Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hela marken var för öfrigt öfversållad af stora, mossbelupna stenar.
Ehuru dessa ännu förekommo i sandstens- och kalkterräng, voro de * dock nästan uteslutande vulkaniska och utgjordes särskildt af trakyt, porfyr, lavablock och pimpsten.
De hade tydligen under tidernas lopp rullat ned från vulkankäglan efter forna eruptioner.
De betäckte sedan hela berget ända till den eviga snön ock gjorde uppstigandet ytterst besvärligt.x 68
Då och då mötte vi bönder, som forslade ned brännbara växter till byarna, men vegetationen blef allt glesare.
Någon gång flög en uppskrämd » kepk däri » eller / bergrapphöna nedåt dalen, men för öfrigt upplif-vades det öde landskapet ej af en varelse, ej af ett ljud.
En graflik tystnad rådde öfverallt.
Emellertid sjönk solen bakom bergskammarne i vester, och skymningen bredde hastigt sina mörka skuggor utmed bergets sidor.
Blott de öfversta partierna voro ännu en stund belysta, men snart mattades äfven deras förgyllning och försvann.
Några ögonblick senare insveptes trakten i ett mörker, hvars intensitet blott i ringa mån skingrades af stjärnornas sken.
Vi kommo till en grotta, där mina män föreslogo mig att tillbringa natten, men efter en kort rast gaf jag order till uppbrott.
Djuren voro redan uttröttade, hvarför vi sutto af och sedan gingo till fots.
KL 8 kommo vi till en liten bäck, som sorlade fram mellan stenarna.
Då den för nattlägret nödvändiga växtligheten aftog alltmera, kommenderade jag här halt, och vi slogo oss ned vid tvänne stora block på c.
3,200 m. höjd; 20 m. därifrån låg den första snödrifvan.
Den bildade ett hvalf, ur hvars port bäcken skummade fram.
Stället kallas Tacht-i-Feridun eller Feriduns tron.
Omkring nattlägret tändes en ring af eldar, som närdes af alpina växter, och en gråblå slöja af rök spred sig nedåt bergssluttningarna.
Här åto vi en enkel kvällsvard och tillbringade sedan en kall natt under bar himmel.
Under natten var jättens hjässa fullkomligt fri från moln.
Följande morgon kl. half 5 bröt jag upp med de tvä förarna, under det att den tredje stannade med djuren.
Landskapets utseende är i korta drag följande: Själfva toppen är betäckt med ett sammanhängande täcke af evig snö, som likt en väldig sjöstjärna utsänder långa, smalnande armar nedåt bergssidorna.
Mellan dessa armar ligga kilformiga stenrösen, bestående af porfyr, lava och andra vulkaniska bergarter.
På somliga ställen sticker själfva fasta klippan fram i dagen med väldiga bisarra afsatser, och på andra vandrar man genom skarpkantigt grus, som gifver vika och glider utför för hvarje steg man trampar.
Dessa mot bergets midt ra-dierande kilar smalna uppåt och försvinna slutligen under snötäcket.
De äro konvexa, under det att snöarmarna äro konkava, hvilket är helt naturligt, då snön först fyller och längst kvarligger i de djupa erosions-fårorna och klyftorna.
Redan kl. 6 var jag så trött och andfådd, att vi måste hvila.
Vi slogo oss ned vid bäcken och drucko af dess klara vatten.
Jag pinades hela tidén af en olidlig törst, men förmådde intet äta, utan förnam de första känningarna af bergssjukan, som är mycket nära besläktad med sjösjukan.
Djupt under oss syntes nu de nedersta snödrifvorna och på andra sidan dalen schahens läger, som redan uppslagits vid Pul-i-Pulur för att vara färdigt, tills monarken följande dag skulle komma dit.x 68 EN RESA FRÅN TEHERAN TILL KASCHGAR.
Vid i otiden hade vi uppnått en höjd, som motsvarar Mont Blanc ' s.
Djupt under våra fötter skyndade nu väldiga molnmassor fram genom •dalen, följande dess krökar och bukter liksom vattnet i en flodbädd.
