Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kände mig, sedan jag kommit i er dal, mera sjuk än jag på länge varit, dels genom resans besvärligheter, dels genom mitt felslagna hopp; ty jag hade, – jag tillstår det – vidskepligt smickrat mig med det hopp, att redan vid första andedraget af er prisade paradisiska luft erfara en märkelig förbättring.
Äntligen anländ till detta slott, kände jag mig om aftonen beklämd af en synnerlig ångest och hjertklappning.
För att styrka och uppmuntra mig, lät jag föreläsa mig den bekanta berättelsen om Prophetens resa till himmelen: ett stycke som bland alla de heliga legenderna mest behagat mig.
Efter dess afhörande lyckades det mig att insomna: men knapt hade jag tillslutit ögonen, förrän jag tyckte mig ligga på min dödssäng.
Läkarne skakade på hufvudet, och snart ilade alla till min yngre bror, för att hylla den uppgående solen.
Ännu var jag dock icke död: min kropp tvättades och lades på båren: min ångest var outsäglig och dock förmådde jag ej gifva det ringaste tecken till lif.
Mellertid fördes jag till den stora moskéen i hufvudstaden Kandahar, der Zeder, Öfverste Presten, efter alla de böner och ceremonier som vid ett sådant tillfälle hos oss äro vanliga, äfven, enligt det gamla bruket bland Prophetens efterföljare, öfver mig uppläste ett ståtligt men iskallt äreminne, med uppräkning af de dygder jag borde ägt, men tyvärr till större delen saknat.
Det förvånar mig ännu, att jag kunde öfverlefva ett så grufligt uppträde.
Men omsider slutade den sorgliga akten; man upplyfte båren och förde mig i den präktiga grafvård, jag åt mig sjelf låtit uppbygga.
Nu tillslogos koppardörrarna, och jag hörde huru man utanför tillmurade ingången.
Men då den sista stenen instöttes och äfven den sista ljusstrålen från de lefvandes verld utestängdes från mitt trånga fängelse; då förmådde ej min kropp längre qvarhålla den sig lösslitande anden.
Den gröfre stoftbeklädnaden låg förmultnande i stengriften; men omklädd med en fin etherisk, ljus, nästan genomskinlig kropp, uppsväfvade min själ genom hvalfvet.
Utbredd under mina fötter, lik en grön matta, låg jorden, från hvilken tornen af de heliga städerna Mekka, Medina och Jerusalem ett ögonblick visade sig och försvunno; – genom Geniernas luftiga riken, genom Feernas omätliga töckniga rymder, som hastigt genomblixtrades af ljuset från de stjernor jag ilade förbi, sväfvade jag uppåt med tankens hastighet, tills jag änteligen befann mig utanför tvenne ofantliga, skyhöga kopparportar.
De uppläto sig, och flyttad såg jag mig på en stor hed bland otaliga andra med mig likdanade varelser.
Vid öknens ända framvältrade sig mellan trånga, skrofliga, lodrätta klippor, en flod hvars svarta vatten rysligt dånade i den djupa, mörka afgrunden.
Men hvilken öfversalig anblick öppnade sig på den andra sidan om elfven!
Kullar, besådda af de täckaste blomster, det skönaste gräs, höjde sig den ena öfver den andra.
Några voro betäckte af de vackraste, skuggrikaste lunder: andre bildades af konstigt danade klippor, med svala grottor och genomskinliga diamantberg, i hvilkas ådror man såg guldet glödande flyta.
Utför branta, af höga cedrar beväxta hällar nedstörtade skummande bergfloder, under det att den klara källan i dalen sakta framflöt.
Öfver sjöar, i hvilka gullfiskar kringsummo, och strömmar af vin, nedhängde de kostligaste frukter från högstammiga trän, i hvilkas kronor himmelens näktergalar söngo sina morgonvisor.
Dock Rustan, hvarför söker jag att beskrifva hvad som på menniskors språk evigt ej kan beskrifvas?
