Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Deremot är ordalydelsen i R.
St:rs underd. skrifvelse af deo 30 Juli 1851 följande: ”För ett sådant begynnande redan i skolans första stadium möta dock svårigheter, enär de för de (vänne bildningslinierna, genom högstberörde Kongl. Cirkulår-Bref af den 6 Juli 1849, i nåder anbefallda gemensamma fasta klasser äro, för den första upfostran, af stor vigt, och den dermed afsedda verkan skulle, genom inbringandet af läro-elementer, som icke vore för alla lärjungar gemensamma, störas, eller måhända omöjliggöras.”
De anmärkningsvärda skiljaktigheterna äro: att Exped.Utsk. icke uptagit hvem, som anbefallt tillvaron af de gemensamma fasta klasserna; att orden för den första upfuslran äro uteslutna, hvarigenom ändamålet med dessa klassers gemensamhet icke omförmälts, och meningen gjorts otydlig; att Exped.Utsk.' skrifvit ”kunde störas”, i st. f. "skulle störas”, hvarigenom meningen ändrats, eller åtminstone försvagats.
Det sednare är händelsen med uteslutningen, efter ordet ”storas”, af tillägget eller måhända omöjliggöras.
I st. f. ”inbringandet af läro-elementer”, som R.
St. sagt, har Exped.Utsk. skrifvit, ”införandet af eli läroämne.”
Det första ordets utbyte mot ett annat, kan visserligen vara likgiltigt; men om så är, röjer det en lust att onödigtvis göra ändringar, hvilken ej är nyttig hos ett Utsk., som har nog mycket alt skrifva ändock.
Enahanda är förhållandet med läroämnes begagnande, i st. f. läroelemenler.
St. yttrat sig i pluralis, och derföre väl torde hafva åsyftat flera än ett element, hvarföre skall Utsk. göra berörde inskränkning?
och hvilken rättighet har det dertill?
Mot slutet af del slycke i Utsk:s förslag, hvilket föranledt dessa anmärkmr står : ”måste den reala bildningen ej mindre omsorgsfullt befrämjas.” I Ekon.Utsk:s af RiksSt:n bifallna Betänk, sid. 15 läses: ”pä del omsorgsfullasle befrämjas.”
Hvem har berättigat Exped.Utsk. att äfven här försvaga uttrycket, och genom tillägget ej mindre, göra en motsats till, eller en jemförelse med den humanistiska undervisningen, hvilken ej finnes i Ekon.Ulsk:s Betänk. så bestämdt, eller på samma sätt uttalad?
I nästa stycke, förekommer följande ordalag: ”målle afses vid förväntade regleringen.”
Här saknas ordet den före förväntade, troligen genom oaktsamhet vid utskrifningen.
På grund af förenämnde anmärkmr, anhåller jag att ifrågavar:de förslag till underd. skrifvelse måtte till Exped.Utsk. återremitteras.
Det skulle utan tvifvel för Exped.
Ulsk. vara en mycket nedslående tillvitelse, den som nyss blifvit framställd derom, att Utsk. på ett oriktigt sätt refererat ett af R.
St. faltadt beslut, derest denna tillvitelse vore grundad.
Hr von Hartmansdorff har, att börja med, anfört såsom exempel 22* 340 Den 8 November, på den af Utsk. begångna förmenta felaktighet, alt Utsk. skall hafva utbytt de i underd.
Skrifvelsen af den 30 Juli 1851 begagnade ordalag emot andra.
Såsom exempel derpå anfördes, alt Utsk. begagnat ordet ”önskar” i st. f. ”åslundar.”
Jag kan icke inse någon egentlig skillnad i meningen emellan dessa 2:ne termer, men till försvar för Utsk. må erinras, att i Reg:s-Form:s § 89 och Riksd.- Ordn:s § 34 nyttjas, uttrycket ”önskningar” om de framställningar, som af R.
St. i sådane frågor, sorn den nu omhandlade, till K. M. afgifvas; således ansåg Utsk. verbet ”önskar” böra heldre än ?,åstundar” varda, till desto större öfverensstämmelse med grundlagstermen, nyttjadt.
