Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det svindlade för Karl Johan, när han på kvällen satt på sin kammare, som låg på vinden i Jönssons bygnad, och försökte att sätta sig in i tecknenas betydelse.
Hans fingrar darrade, så att han knappt kunde vända bladen.
Men då gick det med ens upp för honom, att skulle han någon gång kunna göra sin lycka, så var det just nu.
Och med ens såg han alting nyktert.
Siffrorna blefvo siffror, han glömde att tänka på rikedom eller vinst.
Med den spetsiga näsan lutad öfver boken och de smala läpparna hårdt slutna, följde han kolumnerna sida efter sida, läste och läste om, tänkte och grubblade, jämförde och undersökte.
Han satt uppe hela natten, och två gånger måste han ta lyktan och på strumpfötterna smyga sig ned i boden efter mera olja på lampan.
Men när morgonen kom, voro böckerna klara, och blek, lugn och undergifven som vanligt lämnade Karl Johan dem tillbaka till patron och bad honom se på dem.
Dagen gick som alla andra dagar, och Karl Johan låtsade inte om någonting.
Men på kvällen sade patron åt honom:
– Kom upp, när Andersson har stängt, så får jag tala vid honom.
Det klack till i Karl Johan.
Patron hade aldrig förr kallat honom för Andersson, och han kände på sig, att något måste det betyda.
När han kom upp, satt Jönsson vid pulpeten och hade boken framför sig.
– När har Andersson lärt sig det här? sade han skarpt.
– Jag vet inte, jag, sade Karl Johan.
Räkna kunde jag i skolan.
Jag har ju varit nu i tre år hos patron.
Patron har ju själf lärt mig att föra kladden, tillade han listigt.
– Kladden, ja, men böckerna!
Hur har Andersson lärt sig att föra böckerna?
– Jag vet inte, sade Karl Johan och såg hastigt upp.
Jag har öfvat mig för mig själf.
Och det har väl gått så småningom.
– Det var fan, sade Jönsson.
Han trodde honom uppenbarligen inte.
– Är det rätt? sade Karl Johan efter en paus.
– Ja, svarade patronen och slog med sin flata hand i den öppna boken.
Det är just, hvad det är.
Hvad vore det annars för märkvärdigt?
Karl Johan kände, hur glädjen började röra sig inom honom, men han tänkte, det var bäst att inte säga någonting.
Och därför teg han.
Han brydde sig inte om att påskynda patronen, men det låg något i luften, som sade, att en fördel väntade honom.
– Jag börjar bli gammal, sade Jönsson om en stund, och jag har nog tänkt på, om inte
Andersson skulle kunna hjälpa mig litet både med att se efter boden och med böckerna.
Om vi nu skaffar en annan boddräng, vill Andersson då bli min bokhållare?
Karl Johan bara stirrade på patronen.
Han tog sig om sitt skägglösa ansigte, och för en stund förlorade han fattningen.
Men så fann han sig, tackade, och saken var klar.
Det första Karl Johan gjorde, sedan han börjat sin befattning som bokhållare, var, att han köpte sig en blå halsduk och ändrade namn.
Han skref sig inte längre Karl Johan Andersson, utan han tog bort Andersson och satte dit Höglund i stället.
Han skref det rakt, med stora, prydliga bokstäfver och en stor, säker släng rundt omkring hela namnet.
Det hade han lärt sig af en handlande från sta’n, som hade affärer med Jönsson.
Forsla söndagen visste han inte, hvad han skulle ta sig till.
Något särskildt tyckte han, att det borde bli, någonting, som han inte hade gjort alla de andra söndagarna, men han kunde bara inte begripa, hvari detta skulle bestå.
Han hade satt på sig den blåa halsduken, en hvit krage, söndagshatten och resårskorna.
I den kostymen gick han med händerna i fickorna nere på bryggan, aldeles som Jönsson själf brukade göra, och såg på sjön.
