Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Får väl lära sig att räkna ärter för granater, Dragonmaja.
Hade god lust att hänga hennes kjortlar som klocka på slottstornet, med henne sjelf som kläpp i klockan!
Nå, när vi nu väl få fästet inne, skall väl detta finneupproret ta slut.”
”Blott de ej ånyo få lust att resa sig, när Eders Furstliga nåde åter måste lemna landet”, svarade, med sjömanna rättframhet, amiralen Peder Stolpe.
”Åh, det skall jag väl låta dem hederligen veta, att om något upplopp och förrädiske praktiker sker hädanefter, skall jag nog så räkna med dem, att jag, med Guds hjelp, skall räkna dem i galgen, eho det än må vara, om än sjelfvaste fru Ebba, huru hon ock må bjebba.
Ja, i sanning, bättre svågerlag kunde gamle kung Gösta hafva skaffat sig, än denna fru Ebba och hennes blodige och riksförrädiske man.
Det var att sätta bocken till trädgårdsmästare, när den der Stenbockens, eller rättare, Stengetens slagtardräng till man slapp som befälhafvare till Finland.
Och geten bräkte ännu på samma ton, sen bocken kolat af.
Jo jo, hon tänker spränga oss i luften, påstås det, och har anlagt en mina i slottet; men jag har derför befallt henne att vara oss till mötes i porten.
Vill hon skicka oss till helfvetet, så skall hon sjelf få vara den första, att helsa på hin håles fru mamma, med en kärlig systerhelsning.
Kaka söker maka, och gerna kunde de fara med henne, alla de äreförgätne, upproriske och hufvudljugare, Anders Larsson och andre, som tagit sig före befallningen här vid Åbo.”
Under det hertigen talade, hade han hunnit till slottets yttre port.
Här stod den stolta frun, en hög gestalt, i djup sorgdrägt.
Det endast föga grånade håret betäckt af ett dok med breda fållar, och den svarta flanellsklädningen fallande fotsidt ned omkring henne.
Endast de djupblå ögonen och de hvälfda ögonbrynen aftecknade sig på det i öfrigt marmorbleka ansigtet.
Så stod hon lik en bildstod, kall, orörlig, den stolta blicken hvilande på vägen.
På hennes anlete blossade opp en mörk rodnad, i det ögonblick hon igenkände hertigen, som, med svärdet draget i högra handen, beträdde vindbryggan; men den försvann åter lika hastigt, och stel och blek, som förut, stod den höga frun.
Nu vände sig hertigen till henne och sade: ”Haden J, fru Ebba, tagit sländan i hand i stället för kommandostafven, så haden J besparat både er och andra harm.
Bättre hade varit om J rört i grötgrytan, än i mannadåd!”
Fru Ebba svarade intet härpå, utan sade blott:
”På Eders Furstliga nådes befallning är jag här, för att ledsaga eder.”
Carl syntes ännu vilja tillägga något, men fru Ebbas hela hållning imponerade på honom, och han utsade icke hvad han ernat.
Han brukade just ej låta skrämma sig, men nästan till sin egen förundran, kände han sig en smula besvärad vid fru Ebbas sida.
Mot sin vilja, måste han bemöta henne med aktning.
Han gick nu framåt, åtföljd af fru Ebba, men blott en del af tropparna intågade, resten stadnade utanföre, stående i led.
Ifrigt blickade Carl omkring sig, och hans skarpa ögon syntes uppmärksamt beskåda allt.
Stundom stadnade han, än för att nogare betrakta något, än för att utdela befallningar.
Hans röst var sträf och ovänlig, men i hans skarpa blå ögon lyste glädje öfver att i sin makt hafva fått Finlands starkaste fäste.
Hans resliga gestalt syntes högre, näsborrarna vidgades, flere gånger strök han med handen öfver den höga, kala pannan; dock kom han sig icke till att ge sina tankar luft i ord.
Han var synbarligen besvärad af fru Ebbas ädla, bleka gestalt vid hans sida.
