Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För öfrigt, om äfven sjelfskrifvenhelens afsägande kan och måste bos mången vara förenadt med en stark känsla af den npotfring dervid göres, så är ä andra sidan ganska säkert, alt dess utöfvande äfven medför betydliga och kännbara, enskilda upoffringar.
Alt lemna sitt hem och vården af sina angelägenheter under den långa tid, som en Riksdag gemenligen varar, kan för hvarje i landsortern bosatt adelsman, sorn hitkommer till bivistande af våra riksmöten, icke annat än både i pekuniärt och andra hänseenden medföra stora svårigheter.
Skulle R. o. Ad. likväl icke vilja antaga det nu hvilande förslag, så vill jag gerna uti detta afslag se ett slags löfte och en föresats, att de värde ledamöterna, åtminstone flertalet af dem, icke heller, sedan denna vigliga fråga är afgjord, lemna detta hus och begifva sig till sina enskilda sysselsättningar.
Jag skulle i sådant fall gerna tro på en bättre framlid i delta hänseende, och icke tänka på den erfarenhet jag i detta hänseende insamlat under det förflutna, då vid en annalkande vacker årstid, man sett en mängd bland Ståndsbröderna försvinna, såsom agnar för vinden; och då, uppå gjorda försök att medelst vänskapligt öfvertalande qvarhålla de aftågande, man fått till svar, alldeles som det svarades i Canaans land enl.
Skriftens utsago, att den ena måste begifva sig till sin afvelsgård, den andra till sin köpenskap, och den tredje bäfver tagit sig hustru o. s. v. Den riddersman, som icke har hjerta att lemna åsido sitt lands angelägenheter jemte uprätthållandet af sitt Stånds värdighet och pligter, han får då, till följd af ett slags moraliskt tvång, afsäga sig begagnandet af de rättigheter, till sin tids användning, hvilka i detta fall juridiskt tillhöra honom liksom hans ståndsbröder; han får lemna sin afvelsgård utan tillsyn, han får öfvergifva sin köpenskap, han får lemna i hemmet den älskade makan, sorgsen och allena; eller också måste hau kanske heldre än att vanvårda ett så dyrbart föremål, finna sig i att aldrig ernå den husliga sällhetens ljufva lycka.
Alla dessa omständigheter torde väl vara ganska ömmande; och jag ser äfven deruti en mägtig anledning att antaga detta förslag, som med bibehållande af R. o.
Adis grundrättigheter afhjelpa de för det stora flertalet af n. v. representanter så märkbara olägenheter, jag ofvan antydt.
Hvad angår underhållskostnaden, har Hr von Hartmansdorff väl ansett alt det vore angenämare och bättre att, såsom nu skei-, betala hvar och en sin lefnadskostnad sjelf, än att kontribuera till andras underhåll.
All kontribution har visserligen sina obehag, men alt kontribuera till deni, som man sjelf har valt, det tycker jag likväl icke skulle vara så särdeles påkostande.
Jag tror väl icke att det vore bra alt konlribulionssnmman ginge direkt till den valde, hvilken de väljande i sådant fall möjligen kunde, ehuru origtigt, vilja betrakta, ej såsom en fullt oberoende representant af samhällets interessen, utan såsom en, valmännen underordnad, af i 56
Den 15 febr aari f. m. dem lönad ombudsman lill besörjande af deras enskilda anspråk.
Men om aflöningen går, såsom nu också är föreslaget, till Riddarh.- Direkt:n och derifrån till den valde, så afböjes sä vidt ske kan, allt äfventyr för något otillbörligt subordinationsförhållandes upkommande emellan väljande och valde.
För min del upmanar jag, af alla nu anförda skäl, R. o. Ad. på det varmaste att antaga det hvilande förslaget och anser för en dyrbar pligt att dertill gifva min rätt.
Det har visserligen blifvit omtaladt, alt BondeSt. skulle hafva afslagit detsamma, men mig är sagdt att ett annat Stånd antagit detsamma.
Det skall nu visa sig, om ett förslag, utgånget ifrån åtskilliga R. o. Ad:s högt värderade Ledamöter, skulle inom delta Stånd sakna stöd af de sympatier, genom hvilka del blifvit antaget till hvilande, och skulle af oss omfattas med mindre välvilja, än som blifvit deråt beskärd af ett annat Stånd, som likväl från början icke ansett sina egna önskningar deruti nog afsedda och förverkligade.
