Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var för besynnerligt, men blott han begynte göra cour till någon dam, var hon i hemlighet förlofvad, gynnade någon annan adoratör eller afvisade honom af obekanta skäl, och blott han dristade en liten ansats till det slags proposer, som han visste att kamraterna höllo på med från morgon och till afton, möttes han af en korus af harmsna flick- och frustämmor, den ena mer förtrytsam än den andra, ropande:
Axel Gustaf, hvad går åt dig?
Är du stollig, Axel Gustaf? Vet du icke hvem du talar till, Axel Gustaf?
Man kunde bli förtviflad för mindre.
Om han varit på något vis missbildad, men gudskelof, Gallodier, pagernas dansmästare, hade blott beröm för hans vador och hans tenue, och hofintendenten Lundberg hade prisat hans ansikte som antikt och reguliert, då han satt modell för sitt konterfej uti pastell.
Hvad i Herrans namn var det då, som låg i vägen?
Själf kunde han icke utgrunda det, och förgäfves frågade han andra till råds.
Sin stränga gamla moder, som kapprak och allvarlig satt och läste Scrivers Själaskatt och Baelters Människones Frälsare i gyllenläderstolen med hörsellur och käpp bredvid sig, vågade han icke spörja om slikt, men alla de andra kvinnliga väsendena på den lilla fädernegården hade han upprepade gånger rådfrågat.
»Hör nu, Brita Carlsson,» brukade han säga till sin gamla amma, som ännu var kvar i huset och rynkig och brun i ansiktet, som ett stekt äpple satt och häcklade lin i sin lilla takkammare uppe på loftet, »tror icke Brita Carlsson, att en vacker flicka kan bli verliebt i mig?»
»Asch, hvad grefve Axel Gustaf pratar,» svarade gumman och ruskade på hufvudet med de små hårda bruna flätorna hoplagda i en rund kaka i nacken under schaletten, »inte passar grefve Axel Gustaf för så’nt.
Flickor är för resten bara flams och otyg och borde aldrig finnas till.»
Grefve Axel Gustaf vände sig på klacken utan att svara, slog ond igen dörren och gick ner till sin syster, den sextonåriga fröken Anne-Sofie, som vid den öppna salsspiseln satt och broderade en violett herde, som matade en herdinna med en drufklase i en blå lund.
»Anne-Sophie, om jag icke vore din bror, om du icke kände mig så bra, förstår du, skulle du icke kunna bli kär i mig?»
Lilla fröken lät nålen stanna i stramaljen midt i Doris’ rosenröda ansikte, lade ner brodérbågen och såg en lång stund på brodern.
Hennes små pupiller blänkte af ifver, som ett par blå pärlor, och hennes lilla mun blef djupt allvarsam.
Så brast hon ut i ett våldsamt skratt.
»Nej, Axel Gustaf, du är rasande snäll, men jag skulle aldrig bli kär i dig!»
Och Axel Gustaf förbannade ödet, slösade bort sina fickpengar på poudre à la maréchale och rosenolja, tvättade sina händer med mandelkli och strök läpp-pomada på munnen ... det hjälpte icke.
Han blef flygelman i dragonkåren för sin ståtlighets skull.
Han måste assistera vid alla hoffester och riddarslag för sin skönhets skull.
Men ingen flicka eller fru brydde sig om att smussla sängkammarnyckeln i fickan på denne vackre och välbildade unge jätte.
Det var öfver denna gamla lifssorg Axel Gustaf satt och grubblade, och det var orsaken att han var rätt nöjd öfver sin vakt och sitt portförbud.
Så hade han åtminstone här i Lucca laga förfall, som kunde skydda för kamraternas hån.
Medan grefve Lilje funderade öfver detta, hade mörkret fallit, och när han såg upp ur sina tankar, varseblef han på den dunkla gatan en kvinna, som gick af och an utanför hans fönster och tycktes betrakta honom genom masken.
