankarna.
Men han gjorde det med en känsla, som om han invigt sig själf åt hungersdöden, och han slutade sin måltid, utan att tanken på arbetet, som väntade, kunde skänka honom ens den svagaste skugga af glädje.
Med en förlägen stämma, som endast var ett annat uttryck för hans föregående högljuddhet, frågade han, hvad han var skyldig.
Värden märkte skilnaden, och denna gång kastade han verkligen på Melin en blick, som stack denne i bröstet, som om han begått ett brott och blifvit ertappad.
Men hans stolthet var borta.
Han hade endast en skrämd känsla af, att pänningarna kanske inte skulle räcka till, utan han skulle tvingas att bekänna sin fattigdom.
Det var ändå väl, att jag lät bli att skryta med franc-en, tänkte Melin, och han upprepade med ännu lägre röst:
– L’addition, s’il vous plait.
Räkningen belöpte sig till 95 centimer, och Melin kunde ej återhålla en min af belåtenhet, när han stoppade de fem centimerna ned i den tomma portmonnän.
Med vårdslös hållning och en tänd cigarett hängande i mungipan, lämnade målaren lokalen och gick ut på gatan.
Det föll honom icke ett ögonblick in att gå till någon af sina artistkamrater för att be om hjälp.
Ehuru han själf skulle varit den första, som, när det gälde att bispringa en kamrat, hade varit redo att öppna sin plånbok, ifall han händelsevis hade haft något i den, så var det honom nu aldeles omöjligt att själf vända sig till en annan.
Af dem, till hvilka han haft lätt att vända sig, fans vid denna tid ingen kvar i Paris.
Alla hade flyttat till landet, och han låg ensam kvar i sommarhettan.
Kamrater, med hvilka han kunde roa sig, fans det godt om, men ingen, som han kunde be om en tjänst.
Eller rättare, ingen, som han ville anlita i ett dylikt fall.
Ty Ivar Melin var en natur, som hällre gjorde tjänster än begärde.
Och att bedja äfven sin bästa vän att få låna tio francs, var för honom en kraftansträngning, som han skulle vara vid ett särskildt lynne för att öfvervinna.
Men när han långsamt gick gatan utför och betraktade det slags borgerliga småstadslif, som fyller bakgatorna i Paris, då märkte han först, att han var främmande.
Icke ett ansigte kände han igen, ingen manlig hand skulle sträckas ut och i förbifarten trycka hans, intet kvinligt öga gaf honom en förtrolig blick, och mötte han en sådan, kom den från ögon, som lystet lurade efter guld.
Det föll öfver honom en stark känsla af ensamhet och öfvergifvenhet i den stora staden, en känsla, som om de gladlynta människorna, hvilka tittade ut ur fönster eller stodo samtalande i dörrar och på trottoarer, voro hans fiender och ville förgöra honom, en känsla, som om de solbelysta bygningarna med sina gröna persienner, bakom hvilka de hvita gardinerna fläktade i de öppna fönstren, ville tränga honom till döds, klämma honom inne och behålla honom, en känsla, som om hela det ofantliga Paris icke var annat än en stor graf, där han skulle dö.
Hvad hade jag här att göra? tänkte han.
Hvad vinner jag med mitt årslånga arbete, mina drömmar, mina planer, mina förhoppningar?
Fins det någon, som tror på mig?
Fins det någon, som skulle vilja offra ett öre på, att hålla mig uppe?
Han såg plötsligt klart som i en vision ett parti af en grå klippkust, mot hvilken de salta böljorna slogo gröna och skummiga.
Det stod en brygga rätt ut i sjön, och under dess fasta plankor bullrade vågorna.
Öfver en backe, beväxt med enbuskar och ljung, gick en sandig väg, och på andra sidan backen lågo ett par stora bygnader med uthus, stall och ladugård som han kände igen.
När han kommit hem från utlandet på besök, brukade han altid på moderns fråga svara, att han aldrig hade sett något vackrare.
När han nu tänkte på detta, syntes det honom mörkt, kallt, instängdt och trångt.
Han erfor en rent af fysiskt sammandragande känsla, och vid tanken på, att han kanske skulle nödgas komma hem, kände han sig så bittert förödmjukad, så upprorisk, att han i ett behof att ge uttryck åt denna känsla i brist på bättre satte fötterna hårdare i stenläggningen och bet ihop tänderna.
