Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af de som ifra emot religionsfriheten hör man i allmänhet framställas att de icke skulle ega särdeles att invända mot en vidsträcktare frihet i religiöst hänseende derest de icke fruktade för de s. k. läsarne och katliolikerne; låtom oss derföre tillse huruvida, enligt nu gällande lagar, läsare och katholiktr äro de, som, derest hagarne uprätthållas, hafva något särdeles att befara af desammas tillämpning.
Hvad nu först beträffar läsarne, så förekommer den märkliga omständigheten att. just de så mycket afskydda läsarne äro de enda verkliga lutheraner, eftersom denna lära finnes upfattad och framställd i våra symboliska böcker, den oförändrade
Augsburgiska bekännelsen samt försvaret till densamma (Apologia confessionis Augusten®); såsom bevis hvarpå är nog att anmärka, att den dogm, som egentligen utmärker läsarne är lärau om menniskans rättfärdiggörelse allenast genom tron på Christus; mea att i detta afs:de heter det i berörde symboliska böcker, i den artikeln, som handlar om rättfärdiggörelse!!: »Quod remissionem peccatornm sola fide in »Christum consequamur» d. v. s. att vi erhålla syndernas förlåtelse allenast genom tron på Christus.
Beträffande åter katliolikerne, så enär icke blott Reg:sF:n utan äfven Upsala mötes beslut, samt öfriga i detta afs:de gällande lagar stadga, att den »oförändrade» Augsburgiska bekännelsen utgör grunden och normen för hvad som skall förstås med den rätta Evangeliska läran i Sverige, samt hvarje Konungens embetsman, ja hvarje student, aflagt ed att den oförändrade Augsburgiska bekännelsen skall vara den symboliska bok, som utgör rättesnöret för Den 18 Juni. 443 hans tro, torde således den oförändrade Augsburgiska bekännelsen utgöra grundkällan för bestämmelsen huruvida katholicismen bör såsom en villfarande lära anses.
Välan då! jag vädjar till den Augsburgiska bekännelsen att i detta fall falla utslaget.
Jag eger nu till hands ett exemplar af Upsala mötes beslut oell den oförändrade Augsburgiska bekännelsen, sådan den på Upsala möte antogs samt af trycket utgick år 1593.
Öpnar jag denna bok, så finner jag der hvilka betecknas såsom de der affallit ifrån den rätta Evangeliska läran, och hvilka som densamma bekände; och vill jag nu blott ur samma bok upläsa följande: »NIJONDE ARTIKEL. »Om Dopet. »Om Dopet warder lärdt, at tbet är aff nödlien til saligheten. »Och at Gudz nådh genom Dopet tillbudhin oell giffuin warder.
»Och at man små barn döpa skal.
Hwilka genom Dopet Gudhi »öffuerantwardadhe, bliffua aff Gudhi til nådher uptaghna.
»Här fördömes tlie Wedherdöpare, som ogilla th.et Doop som »skeer medh små barn, och föregiffua, att barnen föruthan Dopet, »kunna salige varda. »TUONDE ARTIKEL. »Om Herrans Nattvard. »Om Herrans Natward bliffu#- lärdt, at Christi Lekamen och »Blodli sannerligha äro tilstädhes, och uthskifftas i Herrans Natward »allom them, som thar äta och dricka.
»Therföre warda oek the ogilladhe och förkastadhe, som an»norlunda lära.»
Denna tionde artikel visar, att Augsburgiska bekännelsen t. o. m. ogillar och förkastar calvinisterne eller de s. k. reformerte; men fortgå vi vidare och komma till sjelfva Beslutet af den Augsburgiska bekännelsen, sd lyder det sålunda: »BESLWT: »Thetta är j thet närmesta Summan på then Lära, som boos »oss förkunnat warder, aff hwilka man må see, at ther ibland intet »är, lnvilket icke öffuereens kommer medh then helgina Scrifft, och »medh then Cliristeligha alrnänneligha församling, Så ock medh »then Romerska Kvrkionne, så mykit lion aff t lie gamla Scribenter »kunnog är.