Först brydde han sig ej därom, men då hon dröjde och stannade så nära hans i nedra botten belägna rum, att han kunnat skakat hand med henne genom det öppna fönstret, blef han förtretad och röt på ärlig, osminkad svenska: »Dra’ längst in i sydligaste Helsingland, leda kona.»
Om han icke gjorde några eröfringar, skulle det åtminstone icke heta att han hade tur hos käringar, och som en gammal gumma såg denna kvinna ut i sin stora hvita spetsduk och sin trubbiga sidenmask.
Damen, hvilken tydligen uppfattade hans ord som en utvald artighet, lyfte mot fönsterbrädan en liten hvit spetsvante och hviskade på den mjukaste italienska:
»God afton, kavaljer.»
Den lilla spetsvanten och den klingande stämman, som sjöng af ungdom och skalkaktighet, läto Axel Gustaf spritta till.
I ett ögonblick blef han het om öronen af spänning, och hans hjärta dunkade, när han på stapplande italienska svarade.
»Ni är en af den nordiske iskonungens riddare?» fortsatte damen.
Axel Gustaf jakade.
»Natten är ljus och ljum.
Skall jag visa er staden, svenske Orlandino?»
När hon frågade detta, knäppte hon för en sekund masken från örat, så att Axel Gustaf kunde urskilja ett par djupa bruna ögon med ett skimmer af sollysta topaser och ett rikt brunrödt locksvall.
Men ansiktet strålade af en sällsam, hvit blekhet, som hade det genom alla porer insupit skenet från den än ej uppstigna månen.
Axel Gustaf förlorade besinningen.
Han glömde vakthållning, pagetjänst och monark, och med ett hopp stod han nere på gatan vid sidan af damen, som åter knutit för sin mask och nu såg ut såsom en liten hvit sibylla bredvid hans egen kämpagestalt.
»Hvem är ni?» frågade han.
»Jag är Flaminia.»
»Flaminia?»
»Ja, Luccas månskensprinsessa.
Har ni ej hört berättas om mig?
Jag bor högt uppe i ett stort torn med fem riglar för dörren, men hvar tisdagsafton, när Luna är i tredje kvarteret och klockan slår precis tio, måste jag ut på äfventyr.
Vill ni vara med, riddare?»
»Genom eld och vatten, Flaminia.»
»Godt.
Vi skola bara akta oss för onda ögon.
Ni har väl horn, riddare?»
»Horn?»
Axel Gustaf hade icke förut uppfattat det som något särskildt förmånligt att äga sådana.
»Neej.»
»Nå då få vi hjälpa oss med mitt» – och i detsamma lade Flaminia en mjuk, rund arm in i grefve Liljes.
Hon lyfte bröstduken, så att han såg en bländande trekant af hennes barm mot den gröna koltens mårdkant, och hon tog fram ett litet horn af röd korall, som på en ked af hopvirkadt guld hängde kring hennes hals.
»Nu reda vi oss mot alla onda ögon, spioner och bakhåll,» sade hon och förde kavaljeren ut mot San Giusto.
Månen hade ännu icke stigit öfver synranden och dess sken var dubbelt trolskt, då man icke såg ljuskällan, ur hvilken det flödade.
I två motsatta sfärer delade det staden, en skimrande klar och en djupt svart, och skarpt, som snittet af en bila gick gränslinien mellan mörker och klarhet.
Här och hvar lyste palatsens sköldkrönta portaler hvita och sagoaktiga, och liksom höljda i silfverskir af skimret stego festklädda kvinnor in i husen ur de förgyllda bärstolarna.
Svag musik sipprade ur de slutna byggningarna, beslöjad af förhängen, och i natten dämpades tonernas hetsighet till en halfkväfd, men genomträngande vällust.
Luften låg orörlig och het.
Här och där skymtade stillastående skuggor, hviskande med damer, hvilka med försiktig hand öppnat fönsterluckorna.
Axel Gustaf urskilde blomprydda unga flickor med stort svart hår, och när han hörde deras stämmor tala, förekom det honom, som om rosorna, hvilka de buro vid brösten, måste med orden sakta falla ner till älskarnes fötter.
