Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror icke att meningarne kunna vara delade härom; åtminstone vore de det icke, inom Utsk:t, med undantag af några bland PresteStåndets medlemmar.
I de fles a öfriga delar af förslaget har jag, för så vidt de afvika från våt nuvarande handbok, oaktadt jag försökt sätta mig in i de olika åsigter, som för förslaget legat till grund, icke kunnat finna några så bindande skäl, att jag skulle kunna tillstyrka en förändring i nu bestående förhållanden.
Man har i synnerhet fästat sig vid vår handboks döpelse-ceremoniet, och ansett såsom ett stort misstag deruti, att till faddrarne framst».)lea den fråga: »Barn! vill du till denna tro varda döpt, och genom dopet till dessa heliga pligter förbindas?»
Man anser nemi., att det endast borde heta: »Barn! vill du till denna tro varda döpt?»
Skulle väl nu den återstående meningen innebära ett så stort misstag om vår lära, att icke vådan af dess bibehållande är särdeles stor.
I afs. å skriftermålet hafva åtskilliga sekter inom landet fästat mycken vigt vid det i vår handbok införda absolutions-formuläret, hvilket de ansett felaktigt.
Förslaget gör emellertid deruti ingen ändring, utan den vilkorliga absolutionen qvarstår.
I fråga om brudvigseln hafva några ord blifvit utbytta mot andra, hvilka dock äro af den beskaffenhet, att de, som icke äro desto mera invigda i hemligheterna, icke kunna förstå, hvaruti skilnaden ligger.
Brudvigseln börjar nu sålunda: »Dyre Kristne!
Äktenskapet är af Gud sjelf stiftadt till samhällens bestånd och till förenade makars inbördes hjelp, att lätta lifvets mödor, mildra mötande bekymmer och genom en sorgfällig upfostran bereda efterkommandes sällhet.»
I förslaget lyder denna början sålunda: »Käre Vänner!
Äktenskapet är af Gud sjelf stiftadt, då
Han i begynnelsen såg, att det icke var godt, att mannen var aliena, och derföre skapade qvinnan till hans hjelp, och välsignade dem och sade: varer fruktsamme, och föröker eder, och upfyller jorden.»
Jag kan i sanning icke finna någon synnerlig skilnad emellan dessa ord.
Vidare står det i nu gällande handbok: »8å bör ock hu strun med kärlek och tillgifvenhet möta sin man, ömt deltaga med honom i omsorgen om deras hus, och så skicka sig, att hon må täckas den make, hvilken hon gifven är till hjelp.»
Dessa ord hafva i förslaget blifvit sålunda förändrade: »Så har ock det äkta Ståndet ett stort värf att i Herrans tjenst utföra.
Genom äktenskapet vill Herran uppehålla sin kristenhet på jorden.
Hvarje hus, som genom äktenskapet grundlägges, vill Flan hafva till sitt hus, der Han varder känd och ärad, och der medlemmar upfostras för trons himmelska rike.»
Äfven i afseende härå kan jag icke uptäcka Den 8 Februari e. m. 3 6.'i någon väsendtlig skilnad mellan den gamla handboken oell förslaget.
Beträffande åter bönerna, så eger en verklig skilnad rum, och jng vill icke bestrida att vissa af dem kunna innehålla förbättringar.
Men om 11. o. Ad. icke skulle finna handboken böra i öfrigt förändras, hemställer jag om det är skäl att allenast i detta fall göra en förändring.
Efter det vigseln föträttats, säger presten, enl. gällande handbok, bland annat: »Så 8ro de nu icke tu, utan ett» etc.
Dessa ord lyda i förslaget sålunda: »Så äro de icke nu tu, utan ett kött» etc.
Jag kan i sanning icke finna hvaruti förbättringen härvidlag består.
Det skulle trötta R. o. Ad. alltför mycket att fortsätta denna jemförelse.
