Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men värre är, att han för den förargliga versens skull mestadels skrifver » Gustaf » (i st. f. Gustaf Adolf).
Under namnet » Gustaf » är bjeltekonungen icke känd af någon.
Det är icke nog med dessa licentise potfticac.
Besvärad af den form han valt, söker han flerestädes rädda sig ur klämman på samma sätt, som salig Bjursten brukade, genom en omotiverad omkastning af tempora.
Praesens och imperfektum, imperfektum och praesens fram och tillbaka, det tycks icke vara så noga:
Och vid Wittfitock Ickes leken med förtviflans hjeltemod, när Banér med svärd i handen midt i värsta vimlet stod.
Tyske furstar, om ock tacksamt, lydde svenske rikskansleren, allt han lede skall och rätta, stärka drätseln, löna hären.
Apropos » lekes leken » så är författaren ganska lekfull; ty efter några få rader återkommer han till samma något förbrukade uttryck.
För att icke blifva för vidlyftig nödgas jag nu hoptränga mioa anmärkningar.
Vet någon af herrskapet händelsevis, hvad som menas med att » slå ankar »?
Jag har hört, att man kastar tnkar.
Jag anmärkte i går mängden af onödiga ord.
Man förstärker icke uttrycket genom att skrifva » som blixten Stålhandske slår plötsligt ner » eller » Chemnitz såg hans starka lejonram »; ty » som blixten » står i stället för » plötsligt », och med » lejonram &gt; afser man att gifva en sinnebild af styrka.
Hvad sägs om böljor, som » glittra » af » vigda dolkar »?
Det är dessa böljor som sedermera öfvergå till ett » koppel ».
Drottning Kristina göres inom en handvändning till » nordens Penix », » nordens unga Pallas » och » snillets norrskensflamma ».
Ea sådan bild som » stridens kopparfat » är åtminstone icke tidsenlig, om man än får veta, att det kastas tärning på det fatet.
Jag slutar med att anföra ett par små praktblommor.
I sin rimnöd låter författaren på ett ställe ett subjekt i pluralform A verbet i singularis:
Detta minne än skall elda söner af berömde fäder
till ett ädelt lif, hvars dygder de förgångna slägten gläder.Det är sä, att baron Robert von Kræmer kan bli aftrad-sjuk.
Men han har visst gifvit verskonsten på bäten na.
Mest beundransvärd är dook författaren, då han skildrar hur Kristina » stötte undan gamle rådsherrn », men hur denne detta oaktadt * stod qvar med stålsatt bröst ».
Måhända berodde den undanstöttes stabilitet derpå att han, fastän stående, hade » bibeln till en hufvudkudde »; men en obegriplighet återstår doek: hur han nämligen härigenom kunde vara » sina romare till tröst », ty satsbildningen förbjuder det antagandet, att romarne skulle varit honom till tröst.
•Sammanfattningen af, min granskning, som — visst icke af brist på ämnen för klander!
— stannar här, blir den, att poemet är ett hastverk, väl icke alldeles utan förtjenster, men säkert ieke till förökande af auktors ära utsläppt i offentligheten. »
Prosten sköt upp glasögonen i pannan och såg sig belätet omkring.
» Är det slut nu, stränge domare? » sporde fröken Angélique.
Ja, min nådiga. »
» Åh », inföll majoren, » när han väl kommit i farten, skonar han inga stora skalder för sin skolmästareferla.
» Stora skalder! » utbrast prosten.
» Hvilken jämföselse!
Denne nyböijare! »
&gt;Nyböijare!
&gt; afbröt informatorn under de andras skallande skratt.
» Vet prosten, hvem författaren är? »
» Nej, min själ », svarade kritikern och kastade oroliga blickar på den vittra fröken Angélique.
» Jag vill bara upplysa », sade majoren, som icke kunde hålla sig tyst längre, » att han af ridderskapet och adeln blifvit belönad med en guldmedalj af 745 kr.
91 öres värde ».
» Det blir nära ett gram guld för raden &gt;, stack informatorn emellan.
» Då », svarade prosten, ännu stridslysten, » kan han väl vara en förgyld poet, en potta auratus, men ingalunda blir han potta laureatus ».
» Det är han redan », upplyste fröken spetsigt, » ty poemet härrör från sekreteraren i vår vittra areopag, doktor ....
» Carl David af Wirstn? / » utropade prosten häpen.
&gt;Just han! » skreko alla i korus.
