Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Ah kära du, svarade fru Kruse skarpare än den oskyldiga anmärkningen tycktes ge anledning till.
Jag tror inte, du hittills haft så fasligt mycket besvär med arrangementerna, att du behöfver vara orolig för dem.
Allting är besvärligt, om man lägger hand vid det.
Naturligtvis har du svårt att bedöma det, som alltid blir sparad och inte får ansträngas.
Men det är inte värre än att vi andra få åtaga oss det som vanligt.
— Har min nådiga några särskilda tablåer att föreslå? frågade ordföranden.
— Det har jag inte satt mig in i ännu.
Jo, hvad sägs om vi skulle ha »världsdelarne».
Det vore ju en fin allusion på Hans Majestäts kända förkärlek för sjön och hans världsomsegling.
— Det tycker jag låter utmärkt, inföll löjtnanten ifrigt.
Han hörde till de godmodiga naturer, som gärna vilja stå väl med alla och som ha en panisk förskräckelse för fruntimmers dispyter, troligen därför att de bevittnat så många.
— Jag har en vacker Aïda-dräkt, som jag begagnat på en kostymbal i vintras, den kunde mycket väl användas af den dam, som skulle föreställa Afrika och jag vill gärna låna henne den.
— Det vore väl bra enfaldigt, om vi skulle gå öfver ån efter vatten!
Vi kunna inte finna någon lämpligare representant för Afrika än fru Kruse själf, inföll löjtnanten.
— Åh för all del, invände denna, nu låter det ju precist som om jag föreslagit tablåerna, därför att jag har en dräkt, och det var värkligen något, som aldrig föll mig in.
Men allting tar sig onekligen bättre ut vid ljus.
— Åh inte allt, inföll fru Holm halfhögt.
— Åh jo, det mesta.
— Tillåt mig att upptaga något, som fru Holm vidrört i förbigående, innan vi oåterkalleligen besluta oss för en fest inom hus, utbrast doktorn.
Det var som om en ond ande farit in i honom, eller ville han värkligen begagna detta tillfälle att inför andra och sig själf häfda sin själfständighet gent emot fru Kruse och visa fröken Segersköld hvilken riddare utan fruktan och tadel han kunde vara.
— De andra badorterna kungen besöker fira honom uteslutande med festligheter i sina respektive salonger, på Lysekil skola de ha tablåer.
Jag röstar således med fru Holm för en folkfest ute i parken.
— Hur ha damerna tänkt sig den? frågade ordföranden.
— Haf godheten att fråga fru Holm, jag har ingen mening om den saken.
— Jag tycker inte en vanlig basar är lämplig vid det här tillfället.
Hvad sägs om ett bondbröllop eller något i den vägen?
— Ett bondbröllop, inföll fru Kruse spetsigt, det är något alldeles nytt!
— Nå, nog har jag hört talas om tablåer förr än i dag.
— Mina damer, tiden hastar och det ser ut att laga sig till oväder där borta i väster och under åskväder vet jag, att man aldrig kan räkna på, att damerna bibehålla sitt vanliga klara omdöme, sade ordföranden.
Låtom oss således skrida till omröstning.
— Var nu inte feg, fröken lilla, hviskade Porthan, — utan håll fast vid er mening, ni kan vara öfvertygad om, att jag inte sviker er.
— Nej, om bara inte fru Kruse —
— Hvad behöfva vi bry oss om henne?
Det var första gången han användt det betydelsefulla vi och oaktadt han talade i låg ton för att ej höras af de andra, var det ett visst eftertryck i betoningen, som kom fröken Elsa att rodna.
I morgon skulle direktionen åter ha sammanträde för att besluta om detaljerna vid folkfesten.
Ordföranden ville hälst fortsätta öfverläggningen, men damerna visade sig oroliga, de hade inga paraplyer, och vädret såg hotande ut.
— Jag för min del är alls inte rädd för åska, inföll fru Kruse, men jag vet att fru Holm är det, så det är nog bäst att vi gå hvar och en till sitt.