Det är möjligt, jag erkänner det, att frågor här förekomma af det djup, att jng ej kunnat genomtränga dem, och att ett företräde i något afs. kan finnas i det ena framför det andra.
Men jag tror icke att det för församlingarne i allmänhet kan vara af någon stor vigt, att de ord, som jag upläst, utbytas mot de i förslaget förekommande.
En talare har fästat mycken vigt vid 2:dra kapitlet, som handlar om litanian och kyrkobönerna.
Hvad den förra beträffar, har jag jemfört den med den gamla, och jag kan icke finna något företräde hos den nya.
Man har vidare sagt, att den tanken, att döpelsen är ett nådemedel, icke är tillräckligt uttryckt i gamla handboken och att denna akt borde sluta med tacksägelse till Herran, som meddelat menniskan detta nådemedel.
Jag läser dock i slutet på döpelsen, att presten skall tillägga följande erinran till församlingen: »Kristne, låfom oss höja tacksamma och vördnadsfulla hjertan till Gud, som genom döpelsen öpnat för oss ingången i Kristi rike.»
Jag vet icke hvad detta är, om icke en tacksägelse till Gud, för det Han i döpelsen gifvit oss nåd.
Samme talare har sagt att 4:de kap., som handlar om ungdomens beredelse till sin första nattvardsgång, borde förändras derföre, att det blir alltför långt och tröttsamt för barnen att vid en söndag undergå det förhör, som föregår deras konfirmerande.
Om vederbörande prester, för att förkorta denna tid, hvilken, jag medgifver det, är stundom för barnen nog lång, ville följa handbokens föreskrift och i möjligaste korthet vid förhöret genomgå grunderna för vår salighetslära och våra trosartiklar, tror jag att någon förändring i omförmälda hänseende icke erfordras.
En talare har slutligen anfört, att den nya agendan i Preussen åstadkom så mycken orolighet, att vapenmakt t. o. m. behöfde anlitas för att stilla den.
Detta talar åtminstone icke till fördel för antagande af den nu för oss framlagda agendan.
Då gamla handboken hos oss år 1811 förändrades, förorsakade denna förändring mycken split, ehuru den var af behofvet högeligen påkallad.
Skulle vi då nu, sedan vi uuder 50 års tid hunnit vänja oss vid nu gällande handbok, sedan den blifvit känd och älskad af folket, ombyta den för att framkalla ny split.
Jag fruktar nemligen för D en 8 Februari e. ra. att i bI!nifinhet skulle jemförelse» emellan det gamla oell nya icke utfalla till det sednares förmån.
Dessa äro de grunder, till följd hvaraf Utsk-.t icke ansett sig kunna tillstyrka förslagets antagande.
Detta har också redan fallit genom två Stånds bifall till Utsk:ts hemställan, och något särdeles vidlyftigt ordande i ämnet, torde derföre icke vara af nöden.
Hvad som deremot torde vara af vigt att diskutera, är den önskan, som här blifvit framställd, att R. o. Ad. skulle för sin del besluta en skrifvelse till K.
M:t, med anhållan att handboksförslaget måtte spridas bland lörsamliugarne och derefter en liv propos. i ämnet aflåta? till Rikets näst sammanträdande St r.
Jag har tillkännagifvit de orsaker, hval före jag för min del icke kan instämma i förslaget, och då jag tror att detsamma i vissa delar tarfvar många förändringar, innan det kan vinna församlingarnas godkännande, samt då det dessutom af PresteSt:t icke blifvet antaget sådant, det är. utan med åtskilliga väsendtligt) modifikationer, tror jag icke att det vöre riktigt ändamålsenligt, att R. o. Ad. nu på det omnämnda sättet uttryckte ett gillande af ett förslag, hvilket icke ens af det
Stånd, sorn företrädesvis mäste anses känna det, blifvit godkänd t utan stora förändringar, och sorn jag tror i sitt nuvarande skick icke kommer att vinna nationens bifall.
