Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om bestämningar utsägas om hans verk, äro de af den beskaffenheten, att de förvirra uppfattningen, emedan det ej är angifvet hvad de innebära; om ett geni inom konsten uppträder, står det der som en gåta, ty det beror ej af tids- eller rumsförhål-landen.
Den klassiske Thorvaldsen föddes i Danmark, den all sentimentalitet och sydländsk vekhet hatande Michel-Angelo i Italien, den åt antikens diktning innerligt hängifne Hölderlin i Tyskland.
Den norm, som användes för att.
bestämma konstverkens värde, visar sig tjena till intet, ty äro “ lasten och dygden fria produkter på samma sätt som vitriol och svafvel “, äro alla menskliga arbeten gifha genom naturkrafter, så är en absolut och metafysisk norm förbedömande af dess värde otänkbar; såsom härflytande ur samma viljelösa kraft, äro de alla lika berättigade.
Men det finnes ingen författare, i hvilkens åsigter eller ståndpunkt man ej kan spåra någonting sant eller förträffligt.
Så äfven med afseende på Taine.
Det utmärkta hos honom .kan betecknas med ett ord: han är representant för den romanska stammens sätt att behandla en vetenskaps föremål.
Dermed vilja vi säga, att denna stam i motsats mot den germaniska känner sig tillbakastött af svårbegripliga abstraktioner, och.
att den i deras ställe söker låta den verklighet, hvaröfver den spekulerar, uppträda så individuelt, så lefvande som möjligt.
Då germanerna, särskildt hvad beträffar den spekulativa ästetiken, söka redogöra för Det Skönas, Det Sublimas, Det Komiskas o. s. v. begrepp och bygga system, hvarinom det enskilda konstverket, den enskilde konstnären uppträder endast såsom exempel, söka de romaniska folken deremot likasom återuppväcka förgångna tiders konstformer.
Den förmåga af abstraktion, som kännetecknar germanerna, motsvaras hos romanerna af den alldeles motsatta förmågan af individualisation.
Omsorgsfullt studerande forntid och samtid, lemna de senare oss såsom resultat deraf en mångfald bilder ur olika områden af lite-ratur- och konsthistorien.
Likasom om vi lefde bland de folk, som dessa skildra, höra vi, hvad förgångna slägten under olika tider täpkt och känt, se vi, huru de med sina säregna seder och bruk draga oss förbi.
Sedd endast från denna synpunkt kan Taine uppfattas i sin rätta betydelse.
Ingen konstkritiker eller konsthistoriker har haft en sådan förmåga som han att låta förgångna tider åter uppstå, att analysera den enskilde konstnärens tendenser och sinnesstämningar, att beskrifva de mångfaldiga skiftningarna i ett konstverks intryck.
I detta hänseende intager han obestridt den högsta platsen, och derför skola alltid hans arbeten, om ock hans teori måste förklaras ohållbar, aktas och värderas.
Ty åsigter må vacklaoch system falla, men den person, som en gång framträdt såsom ett kulturfolks förnämsta representant med afseende på någonting stort och beaktansvärdt, kan ej förglömmas, lika litet som hans lifsgerning kan försmås af andra folk, om ock de erhållit en helt annan begåfning.Nationalfafänga och fosterlandskärlek.
Beflexioner för dagen af Reinhold Winter.
Den, som skrifver dessa rader, befann sig den 12 sist-lidne augusti på en öppen plats i förstaden Courbevoie, vester om Paris.
Det var omkring klockan 4 på eftermiddagen.
Solen belyste hundratusentals menniskor, hvilka stodo i cirkel omkring platsens medelpunkt, der en i grön mantel höljd statygrupp reste sig och framför hvilken var uppförd en med guldfransadt purpursammet klädd läktare, från hvars hörn trikolorer svajade.
Seinedepartementets officiela honoratiores trängdes på denna läktare med inbjudna stadsbor, damer och journalister.
Längs avenyen, som ledde ned emot Paris, stodo flera regementen under vapen; men alltsammans syntes bära ett spår af väntan.
Man bidade ankomsten af regeringens representant, chefen för inrikesdepartementet, Mr Waldeck-Rousseau.
Platsen är högt belägen och föga kringbygd, så att man obehindradt kunde skåda omkring sig, låta blicken glida fram öfver det blida sommarlandskapet, hvars djupa grönska liksom öfverpudrades med ett gyllene stoft och hvars stora drag erhöllo sin karaktär af Seinen, hvilken i väldiga bågar krökte sig genom dalen, som om hon haft svårt att lemna det sköna Paris.