”Hvar är Klas Flemings bisättningsrum”, sade han slutligen till Olof Sverkerson, som med beställsamhet fjeskade omkring fursten, ”vi vilja begifva oss dit.”
Fru Ebba kunde med möda qväfva ett utrop, som ville bryta fram öfver hennes hvita läppar.
Hennes steg syntes mindre säkra, hennes hufvud mindre högburet, då hon, under fortfarande tystnad, vid hertigens sida gick uppför den trappa, som af Olof Sverkerson anvisats, och uppför hvilken hertigen genast började stiga, sedan han kastat en blick på fru Ebba, liksom han velat påminna henne om att medfölja.
Under tystnad gick tåget framåt genom kyrkan, men när det inträdde i hvalfvet och hertigen befallte att kistan skulle öppnas, då framträdde Peder Stolpe och sade med sin vanliga rättframhet: ”Eders Furstliga nåde, de döda må man lemna i ro, vare sig vänner eller fiender.”
”Gamle herr Peder”, svarade fursten, ”sköt J edert takel och tyg mig till behag, som hittills, men låt mig råda för resten.”
Efter en stund tillade Carl, som kanske ansåg nödigt att urskulda sitt tilltag: ”Hvad skullen J mena, om man här kunde hitta på medel att få flottan på litet bättre fötter, utan att behöfva betunga allmogen med nya pålagor?
Hans Kunglig Majestät i Polen sänder oss väl föga något, och visserligen behöfva vi hafva flottan i godt skick till hans och rikets tjenst, på det han icke må behöfva hyra sig fremmande fartyg, om han behagar till sitt arfrike komma, om hvilket vi så ofta anhållit hos honom.
Veten J väl, herr Peder, ofta gömmes gull i stoft och mull.
Hafva icke mina sagesmän farit med munväder, så finnes i denna kista icke något lik, men väl en skatt.”
Allt modigare hade fru Ebba rest sig opp under det fursten talade.
Hon tycktes nu hafva återvunnit hela sin stolthet vid den beskyllning, hertigen uttalat, och med ödmjukhet i blick och hållning svarade hon:
”Ja, en skatt i sanning, ty häri gömmes ett hjerta, som var det ädlaste, trognaste och redligaste!
Men denna skatt kan dock Eders Furstliga nåde icke vinna.
Detta hjerta slår icke mer!”
Under det dessa ord vexlades, hade locket hunnit lyftas af kistan, och derinne syntes nu qvarlefvorna af hertig Carls bittraste fiende, den stolte, mäktige, bottentrogne royalisten, Klas Fleming; han, som skref sig ståthållare öfver Finland, riksamiral, Svea rikes marsk, friherre till Wik, herre till Svedja och Qvidja, och som nu endast företedde en bild af förgängelse, ehuru den mäktiges lik genom balsamering var skyddadt mot förruttnelse.
Orörlig stod fru Ebba.
Ej en tår i hennes öga, ej en ryckning i hennes anlete utvisade för den, som varit hennes makes dödsfiende, hvad hon kände.
Hertigen betraktade en stund under tystnad, stoftet af den man, som varit honom det svåraste hindret på hans väg till makten, och den klippa, mot hvilken alla hans anslag brutit sig och fallit till skam.
Slutligen grep han med handen den döde i skägget och sade:
”Ha, du min gubbe, lefde du än, så sutte ej ditt hufvud mycket säkert nu.”
Med en stolt höjning på hufvudet svarade fru Ebba: ”Lefde han, så stode icke Eders Furstliga nåde här.
Han hade väl gett Eder annat att göra än att komma vid sitt skägg!”
Dessa fru Ebbas stolta ord har sägnen förvarat, men icke hvad hertig Carl derpå svarade.
Det hände stundom, att ett djerft språk icke misshagade honom.
Det syntes, som om han deri skulle funnit ett slags förvandtskap med sitt eget sinne.
Sedan hertigens folk besatt slottet och noga ransakat att intet förräderi kunde vara anlagdt och sålunda ingen fara mera var för handen, hade fru Ebba erhållit tillstånd att bege sig till sina rum, der hon befalltes att qvarstadna, och vakt ställdes utanför dörren.