Jag vågar för min del tro, att ett så beskaffadt tillkännagifvande, som Usk:t gjort, nemligen att R.
St:r icke anse förslaget böra vinna nåd. bifall, ej bör utgöra något hinder för K. M:t, att,, derest han skulle finna lämpligt, efter vidtagna förändringar i vissa delar af förslaget, vid en kommande Riksdag aflåta nåd. propos. om dess antagande i de delar, som kunde finnas lämpliga och ändamålsenliga.
Pä dessa skäl vågar jag för min del anhålla om bifall till Utskts Betänk.
Då jag, i likhet med sammansatta Lag- och Ekon.Utsk:ts majoritet, anser en sådan förändring, som den ifrågav-.des förslag innehåller, icke vara af behotvet påkallad, anhåller äfven jag att få i korthet med några ord redogöra för mina åsigter i ämnet,, hvarvid jag likväl icke ämnar ingå i några närmare detaljer, hvilket vore så mycket öfverflödjgare, som de tillräckligt fullständigt blifvit af den siste värde talaren uptagne.
Jag önskar derföre blott kasta en blick på frågans historik och dess allmänna betydelse.
I förra fallet förekommer den omständigheten, att den punkt i Betänka, hvilken under f. m. afgjoides genom votering, leder sitt ursprung från en underd. skrifvelse af R.
St:r till K. M:t„
När man nu anser, att R.
St:r äro Svenska folkets representanter och att de äfven tills vidare lära få betraktas som Svenska Kyrkans, så var det säl. en landets önskan, som K.
M:t velat gå till mötes, och det var också derföre, som jag röstade för bifall, emedan jag ansåg förslaget vara ett uttryck af nationens opinion.
Hvad åter handboksförslaget angår, så vet man att detsamma utgått ensamt från PresteSt:t, och är således icke en R.
St:rs, utan blott ett enskildt ItiksStånds önskan.
I fråga om sjelfva sa - D e n 8 Februari e. m. 367 ken, så känna vi nila. alt Svenska Kyrkans Gudstjenst, likasom alla kristna kyrkors, utgöres hufvudsakligen af två delar, nemligen ordets predikande och altar-tjensten eller messan.
Beträffande den förra, som i sjelfva verket borde vara en skrift-tolkning, så kan den naturligtvis vara lika mångfaldig, som skriften sjelf.
Den vänder sig också mera omedelbart till individen.
Ett helt annat förhållande eger rum med hvad man kallar messan och dess urgamla beståndsdelar, Sanctus, Credo, Confiteor och Benediktionen.
Vi veta att den leder sitt ursprung från den gamla katolska kyrkan och vi hafva bibehållit den i sina grunddrag.
Syftet var, att man borde samla sina tankar och lyfta sina hjertan till Gud, aflägga sin syndabekännelse och slutligen tacka och lofva Gud för hans nåd.
Som jag nyss nämnde, äro dessa båda afdeiningar af Gudstjensten af helt olika natur.
Hvad som i messan afhandlas, talar mindre till individen, än till massan eller församlingen i sin helhet.
Massan fäster sig mindre vid orden, såsom fallet är vid en bibelförklaring.
Här är deremot mindre fråga om ordens stränga afva gande än om den anda, hvaraf församlingen bör genomträngas.
Af de tre talare, som här yttrat sig till förmån för det nya förslaget, nämnde den förste, att det icke funnes någonting irrlärig! i vår gamla handbok; den andra gick längre och påstod, att der icke ens finnes något fel, utan endast brister, och den tredje talaren yttradej om jag rätt påminner mig, att han respekterade deri åsigt, som tvekade att vidtaga en förändring i berörde hänseende, enär den icke vore grundad i någon allmännare öfvertygelse om behofvet deraf.