Tills i morgon kunna ju också de, som framstält förslaget om en folkfest i parken och röstat för den, närmare tänka sig in i saken och besluta hvilka anordningar böra vidtagas.
Under det doktorn hjälpte fru Kruse på med den lilla koketta kavajen, tog löjtnanten tillfället i akt att halfhögt säga till fröken Allerstedt:
— Det är bäst att skynda, ovädret bryter snart löst.
Ja, det såg så ut.
De tunga, blyfärgade molnen med de ljusa kanterna samlade sig allt tätare i väster, under det sällskapet gick ut ur societetshuset.
— Vill du inte gå upp med mig Ines och låna en paraply eller kanske sitta hos mig tills det värsta är öfver, det är så hemskt att vara ensam, sade fru Holm, som blifvit helt blek och som fullkomligt tycktes ha förgätit ordväxlingen.
— Jo, det kan jag väl göra.
— Det är så förfärligt hur tryckande luften är innan ett oväder bryter löst, det är nästan en lättnad, när det kommer.
— Åh, i dag behöfver man inte vänta länge, det kommer snart nog.
Herrarne tycktes också lida af den där tryckande känslan, ty hvar och en af dem gjorde en ursäkt, den mest antagliga han kunde finna, för att lämna de båda damerna, så öfvertygade voro de att det snart skulle bryta löst.
Fruarne hade gått upp för den låga trätrappan och voro nu inne i fru Holms förmak.
Ett äkta västkustrum med betsade möbler, blommigt öfverdrag, hvita virkade öfverkast och den oundvikliga röda duken på det runda bordet, midt i rummet, men fru Holm hade ändå lyckats få det att se något så när beboligt ut.
Hon hade fylt de tarfliga, brokiga porslinsvaserna med vackert sjögräs och fina strån, hängt upp några solfjädrar med instuckna fotografier öfver den klumpiga soffan, satt en röd kinesisk parasoll öfver ena hörnet och placerat ett draperi tvärs öfver rummet.
Några franska och engelska romaner voro kringströdda på bordet.
När de båda fruarne kommo in stod dörren till sängkammaren öppen.
— Du ursäktar väl, att jag stänger fönstret därinne, här är ett sådant tvärdrag.
Fru Kruse hade stält sig vid fönstret och trummade sakta på rutan.
Fru Holm slog sig ned i ena hörnet under den kinesiska parasollen.
Ingen af damerna yttrade ett ord.
Fru Holm måtte känt det hotande i tystnaden allt för öfverväldigande, ty hon utbrast:
— Åh jag är så ängslig och nedstämd.
— Det måtte bero på luften, du har väl ingen anledning att känna sig förstämd, du har ju fått din vilja fram.
— Hvad menar du Ines?
— Jag menar, att du bör känna dig belåten, du har ju fått det som du ville ha det.
— Med folkfesten?
— Ja naturligtvis.
— Det var första gången, jag yttrade någon mening alls.
— Desto angenämare måste det kännas att få den genomdrifven.
— Åh för tillfället tänker jag inte på det, bara på ovädret, det blir visst alldeles rysligt.
Och för resten håller jag inte så förskräckligt på mina meningar, att det spelar en sådan stor roll för mig, om de gå igenom eller ej.
— Jag har inte sagt, att någon gör det, jag har bara sagt, att jag inte gör det.
— Du tänkte på mig.
— Du måtte göra det, efter du tar det åt dig.
— Nu ha vi regnet här.
Tänk om det blir ett sådant väder i dag fjorton dagar på festdagen.
— Det är ju inte jag ensam som beslutat det.
Fröken Segersköld och doktor Porthan och kapten Stålfelt voro ju med.
— Åh, du hade väl lirkat med dem före sammanträdet.
— Kära Ines!
Jag förstår mig inte på att intrigera.
— Ingen som jag vet, om inte lilla Segersköld, som fått doktorn öfver på vår sida.
Se, nu blixtrar det.