Den andra anraärknm innefattade att Exped.Utsk. i skrifvelseförslaget, i enlighet med Ekon.Utsk:s Retänk., begagnat uttryck, som ej varit ordagrannt öfverensstämmande med 1851 års skrifvelse, hvarur de varit hemtade.
Jag kan likväl icke för min del finna, alt när man åberopar de af ett annat Utsk. citerade ordalag, man skall behöfva gå tillbaka till den ursprungliga handlingen, hvarpå citationen sig grundar, helst när icke något misstag eller förblandning i sak kan med skäl sägas vara begånget.
Hr von Hartmansdorff har anfört sitt klander, såsom hade man med citationstecken tillkännagifvit sig anföra verba formalia.
Sådant är icke förhållandet, och det har ej heller plägat så tillgå; utan då man åberopar innehållet, vili man, för tidens vinnande, endast uptaga det väsendtliga och förbigå det mindre väsendtliga.
Att man i detta mom. afser den första upfostran, det visar tydligen mom:s hela innehåll, och derom är i min tanka ytterligare tillräckligt taladt i de påföljande raderna.
Sedermera har Hr von Hartmansdorff erinrat, att det står i Ekon.Uisk:s Betänk.: den realistiska bildningens befrämjande bör ”på del omsorgsfullaste ske.” Detta har Exped.Utsk. utbytt emot orden ”icke mindre omsorgsfullt ske.” Utsk. har icke tvekat att begagna sistnämnde ordställning, enär hela denna punkt i Ekon.- Utsk:s Betänk, tydligen ådagalägger den syftningen, att den humanistiska bildningen och den reala bildningen måtte lika omsorgsfullt vårdas.
Det är nemi. några räder förut yttradl ”att så väl den humanistiska som real-bildningen böra af Staten omsorgsfullt vårdas.”
Delta är hufvudtanken i denna punkt af Betänk.
För att låta denna hufvudlanke klart framstå, har Utsk. ansett sig böra ställa de sista orden i harmoni med det föreg:de; ty det bar bestämdt icke varit Utsk:s mening, att i den sista raden gifva den reala bildningen ett företräde; utan den frasen, att den reala bildningen bör ”på det omsorgsfullaste” vårdas, betyder i mina ögon just detsamma, som man förut yttrat om den humanistiska, att den nemi. bör med all omsorg vårdas.
Exped.Utsk. har i allmänhet sökt, att i sina förslag till skrifvelser undvika onödiga superlativer.
Vänjer man sig att ofta nyttja sådane, så förlora de all betydelse.
St. hafva äfven godkänt denna åsigt vid många föregtde tillfällen.
Då t. ex. de förberedande Utsk:n yttrat något ärende, någon åtgärd vara ”af yttersta vigt”, så hafva mången gång R.
St. i sina skrifvelser om samma ämne inskränkt sig alt säga' det vara ”af stor vigt, mycken Den 8 November. 341 vigt” o. s. v. — Oell detta tror jag vara ett tjenligt förfarande, ty om man i tid och otid nyttjar superlativer, så liander, besynnerligt nog, såsom af flere exempel i dagligt tal visar sig, att komparativen later som menade man dermed det största och mer än superlativen, hvilket just orsakas deraf, att superlativens alltför täta nyttjande varit på väg alt neddraga den till likhet med den enkla, positiva graden.
Det synes alltså vara mera skäl att nyttja superlativen endast i utomordentliga fall, och återställa den-enkla läsarten i de öfriga, såsom Exped.Utsk. här bemödat sig att göra.
Följaktligen och då Exped.Utsk. i alla fall icke i någon tid af sin tillvaro citerat verba formalia af recilen uti Ulskms Betänk., utan fastmera sökt att utdraga meningen eller allt det väsendlliga af hvad som der varit åsyfladt, men för öfrigt ordagrannt uptagit allt hvad de principala Utsk:n, genom indragning af raderna, utmärkt såsom åsyftade beslut, så synes Exped.Utsk. hafva upfyllt sin skyldighet, och så myckel mindre äga något ovilkorlig! åliggande, alt i förslagen till R.