Där skulle han åter mötas af detta stumma medlidande, som han hatade.
Bara att tänka sig, när hans taflor packades upp!
Han kunde se sin far, när han med den långa pipan i mun stod inför dessa osålda dukar med ljusa, klara färger, så olika hvarje målning gubben hade sett, att han knappt kunde besluta sig för att betrakta dem som taflor.
Målaren log ett hånfullt löje, och han visste med sig själf, att så långt skulle det aldrig gå.
Men midt i de ensamhetstankar, som pinade honom, kom det något af lugn.
Han såg ångbåtsbryggan igen, under hvilken vågorna trängdes efter svallet från ångbåten, den sandiga vägen gick i krok mellan klipporna, och på krönet af kullen, omgifven af ljungen, klart aftecknande sig mot den blåa himlen, på hvilken de hvita molnen seglade för hafsvinden, såg han en kvinna i mörk klädning och en stor halmhatt öfver det gamla ansigtet.
Hm! sade han högt för sig själf och gick vidare, af instinkt sökande vägen hem, som hästen utan att ledas går tillbaka till stallet.
Det är underligt, att ingenting kan ta bort vår onödiga känslighet, tänkte han.
Hvad är det, som nu lockar fram mina minnen och gör mig vek?
Jo, det är naturligtvis fruktan för, att jag inte ska’ ha nå’n mat.
Hade jag mat, d. v. s. pängar att köpa mig mat för, då skulle jag inte tänka på nå’nting.
Då skulle jag måla min tafla färdig, och när det vore gjordt, skulle jag fara ut på landet, gå där i backarna, till dess jag hittade ett nytt motiv, och sedan skulle jag måla en ny tafla och vara glad och nöjd, inte pessimistisk ett tecken.
Det är bara bristen på pängar, som gör mig nedstämd, fortfor han.
Ja, det är litet annat förstås också.
Men hade jag bara pängar, skulle jag bry mig fan om kritiken.
Idioter, som inte har en aning om konst!
Då skulle de få skrifva om mina taflor, hvad de ville.
Det skulle inte angå mig mer, än om en hund stod och skälde på natten i ett kvarter, där jag inte kunde höra honom.
Men nu, nu, när hvartenda litet giftigt ord tar brödstycket ur mun på mig, nu är det, som om jag fick feber i kroppen, bara jag får se en tidningsartikel, som handlar om konst.
Hvartenda ord är riktadt mot mig, nedgör mig, trampar mig till marken.
Det gör detsamma, om mitt namn är nämdt eller inte.
Alt hvad jag får läsa, är ändå angrepp på hela mitt lifs arbete, hvarje tanke, hvarje slutsats, hvarje mening, hvarje rad, hvarje ord.
Det där ska’ man sätta sig öfver.
Man ska’ ha en iskällare i magen, och när man har med djäflar att göra, ska’ man ha eld i mun.
– Han spottade, som om han velat visa sig själf, att han kunde bränna.
– Men hvad hjälper det mig?
Jag kan ändå inte sitta i lugn, ty jag vet aldrig i dag, hvad jag ska’ lefva på i morgon.
Jag kan inte börja ett arbete, ty jag måste afbryta det för att skaffa mig mat.
Om man finge sälja, ja!
Jag begär ju inte så mycket af lifvet.
Bara att jag ska’ få vara målare och få måla, som jag vill.
Det är lätt att säga, att man inte ska’ göra för mycket affär af sig själf.
Gör jag det egentligen? fortsatte han sin tankegång.
Det for för honom, hvilket förakt han hyste för dem af sina kamrater, hvilka han tyckte klemade med sig själfva, människor, hvilka vid minsta motgång bröto ut i smärta, som om hela deras väsen blödde under tusentals osynliga sår, som visade hela sin otillfredsstälda ärelystnads aggande marter för människor, hvilka svarade med ett vänligt ord och lämnade dem med en axelryckning.
Han kunde inte beklaga sig.
Han kunde inte utsätta sin ömtåliga stolthet för den opålitliga trösten af en väns deltagande.