Äfven hennes döttrar fingo på begäran lof att komma in till henne, men med vilkor att sedan der qvarstadna.
Sigrid erhöll icke samma tillåtelse, och yrkade den icke heller med all möjlig ifver.
Hon fruktade att på det sättet bli stängd från hvarje underrättelse utifrån, och hon kände ännu ej hvilket öde som drabbat hennes trolofvade.
Han hade icke varit bland de uttågande tropparna, icke heller bland dem hon genom fönstret sett på borggården sträcka gevär.
Var han fängslad, var han sårad, kanske död?
Hennes oro steg med hvarje ögonblick, hon visste ej till hvem hon skulle kunna vända sig, för att få upplysning.
Sedan fru Ebba var fånge, hade Sigrid intet värn.
Hennes far var ibland dem, som under Stålarms befäl nu tågade opp mot Tavastland, sedan de blifvit afskurna från slottet.
I sitt bekymmer vände sig nu Sigrid till Stålarms maka, fru Elin Fleming, och bad denna taga henne under sina vingars skugga.
Fru Elin svarade bekymrad: ”Kära jungfru Sigrid, väl ville jag vara eder till skydd och beskärm, men är ju sjelf värnlös.
Icke kan J dock bege eder till någon af edra slägtingar på godsen häromkring, om ni än finge lemna slottet.
Hertigens soldater sägas nu hålla på att plundra hos våra och konungens vänner.
Stanna då hellre hos mig tillsvidare.”
Sigrid hade ej hunnit mer än tacka fru Elin för hennes löfte, då gamle Hans framträdde till henne och sade: ”Jungfru Sigrid, som är så god mot hvar och en, törs jag be eder stiga ned i min kammare.
Min son ligger illa sårad.
Han tror att jungfrun skulle kunna lära mig huru jag bör bete mig för att lindra hans plågor.
Han längtar efter, det ni måtte göra eder den mödan att hugsvala den döendes själ.
Neka mig icke min bön, jungfru Sigrid, jag ber eder.”
Sigrid tyckte visserligen det vara svårt, att uppfylla gubbens begäran, men ville dock icke afslå hans bön.
Bäfvande för det myckna krigsfolket, begaf hon sig å väg.
Ingen ofredade henne dock, der hon gick åtföljd af gubben, ehuru många sågo efter den unga, späda flickan och den gamle gråhårsmannen.
Men hvar och en visste, att då hertig Carl var i grannskapet, var det säkrast för en och hvar att passa på sina åligganden, och att ej taga sig några friheter.
Sigrid med sin gamle beskyddare gick sålunda oantastad sin väg fram; och när stundom en vaktkarl frågade hvart de ernade sig, svarade gamle Hans: ”till en sjuk”, och så lät vakten dem passera.
När de hunnit på yttre borggården, stadnade Hans och sade:
”Nu måste jag dock säga eder, jungfru, att eder väntar en syn, som torde bli svår att se.
Bed nu Gud om styrka för edert unga hjerta.
Det är icke min son, som ligger döende i mitt qvarter, utan en annan.”
Sigrid svigtade: ”Hans, för Guds skull, hvem, hvad?
”Ja, tyvärr, jungfrun gissar sanningen, ser jag.
Det är unge herr Enevald Fincke.
Jag fann honom och bar honom in till mig, der jag nu är ensam.
De förre knektarne äro borta, och de svenska knektarne ha ännu ej hunnit blifva inqvarterade, men nog komma de väl nu snart.
Jag har förbundit honom så godt jag förstått.
Jag ville ej säga eder förut huru det var, ty gamlas ögon se stundom igenom de ungas hemligheter, och så fruktade jag, att J, af oro och otålighet, ej skulle haft styrka att följa mig hit, om J vetat det värsta.”
Sigrid hörde ej mer.
Med bleknad kind, men med brådskande steg, hastade hon före den gamle in i det betecknade rummet.
Enevald låg på en bänk, nästan sanslös; men när Sigrid inträdde, lyfte han matt opp sina ögon, och hans blick ljusnade.