St:rs skrifvelse!' ordagrannt återgifva reciterne, som sådant ej kan ske utan en alldeles oerhörd vidlyftighet, hvilket bäst torde inses, om man jemför Exped.Utsk-.s med öfrige Utsk:s handlingar.
Skulle detta ordagranna återgifvande likväl fordras, så försäkrar jag, att R.
St:rs skrivelser skola växa till den vidd, att de respektive RiksSt:n icke uthärda att höra dem genomläsas, likasom ej heller det kunde rimligtvis begäras, att K. M. och Dess konselj skulle ega tid nog att åt R.
Sl:s framställningar egna all den upmärksamhet, som f. n. billigtvis förväntas kan.
Då Hr von Hartmansdorffs öfriga invändningar varit af så obetydlig ari, alt de bero af tycke och smak, hvaröfver är öfverflödigt att disputera, hemställer jag om icke R. o.
Ad. skulle vilja godkänna förslaget till ifrågavaride skrifvelse.
Det var i afseende på den mening, som inom Ekon.Utsk. gjort sig gällande och hvilken åberopades af den siste värde talaren, som jag anmälte mig för att få säga några ord, och i afseende på de uttryck, som Ekon.Utsk. ang:de den reala bildningen nyttjat, nemi. alt den på det omsorgsfullaste bör vårdas i jemförelse med den larda.
Ehuru lifliga framställningar egde rum inom detta Utsk., så var det just vid dessa frågors behandling, som de voro lifligast, och hvar och en sökte på sitt sätt, äfven i fråga om ordalydelsen, alt göra sin mejling gällande.
Det minsta antalet var deras, som ville försvara den lärda meningen, men deremot var det största antalet de, som ifrade för ordet ”omsorgsfullusie”, d. v. s. de, som ville försvara den s. k. realhildniugen eller den mindre lärda.
Jag märkte ganska noga, vid upsättningen af detta Betänk., huruledes man äfveii då i början sökte att draga orden ditåt, som den ene eller andre hade önskat alt få meningen uttryckt.
Nu, då vi hunnit så långt, att R.
St:rs tankar skola framläggas för Regeringen, anser jag det vara af synnerlig vigt, att man bibehåller den mening, som lyckats göra sig gällande.
Jag får således instämma med Hr von Hartmansdorff i den önskan, att ordet ”omsorgsfullaste” ingalunda må uttagas.
Det har kostat Ekon.Utsk. många plena och många strider att få detta såsom det nu är, och I 34Z Den 8 November. de efler många ändringar slutligen bestämda ordalagen äro allt för dyrbara (ör att i någon mån fränträdas eller rubbas.
När H.
St. åberopa sina egna yttranden, så böra de väl säga detsamma, som de sade förra gången.
Eljest skulle ju fråga kunna blifva, hvilkendera R.
Sius mening vöre den rätta, antingen den, sora de yttrade 1851, eller den, de uttalade 1854.
Hafva de ändrat sina ord den sednare gången, så kunna de ju påstå, att den förra meningen var derigenom uphäfven.
Det går således omöjligen an, att, på del sättet, förfara.
Antingen skall man låta bli alt åberopa hvad som förut är sagdt, eller ock skall man göra det ordagrannt.
Cederström har anfört att vissa af de anmärkta orden äro, till sin betydelse, alldeles enahanda med de förra.
Hvarföre skall man i sådant fall befatta sig med att ändra dem?
Man kunde väl då låta dem vara sådana de äro, i stället att besvära sig med deras förbättring.
Exped.Utsk. har väl nog att göra äudock, utan att befatta sig med Utsk:s Utlålis omskrifning.
Frilv.n har vid detta tillfälle åberopat, att då Exped.Utsk. afskrifvit Ekon.Utsk:s Betänk., så borde det förra vara ursäktadt derföre, att det ändrat ordalagen i R.
Stms skrifvelse af år 1851, emedan Exped.Utsk. icke vore skyldigt tillse, huruvida Ekon.Utsk. lätteligen citerat eller icke.
