Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Egendomligt nog har den historien ej i sina detaljer blifvit oi-fentliggjord — man tycker eljes att de utstötte borde försvarat 6ig och ej med tystnad tålt en sådan behandling.
Tyvärr blef glädjen äfven något blandad, i det Nordisk tidskrift i stället för hrr R. och N. förskaffade sig bidrag från herr Schéele i Upsala, ty Schéeles kritik var » löslig » och W. fruktade att han kunde ha något sinne för tidens s. k. strömningar.
Att herr Schéele en eller annan gång yttrat något ord om Wirsén, som denne tagit ogunstigt upp
— och det behöfs vid Gud icke mycket för att ådraga sig W: s onåd — det vill jag svära på, kommer ihåg att jag läst någonstädes, jag mins icke hvar, något af S ... e om C.
D. W. Denna ger alltid igen, det ha vi haft bevis for.
Finsk tidskrift var en stor syndare.
W. räknade upp några de värsta förseelserna: man hade tillerkänt Kielland originalitet, man hade förklarat att Strindberg var modig och hade en » fruktansvärd talang », hade öfver hufvud visserligen ogillat dennes senare alster men ogillat dem allt för lamt och ej träffat kärnpunkten i saken etc. (När W. yttrade (Postt.
83, 11 mars) » vi hafva haft nog af halftokiga sömngångarbilder .. då var det en kritik öfver Sötnn-gänganiätter, som träffade » kärnpunkten i saken »).
Huf-vudanfallet gälde tidskriften såsom vensterorgan — » ett ensidigt vensterpartis åskådningssätt har fått afspegla sig » i tidskriften.
Slutklämmen blef: läs icke Finsk tidskrift, läs Topelii dikter!
Han kunde tryggt tillagt: och läs ej våra svenska tidskrifter utan läs Viktor Moll.
Jag är tyvärr alls icke inne i Finska förhållanden, men att Finsk tidskrifts och särskildt C.
G. Estlanders der publicerade inlägg i literära frågor mången gång varit mycket värdefullt, det har jag sett.
Just genom att denna tidskrifts kritici lefvat i lä af vår dagsopinion, ha de ibland kunnat bedöma literära rörelser (Strindberg till dömes) med ett lugn,
* Det var ej mänga veckor sedan V&amp;rt Land fylde nära nog en hel spalt med gensaga mot samma rabulist-tidskrift, derför att den vågat yttra någon mild anmärkning mot W. Det är onekligen oerhördt att man ej vill låta honom regera enväldigt.
* * Detta skrifvet naturligtvis sans comparaison mellan Sylviadiktaren och kgi.
sekter Moll.
Jag nämde den senare här blott derför att W. förklarat sig högt » älska » » sådana böcker » som herr Molls dikter, » allt för ljufva att röra vid ».
Han har för öfrigt rätt deruti att vår verld såge annorlunda ut, om det ej funnes författare af annan ull än den pjunkige kongl.
sek tern.en oväld, sådan hvarken det unga Sverige eller herr Wir * sén kunnat tillegna sig.
Men p&amp; herr W: s don Quixotiader är detta vädrande efter » venster * hitintills kulminationspunkten.
Han döljer numera ej sin hersklystnad, sin harm öfver att det fins flera synpunkter än hans — lustigt var hans uttryck på tal om Stella Cleve » vi vilja alldeles icke här i Sverige hafva någon Goncourtliteratur » i V. L.
29 sept.
88), hvarvid hans » vi » onekligen är anspråkslöst — han uppträder obesväradt och dömer sin öfverman A.
U. Bååth, i hvars dikter han icke med bästa vilja kan finna något » vackert och tilltalande » (V. L.
87, n: o 291 om Marit Vallkulla); och när en välmenande poetissa skrifver ett poem, deri hon besvär idealskalden att upphöra med att fålla domar öfver en tid, han är jäfvig att aöma derför att han icke förstår den, då svaras hon med ett anonymt poem i den utmärkta tidningen Vårt Land, ett poem deri det heter -- —
9 Hon tillhör slägtet Anser » etc.
» Den gamla gåsen » etc. etc.