» Nå », sade prosten efter en stund reBigneradt, » man kan skrifva dålig vers och ändå bli en bra biskop.
Min röst får han i alla händelser vid nästa ledighet ».
Informator.Sten Sture den äldre.
(En liten erinring &amp; propos Oxenstjerna-st&amp;tyn)
Vi stoder rest åt män som gjort oss heder, som gagnat oss med vett och hjeltemod;
* Herr Sten » står icke sist i deras leder, men ännu saknar han en ärestod.
Han utländsk väld med hugstor mandom fälde, som jägarn djuret med sitt säkra lod — en hjelte när vårt sjelfbestånd det gälde och ändå saknar han en ärestod.
Mot rättslöshet ett värn han ville sätta för bondens ladugård, för krämams bod.
Lagstiftarns namn han bära kan med rätta och ändå saknar han en ärestod.
En humanismens målsman han i norden strömfåra gräft har för kulturens flod.
En mänsklighetens man han var på jorden — och ändå saknar han en ärestod.Väl klandret mdia vill och kan hans minne
— ack, ingen mänska blef fullkomligt god — men när hans bild i häfden sann vi finne, den blir ända en verklig ärestod.
Björn Starke.Öppet sändebref till landshöfding ' Treffenberg.
Herr Landshöfding!
Ni har med Eder vanliga, allom kända ridderlighet och frimodighet gifvit tillkänna Eder åsigt i arbetarefrågan uti det utlåtande Ni i höst afgifvit öfver det föreliggande komitéför-slaget till ålderdomsförsäkring.
Det är icke min mening att här vidare ingå pä detta Edert yttrande.
Men jag vill med anledning däraf framhålla, att Ni själf, hr landshöfding, inom en trängre krets skulle kunna vara i stånd att gä arbetarefrågans lösning i förväg på ett sätt, som för hela landet skulle vara synnerligen lärorikt.
I Edert eget län, det minnesrika Dalame, finnes en bygd, som genom Edert och Eder företrädares samt andre gamle dalamäns berömvärda åtgörande kommit i besittning af en rikedom, som väl icke har motstycke i någon annan af våra landsbygder.
Jag menar härmed, såsom lätt inses, de stora skogssockname med deras genom förståndige mäns hjälp uppbevarade, till millioiiers värde uppgående skogskapital.
Det fattiga Lima, en gammal barkbrödsbygd, är nu lika fullt ett guldland som dess namne, hufvudstaden i det gyllene Peru, Oroa, Mora och andra socknar med historiskt berömda namn aro i stånd att sköta alla sina kommunalutgifter och mer till med räntorna af skogsmedlen.
Nu har Ni själf, hr landshöfding, i of van nämda märkliga aktstycke framhållit såsom önskvärdt, att hvar och en kunde vid 60 års ålder påräkna en årlig pension af 100 kronor, och Ni har äfven framstält åtskilliga medel, med hvilkas hjälp man mer eller mindre hastigt kunde närma sig nämda daskvärda mål.Men allt detta tager sin tid och skulle i allt fall ej hinna visa något resultat på en dryg mansålder.
I de nämda Dala-socknarne däremot skulle saken omedelbart låta sig sättas i verket.
Där finnas medel fullt upp, och där fordras det blott att göra klart för kommunerna, hvilket ofantligt gagn de skulle göra sig själfva och desslikes hela riket, om de af sina skogs&gt; räntor ville anslå hvad som erfordras till alla kommunens medlemmar från och med CO års ålder med en årlig lifränta af 100 kronor for hvardera.
För att då undvika någon vidlyftig apparat med bokföring, förvaltning, utbetalning o. s. v. kunde ju de 100 kronorna för hvarje pensionstagares räkning årligen insättas i postsparbanksbok vid närmaste postanstalt, med samma frihet för bokens innehafvare att disponera dem som andra å postsparbank insatta medel.
På- detta Bätt skulle de stora Dalasocknarne gå i spetsen för hela riket med arbetarefrågans lösning.
Och det skulle blifva ett i hög grad lärorikt föredöme, som komme att i sina följder för Dalabygdens sociala lif uppmärksammas och studeras af statsekonomer och politiska män både inom och utom vårt kära fädernesland.
Men ingen man skulle såsom Ni, herr landshöfding, vara i stånd att bringa denna sak till ett lyckligt slut.
Ingen kunde med det anseende och förtroende som Ni fä de ärlige Dala-gubbarne till att inse, hvilket storverk de här kunde uträtta, och vinna deras intresse därför.