Nästan rakt i vester, nedanför brynet af höjden och till hälften doldt i grönska, låg det lilla urmodiga Nanterre, den heliga Genovévas födelseort, herdeflickan, som blef verldsstadens skyddspatronessa och hvars reliker nu hvila i en gyllene sarkofag i kyrkan Saint
7Etienne du Mont, nära Pantheon.
Något på sidan, söder ut, framskymtade Rueil, der den store Richelieu en gång ' smidde sina planer och ränker, och i dunklet af skogenT som kransade denna ort, borde man finna Malmaison, den öfvergifna Josephines melankoliska enkesäte.
Mer till höger och på längre afstånd förtonades emot himlahvalfvet top-parne af de åldriga träden på terrassen i S: t Germain, der Ludvig XIV: s vagga stod och der den helige Ludvig lemnat efterverlden ett minne i det ännu bestående kapellet.
Nere emot syd vest låg Versailles med sina sagolika minnen från despotismens glansdagar, från en tid då folket icke var folk utan blott en flock ofria individer, förtrampade af lättsinniga regenter, fala gunstlingar och slösande mätresser; och åt diametralt motsatt håll, uppe i nordost lyfte sig katedralen i S: t Denis, grafven för allt hvad franska ko-nungalängden har stort och lysande, slutet såväl på äran som på förbannelsen.
Och i fonden, på andra sidan det ännu i sin solblekta mantel höljda monumentet — i fonden utbredde sig ParisT verldens hjerta, såsom seklets skaldekonung älskat att kalla sin sköna stad, och alla dess torn och tinnar tecknade sina silhuetter emot en bakgrund af blå, dallrande luft, hvilken blifvit renad af föregående dagars ymniga slörtskurar.
Till vens ter skymtade Montmartres rundade höjd, der den fromma tron just nu, till ateisters oeh fritänkares harmy håller på att uppföra ett praktfullt jättetempel; och emot höger blixtrade den förgylda kupolen på Napoleons grafy verldsskakaren, som fick slumra in på en klippa i oceanen och först såsom död fördes till hvila “ på stranden af SeinenT midt ibland detta franska folk, som han älskat så högt “.
På krönet af höjden, midt emellan dessa båda ytterpunkter, hägrade en oerhörd arkad, hvilken mellan sina hörnposter liksom sammanpressade den praktfulla via tri-omphalis, som från vår ståndplats snörrakt ledde dit upp.
Det var Avenue de la Grande armée, och på triumfbågen täljdes i stolta runor namnen på hundratals lysande segrar,namnen på tusentals tappre hjeltar, hvilka låtit sina lif för fäderneslandet, genom sitt blod liksom öfvergjutande det med ett förtrollande sagoskimmer.
Tanken fullföljde denna kejserliga väg längre än blicken kunde, det, nedsteg på andra sidan kullen genom Champs Elysées lummiga lunder till Place de la Concorde, der en gång den svagaste och oskadligaste bland konungar nödgades lägga sitt hufvud under fallbilan, sålunda med sitt blod sonande förfädernas synder och brott och der kort derpå Habsburgs fagra dotter fick dela sin makes öde, ett offer för det så länge förtryckta folkets lidelsefulla * hat; han genomskred den gröna parken på andra sidan Luxorobelisken, dröjde vid Tuillerierna, * af hvilka nu snart ej finnes qvar sten på sten, vid Louvren, med minnena från medeltidens vhårda dagar, vid kyrkan S: t Germain FAuxerois, hvarifrån signalklockan lustigt klingade till bartholomei-nattens hemska satumalie; vid Grêveplatsen, scenen för så oerhörda marter, så många legala illgerningar och mord; vid stadshuset, revolutionernas härd, nu restaureradt efter kommu-nardernas vansinnigå härjningar, och vid Bastilj-platsen — för att slutligen tröttad vända om vid Barrière du Trône, den nuvarande Place de la Nation, der guillotinen fortsatte det dystra arbete, han börjat på Place Louis XV.
Hvilka minnen, sammanträngda inom ramen af en sekund, födda genom ett enda ögonkast!
Det var hela Frankrikes historia, med alla dess ljus- alla dess skuggsidor ...
Men herr inrikesministern hade infunnit sig.