Hwilket effter så är, döma the ochristligha, hvilke »begära, att wij ibland kättare skole reknadhe bliffua.
Men oenig»heten och trättan är om en hoop Misbruk, som uthan all skäl »och grund, äro j Gudz Församling listeligha inkomne, utlii hvilka »om än någhon Stskilligheet voro, borde lijkwäl the Påweske Bisper»ne, så menniskelighe vara at the. för then Trons bekännelse skuld, »som wij nu gjordt haffuom, måtte oss oell wara, lijdha och icke »förfölia, efter thet at Canon^s eller then gamle Kyrkiolaghen icke »så sträng är, at hon på all rum krnffuer lijka kyrkiosedher, ej »heller haffua kyrkiostadgarnar någhon tijdh varit lijke utlii alle »Församlingar.
Och effter thet hoos oss, meste parten aff the 444 Dea 18 Juni. »gamle Kyrkiostadgar bliffua flitigt belioldne:
Therföre är t be t fal»skeligha updichtat, at wij alle Ceremonier och alle gamle Kyrkie»ordningar utbi wara Församlingar haffua bortlagdt.
Men thet »haffner warit een almiinneligh klaghan, at någhre rnisbruk skole »liengia hoos gemene Kyrkiostadgar: hwarföre effter tliesse misbruk, »medli gott samwet icke kunne gillas, äro the mesledeels förandra»dhe wordne.»
När nu den Augsburgiska bekännelsen yttrar, att intet är, som i läran skiljer henne från den katholska läran, samt att de Påfviska Biskoparne måtte för den trosbekännelses skull, som i den Augsburgiska bekännelsen blifvit aflagt!, vara så meusklige att de måtte lida och icke förfölja dem, som samma bekännelse omfattade, synes det mig nära nog gränsa till löjlighet att man hos oss, detsamma Augsburgiska bekännelse är antagen såsom den symboliska bok, som utgör normen för vår tro, vill, i det nittonde seklet, anklaga dem, som bekänna sig till den katholska läran, för affall fran den rena Evangeliska läran.
Men nog härom, trostvånget är stridande emot sjelfva protestantismen, hvars ursprungliga mening icke var något annat, än att bryta sainvetstvångct samt att hvar och en skulle i trossaker ega rättighet att följa den tro och den öfvertygelse hans samvete förestafvade honom.
En värd talare, Ilr
Tham, har yttrat att katholicismen och mormonismen vore nära nog identiska läror, såsom bevis hvarpå talaren åberopade presternes cgelibat inom den katholska kyrkan; jag vill icke vidare till besvarande uptaga detta yttrande, än att det i prot:na må qvarstå såsom ett lefvande bevis på den insigt Ilr Tham eger i den dogmatiska theologien, hvilken, enligt hvad hans yttrande ådagalägger, för honom nära nog synes vara en terra incognita.
För öfrigt och ehuru jag anser att här icke är stället att afhandla dogmatiska frågor, kan jag dock icke, till nndanrödjande af en vilseledande framställning, undgå att anmärka, att aflatet, icke såsom mången synes tro, utgör någon syndaförlåtelse, eller ens har något med syndaförlåtelsen att skaffa, utan att det blott är en eftergift af det straff kyrkan, enligt katholsk åsigt, eger att pålägga syndaren för begångna öfverträdelse!' af Budorden.
Här har blifvit omtaladt, huruledes Guslaf I införde, Carl IX stadfästade och Gustaf II Adolf beseglade vår Statskyrkas lära samt att man icke skall öfvergifva sina fäders tro, en tro, som man bekännt i trenne sekler.
Men om man obetingadt antoge denna sats, så gjorde ju Gustaf I högst orätt uti att affalla från sina fäders tro, katholicismen, som var ännu äldre, enär den redan af Ansgarius i 9:de seklet fördes till Sverige.