Nu frågas, sedan jag sökt antyda den egentliga källan, hvarifrån förslaget leder sin uprinnelse, nemligen från ett enda Stånd, och då man vet, att det blifvit utarbetadt uteslutande af medlemmar från samma
Stånd och att det blifvit kommuniceradt egentligen blott inom kontrakterna, huruvida det kan betraktas såsom uttryck af en natioualönskan, eller ens vara af folket kändt och begrundadt.
I likhet med den siste värde talaren, tror jag alt Svenska folket icke uttryckt något behof af denna förändring, och jag behöfver för min del icke något annat skäl för att bifalla Utskit hemställan.
Den andre talaren medgaf visserligen, att förslaget icke vunnit några allmännare sympathier.
Han medgaf äfven, som jag tror, att den gamla liturgien icke vöre föremål för något klander.
Nå väl! hvarföre då antaga den nya?
Reservanterna hafva utförligt yttrat sig öfver bristfälligheterna i vår gamla handbok, och att det nya förslaget vore bättre.
Jag vill härpå blott svara, att om frågan vore om en civil eller kriminel lagstiftning, skulle jag gå in på hvad reservanterna yttrat; ty i afs. å en sådan är hvarje ord af vigt.
Här är dock icke fråga om något dylikt, utan om boner, om det sätt, på hvilket församlingen skulle uttala sig inför vår Herre.
Om äfven ett eller annat uttryck vore felaktigt, anser jag det icke betyda något, enär den gamla handboken dock allmänt erkännes vara renlärig och dessutom icke några klagomål deröfver från församlingarnas sida försports.
Jag anser att dessa skäl taia 308 Den 8 Februari e. m. tillräckligt för ilen opinion, jag här framställt, och jag röstar alltså för bifall till det resultat, hvartill sammansatta Utsk:t kommit.
Jag nödgas nästan börja med samma ord, som sista gången, då jag tog R. o. Ad:s npmärksamhet i anspråk, nemi. ^ att det är skäligen otacksamt att yttra sig öfver ett förslag, som L vid denna Riksdag är förfallet.
Och otacksammare måste det vara, j då jag har så föga förhoppning att se mig understödd i mina be mödanden.
Jag hade också ämnat förskona R. o. Ad. från att åhöra mina ord, så framt jag ej hade ansett mig nödsakad att här upträda vida tuera i egenskap af prest, äti som medlem af detta Stånd.
Ty svårligen kan jag höra en sådan uplattning af det rer ligiösa lif vet, som här blifvit framställd, utan att söka inlägga en l protest deremot.
Till en början gläder det mig att af de många t talare, som yttrat sig efter mig, ingen enda velat motsäga mig i min uptättning rör-.de nödvändigheten af en förbättring i 2:dra, [ 4:de och 6:te kap. af nu gällande handbok.
Jag hade hoppats, att, derest icke förslaget fallit i två Stånd, jag åtminstone hade i kunnat vinna en seger i alside på dessa kapitel.
En enda talare har, för att försvara Utskits Utlåt.., börjat med att anföra de första orden i lista kap. af det nya förslaget samt visa att gamla ^ handboken derutinnan i väsendtlig mån är bättre, än nämnde för J slag, som blifvit inför R.
Stir framlagdt af K.
M. och utarbetadt , af särskilde komiterade.
För att bedöma, hvilket som är bättre, J tror jag att det är nödvändigt, att man ställer sig på trons stånd punkt och bortlägger alla de tankar och de intryck, som menniskan mottagit af yttre saker utan hjertats behof.
Det är visserligen en vacker och herrlig hymn, som börjar vår gudstjenst; men jag hemställer till hvar och en, som noga betänker dessa förhål landen, huru många, som verkligen kunna af hjertat sjunga denna lofsång, utan att förut hafva nedböjt sig i stoftet för himmelens Herre, erkänt sin synd och emottagit nådens fullhet i sitt eget bröst.