— Tror du värkligen att han bryr sig om eller intresserar sig för om kungafesten blir ute eller inne vid sol eller kalkljus.
— Det vet jag inte, jag har inte särskildt studerat hans tycken, det lämnar jag åt andra.
Nej, en sådan förskräcklig knall, det är gräsligt, jag härdar inte ut!
— Det måtte vara bekvämt med en sådan sjuklighet som din, man är intressant och lidande och räknar på att ens vänner uppoffra sig för en och ge vika i allt af fruktan för ett hysteriskt anfall.
Men är man så pass sjuk, att man inte tål den minsta lilla förändring i vädret och ej kan bära att bli aldrig så obetydligt motsagd, så borde man hällre sköta sig ordentligt, i stället för att vara med om allt likt och olikt.
Så där ja, nu är åskan alldeles öfver oss, det var blixt och knall på en gång.
— Det är då förfärligt
Ines att du grälar med mig, när hvar stund kan vara vår sista, och när du ser, hur sjuk jag är.
— Ah det är väl inte så farligt!
Fast din nöjessjuka tyckes värkligen vara obotlig.
— Det var ju du, som tyckte, att det var helt naturligt, att jag antog direktionsvalet.
Du sa’, att jag skulle få så roligt och inte behöfde ha något ansvar.
Nej, ett sådant väder!
— Det behöfde du häller inte, om du efter öfverenskommelse lät mig sköta det hela, men när du prompt skall bråka och säga emot och väcka split och oenighet — — —
— Har jag, oh Ines!
— Tror du inte, att ett barn kan begripa, att du ville ha den där folkfesten i parken, därför att du vet, att du tar dig bäst ut vid dagsljus!
— Nå, hvad det beträffar, så behöfver man inte vara någon trollkarl för att förstå, hvarför du vill arrangera tablåer.
Och världsdelarne till på köpet!
Du tror, att du gör allting så fint och slugt att ingen märker det, men sådana idioter äro vi icke, att vi inte kunna fundera ut det.
De andra hade ej reda på Aïda-kostymen, men när den kom fram så där apropos, då visste jag, hvad klockan var slagen.
Den har jag sett, det vill säga det lilla af dräkt, som fans, det glömmer man inte så lätt.
Åh, en sådan blixtl
— Hvad har du att anmärka mot min Aïda- dräkt?
— Ingenting annat, än att den var oanständig, det tyckte alla, fast det kan man ju inte säga dig midt i ansiktet.
— Jag tycker inte du generar dig.
Det var väl du som för omväxlings skull ville spela pryd.
Du kan inte anföra en enda, som tyckte det!
— Inte, hvad tror du major Bergenström sa’?
Jag hör Gudskelof inte till de fruntimmer, till hvilka herrar komma fram med oanständiga anmärkningar!
— Han sa det häller inte till mig utan till min man.
Brukar din man anförtro dig något, det var en fullkomlig nyhet.
— Det glädjer mig, att jag kan berätta en så klok dam någonting, som hon inte vet.
Då kan jag på samma gång tala om för dig, att mitt äktenskap inte är olyckligt, fast jag inte gör mig till och låtsar som om jag rådfrågade Herrman i allt.
Det gör du med din man, kantänka, du, som inte kan lefva utan tillbedjare, en särskild förälskelse för hvar tid och ort.
— Och du skulle inte tycka om lite kurtis.
— Det gör väl alla fruntimmer.
— Men alla ha inte ett sådant rymligt hjärta som du.
Du behöfver en hel armé af uppvaktande, om du skall vara nöjd.
— Jag lägger åtminstone inte embargo på en stackare och håller honom kvar med all makt, när han ledsnat!
— Hålla någon kvar!
Nej, det lyckas dig nog inte!
Det finnes ingenting, som en man fortare ledsnar på än ett vackert dockansikte, och när man inte har något annat än sitt utseende att fängsla och intressera med så.
— Du har ju inte engång kunnat hålla kvar din egen man, det är en känd sak.