Mellan dem framskymtade ibland den mäktiga bergskedjan på andra sidan och bortom den åter andra i mattare färger.
Vi voro nu högre än kammen af denna kedja, och man svindlade vid åsynen af det storartade och bisarra landskap, som utbredde sig mellan gränserna af en oändlig horisont.
Nu började det att hagla ytterst häftigt och fortfor så i öfver två timmar.
Vi voro insvepta i ett ogenomträngligt töcken och sågo hvarken toppen eller dalen.
Den eviga snön hade nu börjat, och uppstigandet var öfver ali beskrifning mödosamt i den förtunnade luften och snödrif-vorna, som dels voro lösa, dels betäckta med skare.
Ändtligen kl. half 5 uppnådde vi toppen efter 12 timmars vandring.
Vi slogo oss ned i lä af ett stort svafvelblock.
Det blåste ytterst häftigt från Kaspiska hafvet, och temperaturen var — i,7°.
Kratern var fylld med snö och utgjorde en skålformig konkavitet af ringa djup.
Den är elliptisk och den långa axeln, som ligger i O. och V., är c.
200 nil., - den korta i N. och S. något öfver 100 m. lång.
Kraterranden är bekransad med stora block af porfyr, lava och gediget svafvel.
Atmosfären är också mättad med stark svafvellukt.
På kraterrandens yttre sida finner man här och hvar, där snön är bortblåst, en hvitaktig sand, sannolikt vulkanisk aska.
I denna och på sprickor i blocken finnas svafvel-kristaller och amorft svafvel i ofantligt riklig mängd.
Ett par gånger syntes genom luckor i molnen Kaspiska hafvets mörka kontur och Te-heran likt en dimma på slätten.
Vi stannade^ i 3 kvart på toppen, och jag gjorde därunder flera hypsometriska afläsningar.
Vattnets kokpunkt inföll vid 82,5° C., ett gradtal, som efter vissa reduktioner med isotermer och " isobarer motsvarar en höjd af 18,750 eng. fot eller 5,715 m.
Som man finner, kommer denna observation mycket nära Sir Taylor Thomsons, Filippos, Lentz ' s t) ch Stebnitskij ' s.
' Nedfärden var lika originell som vådlig och snabb.
Den väg, för hvars tillryggaläggande vi behöft 12 timmar, passerades nu på 5 kvart.
Vi satte oss helt enkelt i snön, spände klackarna in under skaren, gjorde några rörelser och fingo en fart, som ständigt tilltog och ibland urartade till en svindlande hastighet.
Männen, som voro vana vid detta egendomliga fortskaffningssätt, fingo åka först, för att i händelse af gapande afgrunder varsko • mig i tid.
Ofvanför oss försvann nu toppen, nedanför oss syntes täta moln, i hvilka vi i nästa ögonblick störtade oss ned, för att åter omgifvas af töcken.
Slutligen blef dimman allt gèesare, atmosfären klarnade, och man såg nu långt därnere den varma, ännu solupplysta dalen.
Man förnam tydligt, huru temperaturen för hvarje minut steg och huru man nalkades allt tätare luftlager: andningen, som på toppen varitx 68
ytterst besvärlig; blef i samma mån lättare.
Då snön och sluttningea aftogo, gingo vi till fots några timmar och tillbringade natten i en grotta,
Då vi återvändt till lägret, hade jag den äran att blifva kallad till schahen.
Vid ingången till den borggård, som bildas af en skärm af ' röd tältduk, höllo soldater vakt.
Då man kommit in på denna borggård, förvånas man vid åsynen af det kolossala, röda tältet, som uppehälles af två verkliga mastträd, hvilka under transport tagas sönder i flere delar ^ Sidorna och den likt ett verandatak utspända duken på framsidan stödjas af oräkneliga mindre tältstänger och tåg.
Tältet är för öfrigt uppfördt af dubbla dukar, från hvilka fransar och draperier nedhänga.
