Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Människosläktet hade hemfallit under satan och hans änglar och dyrkade dem i de hedniska gudarne.
Gud i sin vishet hade förutsett detta, innan världen skapades, och i sin barmhärtighet utsett en människosläktets förlossare.
Detta Guds råd var för djävulen okänt.
Kristus nedsteg till jorden i en tjänares skepelse, underkastade sig döden för att med ett blodoffer försona Gud, underkastade sig djävulen för att med sin rättfärdiga och syndfria själ lösköpa de syndiga människorna.
Men då han nedsteg till underjorden, var det endast för att predika hedningarnes själar förlossning.
Djävulen fann sig sviken, överlistad.
Härigenom fick Jesus makt över honom och kunde återtaga de under hans välde stående människorna.
Djävulen var därmed övervunnen och Adams barn förlossade.
Biskopen övergick till en framställning av Kristus' person.
Av aposteln Paulus' brev hämtade han bevis för homoiusions oomkullstötliga sanning, till vars ytterligare styrkande han icke tvekade att bruka slutledningskonsten, enär förståndet är en god gåva, när man blott använder det i den för tillfället rådande lärans tjänst och icke missbrukar det till försvar för andra meningar.
Den tillvägabragta försoningen, förkunnade
Petros vidare, är öppen för envar, men blott i den rättrogna kyrkans famn, för den som genom tron tillägnar sig Guds sons rättfärdighet.
Djävulen är icke längre världens enväldige furste, men han är ännu en mäktig konung, som fortfarande kämpar mot den i kyrkan förkroppsligade treenigheten.
De heliga skrifterna vittna klart, att hans rike mot tidens fullbordan ånyo skall vara det starkare, tills Kristus återkommer, störtar det, håller domen över onda och goda, över rättrogna och kättare, samt grundlägger det tusenåriga riket.
I denna kamp väpnar sig djävulen med det mänskliga förståndet, vari han inblåser en villoande, som lockar människan att utträda ur kyrkans mäktiga trollkrets.
Utanför denna hemfaller hon åt honom.
Och tiden måtte vara nära sin fullbordan, ty kätteriet utbreder sig med gräslig hast över jorden.
Skapelseboken vittnar, att de fallna Guds söner, de onda andarne, närmat sig människornas döttrar.
Antikrist är son av djävulen med en jordisk kvinna.
Han går omkring på jorden, infinner sig vid kyrkomötena, kläder sig i prästerlig skrud och kallar sig med ett kristligt namn Atanasios.
Predikanten avbröts i början ofta av brusande bifallsrop och handklappningar.
Men dessa förstummades under talets fortsättning, ty Petros' röst vart så genomträngande, hans vältalighet så överväldigande, som om han lånat ljungeldens sken och gravens mörker till den tavla, han målade för menigheten av antikrists framfart och de yttersta tidernas förvillelser.
Åhörarne bävade.
Tusen bleka, skrämda anleten voro vända mot talaren.
Vid de uppehåll han gjorde rådde en hemsk stumhet, som i naturen efter ett åskslag, och människorna där nere i skeppens, där uppe i galleriernas halvskymning syntes förstenade.
Klemens, som var i talarens grannskap, hade kastat sig på knä.
Hans tårfyllda ögon voro fästa på de bundna atanasianerna, med blickar, som varkunnade sig över deras fall och anropade dem att omvända sig.
Petros vände sig därefter till de närvarande atanasianerna.
Han uppmanade dem att avsvärja djävulen och den kätterska villfarelse, denne ingivit dem.
Han bad dem besinna, att deras öde inom kort skulle vara avgjort för evigt, att döden väntade dem utanför kyrkans murar.
Han fattade timglaset vid sin sida och påminde dem, att deras snart var utrunnet--att det sedan vore för sent.
Han pekade på den rysliga skepnad, som vilade framför altaret på den svartklädda katafalken, på honom som de mördat--och vid hans ande, som nu med alla änglar, helgon och blodvittnen kring lammets tron förkunnade Guds ära och homoiusions sanning, besvor han dem att återvända till den enda saliggörande läran.
Medan han talade så, mumlade de bundna kättarne till varandra:--Mod, mod!
- Hustru, bäva icke, viskade en man till kvinnan vid sin sida.
Ingen rädsla i hans åsyn!
Vid en av hörnpelarne till tvärskeppet stod en man, vars ögon oavvänt varit fästa på de bundne.