Den unga flickan lutade sig öfver honom och ett sagta ”Sigrid” sväfvade öfver hans bleknade läppar.
Några ögonblick förgingo.
Med stark ansträngning reste sig Sigrid och sade:
”Här kan han ej ligga.
Han måste få bättre skötsel och vård, bättre bädd.
Här kan jag icke stadna för att sköta honom.
Vi måste se till att få honom buren in till staden.
Jag stadnar här så länge.
Gå, Hans, bjud till att för penningar och goda ord få bärare.”
”Jag fruktar detta blir omöjligt.
Vakten låter oss icke bortföra en sårad officer af garnisonen.”
Sigrid vred sina händer i ångest.
”Vi måste, Hans, vi måste.
Han kan icke uthärda här på denna trädbänk och med den skötsel han här kan få.
För Guds skull, Hans, skynda, tala vid vakterna.
Gör allt som är möjligt.
Jag stannar här så länge.”
Hans gick, ehuru med ringa hopp att något kunna uträtta, och Sigrid gaf nu sina tårar fritt lopp.
Ett nytt anfall af svaghet föll öfver den sjuke.
Sigrid lyckades dock att återkalla honom till sans, medelst baddningar med vatten ur ett trädstop som stod på bordet.
Nu återkom Hans.
”Ingen möjlighet, jungfru, hertigen har förbjudit att någon, hvem det än vara må, kan få lemna slottet utan hans eget tillstånd.”
”O min Gud, han dör, han måste få bortföras, jag måste få vårda honom.”
Nu tillade hon hastigt: ”Jag går till hertigen.”
”Kära, unga jungfru, det kan ni icke våga.
Det fordras starkare sinne än edert, att tala vid honom.
Det har mången rask karl varit rädd för, och J, med edert tysta och stilla väsende, skulle alldeles bli bortkommen om han vredgades.
Icke heller torde ni slippa in.”
”Jag måste.
Vårda honom!”
Jag går!”
Sigrid lutade sig ett ögonblick öfver den sjuke, som ej hade nog sans, för att veta hvad som föregick omkring honom, derpå hastade hon bort, tillbaka öfver borggårdarne, opp för vindstrappan i ena slottstornet, och vakterna sågo förundrade efter den bleka, hastande flickan.
Ingen hindrade henne att framgå.
Hon syntes gå med sådan säkerhet och skyndsamhet, utan tvekan huruvida hon skulle slippa fram, att ingen kom sig före att fråga med hvad rättighet hon så fritt färdades omkring.
Hon tycktes alls ej tveka derom sjelf.
Men vid vindstrappans slut stod en post vid dörren till de rum, hertigen sjelf bebodde.
Han hejdade hennes gång och sade: ”Nej, jungfru lilla, stanna, hit slipper hon inte in.”
”Jag måste tala med hertigen.”
”Åh hå, nödvändigt! tala med Hans Fursteliga nåde!
Det är omöjligt, jungfru lilla.
Hans Fursteliga nåde har ej stunder att prata bort med vackra flickor.”
”Hindra mig icke, för Guds barmhertighets skull.
Skulle väl Hans Fursteliga nåde kunna straffa er, för det ni ville låta en stackars flicka gå in i hans allrayttersta rum?”
Sigrids böner voro fåfänga.
Förgäfves använde hon de mest bevekande ordalag, postkarlen vågade icke insläppa den bedjande, huru gerna han än velat.
För hvarje förloradt ögonblick steg Sigrids ångest högre.
Vända om, med oförrättadt ärende, kunde hon icke.
Slutligen hördes steg komma uppför trappan, de närmade sig allt mera.
Det var en af hertigens tjenare, som i handen bar en silfverbägare och åtföljdes af en tjensteqvinna, bärande en kanna pösande öl, det hon, på tjenarens befallning, just hade tappat ur den bästa öltunnan i slottskällarn.
”Seså, här just innanför denna kammardörr får hon ställa kannan på bordet och gå sin väg.
Jag skall sjelf sedan kredentza Hans Furstliga nåde detta ståteliga öl.