Jag bestrider detta påstående, emedan Utskrns förlitande på hvarandra medförer misstag, som komma svårt efler.
Samme talare påstod slutligen, att Konungens Rådgifvare icke behöfde taga kännedom om alla dessa smärre partikularileter.
Jag påslår motsatsen, och vill, till stöd derför, åberopa hvad som handl mig med salig Konungen.
Då jag inför
Honora åberopade en stadga, som var tryckt i Kyrkolags-samlingen af år 1813, sade Han:
Jag vill se sjelfva Författnm.
När hon blifvit upsökt i Hiks-ai kivet, så befanns ordalydelsen i Lagsamlingen vara något oriktig.
Om vi här icke noggrann! uptaga ordalagen, och en föredragande eller hvem det må vara, sora begagnar R.
Sius skrifvelse af år 1854, tror på ordalydelsens riktighet och stödjer sig dervid, då han skall åberopa R.
Sl:rs beslut af år 1851, så står han, i samma för falin., som jag stod inför Konung Carl Johan.
Här bar man uteslutit ordet ”första” upfostran.
Derom säges, det man måtte väl förstå, att del skall vara den första upfoslran, som åsyftas.
Må vara; men hvarföre låter man icke orden stå här, när de finnas i R.
Sius beslut.
Hvarföre må det då icke få heta den första upfostran.
Om man tilläte sig sådana afvikelser från hvad uttryckligen skrifvet är: så skulle icke personer saknas, hvilka vore färdige alt tolka meningen både hit och dit.
När fråga är om sådana tvisteämnen, som förekomma vid hvarje Riksdag, så måste man vara noggrann alt icke begagna andra ord än som verkligen äro skrifna och tryckta.
Eli par andra ord, nemi. ”måhända omöjliggöras”, äro äfven uteslutna.
Om delta uttryck innebär öfverdrift, så må bon stå för R.
Sius räkning; men vi hafva ingen rättighet alt göra ändring deri.
Den 8 November. 343 I Ekon.Utskts förslag står ”läroämnen”, men i skrifvelse-förslaget står ett läroämne.
Del är således fråga om flera och icke blott om eli, såsom Utsk. uttryckt sig.
Frilen säger, att när Utsk. har uttalat grundtanken: så år det tillräckligt.
Ja väl, men hvad är grundtanken?
Det är derom man vid denna Riksdag så manga gånger tvistat.
Frågan om ordet omsorgsfullaste, har Hr Ribbing uptagit.
Jag förnyar min anhållan om återförvisning.
Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk., hvars af R.
St. gillade Retänk.
Exped.Utsk. haft att följa, har icke företagit sig all ordagrannt citera 1851 års Ständers skrifvelse, lika litet som det kunnat belasta sitt, i anseende till ämnets vidd, nog vidlyftiga Betänk, med sådan slags citation.
Ekon.Utsk. har tydligen endast haft för afsigt att framställa en historik af hvad i detta ämne under senare decennier sig tilldragit.
Det har således endast velat angifva det hufvudsakligaste i ärendets gång.
Sålunda har också Exped.Utsk. upfattat Ekon.Utskrs tillgörande i denna sak.
Hr von Hartmansdorff är mycket angelägen att i ena fallet Exped.Utsk. må frångå Ekon.Ulskts yttrande, för att taga regress till 1851 års,skrifvelse; men i annat hänseende vill han icke tillåta Exped.Utsk. att göra någon ändring i de af Ekon.Utsk. begagnade ordalag, om än Exped.Utsk. anser meningens förtydligande sådant fordra.
Detta är icke i min tanka rikligt konseqvent.
Det förefaller mig för öfrigt som om, ehuru Hr von Hartmansdorff från början förklarat sig i detta mål vilja alldeles abstrahera från sin med förkärlek omfattade idé i läroverksfrågan, detta stridsäpple likväl, vare sig än så ofrivilligt som helst, måtte äga en betydlig andel i den värde ledamotens angrepp emot upslällningen af denna skrifvelse.
Det förefaller eljest svårt att förklara anledningen till delta klander för ett förfarande, alldeles öfverensstämmande med vanligt bruk och sed.