De hade i honom igenkänt den främmande predikant, som uppträtt i kalkstensbrottet--Atanasios.
Från Atanasios' läppar strömmade ord, ohörbara för alla andra, men ej för dem.
Och när Petros uppmanade dem att med hög röst förklara sin övergång till homoiusion, svarade de med hög röst ett samfällt nej.
Detta nej efterträddes av ett dovt sorl från menigheten, ett sorl av häpnad över deras hårdnackenhet.
Efter någon tystnad sade Petros med sorgsen och allvarlig stämma:
- Herren skall icke tillåta, att hans lära smädas.
Han håller stjärnorna i sin hand, himmelen och jorden äro honom underdåniga, naturens makter äro hans trälar, han råder över döden som över livet.
Med under har han uppenbarat sig för våra fäder, och den kraft, som återtände livet hos änkans son i Nain, som uppväckte Lasarus och gjorde tecken genom apostlarnes händer, strömmar ovansklig med den Helige Ande genom hans kyrka.--Kristtrogne, bestormen Gud med böner om ett under, att de förvillades själar må återföras från förtappelsens väg!
Bedjen, att jag, hans ringe tjänare, må varda verktyget, som uppenbarar hans härlighet!
Bedjen, såsom Elias, då han räckte sig trenne gånger över den döde pilten och ropade:
Bedjen, som han, och vi skola, så visst som Elias, varda bönhörda!
Petros lutade sig ned och församlingen med honom.
Det var dödstyst i kyrkan.
Även de livdömde bådo--bådo, att den döde måtte resa sig upp för att ådagalägga deras oskuld och deras förföljda läras sanning.
När äntligen
Petros steg upp, var detta tecknet till hela församlingen att upplyfta sina huvuden.
Man avvaktade med tillbakahållen andedräkt vad komma skulle.
Prästerna, iklädda sina högtidsskrudar, samlade sig kring
Biskopen hade tagit plats vid dess huvud.
Från läktaren över huvudingången uppstämdes av osynliga sångare en högtidlig, sakta tonande hymn.
Petros korsade armarne över sitt bröst och syntes bedja.
Därefter lade han sin ena hand på den dödes panna, den andra på hans hjärta, upplyfte sina ögon mot höjden och sade:
- Herre allsmäktige!
Låt i dag din allmakt uppenbara sig till ditt namns ära och till vittnesbörd för din sanning!
Herre allsmäktige, låt vår tro icke komma på skam!
- Amen, amen! instämde församlingen.
Efter dessa ord lutade sig Petros ned över den döde och ropade med hög röst:
- I den heliga Treenighetens namn besvärjer jag din ande att åter liva denna hydda, som han lämnat!
I namn av honom, som bräckte dödens udd och sprängde gravens port, besvärjer jag dig, Simon--vakna!
De övriga prästerna fördelade sig åt ömse sidor.
Man bidade med andlös spänning vad komma skulle.
Mellan rökelsekarens skyflikar sågs den dödes orörliga anlete.
Man tyckte sig se vad inbillningskraften föregycklade: än det ena, än det andra tecknet till återvändande liv--en rörelse av ögonlocken, en ryckning i munnen under det långa över bröstet liggande skägget--men i nästa ögonblick var villan borta.
Han låg där orörlig, med stelnade drag.
Den mäktiga Döden trotsade de trognes brinnande böner.
Förstörelsens makt ville icke släppa sitt byte; hon ställde den lag, hon fått ifrån tidens upphov, mot bönens kraft, och skapelsens Herre syntes tveka.
Dock, nu förvridas den dödes anletsdrag på ett sätt, som borde väcka fasa, om ej det våldsamma muskelspelet osvikligt bådat bönhörelsen, livets återvändande i de stelnade lemmarne, det väntade underverket till trons och sanningens seger.
Den slappa ansiktshuden ömsom spännes, ömsom fördjupar sina fåror; ögonen öppna sig med en glasartad blick, vari död och omedvetenhet ännu råda, men som hastigt genomskimras som av en eldslåga, det nytända livets återsken.
Över kyrkan breder sig, i trots av ymnig rökelse, en lukt av bränt kött, en stinkande lukt, som alla känna och alla tillskriva andedräkten av Dödens flyende onde ängel.
Simons armar röra sig på bårtäcket, hans huvud vänder sig, han reser sig upp, ser sig omkring, för handen till sina ögon, lik en, som vaknat ur en dröm, och hans läppar röra sig.