— Åh, hvad du skriker och hvad du är häftig!
Jag står inte ut med en sådan här dispyt!
— Att du kan vara så elak och hjärtlös, vi, som varit så goda vänner i två hela år och bara för den välsignade direktionens skull.
Jag önskar, att jag aldrig gått in, jag önskar jag vore död.
Ack om Herrman vore här, han är den enda i världen, som förstår mig!
Se så där ja, nu regnar det inte mer, nu kan jag gå hem.
Direktionssammanträdet följande morgon uppsköts på fru Kruses begäran, då fru Holm omöjligt kunde närvara, hon hade blifvit så häftigt sjuk föregående dag.
»Annie hade varit så förskräckligt rädd för ovädret, troligen var anfallet en följd däraf.»
Föröfrigt låtsade fru Kruse ej det ringaste om deras sammandrabbning, hvarken för sin man eller någon annan.
Hon höll fast vid teorin om åskvädret, och att Annie öfveransträngt sig de senaste veckorna och dansat sig sjuk.
Fru Holms man, som hade tagit sig ledighet för att stanna på badorten en månad och kommit ut några dagar efter den stora kampanjen, blef ytterst bestört, då hans hustru berättade honom, att hon brutit med fru Kruse.
Så förargligt, just nu, när han skulle ha sitt viraparti med Klas Kruse och presidenten Norén, nu gick det väl om inte.
Men kunde det inte bli godt igen, hvad hade de sagt hvarandra?
Fru Holm visste ej så noga, hvad hon egentligen yttrat, hon hade varit så rädd för åskvädret, men så mycket kom hon ihåg, »att hon sagt
Ines allt hvad hon tänkte om henne.»
Vid denna förklaring suckade herr Holm och gaf upp hoppet om sitt spelparti, »hade hon sagt det, då kunde saken omöjligt repareras.»
Föröfrigt ville inte fru Holm stanna kvar, inte ens en vecka, långt mindre en månad till, hon ville inte råka »det där stycket».
Att resa var den enda utvägen att på ett ordentligt sätt komma ur den välsignade direktionen för nytta och nöje.
Doktorn fick förklara, att västkusten ej passade henne, hon ville hällre fara till deras landtställe, det var tusen gånger bättre att dö af ledsnad där än af förargelse här.
Tranhjelm valdes in i direktionen i fru Holms ställe och fru Kruses förslag, soireén med tablåerna, gick igenom vid nästa sammanträde.
Vädret hade varit alltför ostadigt den sista veckan för att man skulle våga riskera en fest i fria luften och fru Kruse gjorde antagandet af sitt förslag till ett vilkor för sitt kvarblifvande i direktionen.
Hon såg charmant ut i sin Aïda-kostym, som onekligen var mycket barhalsad, åtminstone tyckte damerna så, herrarne yttrade sig mera försiktigt.
När tablåerna gingo af stapeln hade fru Holm redan lämnat badorten.
Hon var mycket klenare än när hon kom och måste bäras till båten.
Västkustluften hade synbarligen ej passat henne, och hon hade efter sitt sista anfall varit så angripen att hon ej fått taga emot någon, ej ens fru Kruse.
Denna senare hade gått ner till båten med en charmant bukett, men tyvärr hade hon blifvit narrad på blommorna, så att hon ej hann till kajen förr än ångbåten var långt ute på fjärden.»
En sådan otur, att hon inte fick säga adjö till Annie, ja det var visst synd att hon var så klen, hon orkade med så litet.
Men det var också ansträngande att vara med i direktionen, sade fru Kruse, det var sista gången hon skulle vara med och hon var ju ändå relativt stark och frisk.
Visst hade det varit roligt att vara värdinna för kungen, men annars var det det otacksammaste uppdrag i världen, idel besvär och bråk.»
Han hade midt under bestyret med kungabesöket fått korgen af fröken Åkerstedt.
Men doktor Porthan var desto nöjdare.