Man bugade och krusade; det ve^xlades leenden och kompli-menter; generalråden krökte sina ryggar; mairerne stodo som tända ljus; åldriga municipalrådsledamöter böjde sina hufvuden inför denne unge republikan, hvilken intog sin hedersplats med förströdd min och som om han från barndomens dagar varit van vid all den hyllning, som egnades honom.Så svunno ännu ett par minuter.
Folkmassan stimmade gladt, musikanterna roade sig med små skal-löpningar på sina blänkande klaffinstrument, kavalleriets hästar skrapade med hofvarne i marken och flaggor och vimplar hängde slappa och orörliga liksom brända till falaska af den lågande aftonsolen.
Då ljöd plötsligt en dof knall, under hvars efterverkningar marken kändes darra.
Det var hederssaluten från Mont Valérien, hvilken började brumma sina djupa bastoner, med jemna intervaller.
Den hvUblå krutröken drog som små strömoln bort öfver S: t Gloud.
Festen var inledd; marséljäsen spelades upp, slöjan föll och monumentet blef fritt; hundratusen par händer applåderade, hundratusen munnar ropade: lefve republiken, lefve Frankrike, lefve fosterlandet!
Det var ett stort ögonblick, en af dessa sekunder, som man icke glömmer, som af minnets historiograf liksom ristas i stål.
Det monument, som i midten af åskådarekretsen af-tecknade sina vaxbruna bronskonturer emot himlens ljusnande blå, var af en vacker och vördnadsbjudande effekt.
Man hade upprest det till minne af nationalförsvaret 1870 — 71, och värdigare kunde aldrig staden Paris blifvit representerad än genom den upprätt stående, högväxta, i en soldatkappa insvepta och med en murgrönskrona prydda qvinna som krampaktigt grep om fanstången med ena handen, och med det blottade svärdet i den andra trotsigt blickade faran till mötes.
Bakom henne stod en kanon, hvars mynning träffats och urgröpts af en fiendtlig spetskula, alldeles så som man kan se det i verkligheten på invalidernes terrass. ’ Vid hennes fötter satt en sårad yngling, en mobilgardist, som med uppbjudande af sina sista krafter å nyo laddade sitt gevär; och bakom kanonen knäböjde en ung flicka, härjad af lidande, försakelse och nöd, en talande bild af de bittra pröfningar verldsstaden fick underkasta sig under de långa belägringsmånaderna.
tDet var ett det hjeltemodiga nederlagets apoteos, en stolt protest emot segermonumentet på Königsplatz i den nya kejsarstaden vid Spree.
Marseljäsen förtonade och då omsider tystnade den mullrande åskan från Mont Valériens blanka metallgap, höll presidenten i Seinedepartementets generalråd Mr Forest .det oundgängliga festtalet.
Det var stolta ord den åldrige lille mannen, slungade ut bland den lyssnande menigheten.
Han lofordade offervilligheten, sjelfförsakelsen och dödsföraktet hos alla dem, som en gång trotsat farorna af den långa belägringen; han rörde vid strängar, hvilkas dallring aldrig förfelar att väcka liflig genklang i franska bröst; han talade om hvarje hjertas hängifna kärlek för den dyra fosterjorden; och på botten af hans anförande läste man, om ock blott i dunkla häntydningar, att en gång skulle den dock randas, den sköna dag, då det blödande Gallien skulle taga hämd på arffienden, den öivermodige segraren på andra sidan Rhein, då de i ständigt slafveri hållna bröderne Elsass och Loth-ringen skulle varda återförenade med det älskade fosterlandet.
Och: lefve republiken, lefve Frankrike!
ljöd det åter från hundratusen munnar.
Ett antal trupper.
defilerade och folkets skaror drogo sedan i sin ordning förbi monumentet.
Om än denna senare afdelning i åtskilliga fall slog öfver i det burleska, qvarstod dock som bottensats det intrycket, att en glödande kärlek till det land, som sett dem födas, bodde på djupet af ' alla franska * bröst ... -
Det var långt ifrån första gången vi funnit detta grunddrag i den franska nationalkaraktären; det var icke oförberedda våra öron träffades af ord, hvilka ett ödmjukt sinne måhända skulle tyckt bättre passa segraren än de besegrade.Det är ett härligt land,.detta Frankrike, och naturen har öfver detsamma slösat sina rikaste skatter.