Jag tror, att hvar och en lätt nog torde inse, så vida han djupare tänker sig in i saken, att man först måste rödja väg för nåden, först känna att man blifvit delaktig utaf den, innan man kan upstämma denna lofsång; eljest är det blott munnen, som sjunger, men hjertat är fjerran derifrån.
Innan jag lemnar detta ämne, måste jag fästa upmärksamheten på en annan sak.
En värd talare har frågat, hvilket som är vackrast: »Helig, helig, helig.
Herre Gud Zebaoth», edler »Helig, helig, helig.
Herre Gud, Allsmäktige».
Jag svarar derpå, att man måste hålla komiterade räkning derför, att de tagit, bibelordet, sådant det verkligen förefinnes i den Hel.
Egentligen hade jag icke behöft bemöta denna anm. af den värde talaren, emedan, när jag förra gången hade ordet, jag just särskildt, nämnde om detta kapitel och förklarade, att jag ville för min del antaga det, men i betraktande deraf att jag icke visste huru församlingarne skulle uptaga denna genomgripande förändring, jag likväl tvekade att för deras skull göra det.
Förslaget är möjligen ännu icke så bekant, att det kumle motta - Den 8 Februari e. m. gas så välvilligt, som jag önskade, utan kanske i första hand störa mångens gudstjenst.
Den värde talaren öfvergick derefter till kap. om vigseln.
Jag nämnde det icke; men jag anser mig nu böra bemöta de inkast, som deremot blifvit gjorda.
Talaren fästade sig vid uttrycket, att mannen skall vara qvinnans hufvud.
Äfven dervid håller jag komiterade räkning derföre, att de tagit bibelordet ostympadt och sådant det finnes i den hel. urkunden.
Men hvarföre anförde icke talaren hela liknelsen sådan den står, utan stympade densamma?
Der står just i samband till de lösryckte orden, att likasom Kristus är församlingens hufvud, sä skall mannen vara hustruns.
Jag tror, att denna bild om
Kristus och församlingen väl i denna stund borde framhållas, för att ingjuta en renare och högre kärlek, än den, som man mången gång möter i vigselns ögonblick.
Talaren kom derefter till döpelsen, och fästade sig blott vid ett ställe deruti, nemi.
Prestens fråga: »Barn, vill du till denna tro varda döpt, och genom dopet till dessa heliga pligter förbindas?
Det var vid sednare hälften af denna fråga, som talaren med förkärlek dröjde.
Jag vill derpå svara, att det uti dessa ord icke ligger något farligt; men tillägget undanskymmer dock den del af döpelsen, som är det vigtigaste, nemi. dess egenskap af nådemedel.
Jag har många gånger förrättat dop-akten, och visserligen sjelf aldrig funnit mig stött af dessa ord; men det är obehöfligt att tillägga ord, hvarigenom döpelsens högsta sanning kan undanskymmas för dem, som fara vilse om denna sanning.
Vidare uptog den värde talaren till besvarande emin vändning, som jag sjelf gjort i afs:de på nattvardsbarnen och deras konfirmation.
Då jag hade ordet, ville jag icke uptaga K. o. Ad:s tid med det dogmatiska i detta kap., utan endast det formella.
Talaren ansåg, att man borde göra akten så kort som möjligt.
Hvem har motsagt detta?
Men efter hvilkendera blifver denna akt kortast och värdigast, efter det nya förslaget eller den nu gällande handboken?
Derpå är talaren skyldig mig svar.
Jag ber att få nämna ett exempel i afs:de på detta förhållande.
Är 1855 konfirmerades i Jakobs kyrka 224 nattvardsbarn på en dag.
Om jag äfven med bästa vilja i verlden velat förkorta tiden, så hade jag dock icke kunnat göra det utan att kanske såra och kränka månget barn i denna stund.
Hvarje barn måste höras, och förhöra 224 fordrar tid.
Och om man äfven skulle hoppa öfver ett eller annat barn och befria det ifrån svar, så skulle hos detsamma framkallas ett så sorgligt intryck, att det skulle medfölja under hela lifvet.