W. hade en gång några år förut förklarat att » vi hafva haft nog af .. .rimmade smädelser » (Postt.
83, 11 mars).
Och i Vårt Land för 27 febr.
1889 skrifver han: » Undertecknad har för sin del alltid föredragit öppnadt visir och utsättande af namnet ».
— Hr Wirsén klagar öfver förmenta osanningar af Volontaire — men hvad skola vi efter dessa afslöjanden kalla hr Wirsén sjelf, måhända en sanningens apostel?
Vi öfverlemna åt våra läsare att sjelfva afgifva svaret.En bortgången humorist.
Några supplerande minnen af F. H — n.
(Eftertryck förbjudes.
Lektor Holmgren, som med hela sin själ var fastad vid sin vetenskap, både fordrade och vann de sakkunnigas allmänna aktning för hvad han i denna vetenskaps intresse verkat.
Likväl utlät han sig ofta i samtal med laici med en viss skenbar ringaktning om de kära föremålen för sina studier, undersökningar och samlingar, kallande dem med ett gemensamt namn flugor eller bobbor.
Deraf uppkom namnet » Flugis », som, om han sjelf ej uppfann det, likväl af honom godmodigt accepterades.
Hur han stafvade det, ses i det födande.
Stundom kunde ock hända, att han skref det med grekiska bokstäfver.
» Det har Flugis mig sagt, då jag såg honom sist och han blåste på käpp »
sjunger Sehlstedt i någon af sina visor.
Uppenbarligen var för den glada sångaren Flugis, blåsande klarinett pä käpp, ett synnerligt roligt minne.
Och med hur många är ej detta förhållandet!
Det var också verkligen kostligt att se och höra Holmgren, när han med käppen för munnen och denna formad som på en trumpetare klämde ur sig långa rader af de ljudligaste klarinettoner.
Käppen var naturligtvis med endast för illusionens skull, och tonernaframbragtes uteslutande med munnen.
Och det var verkliga klarinettoner, sä verkliga, att äfven personer med högt ut-veckladt musiköra kunde taga miste och anse dem framlockade ur en riktig klarinett Detta hände en gång den bekante musikdirektören R.
Då han en sommarafton befann sig med några vänner i öfre våningen på Blå porten, hörde han plötsligt klarinettoner från den nedra.
» Det var mig en huggare att blåsa », utropade han, » undrar, hvem det kan vara. » Den saken blef snart utredd.
Den ypperliga klarinettisten befanns vara ingen annan än Holmgren, som hjertligt gladde sig åt att hafva med sin härmnings-konst kuggat en riktig musiker.
— Förutom klarinetten kunde äfven flöjten med de ljufvaste toner komma fram (käppen på tvären), hvilka småningom 6änkte sig till klarinettens nästoner.
Högst kostlig var äfven Holmgren, när han spelade sina så kallade » bondorgler ».
Var hau i sitt rätta esse, utförde han, helst om han kom sig för dermed oombedd, detta musikaliska konststycke på ett sätt, att åhörarne » lågo dubbla » under paroxysmer af skratt.
Med den trygga, högtidliga minen hos en bondorgelnist satte han sig till pianot och lät med tillhjelp af detta och ett skarpt frustande med läpparna en psalm gå af stapeln.
Hvaije frustning återgaf en motsvarande ton i melodien, och det hela lät icke olikt en psalm, utförd på en gammal orgel med temligen bristfälliga blåsbälgar.
På slutet, då » församlingen instämde », kommo tonerna djupt ur den exeqverandes strupe.
Orsamarschen utförde äfven Flugis ofta på sitt egna vis, i det han, efter att för öfrigt hafva spelat stycket på piano med omisskänlig musikalisk talang, frambragte de tre sista tonerna genom att lika många gånger hastigt sätta sig på hela klaviaturen — något som gjorde ett högst komiskt intryck.