Ja, de Svenskar, som då öfvergingo till katholicismen, voro ännu svårare affällingar, ty Asaläran var en ännu äldre lära.
Jag tror således att talet om våra fäders ira icke är annat än en tom fras, ty vi bekänna ej en religion derföre, att den varit våra fäders, utan derföre att vi anse den vara den sanna och rätta tron.
Det är för öfrigt en stor villfarelse att tro, det vår store Konung Gustaf II Adolf kämpade och dog för vår Statskyrka, ty haus kamp giillde just uprätthållandet af religionsfrihetens grundsats och utgjorde en lefvande protest
Den 18 Juni. 145 emot religionstvånget, som då uppenbarade sig i katholicismens gestalt, och det var äfven religionsfrihetens princip, som erkändes i den Westfaliska freden.
Vilja vi således hedra vår ädlaste, vår störste Konungs minne, vilja vi icke öfvergifva den heliga sak, för hvilken han gjöt sitt'Iblod på Liitzens blodiga slätter, så måste vi antaga det Kongl. Förslaget.
Man har sagt, att genomförandet af detta förslag skulle rubba vår samhällsbyggnad i dess innersta fogningar.
Jag vågar hysa en motsatt tanke; jag tror att samhällets bestånd just genom detta förslag skall befästas, men deremot tror jag, att om man fortfarande genom tvångslagar söker förhindra olika tänkande att bekänna och utöfva sin tro, så angriper man just samhällets innersta rötter, ty de som äro af en från Statskyrkans lära afvikande tro hysa denna tro af öfvertygelse och om man vill tvinga denna öfvertygelse, åstadkommer man svåra skakningar i landet.
Dessa olika tänkande äro verkligen, icke en så ringa hop, som man söker att föreställa oss, ty jag tror mig med visshet känna, att icke mindre än 922 baptister finnas, samt att de och en mängd anhängare af andra från Statskyrkan afvikande religionssamfund fattat det fasta beslut, att derest K. St:r ej antaga det Kongl. Förslaget, genast offentligen gifva tillkänna, att de utträdt ur den Svenska Statskyrkans gemenskap och begära, att landsförvisningsstraffet måtte å dem tillämpas.
Jag hoppas, att man skall betänka sig, innan man tillämpar ett sådant straff på talrika medborgare, hvilka icke begått annat brott än det, att de icke vilja hyckla en öfvertygelse som de icke ega, utan anse sig förbundna att i religiöst hänseende följa deras samvetes bud.
Föreställer man sig verkligen, att samhället ej skall rubbas deraf, att tusentals laglydiga och idoga medborgare endast för deras tro fördrifvas från fäderneslandet och kastas i landsflykt?
Och skall man icke rygga tillbaka för en åtgärd, som skall blifva utan exempel i nutidens uplysta tidehvarf och för ali framtid hölja vårt land med vanära?
Slutligen vill jag nämna, att de Hrr, som påyrka bibehållandet af religionstvånget, tyckas icke hafva reda på innehållet af den lära de bekänna.
Grundprincipen för denna lara är den, att hvar och en icke skall följa någon annan öfvertygelse än den, som är hemtad ur den Heliga Skrift, samt samvetet förestafva!', en sats sorn Luther på nästan hvarje blad i sina skrifter uttalar.
Vi benämnas ju protestanter derföre, att stiftarne af den lära vi bekänna nedlade en högtidlig protest emot allt samvets- och religionstvång, och likväl är det just de, hvilka hafva till embetspligt att förkunna deri protestantiska kyrkans lära, som ifrigast påyrka samvets- och religionstvångets bibehållande.
Ehuru jag redan länge nog uptagit It. o. Ad:s dyrbara tid, anhåller jag att ännu få yttra några ord, samt får då omnämna, att min åsigt derom, att religionsfrihet är oss tillförsäkrad genom 16:de §:n Reg:sF:n, jemväl delas och blifvit öppet uttalad af en utaf vära mest utmärkte rättslärde, Hr Prof:n vid Jurid. fakulteten i Lund, Christian Nauman, hvilken i sitt förtjenstfulla arbete »Sveriges Grundlagar», i detta afs:de sig sålunda utlåter: »Då 446
Konst.Utsk. elen 2 Juni 1809 afgaf sitt förslag till ny Reg:sForm, var dervid, i afs:de på 16:de §:n, fogad en reservation af Biskopen Doct.