Det är väl ingen lätt sak, kan jag tänka mig, att komma till rätta med dem, — ty dalkarl&amp;rne äro väl lika styfsint folk ännu i dag, som de voro på Tuna hed i verlden.
Men ingen har häller förstått vinna deras öra såsom Ni, herr landshöfding, då det gälde att bygga allmännyttiga järnvägar och bryta ned allsmäktiga sågverk smonopol.
Herr landshöfding!
Jag väntar intet svar i ord, fullt förvissad som jag är, att Ni, när håbt omständigheterna det med-gifva, skall vara lika villig som mäktig att gifva det i handling.
Demokrat.Det är inte farligt.
Det är inte farligt, endast en öfvergående tillfällig förlägenhet eller missförstånd, s&amp; heter det alltid, när några stora falsarier eller industríela ooh merkantila kullerbyttor inträffa.
Nej, för oss är det aldrig något, som är farligt, ty yi äro ett gladt och förhoppningsfullt slägte.
Yi tänka i likhet med ezeellensen De Geer » högt om det svenska folket ».
Därför t&amp;okte vi alldeles som bankstyrelsen, att herrar Normans och Nyströms privataffärer skalle göra dem till millionärer, ooh då var det ej så farligt, att de viggade litet ar kassan.
Likaså voro vi förvissade om, att direktör Åström skalle snarast återkomma från Amerika, sedan han tjenat åtskilliga millioner på tomtjobberi därstädes, betala fullt ooh öppna en ny tomtjobbare-bank till allmän glädje och belåtenhet.
Att herr Fischer hade så lätt tillgång till Skandias kassakista, var heller inte farligt, ty därigenom blef han istånd att applijelpa det svenska jordbraket ftfvensom krigsmakten.
Ooh att Gellivarabolaget skalle få bemäk-tiga sig våra dyrbaraste grufvor och apphäfva sig till en nära sjelfstftndig envåldsmakt i Norrbotten, det kunde allra minst vara farligt, ty det bolaget hade så hederliga förtroendemän och ombad i Sverige, och dessutom var det ett oegennyttigt bolag, som endast tillkommit för att sprida civilisation och välstånd i Norrbotten, ej alls af något förvärfsbegär.
Den lilla tillfälliga förligenhet, som det stora tändsticksbolaget kommit ati, för att svenska bankerna voro så ogina ooh ej ville låna ut mera pengar till att betala direktörernas lån med, var då just inte farligt alls, ty snart skalle deras konkurrenter i London, Bryant &amp; May, hjelpa dem därur.
Att vilja påstå, alt Thorsten Nordenfelts betalningsinställelse skulle vara något farligt, det var då alldeles för galet.
Till honom, som gjorde svenska namnet en sådan heder, som betaltgymnasternas resa till London, som var kammarherre hos Sveriges drottning, skalle nog halfva London komma springandes med stora galdpungar för att klarera den lilla affären.
Och nu till sist är det aldrig det minsta farligt med Hjerpes trämassefabrik i Jämtland, ty den skall en oegennyttig norrman hjelpa p&amp; fötter igen.
Ungeffer så låter det alltid i början, men tvärtom utfaller det i verkligheten, ooh s&amp; befinnes dej.
i stället vara myoket farligt, ja s&amp; farligt, att tasentals väl och ve p&amp; det kännbaraste beröres deraf.
Men ej nog därmed, statens och hela landets intressen lida deraf, och bort det ord, som understundom höres yttras.
» Hvad gör det, om utländingar förlorar », ty oredlighet för aldrig i längden n&amp;got godt med sig.
Och lika nyttigt, som det kan vara för landet, att idoga utländingar med kapital och kunskap slå sig verkligen ned hos oss, lika skadligt är det, att till in- och utländska spekulanters och jobbares tillfälliga fördel vårt lands tillgångar bortplottras och vår kredit förstöres.
Ej tillhör det derför längre den ' svenska nationen att låta det hittills atöfvade hartassystemet hafva sin gång, utan att dels sjelf, där det förekommit, upphöra dermed och mot vederbörande i dylika fol nogare och samvetsgrannare utöfva den kontrollerande myndighet som är en af dess vigtigaste uppgifter, ty publiken eger rätt att fordra sanningen och hela sanningen, men också endast sanningen.
Severus.En modern Hannibal.