Men där det växte ett grönt träd eller fanns en gräslapp tindrade eldflugor i tusental, glimmade i färg mellan smaragd och svafvel, slocknade och blossade till igen.
Flaminia fångade flera på sin hvita hand, där de skälfde som droppar af en grön likör.
»Luce,» sade hon med sin smekande stämma, »Luce heta de, och när jag var barn, ville jag bära dem som gröna pärlor i mina öron.»
De gingo genom trånga gator med öfverraskande mörka knyckar och prång och buktade hus fram öfver släta små torg, på hvilkas kyrkportar de gamla madonnabildernas stenansikten i månglansen förlorade Mater dolorosas dysterhet, klarnade upp i mildrad höghet och med vekare ömhet tryckte barnen mot brösten.
Flaminia utpekade byggningarna och hviskade namn och sägner.
Så kommo de till San Martini dôm och betraktade den stora gruppen öfver ingångsportalen.
Det fromma helgonet hade hejdat sin tjocka, kortmanade springare och satt nu i sadeln med båda benen uppdragna på samma sida, som på ett skräddarbord, för att klippa sin kappa i två delar och gifva den ena hälften åt en tiggare, som han mött vid vägkanten under sin kvällsridt.
Martin skänker halfva kappan åt tiggaren för att karlen icke skall frysa,» sade Axel Gustaf.
»Nej,» hviskade Flaminia, »det goda helgonet gifver honom hälften af kappan för att han skall ha något att svepa sin flicka i, när de skola hvila på marken, ty hem äger hvarken han eller hon, och gräset kan vara kallt och vått.
Men en flicka har han, som följer sig, så landstrykare han är, ty du ser, att han är ung och stark och har hvita tänder.»
All den återstod af ursprunglighet, som fanns kvar hos denna neapolitanska gatunge, som blifvit sångerska, vaknade upp i den varma månskensnatten under vandringen med denne långe tafatte yngling från norden med de barnsligt blå ögonen.
Axel Gustaf kände lifsströmmen brusa genom alla ådror med en sällhet, som han aldrig förut förnummit.
Han kom plötsligen att tänka på, hur det kändes när han var gosse och växte.
Det var också nu, som om han växte öfver sig själf och växte ur allt, som var trångt och gammalt.
Världen låg förunderligt rik och utslagen omkring honom.
Han drack den sydländska nattens yppighet, som en bägare, hvilkens dryck flödar öfver bräddarna, och världsberusningen gjorde gång och tanke sällsamt lätta.
»Flaminia,» sade han, och rösten hade mer af befallning än bön, »jag vill hem till ditt svarta torn och jag vill öppna alla de fem riglarna.
Flaminia nickade och pekade mot en hvit port i gatans slutkrök.
Hon blef tystare ju mer de nalkades huset, till dess hon i granngården strax bredvid såg lampsken sila genom fönstrets spånjalusier.
»Hvilken tur, hvilken tur!» utbrast hon, »Antonio är ännu uppe.»
Innan Axel Gustaf visste hvad det var frågan om, knackade Flaminia med solfjädersskaftet hårdt mot rutan, som strax öppnades.
Man såg in i en gravörs verkstad.
Belyst af en rykande lampa satt den puckelryggige lille gravören ännu vid arbetsbordet med punsen i ena och nålen i andra handen.
Han höll på med ett litet damsigill, i hvilkens platta af guld han redan ristat en korg med dufvor på ett altare.
Nu tittade han ut med loupen i sin svarta hylsa ännu för ögonen, lik dvärgen, som i bergets innandöme smider det röda guldet och med ett leende på sitt skäggiga ansikte ropade han:
»Flaminia, så här sent!
Något angeläget smycke, som skall märkas?»
»Nej, Antonio, då jag såg att det lyste hos dig fick jag en sådan lust att stryka på din puckel, ty det har alltid gifvit mig lycka.»