Den vida landkomplexen frambringar nästan alla de produkter, som Europa i stort lemnar, och mellan Atlantens strand och Mont Blancs isiga hjessa, mellan de feta betesmarkerna i Arden-nerna ned till palm- och orangelunderna i Nice och bröd-fruktplanteringarne i Mentone har fliten kunnat finna nästan alla de nödvändighetsartiklar ett i högsta stadiet af kultur stadt folk behöfver för att på ett angenämt sätt tillbringa sin tid.
Det tyckes nästan, som om Fortuna tappat sitt ymnighetshorn och haft för brådt att allvarligare besvära sig med återuppsamlandet af de kringspridda håfvorna.
Ett folk med vaken intelligens ser naturligtvis sjelf i främsta rummet, hvilka fördelar dess land bjuder, och för fransmännen har detta i alla tider varit fullt tydligt och klart.
De ha förstått att knappast någon af Europas nationer kunde vara sig sjelf så nog som de; de ha sedan århundraden tillbaka gjort sig förtrogna med tanken, att de egde att tillgå alla de råämnen, som voro dem af nöden, att de med öfverlägsen skicklighet förstodo att bearbeta dem samt att de, hvad en förfinad smak och en spirituel fyndighet beträffar, stodo utan Kkar.
Till följd af allt detta ansågo de sig sjelfva idealet för oberoende och sjelfstän-dighet vida närmare än någon af deras graiinar.
Icke underligt derför, att de älskade sitt land samt att fosterjorden derför i alla tider varit dem dyr och helig; icke underligt, att de med glädje omfatta hvarje sig erbjudande tillfälle att offentligt få lägga i dagen de känslor, hvilka lefva på djupet af deras bröst.
Måhända låter det som en paradox, men icke dess-mindre skulle vi emellertid vilja säga, att fosterlandskärleken — den äkta och oförfalskade — liksom sparas för allvarliga tillfallen och att man i hvardagslag rör sig med en afart af relativt mindre värde, hvilken svårligen kan erhålla något annat namn än nationalfåfanga.Fransmännen hafva denna fåfanga i hög grad och mot densamma stöter sig dagligen hvarje här vistande främling, hvilka kretsar han än må tillhora, måhända med undantag af den allra högsta, der verldsborgarskapet så småningom utplånar alla råmärken och långsamt men säkert arbetar på att sammansmälta alla skiljaktiga beståndsdelar till en kosmopolitisk nobless, der den öfverförfinade goda tonen tillbakahåller alla yttringar af hvad som för * någon eller några kunde befinnas sarande och bittert.
Men detta är ett undantag från den allmänna regeln.
Liksom fransmännen anse sitt land såsom det förnämsta af alla, anse de sig ock sjelfva såsom de lefvande varelsernas främste, såsom mengklighetens praktblomma.
Vågar man en antydan om, att något annat folk, hvilket det än må vara, med det franska kan anses fullt jemn-böudigt, mötes man med säkerhet af en liflig protest eller i bästa fall af ett satiriskt leende, hvilket tydligen säger: du måtte vara bra inskränkt, som icke ser den omätliga, skilnad, hvilken finnes mellan oss och dem du med oss tillåter dig jemnställa.
Vi ha funnit att fransmännen för sina stamslägtingar italienarne och spaniorerne hysa en till förakt gränsande ringaktning, hvilken de ingalunda göra sig mödan att dölja.
Den iberiska halföns urartade inbyggare ega här ingen sympati, och om italienarne säga de: hvad vore de ännu i denna stund utan oss?
— ett uttryck, hvilket betyder, att Italiens - enhet är ett franskt verk.
De slaviska folken betraktas som ett slags obehagliga, smutsiga halfvildar, med undantag här och der för ryssar af hög börd, “ hvilka dock äro fransmän genom sin uppfostran och sina böjelser “.
Engelsmännen åtnjuta visserligen sina grannars aktning och anses såsom individer högeligen respektabla, men de enskilda sakna allt för mycket af den lätta, franska esprifen, för att kunna räkna på full sympati; och såsom nation eller aktivt verkande samhällskropp förklaras Albion sjelfviskt, trolöst och blottadt på allt hvadheder och ära heter.
Helvetiens söner stå nästan såsom
individer i samma kasus, men man finner hos dem ännu
mindre lyftning; de äro prosaiska och torra samt kunna sällan höja sig öfver nivån af sina hvardagliga sysselsättningar och handaslöjder.
Den omständigheten att Österrike också för ej så länge sedan fått känna tyngden af Preussens svärd och sålunda i viss mån står i paritet med Frankrike, har vållat att detta land och dess iabyggare numera betraktas med ett slags frändskapskänsla.