Det måste man medge, att icke låter detta ölet det gamla Åboölets rykte komma på skam.
Icke var det underligt att salig drottningen Kathrina häraf drack lika gerna, som hennes herre, högst salig Hans Majestät, konung Johan.”
”Goda Anna, jag ber dig”, sade Siri, ”låt mig bära in ölet.”
Anna var högst nyfiken att få titta in i hertigens rum, så att hon gerna hade åtlydt befallningen att uppbära ölet, men när hon såg på Sigrid och varsnade den ångest, hvarmed denna bad att få aflösa henne i tjensten, så svarade hon:
”Gu signe er, jungfru.
Nog hade jag gerna gått sjelf, men så J ser ut, har väl ingen hjerta att neka er, som alltid är så färdig att göra en hvar till nöjes.
Men kannan är tung för en sån liten fin hand, må hon veta, jungfru.”
Sigrid grep ifrigt kannan och följde efter tjenaren, utan att hvarken denne eller postkarlen gjorde någon anmärkning.
Så snart hon inträdt i rummet, befriade tjenaren henne från sin börda, och väntade att hon skulle bege sig bort, sedan hon, som han trodde, fått tillfredsställa sin nyfikenhet.
Men i dess ställe pekade Sigrid på en dörr vid hvilken stod en annan tjenare och frågade:
”Är Hans Fursteliga nåde der?”
”Tyst, tyst!
Der äro herrar, och i rummet der innanföre är hertigen sjelf.
Nu måste ni gå bort, att ingen kommer och träffar er här.”
Sigrid stod qvar, betänkande huru hon skulle kunna ställa till, för att slippa in till hertigen.
Tjenaren uppmanade henne allt ifrigare att bege sig bort, och var högst förlägen då hon ej åtlydde honom.
Att åstadkomma något buller, vågade han alldeles icke.
Härunder öppnades den inre dörren och en gammal herre utträdde.
Hans undersättsiga figur rördes fram åt golfvet med bastanta steg och något krökta knän.
Hen mörke, barske mannen syntes icke mycket kunna väcka Sigrids förhoppningar om hjelp, men i blicken låg dock något vänligt och frimodigt.
Sigrid vände sig till honom och bad med låg röst i de mest bevekliga ord, det han ville antingen sjelf ge henne tillstånd att ur slottet föra en svårt sårad, eller om han ej kunde tillåta detta, att han då ville utverka det hon finge gå in till hertigen för att bedja honom sjelf derom.
Med ett vänligt ögonkast på den unga bedjerskan, svarade den gamle krigarn: ”Hans Furstliga nåde har förbjudit att bortföra någon sårad officer.
Man vet ännu icke hvad han öfver dem besluter.
Alltså, vore han än eder fästman, såsom det synes mig, så kan nu härvid intet göras.
Och hvad angår att få bönfalla härom hos fursten sjelf, så torde det föga hjelpa.
Icke heller vågar jag bedja om att få införa eder.
Hans Furstliga nåde hör visst en och hvar af trogne svenske män och qvinnor, som hos honom vilja söka rättvisa, men vill icke besväras af husets folk och deras böner och klagomål, ty de hafva icke gjort sig sådan nåd värdiga.
Gå derföre bort, unga flicka, icke hörer hertigen eder.”
”Ack, hvad har väl jag stackars, unga barn, gjort emot Hans Fursteliga nåde?
Haf dock barmhertighet med mig.
Kanske har ni sjelf en ung dotter.
Ack, hon ber med mig till edert hjerta.
Den gamle krigarn strök sig om sitt gråa skägg.
Han blef varm vid tanken på hus och hem.
”Nå, så stå nu då der vid dörren och vänta så länge.
Hans nåde går rättnu härigenom.
Försök då om ni kan få honom att höra eder.”
Vänta, hon måste vänta!
Och hon kände med ångest hvad
Enevald led för hvarje ögonblick och huru möjligen hans lif berodde af snar hjelp.
Hon tyckte sig känna, huru de smärtor som anföllo honom, skuro genom henne sjelf i hvarje ögonblick.