Men talar han, höres det icke, ty kyrkan skälver av församlingens jubelrop.
Därefter fatta prästerna katafalken, lyfta den på sina skuldror och bära den med Simon till ett för prästerskapet avskilt rum.
Petros uppmanar församlingen att tacka och lova Herren.
Han sjunker på knä och leder församlingens böner.
En segerhymn uppstämmes: jubelsången om Kristus' seger över döden.
När psalmen ändat, förkunnar
Petros vad den återväckte viskat i hans öra: han hade vittnat om homoiusions sanning med ord, som en gång kunna höras, men icke mer återgivas, burna från lammets tron av ett till jorden återkommet blodvittnes ande.
Från hopen av de bundna kättarne hördes en röst, som ropade:--Du ljuger.
Men de tillskrevo det sina böner, och de voro övertygade, att
Simons läppar hade vittnat om sanningen av deras lära.
De å sin sida tillämpade på Petros allt vad denne sagt om Atanasios och funno det icke underligt, att en kättare, som vrängde Mosen och profeterna, ej heller skulle tveka att vränga utsagor från döda, som uppstigit ur graven.
Atanasios' och nicжnska kyrkomötets anhängare, de bundne och livdömde, som kallades kättare, läto således icke beveka sig att övergiva sin tro.
De voro redo att dö för henne.
Med en sådan död följde ju martyrkronan, det bästa av det eftersträvansvärda, det, för vilket så mången med hänförelse kastat sig i dödens armar.
Petros, uppbäraren av den härskande kyrkans rättigheter och plikter, hade således fruktlöst använt övertygandets vapen.
Det återstod att nyttja våld.
Kättarne skulle före sin avrättning emottaga den heliga nattvarden, och detta måste, för deras själars frälsning, ske efter det homoiusianska ritualet.
I långa, högtidliga toner ljöd genom kyrkan sången om Guds lamm, som borttager världens synder.
Och dessa framfördes, några i sänder, med bakbundna händer av soldaterna.
De strävade emot, de sökte slita sina band för att försvara sig, och när det icke lyckades, kastade de sig till golvet för att låta släpa sig till altarrunden.
Deras förtvivlan gav sig luft i genomskärande rop, som blandades med den hjärtgripande sången:--O Guds lamm, som borttager världens synder!
Framsläpade till altarrunden, upplyftes de av soldaterna.
Petros bjöd dem knäböja.
Soldaterna måste böja deras knän med våld och trycka dem ned mot altarringen.
Petros räckte dem hostian, mötte henne sammanpressade läppar, hopbitna tänder.
Personligheten tillgrep det sista medlet att spärra sitt heliga område mot yttre våld.
Men emot detta medel fanns ett motmedel, nyligen uppfunnet och redan flitigt använt, senast av patriarken Makedonios i Konstantinopel.
Ett verktyg frambars, varmed de motspänstiges munnar uppbändes och hostian nedsköts deras svalg.
Men när det icke lyckades, slog han sitt huvud mot stengolvet och utbrast i jämmerrop.
Under detta skådespel tonade genom valven alltjämt sången om Guds lamm, som borttager världens synder.
Bland prästerna, som stodo i koret, visade sig en orolig rörelse.
Man såg i deras grupp en man, vars ankomst överraskat dem, och som nu, i trots av försöken att kvarhålla honom, skyndade fram till altaret.
Mannen var Teodoros.
Hans ansikte var översköljt av tårar, men då han nu höjde sin röst, ljöd den kraftig av harm och smärta.
Kommunionen avstannade.
Innan
Petros hunnit sansa sig, hade Teodoros talat.
I namn av Jesus Kristus och i namn av en lära, som vill helga människan, men ej döda det oförytterligaste i hennes väsen, bjöd han
Petros att lossa de fångnes band, befallde han biskop och församling att nedkasta sig i stoftet och åkalla om förbarmande den Gud, vars vrede de samkade över sig, eller ville han, Teodoros, väpna sig med Elias' ande och kraft till att nedkalla eld från himmelen över deras huvuden.
Medan han utsände dessa vingade ord hördes vapenskrammel från kyrkans tvärskepp, och innan Petros hunnit giva tecken att gripa den oförvägne talaren, voro den häpna, uppskakade församlingens ögon fästa på en hjälmklädd, spjutbärande skara, som inträngde i koret och omringade altaret.
I spetsen för soldaterna sågs prokonsuln av Akaja.
Petros vart högeligen överraskad vid denna anblick.