Meningen af 1851 års skrifvelse borde återgifvas, då den åberopades; och det är hvad Ekon.- Ulsk. och Exped.Utsk. i min tanke hafva fullgjort.
Om nu dervid t. ex. Ekon.Utsk. nyttjat ordet ”önskar” i st. f. ”åstundan”, och Exped.Utsk. äfven nyttjat det kortare ordet, som är lika betydande roed det andra, så måtte icke någon anmärkning med fog derföre kunna göras emot dessa Utsk:s förslag.
För öfrigt har Ekon.Utsk., och Exped.Utsk. i dess spår, något sammandragit texten.
Jag best rider helt och hållet att deruti ligger något fel.
Det är gifvet, att man kan säga samma sak vidlyftigt och säga den kort, men det sednare måtte väl ega företrädet, endast meningen förblifver orubbad.
Hr von Hartmansdorff har deremot, till vinnande af större utförlighet, trott alt Exped.Utsk. skulle hafva tid att skrifva af de andra Ulskms Betänk.
Det tror jag nog, ty det fordrar mycket mindre tid till att hell enkelt afskrifva, än alt utdraga innehållet af dem; men Utsk. har förmodat det utgöra en slags förtjenst att förkorta texten, om raan blott troget återgåfve meningen.
Alt konseljens ledamöter skola noggrannt genomgå detaljerna af detta eller andra ärenden, som komma till K.
M:ts afgörande, 344 Den 8 November. det har jag icke bestridt, men på det att tiden må räcka till för denna pröfning, tror jag R.
St. och hvarje enskild vid sådane fal! icke böra gifva alltför stor vidlyftighet ät sina framställningar.
Visserligen måste denna korthet ej användas på bekostnad af nödig fullständighet.
Men kail väl detta sägas här vara fallet?
Eller i hvad mån är någon vilseledande framställning här,gjord?
Jag kan icke annat än vidhålla det påstående, att 1851 års skrifvelse innehåller just hvad om densamma verkligen här är nämndt, alt då valfrihet i afseende pä läroämnena inom skolan skall ega rum, denna valfrihet icke må förknappas till förfång för den klassiska bildningen; denna åsigt har äfvtjn Ekon.Ulsk. i sitt Betänk, vidhållit, då det sagt att såväl den humanistiska, som den reala bildningen, omsorgsfullt må vårdas.
Dervid har Ekon.Ulsk. obestridligen, genom hela sin framställning, sökt bibehålla full parité emellan dessa tvänne slags läroämnen, och det är denna grundtanke, som jag tror hufvudsakligen bör uttryckas i skrifvelsen, så att man icke der införer en ordställning, som, efter min åsigt, och i följd afdelofvananförda, icke i Ekon.Utsk:ts Betänk, bör anses ega någon annan betydelse, än om der stått, att den ena af de ifrågavartde bildningsliuierna bör icke mindre omsorgsfullt vårdas än den andra.
Det är denna grundtanke, Exped.Utsk. trott sig böra återgifva, ju enklare, ju klarare naturligtvis.
Besynnerligt nog har vidare Hr von Hartmansdorff, som vid många tillfällen ifrat för Svenska språkets noggranna vårdande, ett bemödande, hvarutinnan jag, efter förmåga, beredvilligt sökt honom biträda, gjort invändning deremot, att Utsk., i fråga om bildningslinierna, nyttjat pluralis i st. f. singularis.
Detta är i min tanka icke någon betänklig ändring, utan fastmera ett noggrant återgifvande af R.
Sits mening.
Gäller den de båda linierne, så gäller den äfven om hvardera.
Grundtanken skulle eljest gå förlorad, enär Exped.Utsk. icke, utan särskild anledning, trott sig kunna förutsätta det vara meningen, att den reala bildningen, i afseende på den omsorgsfulla värden, skulle sättas i annat förhållande än den klassiska.
I motsatt fall (men som ej var förhållandet) hade, efter mitt förmenande, en komparativ ordställning bordt begagnas, så att man sagt att den reala bildningen borde ”omsorgsfullare” vårdas.