I den vackra samlingen * Autograficr och porträtt af framstå-mde personer », hvilken af ingeniör Per Lindell utgifves, förekommer i sista häftet en autograf af landshöfding Cwrry Treffenberg, hvilken autograf är sä karakteristisk, att det vore sy od att icke meddela tidskriftens läsare några profbitar.
Herr Treffenberg talar bl.
a. om, att han under sin skoltid stod under uppsigt af en slägting, rektor Ahlberg i Skara, hvilken med den djupaste indignation åsåg den tidens opposition mot Karl Johan och ledde herr T: s uppfostran i ortodox riktning samt hos honom grundläde » ett brinnande hat till lögnaktigbeten, vrångheten, råheten, flackheten, skrytet, skräflet och skojet i den så kallade » frisinnade » pressen. » » Nog fick », till-lägger hr landshöfdingen, » exceptis excipiendis, Hamilcar heder af sin Hannibal. »
Vi känna icke hr Ahlberg tillräckligt för att veta, om han var någon Hamilcar, men däremot kunna vi något när bedöma hr Treffenbergs likhet med Hannibal.
Denne senare är som bekant mest berömd för sitt djerfva tig öfver Alperna för att angripa arflfienden Rom på dess eget område.
Icke heller är det obekant, att han efter sin seger vid Cannac kunde skicka hem till Karthago sexton fjärdingar guld-ringar, tagna från stupade romerska riddare.
Vi veta icke just, hvilken af herr Treffenbergs mandater bäst bör jämföras med tåget öfver Alperna, men antaga nästan, att herr T. tänkt på sitt djerfva härnadståg mot katekesen, hvilken ju för mången är lika svår att komma öfver som Alperna voro för Hannibal.
Det kvarstår då endast, för att jämförelsen skall blifva träffande, att, efter herr T: s anvisning, undantaga hvad som hör undantagas, d. v. s. här den lilla omständigheten, att Han-nibal kom öfver Alperna, men att Treffenberg icke fick bort katekesen.SiUom jämförelsepunkt med slaget vid Cannse erbjuder sig ejelfmant det stora slaget under Sundsvallsstrejken för några Ir sedan.
Hannibal uthungrade romarehären ooh slog den sedan.
Treffenbergs motståndare voro redan uthungrade; för öfrigt är likheten fullständig.
Romarne spriddes i vild flykt, arbetarne vid Sundsvall ookså; Hannibal tog många föngar, Treffenberg häktade sju arbetare.
Såsom ett glädjande bevis på mänsklighetens utveckling kan då antecknas, att Hannibal dödade sina fångar, medan Treffenbergs fångar blefvo af domstolarne frikände.
Jämförelser äro emellertid farliga, och vi frukta nästan, au herr Treffenberg icke heller undgått att sätta sig i en farlig situation genom sin jämförelse.
Som bekant blef Hannibal till slut ömkligen besegrad af Bina hatade fiender, flydde till Bithynien och tog där in gift.
Måtte ett blidare öde vara hr Treffenberg beskärdtl — Herr T. har goda anlag att blifra reaktionens enfant perdu, men har en vi88 liflig ärlighet och öppenhet, som försonar hos honom såsom karaktär mycket af det, som stöter hos honom såsom partiman.
Hvilken egendomlig kontrast annars mellan denne dyrkare af all gammal makt, alla döende åsigter, och den sjelfständige bonden Karl Ifvarsson, som — i samma publikation — slutar sin autografi med de vemodiga orden: » Har jag handlat rätt, då jag åt offentlig verksamhet egnat så många omsorger, som jag varit skyldig de mina?
Jag böijar tvifla derpå, då jag märker, huru reaktionen griper omkring sig och hotar att bortsopa allt hvad förut blifvit vidgjordt, och jag medverkat till, i folklig och frisinnad anda. »
Praterea censeo.Arbetarefrågan
enligt engelska och enligt tyska synpunkter.
Af Kr.
Winterhjelm.
Då vi i dessa rader ämna gifva en kort framställning af de olika synpunkter, ur hvilka man i England och i Tyskland betraktar arbetarefrågan, denna vårt tidebvarfs utan allt tvifvel största och vigtigaste politisk-sociala fråga, göra vi ingalunda anspråk på att kunna framdraga något som helst nytt för dem, hvilka redau åt denna fråga offrat mera ingående studier.