Det hemlighetsfulla inre liknar en praktfull salong i ett österländskt palats.
Golfvet är betäckt med mattor och tältdukens inre med dyrbara väfnader.
Här satt schahen, och på ett litet bord bredvid honom lågo en bok och några franska tidningar.
På behörigt afstånd stodo ett trettiotal höge herrar, bland hvilka förste tolken Etemad-e-Saltaneh och d: r Feuvrier.
Schahen var klädd i en svart uniformskappa med guldknappar och pels-krage, samt bar den persiska fårskinnsmössan.
Han tog emot mig med stor vänlighet, gjorde en mängd frågor med anledning af Demavend-färden och såg på mina skisser.
Den 6 augusti bröto vi " upp på schahens andra resa, àom gällde slottet Scherestaneck, nordvest om Teheran.
Från denna resa skall jag blott be att få meddela ett par episoder.
Den 14 augusti firades en ganska egendomlig årsfest i lägret.
Hvarje höst, innan schahen återvänder till Teheran från sina sommarresor^ låter han nämligen tillreda en soppa, som kallas » asch-i-schah » eller schahsoppan.
I dess tillagande skall hela hofvet deltaga och hela lägret skall ata däraf.
Den har icke någon religiös eller nationell betydelse, utan är blott en uppfinning af schahen^ som på detta sätt vill roa sin omgifning.
Man måste dock skänka sin varmaste beundran åt den, som verkligen har mod att äta upp en hel tallrik af ' denna konstiga anrättning, hvari fårkött, höns, grönsaker, socker, scherbet, honing, sylt och saft och tusen andra saker ingå.
Liksom schahen beherskar allt och alla, så bör nämligen också schahsoppan om# fatta och innehålla allt ätbart, som tänkas kan.
Klockan 11 samlades man i ett kolossalt tält med mattbelagdt golL Vid dess ena sida satt schahen, omgifven af storvesiren Emin-e-Sultam sin yngre bror Essad-ed-Dovleh, förste hofstallmästaren Miraschor, favoriten m. fl.
Utmed alla fyra sidorna sutto för öfrigt tätt bredvid hvarandra alla hofvets medlemmar och i resan deltagande ämbetsmän.
Bakom dem stodo åter andra ^if lägre värdighet.
Eunucker och tjänare sprungo fram och åter med fat och skålar.
Framför gästerna stodo en oräknelig mängd stora, glänsande tennskålar, i hvilka soppan sedan skulle utdelas i lägret, samt midt på golfvet en hel här af stora, runda fat, öfverfulla af alla upptänkliga frukta-sorter, ärter, bönor, meloner, persikor, vindrufvor, aprikoser, apelsiner o. s. v., och flaskor, innehållande saft, scherbet och lemonad.
På väldiga.x 68 EN RESA FRÅN TEHERAN TILL KASCHGAR.
brickor reste sig verkliga berg af sötsaker, och på andra syntes de plockade offren från hela hönshus.
Tolf får hade slaktats i och för soppan.
Det egendomliga med schahsoppan ' är, att alla herrarna deltaga i dess tillagande.
Till och med storvesiren sitter och skalar frukter, och hvar och en af de andra har sin särskilda köksförrättning.
En liten sopbacke af skal, stjälkar och andra fruktdelar låg också framför hvar och en af gästerna.
De rensade varorna slogos därpå i elfva väldiga kittlar, under hvilka flammande eldar brunno.
De stodo i en rad utanför tältet, och en armstark kock rörde om i hvar och en af dem.
Under det att soppan kokade i kittlarna, inträdde persiska musikanter, trumslagare, flöjt-blåsare, gitarrspelare, sångare, dansörer och aktörer, som bjödo på mer eller mindre graciösa prestationer.
Den 26 augusti tågade ett 50-tal pojkar och ett 100-tal män förbi på vägen utanför vårt tält.
I spetsen för de förre gick en mollah och i spetsen för de senare en man, som bar en svart fana.
Mellan de båda grupperna gick en musikkår, som spelade en monoton och bedröflig sorgmarsch.