Så har likväl icke hvarken det ena eller det andra Utsk. sagt.
Jag kan således icke annat än framhärda i det förmenande, att Exped.- Utsk :s skrifvelse-förslag har återgifvit Ekon.Utsk:s mening riktigt, och ur denna synpunkt fortfar jag alt anhålla om bifall på det föredragna förslaget till underd. skrifvelse.
Hr Tersmeden, Nils:'
Då Hr von Hartmansdorff ansett skäligt att för andra gången uprepa sina förut gjorda anmärkntr, så finner jag på min sida skäl att understödja Frih.
Cederström i hans yrkande.
De omständigheter, som Hr von Hartmansdorff framdragit, äro efter min upfaltning af så ringa natur och af så obetydlig vigt, att jag icke kan förslå att, så nära Riksdagens slut, de kunna föranleda en äterremiss af Utsk:s förslag lill underd. skrifvelse.
Man skulle knappt kunna tro, alt han på fullt allvar, ehuru lian nämnde Den 8 November.
345 det för andra gången, kunde förebrå Ulsk. såsom ett fel att nyttja ordet önska i st. f. åslunda.
Ytterligare är sagdt, såsom en förebråelse, att Ulsk. icke har att fästa sig vid grundtanken af Ekon.- Utskrs Betänk., utan vid ordalydelsen.
Det har väl dock, på sätt Frih.
Cederström sagt, icke varit möjligt för Utsk. att återuprepa allt hvad som står i 1851 års skrifvelse.
Jag vill fästa mig vid den omständighet, hvarpå Hr von Hartmansdorff i synnerhet tyckes hafva gjort afseende, och hvarvid Hr Bibbing äfven fästat sig, nemi. begagnandet af ordet ”omsorgsfullast” i fråga om real-bildningen.
Med samma skäl, som Hr von Hartmansdorff har yrkat på sin sida, att nyssnämnde ord bordt nyttjas, med samma skäl kunde man å andra sidan säga, att Utsk. bordt nyttja den föregide frasen, der del talas om den stora grundsatsen, att så väl den humanistiska, som den reala bildningen bör omsorgsfullt vårdas.
Cederström har ganska riktigt svarat, att' om det varit Utsk:s mening, att skilja emellan dessa båda linier på det sättet, att den ena skulle mera omsorgsfullt vårdas, än den andra, så skulle man hafva sagt mera omsorgsfplll; och hela meningen i Ekon.Uiskts Betänk, utvisar, att orden ”på det omsorgsfullaste” icke här kunna betyda annat än mycket omsorgsfullt.
På grund häraf anhåller jag, alt detta förslag till underd. skrifvelse måtte af R. o. Ad. godkännas, och icke någon återremiss komma alt ega rum.
Under diskussionen har gifvit sig tillkänna, att bär är å bane en ganska vigtig fråga, nemi. den, huruvida den lärda bildningslinien eller den mindre lärda eller s. k. reala bör ega företräde.
Exped.Ulsk. har, på sätt Frih.
Cederström ganska oförställd! framställt, tillåtit sig ali säga hvad Ekon.Ulsk. och äfven R.
St. bordt mena, och dervid åfvan tillåtit sig, alt frångå de uttryck, som blifvit af Utsk. nytljade och af R.
Det har gifvit sig tillkänna, att om den reala bildningen, som Utsk. sagt, skulle på del ”omsorgsfullaste” vårdas, Frihm och Exped.Ulsk. icke ens velat nyttja ett komparativt uttryck; icke ens detta och ett superlativt måtte väl innefatta del komparativa också.
Det förra uttrycket har blifvit förbigånget och det sednare äfven.
Följaktligen har det af Utsk. begagnade uttrycket blifvit 2:ne grader nedsatt frän hvad det ursprungligen har varit.
Just härom pågingo ganska svåra strider inom Ekon.Utsk., och det är verkligen märkvärdigt, när man återkommer lill Riksdagen, att finna huru Exped.Ulsk. tillåter sig att expediera hvad som är beslutadt, och att dervid finna en så betydlig skillnad emot hvad som blifvit beslutadt.