Det skall visa sig, om detta förslag skall stranda på de båda ytterligheternas motstånd, som icke är det minst fruktansvärda för framgången af hvarje, utur moderata och förmedlande åsigter utgången idée.
Jag bar redan sagt att jag uprigtigt förutsätter, att valen skola ske med all den insigt och varsamhet, som en så vigtig förrättning kräfver.
Det är under denna förutsättning, grundad på min öfvertygelse om R. o. Adis varma nit för fäderneslandets välfärd, som jag, för min del skulle, om förslaget nu antoges eller ock framdeles, under mera gynnande öfverensstämmelse!’ i tänkesätten genom samtlige RiksStms medverkan och K.
M:s bifall blefve gällande såsom grundlag, med glädje är beredd att återvända till det landtliga hem, som jag i en älskad födelsebygd eger, och der jag med tillfredsställelse skall veta att i en obemärkt ställning sköta den enskilde mannens pligter.
Jag skall då alltid med tacksamhet minnas de många prof af välvilja och godhet, jag af R. o. Ad. erfarit, och jag skall med stolthet ihågkomma, att jag tillhör en i Svenska folket oskiljaktigt integrerande del, som jag hoppas skall, äfven i en långt aflägsen framtid, bära det icke blott af stora minnen och vigliga tjenster till fäderneslandets gagn, utan äfven af fortlefvande ädla tänkesätt, frejdade namnet: Sveriges Rikes Ridderskap och Adel. Hr Leijonancker, Fredr.
Willi., anförde skriftligen:
Ehuru utan förhoppning alt kunna inverka på afgörandet af den fråga, R. o. Ad. nu har under behandling, må det dock förlåtas mig den önskan jag har, att öppet förklara, det jag ej med min röst bidrager till bifall af ett förslag, som jag anser för mitt fosterland skadligt.
Jag kan derföre vara helt kort vid anförandet af de skäl hvarpå mitt afslag sig grundar.
Jag ogillar det nu hvilande
Representationsförslaget af följande skäl:
Det uphäfver i verkligheten Standsförfallningen, utan att i dennas ställe gifva, någon hvarken praktiskt eller theoretiskt antaglig grundval för en ny representation.
Vöre en Den 15 Februari f. m. 57 Sl.åndsförfattning effectiv genom blotta namnet af Stånd, så hade det nya Representationsförslaget visserligen rätt att tillegna sig detsamma visserligen ej nu tillkommande namnet: ”Förändringar i våra nuvarande grundlagar.'"
Efter mitt förmenande är det dock en lika stor omstörtning af grundvalarne för Sveriges representativa författning, som något af dem R. o. Ad. förut förkastat.
Ständsförfallningen, sådan den i Sverige utbildat sig, hvilar ej på några genom våld eller ränkor tillskapade klasskillnader, utan är en produkt af den naturligaste utveckling af de slöra grundprinciper, hvarpå en stats lif beror, en utveckling försiggången under ett sådant lugn, att ingen stat i verlden kan upvisa något motstycke dertill, hvarföre man ock borde hafva en slags rätt att antaga den vara det sannaste uttryck af det samhällsskick, hvartill menniskorna under dess samhälliga fortskridande sträfva.
Dessa grundprinciper eller elementer tror jag i största sammanfattning vara l:o) Principen af individualitetens eller den rätt förstådda personlighetsprincipens utbildning på sä sätt, att den under samhällets framskridande alltid kan ega sin tillbörliga makt inom Staten.
Det religiösa elementet, och 3:o) det materiella elementet eller näringarne.
Jag anser dessa 3:ne elementer hafva gifvit upkomst till och forllefva i vår ständsförfatlning, och att de den förutan ej kunna, utan någonderas för Staten förderfliga öfvervälde, uppehållas, och att de måste uppehållas är min fulla öfvertygelse, såvida samhällets lugna utveckling skall vara möjlig.
Jag skall endast helt kort uppehålla mig vid den första, emedan jag tror att Adeln är representant af denna princip.
Lika förhatlig, som personlighetsprincipen är, då den upfaltas såsom våra moderna slatsförbätlrare det göra, lika vigtig är den då den på rätt väg göres gällande, ej såsom lika rättighet för hvarje medlem utan undantag till lika makt i samhället, utan såsom erkännande att individualismen, eller rättast sagdt, menniskan såsom enhet i det stora hela, äfven är en makt i Staten, och bör representeras såsom sådan, eller såsom "man för sig” och följaktligen ej bortblandad genom att vara representant för andra.