Till denna sjöngo eller rättare gallskreko de andra,.
i det att de i takt slogo sig med flata handen öfver det blottade bröstet och ideligen ropade: Hassan, Hussein!
Ibland stannade de alla och uppgåfvo ett verkligt indiantjut.
Deras gång var tämligen skyndsam, och de gingo till hälften framåtlutade och med stötvisa steg.
De voro på väg till schahen, där de skulle uppträda till sorgedagens firande.
Det var nämligen den 10 moharrem, den sista af de förnämsta sorgedagarna, som firas till minne af alidernas nederlag vid Kerbela och Imam Husseins död.
Alltifrån den 1 moharrem och hela månaden ut, samt hela den följande månaden, säfär, uppföras religiösa sorgespel, tasieh, på teatrar och i enskilda hus, som kallas tekkieh.
De första 10 dagarne äro dock de viktigaste och den 10 allra viktigast.
På denna dag uppföras öfverallt i landet, särskildt i Teheran, Mesched, Kum, Kerbela och Tabris sorgetågs på gatorna, som i fanatism och religiös hänförelse öfvergå allt i den vägen.
Under det att de med skärande stämma utropa de heliga imamer-nas namn, vandra hela tåg af perser genom gatorna och slå sig med skarpslipade knifvar i det blottade hufvudet, så att blodet frustar ut ur ådrorna och betäcker kläderna.
Under moharrem predika mollahs öfverallt i moskéer och enskilda hus och förtjena därvid så mycket, att de sedan lefva hela året på inkomsten.
I Scherestaneck kunde vi också iakttaga ett storartadt naturfenomen.
Regntiden hade nu infallit, och den 26 augusti föll ett typiskt kaspiskt störtregn, som i den stora bergskedjan på andra sidan dalen förorsakade en lavin af oerhörda dimensioner.
Hela klippblock rycktes lösa, och den störtade sig med bedöfvande brak och dån ned i dalen, där den åstadkom stor förskräckelse och oreda.
Den 9 september bröt jag med en man och tre hästar upp emot den fjärran österns hufvudstad, Persiens och hela Centralasiens fosaämsta pilgrimsort, det heliga Mesched eller martyrstaden, där den 8: de imamen,x 68 EN RESA FRÅN TEHERAN TILL KASCHGAR.
Imam Riza, hvilar.
Tvänne vägar föra till Mesched, en nordlig i bergen öfver Budjnurd och Schirvan, och en sydlig genom de oändliga saltöknarna öfver Schahrud, Säbsevar och Nischapur.
Ehuru den förra, i synnerhet under den varma årstiden, är vida angenämare, valde jag dock den senare och det på grund däraf, att den passerar flera åldriga städer och märkliga orter och att den frekventeras af nästan alla karavaner och pilgrimer, som vesterifrån resa och vallfärda till Mesched.
Dennä väg, som af någon med skäl kallats » via dolorosa », är belägen på den iranska platån och på 11- à 1300 m. höjd.
I norr begränsas den af * de kedjor, som bilda en föreningslänk mellan Elburs och Hindu Kuh, nämligen Sevad Kuh, Schavar Kuh, Djuvein Kuh och Bihalud Kuh, i söder af den stora khorasanska saltöknen Däscht-i-Kevir.
Karavanvägen mellan Teheran och Mesched, som löper genom provinserna Irak Adschmi och Khorasan, är slutligen något öfver 100 sv.
mil lång, samt indelas i 24 mänsil eller stationer.
Vid hvarje tjaparchaneh eller stationshus får man växla hästar, men detta snabba kommunikationsmedel användes endast af den bergade befolkningen och af posten, under det att nästan alla pilgrimerna föredraga att resa med egna karavaner, hvilket blir mycket billigare.
De sluta sig då tillsammans i stora partier och göra resan på 30 dagar, blott tillryggaläggande en mänsil om dagen och hvilande öfver här och hvar på karavanserajerna.
Dessa, som till större delen äro uppförda af Schah Abbas den Store, äro vanligen belägna i samma byar som och bredvid stationshusen.