Nordin: »att han icke i annan mening kunde bifalla livad uti denna § om en fri religionsöfning stadgades, än att derigenom icke skulle vara förändradt hvad allmänna lagen om Svensk mans religion förordnade (se It. o.
Adis prot. för den 2 Juni 1809, p. 382).
Efter en liflig discussion i ämnet inom PresteSt., gjordes emot §:ii den erinran: »att det hägn som landets religion bör »njuta, måtte i denna § utmärkas genom följande tillägg: så vidt »derigenom icke tillskyndas mehn och skada för den rena Evan»geliska läran, icke störes samvetes lugn &c.» — Konst.Utsk. svarade härpå: »Då alla band på samvetet snarare tjena att tillskapa »skrymtare än rätta kristna — — — anser Utsk. en fri religions* »öfning, med iakttagandet af de i §:n föreskrifne förbindelser, ej »vara vådlig för religionens sanning, ej kunna betagas ett samhälle »der hvarje nyttig, lugn och laglydig medlem njuter skydd.» (Konst.- Utsk:s Mein. den 29 Nov. 1809.) »Jemlörer man härmed hvad Konst.Utsk. i anleda, af erinringar vid Reg:sF:ns 2 § yttrade rörande Prinsessornas religionsfrihet (se vidare sista. §, p. 3), så är uppenbart, att lagstiftaren genom antagandet år 1809 af lieg:sF:ns IG §, sådan den ännu i dag oförändrad lyder, och genom bifallet till Konst.Utsk:s svar på de deremot gjorda anm:irkn:r, åsyftat en betydlig modifikation af äldre lagar och stadganden rörande förbindelsen att tillhöra Statskyrkan samt ang:de religionsöfningar; hvarföre ock de föreskrifter, som derutinnan innefattas, bordt efter 16 §:n Reg:sF:n jemkas och rättas.
Men då sådant ej skett, så, och ehuru vid lagskipningen allmän lag eller särskilt allmän författning skall vika för Grundlag, och en äldre lag för en nyare, hafva förenämnde äldre lagar och stadganden ej sällan fortfarande blifvit efter sin ordalydelse tillämpade, hvilket åter orsakat manga skadliga missförhållanden.»
Härförutan anser jag mig böra uplysa, att då jag i slutet af år 1844, efter hemkomsten från en utrikes resa, en gång sammanträffade med numera aflidne Laudslnn Hans Järta, hvilken hufvudsakligen författat 1809 års Reg:sForm, samt samtalet oss emellan händelsevis kom att föras örn målaren Nilsson, hvilken för öfvergång till katholska läran blifvit dömd att landsförvisas, yttrade Järta till mig: »all denna dom var det grofsta våld, som allt sedan 1789 blifvit emot Svensk Grundlag föröfvadl.»
Ehuru jag ännu hade mycket att tillägga, vill jag icke, då tiden nu är långt framskriden, längre uppehålla det Högloft.
Ståndet, utan anhåller att med remissen af den Kongl.
Propos. måtte få åtfölja såväl detta mitt yttrande, som ock Doct.
Marthin Luthers bref till de Böhmiske Bröderne, ang:de försaralingarnes rätt att välja sina själasörjare, jemte ett exemplar af den petition rörande förevide ämne, hvilken vid Riksdagens början till K. M. afleranades, och hvilken petition finnes omnämnd af Hr Just.
StatsMinistern uti det yttrande han till StatsRådets prot. atgaf, vid förehafvande inför StatsRådet af den nu föredragna Nåd.
Propos., hvilka handlingar jag härmed har äran att till prot. aflemna.