Den bortgångne humoristen var bekant för sitt gästvänliga väsen.
Han mottog gerna besök och tyckte om att, halfliggande på sin soffa, prata bort en aftonstund vid ett glas tillsammans med en eller par vänner.
Gick det för lång tid om mellan besöken, kom icke sällan en skriftlig påminnelse från Flugis.
Såsom prof på, hur dylika inbjudningar voro affattade, må här meddelas följande skrif-velse, afláten till författaren af dessa rader strax efter H: s återkomst från en utflygt till Norrland: » Gudomlige broder!
På samma gång jag beder dig med budet återsända de norrländska tidningarna, frågar jag äfven vänligast, om du icke skulle känna dig benägen att titta hit och afprofva ett nytt slags strupsmörja, som en spritförädlare just nu haft godheten sända mig till benägen afsmakning.
Jag har mycket att berätta från min resa i går till kontinenten, der råttor och möss med en förtviflad ifver förfölja invånames produkter.
Ännu icke torr hvarken ut- eller invändigt, beder jag dig komma hit för att värma genom ett godmodigt snick-snack.
Om du kan lyckas i dina bemödanden att väcka L., så kan du ju också med det samma ruska på honom och vända hans steg hitåt, ty det bör ju vara egalt, hvar han snyter sin aftonperla.
Din tillgifne Phlougis. » *
Flugis hade ett egendomligt sätt att redan vid första sammanträffandet » ta » folk.
Härpå blott ett exempel.
Första gången bjuden på middag hos utgifvaren af Dagem Krönika, infann han sig vid utsatt tid, men ringde icke på vid tamburen, utan knackade i stället på köksdörren.
Händelsen ville, att värdinnan sjelf, som icke kände H., kom och öppnade.
H. frågade, om det vore här d: r A. bodde.
Ja, det var det, men han kunde icke taga emot, då han just i
* Utgifvaren af » Dagens Krönika », som på somrarne bland sina grannar i Stockholms skärgård räknade lektor Holmgren, erhöll för-lidet år en biljett, som passar att anföras i sammanhang med ofvan-stående och lyder:
Björkvik d.
17 / 8 88.
» Käraste Broder!
Af den lilla vänliga helsning (pr visitkort), som jag erhöll med E., fann jag till min stora glädje att Au är kry och lifvad.
E. trodde att du skulle helsa på mig ' ett litet tae ’ och deröfver blef jag hjert-ligen g&gt;ad.
Jag väntar dig den 21 (Josefinadagen), men har blott sill och potatis att bjuda dig på.
Varorna äro slut,
Fast jag ej är absolut.
Mycket har jag att tala vid dig om och roligt vore det att grädda en pannkaka åt Rzs m. fl.
Många helsningar från din tillgifne
Phlougis. » dag hade några herrar till middagen.
» Det var bra det, då kan jag få mig en bit med », utlät sig Flugis, klippande skälmskt med ögonen och klef dristigt på.
» Ack, det är be-stamdt lektor Holmgren, välkommen! » Och H. var sedan dess en ofta förekommande och alltid gerna sedd gäst i huset.
Ett bland de roligaste upptåg, som berättas om Holmgren, var ett högst originelt Killeparti, som af honom vid ett tillfälle anordnades.
På en bjudning sammanträffade han med en af sina äldre bekanta, ingeniör B., hvilken i likhet med H. sjelf icke var road af kortspel.
B. fann derför, då de flesta af gasterna voro ifrigt sysselsatta med att draga sin spader, tillställningen tråkig och gaf H. del af sina känslor.
Denne förklarade sig dela dem, men föreslog, att de bland gästerna som icke redan voro engagerade vid spelborden skulle för att fördrifva tiden taga sig en liten oskyldig Kille.
Det var B. med om, och likaledes de öfriga » löshästarna ».
» Nå, då slå vi oss ned vid det här bordet », förklarade H.