Det var tidigt på hösten, och sommargästerna hade börjat flytta in.
Därför var det folktomt vid den lilla badorten, och att fira dagen med att gå upp på källaren och ta sig ett glas öl, föll honom inte in.
Det var för dyrt.
Det skulle han vänta med, tills han förtjänat pängar.
Mulet var det i luften.
Fjärden låg mörk och grå med hela raden af skogklädda klippor som en grof, dyster mur, hvilken stängde utsigten.
Bredvid bryggan lågo båtarna i rad och ryckte i tågstumparna, som bundo dem fast, stötte mot hvarandras sidor och skrapade emot bryggan.
Men ingen människa syntes till.
Och bokhållarn började ha tråkigt i sina fina kläder.
Då såg han en båt, som kom ifrån andra land och styrde mot bryggan.
Den rodde hastigt och taktfast, och tre skärgårdsflickor sutto vid årorna.
Den som satt i fören, rodde med två åror, och de båda andra sutto bredvid hvarandra på samma toft och rodde med hvar sin.
Båten kom rätt emot bryggan, där Karl Johan stod, och öfver sjön ljöd sång och skratt, så att denne kände sig helt beklämd.
Hade det varit en annan dag, hade han bestämdt gått sin väg.
Ty Karl
Johan hade inte mycken erfarenhet af att umgås med kvinfolk.
Men i dag tyckte han, att han borde stanna kvar.
Dels var han bokhållare nu och behöfde inte gå ifrån bryggan för ett par flickor, som sjöngo, dels hade han sin blåa halsduk på sig, och den hade han väl inte tagit på sig för inte.
När flickorna kommo nära intill bron, tystnade sången, och Karl Johan såg, hur de lutade hufvudena till hvarandra och fnissade.
De, som sutto på akterbrädan, knuffade hvarandra i sidorna, så att de kommo i ett våldsamt skratt, och i detsamma stötte båten mot bryggan med en stöt, så att alla tre skreko till, och den, som satt vid förårorna, började gräla på de andra.
Den ena af dem vände sig då om och såg uppåt bryggan.
Karl Johan hann bara att se ett par blåa ögon, en gul lugg och ett par röda, mjälla kinder.
Ty som hon fick syn på honom, började hon skratta igen.
Hon skrattade, så att hon måste huka sig ned.
Hufvudduken gled ned öfver ansigtet, och som hon satt, bortvänd och nedhukad, skakad af ett tyst fnittrande, såg Karl Johan, att hon var aldeles röd öfver hela halsen.
Han tänkte gå fram och hjälpa dem att lägga fast båten och ville just börja ett samtal, som skulle innebära ett närmande.
Men den stora flickan, som satt vid förårorna, hade redan gjort fast fånglinan, och innan Karl Johan hann säga mera än god dag, hade alla tre hoppat upp ur båten, och trängande sig tätt intill hvarandra, som en fårskock på en landsväg, med hufvudena nedlutade och kämpande med ett skratt, som hotade att bryta löst, rusade de förbi honom upp på bryggan, fram öfver vägen, och vid grinden vände sig alla tre om och skrattade högt, innan de försvunno.
Ty att det var något som gälde honom, det begrep han.
I detsamma började solen att titta fram, och den gråa färgen gled bort ifrån fjärden, som började glittra i höstens energiskt blåa ton, medan barrträden och de gulskiftande björkarna lystes upp och färgades af solens strålar, som kämpade sig fram mellan skuggande moln.
Karl Johan kände sig modig och fick en rasande lust att få tag i de där flickorna igen för att få höra, hvad de hade skrattat åt.
Men de voro som bortblåsta.
Hela dagen gick han och sökte dem, på strandvägen, uppe vid värdshuset, inne i skogen och borta i ängen.
Han gaf sig knappt tid att äta middag en gång.
Men hur han gick och gick, fick han inte reda på dem.