Den 18 Jup! 447 Slutligen må det tillåtas mig att nu uttala den förhoppning, att det Högloft.
Ståndet, hvilket i alla frågor, som rört fäderneslandets sanna väl, gått i spetsen för de öfriga Stånden, icke eller nu skall rygga tillbaka, utan kraftigt understödja vår ädla och högsinnade Konungs nu afgifna Nåd.
Här har i afton med stora klingande ord sådant blifvit ut talad t, hvaraf det skulle synas, sorn vore religions- och samvetstvång våra fäders tro, hvaruti vi borde förblifva orubbligt faste, att samvetstvång skulle vara protestantismens oförytterliga grundval, hvaruppå vår kristna kyrka hvilar, och att lösgörandet af detta religions- och samvetstvång skulle vara identiskt med en inbjudning till påfvedöme! att insvepa land och folk i otrons mörker och vantrons alla styggelser.
Här har ytterligare blifvit påstått, att källan, hvarutur den förev:de Kongl. Propos. skulle hafva flutit, varit oren och förkastlig: detta sednare påstående är enligt min åsigt, minst sagdt, grundlöst och orättvist.
Hvad de öfriga påståenden beträffar dem jag först antydt, innehåller jag tills vidare min egen åsigt, men vill till en början endast låta 2:ne vår Evangeliska kyrkas allmänt erkände och frejdade lärare derpå svara:
Gottfried Buchner har öfver denna fråga sprid t ett ljus, som hvar och en sannskyldig
Evangelisk lärare måste erkänna vara fullt tillförlitligt.
Buchner yttrar följande:
(Biichners Concordens pag. lill: 11. 12.) § 11.
Gud är Herre öfver menniskors samvete; men ieke någon menniska.
Samvetet är fritt, och dess' tvång strider både emot förnuftet och Guds Ord.
Att tvinga menniskor till sådana gerningar, om hvilkas laglighet de ej hafva någon öfvertygelse inom sig sjelfva, det är orimligt och orätt.
Samvetet bojes icke annorlunda, än genom tydliga föreställningar oell öfvertygande begrepp; utvärtes straff finner här ej rum, och menniskor hafva icke heller fått makt och rättighet att bruka sådant till dess vinnande.
Huru skall derföre en Öfverhet kunna vara domare öfver menniskors invärtes tankar, dem han icke vet, och föreskrifva dem hvad de tro eller icke tro skola?
Dock måste undersåtare så bruka sin samvetsfrihet, att den utvärtes roligheten icke förstöres; ty eljest kunna de såsom fridsförstörare med straff beläggas. § 12.
Enligt med Guds Ord, håfve vi icke om händer fått några våldsamma vapen, till menniskors omvändelse. 2 Cör. 10: 4.
Det står icke, att man skall tvinga dem, som ej lyda vilja, utan att man ingen umgängelse med dem hafva skall: 2 Thess. 3: 14.
De llomerskt sinnade träffa alltså icke rätt, när de af Luc. 14: 23 vilja utprässa ett utvärtes tvång; ty derom var nu icke något tal, utan om ett nödgande, som sker med förmanande, bedjande, lockande och föreställningar af både vid och ve.
Det är ju alldeles oerhördt, att tvinga en menniska till måltids, och med eld och svärd förfölja den, som ej vill blifva ens gäst.
Toge Påfven i akt Jesu lärdom:
Matth. 20: 25. 26. och födde Christi hjord 1 Petr. 448 Den 18 Juni. S: 2.
3. så skiljde lian sig med sitt anhang, icke så långt ifrån det rätta sättet, att föra själar till Christum.
Så långt Biiehner.
Vår kyrkas lärofader Martin Luther yttrar sig äfvenledes öfver samma ämne sålunda:
(Kyrko-Postillan, Sommardelen: N:o 61: 17).
Man bör icke tvinga någon till tron; ty fåren följa den de känna, men fly för de främmande.