Han avbröt förrättningen vid altarringen och gick Annжus Domitius till möte.
- Du här, min son?
Vad har föranlett din så oväntade återkomst? frågade biskopen bleknande, men utan att förlora fattningen.
- Jag har återkallats hit av det förfärliga upplopp, som började här efter min avresa.
Jag frågar dig, Petros, vem har anstiftat det?
- Jag vet ej av något upplopp, endast av en straffdom, som mordlystna kättare själva nedkallat över sina huvuden.
Jag vill veta, vad som gör, att du infinner dig här med alla dessa.
Här måste timat någonting utomordentligt.
- Ja, min biskop, från båda hållen.
Men detta rum synes mig icke vara stället att vidlyftigt avhandla sådana ärenden.
- De äro av den art, att de böra meddelas både dig och församlingen.
Om du fördenskull tillåter mig tala till folket ...
- Här?
Vad du har att meddela församlingen måste här ske genom min mun.
- Nåväl, säg församlingen, att kejsaren, bedrövad över de lidelser och teologiska meningsskillnader, som sönderslita världen, beslutit sätta en damm emot kyrkostridernas raseri; att han påbjudit världen en allmän trosfrihet och befallt, att envar, vare sig patriark, biskop, presbyter eller lekman, som hädanefter av teologiska eller andra skäl förgriper sig på någon, skall straffas som gemen förbrytare.
Säg församlingen, att kejsaren vid hårt vite förbjuder ordet kättare, och att du genast måste lösa de band, varmed dessa olycklige äro bundna, emedan prokonsuln av Akaja är närvarande för att i annat fall ... jag säger det med ledsnad ... för att i annat fall binda dig själv.
- Håll, inföll Petros, det språk du förer låter främmande i din mun.
Så talar icke en rätttrogen till sin herde.
Vad än hänt ... och jag anar det värsta ... så äro inom dessa murar jag biskopen och du katekumenen.
Där är ditt rum.
Utanför kyrkans port är du prokonsul av Akaja, men icke här.
Har kejsaren påbjudit trosfrihet, så är denne kejsare icke Konstantius, utan en annan.
Men trosfriheten bjuder, att ingen gudstjänst må störas, ingen helgedom skändas.
Vad du har att förkunna må således ske efter gudstjänstens slut.
Då vilja vi även se, om världen i själva verket så förändrat sig, att en ämbetsman ostraffat kan trampa lagen under fötterna, kan tillägna sig ett befäl över kejsarens trupper, vartill han icke har rätt, och lösa fångar, vilka han själv förhört, funnit skyldiga och dömt till döden.
- Min Petros, du bör märka, att här icke är tid att tala, utan att handla, inföll Annжus
Domitius och skyndade att med återställande hand ingripa i det kaos, vari omgivningen hotade att upplösa sig.
Prokonsulns och den väpnade styrkans ankomst hade liksom förorsakats av Teodoros' böner.
Själv var han därom övertygad, och medan de händer, som fattat i honom för att rycka honom bort, släppte honom vid sina ägares överraskning över soldaternas inryckande i koret, utsträckte han själv sin arm och pekade på dessa som inseglet på sin bönhörelse och Guds beslut att sätta gräns för de rysliga gärningar, som skedde i Hans namn.
Bland de församlade homoiusianerna uppstod den största förvirring.
Många stodo slagna av häpnad; andra trängde sig fram för att höra vad som var å färde--vad prokonsulns ankomst och uppträdande betydde; andra åter stormade fram emot Teodoros, som med djärva händer börjat lösa en fånges band.
Legionärerna försökte hålla menigheten tillbaka.
Det uppstod handgripligheter mellan dem och massan, som hotade övergå till blodiga uppträden.
Kyrkan genljöd av förvirrade rop.
Det var i detta ögonblick prokonsuln av Akaja steg fram i mitten av koret och bjöd tystnad.
Prästernas och soldaternas förenade ansträngningar och massans egen nyfikenhet understödde honom.
När det var någorlunda tyst i kyrkan, uttalade Annжus Domitius den besvärjelseformel, som ensam mäktade åtminstone för stunden dämpa stormen.
Han förkunnade, att kejsar Konstantius gått till sina fäder, och att hans frände cesar Julianus av senaten, folket och legionerna utropats till kejsare och herre över romerska riket.