Han var trettio år, utan att hafva lyckats.
Och han hade lidit sig stark i andras ögon.
Men därför var han också så mycket svagare i ensamheten.
Och nu kände han sig förtvifladt ensam.
Det är en stor sak, tänkte han vidare, att icke önska mera för egen del än medvetandet att icke ha vikit en tum för att nå dagens öfvergående ryktbarhet.
Man måste kunna vänta, arbeta med energin lefvande och växande under arbetet, obruten af motgången, och utan att hata.
Det är orätt att hata människor, därför att de ej kunna förstå.
Det är orätt att tro, att det ligger någon elakhet i denna brist på uppfattning af det, som är nytt, hvilken trycker arbetarna för detta nya till jorden.
Artisten tyckte också, att han icke kände något sådant hat.
Och han motiverade denna uppfattning därmed, att han kunde tänka lugnt på sin egen stälning, på människorna, på lifvet.
Jag skulle kunna lefva lycklig, fortfor han, utan annat erkännande än från de få, som ville och kunde förstå, det som bröt emot häfdvunna föreställningar.
Det nya behöfver en lång tid för att förklaras, mogna och blifva färdigt.
Jag själf känner ju häller icke detta nya, som jag sträfvar efter.
Jag beherskar det icke.
Men jag vill åtminstone inte svika det.
Han skulle kunna vara en stark och harmonisk människa; han kände det; ja, han visste det.
Han var viss, att han skulle kunna blifva det, åtminstone om han bara hade en sak.
Och detta något var pängar.
Han var icke girig, han begärde icke att lefva ett luxuöst lif, men han visste, att pängar var det medel i lifvet, som åt honom med hans karaktär och hans lynne skulle gifva möjlighet till en kraftig utveckling.
På vägen hem hade han kommit in i Luxembourgträdgården, och han hade stannat i den långa allén, och såg på den myllrande skaran af barn, som, åtföljda af sköterskor eller mödrar, lekte under de skuggiga träden.
De ljusklädda småttingarna med sina korta strumpor och bara ben sprungo, sutto och lågo om hvarandra, och utan den ringaste antipati för modet, var det hans vana att stå här och betrakta dessa olika fantasidrägter, som gjorde sig så bra i den starka dagern, och barnens lifliga ansigten, som njöto af sommaren i denna stora park, hvilken är det sydliga Paris’ lekstuga.
Han stannade äfven nu och såg sig omkring.
Det föll honom in, att han ännu inte var hungrig.
Han hade ju nyss ätit frukost, därtill en god, en kunglig frukost, men som altid hade han låtit tanken på framtiden hindra sig från att njuta den.
Med ett språng i tanken fortsatte han sina föregående funderingar, och inför all denna lyckliga rikedom, om hvilken flertalet af dessa barn skvallrade, fick han ett anfall af svaghet.
Han tänkte på forntidens glada konst, renässansens målare i Italien, dessa lyckans solskensbarn, som bott hos furstar, varit deras vänner och målat för deras hem.
Han kände det, som om han skulle kunna offra äfven sin oafhängighet, öfver hvilken han eljest var så stolt, bara han sluppe att som hittills arbeta liksom för half maskin, därför att han aldrig hade råd att släppa på ångan tillräckligt.
En fri man ville han vara!
En fri man!!!
Det är inte godt att vara fri, när man inte har något att köpa friheten för.
Det vill säga fri kan man ju altid vara.
Men att vara fri för att få svälta, det är just icke något ideal, som äggar upp arbetskraften.
– Jag skulle kunna göra mig till slaf, utbrast han, endast jag finge bli målare.
Det är bara skada, att ingen vill köpa mig.
En känsla af förakt för hans egen svaghet kom efter denna ofrivilliga tankegång; men när han påskyndade sina steg och vek in på den gata, där han bodde, hade fantasin öfverväldigat honom, så att han såg hela framtiden med en fantasts öfverspända öga, icke blott möjlig att ernå, utan vinkande, lockande och segerrik.
Just som han skulle gå in genom porten, kom det för honom en tanke, som han ofta haft, som naturligtvis altid gäckat honom, men som, när den återkom, altid kom med styrkan af en hallucination, hvilken i ögonblicket synes innebära en verklighet.