» Men det är ju fullt af buteljer och glas — en hel uppsättning för toddyvirke », invände B. och de öfriga.
» Alldeles riktigt ...
Men begriper ni inte, att allt det der är Kamfioleken, och just derför ska vi sitta här. »
Man begrep icke alldeles saken, men skrattade och slog sig ned.
» Nu skola vi först blanda », upplyste H. och tillagade oförtöfvadt sin toddy, ett exempel, som de öfriga icke voro sena att följa.
» Och så ger man. » Alla stälde toddyglasen framför sig.
» Är du nöjd? » sporde H. sin granne.
Ja, det var han, och så voro äfven de öfriga, sedan
* Vid ofvannämda middagsbjudning, tillstäld på Marcellus-dagen 1881, var ett ganska brokigt sällskap församladt af bekanta personligheter, bland hvilka må nämnas innehafvaren af signaturen Mar-cellus, n. m. redaktör Bergstrand, som då nyss väsentligt deltagit i grundandet af » Dagens Krönika », vidare författarinnan Mattis, bildhuggaren FrUhiof Kjellberg, ledamoten af Första Kammaren Bengt Råäf (son af Ydre-drotten) samt kapten Almqcist (son af skalden C.
) och fröken Crusenstolpe (dotter af politikern-statsfången).
Tack vare förnämligast Holmgren, var denna tillställning en af de gladaste i sitt slag.
— Denna gång var Flugis i släpuniform, gråklädd från topp till tå, men vid ett annat tillfälle hos samma värdfolk tyckes han hafva » sträckt upp » sig, att döma af följande lakoniska biljett till svar på en bjudning: » Vi ska ’ ha roligt af tusan böflar,
Jag kommer i skatstjert och becksömstöflar. »
Red-, anm.de tagit första smutten.
Men H. sjelf var icke nöjd med sitt » kort ».
Han hade funnit sin toddy något svag.
» Jag går i leken », förklarade han och tog sig en påspädning.
Nu böljade alla förstå spelet och förklarade att det var det trefligaste Killeparti de varit med om.
Man fortsatte det samma i muntraste stamning.
Man » bytte », d. v. s. man klingade.
Der vankades » svinhugg », d. v. s. man klingade laget om först medsols och sedan motsols.
Ju » nöjdare » man var, dess djupare sjönk toddyn i glaset.
B. fann spelet i högsta grad roligt och originelt, och som han ofta hade Kucku, var han mycket nöjd och drack i förhållande dertill.
Den som smuttat ut sitt glas förklarades vara » död », men gick ofördröjligen in på ny appell, d. v. s. lagade sig en ny toddy.
Men spelet, hur trefligt det var, kunde ej aflöpa, utan att en och annan kände sig något medtagen.
Värst deran var B., som när supén förklarades serverad, befanns insomnad på en soffa.
» Jag tror, du dog riktigt », yttrade H., i det han sökte väcka honom, » och det fastän du så ofta hade Kucku. »
Holmgren var, såsom man lätt förstår, ingen vän af nykterhetsfantasterna och lemnade sällan något tillfälle obe-gagnadt att ge dem på pelsen.
I ett fall tog han dem likväl i försvar.
När nämligen en gång en af bans vänner beklagade sig öfver, att man nu mer, tack vare goodtemp-larnes agitation, icke kunde få köpa mindre än en liter spirituösa, svarade H.: » Det tycker jag om dem för — för nu far jag alltid så mycket af den sorten, när jag skickar att köpa. »
Mestadels oförarglig i sitt skämt, väckte han sällan ond blod, när han i ett gladt lag riktade ett eller annat speord till sina vänner.
Dessa speord voro i allmänhet, äfven de, ganska godmodiga.
Så t. ex. det infall han hade, att kalla en af sina vänner, hvilkens mun var något egendomligt bildad, för Muntegnmmeri.