Men hon måste dock vänta, någon annan utväg ägde hon ej.
Hon måste ju, tillochmed, anse för en lycka att henne tilläts att vänta; och dock blef denna väntan henne för hvarje ögonblick mera olidlig.
Tjenaren hade emellertid slagit öl i bägaren, och infört den i de inre rummen.
Derifrån återkom han och ställde sig äfven att vänta invid ölkannan, som qvarstod på bordet.
Nu hördes liflig rörelse i rummet invid, dörrarne slogos opp och ut trädde några herrar, bland hvilka den, som syntes främst i raden, bar en jernhammare i handen.
Det ljusa håret, den höga pannan, öfver hvilka tre glesa lockar lågo platt tillkammade, för att dölja att den var kal, den böjda näsan, de skarpa blå ögonen; allt instämde med den beskrifning, Sigrid hört om hertig Carl, så att hon lätt gissade att det var denne stränge herre, som hon såg för sig.
Hertigens blick föll genast på tjenaren och ölkannan. ”Ären J icke, som vanligt, slösare och öleskändare!
Står icke der, nu åter, en hel stor drickeskanna med präktigt öl och andfalles?
Ölebultar ären J alla, och dock viljen J icke hafva omsorg om att ölet hålles godt.
Ställes det sedan andfallet på bordet, så grinen J nog, och viljen hafva nytt; men se, sådan soppa man kokar, må man supa, och den som grinar åt ölet, han må dricka vatten.
Se till, Göran du, att detta präktiga ölet der, icke får förstöras, utan ordentligt slås i muggarne, som ställas på svennebordet.”
Han tycktes erna tillägga ännu mera, men varsnade i detsamma Sigrid, och fäste med någon förvåning en skarp frågande blick på henne.
Ett ögonblick bäfvade hon tillbaka, men sansade sig snart, och innan hertigen hade hunnit yttra den fråga, som syntes sväfva på hans läppar, fattade hon mod och trädde ett par steg fram.
Derpå böjde hon knä och sade: ”Nådige herre, värdigas förlåta och bönhöra!”
Temmeligen vänligt såg hertigen på den unga flickan, öfver hvars anlete hvilade ett drag af så djup smärta, men tillika så mycken sjelfbeherskning, att det syntes nästan oförenligt med ansigtets milda, barnsliga drag.
”Nå, hvad begär du, unga flicka”, frågade hertigen uppmuntrande.
”Att Eders Furstliga nåde täcktes nådigst vilja tillåta mig att låta ur slottet bortföra min trolofvade fästman, Enevald Fincke, som ligger sårad och döende, på det jag må få vårda honom.”
Hertigens ögonbryn sammandrogos lätt och kring munnen tecknades några skarpa drag, då han svarade: ”En af upprorshopen alltså.
Ni hade, jungfru, gjort bättre, om ni förut rådt honom att icke sätta sig opp mot sin lagliga öfverhet.
Skall jag rädda honom från den nöd han, genom sitt eget onda uppförande, kastat sig i?
Som man bäddar åt sig, så får man ligga.
Huru månge af de fattige bönder i Österbotten hafva icke fått ligga i vanvård och dö, för finnarnes förräderi.
Han må nu sjelf få försöka hur godt det gör.”
”Nådige herre, vågar jag anmärka, att Enevald
Fincke nästan icke varit i strid emot bönderne.
Han har först nyligen ingått i krigstjenst.”
”Men har dock redan hunnit visa sitt arga uppsåt emot konungen, riket och mig.
Men hvem är ni sjelf, unga jungfru, som vågar föra ett så fritt språk?”
”Sigrid Eriksdotter Liljeholm.”
”Jaså, således dotter till Flemingens gode vän och tjenare!
Han, som i alla vägar stått vid blodhundens sida!
Köttmånglarens springpojke!”
Här började han att låta den hammare han bar i sin hand, falla emot inre sidan af andra handen och liksom slå takten till sina ord.