Man upphöjde för mig oupphörligt skönheten af ert land: jag småler, ty huru måste allt detta förefalla mig, – mig, som skådat det himmelska Paradiset?
Allt är visserligen här en afbild af det rätta Eden: men icke annorlunda, än du ser månans bild i vattnet.
Huru glänsa icke der alla färgor af en prakt, en brinnande glans, mot hvilka sjelfva regnbågens endast äro matta.
Ju längre jag åskådade denna öfverjordiska lustgård, ju mer hänrycktes jag af dess fägring.
Dess anblick förekom mig så salig, att jag ej engång åstundade eller vågade hoppas inträde deruti, utan önskade blott, att, från andra stranden, i evighet få blifva en tyst åskådare af all denna herrlighet.
Men andra, och ännu skönare ting skulle mina ögon få skönja.
– Nu gol den hvitfjädrade, prunkande himmelska hanen, hvilken förnimmes från den öfversta himmelen ända ned till jorden, der alla hanar af hans rop väckas.
Och nu höjde sig öfver den stora trädgården Paradisets sol, hvars ljus lika mycket öfverträffar vår, som denna öfverträffar den svagaste bland stjernor.
Men dess glans är ändock icke bländande utan mild, ehuru så stark, att den genomlyser alla sjöar, så att man der ser alla deras månggestaltade, färgprålande invånare tigande simma; – genomlyser jorden, att man, liksom genom halft genomskinligt glas, i dess djupaste innandömen skådar alla dess konstrikt hvälfda grottor, malmernas glittrande gångar, och de ofantliga ugnar, ur hvilka de smälta metallerna rinna och sprida sig genom bergens ådror.
Vid det förökade skimmer, som nu likt ett ljushaf utbredde sig, blef jag varse huru den ena himmeln hvälfver sig öfver den andra: den första af klart silfver, den andra af guld och den tredje af rubiner, den fjerde af smaragder, den femte af diamant, den sjette och sjunde af ädelstenar, som på jordiska tungomål icke äga något namn eller någon efterbild.
Och vid den första morgonstrålen framgingo Paradisets svartögda Jungfrur, och började på de gräsrika ängarna uppföra lekar, dansa och fläta kransar.
Efter dem kom en tropp männer, som under skuggan af en lummig ceder, nedsatte sig i krets på marken.
På deras vink uppsteg från jorden ett jaspisbord, besatt med gull-fat och kristallbägare, i hvilka frukter sjelfvilligt neddignade och drufvor frivilligt blödde.
Och så kom en skara af små luftandar nedsväfvande på glänsande vingar: en del betjenade de spisande, en del uppförde en ljuflig, sinnesretande musik.
Sedan männerna ätit och ömnigt njutit af det himmelska vinet, som aldrig berusar; gingo de till jungfrurna, som satte sina kransar på deras hufvuden, hvarefter hvarje par, arm i arm, förlorade sig i de dunkla lunderna.
Endast tvenne af dessa Hourier stodo ensamma qvar: bedröfvade gingo de till floden och blickade, liksom väntande, mot andra stranden.
Vid första ögonkastet igenkände jag i dessa de båda qvinnor, hvilka jag högst bland alla älskat, ja endast älskat.
Jag gladde mig att här finna deras bildning helt och hållet oförändrad, emedan de redan på jorden uppträdt i en gestalt, till hvilken ingen fullkomlighet kunde tilläggas.
I samma ögonblick jag igenkände dem, upptäckte de äfven mig bland den öfriga hopen och sträckte sina armar öfver elfven emot mig.
Ifrigt trängde jag mig fram till yttersta brädden, i föresats att våga ett djerft språng öfver den smala floden; men med rysning bäfvade jag tilbaka från afgrunden.
När jag åter vände mina ögon till det saliga landet, skönjde jag ett långt tåg af hjeltar i skinande rustningar framskrida.
Jag igenkände alla de förnämste – ty de voro alla till utseende och vapen alldeles sådana som de stå afbildade i mitt exemplar af den oförlikneliga ”Konungaboken.”