Nu vill Christus, att man ej skall tvinga någon, utan låta hvar och en följa af frivilligt hjerta och lust, och ej af fruktan för skam eller straff.
Man bör låta Ordet gå ut, och uträtta alltsammans.
Vinner man dermed deras hjertan, så komma de väl sjelfmaute.
Tron går icke af hjertat, så framt det icke häfver Guds Ord.
Derföre äro vår tids
Hrr galne och rasande, i det de taga sig före att med makt och med svärd drifva folk till trona; ty Christus vill här hafva, att fåren skola komma sjelfmante, derigenom att de känna hans röst.
Men med utvärtes tvång kan man icke tvinga eller vinna hjertat, såsom Påfven med sina lagar har nödgat folk till Skrift och Nattvarden.
Christus vill hafva det fritt: han hade ock kunnat bruka tvång; men han ville uträtta det med sin ljufliga och kärliga predikan: den som följde med, han biet' dervid, och lät ej rycka sig derifrån.
Men desse vilja med svärd och eld, det är, med ursinnighet allt uträtta.
Derföre märk väl: man bör bara låta Guds rena Ord hafva sin gång, och sedan låta den följa med fritt, som man derigenom vinner, ja, då lära de väl frivilligt och af sig sjelfva följa med.
(Kyrko-Postillan, Sommardelen, N:o 89: 35. 36.) g 35.
Christi rike är ett barmhertighets och nådes rike, der intet annat är, än ett ständigt bärande.
Christus bär våra skröpligheter och krankheter, våra synder tager han uppå sig, och har tålamod med oss, när vi fele, och vi ligge honom alltjemt uppå halsen; och ändå tröttnar han icke att bära: detta bör vara vår största tröst, när vi rake i anfäktning af synden.
Predikanlerne i detta riket böra trösta de sargade samveten, umgås vänliga med dem, och spisa dem med Evangelio, bära de svaga, hela de kränka, och veta att rätt dela Ordet, samt föredraga hvarjom och euom det, som han beliöfver. § 36.
Detta är en rätt biskops och predikants embete, och icke att fara med öfvervåld, såsom vare biskopar nu göra, sora binda och fängsla folk, och ropa: fort, häran, haran, den som icke vill, han skall!
Icke så; utan en biskop eller predikant börskicka sig såsom en, som sköter de sjuka: han far helt sakta med dem, talar väl med dem, och använder dervid all flit.
Så bör ock en Biskop och Kyrkoherde göra, och icke föreställa sig annat, än att hans stift eller pastorat är ett hospital och sjukhus, deruti han halen stor hop sjuklingar af mångahanda krämpor.
(Så långt Luther.)
Evangel» lära är att betrakta som ett rikt gästabud, anrättadt åt menniskorna för att de deraf skola låta sig benådas med syndernas förlåtelse, lif och salighet.
Uteblifvandet från denna ymniga nåd straffar sig sjelf, affall derifrån kan således icke med fog bestraffas af en yttre tvångsmakt.
Så är ock den rena Evangeliska läran Den 18 Janl. 41» läran icke någonting som en hvar lätteligen fattar och förstår, utan med denna lära förhåller det sig så, som med den himmelska visheten.
Visheten och tron är icke hvar mans.
Den består hvarken i en utanlexa, eller i en utvärtes kyrkoliturgi; derföre har det ock beklagligen alltför ofta handt, att de som skulle anses vara allramest genomträngda af Christi sinne och Evangelii kraft, varit just de, som svårast förföljt Christi trogna bekännare, och hafva groft misstagit sig, när de skulle döma i tros-saker.
En kristens hela lif och verksamhet
Ur just icke så angenäm och genomskinlig, att den kan behaga alla, eller genomskådas i hela sitt innehållsrika djup: denna omständighet gör att hans tankar, ord och gerningar äro jemt utsatta för missförstånd och bitterhet.
Må derföre kyrkans
Författning lemna åt troslifvet och religiositeten en tillbörlig frihet, på det Andans utveckling hos en hvar må taga den riktning, som för en hvar är behöflig.