”Tycker hon, jungfru, att jag har skäl att vara henne blid för att hennes far alltid hållit med Svedjeklas, den svarte bofven, och varit honom behjelplig att uppresa folket till uppror emot sin lagliga öfverhet?
Tror hon, att hennes fina jungfrufingrar kunna med nål och tråd lappa den skadan, som så många menniskor lidit till lif och lem, för deras skull?
Herr Erik har icke förfarit som en ärlig och kristlig riddare emot konungen och riket, ja ännu sedan Klasen ändtligen gick dit han hörde, så har han hållit fort i sin upproriskhet.
Hvilket allt den allsmäktige Guden, som en rättvis domare skall straffa.
Nu hafva vi dock, Gudilof, stängt herr Erik med andra förrädare från slottet, som katten från mjölken.
Var han icke en af dem, som mest hindrade bönderne ifrån att komma och klaga för mig, när
Flemingens ryttare förtryckte dem och ej lemnade dem ko eller so?
Hvem var mera nitisk än han, att hindra trogne undersåter ifrån att komma öfver till Stockholm, för att med de öfrige rikets ständer rådgöra om konungens och rikets bästa?
Hvem var det, som mera än han, alltid sörjde för att mat icke fattades för den blodsugarn Klas Flemings upproriska knektehopar?
Hade de fått svälta, så hade de minsann icke lupit efter honom, som svin efter mat-tråget.
Häh!”
Under det hertigen talade blef han allt ifrigare.
Hans vrede stegrades genom uppräknandet af de skäl, han ansåg sig äga att harmas, och hammarn föll numera icke i handen, utan för hvarje mening slog han ett allt skarpare slag i bordet, så att det skrällde.
Han tycktes liksom borra ögonen i Sigrid.
Mången stark kämpe hade bäfvat för Carls vrede; att den unga flickan ej utan förskräckelse kunde åse den, var naturligt, men öfvertygelsen om att Enevalds lif berodde på det svar, hon nu skulle få på sin bön, ingaf henne mod att icke svigta för den stränge herrens hetta.
Hon tog nu, med bäfvan i hjertat, till orda: ”Hela verlden säger, att Eders Furstliga nåde är en mot den ringe rättvis, om än sträng, herre och Eders nåde skall visserligen icke straffa mig för hvad jag icke kunnat rå för.
Om nu Eders Furstliga nåde icke tillåter mig att rädda min trolofvade, så är det jag som straffas; ty han, en riddare och ädling, skattar väl icke sitt lif allt för högt, men jag stackars unga flicka, som måste se honom dö, utan att kunna hjelpa honom, jag blir den straffade.
Ack, vore dock Eders nådes fursteliga gemål här, till henne ville jag vända mig; hon skulle veta och förstå huru dyrbar för en qvinna den är, som är hennes allt.
Hennes hjerta skulle visst icke kunna motstå en olyckligs bön.”
Ett par af herrarne, som stodo bakom hertigen, sågo småleende på hvarandra och tycktes mena att ej just hertiginnan vore af så enkom qvinnligt mjuk natur.
Men Carl sjelf såg icke utan ett visst välbehag på den unga flickan, som så djerft förde sin talan.
”Nå, lofvar du på din trolofvades vägnar, att om han nu räddas, han sedan skall förblifva sin lagliga öfverhet trogen?”
”Eders nåde, hvad kan jag, en qvinna, lofva, om jag vill vara ärlig och sann!
Kan väl en qvinna förmå sin make att lyda henne?
Kan väl tjenaren befalla öfver sin herre?
Var barmhertig, Eders Furstliga nåde, så visst som Gud engång skall vara barmhertig emot eder.”
Nu steg den gamle mannen, som först talat vid Sigrid, fram till hertigen och sade: ”Eders Furstliga nåde behagade gifva mig några nådiga ord för de ringa tjenster jag gjort vid fästets intagande och lofvade hafva mig med någon belöning i minnet.
Värdigas Eders nåde nu, om jag någon lön anses värd, att belöna mig medelst beviljande af denna unga flickas bön.”
”Käre herr Peder Stolpe”, svarade hertigen, ”hvad hafver J för vänskap för henne?”