Jag lemnar derhän giltigheten af de skäl, som blifvit anförda, men säkert kan man icke komma ifrån, att R.
St. om den reala bildningen beslutat ett superlativt uttryck, nemi. att den skall på det omsorgsfullaste vårdas, och som jag deltagit i beslutet derom både inom Utsk. och bos R.
St., så yrkar jag på min rätt att få detta uttryck ändradt i enlighet med Ulsk:s Betänk, 346 Den 8 November.
Hr Tersmeden sade, att med samma skäl, som det yrkades, alt man icke skulle vidblifva ett annat uttryck i Ulsk:s Betänk., hemtadt ur 1851 års skrifvelse, så kan man också här säga, att det icke är tjenligt att vidblifva dessa uttryck.
Det är dock någon skillnad härvid.
Hvad beträffar den i fråga var :de satsen ur 1851 års skrifvelse, sä år, den icke öfverensstämmande med ordalydelsen i det sednare beslutet.
Då är väl skäl att rälta hvad som i grunden är oriktigt, då deremot det är det rätta uttrycket, som jag fästat mig vid, att man velat ändra, och som jag önskar måtte blifva bibe„ hållet.
Utan alt vidare ingå i saken, anför jag blott detta såsom ådagaläggande, huruledes, när man vill komma till ett mål, man kan söka alt, genom ett slags ordrytteri, komma ifrån hvad som är beslutadt.
.lag anhåller att R. o. Ad. ville tillgifva mig, alt jäg ännu en gång yttrar mig, men det är med anledn. af Hr Ribbings sista anförande, ty för öfrigt hänvisar jag till hvad Hr Tersmeden sakrikt yttrat.
Hr Ribbing har förklarat, att inom Ekon.- Utsk. fördes heta strider just om denna sak, och att lian icke kan efterskänka, att den åsigt, som lian då förfäktade, nu skulle blifva i Exped.Utsk:s skrifvelse vanställd.
Här är likväl icke nu fråga om hvad som utgjort sjelfva tillstyrkandet, och som hos R.
St. vunnit helgden af deras beslut, utan det är fråga om motiveringen.
Om inom Ekon.Utsk. den meningen i sjelfva verket segrat, att den reela bildningen borde omsorgsfullare vårdas och omhuldas, än den humanistiska, då erkänner jag, att sådant bordt i motiveringen bestämdt framträda, äfvensom i beslutet, men enl. min öfvertygelse har Ekon.Utsk. icke velat en sådan mening uttrycka, helst som i motiveringen tverlom finnes uttaladl den jemrigoda vård, som borde åt begge bildnings-Iinierne egnas, hvilket erkännande tydligen innefattas i de orden: att dessa båda linier skola så vårdas, att ingendera förlorar i grundlighet.
Deremot står der alldeles icke på något ställe, ej heller finnes något skäl för en sådan åsigt antydt, att den reala bildningen skulle omsorgsfullare vårdas än den humanistiska.
Således tror jag, att Exped.Ulsk:s förslag uttrycker hvad Ekon.Utsk. velat säga, såvida Exped.Utsk. rätt fattat ordens mening, hvilket i delta fall icke heller bör vara svårt, om än någon enskild ledamot af Ekon.Utsk. åsyftat något belt annat, än hvad uti samma Utsk:s framställning innefattas.
Jag får således ånyo vördsamt hemställa om bifall till det afgifna skrifvelseförslaget.
Jag förnyar mitt yrkande, att den bevekelsegrund, som Konungen anfört och som grundlagt R.
St:rs beslut, måtte begagnas så väl på det ena stället, som på det andra.
Jag inser icke något skäl, hvarföre Utsk. är berättigad!, alt i denna fråga taga bort orden ”omsorgsfulla steg” och ditsälta ordet ”omsorgsfullt” i stället, eller att göra sådane ändringar af vigt, som Hr Ribbing redan har rätteligen anmärkt.
Utsk. bar icke ingått i en sådan jemförelse, som Frih.
Cederström omförmält.
Hr Ribbing har blott yrkat, att orden måtte få stå sådane, som Utsk. föreslagit.
Den 8 November. 347