»Stryk mig hvar du vill, Flaminia,» sade den lilla gravören galant.
»Och min vän får det ju också.
Han är främling, men han har också hört att det för tur med sig att klappa en puckel, och ingen i hela Lucca har en sådan lyckorygg som du.»
Antonio log, vände sig om och stack ut puckeln genom fönstret med den nedlåtande värdigheten hos en påfve, som räcker sin fot till kyssning, och Axel Gustafs stora och Flaminias lilla hand rörde ett ögonblick samman vid hans rygg.
»Godnatt, Antonio.»
»Godnatt, Flaminia,» och fönstret stängdes åter till petscherstickarens verkstad.
Men de båda älskande gingo med armarna om hvarandras lif in genom Flaminias hvita port.
En ranköfvervuxen låg pergola ledde från porten in till själfva huset, och de mjuka slingorna från spaliererna föllo smekande mot deras ansikten.
En stare som hängde däruppe bland grönskan i sin af en silkesduk öfvertäckta bur började kvittra, som om det var morgon när det hvita månljuset, som de kommande förde med, föll in genom gallret.
Flaminia tog Axel Gustafs hand och balancerade honom i mörkret genom en smal gång in i ett stort mörkt rum.
»Assunta,» ropade hon, »Assunta, ljus och vin!»
Assunta, den gamla duennan, kom intassande i sockor med en liten lykta i handen.
Hon tittade med ett par röda, rinnande ögon på kavaljeren, och när hon såg hans rika dräkt och ringarna på hans fingrar, nickade hon belåtet med hufvudet, som liknade lintotten på en spinnrock, och tassade åter ut.
Rummet var djupt och i den dunkla bakgrunden skymtade möblerna otydligt, men dess främre del var upplyst af det infallande månskenet, som i en bred flod drog fram öfver väggen.
Midt i skenet hängde där en gammal venetiansk spegel, hvilkens blanka yta, likt en stelnad sjös samlade hela nattens ljus: månskenets hvita och stjärnornas blå glans.
Flaminia gick fram till den, tog af sig mask och slöja, och från sin plats, där grefve Lilje stod midt på golfvet, såg han i spegelglaset hennes bruna topasögon glänsa med ett nät af guldfibrer öfver pupillerna, och skuggan af håret gled hemlighetsfullt och lätt öfver den bleka kinden ner på den nakna skuldran.
Allt det hvitblå ljuset, som föll öfver henne och omkring henne, gjorde hennes gestalt aflägsen och drömlik, och fast han stod blott ett par steg ifrån henne, började hans hjärta slå – utan att han visste hvarför – som inför något oupphinneligt.
Så måste hans händer och hans hjärta känna Flaminia, och på tå smög han sakta genom mörkret med armarna utbredda för att fånga henne och månskenet.
Tidigt på morgonen steg Gaëtano Benincasa in i kanonikerns lavendelluktande toalettrum.
Den store tenoren såg ut, som om han hela natten ej varit ur kläderna.
Hans pussiga hvita Pulcinella-ansikte var grått och slött och hans hvita sidendräkt märkt af snus och talg.
Kanonikern hade icke heller så tidigt, innan han användt sina skönhetsmedel och pastor, sin fördelaktigaste min.
Utsliten och förstörd verkade han, där han satt i kamskjortan och svärtade sina gråa ögonbryn med briljantin.
Hela natten hade han legat och grubblat omväxlande på Flaminia och operan.
Han visste icke, hvad som oroade honom mest, sångerskan, som bedrog honom eller operan, som blef allt mer ruinerande dyrbar att få uppsatt.
Det var kolik och tandvärk omväxlande och icke godt att säga, hvilket som var värst.
Men när Gaëtano steg in sökte han intaga en sorglösare hållning.
Han satte ner penseln i sminkkoppen af agat, kastade hastigt en spetsnäsduk öfver en rad små burkar med rosenpastor, lade det ena magra benet öfver det andra och dinglade med foten i toffeln med det brinnande, genomstungna hjärtat.