Hans och Elsa Segerskölds förlofning skulle eklateras på hösten.
Han hade ej berättat det för fru Kruse.
Hon fick tids nog se det i tidningarne.
Vänskapsförhållandet mellan de båda fruarne var fullkomligt brutet sedan den minnesvärda ovädersdagen.
Fru Holm var en ärlig fiende, men fru Kruse kunde aldrig förstå, hvarför Annie ej mer höll af henne.
Det var väl någon sjuklig fantasi, hysteriska fruntimmer äro så oberäkneliga.
Säkert är emellertid, att de båda fruarnes män ej fingo sina virapartier i hemmet som de föregående vintrarne, då damerna varit oskiljaktiga.
Men de sammanträffade i stället på klubben och spelade med hvarandra, något som de dock hemlighöllo för sina hustrur.
Men i alla fall, de hade ju ingenting att göra med dumma fruntimmershistorier, de hade till och med aldrig sympatiserat som nu, förnämligast i sina åsikter om badorter i allmänhet och lämpligheten att ha sina fruar inne i direktion för nytta och nöje isynnerhet.
ONÖDIGA BEKYMMER.
Musiken tystnade, häradshöfding Säfve lade sakta ner violen på pianot.
Ett därapadt sorl hördes ute från förmaket och damerna, som slagit sig ner i själfva musikrummet började åter konversera.
Häradshöfdingen bläddrade i nothäftet under det han med låg röst yttrade till Edith Sköld, som ackompagnerat honom:
— Hur tyckte fröken det gick?
Edith spratt till.
— Det gick bra, jag tycker alltid ni spelar bra, det vet ni ju, jag begriper inte, hvarför ni är rädd!
— Ja, det kan jag omöjligt öfvervinna och jag är ändå jämförelsevis lugn, när fröken ackompagnerar.
Då skulle ni se mig annars.
— Nej, tackar så mycket.
Skola vi nu ta det Bachska andantet, vi gingo igenom häromdagen?
— Få vi inte lite mer musik? yttrade värdinnan, borgmästarinnan Brenner, fröken Ediths moster, som kommit fram till flygeln.
— Jo, vi fundera på ett stycke till.
Vill häradshöfdingen spela Bach?
— Tror borgmästarinnan att de unga damerna ha tålamod med ännu ett stycke, fröken Wickman kunde knapt härda ut med det här.
— Ja moster lilla, du får värkligen laga att flickorna äro tysta, om det skall bli mer musik.
Det är odrägligt att höra det där oupphörliga tisslandet och tasslandet.
— De inbilla sig, att det inte hörs, svarade borgmästarinnan.
Det är egentligen Anna Wickman, som inte kan vara tyst.
Jag sitter och gör miner åt henne hela tiden, men det hjälper inte.
— Anna är så förskräckligt omusikalisk, och märkvärdigt nog är det alltid hon, som ifrar för, att häradshöfdingen skall spela.
— Det är en gammal känd sak att det går lättare att tala när det musiceras.
Men nog är det störande, det får man erkänna, isynnerhet för mig, som inte kan öfvervinna den där dumma rampfebern.
— Det var ett rysligt långt parlando, ljöd en glad flickröst.
Bäste häradshöfding
Säfve, få vi ett litet stycke till?
Anna Wickman stod vid pianot med hufvudet på sned och ett kokett, bedjande uttryck i de skälmska ögonen.
— Inte har fröken tålamod att höra mer?
— Jo, tjugo nummer till, om det så skall vara.
— Men Anna är du säker på, att du kan vara tyst så länge?
Det Bachska andantet varar bestämdt tio minuter, sade fru Brenner.
— Ska’ det nödvändigt bli Bach, jag kan inte säga, att han är den allra roligaste gubbe, jag känner.
Kunna vi inte häller få Carneval de Venice eller något annat lifvadt?
— Nej, Paganinis nummer aktar jag mig för, svarade häradshöfdingen.
— Blir det inte mer? frågades nere från soffan.