Sålunda såg jag hela kedjan af Pischdadiska ätten, den åldrige Kejumers, tjugefem folkslags fader och det uräldsta Persiska rikets stiftare, hvit och glänsande, på hufvudet bärande en krans af gröna qvistar, i handen en pil och ett kastspjut, hvilka han uppfunnit; hans sonson, Huschenk, som erhöll det namn, som bland alla furstliga epitheter är det sällsyntaste: den rättvise; Tahmuress Jättebane med sin präktiga hjelmfjäder, som afvänder alla sår, och sin strålande sköld, genom hvilken han eröfrade Resarnes hufvudstad och innestängde dem i grottor; Dshjemschid, Isthakars grundläggare, af andar buren på sin strålande thron, liksom då han fordom på jorden af bevingade Diwer lät på en förtrollad stol lyfta sig närmare himmelen, för att der uppspana stjernornas förborgade vägar; den herrlige Feridun, hvars namn är störst bland alla konungars på jorden, med sitt segrande riksbanér och omgifven af hundra underkufvade folkslags härolder; flera andra konungar, hvilka bortskymdes af deras fältherrar, Zal och framför allt hans stora son, Rustan, den yppersta af alla hjeltar, på sin vingfotade stridshäst, Ebresch, i handen sin båga och oöfvervinnerliga stridsklubba; Iskender af Ionien4, den väldige segraren, med ett blått och ett svart öga, men föröfrigt mild och majestätisk att påse.
Alla desse och månge andra konungar och i sången prisade män, såg jag icke annorlunda än jag här framför mig ser dig, Rustan.
Då hjeltarne framkommit på ett rymligt fält, började de ett präktigt tornerspel: man stridde, en mot en, tropp mot tropp, till fot och till häst; men intet blod flöt, ingen smärta var synlig, ehuru marken var öfvertäckt med afbrutna diamant-lansar.
Rustan ensam var åskådare af striden: ingen vågade fäkta mot honom.
Kämpaspelet slutade och hjeltarna spridde sig åt alla sidor.
Kort derefter förnam jag tvenne basun-stötar, hvilkas ljud uppfyllte mig med bäfvan, blandad med vördnad.
Men nu öfverstrålades hela lustgården af ett sken, vid hvilket sjelfva den himmelska solen liknade månan, då han förhastadt uppgår, innan dagens stjerna ännu fullkomligt försvunnit.
Och vid denna öfversaliga klarhet började vinden och luften att dallra i sakta, spelande toner, vågen att melodiskt klinga, och alla fåglar att högre och högre stämma sina lofsånger.
Alla färgor blefvo djupare och tätare; blommorna upphäfde sina späda hufvuden, och tycktes, med en lätt suck, ur en lång dröm vakna till lif och medvetande.
Sjelfva de öfver hvarandra hvälfda himlarna blefvo genomskinliga: så att jag, i den öfversta såg det heliga lotosträdet, vid hvars fot Paradisets fyra floder uppvälla; såg gulltemplet Mamur, bygdt tusen år före Adams födelse; detta himmelska urmönster, efter hvilket templet i Mekka är byggdt.
Bakom låg ett tjockt silfvertöcken likt diamantstoft, som mildrade glansen af det ljus, som strömmade från den Eviges thron.
Men ingen stråle från hans eget ansigte nådde till den halfskumma nejd, hvarest jag befann mig.
Medan mina blickar voro fästade på detta skådespel, hade de män, från hvilka denna klarhet utgick, på en stege af ljusstrålar nedstigit från de högre himlarna.
Skenet blef nu så starkt, att hela skaran, som omgaf mig, nedstörtade på jorden.
Jag gömde mig bakom en bergvägg, som dock genom det outsägliga skimret var såsom ett genomskinligt glas, så att jag ganska tydligt urskiljde allt hvad jag nu vill beskrifva.