»Godmorgon, min käre Gaëtano.
Denna morgon har helt visst guld i mun, och du medför en välkommen nyhet.»
»Välkommen, neej,» bräkte Gaëtano med sin vanliga butterhet – »neej.
Nu har jag upptäckt att Flaminia har en galant till.»
Kanonikern blef hvit ända upp i tonsuren, slog de magra, gula fingrarna mot bordet så toalettpytsarna hoppade och utbrast:
»Hur vet du det?»
»Jo, jag hade hela natten med några musikaliska kolleger gått igenom ett partitur af den tyske charlatanen Gluck» – han hade spelat pharaobank ända till gryningen – »hvilket barbari i parentes! – och då jag skulle gå hem, ser jag en ung riddare hoppa ut ur Flaminias port och springande störta sin väg.
Jag ville hinna upp honom, men lyckades icke.
Han hade svart och röd dräkt, och det lär ju vara den svenska hofkostymen.
Jag tänkte nog att
Pomponaccios loftal öfver den svenska styrkan skulle ta eld.
De kvinnorna!
Hvilka märrar!»
Han sade de sista orden med eftertrycket i en filosofisk maxim och tog så fram ett litet miniatyrporträtt och lade framför kanonikern.
»Men se här hvad den gynnaren tappade, här ha vi corpus delicti.»
Kanonikern såg på porträttet, som var infattadt i en medaljong af guld, och på hvilkets framsida Liljes namn och vapen voro ristade.
Det var grefve Axel Gustafs mor i röd riksrådinnedräkt med pälsbräm kring sammetsroben.
Det pudrade håret var uppsatt på frihetstidens vis.
De gråblå ögonen och den slutna munnen hade samma uttryck af inbunden stränghet, och kapprak, stel och allvarsam tecknade sig hennes gestalt af sparsam och gudligt sinnad änkegrefvinna på det gula elfenbenet.
Kanonikern tog medaljongen i handen, skakade den, som man gör med ett ovedersägligt bevis och ropade:
»Jag skall döda karlen och henne med!
Jag skall låta sticka och massakrera honom och ge henne belladonna – ja, det skall jag!»
»Men inte före uppförandet af Clytemnestra åtminstone,» inföll Gaëtano, icke utan ironi.
»Nej, inte före uppförandet af Clytemnestra,» upprepade kanonikern betänksamt, »men jag skall hämnas, var viss på det.
Döden, döden!» hväste han.
»Det är nog moderns porträtt.
Ingenting kan man få så fördelaktigt inlöst och så ordentligt betaldt för,» tillfogade Gaëtano med sin uttryckslösa röst, som om han ville för kanonikern antyda en utväg numro två, som det var skäl att tänka på och som man kunde tillgripa med samma tillfredsställelse som döden.
Kanonikern tittade på honom från sidan, svarade icke, men tog åter upp penseln ur agatkoppen och beredde sig att fullfölja sin toalett.
Gaëtano gäspade.
»Du hade bedt mig taga reda på saken.
Jag hoppas du ej glömmer dina löften.
Men gör ingenting öfveriladt, det råder jag dig.
Och nu farväl, jag måste gå hem och sofva.»
Ögonlocken föllo nästan igen öfver hans i det hvita hullet inkrupna ögon och, surmulen och stel som alltid, försvann han med sin sömngångarmin genom dörren.
Gaëtanos förslag gaf icke kanonikerns tankar någon frid.
Han såg tydligt för sig en stor grön pung, späckad med gyllene pistoler.
Hans hand kände, hur tung den var och hans öra hörde guldklangen af mynten, när han löste upp silfvertrensen.
Och han tänkte på, hur han skulle kunna låta måla de praktfullaste dekorationer för sin Clytemnestra och engagera de skickligaste korister i hela Italien.
Frestelsen blef för stark och innan han för sista gången fört sminkkoppen öfver kinden var hans beslut fattadt.
Tandvärken hade öfvervunnit koliken och ärelystnaden triumferat öfver kärleken.