Då man rider ut genom Teherans östra stadsport, den s. k. Därvaseh-i-Khorasan, kan man vara säker, att cless portvakt begär en krän i drickspengar, i det han yttrar, att man i så fall får en lycklig vallfärd till deri heliga staden.
Till venster försvinner schahens lustslott Dåoschan Teppe, men Demavends hvita hjässa synes ännu ett par dägär, till höger ser man i en bergsskrefva Stillhetens torn eller gebrernas, eldsdyrkarnes berömda begrafningsplats.
Därpå rider man öfver en låg bergskam, som sedan skymmer bort rikets hufvudstad för ens blickar.
Pa dess andra sida utbreder sig Veramins förtorkade stepper, där en och annan grön fläck förkunnar tillvaron af en by.
Om vintrarna beta nomaderna här sina hjordar, det är deras kischlaks eller vinterläger, men om somrarna begifva de sig upp i bergen till sina jejlaks eller sommarläger.
Första vägsträckan till Kebud Gumbed var 4,5 sv.
mil lång, och för kuriositetens skull vill jag nämna, att stegräknaren visade 61,590 steg.
Då dess lilla hammare två veckor senare hade bultat öfver 800,000 slag, tröttnade den, och podometern blef oduglig.
De båda följande stationerna, Ejvan-i-Kef och Kischlak, äro små byar, omgifna af stora trädgårdar, där händevane och charbuse (socker-och vattenmeloner) frodas.
Terrängen är en grus- och sandbelagd slätt, där här och hvar steppväxter och tistlar finnas.
Allt vatten var här bittert, och till och med strömmarna voro mättade med salt.
Den förnämsta af dem var Tjadjerud, en gammal bekant från 1886 års resa ochx 68 EN RESA FRÅN TEHERAN TILL KASCHGAR.
första resan med schahen.
Dess källor ligga i Elburs, den rinner i sydvestlig riktning, och dess vatten sinar ut i sandöknen söder om Teheran.
Från Ejvan-i-Kef leder en väg öfver Firuz Kuh till det pass i El burs, där enligt några de gamles Kaspiska Portar voro belägna.
Här finner man också de första karaolchanehs och burtjs, eller vakthus, lerfästningar och runda torn, som uppförts af perserna till skydd mot turkmenska röfvare.
Ju längre man kommer mot öster, desto talrikare bli dessa fästningar, dit invånarna i närbelägna byar togo sin tillflykt vid turkmenernas besök, som hade plundring och slafhandel till syfte.
I huru stor skala denna slafhandel bedrefs, kan man tänka, då general Skobeleff vid stormningen af Göck Teppe frigaf 25,00c persiska slafvar, som under rysk kosackbetäckning eskorterades till sina respektive hem.
Vägen mellan Schahrud och Mesinan kallas af perserna Djah-i-Kuf eller Fasans trakt, emedan den var särskildt illa känd för goklanturk-menernas täta besök.
£ör att skydda sig för sina dödsfiender hafva invånarna också på flera ställen byggt sina byar på ett egendomligt sätt.
Husen äro nämligen uppförda på krönet af naturliga eller konstgjorda kullar, hvilkas lodräta sidor stiga upp från jämna slätten.
Så var förhållandet med byarne Äradan, Padeh och Deh-i-Nämäk eller saltbvn, som - den med skäl kallas.
Äfven Lasgird, som är en stor by, utmärkte sig för samma byggnadssätt.
Den forna fästningens murar, bröstvärn och hvalf försvunno nu under moderna lerkojor, som reste sig likt svalbon på murkrönet.
Utanför dem syntes balkonger och gallerier af trä och flätverk.
Nästa rastställe är den gamla staden Semnan, som räknar c.
10,000 invånare, af hvilka en stor del tala eri egendomlig dialekt, kallad.semnani och som utgör en blandning af kurdiska och gammalpersiska.
Semnans förnämsta sevärdheter äro de båda moskéerna Mesjid-i-Schah.
och Mesjid-i-Djami.