De ankommande männerne voro alla de helige propheterne, bland hvilka jag igenkände: vår först Fader, Adam, den af Gud renade; Seth, Guds sändebud; Enoch, den af Gud upptagne; Noah, den af Gud frälste; Abraham, Guds förtrogne, med ett tjockt skägg och klädd i urgammal arabisk drägt; Ismael, den i Gud offrade; Guds ord, Moses, den förste bland de fyra större propheterne; David, den andre: det heliga hufvudet betäckt af en gullkrona; den tredje, Jesus af Nazareth och äntligen Muhammed (prisadt vare hans namn i evighet!), den störste och den siste bland propheterne.
Långsamt, föregångne af Englar, som buro palmer i händerna och söngo hymner, nalkades de intill elfven.
Nu skallade åter en basun-stöt:
Englarne tystnade och drogo sig tillbaka, propheterne slöto en halfkrets frammanför floden, ropande öfverljudt de heliga orden:
La Allah illa Allah va- Muhámmed rasûl Illahi5.
Nu ljöd basunen för tredje gången: från höjden sönk, hvälfvande sig öfver strömmen, den bekanta bron Sirât, sådan den i våra heliga skrifter beskrifves, skarp som en sabelklinga och smal som ett hårstrå.
Muhamed ställde sig med allvarsamt och strängt ansigte, utan vrede, utan medlidande, midt i kretsen, och vid hans sida, engeln Gabriel.
Dödens Engel gick öfver bryggan och tog sitt rum vid dess ena ända: vid den andra stod Lifvets Engel med en bok i handen.
– Begynn! befallte Muhammed.
Lifvets Engel uppropade ett namn på en af de nyligen aflidne, som väntade på andra stranden.
Då grep honom Dödens Engel och stötte honom ut på bron, hvarifrån han i ögonblicket nedstörtade i afgrunden, sedan Lifvets Engel ur boken fulländat uppläsningen af hans goda och onda gerningar.
Så såg jag bland hundrade, mer än nittio omkomma och knapt tio, mot hvilka Engeln Gabriel sträckte sin hand, räddade vandra öfver bryggan.
Nedkastande sig på jorden, ansigtet vändt mot det himmelska Kaaba6, det strålande gulltemplet, knäböjde de frälste för Propheten och kysste fållen af hans mantel.
Men bland de olycksalige förmådde några knapt taga ett steg på bryggan, utan att nedfalla; andra gingo blott till hälften öfver den; en och annan hade redan ena foten i paradiset, då den andra undanhalkade, så att han nedtumlade och ett rysligt skratt skallade ur djupet, och en blåblek, eldblandad våg, gnisslande, uppslog mot berghällen.
Adam bortvände, gråtande, sitt ansigte.
Men med outsäglig himmelsk ljufhet, lutade mot honom Jesus sitt af strålar omgifna hufvud, hviskande:
Sörj icke, menniskoslägtets fader!
Påminn dig, att dina barn ej i evig tid skola förblifva i denna straffets ort, utan att de engång med renade hjertan skola ingå i herrligheten.
Vet, hämdens domar gå i dag i fullbordan: men kärlekens och den eviga barmhertighetens dag kommer, när tiderna äro ute, och dommaren är jag.
Mera förnam jag ej af den nazareiska Prophetens ännu för mig obegripliga tal; ty längre förmådde jag ej uthärda detta jemmerfulla skådespel.
Öfverhölj mig, jord; störten öfver mig, klippor, ropade jag förtvinad, ilande från stranden, och gömde mig i en djup bergshåla, der jag svimmande nedföll.
Men snart hörde jag under dvalan mitt namn ropas, och i samma stund kände jag min arm gripas af en iskall hand.
Det var DödsEngeln.
– Du dåre! som hoppades undansticka dig; sade han, och slungade mig till ändan af bron.
Lifvets
Engel började uppläsa min synda-skuld, hvars räkning jag vill spara mig.
Min ångest växte med hvarje ögonblick.
Hans skulder äro många, men icke stora, sade Adam bedjande, och jag andades åter.