Och mot aftonen fattade han det kloka beslutet att vänta ut dem på bryggan.
Ty utan båt kunde de ändå inte komma därifrån.
I mörkningen satte han sig på en upp- och nedvänd lår och väntade.
Högtiden till ära, hade han tagit en cigarr ur boden, som han blossade på.
Det var skumt borta vid stränderna, och solen hade gått ned.
Öfver vassen steg en låg, kall dimma, hvilken sakta bredde sig som ett flor öfver vattnet.
Då såg han, hur en ensam flicka med dröjande steg kom fram öfver sandgången och närmade sig bryggan.
Hon såg sig omkring åt alla sidor och stannade ibland, som om hon lyssnade.
Karl Johan tog beslutsamt cigarren ur mun och gick emot henne.
När han kom närmare, kände han igen henne.
Det var rika Pehr Ohlssons dotter, och Karl Johan kände sig genast till mods, som om här vore något att förtjäna.
Förut hade han varit upprörd.
Ty han trodde, att det var frågan om att leka med flickorna.
Men var det hon, då var det ingen lek längre.
– God dag, Sophie, hälsade han och lyfte på hatten.
Så fort flickan fick se Karl Johan, dök hufvudet ner, och hon började skratta igen.
Karl Johan frågade, hvarför hon skrattade.
Men då svarade hon naturligtvis inte, utan skrattade bara ändå värre.
Och när Karl Johan det hörde, visste han inte, hvad han skulle ta sig till, och i ren förlägenhet gick han fram och tog henne om lifvet och ville kyssa henne.
Ty fast hon var en rik bonddotter, hade han hört, att hon inte var så noga i det kapitlet.
Men Sophie värjde sig, och då frågade han, hvarför hon hade skrattat, när hon fick se honom, och hvarför hon skrattade nu.
Då svarade Sophie, att det kunde hon inte säga.
Och när Karl Johan bad henne säga det ändå, så skakade hon på hufvudet.
Då kysste han henne ett par gånger, och strax därefter kommo de andra flickorna springande, så att Karl Johan fick ingenting veta.
Men han fick hjälpa dem att lägga från land, och när båten lade ut, togo de adjö af hvarandra som gamla bekanta.
Dagen därpå började Karl Johan den nya veckan som bokhållare, och snart var alting vid det gamla.
Det var bara den skilnaden, att nu fick han vara mera ensam i boden, och så hade han en annan under sig, som han fick kommendera.
Och det tyckte Karl Johan om.
Men han var lika ödmjuk som förut och förstod altid att göra sig så liten som möjligt, så att han aldrig stod någon i vägen.
Tyst och stilla gick han fram och tillbaka mellan lådorna och disken.
Han vägde peppar och mätte upp sirap, langade fram ankarstockar och hälde i fotogen lika fermt och villigt, som han förut hade gjort.
Ingen människa kunde säga om honom, att han hade blifvit stursk öfver sin nya ställning.
Var det någon, som kallade honom för herr Höglund, så kittlade det Karl Johan.
Men han låtsade inte om det, bara lyfte på mössan lika stillsamt och alvarligt, som han gjorde mot alla människor.
Och var det någon, som underlät denna höflighet, så var Karl Johan lika vänlig ändå, endast liksom litet mera tillbakadragen.
Men det var en, som började känna sig smått orolig öfver den nya förändringen, och det var patron Jönsson själf.
Hur undfallande och ödmjuk den andre också var, så tyckte han ändå, att de små gråa ögonen nästan tittade snedt på honom, när han kom in i sin egen bod.
Och den där smala näsan, som satt midt i det skägglösa ansigtet, lade sig i alting på ett sätt, som Jönsson inte tyckte om.
Det skedde aldrig så, att principalen hade något att säga.
Men det var ändå så, att nu var det Karl Johan, som skötte boden, och inte Jönsson.
Och fast han själf hade velat hvila sig efter alt sitt arbete, och själf gjort pojken till bokhållare, så tyckte gubben ändå inte om det.