Tänk, om det under hans frånvaro skulle ha händt något, som med ett slag förändrade hans ställning!
I likhet med alla personer, som nervöst lidit af ekonomiens alla marter, hade han en fantastisk böjelse att föreställa sig inkomster, hvilka kommo liksom från himmelen.
Han tänkte, att det kunde vara möjligt, att det nu, när han kom in, låg i hans rum avis om ett rekommenderadt bref.
Han tänkte sig icke det, som i alla fall låg inom det rimligas gränser, att han hade fått sälja någon af de taflor, hvilka han här och där hade placerade till försäljning.
Nej, det var det otänkbara, som lockade, det omöjliga, som skulle bli möjligt, det fantastiska, som blef verklighet.
Med en hårdt nära nykter beräkning betraktade Melin detta hjärnspöke, som altid kom igen, när hans nerver voro öfverretade.
Han såg ett bref framför sig, ett bref med en okänd handstil på ett elegant kuvert, det innehöll en vexel på två tusen francs, det kom ifrån en person, som var honom fullkomligt obekant, som skref, att han bad herr Melin icke illa upptaga denna djärfhet, men han hade sinne för konst, och han ville sända denna lilla summa endast som ett förlagskapital till fortsatt arbete på en väg, som – han var öfvertygad därom – skulle föra till målet.
Eller också innehöll brefvet en anhållan, där den okände erbjöd sig att göra upp hans skulder.
Den ädle mecenaten ville göra honom till en fri man.
– Haha, tänkte Melin, en fri man, som får svälta.
Och han återkom till att tänka på 2000 francs, hvilka han fick, denna gång sedan skulderna voro betalda.
– Hvem tusan har sagt, att det just ska’ vara 2000? tänkte han vidare.
Men siffran stod kvar, som om han drömt den, och mekaniskt återtog han:
– 2000 francs.
Märkvärdigt nog medförde dessa tankar ett slags lugn.
Två tusen francs!
Han visste nog, hur han skulle använda dem.
Och med en känsla af njutning tänkte han på, huru mycket han skulle kunna afsätta till att genast betala tryckande skulder.
Tusen francs kunde han afsätta, det var visst.
Kanske femton hundra!
Och med en plötslig förändring i tankegången tyckte han, att han hade tagit till för mycket.
Brefvet kunde omöjligt innehålla mer än fem hundra francs!
Kanske inte mer än två hundra!
Men mer behöfde han egentligen inte häller.
Han kunde lefva som förut, arbeta och måla, måla och arbeta.
Två hundra francs!
Det kunde räcka länge!
När han emellertid kom in och fann bordet, som han hade lämnat det, öfversålladt af färgtuber, paletter, pänslar, papper, ofullbordade teckningar och pannåer med halffärdiga landskapsskisser, kort sagdt hela denna mängd af oordnade föremål, som pläga fylla en målares bord, då öfverfölls han af en känsla af nedslagenhet och tomhet, så stark som om han lidit en verklig förlust.
Och trots hans öfvertygelse, att han intet dylikt bref hade att vänta, var hans nervositet så stor, att han inte kunde hindra sig själf från att gå ut och fråga conciergen, om postbudet hade haft något bref till honom.
Och han kände sig icke fullt resignerad, förrän han hade hört den lilla gummans likgiltiga:
– Non, monsieur.
Morgonen därpå vaknade han med den beklämning, som hvarje människa känner, när hon somnat in i medvetandet, att en olycka drabbat henne.
Han vred sig i sömnen och försökte erinra sig, hvad det var.
Sömndruckna arbetade hans trötta tankar för att klara ut de förhållanden, i hvilka han visste, att han lefde, men som han ej kunde erinra sig.
Han kände sig matt i hela kroppen, som om han hade varit sjuk, och hufvudet var tungt som efter en natt, tillbragt i ett dryckeslag.
En obestämd ångest tryckte och plågade honom, och han kände ett behof att få gråta ut hela den aggande plåga, hvilken han visste om ett par ögonblick skulle bli honom klar.
En tröstlös smärta arbetade inom honom, hela hans kropp kändes fuktig, som om en sjukdom varit i annalkande, och denna obestämda, plågsamma förnimmelse, som trängde igenom hela hans varelse, väckte långamt den domnade tankegången.