– LifsEngel! läs förteckningen på hans goda gerningar, sade Muhammed strängt; kanhända försona de hans brott.
– Derom finnes ingenting antecknadt, svarade Engeln.
– Så dröj då icke, DödsEngel! ropade domaren, och i samma stund kände jag mig utstött på bron Sirât.
Denna brygga var, såsom jag af de heliga skrifterna visste förut, sju steg lång: den som nedstörtade vid första steget, fördes af strömmen, som var afdelad i sju mindre grenar, till det grufligaste plågorummet; den som halkade vid det följande steget kom till det andra o. s. v.
Bäfvande upplyfte jag foten, för att taga det första steget: det lyckades; äfvenså det andra och tredje; men nu svigtade jag redan, och knapt ville jag taga det fjerde; förrän min fot snafvade och jag, med högt skri, nedstörtade.
Redan förlorade jag ljuset ur sigte; redan såg jag ej mer än de sotiga bergväggarna, mellan hvilka jag föll; redan vidrörde jag vattnet och nu flöt jag floden utför, på den heta qvalmiga vågen.
Min kropp förvandlades till ett enda sår; mitt kött förtorkades ända till benen; men ännu andades jag, ännu lefde jag med full sansning, för att känna plågan i all dess gruflighet.
Floden böjde sig kring en udde, och föll straxt nedanför, delad i sju cascader, genom lika många bergöppningar, ner i jordens innersta.
Redan fattades jag af strömhvirfveln, som drog mig ned i vattenfallet, då jag kände mig fattad af en kraftig arm, som ryckte mig till sig och kastade mig uppför berget, så väldigt, att jag afdånad nedföll ett pilskott från stranden.
Jag befann mig i Paradiset.
Vid första andedrägten af dess krydd-dofter väcktes mina sinnen, döfvades alla smärtor.
Men länge fick jag ej njuta denna ljufva hvila.
Nu framträdde en gestalt, och nalkades mig med stegen af en jätte.
Jag igenkände Rustan i min befriare.
Ånyo grep han mig och bar mig fram till Propheternes krets.
Hvad har du vågat, öfvermodige! ropade Muhammed med thorndöns-röst, då han blef oss varse.
– Store Prophet, svarade Rustan ödmjukt och knäböjande; för icke lång tid tillbaka, det är knapt tusen år sedan, efter de dödliges räkning, lofvade du att bevilja mig en nåd.
Jag hade hört Engeln uppläsa denna olyckliges vandel: hans fel – tillåt mig att säga det – syntes mig ej särdeles betydliga; hans ungdom gjorde dem förlåtliga och konungars synder tyckas mig böra vägas på en annan våg.
Jag såg nu den fördömde bortflyta, strömmen neråt.
Han var en Perser, han hade beherrskat de orter, som på jorden voro mig de käraste, min födelsebygd; ännu mer: hans ansigte hade en fullkomlig likhet med den af mina konungar, hvilken jag högst älskat, den vise Kei-Kiavus.
Mitt hjerta rördes: jag ilade nedför bergstranden, räddade honom, och begär nu, mäktige Prophet, att du skänker honom det nedersta rummet i Paradiset.
Du begär mer, än jag förmår gifva, svarade Muhammed: ingen, utan allenast de rättfärdige, kan vinna inträde i dessa boningar: så böd från evighet Han, inför hvilken äfven jag nedfaller i stoftet.
Sådan är Paradisets oföränderliga lag, hvilken ej kan böjas af gunst eller medlidande, af hämd eller vrede.
Dock, jag kan på ett annat sätt uppfylla din vilja.
Må denne olycklige återvända till de lefvande; jag skänker honom en ny lefnadsålder, och om han efter dess slut fört en bättre vandel, så står det honom fritt att ingå i saligheten.
LifsEngel, tag boken, och utplåna hans förra räkning.
Guds helige Ståthållare, sade DödsEngeln, din makt är stor, din vilja omotståndlig.