Emellertid är den hithörande literaturen så omfattande och så brokig, att den stora allmänheten omöjligen kunnat genom annat än spridda tidningsartiklar skaffa sig kunskap om, hvilken bärvidd frågan eger å olika områden och hvilka olika uppfattningar beträffande dess lösning gjort sig gällande, till en del i följd af olika nationela och politiska åskådningssätt.
På senare tiden ha dock några mera sammanfattande arbeten äfven inom den nordiska literaturen sökt återföra detalj framställningen till de prin-eipiela utgångspunkterna; vi nämna endast sådana arbeten som Ludv.
Bramsens bok om Englands och Tysklands arbetarelagstiftning och Axel Raphaels bok om förlikningsmetoder.
Och då nu yttermera kejsarens af Tyskland bekanta kabinettsorder såväl som sammankallandet af den internationella arbetarekonferensen i Berlin gifVit hela saken en officielt storpolitisk och internatio-nel karaktär, torde det utan allt tvifvel intressera en större allmänhet att få en hastig öfverblick öfver de olika principerna för fråganB lösning — olikheter hvilka äro så grundläggande och så nationelt inrotade, att de säkerligen i hög grad skola försvära en grundlig och omfattande lösning å internationel väg.
Ur Dagm$ Krönika.
18Engelskt och tyskt åskådningssätt stå emot hvarandra och kunna näppeligen förlikas.
Ty dä det ena vill, att utvecklingen skall ske nedanifrån uppåt, vill det andra att den skall ske uppifrån nedåt.
Sjelfstyrelse eller statssocialism — det är frågan.
Men äfven om man med dessa två ord kan, så att säga, ge hvarje riktning en signatur eller etikett, som icke ljuger, utan anger det verkligen genomgående karaktärsdraget, så hjälper oss detta ganska litet, då vi börja taga itu med de mångfaldiga detaljfrågorna och skola undersöka, i hvilken mån å ena sidan det rent ekonomiska, å andra sidan det politiska beröres.
Man skall nämligen ofta finna dessa två begrepp till den grad sammanknippade, då man först börjar allvarligt undersöka ett eller annat förhållande inom arbetarefiågan, att man mycket väl förstår, huru helt olika åskådningssätt kunna framkallas.
Vissa sanitära och humanitära hänsyn, livilka alla nationer ansett det nödvändigt att beakta, såsom beträffande barns arbete i fabriker, säkerhetsåtgärder mot olycksfall och dylikt, äro ju i sin innersta grund af politisk art, men de beröra dock i väsentlig grad såväl arbetsgifvarnes som arbetarnes ekonomiska intressen, och det skall i många fall blifva ganska svårt att draga en gräns.
Men en gräns måste dragas å ett eller annat ställe, och dä är det just man ser skilnaden mellan engelsk och tysk uppfattning.
I England vill man så mycket som möjligt låta det fria ekonomiska området vara det i sak bestämmande, medan mau endast med största försigtighet och återhållsamhet afgränsar ett politiskt område, där man måste ingripa och lagstifta.
I Tyskland däremot står man i begrepp att göra äfven det rent ekonomiska området beroende af statens ingripande genom en stats-socialistisk lagstiftning.
Det är en principskilnad, så afgörande och betydelsefull, att man knappast kan tänka sig möjligheten af en sammanjämkning^ detta så mycket mindre som ännu en annan storpolitisk fråga härvidlag spelar en framstående rol: frågan om frihandel och protektionism.
Ty som bekant hysa engelsmännen den åsigten, att en stor del af de svårigheter arbetareförhållandena vålla å kontinenten härleda sig från en oriktig tullpolitik.
Man skulle tro, att i en sak sådan som arbetarefrågan vi nordbor borde i Storbritannien se det egentliga föredömet.
Ty på samma gång som den britiska industrien i sin utveckling onekligen hunnit framom andra länders, finner man det samma vara fallet med alla de arbetets och arbetarnes förhållanden, hvilka utvecklat sig å naturlig väg genom sammanslutning, orga-nisation, öfverenskommelser och sedvanor.
Men den stora all-månbeten, hvilken öfver hufvud taget följer alltför litet med engelska förhållanden, bar uppenbarligen i mycket högTe grad uppmärksammat den onekligen uppseendeväckande socialdemokratiska rörelsen i Tyskland, och i denna sak som i så många andra, i synnerhet å lagstiftningens område, har man bildat sig en opinion enligt tyskt åskådningssätt och temligen ensidigt tagit Tyskland till föredöme.