Det förargade också patronen, att pojken hade gått och bytt om namn och kallat sig för Höglund i stället för Andersson.
Hette inte han själf Jönsson, fastän han rådde om hela boden och gården och hade pängar på bankerna!
Skulle det då inte gå an för en så’n där pojkdrummel, som knappast var torr bakom öronen en gång, att behålla sitt ärliga namn.
Och Jönsson sade ibland Andersson liksom af misstag.
Ty han trodde, att det retade Karl Johan.
Men Karl Johan var lika lugn och säker för det.
Han svarade höfligt och undfallande som altid.
Men när Jönsson vände sig bort, sköt Karl Johans öfverläpp fram, och han såg på den breda ryggen framför honom med en blick, så dolsk och hatfull, att hade Jönsson sett den, skulle han ha blifvit mörkrädd om kvällarna.
Men Karl Johan själf kände sig uppe.
Han hade stigit från dräng till herre, och han var klar med sig själf, att han skulle aldrig göra steget tillbaka från herre till dräng.
Men den som står, skall se till, att han icke faller, och fördenskull blef han ödmjukare än förr, undfallande mer än någonsin, smalare mellan axlarna, böjligare, ännu mera stillsam, vänlig, höflig och mjuk.
Ty Herren Gud står emot de högmodiga, men de ödmjuka gifver Han nåd.
Det hände honom i själfva verket, att han någon gång inblandade ett bibelspråk eller en from vändning i sitt tal, så att Jönsson en dag förvånad utbrast:
– Hvad fan nu då?
Har Höglund blifvit läsare?
Karl Johan såg förnumstigt upp från disken. och hans smala ögon blinkade.
– Nej, sade han långsamt.
Läsare är jag inte.
Men det är nog bäst, att människan inte glömmer Gud i lifvet.
Utan att någonsin tala om det, hade han verkligen börjat att läsa bibeln om aftnarna, när han blef ensam på sitt rum.
Om det var den dåliga kristendomskunskapen, han ville komplettera, eller det var af verkligt behof, är osäkert.
Men läste i bibeln, gjorde Karl Johan.
Han läste historien om Josef, som Gud underligen frälste ur hans bröders hand, som fick makt och ägodelar och blef en herre i Egypti land med många magasin och stora jordegendomar, Faraos vän och sitt folks hjälpare, endast därför att han varit ödmjuk inför Gud och icke syndat inför Herran.
Historien om David brukade han också läsa, David, som syndade emot Herran sju resor, men som Herren för hvar gång förlät och gjorde väldigare än förr, därför att han ödmjukade sig inför Herren och bekände sina synders tal.
Men allra hälst läste han historien om Jakob, hvilken ärligen köpte förstfödslorätten af sin broder Esau för en grynvälling – det ryste i Karl Johan, när han tänkte på en så god affär – och som sedan, när Esau kom efter honom för att i vrede slå honom ihjäl, bugade sig sju resor inför sin broder och på så sätt blidkade hans häftiga sinne.
Jakob, tyckte Karl Johan, var en underbar man.
Han blef rik, bara genom att barka käppar och lägga dem framför nöten, så att kalfvarne blefvo brokiga.
Herren Gud var hans vän, brottades med honom om natten och blef öfvervunnen, förty Jakob var den listigaste jude, som funnits på jorden.
Därför blef han också en mäktig man, rik på gods och guld, hjordar och ägodelar och stamfader åt ett stort folk, öfver hvilket hvilade Herrens särskilda nåd och välsignelse.
Men detta skedde, därför att han, ehuru en klok man och en stor man, ödmjukade sig inför Gud och människor, under det att Esau måste fly bort ensam i främmande land, därför att han var stolt och själfrådig och aldrig kunde böja sitt hårda sinne.