Men sedan sextusen år, som jag vaktat ingången från Döden till Lifvet, har ännu ingen, som engång beträdt bryggan
Sirât, återvändt till de lefvande.
Besinna, hvilken oreda och förvirring genom dessa bruk nya skulle uppstå, och se till att Du ej öfverskrider Allahs fullmakt.
Denna syndare skall dessutom icke bättra sig: återkommen till lifvet skall han anse allt som en flyktig dröm, framhärda i sin förra lefnad och vi endast för andra gången få besvär med honom.
Mitt ord är utsagdt, svarade Muhammed, och hvem vågar motsäga det jag talat?
För denna gerning svarar jag sjelf inför den Allsmäktige.
– Och på det du ej, sade Rustan till mig, måtte anse hvad nu vederfarits dig såsom en naturlig villa, så skall du, efter din ankomst till lifvet, finna en yngling, som liknar mig, bär mitt namn, och är född på den ort, der min fordna borg stod.
Denne yngling är en ättling af mig: honom skall du högt ära, gifva honom det yppersta rummet i riket näst efter dig sjelf, och akta på hans råd, liksom de vise bland Irans gamle Schaher forgom aktade på mina.
Muhammed, skänk fullbordan åt detta löfte!
– Din önskan vare beviljad; sade Propheten, och förde mig, fattande mig vid handen, till Jesus, och fortfor:
Gif denne olycklige åter hvad den underjordiska elfven bortfrätt af hans lemmar.
Du allena ibland oss förmår det, ty åt dig gaf den Evige läkedomens krafter.
– Jesus ryckte en fjäder ur en af fågeln Simurgh’s vingar, och berörde mig dermed, sägande:
Var helbregda! och i samma stund läktes mina sår och köttet växte åter kring mina lemmar.
Derpå vände sig de trognes Apostel till mig:
Dödlige! dig har vederfarits hvad hittills ingen ännu har händt eller hända skall.
Du har öfvergifvit stoftverldens skumma boningar, och du skall åter vandra dit igen från ett land, från hvilket ingen har återvändt.
Du har flutit på den svarta elfven och du har tillika satt din fot inom Paradiset: du har pröfvat afgrund och salighet, och du har sett, genom hvilken vandel man undviker den förra och förvärfvar den sednare.
Gack nu och betänk, att då din timma ånyo kommer och du åter står på denna brygga, skall ditt straff blifva större, om dina onda gerningars börda lyfter den andra vågskålen i luften.
Gabriel, ledsaga denne åter tillbaka till jorden, såsom du, under den heliga natten i tolfte året af min mission bland menniskorna, förde mig uppåt till Paradisets höjder och åter tillbaka till Jerusalems tinnar!
Fattad af den himmelska ledsagarn, sväfvade jag med vindens hastighet öfver bryggan
Sirat och öfver heden, det andra lifvets förgård.
Vi kommo till de ofantliga kopparportarna, genom hvilka ingen vandrar tvenne gånger.
Missnöjd och högt knotande, öppnade dem DödsEngeln, och så sänkte vi oss, med blixtens fart, genom omätliga rymder, der de vandrande stjernorna spelade sina andäktiga hymner, till dess jorden, lik en trägård, bredde sig under oss.
Redan stodo vi vid grafvården, som vid Engelns slag öppnade sina tillmurade dörrar.
Nu nedstego vi i det mörka grifthvalfvet, som ljusnade af skenet från det himmelska Sändebudet.
Viken hädan, maskar och Förgängelse! och du Jord, gif tillbaka lånet af ditt stoft!
Samlen eder på nytt, J elementer af den kropp, som här multnar, och bilden eder ånyo till samma skepnad som den, hvilken denna Anda, som nu åter söker inträde i det gamla härberget, nyss öfvergifvit.
Sådan är Prophetens vilja, och till ett tecken deraf, vidrör jag den förra, halfupplösta kroppen med denna ring, för hvars kraft allt viker.