Icke blott barnet skulle deraf lida, utan äfven dess föräldrar.
Det har också en gång inträffat, att ett barn vid förhöret blef af ofrivilligt förbiseende förbigånget, och jag vill icke beskrifva, ännu mindre åter se förnyade de ledsamma följder, sora deraf upkomrao.
I allmänhet nödgas väl den värde talaren, han må för sin del bifalla förslaget eller ej, medgifva den sanningen, att det gamla nu gällande handboksförslaget tydligen bär prägeln af de ord, som stå i K.
M:s skrifvelse till dem, som den tiden hade updrag att utarH. III. 24 STO Den 8 Feb*ruari e. ra. beta detsamma, nemi. att de skulle noga rätta sig efter tidens smak och lynne.
Jag beklagar att dessa ord inflytit i nämnde skrifvelse.
Den tiden3 smak och lynne var i dessa lil veta frågor icke så sanna eller allvarliga sorn nu.
Hade troslifvet den tiden varit hufvudfråga, är jag förvissad om att den löshet, som vidlåder den nu gällande handboken, aldrig kommit att vidlåda densamma.
Man må säga, att språket i det nya förslaget icke är så vackert som i det gamla; men det iir en fördel att kunna säga, att det är desto djupare och desto trognare enl.
Skriftens ord, och denna förtjenst anser jag vara tillräcklig för att häfda förslagets företräde framför det hittillsvarande.
Billigtvis kan ingen opartisk bedömare af detta ämne förneka de komiterade, som hatt sig updraget, att derom utarbeta förslag, den redliga vilja, det allvarliga forskningsnit och det samvetsgrannt derå nedlagda arbete, som utmärka detsamma.
Men om det skulle visa sig, att komiterade upfattat sitt uppdrag ur en annan synpunkt, än som af församlingarne ansåges önskvärd, så får man väl icse, med afseende på den förtjenstfulla flit och möda ensamt, som derpå blifvit nedlagde, godkänna sjelfva arbetsprodukten, derest den i sig skulle vara mindre tillfredsställande.
Och som förhållandet synes mig vara sådant, måste jag för min del upriktigt anse, det goda skäl förefinnas för det slut, hvartill Utsk. kommit.
Jag är ock, i likhet med Utsk., öfvertygad, att separatisterna säkerligen icke skulle finna sig tillfredsstälda med de ändringar i nu gällande ritual, som blifvit föreslagna, under det att å andra sidan det långt öfvervägande flertalet af Svenska församlings menigheter skulle finna sig smärtsamt berörda af dessa samma ändringar, och, långt ifrån att genom dem ledas till någon ökad upbyggelse, finna den fromma känslan för gudstjenstens värde och högtidlighet mer eller mindre störd.
Man har sagt, att förslaget icke är tillräckligt kändt.
Under denna förutsättning har Hr Gr.
Hamilton, med den utmärkta takt och grannlagenhet, som städse utmärka denne riddersman, nyss, utan att sjelf vilja framlägga det såsom ett bestämdt yrkande, dock till andras möjliga uptagande yttrat den idéen, att It. o. Ad. skulle hos K.
M;t anhålla, det Högstdensamme måtte till nästa Riksdag göra komiterades förslag närmare och allmännare kändt.
Detta har sin naturliga förklaringsgrund i den hos honom subjektiva öfvertygelse om förslagets, åtminstone i vissa delar, gifna företräden framför nu gällande handbok.
För dem deremot, som icke hysa enahanda subjektiva öfvertygelse, ser jag icke något skäl, att besvära K.
M:t med en sådan framställning, som dessutom skulle leda till åtskilliga kostnader, hvilka icke upvägdes af motsvarande nytta, så vida förslaget i alla fall ej bör antagas.