Han förkunnade, att den nye kejsarens första ord varit samvetsfrihet, hans första befallning, med tusen bud avfärdad till romerska världens alla landsändar, att varje undersåte, medborgare eller slav, som bure bojor för sin tros skull, skulle frigöras, samt att envar, som hädanefter i trons namn vågade störa ordningen och den personliga säkerheten, skulle slås i bojor och som gemen förbrytare överlämnas åt rättvisan.
Dessa ord mottogos först med överraskningens tystnad, därefter, från de avlägsnare delarne av kyrkan, där ingen kunde utpeka majestätsförbrytaren bland de andre, med ett tjut av harm och missnöje.
Tjutet upprepades, när soldaterna på Annжus Domitius' vink lösgjorde de fångna atanasianerna, som, när de kände sig befriade, föllo i varandras armar och tackade Gud.
- Tysta din församling, befallde Annжus Domitius Petros, eller är du deras medbrottsling.
Biskopen steg upp i predikstolen, uppmanade till tystnad och höll till följd av den oväntade underrättelse, som anlänt, ett tal till församlingen över språket:
Given kejsaren vad kejsaren tillhörer och Gud vad Gud tillhörer.
Hans ord voro som alltid vältaliga och under de närvarande omständigheterna djärva.
Han upphöjde den avlidne kejsarens egenskaper och höga förtjänster om den rättrogna kyrkan.
Han beklagade, att detta mäktiga svärd av döden var ryckt ifrån den stridande församlingen, och tvekade ej förutsäga, att den tid, som nu inbrutit, måste varda en hård tid, en prövningens tid; men han manade sina åhörare att trofast hålla sig till det sanna ordet och under motgången trösta på den Gud, som i dag så mäktigt uppenbarat sig för deras jordiska ögon.
- Vad menar han med denna uppenbarelse? sporde prokonsuln de närstående, och man skyndade upplysa, att biskopen i dag hade uppväckt
Simon helgonet ifrån de döda.
Annжus Domitius ville se den döde och uppväckte.
Eufemios upplyste honom, att Simon nyss blivit buren till det biskopliga palatset.
På de soldater, som följt prokonsuln, hade denna nyhet, som genast spred sig ibland dem, gjort djupt intryck.
Men Annжus Domitius, som tvivlade på allt och tvivlade på intet, alltefter lynne och omständigheter, var i dag icke öppen för den bevisande kraften av ett underverk.
Han beslöt att från kyrkan begiva sig till biskopliga palatset för att se den uppståndne.
Med en närmare skildring av undrets förlopp skulle han utan tvivel fägnas av sin fromma Eusebia, som nu intog hedersrummet där ovan på galleriet och säkerligen var mycket överraskad av sin Annжus' bråda uppträdande i storkyrkan.
- Bah, sade han till en av sina centurioner, Apollonios av Tyana och Simon Magus hava också uppväckt döda.
Det är en konst, som nu för tiden odlas med framgång.
Att i våra dagar dö och ej varda uppväckt är en ogynnsam tillfällighet, ett dåligt tärningkast, caniculж och ingenting annat.1
1 Underverk av sådant slag som det här skildrade vet historien tyvärr att omtala alltför många inom kristna kyrkan.
Kyrkofadern Augustinus uttalade sina bekymmer däröver, att prästerskapet på hans tid för flitigt visade sin förmåga att uppväcka döda, och uppmanade det att därmed upphöra, emedan sådana underverks ändamål att vittna för den rätta läran mot kätteri och hedendom redan vore vunnet.
Under tiden hade mannen, som atanasianerna sett vid hörnpelaren till tvärskeppet, och vars åsyn stärkt de livdömdes mod, trängt sig genom hopen, som skilde honom från koret, och närmat sig prokonsuln.
Han ådrog sig genast Annжus Domitius' uppmärksamhet genom den tysta, men synliga hyllning, som dessa ägnade honom.
Mannen växlade några ord med prokonsuln av Akaja, och när han kort därefter vid Annжus Domitius' sida, omgiven av sina trosfränder lämnade kyrkan, hade det namn, han yppat sig äga, flugit genom soldaternas leder, meddelat sig prästerna, fortplantat sig till menigheten, så att alla ögon voro fästa på honom och ett sorl av röster ledsagade honom, vilka uttalade namnet Atanasios.
Aftonen av den dag, då ovan skildrade händelser inträffat, emottog Krysanteus ett handbrev från kejsar Julianus, vilket åtföljdes av en offentlig skrivelse från denne till folket och rådet i Aten.