Man tyckes drömma sig Österrike såsom en framtida bundsförvandt, och oss synes, att sammalunda är fallet äfven beträffande Bayern, Wurtemberg och Badenr ty att dessa tre stater deltogo i det stora kriget för tretton år sedan, förklaras derigenom, att de icke kände sig mäktiga nog att emotstå Bismarcks maktspråk.
Men med allt det lidelsefullaste hat ett menskligt hjerta _ kan erfara betraktas preussarne, och i allmänhet är det förspild möda att söka ställa frågan om detta land och folk under belysning af kritiskt förnuft eller humanistisk billighet.
Härvidlag talar endast det outsläckliga begäret efter re-vanche, och preussarne förklaras öppet för menskligheten * stråtröfvare, för simpla tjufvar, som icke ha annat mål än att roffa till sig sina grannars med svett och möda förvärf-vade egendom.
I allmänhet hafva vi funnit, att skandinaverne och företrädesvis svenskarne af fransmännen Ha att påräkna det största mått af medkänsla, d. v. s. af dem, som ha sig ' bekant att vårt land finnes till, hvilket sannerligen icke är fallet med en hvar.
Det är ej utan skäl ordspråket sägerr att fransmännen äro bekanta för sin okunnighet i geografien.
Detta anspråk på absolut företräde visar sig vid alla möjliga tillfällen, hos den enskilde i hvardagslag, såväl som offentligt vid högtider och festligheter och vi kunde, för att styrka vårt påstående, anföra otaliga bestämda fakta från gifna tillfallen, om vi ej trodde att detta allt för mycketskulle trötta läsaren.
Men några ord i allmänhet torde dock vara oss tillåtna.
Vi ha en lång tid såsom uppmärksamma åhörare bevistat sammanträdena i deputerade kammaren.
Man kan knappast tänka sig ett ställe, der endrägten är mindre än här eller der passionerna och partinitet oftare leverera hvarandra bittra strider.
Det är en tafia att set när t. ex. Paul de Gassagnac från ' sin plats ytterst på högra sidans nedersta bänk vandrar upp på tribunen.
Om förut allt varit så lugnt och så stilla att man liknat centern vid ett slumrande vatten, går nu genom den vida hemicykeln liksom en kall vindkåre, en af dessa förelöpande flägtar, som båda att en storm är i annalkande.
Ytan är icke längre lugn.
En orolig bidan förspörjes allestädes, hufvuden och armar komma i rörelse; man utbyter korta reflexioner, det uppstår ett buller, hvårs orsak man kanske skulle finna oförklarlig, om man icke kände till Gassagnacs egenskap af permanent oväderscentrum, så snart han sätter foten pä talareplatsen.
Och då han sedan börjar tala, med sin sonora, något skorrande stämma och hans mörka ögon hotande blicka motståndarne till mötes, dröjer det.
icke länge förrän den första blixten visar sig.
Det faller ett ord, bittert och sårande som en förgiftad pil, afskjuten från ett bakhåll, och strax följer eruptionen.
Hundra händer utsträckas, liksom ville de strypa den oföröynte, af ilska darrande läppar ropa lidelsefulla protester; presidenten ringer i sin klocka och ger talaren första varningen, men strax derpå börjar upp-trädet på nytt igen.
Han får icke tala tio ord utan att afbrytas, men med en utomordentlig fyndighet och en grym skoningslöshet vet han att straffa hvarje obstruktör han kan anträffa på bar gerning eller som han anser värd sin hämd, så alt den slagne skummar af ursinne och man är osäker om, huruvida det ej i nästa sekund skall komma till öppen batalj.
Inom kort gör hela kammaren intrycket af en sam-ling deliranter, hvilka man anser sig behöfva kalla duscher •eller solida tvångströjor för att bemästra.
Men nej, saken är enklare.
Då talaren urladdat sig allt sitt gift, känner han sig böjd att bestryka såren med helande salva, och så improviserar han en vacker fras om fransk storsinthet, fransk esprit, fransk tapperhet och alla möjliga andra vackra saker, man kan säga om sig sjelf och &lt;le sina i ett ögonblick af godt lynne ... Och nu är vinden alldeles omvänd; nu applåderar en hvar och yttrar sitt bifall med samma ifver, hvarmed han kort förut yttrat sin harm.