Och liksom Gud underligen hade hjälpt Josef och Jakob, så tyckte också Karl Johan, att Han underligen hade hjälpt honom till att blifva bokhållare hos Jönsson, och han ville ställa sig så, att Gud också alt framgent skulle kunna hjälpa honom.
Därför läste Karl Johan hvar dag ett kapitel ur bibeln och om söndagarne läste han historien om Josef i Egypti land, eller om den patriarken Jakob.
Men han försummade häller ingenting om hvardagarna.
När han kom åt, och ingen mer än han var inne i boden, hände det, att han på ett och annat tog en litet större avance, än hvad Jönsson behöfde veta om.
Eller också hände det, att någon vara hade blifvit skadad, så att han plötsligen behöfde sälja den billigare.
Och Karl Johan tog vara på dessa små inkomster.
Ty han hade gjort sig ett särskildt ordspråk, som lydde så, att den, som inte tar vara på en knappnål, får aldrig en silfverskål.
Det sade han fromt och andäktigt, som om det hade varit ett stycke ur historien om Jakob.
Men när Karl Johan på det viset genom flit, sparsamhet och omtanke äfven utom sin lön hade lyckats att lägga af en liten sparpenning, så gjorde han sig en annan affär, hvilken var ännu mera vinstgifvande.
Ty om det var en fattig torpare eller fiskare, som inte kunde få kredit hos Jönsson, då var Karl Johan genast färdig och erbjöd sig att hjälpa honom.
Han lade ut pängarna för köpet, så att varorna blefvo betalda.
Men sedan tog han likvid själf, och det fans folk, som påstodo, att han tog ända till två och tre procent i månaden för besväret.
Och när han det gjorde, tänkte han på Jakob, som barkade käpparna och lade dem framför nöten.
Sin gamla mor såg han inte ofta till.
Af alla dem, som ibland hjälpte henne, var det ingen, inför hvilken mor Lena hade så svårt att antaga en lidande uppsyn, som inför sin son.
Ty en gång hade hon nog försökt.
Men det hade slagit illa ut.
Hon kom in i boden en måndagsmorgon, när den var tom, och Karl Johan stod ensam bakom disken.
Mor Lena hälsade och satte sig på en stol, som stod vid dörren.
– Håhåjaja, sade mor Lena och suckade.
Karl Johan låtsade om ingenting, han stod och redde ut en bundt segelgarn, och när han trodde, att gumman tittade bort, kastade han en snabb blick på hennes ansigte.
Hon satt i samma ställning, som hon förr i världen brukat sitta vid dörren i herrskapsrummena, när han stod vid hennes knä och höll mössan i handen.
Händerna, med näsduken emellan, höll hon i knät, sjaletten satt löst på hufvudet, öfverkroppen vaggade fram och tillbaka och ögonen stodo fulla med tårar.
– Håhåjaja, Karl Johan, sade mor Lena än en gång, och nu började tårarna verkligen att rinna.
Karl Johan lade undan segelgarnsbundten, och lutande sig fram öfver disken, betraktade han modern med uppspärrade ögon, som om han hade sett en syn.
Det var absolut, som om han kunnat drömma sig tillbaka i tiden, och han tyckte nästan, det var besynnerligt, att han själf stod bakom disken och inte med mössan i hand bredvid moderns knän.
En besynnerlig känsla rörde sig inom honom.
Det var som att läsa en bok, där man är nyfiken på upplösningen.
Det var nästan roligt, och med intresse väntade Karl Johan på, hvad som skulle komma.
Mor Lena torkade sina tårar med näsduken, och när hon det hade gjort, tog hon fram rösten, så att den klart och tydligt hördes mellan snyftningarna.
– Det är inte godt för en gammal människa, började hon.
Och så kom hela historien.
Skogen, där hon inte fick hugga ved, holmen, där det knappt växte mer än ett par kappar potatis, fisken, som hon inte orkade ta upp ur sjön, därför att hon var ensam och gammal, och kon, som hon aldrig hade haft råd att köpa sig.