Utan elak mening, blott af ett infall frågade han på ett publicistmöte, då han blef varse en tidningsredaktör från mellersta Sverige, bekant för sina röda åsigter och sitt onekligen något demagogiska utseende, om denne vore — Hjert eller Tektor.Lyckad sjelfironiker, uttalade H. ofta anmärkningar, vittnande om säker menniskokännedom.
När han en gång t. ex. af en bekant, en förmögen man, vardt bjuden att åka med honom i en fin kalesch, utropade Flugis: » Jo, jag tackar jag!
Åka i kalesch!
Jag känner redan, hur jag böljar drygna till. »
Holmgrens historier iingo icke alltid tagas för kontanta.
De buro icke sällan en omisskänlig prägel af att vara sgjorda », åtminstone hvad de roligaste pointerna beträffar.
En historia af detta slag, men som väckte stor munterhet, när den af honom omtalades, må här finna plats.
Bjuden på stor tillställning hos redaktör W. hade han på vägen dit, så berättade han, råkat med ena foten snafva mot något hvasst föremål med den påföljd, att stofveln ramponerades på ett högst betänkligt sätt Han styrde då sina steg till den store skomakaren Fj.
och bad honom hjelpa honom ur den knipa, hvari han råkat.
Fj.
beklagade sig vara ur stånd dertill, då han icke bland sitt skodonsförråd hade några stöflar, tillräckligt stora att passa för » hr professorns » fotter.
Flugis hade emellertid varit enträgen, och slutligen erinrade sig Fj., att han hade ett par stöflar, inlemnade till lagning, från statsrådet B.
De borde vara tillräckligt stora, och då de icke behöfde skickas till statsrådet föir än om ett par dagar, kunde hr professorn få låna dem.
» Och kan ni tänka er », berättade H., » jag gick hela natten i statsrådet B: s stöflar, och stora voro de tillräckligt, ja, så stora, att jag kunde vända fotterna i dem.
De riktigt generade mig, så statsrådsstöflar de voro. » En literär ferisé.
» Ed literär farisé » kan man med skäl kalla herr To-relius i » Vårt land », denna hyperkritiska tidning, som, seglande under prestadömets svarta flagg, så ofta afgifvit lysande prof på både sanningskärlek och kristlig fördragsamhet.
I sitt nummer af d.
7 dennes slår herr Torelius sig för sitt bröst och säger: » Herre, jag tackar dig att jag icke är lik redaktören af Dagens Krönika, som presenterat den synderskan Mary Vetsera för den svenska allmänheten, eller Daniel Fallström, som i välklingande vers * lofsjunger äk-tenskapsbryterskan! »
Och så uppstämmer artikelförfattaren en väldig jeremiad öfver dessa usla moderna författare, dessa usla förläggare och sist, men icke minst öfver de usla bokhandlare, som icke åtnöja sig med att endast sälja psalmböcker, predikningar och postillor, utan äfven tillhandahålla allmänheten en literatur, som gör denna syndiga verld tiofaldigt syndigare att vistas i för en kristlig dagbladsutgifvare.
Stackars bokhandlare, om herr Torelius finge hållas!
— då skulle de snart bli tunna som löfblad och falla den allmänna barmhertigheten till last på gamla dagar.
Men då stode nog herr Torelius och alla Vårt Lands-professorerna och toge emot dem med öppna armar och sa ’: » ni har varit redliga bokhandlare, mina herrar, ni har skött er allar som det egnar och anstår en rättskaffens köpman — gån in till det fattighus, som vi för eder och edra likar tillredt hafva! » Men som
* Detta m&amp;Bte till och med » Värt Land » erkänna !våra bokhandlare och förläggare inte finna det just så angenämt att ha fattighuset, helst hr Torelius ’, i perspektiv och hela verlden inte kan späka sin lekamen året om med psalmer och predikningar, så sälja de med glädje både moderna hoc est osedliga romaner, diktsamlingar och annan osedlig literatur, och herr Torelius får knyta näfven i byxfickan.
För öfrigt — vi fråga bara!
— betraktar icke herr Torelius » Vårt Land » som en affar?