Hrr, jag har under den tid, som förflutit sedan sista Riksdagen, vistats inom åtskilliga olika delar af riket, och det får jag förklara, att så långt som komiterades förslag framträngt, har det, långt ifrån att vinna bifall eller mötas med förtroende, snarare framkallat mycken ledsnad samt allvarliga farhågor, och det hos tänkande personer af Den 8 Februari e. ra. 371 alla samhällsklasser och olika bildningsgrader.
Den Svenska menigheten älskar den ritual, som nu är antagen.
Man invänder att de 50 år, hvarunder den varit gällande, skulle betyda föga emot den vida längre tidrymden dessförinnan.
Men man besinnar då icke, att de 5 0 år, hvarunder hela den nu lefvande generationen upvuxit, äro för densamma oändligt betydelserikare än hvilken annan historisk period som helst.
Alla tiders historia, och vår icke minst, visar för öfrigt på det mest träffande sätt, att hvarje förändring, af någon betydenhet, uti det häfdvunna gudstjenstritualet eller den s. k. lithurgien, merändels åstadkommit inom menigheterna ganska mycken oro och bekymmer, de der stundom icke aflupit utan kännbarare skakningar jemväl uti staternas politiska lif.
Med den yttersta varsamhet endast böra alltså dylika ändringar företagas, och måhända aldrig eljest, än när det kan visas, att någon verklig irrlärighet inrotat sig i besagde ritual.
Men i detta fall har icke någon sådan irrlärighet kunnat åberopas eller bevisas, som skäligen bordt grundlägga en förändring.
Komiterade tyckas deremot hafva i allmänhet trott, att Svenska församlingen icke vöre vuxen upfattningen af det högstämda, formsköna språk och den poetiska lyftning i ordasättet, som utmärka före velat i dess ställe sätta ett lägstämdt, tarfligt, att icke säga simpelt uttryckssätt, som de förmenat mera enligt med menighetens behof och fattningsgåfva.
Jag åter tror icke, att sådant öfverensstämmer med den Svenska nationens skaplynne.
Den älskar fastmera det lysande och fulltoniga, synnerligen i de hänseenden, der en viss högtidsklang är i sig sjelf enlig med tillfällets art och natur, såsom just i afseende på gudstjenst och andra högtidliga religiösa förrättningar, vigsel och sådant mera.
Den siste värde talaren har ansett, att »gloria major», eller det högstämda lofvet, icke bör hafva sin plats förr än längre fram under gudstjensten, och långt efter det syndabekännelsen blifvit aflagd.
Jag deremot tror, att vid inträdet i helgedomen bör den första känslan vara riktad mot Herren.
I samma stund, som jag lyfter raina tankar till Honom, upstår ett behof att äfven tacka, prisa och lofva Honom; och först då märker jag min egen ringhet och felaktighet; först då är rätta stunden för syndabekännelsens afgifvande.
Jag tror derföre icke, att nu gällande ritual i denna del behöfver eller bör vidkännas någon förändring.
Då Utsk. jemväl i öfriga delar, efter min öfvertygelse, troget och riktigt upfattat allmänna tänkesättet i detta ämne, anhåller jag om propos. på bifall till Utsk.-s hemställan.
Sedan det nu är be kant, att PresteStåndet för sin del antagit det nya handbokslörslaget, men Borgare- och BondeStånden deremot bifallit Utsk:s Betänkande, är denna fråga vid innev:de Riksdag förfallen; det synes således vara bortkastad tid att vidare orda derom.
Men då frågan onekligen är af vigt, och något måste göras för att lugna de ömma samveten, hvilka icke finna sig tillfredsst&Ida med det nuvarande förhållandet, samt på det att K.
M:t må vid nästa Rike - »72 De» 8 Februari e. ro. dag till lt.
St. åter kunna framlägga ärendet till förnyad behandling, får jag hemställa det R. o. Ad. ville, roed afslag å Utsk:s Betänk., för sin del besluta, att hos K.