Karl Johan stirrade på henne hela tiden.
Öfver henne hängde ett hamptåg och ett par spadar, bakom henne reste sig en hel hög af tyger, som lågo på disken.
Men där hon satt i skymningen och talade om hela denna historia, som han hört så många gånger förr, förekom det honom, som om det blef ett stort, fint rum rundt omkring gumman, och han själf var en rik man, som satt i en stol och hörde på.
Men när gumman slutat, försvann illusionen, och med en röst, som lät torr, sade han:
– I har glömt en sak, mor!
I brukar altid vara sjuk i bröstet också.
Mor Lena såg upp, och hennes tårar slutade att rinna.
– Hvad menar du? frågade hon med en gäll röst, som var hennes vanliga.
Så förstod hon, och med en rasande åtbörd gick hon fram emot disken, där Karl Johan stod.
Men han hejdade henne, innan hon hann att säga något mer, och med en stämma, som icke hade hans vanliga undfallande tonfall, sade han skarpt:
– Gå hem
I mor, och leta i strumpsockorna, som ligger bakom spiseln och i springorna.
Där har I alt, hvad
I behöfver till döddagar och mer till.
Mor Lena började darra i hela kroppen.
– Det är lögn, pojke, var det enda hon fick fram.
Hennes magra ansigte fick ett uttryck, som nästan skrämde Karl Johan, ett uttryck af ångest, förvåning, ondska och girighet, hvilket lyste ur de hvassa ögonen, gräfde fårorna djupa på hennes kinder och kom munnen att skälfva i vanmäktig förskräckelse.
– Det går inte, sade Karl Johan lugnt.
Jag låg vaken en gång, när I trodde, att jag sof, och då såg jag, hur I stoppade något in i väggen.
Och jag hörde, hur det skramlade.
Det vore bättre, att I toge fram de smulorna, så kunde vi sätta upp en bod tillsammans och konkurrera med Jönsson.
Då hade I gjort en god gärning på gamla da’r, och Gud skulle vara er nådig på det sista.
Mor Lena såg bara på Karl Johan i mållös förbittring.
Hela hennes lifs hemlighet var i en annans händer, och hon visste, att denne andre, som var hennes son, icke skulle ha någon barmhertighet.
– Tjuf, mumlade hon, darrande af vrede och skräck, i det hon gick mot dörren.
Och öppnande den, gick hon baklänges ut och fick icke fram mer än detta enda ord, som hon upprepade, medan tänderna skallrade i hennes mun.
– Tjuf!
Karl Johan höll på att gå efter henne.
En svag rodnad färgade hans kinder.
Men han beherskade sig, och utan att darra på handen, började han skrifva in gårdagens siffror i patronens bok.
Men mor Lena rodde direkt hem.
Utan att se hvarken till höger eller venster, rodde hon den kända vägen förbi kobbar och grund med samma säkerhet, som en annan utan att känna sig för skulle ha gått i mörkret genom sina egna rum.
Och när ekan skrapade emot sanden vid bryggan, drog hon in årorna, gjorde med skälfvande händer fast fånglinan vid albuskarna och gick in i stugan.
Där tog hon fram påsar och strumpsockor ur halmen i sängen, bakom spiseln, under en bräda i golfvet och ur ett hål i väggen.
Med osäkra fingrar och ögon lysande af lystnad, började hon räkna sina skatter.
Stycke efter stycke fingrade hon de glänsande silfverkronorna, som hon lade i små högar på bordet, sedel efter sedel ordnade hon, vände på, synade och räknade.
Oron försvann från hennes ansigte, och ett uttryck af girig och trygg glädje kom i stället.
Men när hon fann, att alt var i ordning, och att ingenting fattades, bröt hon lös en ny planka ur golfvet, tog bort en sten ur spiseln, sprättade upp bolstern och sökte reda på ett annat hål i väggen.