— nå om så icke är, hvarför delas då icke hela upplagan ut gratis?
Men se herr Torelius gör nu i en s. k. kristlig tidning och derför finner han det icke så galet, att det blefve ett godt geschäft.
Icke heller hr Wirsén lär gratis utdela sina rimmade uppbyggelseskrifter?
Men for vår del finna vi det mera opassande att slå mynt af religionen än besjunga en q vinna, så olycklig som t. ex. Mary Vetsera.
» Kasten icke första stenen! » det tyckes herr Torelius i sin blinda fariseism hafva glömt.
Att nu inlåta sig i ett estetiskt resonnemang med br Torelius vore for visso bortspildt bläck och möda, annars skulle man ju mycket lätt kunna bevisa att århundradets störste skald Byron, eunuckmoralen till trots, i » Don Juan » icke tvekat att besjunga äktenskapsbrottet, och Dantes Francesca da Rimini, om man nu vill gå riktigt tillbaka till den gamla goda tiden, står ju också som ett glänsande exempel i literaturbistorien.
Låt oss för öfrigt höra, hvad en af våra förnämsta skönliterära kritici, sedermera biskop J.
H. Thomander yttrar i ämnet Såsom teologie docens vid Lunds universitet — således en auktoritet som herr Torelius väl icke djerfves underkänna — skrifver Thomander till sin ungdomsvän, skalden Dahlgren i de på tryck utgifna brefven:
» Sedan hvilken tid har man beslutit att efter tio Guds bud döma om en ny estetisk förtjenst?
Den sköna äktenskaps-bryterskan i » Don Juan » har i Angelika (tragedien » Manfred ») sitt fullkomliga motstycke, en karaktär som i qvinligt moralisk skönhet, åtminstone i skaldens idé, icke öfverträffas af Desdemona.
Den otrogna enkans oändligt sköna bref till sin älskare tyckes i synnerhet hafva väckt vissa recensenters förargelse.
Tro de då på fullt allvar, att en brottslig kärlek, icke ens i den stund då den pliktar för sitt brott,är i stånd till någon upphöjning i tanken, kan vara stor, innerlig, till och med ädel?
Biskop Thomanders ord — en fint bildad prestmans och kritikers skarpa protest mot literära fariséer af herr Torelii skrot och korn — kunna väl om någonsin tillämpas ju6t på kronprins Rudolfs och Mary Vetseras tragiska öde.
Och man skall vara alldeles förblindad af andlig högfärd och renons på all känsla, för att sätta sig ner och döma på rak arm, låt vara en brottslig, men så lidelsefullt hängifven kärlek som deras.
Och derför att vi nu vågat låta baronessan Vetseras porträtt åtföljas af ett poem — ty att intaga porträttet var väl ingen så himmelsskriande synd, då alla Europas förnämsta illustrerade tidningar efter oss gjort det samma — ett poem, som, efter hvad » Vårt Land » säger, » i välklingande, men till sin tendens vämjeliga strofer nedlägger sin hyllning för äktenskapsbryterskans fotter » — derför utöser nu » Vårt land » öfver Dagens Krönika sin heliga vredes skålar och staller oss till räkenskap för bristande moral.
Det är verkligen högkomisk t!
Och det är tendensen i Daniel Fallströms poem, som framkallat detta hr Torelii blixt och dunder.
Hr Torelius måtte då ha läst Fallströms dikt på samma sätt som en annan viss hög, af presterna ännu erkänd potentat läste bibeln.
Ty tendensen framgår ju tydlig och klar af sista strofen i dikten:
En saga om att kärleken, beledd och h&amp;nad af v&amp;r tid, går stundom hämnande igen och skördar unga lif dervid.
Det är för denna af tidens materialism förorättade stormakt Rudolf och Vetsera falla offer; kärleken är den guddom, som vårt blodlösa, egoistiska slägte oupphörligen skymfar genom att vid äktenskaps ingående allt för sällan ta den med i räkningen, och som derfor, för att straffa och hämna, stundom går igen i hela sitt majestät och tvingar verlden att se, att kärleken likväl är den starkaste.