Tonen skulle vara beklagande och bedjande, men för ett uppmärksamt öra röjde den en viss lättnad.
— Ack ja, återtog fröken Anna i det hon åter slösade ett bedjande ögonkast på den blyge, litet tafatte unge mannen vid flygeln.
— Jag vill alls inte vara envis, yttrade borgmästarinnan, det var så snällt af häradshöfdingen att låta oss höra något.
— I hvardagslag, när vi äro för oss själfva, vill jag gärna spela hur mycket och hvad som hälst, det är inte ofta man träffar på någon som ackompagnerar som fröken Edith, men jag tror, att det öfriga herskapet fått nog.
Det såg ut som om han hade rätt.
Några grupper hade redan rest sig upp, och i ena hörnet stodo ett par unga flickor och pratade med några nyss anlända kavaljerer.
Edith hade ej deltagit i det föregående samtalet, det såg nästan ut som om hon ej hört på, där hon satt och vred pianonyckeln fram och åter i låset, men nu yttrade hon i halfhög ton med det litet ironiska tonfall hennes röst ibland antog, när hon talade med häradshöfdingen:
— Se så där ja, nu tycker jag, att vi krusat och komplimenterat nog å ömse sidor, nu spela vi, vi ta de ungerska danserna, efter Bach inte tycks falla auditoriet i smaken.
— Ska’ vi?
Vi börja med nummer fem.
— Det var rätt Edith, så skall häradshöfdingen tas! utbrast borgmästarinnan, i det hon vände tillbaka till sin förra plats.
Anna Wickman satte sig på puffen bredvid pianot.
Edith smålog halft föraktligt.
Så skulle han tagas!
Ja, det måtte hon väl veta, hon visste väl mer än det, hon visste, att hon kunnat få honom att spela Bach, om hon velat, att hon kunde få honom till hvad som hälst.
Men hon ville inte.
Jo, att han skulle spela, det ville hon.
Han hade stått och skrufvat på violen och dragit några pröfvande stråktag, medan dessa tankar jagade genom hennes hufvud, nu tycktes han vara färdig att börja.
— Det var ju nummer fem.
Jag tar den fortare än sist.
Det var minsann inte lätt att följa med detta svindlande tempo.
Nej, hvad han spelade.
Om detta manliga, passionerade varma låg i hans natur, var ett uttryck af hans innersta väsen då, — nej det var det inte — de där strängarne funnos endast på violen.
Han hade spelat sig varm.
De skarpt begränsade röda fläckarne, som erinrade hans närmaste om, att modren dött i lungsot, brunno på kinderna, ögonen lyste, han tycktes hvarken se eller höra, lade ej ens märke till Anna Wickmans banala »ack hvad det var vackert»! eller komplimenterna rundt omkring.
Han lutade sig ner öfver Edith, som satt och väntade på hvad han skulle säga och yttrade med kort, flämtande andedräkt: »nu ta vi Liebeslied», den kan ni utantill, den skulle jag vilja spela nu.
Han sade det ej på sitt vanliga afmätta sätt, han talade fort, nästan befallande.
Hon smålog, så hade hon aldrig förr sett honom.
Ja, han spelade nyckfullt, men hon kunde följa med, hon visste att underordna sig, hon anade, hvad han ville, när han blott ville något — som nu.
Att de omkringstående och sittande människorna ej förstodo, att det låg en kärleksförklaring i hvar ton, en kärleksförklaring till henne, — det var henne så tydligt, tydligare än om han sagt det med ord.
Hvad tänkte han på, som spelade så?
Det var ju att förråda sig, han som var så rädd att låta någon märka, hvad han kände, som var så tillbakadragen och blyg.
Så som i afton hade han aldrig spelat, annat än när de voro ensamma.
Men det gjorde nog ingenting, de förstodo det ej.
Anna och hviskade med kapten Lund, som slagit sig ner på puffen bredvid henne.
Men det tycktes ej nu störa honom.