På de nya gömställena lade hon sina skatter, och när hon det hade gjort, satte hon på kaffepannan och beredde sig en styrkedryck för att lugna sina oroliga tankar.
Men efter den dagen for mor Lena aldrig bort, utan att stänga dörren och sätta hänglåset för.
Och om nätterna sof hon oroligt.
Ty hon tyckte, att det var någon, som låg vaken borta i ett hörn och stirrade på stenen i spiseln, på den lösbrutna plankan, på hålet i väggen och på bolstern, som hon låg på.
Och när hon tittade upp, var det Karl Johan, som var där inne, och som ville bestjäla henne.
Men Karl Johan hade fått annat att tänka på än mor Lenas slantar.
En dag träffade han den stora flickan, som på söndagsmorgonen hade setat vid förårorna, när rika Pehr Ohlsons Sophie skrattade åt honom.
Hon kom in i boden och skulle köpa såpa.
Och då passade Karl Johan på, medan han var ensam med henne, och frågade, hvad det hade varit åt Sophie.
Ja, i början ville hon inte fram med det naturligtvis.
Men Karl Johan blef envis.
Och till sist kom det i dagen, att Sophie hade drömt på natten, att hon såg sin fästman, och det hade hon talat om för de andra.
När då båten kom framåt bryggan, fingo flickorna se, att där stod någon.
Genast började de andra säga åt Sophie, att där stod hennes fästman, och därför hade alla tre skrattat, men Sophie allra mäst.
Aldrig hade Karl Johan kommit att tänka på något sådant.
Men ju mer han tänkte på det, desto mera naturligt föreföll det honom, att Gud, som hade hjälpt honom till att blifva bokhållare, också skulle kunna hjälpa honom till att bli gift med Sophie.
Det svindlade för Karl Johan, när han tänkte på detta.
Han skulle skaffa sig egen bod i någon trakt af skärgården, där det inte fans någon handel.
Och han skulle inte nöja sig med bara boden.
Fisk skulle han köpa upp och sälja i Stockholm.
Skog skulle han köpa och kanske sälja timmer på utlandet.
Skutor och storbåtar skulle han bygga, och Höglunds affärer skulle bli sådana, att de voro kända i hela skärgården och kanske ännu längre.
Gumman på Rågholmen kunde gärna få ha sina styfrar i strumpsockorna.
En söndag klädde Karl Johan sig fin och rodde öfver till Nämdö, där Pehr Ohlsson bodde.
Han gjorde sig ett ärende upp på gården och träffade Sophie.
Så fort han fick se henne gick han fram och hälsade.
Och när de hade talat en stund, sade han till henne, att nu visste han, hvarför Sophie hade skrattat den andra söndagen.
Nu var händelsen den, att på Sophies lättrörliga sinne, hvilket gömde almogens vanliga anlag för vidskepelse, hade det gjort ett djupt intryck, att hon, just som hon talat om den där drömmen, skulle få se Karl Johan Höglund.
Och när han sedan ville kyssa henne, lät hon det ske nästan motståndslöst, som om hon tyckt, att det ändå inte lönade sig att kämpa emot.
Det var förut bestämdt, tyckte hon, och alt sedan dess hade hon haft litet hjärtklappning, för hvar gång hon tänkte på Karl Johan.
När han nu kom och sade henne, att han visste om altihop, hvarför hon skrattat, drömmen och hennes lönligaste tankar, då tyckte hon, att hon nästan var i hans våld.
Och medan rodnaden spred sig öfver hela hennes ansigte stod hon och såg på honom i ett slags tyst förundran, som om hon velat betrakta och genomskåda den, hvilken genom ödets outgrundliga skickelse en gång skulle bli hennes man.
– Hvem har talat om det? sade hon till sist.
Karl johan skrattade småslugt och svarade, att det ville han inte säga.
Men om hon ville gå med honom ner till båten, skulle han tala om det.