Det var, som om han ansträngt sig för att få se sin olycka i ansigtet, hans hjärna började arbeta, han slog upp ögonen, fullt vaken, och med ens stod den enda tanken klar för honom:
– Han var hungrig.
Med en suck af trötthet vände han sig mot väggen och föll i det slags dvala, när man själf tycker, att man sofver, under det att tankarna ängsligt arbeta med en oregelbunden snabbhet, som är karaktäristisk för yrseln.
Han låg länge stilla och försökte somna fullständigt.
När han till sist beslöt sig för att vakna, hade solen redan börjat sila in bakom persiennen för hans fönster.
Han visste, att det var nära middagstiden, och reste sig upp.
När han hade klädt sig, såg han sig i spegeln, och spegeln visade honom till hans förvåning hans ansigte, ungefär med samma uttryck, som det eljest brukade hafva.
Och han kammade sitt ljusa, spetsiga skägg med den tanken, att någonting skulle han väl kunna hitta på.
De fem centimerna hade han altid kvar.
Han tog fram sousstycket, som han dagen förut hade gjort med francen.
Han hade dragit upp persiennen, och när han stod framför fönstret med kopparmyntet i hand, såg han själf, hur måleriskt solstrimmorna föllo öfver denna tafla, där han och myntet bildade medelpunkten.
– Vore jag af den gamla skolan, tänkte han, skulle jag måla en genre.
En ung målare skulle stå i ett fönster med en kopparslant i handen, det skulle falla solstrålar genom hans ljusa skägg, profilen skulle vara till hälften bortvänd, och framför honom på fönsterbrädet skulle ligga en revolver.
Från fönsterkarmen, genom det ljusa skägget, ned öfver fönsterbrädet skulle strålarna gå, till dess de samlade sig i en skarp ljusreflex mot den glänsande stålpipan.
– Dumt, sentimentalt sludder, afbröt han sig.
Han tog slanten och gick i tofflor och bar hufvad ett stycke uppåt gatan till en butik.
Där köpte han några kastanjer och gick hem.
Sedan han förtärt dem, kände han sig lugnare, och han tänkte ett ögonblick på att som förut sätta sig i dörren för att måla.
Han slog upp dörren och betraktade motivet.
Men han kunde ej få något intryck af, hvad han såg.
Han tyckte, att rosorna stodo rått mot luften, och att solen öfver vinrankorna kastade en skugga, som var plågsam att se på, därför att den var så bjärt.
Långsamt stängde han dörren och gick obeslutsamt fram till bordet, som om han sökt efter något att sysselsätta sig med.
Han tog en studie, som låg där, och gaf sig till att granska den, stälde den på en stol, så att dagern föll på den och gick baklänges, sökande en punkt, från hvilken den stod i bra dager.
Det var ett långsträckt åkerfält, öfversålladt af blåklint och pavoer, som stodo i lekande perspektiv, till dess de förtonade som knappt skönjbara prickar i den ljusa grönskan, och bakgrunden slöt långt borta med några smidiga popplar, omtöcknade af den lätta blåa slöja, som hvilar öfver det franska landskapets lointainer.
När han sett på den en stund, började han att gå fram och tillbaka på golfvet.
Hvad är nu det här? tänkte han.
Om jag utförde den där biten, och utstälde den, jag undrar just, hvad folk skulle säga!
Först och främst skulle de säga, att något så där blått fins inte i naturen.
Alla människor vet, hvad som fins i naturen, utom den, som försöker att måla den.
Sedan skulle de undra, hvad de där prickarna skulle betyda.
Blommor ser inte ut som prickar, skulle de säga.
Nej, naturligtvis, inte när man lägger näsan på dem.
Och folk ser aldrig på blommor, förrän de har lyckats att rifva af dem och fått dem i en vas.
Hvem bryr sig om att titta efter, hur blommor verkar i ett landskap?
Ergo ser blommor ut som blommor och inte som prickar.
För rästen skulle de ha mycket rätt, om de sade, att det inte var mycket med taflan.
Jag har egentligen aldrig gjort något, som det är något med, inte ett dugg, det vet jag mycket väl, och jag har aldrig påstått något annat.