Den förra, som är särdeles rik pä härliga fajanser, är uppförd af Feth Ali Schah, den senare är 600 år gammal och försedd med en hög, smäcker minaret.
Från Semnan leder en 12 dagsresor lång väg till eldsdyrkarstaden Jesd.
Denna väg passerar genom en fullkomligt lif-och vattenlös öken.
Den måste tillryggaläggas om vintern med kameler och vattenförråd.
Kamelen uthärdar 5 à 6 dar utan vatten.
I Semnans närhet finnes bergssalt, som af floder och bäckar föres ut i och bildar saltöknen.
Ofta förkunna hvita saltkristallisationer redan på afstånd flodernas odrickbara vatten.
På vägen, som ej är lagd af människohand, utan under årtusenden upptrampad af tallösa karavaner, finner man någon gång på stora vattenlösa sträckor s. k. haus-i-ab eller vattencisterner 1 form af djupa brunnar med ett stenhvalf öfver.
Deras vatten är ' dock alltid mer eller mindre bittert.
På vägen till stationen Ahuan passerades nattetid det lilla kyffet Tjachnaharchurdeh, där alla pilgrimer stanna för att hvila, röka kalian och dricka te, samt hugsvala sig vid minnet af att äfven Imam Riza på sin färd till Mesched lär ha rastat här och ätit frukost.x 68
Då man färdas på dagen, möter man endast sällan, eller rider förbi andra resande, men på natten är vägen lifligare.
Vid Ahuan mötte jag en hel skara ryttare på hästar, åsnor och mulor.
Det var 24 arabiska därviseher från Schuschter, som besökt Imam Rizas graf.
Dessa heliga pilgrimer voro klädda i brokiga, trasiga, långa mantlar och buro hvita eller gröna turbaner.
De voro brunstekta, skrynkliga och skäggiga.
Många hade under turbanen en arabisk duk, hängande ned omkring hufvudet.
De ansågo sig hafva en 2 månaders väg till Arabistan och hade funnit att Mesched var en stor och härlig stad.
I pilgrimskaravanerna saknas icke heller kvinnor.
De färdas vanligen i s. k. kadjeveh, ett slags träkorgar med tak och gardiner, burna 2 af en mulåsna.
Här sitta de hopkrupna under den långa resan och fördrifva tiden med samspråk, rökning och förtärandet af sötsaker.
Hvarje dylik karavan utgör ett litet samhälle för sig.
De medföra proviant, vatten och rökverk, samt filtar och täcken för nattlägret.
På ett helt annat sätt färdas därvischerna.
De vandra nämligen till fots och oftast barfota^ samt medföra intet annat än sin trasiga dräkt, sin staf och sitt kokosnötskal, där de uppsamla allmosor.
De lefva på de andra pilgrimernas-bekostnad, och ingén vägrar en därvisch sin sista brödbit.
På vägen till nästa station, Gusche, syntes vid horisonten en hvit linie, öfver hvilken ett sken spridde sig likt en isblink.
Det var den stora saltöknen Kevir vi nu nalkades.
Från Gusche gjorde jag en 5 mils utfärd i denna öken i sydöstlig riktning.
Steppen sluttar emot öknens, inre, och växterna bli allt glesare.
Man passerar ett bälte af flygsanddyner af 5 m. höjd och med sin längdriktning i norr och söder.
Slutligen upphör ali vegetation, och i dess ställe uppträda små fläckar af saltkristallisationer, som blifva allt större och tjockare och slutligen i ett sammanhängande täcke sträcka sig så långt ögat når.
Den absolut rena och krithvita saltskorpan är 1 dm.
tjock och hvilar på gul, fuktig lera.
Mina förare berättade, att om vintern och våren floderna från bergen medföra så mycket vatten, att det i öknens djupare delar står ända till ett par fot högt öfver saltskorpan, men att detta vatten torkar på sommaren.
Ändtligen stannade vi, och jag gjorde en del temperatur- och höjdobservationer.
I norr och nordvest syntes Elburs, som en svag, matt, gulröd mur.