Det är den gamla Odalmannaprincipen, den fullständigaste grund för en representationsform, och som ej får förkastas för det att den ej kan tillämpas på samma sätt som i samhällenas början.
Det är lili erkännandet af betydelsen af den enskildes kraft, karakter och sjelfständighet för hela Statens väl, som denna princips stora vigt ligger.
Den har vidare sin kanske högsta vigt uti att vara ett uttryck af den enskilde mannens ställning och makt inom Statens vigligaste element, familjen.
Månne man skulle vilja göra detta element kraftlöst i samhället?
Det upträder ej under form af någon korporation eller yrke och kan derföre omöjligen representeras eller inom Staten i stort framkallas lill verksamhet, på annat sätt än genom några individers personliga rätt att framträda såsom dess representanter.
Skall elementet familj erkännas såsom delaktigt i styrandet af samhällets gång, så måste det ock få göra det under den form, som konstituerar detsamma, och denna form kan ej vara eller blifva någon annan än den rättighet, som gif - 58 Den 15 Februari f. m. ves den enskilde mannen att sjelf upträda.
Det är den instinktmässiga känslan af vådan för samhället att ej vilja erkänna familjeelemenlets makt och värde, som gifvit upkomst till det rop på personlighetsprincipens tillämpning, som stört Europa de sednare årtiondena, och denna, i sin grund rigtiga känsla, har olyckligtvis råkat att af dåliga folkledare begagnas till samhällenas skada.
Detta element får dock ej undertryckas, blott göras verksamt under sådan form att det upfyller sin bestämmelse till samhällets gagn, såvida man ej å ena sidan skall anse Staten såsom en machin, hvars delar äro de serskildte materiella intressena eller yrkena, eller å andra sidan såsom en hopföst skock af menniskor der en är mot alla och alla mot en, såsom följden måste blifva af personlighetsprincipens upfallning i allmänna valen.
Formen växlar, men fordrar alltid ovägerligen att sjelfskrifven och personlig representationsrätt skall finnas, emedan det just är denna, som utgör lifvet i det statselement som skall .representeras.
Ursprungligen hade hvar och en man denna rätt; med samhälleis ulvcckling eller rätlare inveckling, blir en sådan rätt ej möjlig att bibehålla, men den grund hvarpå den hvilade, qvarstår lika nödvändig för samhället och får ej rubbas.
Den måsle då öfvertagas af någon del af Samhället.
Häraf upstår för Staten nödvändigheten af att ega en adel med personlig och ärftlig representationsrätt.
Nödvändigheten af det ärftliga Konungadömet hvilar på samma grund och att Konungamakten är helig har sin förklaring i alt äfven familjprincipen är helig.
Jag tror att denna personlighets- och familjprincip är såsom statsprincip rigtigt och väl upfattad i grunderna för Svenska Adelns representationsrätt, och att den ej på andra grunder kan blifva till Statens väl fortlefvande, förrän det utopiska tillståndet inträder af hvarje individs lika både intellektuella och moraliska bildningsgrad.
Den måste genomgå samhället från roten till toppen, emedan den är lika nödvändig för alla klasser i samhället.
Svenska Adels-institulionen upfyller detta vilkor, och har derföre aldrig kunnat blifva en från folket skiljd kast, eller en under någon form npträdande feodal-adel, och Axel Oxenstjerna, motsättande sig några enskilda adelsmäns sträfvande efter feodalvälde, och uplyftande samhällets öfrige klasser i bildning och makt, är en sammanträngd bild af Svenska Adeln och dess karakter alt alltid känna sig vara utgången från och vara till för det Svenska folket.
Detta för Svenska Adeln egendomliga förhållande utgör också grunden för min tro att Sveriges Adel bör och kan blifva beståndande, och att den åtminstone ej sjelf hör uplösa sig, jag vill nästan säga ej ens har dertill moralisk rättighet.
De pligter, den mot fäderneslandet håralt upfylla, kunna derefter ej, jag fruktar det., upfyllas.
Det arom dessa pligter och om de med dem karakterslika, som PresleSt. åligger att upfylla, som Geijer så härligt säger: ”Det gifves Gud vare lof! pligter, som ej låta betala sig och genom inga penningar någonsin kunna representeras.