Nej, hur han spelade — ja med violen kunde han vara vältalig.
Det sista ackordet ljöd:
— Tack, tack, hviskade han och lade violen försiktigt ner i lådan och bar själf ut den.
Hvad han dröjde?
Nu skulle hon velat tala med honom, strax efter det han spelat sin Liebeslied, så kunde han väl ej irritera henne som eljes, men nu var han borta, han visste då aldrig att passa sin tid.
Hvarför gick han så där och utan att säga något och när han redan hade gått, så kunde han lika väl blifvit borta alldeles och behöfde inte komma igen efter en timme, när ungdomen som bäst satt och »lekte lekar», det dummaste, mest själsdödande tidsfördrif, Edith kände till.
— Häradshöfdingen försvann med sin Liebeslied, inföll Anna, som i afton särdeles lade an på Säfve, vi ha nu hållit på att leka öfver en timme, tror jag.
— Jag gick hem med min viol, jag tyckte det var skönt att ta mig en promenad.
När han kommit in i rummet, var en stol ledig bredvid Edith.
Han hade redan beräknat, att han skulle slå sig ner där, då Edith förekom honom med ett: »Laura lilla, sätt dig här och hjälp mig, jag har aldrig varit med om det här förut.
Och så hade hon dragit ner den lilla tolfåriga kusinen bredvid sig.
Ja, det var det vanliga, hon förskansade sig alltid mellan sina väninnor, när han kom, det var blott när de spelade, som hon tillät honom att vara i hennes närhet, men då spelade de, då ville hon icke tala.
Hur skulle han kunna låta henne förstå, att han älskade henne, hur skulle han våga säga det!
Han borde väl haft tillfälle därtill, som umgicks så intimt i borgmästarens familj och flera gånger i veckan spelade duetter med Edith.
Hvad han afundades åtskilliga af sina kamrater för hvilka ett frieri föll sig lika lätt som en dans, ja, han ertappade sig ibland med att önska, att kvinnoemancipationen skulle vara så långt avancerad att flickorna friade själfva — d. v. s., då man ville ge dem »ja».
Att behöfva komma fram med ett »nej» skulle allt vara kinkigt nog.
Eller om de ej ville fria själfva, om de åtminstone ville ge mannen tillfälle därtill!
Ty Edith lämnade honom intet tillfälle och själf kunde han ej bereda sig något och han kände med växande oro, att det snart måste göras slag i saken, hon skulle redan i början af nästa vecka resa till sitt hem i Göteborg.
Under soupén talades de vid några ögonblick, men endast om likgiltiga ämnen, om den svårighet han hade att öfvervinna sin rädsla, när han lät höra sig i sällskap.
— Ja, sade han, jag har intet spår till själf- förtroende, det är en riktig olycka.
— Det kommer nog af att häradshöfdingen är fåfäng.
— Det menar ni väl inte, vore jag fåfäng eller egenkär, vore jag väl inte rädd.
— Åh, säg inte det, det är den värsta egenkärleken, den där förfärliga fruktan att misslyckas, det där att sätta ett sådant värde på andras omdöme, fästa sådan vigt vid sin egen person.
Vore ni värkligt anspråkslös, så tänkte ni:
Jag gör så godt jag kan — det är ju inte hela världen om jag misslyckas, andra misslyckas också ibland.
Nej, lita ni på, att »bristen på själfförtroende», som ni så vackert kallar det, endast är en raffinerad fåfänga.
Om ni vill vara uppriktig mot er själf, så får ni allt erkänna det.
Och så hade hon rest sig upp och hjälpt borgmästarinnan med att servera damerna te.
Han stod och såg efter henne.
Hade hon rätt?
Skulle den där paniska förskräckelsen att misslyckas, som han alltid kände, vara höjden af fåfänga?
Var det en dylik känsla, som gjorde det så svårt för honom att helt enkelt och naturligt fråga Edith, om hon ville bli hans.
Naturligtvis var han rädd för att misslyckas och det skulle vara egenkärlek?