Det är blott Gud som känner menniskornas tankar och själsbehof; må derföre icke den ena menniskan, med obehörig beställsamhet, inkräkta gebitet för den andra, der denne skulle fritt utveckla sig, till följd af den egendomliga och inneboende Guds Andas gå'va, hvaraf denne kan vara i besittning, utan att en annan ens derom kan ega 'någon aning.
Ingenting kan uti ett kyrkoskick mer skada, än den stela döda formalismen, som qväfver allt sannt troslif i församlingen.
Omgärda Statskyrkan med tvångslagar och spökuippor, sätt ofördragsamma och ensidiga .hierarcher till dess målsmän, och förfölj de olika tänkande med eld och svärd — och vi bafve då med detsamma förrådt kyrkans höge Stiftare i sina fienders hand; ty Christi lif och Anda är alltigenom kärlek, frid och försoning.
Just då blir sanningen mäktig att; vinna, på öfvertygelsens väg, sina segrar på jorden, när det ofördragsamma otidiga nitet lägger ned sina vapen, och nådenes
Sol lemnäs rum att smälta och ombilda det stenhårda menniskohjertat.
Likasom solstrålen tvingar menniskan att aflägga det ena klädesplagget efter det andra, då åtet den kalla stormvinden drifver henne att samla ikring sig sina kläder; så äfven verkar Evangelii försoningsfulla nådes- och sanningsord med oemotståndlig kraft uppå menniskohjertat, att lösgöra det frän lögnens, fördomarnes och egenrättfärdighetens villfarelser, under det ovislighetens stormande nit drifver de förvillade derhän, att de mer och mer befästa sig uti det adalina och afskurna läge de intagit i förhållande till Christi församling.
Det är den gode Herden som församlar dem, legoherdarne. maktspråkens och spöknippornas män äro de ulfvar och tyranner, som förskingra dem ännu mer ifrån hjorden.
Och det olyckligaste af allt är, att dessa nitfulla ifrare gå oftast blindvis löst emot de oskyldiga fåren, lemnande ulfvarna i fred.
Det har så gått i kyrkans alla tider der man infört religions- och samvetstvång: och det kommer väl så att gå allt framgent der kyrkans anseende skall befästas med eld och svärd, böter och landsförvisning, fångenskap och tyranni.
Gå vi ut ifrån den sanningen, att otron och förvillelsen i religionsmål bär inom sig sjelf hela ofridens sjelffördömelse, så blir det ju klart, att den olycklige, som kommit VI H. 29 4M> Den 18 Jönk på villoväg i sin odödliga själs högvigtiga angelägenheter, bör just i detta hans olycksaliga tillstånd utgöra ett mål för själasörjarens och församlingens synnerliga omtanka och kärleksfullaste behandling.
Nu piskar roan ju ej och drifver ej det sjuka fåret till helsa och krafter, utan man omhuldar det ju på det ömmaste, herden lägger det på sina axlar och bär det i sin famn; vore det då icke skäl, att man likaså ginge till väga med de svaga och sönderslagna och borttagna och bortkomna från lifsens väg?
det vore i sanning större välsignelse med ett sådant förfarande, än att trampa neder utan barmhertighet, och utsläcka trons halfsläckta veke, i st. f. att söka återtända den.
Och det är och blir endast kärleken, den himmelska, eviga, sig sjelf upoffrande kärleken, som utför detta stora verk, att tillvägabringa anda och lif uti församlingen.
Det fordras visserligen kraft och allvar då den egensinnige och halsstarrige affällingen och förnekaren skall straffas och tillrättavisas; men denna kraft och detta allvar blir alldeles förfeladt, om det gör sig gällande på de vägar och inom det område den borgerliga lagen utstakat för ordningens vidmakthållande.
Sammanblandas strafflagarne för .vidmakthållande af borgerlig ordning, med straffen för vidmakthållande af god ordning inom kyrkan, så löper man jemt fara att begå misstag af den allra vådligaste art.