Det är dessa pligter, som egentligen bära upp mcnniskolifvet i alla dess vigt igaste förhållanden.
Men isynnerhet visar sig deras betydelse i sådana pligter, der det
Den 15 februari f. m. 59 galler lif och död.
Det är upfyllelsen af sådana pligter, sora af ålder skapat den sanna krigaren och den sanna preslen.
Så skall ock hädanefter ske.” Skola dessa häfdaleckuarens ord blifva en sanning tror jag att Adeln ej bör genom tillintetgörandet af sjelfskrifvenheten tillintetgöra adelselementet i samhället och kan aldrig med min röst härtill bidraga; väl medgifvande, alt den kan och bör till formen förbättras och isynnerhet genom starkare band på upfyllandet af Adelns mot dess rättigheter svarande skyldigheter, gifvas ett mera gagnande lif.
Att cn Adel utan sjelfskrifvenhet, och med valrätt inom sig ej är till sin verkan i samhället någon verklig adel, och att historien ej upvisar möjligheten af dess bibehållande på en sä konstgjord grund, är för mig klart.
Den öfvergår då från en verklig statsinstitution till hvad den nu åtminstone i Sverige med orätt beskylles för att vara, nemi. till ett monopolium för personer, ett förhållande, som är och blir förhatligt.
Jag anser den ej nu vara ett monopol, utan en i staten nödvändig institution, som endast kan uppehållas genom personliga rättigheter åt en del af Statens medlemmar, och i ingen mån mot de öfrige orättvisare än arfsrätten tili egendom.
Båda principerna äro för samhället lika nödvändiga, och anfalles de, så är det ej blott individen, som man i hans ärfda representationsrätt eller ärfda egendom anfaller, det är Staten man botar.
Har man kullkastat den förra kan man ej med konseqvens klandra den som anfaller den sednare.
De öfriga Ståndens representation af de dem tillhörande .Statsintressena, tyckes vid första påseendet vara bättre bibehållen.
Jag tror det dock vara mera skenbart än verkligt.
PresteSt. blir ej ett rent uttryck af det andliga och religiösa elementet, sedan derpå blifvit inympade för detsamma i det hela fremmande elementer.
BargareSt. kan svårligen af någon anses representera handel och näringar, sedan det blifvit till den grad upblandadt med för detsamma helt och hållet heterogena samhällsklasser, att det i de flesta af våra släder positivt kan, och troligen kommer, att undertryckas.
BondeSt. nu utgörande ett rent statselement och hvilket, om måhända någongång blott såsom en katalytisk kraft, dock alltid varit kanske det starkaste stödet och rolen för Svenska representationssättet, kan ej annat än förlora, genom att i sig uptaga den råaste, sämsta och skadligaste klass i samhället, halfherrarnes.
— För att afhjelpa det fel, alt individer nu finnas utan representationsrätt, har man upoffral den högre och vigligare fordran af de stora statsintressenas rigtiga och verksamma representering, genom de mot dem svarande Stånden.
Man har sökt medla mellan de tvänne oförenliga grundvalarne för en Stats bestånd, de nemligen att Staten är en ovilkorlig, af Gnd bestämd nödvändighet, för upfyllandet af vissa stora af honom endast insedda ändamål, eller ock att den är ett blott bolag mellan individer.
Båda kunna måhända gifva goda resultater, men deras sammanblandning kan endast medföra en produkt der båda sysle - 60 Den 15 Febrnari f. m. rnernas fel qvarstå, men deras förtjenster paralyseras.
För mig står derföre klart att det nya representationsförslaget, långt ifrån alt medföra de verkningar som afses med en ståndsförfattning, kommer att lemna i det närmaste samma, om ej sämre, resullaler än allmänna val, och att representationen enl. detsamma får samma hufvudolägenhet, som den enl. allmänna valprincipen, att vara fullt beroende af slumpen och ögonblickets opinionvind.
Alt Adelil, som alltid ansett sig böra vidmakthålla kontinuiteten i samhällsutvecklingen, eller med ett ord de konservativa grundsatserna, skulle laga initiativet till fortfarande omstörtningar, anser jag ej vara densammas häfdvunna anseende värdigt och oförklarligt efter erfarenheten af verkan af 1789 års Franska Adels handlingssätt.
Jag ogillar förslaget för dess ofullsländighet.