Orkanen är öfver; solen blickar åter fram mellan skyarne.
Liknande roller spela i ötrigt flera af högerns medlemmar.
Den satiriske biskop Freppel från Angers, hertig de la Rochefoucauld-Bisaccia, representant för Sarthe, den brutale, trångbröstade deputeraden för Gognac, mr Grenéo d ’ Ornano, samt, kanske mest af alla, den rike Vendée-ari-stokraten Baudry-d ’ Asson, alla republikanernes bittra fiender.
Men huru illa de än tilltyga sina vedersakare under ordskiftet, äro de alltid säkra om applåder, blott de vilja beqväma sig till några sockrade meningar om den franska intelligensen och ett proklamerande af att Frankrike varit, är och skall vara främst i alla tider.
Vid de under deputeradevalsperiodema så vanliga politiska mötena upprepas samma slags scener, men med den förändringen att talarens vedersakare inskränka sig till att tiga, då han rör vid dessa strängar, så att det blott är hans medhållare, som få bestå bifallet.
I en så allvarsam kasus som vid ett val, går det nämligen icke an att instämma i hvad en förhatlig kandidat säger, äfven om man i någon viss fråga tänker alldeles lika som han.
Man kan blott iakttaga en städad neutralitet, der oppositionen är omöjlig, och redan det är vackert så, enär andarne vid dylika tillfallen äro ytterst upprörda.
Men man vet också mycket väl, att den, som här tilläte sig att protestera, skulle fått ett skymfligt: allemand!
slungadt emot sig och säkert,såsom konseqvens deraf, huden full med stryk.
Vi tillåta oss vara öfvertygade om, att den röde municipalrådsleda-moten mr Yves Guyot kunnat rädda sitt skinn vid det stormiga uppträdet i Salle de Rivoli den 11 mars, om han blott i tid hade börjat att smickra de uppretade murarne-anarkisterne, i stället för att anklaga dem för hemligt förstånd med royalisteme.
Ty vi ha förut en gång varit med om slikt; vi ha sett knutna anarkistnäfvar sjunka inför väl sagda granlåter och vi ha sett hatets eld slockna i vildt glimmande blickar, då öronen smektes af det hala smickrets ljufliga balsam.
Det var i Salle Pétrelle vid Rue Rochechouart en kylig månskensqväll i våras.
Herrar royalister hade inbjudit till ett diskussionsmöte eho det lyste att med dem skifta ord, men både länge och väl Qngo de vara mol ensamma med sin vrede öfver republiken och sin öfvertygelse att konungadömet allena var saliggörande; ty icke en enda i * det svagaste rödt skiftande get hade förirrat sig in ibland alla de renulliga monarkiska fåren.
Att det i längden blef skäligen enformigt är klart nog; talarne skulle synbarligen betalt för en smula opposition till uppblandning af de heta applåder, hvilka skakade salens väggar, så snart de pligt-trogne oratörerne uppdagat någon ny infami från de styrandes sida.
Omsider skulle de få sin önskan fyld i högsta måtto, ty just som mr Adolphe Peieyre, deputerad för Gard, var i fard med att moraliter hudflänga finansministern, den beskedlige representanten för Paris ’ första arrondissement, numera senatorn, mr Tirard, bröt anarkiens hydra in i salen.
Och nu var det slut med endrägten, nu vankades det motsägelser af hetaste slag.
Diskussionen blef helt enkelt omöjlig, och under en hel timmes tid fördes ett så infernaliskt larm som om tiotusen galningar plötsligt kommit samman.
Man talade med tecken, då man ville göra sig förstådd, ty att göra sig hörd medels ord var absolut omöjligt, och dessa tecken läto ana att den handgripligaargumenteringen icke var lårtgt borta, då en medborgare visade sig på tribunen och genom sitt blotta uppträdande åstadkom ett ögonblicks lugn.
Hade det varit en karl af vanligt slag, skulle detta synbarligen varit omöjligt, men lyckan ville att den intervenerande hade utseendet för --- eller rättare emot sig.
Han var nämligen alldeles utomordentligt ful, en tung, vanskaplig jätte, med ett ansigte som tycktes sammansatt af en hop skarlakansröd, knölig potatis.
Inför detta mon-, ster häpnade till och med anarkisterna, hvilka sjelfva långt ifrån voro några kyrkenglar, och så uppstod den sällsamma tystnad, hvaraf talaren skickligt begagnade sig.
Han hade berest hela verlden, meddelade han.