Nu uppstod på marken en rörelse, en förvirring, ett äflande och krälande, som var så ohyggligt och sinnesförvillande, att jag svindlande måste bortvända ögonen.
Då jag åter ditsåg, låg mitt lik för mig i det skick som min anda först lemnat det.
Min själ ryste och ecklade sig öfver denna grofva stoftklump, som åter skulle blifva en hälft af mitt Jag.
Men Engeln vidrörde mig med ringen: min etheriska andekropp föll likt ett sjunkande töcken, och min själ befann sig, på ett obegripligt sätt, inom sitt förra fängelse.
Min öfverjordiske följeslagare var försvunnen: jag utgick genom de öppnade griftportarna; utanför låg naturen i sin sista morgonslummer, och redan glittrade de första solstrålarna på moskeernas minareter i den närbelägna staden.
En tung dvala sänkte sig öfver mina ögonlock, och då jag åter uppslog dem, befann jag mig på denna säng i Kaschmir.
Konungen sönk afmattad tillbaka på sin bädd: han tömde en stor bägare dunkelt vin, och fortfor:
Min berättelse är ännu icke slutad: men hvad jag har öfrigt att förtälja, skall icke upptaga mycken tid.
Man kom, för att säga mig att allt var färdigt till den dagen förut befallta audiensen.
Hade jag ägt tvenne kronor, så hade jag denna stund velat gifva en, för att i dag få vara ensam.
Men jag befarade oroliga rörelser bland folket, om det skulle blifva bekant att dess beherrskare, för en hastig opasslighet, nödgats uppskjuta ceremonien.
Jag måste uppstiga: jag måste hyckla ett sinneslugn, en styrka som jag icke ägde.
Vid slutet af högtidligheten blef du mig föreställd.
Ditt vackra utseende, ditt frimodiga sätt att vara och ännu mer ett visst något väckte redan min uppmärksamhet: nu erfor jag ditt namn, och straxt upptäckte jag hos dig dessa drag, som du, oaktadt så många försvunna årtusenden, har gemensamma med din ättfader Rustan, och jag var ej längre villrådig om jag träffat den jag sökte eller icke.
Redan efter företrädets slut, ville jag låta kalla dig; men mina krafter voro alltför aftynade, för att tillåta mig ett så upprörande samtal.
Andra dagen – jag tillstår det med blygd – var intrycket af den näst förut förflutna nattens uppträden redan betydligt försvagadt.
Jag kände också ett slags motvilja för att åt en okänd anförtro en bekännelse, som syntes mig förnedrande; men denna berättelse var dock nödvändig för att lägga grunden till vår förtrolighet.
Så förflöt andra dagen: den tredje fann jag min helsa betydligt återställd, och tänkte knapt mer hvarken på dig eller den förfärliga synen.
Men huru rysligt blef jag ej åter derom erinrad!
Eftermiddagen uppväcktes jag af en stark åsk-knall.
Haglet slog på fönstergallren och en stormvind hvirflade.
Ännu hade jag ej sansat mig, förrän jag hörde en gåendes steg i gången utanför: redan öppnades dörren och en bister gestalt i röda, flygande kläder, med en blank lia i handen, inträdde i rummet.
Jag grep, uppspringande, efter min sabel för att dyrt sälja mitt lif, under det att jag ropade den försumliga vakten; men då sken nattlampan öfver den långsamt framskridande skepnadens ansigte: jag igenkände DödsEngeln; hvarje ljud stelnade på mina läppar, jag föll vanmäktig ner på bädden och mina ögon tillslötos ovillkorligt.
Redan lyftade han den blänkande lian öfver mitt hufvud, då huset omgafs af en ljuflig susning, likt vindens spel i Paradisets lundar.
Missnöjd vände sig Engeln om: jag såg med halföppnade ögon min förre himmelske ledsagare stå bakom honom, hejdande hans arm, och hörde följande samtal dem emellan uppstå:
Hvad gör du här, förskräcklige?
– Jag hämtar åter en menniska, hvars namn redan engång förut var utstruket i Lifvets bok.