Att det, till följd af de för dess upkomst anförde orsaker, skulle så blifva var oundvikligt.
För att kunna jemka det så mycket möjligt var efter olika åsigter, fordrades att upoffra, än ett slycke princip, än ett stycke form, än utelemna sådane delar, som bestämdt uttryckte, skulle stöta för många eller kanske alla för hufvudet och som derföre borde öfverlemnas åt hvar och en alt efter fantasi och tro npgöras.
Så t. ex. hela vallagen, som efter det nya förslagét blir af den aldra hufvudsakligaste vigt, i motsats mot i vår nuvarande representation, der den är af ganska ringa.
Att den nu i våra grundlagar ej finnes uptagen borde derföre ej fått anses såsom skäl att ej införa den i de nya grundlagarne.
Jag är öfverlygad att förslagets ofullständighet och öfriga fel blifva på detta rum tillräckligt ådagalagde för att dervid behöfva uppehålla mig, och anser mig genom de skäl jag anfört tillräckligt hafva motiverat mitt afslag på det nya förslaget.
Slutligen vill jag uttrycka min farhåga för ett så genomgripande förlags antagande under närvarande förhållanden.
Vore förslaget gilladt af största delen af de tänkande i, landet, och ej som nu nästan okändt, vore det ej alt befara att dess antagande skulle, äfven i bästa fall, under närmaste framtid medföra en mängd förvecklingar, missnöjen vida större än den nuvarande representationsformen upväckt, samt oredor innan nationen vant sig vid detsamma, så kunde farorne af dess antagande vara mindre, nu deremot tyckes förhållandena förbjuda att genom inre förvecklingar öka de yttre, som vi möjligen ej kunna undvika.
De flere detaljfört jenster förslaget eger torde ej vara i någon mån upvägande dess fel och de deraf härflvtande olägenheter.
Jag hoppas derföre att R. o. Ad. mätte afslå detsamma.
Då nu flr Gr. o. Landtm., i anseende till den redan långt framskridna tiden och med tillkännagifvande, att 28 ledamöter anmält sig till afgifvande af ytterligare anföranden i detta ämne, hernstälde all öfver läggningen mätte få upskjntas lill eftermiddagens plenum, ropades ja och åtskiljdes H. II. o. Ad. kl. \ 4. e. m.
In fidem protocolli, /libert Munck.
Den 15 Februari c. m. 61 Onsdagen den 15 Februari 1854.
Plenum kl. ^ 6 e. m.
Fortsattes öfverläggningen om del uli Const.Ulsk:s Mern.
M 2 till R.
Sl:rs afgörande öfverlemnade sedan sista Riksdag hvilande förslag lill ändringar i Grundlagarne.
Frih. Lagerfelt, Israel Carl Adam:
Sedan under discussionen denna förmiddag redan llere talare i min tanka nöjaktigt och uplysande redogjort för grunderne hvarpå nu förevar:de förslag hvilar och de fördelar, som genom detsammas antagande skulle vinnas, kunde jag numera inskränka mitt yttrande i dessa afseenden, till att endast instämma uti enahanda åsigter; men då jag, såsom ledamot i Const:sUtsk. jämväl under sislförflutne Riksdag, har deltagit uti öfverläggningarne om detta förslag innan detsamma af R.
St. antogs till hvilande, anser jag som en skyldighet att tillkännagifva, att likasom jag då biföll och gillade de grunder, hvarpå förslaget hvilar, jag äfven nu kommer alt lemna min röst för detsamma.
Länge och snart sagdt allmänt har man önskat en förbältting i vår representation, en förenkling af formerna för dess arbetsordning; men för att ernå delta mål, hade man ansett nödigt alt nedbryta den gamla grunden, såsom icke öfverensstämmande med nyare tiders theorier, och alt upföra en ny samhällsbyggnad, mera enlig med dessa.
Så erinra vi oss dessa särskildta representationsförslag, allt sedan år 1840, väckta och behandlade af Const.Utskott och Ständer vid en Riksdag — der de förklarats hvilande — till dess de vid den nästföljande förkastats — dessa förslag ofta nog tillkomna under påtryckning af yttre omständigheter, dem man bedömde mera tvingande än de verkligen varit, — och alla mer eller mindre omstörtande vårt gamla bepröfvade samhällsskick.
Vi kunna sannerligen lyckönska oss, att de i lugn fått falla.
Men derföre att de fallit, borde icke hoppet om en önskad förbättring öfvergifvas.