Den tyska socialdemokratien, äfvensom de lagstiftningsåtgärder den framkallat, har låtit tala om sig.
Då tidningarna en och annan gång, t. ex. under en stor strejk, offra en spalt åt engelska arbetareförhållanden, läser man hvarje dag om kejsarens af Tyskland och Bismarcks förbållande till socialdemokratien med anledning än af socialistlagen, än af valen, än af försäkringslagar och dylikt.
Luften är så till Bägandes mättad med tysk arbetarepolitik, och allmänna opinionen, smittande äfven de ledande männen, låter föra sig allt vidare in på tysk uppfattning af hithörande förhållanden.
Vi ha redan sagt, att själfva den stora frågans ganska invecklade natur, hvilken ständigt framvisar tvänne fysiognomier, en med ekonomiskt, en med politiskt uttryck, kan leda till diametralt motsatta åsigter om hennes rätta lösning.
Men böjelsen att vilja den ena eller den andra vägen härleder sig från helt olika nationela egenskaper och traditioner hos Tysklands och Storbritanniens folk.
Engelsmannen är så i politiska som i enskilda frågor van aU ständigt först och främst lita på sig själf.
Han tycker ej om något förmyndareskap, och lika litet som han tål, att staten i oträngdt mål blandar sig i hans affärer, lika litet begär han af staten någon hjälp, så länge han för sin egen del eller tillsammans med yrkesbröder eller andra lika tänkande och lika intresserade ser sig oförhindrad att sköta och främja sina intressen.
Det är nogsamt bekant, huru i Storbritannien en mängd förhållanden af största vigt och betydelse för samhället ordnas å enskild väg, hvilka annorstädes ha behöft lagstiftningens hjälp för att komma till stånd.
Regering och parlament äro därför också ganska återhållsamma, då det gäller den positiva lagstiftningen, aom, hur man än inrättar den, städse kommer att i någon mån ligga band på individens fria rörelser och själfbestämmanderätt.
Man litar så länge som möjligt på individens, på samhällsklassens, på folkets energi och traditionela vana att reda sig själf, oeh då det blir nödvändigt att lagstifta, föredrager man sädana ltgar, hvilka antingen åsyfta att hindra ett kränkande af andrasrättigheter eller att afiägsna sådana hinder, hvilka stå i vägen för t. ex. frivilliga organisationers uppträdande såsoin juridiska personer.
Däremot undviker man som redan sagdt så mycket som möjligt alla sådana lagar, hvilka åsyfta ett positivt ingripande i individens eller samhällsklassens enskilda angelägenheter.
Intet folk torde häller i sådan utsträckning som det britiska äga en endast på sedvana bygd rättspraxis.
I otaliga fall fäller den en * gelske domaren utslag ej enligt lagrum, emedan sådant ej förefinnes, utan enligt ofta endast lokal sedvana, hvilken styrkes genom vittnesmål.
Det heter i en nordisk folkvisa, att » denna visan har gjort sig själf », och det samma kan sägas om en stor mängd så kallade lagar, hvilka i Storbritannien respekteras lika mycket, som om de vore skrifna lagar, statute law.
Därför spela äfven prejudikat, en så stor rol i den engelska juridiken.
Äfven den britiske arbetaren ställer sig i detta afseende å samma ståndpunkt som alla andra briter.
Han äger samma stolthet och själfkänsla och vill ej, att man spelar förmyndare för honom.
Helt annorlunda är det i Tyskland, där man är van, att » klockarfar skall allting bestyra ».
Allting skall systematiseras och rubriceras.
Så snart en fråga dyker upp, genast skall det stiftas en lag för den samma, och de människor, som beröras af den, skola numreras och kommenderas i ekonomiska eller politiska bataljoner och regementen.
Man nöjer sig ej endast med lagar, utan stiftar äfven undantagslagar.
I alla förhållanden har man vant sig vid förmyndarebkap, och tyskarnes stolthet och själfkänsla uppresa sig ej däremot.
Hela skilnaden i åskådningssätt är träffande karaktäriserad af Bramsen, som säger: » Den engelske arbetaren meddelar genom sin organisation oafbrutet den engelska regeringen, hvilka reformer han önskar; i Tyskland åter meddelar regeringen arbeUrne hvilka anordningar man funnit det nödvändigt att träffa för dem, i det de på förhand anses såsom alldeles oförmögna att kunna inrätta någonting för sig själfva eller föreslå, hvad de önska skall göras.