I öster och söder utbredde sig det ändlösa salthafvet.
Dess aflägsna horisont är absolut jämn.
Ej det ringaste föremål, ej en ojämnhet afbryter denna öde, enformiga och bländande hvita saltskorpa.
Här finnes ej ett spår af lif, ej ett strå, ej den ringaste varelse, ej ens den djärfvaste fågel har vågat sig ut i detta dödstystnadens rike.
Det liknar ett isbelagdt haf under en glödande himmel, och i själfva verket täcker denna inlandssalt en ofantlig yta af Persiens inre, * liksom inlandsisen Grönland.
Illusionen blir så mycket större vid tanken på, att jag just använde ett par snöglasögon, som varit med Nordenskiöld på Grönland och som jag erhöll af Kandidat Gustaf Nordenskiöld före afresan.
I den lilla staden Demgan återfinna somliga resande det gamla He-x 68 EN RESA FRÅN TEHERAN TILL KASCHGAR.
katompylos.
Af sevärdheter märkas ett par moskéer och tvänne vidt och bredt synliga minareter, af hvilka den ena är 27 m. hög.
Tjihil Su-tun eller de 40 kolonnernas moské är c.
1,000 år gammal.
Basarerna äro fattiga, men dess hvalfgångar af sten mycket pittoreska.
Så- ock den åldriga fästningen.
I Demgan beslöt jag att göra en afstickare till Asterabad, hvarvid Elburs måste passeras genom ett 2,050 m. högt pass, Jähän Numa.
Den andra natten tillbringades i byn Tjardeh, där min karl afrådde mig från att sofva i det af en giftig ohyra hemsökta karavanserajet.
Jag sof därför ensam i en trädgård och hade vid 1 o-tiden på kvällen ett mycket obehagligt besök af ett dussin schakaler, som sedan under hela natten icke lemnade mig ett ögonblicks ro.
Då de först väckte mig på kvällen, hade de redan stulit bort så mycket ätbart som fanns, och tyvärr kunde jag icke sätta mig i respekt med annat än några äpplen och ridpiskan.
Denna trakt är särdeles rik på schakaler och därtill en ovanligt stor och vild art.
De dväljas i bergen om dagen, men om natten begifva de sig ut på upptäcktsfärd nedåt dalar och hedar.
Sina steg rikta de dock först och främst till byarna, där de under nattens stillhet ostördt kunna utföra sina undersökningar.
De äro ytterst nyfikna och intresserade af allt slags föremål, som de släpa bort, äfven om de icke kunna förtäras.
Då dagen randas, samlas de åter i skaror och begifva sig till bergsskrefvorna i trakter, där inga människor finnas.
Då vi sedermera sofvo flera nätter under bar himmel, gjorde vi upp stora eldar för att hålla ödemarkens vilda djur på afstånd.
Efter att hafva passerat Jähän Numa ' s ytterst svåra pass, där man på flera ställen måste gå till fots, inträdde vi ändtligen på allvar i den ma-senderanska urskogen.
Gamla knubbiga ekar växte här i stor mängd och sträckte sina massiva grenar likt triumfbågar öfver den smala, slingrande stigen.
Här och hvar löper vägen på själfva branten och är så smal, att man ej skulle kunna möta någon.
Till venster stiga branterna till svindlande höjd, och till höger stupar afgrunden lodrätt ned i djupet.
Oförlikneligt skönt är landskapet från de höga, skoglösa punkter, man någon gång passerar.
På andra sidan dalen resa sig väldiga bergsmassor, från kam till fot bevuxna med mörka, tysta löfskogar, mellan hvilkas belysta kronor dunkla skuggor falla.
Bortom denna bergrygg reser sig en annan, lika rik på skog, men på grund af afståndet framträdande i en ljusare färgton.
Bortom denna och ännu en sista låg rygg ser man nu i fjärran Asterabad-slätten.
Mörka, gröna fläckar angifva skogarnes läge och utsträckning.
Ljusgula fläckar äro åkerfält.