En sådan trodde sig förra Riksdagens Const.- Utskott kunna einå genom npgörande af ett förslag, som i representationen inrymmer hittills derifrån uteslutne och förenklar arbetsordningen, på samma gång sora det bibehåller den gamla grundvalen för vårt samhälle.
I de förra förslagen afsåg man att uprifva denna grund — och alt på ny opröfvad grund upföra en ny samhällsbyggnad, utgången af dessa försök har tillräckligt visat deras omöjlighet.
Afven detta nu behandlade förslag lärer, redan denna förmiddag, genom 2:ne Stånds afslag, hafva delat de förra förslagens öde; men jag anser det likväl icke likgiltigt hvilken utgång frågan i dag hos Rikets första Stånd skall erhålla.
Ett annat RiksSlånd har bifallit förslaget — och om R. o. Ad. äfven gillar det, hoppas jag alt den tanken skall fortlefva, och möjligen i en icke aflägsen framtid göra sig allmänt gällande, att all förändring i vår representation, ■— för att tillika blifva en förbättring, — måste utgå ifrån och stödja 62 Den 15 Februari e. m. sig på den gamla fosterländska grundvalen, på dessa institutioner, som huru klandrade de än varit, likväl ofia. synnerligen i kritiska tider, visat sig som ett värn för lagbunden frihet, ett värn emot ögonblickets intryck, och emot förhastade omogna beslut.
— Jag röstar derföre för förslaget.
Det hvilande Grundlagsförslaget bar, såsom hvarje menniskoverk, sina fel och brister, men det har äfven sina förtjenster.
Båda delarne hafva under förmiddagens plenum bilfvit framlagde.
Jag anser mig derföre icke böra åter uprepa hvad sorn redan blifvit sagt, när jag icke tilltror mig alt kunna säga det bättre.
Jag förklarar blott, att jag ansluter mig till dem, hvilka utvecklat förslagets förtjenster, och deribland närmast lill hvad Frih.
Lagerfelt nyss anfört samt i förmiddagens plenum Hr Nils Tersmeden.
Enl. min fasta öfvertygelse innefattar della förslag ett framåtskridande på den konstitutionella banan samt ett upfyllande af den förbindelse, R. o. Ad. vid 1840 års Riksdag sig iklädt.
Det ligger i R. o.
Ad:ns sanna intresse att visa, det Ståndet icke motsätter sig hvarje förslag till representationens ombildning, ty genom alt alltför envist stå qvar på samma punkt, äfventyrar man att blifva våldsamt derifrån fördrifven, och genom en revolutionär omstörtning skulle R. o. Ad. förlora allt, hvarföre man, till förekommande af en sådan] samhällsolycka, enl. min tanke icke bör tveka att upoffra något.
Den röst, jag vid den stundande voteringen kommer att nedlägga, bl ifver således bifallande. * Hr Estenberg, Carl Christian, anförde skriftligen:
Ett grundlagsförslag är oss förelagdt, hvilket skall afhjelpa stora brister i vår förhandenvarande representation.
En grundval, som under seklers mogna pröfning blifvit lagd, hvaruppå Svenske män offrat gärden af bepröfvad
Statskonst och förtjenstfull erfarenhet, vill man nu alt den skall med några penndrag uprifvas, såsom oduglig förklaras, och omgestaltas efter ideer och principer dem vi hafva från vårt hittills fasta vårdtorn i vår fredliga Nord sett förstörande härja det Europeiska statssystemet, och förtära folkens ädlaste samhällsorganer, hvarest det olyckliga nyhetsbegäret adopterat dessa brandfacklor i samhällsfamiljernas sköten.
I dessa brytningens ögonblick, då våra hädangångna fäders förtjenstfull andar hvila öfver oss, bjudande oss med visdom, endrägt, fasthet och mannamod genomgå än ett prof, inflytelserikt för samtid och efterverld, samlom våra krafter och an vändom dem så, att icke vår Moder Svea må behöfva blygas för sina egna söner.
I det oss förelagda nya representationsförslaget har bördsrältens idé blifvit utträngd af valrättens idé.
Nalional-represenlanternes säte och stämma på Riksmötena, skall endast och allenast genom val bestämmas, och för R. o. Ad. är t. o. in. deras uvtalda 60-tal belt och hållet en hemlighet, hur och på hvad vis det tillkomma skall.