Detta är nu » den vämjeliga tendens », hvarom » Vårt Land » ordar, och som förskaffat denna tidskrifts utgifvare beskyllningen att vara vinningslysten, osedlig — ja, gud vet allt hvad!
Det är således derför, att Daniel Fallström i sin dikt predikar idealism, hyllar kärleken som det star-käste och högsta i lifvefc — hvilket väl äfveu anstode det ideellas sjelfslagne riddare, hr Torelius — det är derför denne i » Vårt Land » torsdagen den 7 mars anno 1889 slår sig ostentativ t för sitt bröst och säger: Herre, jag tackar dig, att jag icke är lik den AhnfeU!
Hr Torelius, hr Torelius, hvad skola edra läsare och de kristliga ynglingarna säga — hvar i all verlden har ni gjort af ert hufvud och er moral ?Stjernan i moln.
Ett Tegnérsminne
Paul Fritz Mengel.
Då Tegnér, som under sitt samtal med fruntimmer ofta yttrade sig frivolt, under den sista riksdagen han bevistade vid en supé hos pastor primarius d: r Z. Pettersson till värdinnan talade så » fritt », att det väckte allmän indignation, ansågo Tegnérs vänner nödvändigt, att han måste återvända till sitt hem i Vexiö.
Men dertill lät han ej förmå sig.
Snart visade sig omisskännligt, att Tegnér var sinnesrubbad.
De tillkallade läkarne förklarade enstämmigt, att då han ej ville återvända till sitt hem och någon asyl för sinnessjuka ej fanns i Stockholm, borde en lokal anskaffas, der han kunde väl vårdas utan att finna sig bevakad, men ej få tillgång på portvin, som han länge till öfvermått fortärt.
Derom rådslogs flere dagar utan framgång, tills knuten löstes af lifmedikus P. O. Liljevalch, som i egenskap af öfverfåltläkare bebodde en vacker våning i en byggnad, belägen i parken, som omger Garnisonssjukhuset.
Lilievalch stälde denna våning och sitt tjenstefolk till Tegnérs disposition, och L. flyttade sjelf upp i ett litet vindsrum.
* Den 14 sistlidne Februari nedskref Mengel denna lilla skixz, som han lemnade till en yän, hvilken stält densamma till yär tidskrift« förfogande.
Den 2L i samma m&amp;nad föll pennan för alltid ur gamle Görans hand.
Säkerligen är denna skizz den sista uppsats, som flutit ur denna penna.
Anm. af Red.
Kr.Men då allt var ordnadt för Tegnérs ditflyttning, uppstod en ny svårighet, den, huru en af Tegnér antaglig förevändning for afflyttning från hans bostad i Storkyrkobrin-ken skulle uttänkas.
Den svårigheten löstes af Heurlin — sedermera biskopen — på ett fyndigt sätt med biträde af Tegnérs hyresvärd, som var vaktmästare i Presteståndet.
Denne sade sig hafva upptäckt, att hans hustru (det var en äldre menniska) gått och blifvit — pin kär i Tegnér, och han bad derför att hr biskopen skulle flytta, eljes vore han, vaktmästaren, » besluten att förkorta sitt lif ».
Tegnér försäkrade, att han aldrig haft smak för gamla fruntimmer, men då vaktmästaren blef mera enträgen, lofvade Tegnér att flytta, om vaktmästaren kunde anskaffa en annan bostad.
Jo, det kunde han, och dagen derpå tog Tegnér Liljevalchs våning i besittning.
I alla rumman fann han en mängd böcker i skåpen och på borden; han blef förtjust, trodde sig vara i sitt hem och fröjdade sig öfver att i hans ställe » satt nu käringen (biskopinnan Tegnér) i Presteståndet och pratade dumheter ».
Han sysselsatte sig omvexlande med läsning och skrif-ning.