Men i samma ögonblick, som han bestämt sig kände han en välgörande kyla lugna sitt upprörda blod.
Det var, som om det förakt mot älskarinnan, hvilket låg i hans beslut gaf, honom en kall och hånfull öfverlägsenhet, och med miniatyren i fickan skyndade han till det svenska högkvarteret.
I hôtel l’Univers slumrade ännu alla de svenska herrarna efter sina första äfventyr i det galanta Lucca.
Konungen ensam var vaken.
»Jag är som fåglarna,» brukade han säga, »så snart den första solstrålen lyser kan jag icke längre sofva.»
Hans rastlösa natur med dess brännande behof af upplefvanden och intryck hatade dessutom sömnens långa, händelselösa dvala.
Så förkortade han hvilan till det minst möjliga, och nu satt han redan i sitt kabinett och läste, klädd i en morgonrock af ljust siden med nordstjärnan på bröstet och en hög mössa med kort skärm, under hvilken ögonen i den tidiga timmen glödde af förväntan på dagens spänning och tilldragelser.
Aftonens melankoli var bortblåst, och den blå sommarmorgonens lifslust återstrålade i hans drag.
Då och då tittade han ut i den lilla solgula trädgården med sina rektangelformade röda blomfält.
Men plösligt stördes tystnaden af en ifrigt talande italiensk stämma, hvilkens rinnande ordflöde trängde in från vestibulen.
»Hvad är det, Griberg?» ropade kungen.
»Å, Ers Majestät, det är en tokig, papistisk präst, som vill ha audiens hos ers majestät.
Vid den här tiden!
Han säger att han är kanoniker i San Martini dôm.»
»Jaså, släpp då in herr kanonikern i San Martini och låt oss höra hvad han har att säga.»
Kanonikern steg under djupa, knäfallsaktiga reverenser in i rummet.
Han hade omkomponerat sitt ansikte med en skådespelares skicklighet och dolt sina lidelsefulla drag under en mask af from välvilja och faderlig salvelse.
Han talade med en hastighet och en ordrikedom, som skulle verka exotiskt och förbrylla.
»Sire, min tunga är för svag och oskolad för att rätt tolka den utomordentliga sällhet hela Luccas urgamla stad erfar öfver att inom sina klassiska murar hysa den regent, för hvilken man tvekar i hedersnamn mellan Sveriges Augustus och Nordens Titus.»
Han gjorde ett kort uppehåll.
»Och hvarmed kan jag vara den vällärde herr kanonikern i San Martino till nytta?» svarade konungen.
»Ers Majestät!
Det, som gifvit mig dristigheten att inför Ers Majestäts fötter nedlägga mina bekymmer är en händelse, som, närd af förtalet och utlagd af illviljan skulle kunna förorsaka mycken ond blod och vålla en misstämning mellan den apostoliska kyrkan och staden Luccas svenska gäster, hvilken vore icke blott djupt att beklaga utan borde, synes det mig, till hvarje pris undvikas.
Täckes Ers Majestät ett ögonblick betrakta detta miniatyrporträtt?»
Konungen tog medaljongen, studsade till och ropade: »Men det är ju själfva grefvinnan Lilje!» och han såg den stränga gamla damen lifslefvande för sig, sådan han väl mindes henne från barndomen, Sophia Albertinas allvarsamma statsfru, som alla hoffröknarna voro uppbragta på, ty hon snålade på allt och räknade till och med sockerbitarna till deras kaffe.
Honom själf hade hon ett par gånger angifvit för guvernören, då han i smyg satt och läste franska skådespel under predikningarna i Drottningholmskyrkan.
Kungen kunde icke låta bli att småskratta då han såg den ärevördiga och stela damen inblandad i en intrig och han mumlade för sig själf: »Har nu också den sista oskulden vid vårt hof, den beskedlige Axel Gustaf varit på äfventyr!»
»Ers Majestät,» fortsatte kanonikern med allt stigande hastighet öfver ordflödet.