Genom anslag, fästa på tempeldörrarna och stamhjältarnes stoder, kallades atenarne följande dag till allmän folkförsamling för att höra kejsarens skrivelse uppläsas.
Pnyx, samma kulle, där atenska folket under sin storhetstid överlade om krig och fred, om sin inre politik, om belöningar och straff, om skådespel och fester, bevittnade ånyo en folkförsamling.
Flera tusen medborgare infunno sig högtidsklädda; Annжus Domitius i spetsen för de kejserliga ämbetsmännen anlände till stället i högtidligt festtåg; ett rökoffer till de himmelska makterna förrättades inför folket av en kransad, purpurklädd offerpräst; den nye kejsaren hyllades, varefter Krysanteus uppträdde på Demostenes' talarestol och föreläste Julianus' brev till folket och rådet i Aten.
Detta brev, ett vältalighetsprov, värdigt de stora och snillrika folkledarne i demokratiens dagar, redogjorde för de omständigheter, som nödgat Julianus gripa till vapen emot Konstantius.
Julianus hänsköt till atenska folkets omdöme, om det i hans gärningar och bevekelsegrunder kunde finna något tadelvärt.
Denna ödmjuka hemställan åsyftade icke att smickra atenarnes fåfänga.
För Julianus var det en hjärtesak att finna sina handlingar gillade av folkets samvete, och för honom, som var hellen till sin natur och svärmade för den hellenska forntidens ideal, var Aten ännu den viktigaste staden i hans rike, emedan det var de lysande minnenas stad, den gamla lärans och filosofiens bålverk.
När det kejserliga brevet var föredraget, uppläste prokonsuln av Akaja den nye kejsarens första edikt, vilket förkunnade allmän trosfrihet som den grundsats regeringen antagit och folket borde följa.
Därefter uppträdde Krysanteus och, sedan han talat, flera andra filosofer och retorer, som med hänförelse skildrade den nya och lyckligare tidsålder, vilken bådades av Julianus' tronbestigning, samt uppmanade folket att genom samma dygder, som prydde deras fäder, förtjäna sin lycka och göra henne varaktig.
Sedan man därefter överenskommit om de festligheter, med vilka styrelseskiftet skulle firas, upplöstes folkförsamlingen.
Jublet och hänförelsen fortplantades genom staden av de högtidsklädda skaror, som drogo ned från Pnyx.
Kungörelsen om trosfrihet innehöll emellertid en punkt, som måste synas åtminstone de fanatiske bland kristianerna olidlig.
Kungörelsen förbjöd orden kättare och avgudadyrkare och stadgade tillika, att de, som våldsamt förfore mot olika tänkande, skulle straffas som gemena förbrytare.
Den gamla lärans bekännare fingo tillstånd eller rättare befallning att öppna sina tempel; de tryckande pålagor och tvångslagar, som Konstantius' tyranniska nit och hans gunstlingars girighet underkastat dem, upphävdes.
Konstantius landsförvista eller avsatta biskopar och präster fingo med sina församlingars medgivande återtaga sina ämbeten.
Några dagar därefter reste på Julianus' inbjudning Krysanteus och hans dotter till Konstantinopel.
Prokonsuln av Akaja ledsagade dem.
Samma dag de anlände till det nya Roma mönstrade kejsaren de österländska legioner, som voro samlade där.
Dessa soldater voro till största delen kristianer.
Det var med deras vapen Konstantius hade ämnat omintetgöra den gamla lärans sista självräddningsförsök.
Nu fingo Julianus' atenska gäster bevittna ett skådespel av eget slag.
Julianus hade uppstigit på en präktig tron, omgiven av Roms och republikens fornåldriga vartecken.
I grannskapet av tronen stodo två åt gudarne helgade altaren, på vilka soldaterna, såvida de funne det förenligt med sin övertygelse, borde under defileringen offra några rökelsekorn.
De fleste gjorde det; de voro endast få, som avhöllo sig därifrån, ehuru detta offer var liktydigt med en offentlig övergång till den gamla läran.
De galliska legionerna hade redan förut avsvurit korsets fana och upprest de gamla baneren, på vilka stod tecknat:
De kejserliga ämbetsmännen följde i massa legionernas föredöme.
Det var ett skådespel, som å ena sidan kunde glädja den gamla lärans vänner, men å andra sidan måste uppfylla dem med förtvivlan om människonaturen och avsky för tidens uselhet.
Det var som om människosläktet avkastade en mask.