»Ehuru jag själf genom uppfostran och kyrkans osvikliga heliga löften lyckligtvis står utom de köttsliga passionerna och förvirringarna, skall Ers Majestät icke i mig se någon obeveklig prästerlig Cato censorius, som bryter stafven öfver ungdomen.
Jag är konstnär, sire, musiker, och om jag får säga det själf har mitt oratorium öfver Jesu sår med bifall och ovationer sjungits i sjutton italienska städer och jag hoppas få occasion att för Ers Majestät uppföra min nya opera Clytemnestra.
Kärlekens makt är mig ingen hemlighet och blodets hastiga lopp i unga hjärtan.
Men, hvad som händt i natt är värre än ett galant äfventyr, det är kyrkans frid, som i viss mån profanerats.
Den unga kvinna, ur hvilkens fönster jag såg den svenske kavaljeren hoppa, hvilkens medaljong jag gifvit ers majestät, skall blifva novis i San Giusti kloster.
Hon bereder sig att taga slöjan.
Ers Majestät kan själf förstå hvilka allvarsamma komplikationer ett sådant äfventyr kan medföra, om saken kommer vidare ut och inför abbedissan.
Lyckligtvis gjorde tillfälligheten, att jag ensam såg denna beklagansvärda tilldragelse, då jag vandrade hem från en dödsbädd i den tidiga morgonen och kom förbi klosterhuset, och på min förtegenhet kan Ers Majestät lita.»
Kungen fick af kanonikerns rinnande svada blott det bestämda intrycket, att han talade osanning, men han hörde uppmärksamt på med en teaterförfattares intresse för en väl spunnen intrig och en lustig komedityp.
»Nå, hvad önskar kanonikern i utbyte mot en sådan tystnadens väntjänst?» sade han, i det han vände mot prästens gulbleka, ifrigt gestikulerande figur sina stora, genomträngande ögon.
Fader Francesco hade icke väntat att detta skulle frågas så direkt, men han bockade ännu djupare.
»Ingenting för mig, Ers Majestät.
Hvad kan en nöjd kyrkans tjänare önska?» och hans röst blef idel olja, »ingenting för mig.
Femhundra scudi till en ny brokadkjol på Mariabilden på San Martini västra altare.
Tiden är ond, Ers Majestät.
Otron gör stora framsteg och offrandets lycka inses mindre och mindre af en fåkunnig och gnidig menighet.
Ingenting för mig, Ers Majestät, men den lilla summan för vår moder Maria.»
Konungen var ej ett ögonblick i tvekan om hvart penningarna skulle taga vägen, men kanonikern roade honom obeskrifligt och sin långa, tafatta kammarpage ville han gärna frälsa ur ett första äfventyrs förtretligheter.
En gåfva till katolska prästerskapet skulle dessutom göra godt intryck i Italien.
»Er novis bör vara bra ung och vacker för den skadeersättningen, herr kanoniker,» sade han litet skarpt, »men låt gå!
Pengarna skola komma er till handa inom en timme.»
Kanonikern försvann och fick först ett långt stycke från hotel L’Univers igen sitt hvardagsutseende.
Men konungen svepte nattrocken om sig, tog medaljongen i handen och gick direkt in i lifpagens rum.
Grefve Lilje låg fullt klädd utsträckt på sängen och sof.
Han log i sömnen, som mot ljusa syner, läpparna rörde sig sakta.
Det var ett sådant skimmer af blek och lycklig trötthet öfver hans ansikte, att konungen icke hade hjärta att väcka honom och berätta sakernas sammanhang.
»Se här, dumma pojke, och hoppa nästa gång i bättre tunna,» sade han, som om den sofvande kunnat höra det och lade det lilla porträttet af modern bredvid hufvudgärden.
Så smög han sig ur rummet, där pågen sof sin lyckliga sömn, in till sig.
Solen började stiga högre på fästet, och det kom en otålighet öfver konungen, att dagen ej ville begynna.