Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men strunt, det tar minsann inte så hårdt ändå; det är bara den olyckliga bondblygheten.
Och – ser du – om det så skulle vara så lyckligt en eller annan gång emellanåt, att du skulle säga om något, att det inte är fullt så dumt, som man af vraklådans innehåll hade skäl att vänta från det hållet; ja, se då kunde jag ju tro dig, och det kunde jag ju aldrig annars. — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — —
Jag kan nu en gång inte med detder, att käbbla och småbjäbba och aldrig bli trött.
Äsch.
Nej, slå ett slag ibland ulfvarne, så att det blir tjut och tandagnisslan af, men så i Guds namn veta att hålla mun igen.
Det är för tråkigt, att när man vecklar upp ett blad, till punkt och pricka veta, hvad det skall innehålla.
— — Är jag orättvis?
Men vet du, hvad jag längtar efter?
Någonting starkt, objektivt och sundt konstnärligt, någonting friskt och ungt, någonting att läsa med lugna, djupa andetag och en trygg tillfredsställelse öfver, att detta är skrifvet och skrifvet så.
Det vore något att hvila ut vid, att vederqvicka sig med.
— — Hvad är det, du säger om »skådespelet»!18 Gör du dig förväntningar om idéen, så är det ju klart att den skall falla igenom — — — Men det skulle vara bra roligt att arbeta tillhopa.
Hörby d. 28 Juli 85.
— — På natten väcktes jag af väktarens tutningar och ropet: »elden är lös!»
– Tänk så intressant!
Jag i strumporna strax.
– »Hvar är det?» – »Jag vet inte.» – »Så spring och fråga väktaren.» – (Hon sprang.)
– »I möllan.»
– Jag lyfte på gardinen.
Högt, högt uppe syntes ett rödt sken och ett helt fyrverkeri af gnistor, allt bakom de mörka granarne, som stodo så lugna och högtidliga.
Kläderna på; vinterkappa och en ylleschal om hufvudet, och så ut i köksträdgården.
Rök, som svepte förbi mig i ett långt, tjockt, rullande moln, grått, brunt, violett, svart; ett knastrande dån och så gnistor, stora eldflingor, som seglade fram i ett jemt tåg, spridde sig mot himlen och regnade ned.
Och hög, gråblå sommarhimmel, och kall, lugn nattluft, och alla buskar våta efter regnet.
Och jag ensam i den vilda växtligheten derute!
Och långt, långt borta fälten belysta af ett underligt hvitt sken, som kom dem att synas snöbetäckta.
Klockan var två.
Skrik af menniskoröster hördes svagt genom knastrandet.
Annars var allt tyst, dödsstilla.
Gud hvad det var vackert!
Men jag kunde ju inte bli stående der.
Marsch upp på torget för att se, hur Hörby-boarne bära sig åt, när deras by brinner.
En efter en springer i lunk mot brandstället, väktaren går ännu omkring och tutar, skriker på vatten.
Ett par grupper af välklädda fruntimmer stå jämrande på torget.
Jag träffar på mina värdinnor från föregående qväll.
»Ska’ vi gå dit och se?»
– Ja, det ville de.
Upp till Ola Håkans trappa.
Röken är åt det hållet.
Och jag ville se elden på nära håll.
Se menniskorna.
»Ska’ vi gå upp omkring stationen?
Vinden ligger ifrån der.»
Igenom gränden och så vidare!
Upp förbi stationen och till nya skolhuset.
Qvarnen hade störtat in, men tre hus stodo i brand.
Vi voro alldeles ur vägen, der vi nu befunno oss, kunde gå så nära, att värmen kändes; och all rök låg åt andra hållet.
Strax hade folket varit hufvudlöst, som alltid, nu hade de sansat sig, och alla händer togo fatt.
Och så snabba och oförvägna somliga voro.
Man såg dem som silhouetter mot den röda, glödande eldmassan.
Det var att begränsa elden, hugga ner det mellanliggande med yxor och rycka ned det brinnande sparrverket med brandhakar.
Jag satt tvärs öfver skacklarne på en räddad vagn och hade den förträffligaste utsigt.
Det kom en kvinna förbi med en tom vattenspann.
Hon hade varit med i kedjan hela tiden från början.
Jag frågade henne om elden, och om någon hade blifvit innebränd, ty jag ville se på henne.
Jag har sett henne förr, men då var hon ung; nu är hon inte gammal, men hon är medfaren och när hon talade med mig, vände hon ansigtet mot elden, och bakom henne låg sommarnatten med sin blågrå ton – den leriga vägen och den ödsliga slätten.
Och så hon, fattig, förstörd!
Jag önskar, att jag varit målare och kunnat måla en sådan qvinna; inte elden, bara henne; utan effekt, endast sant.
Jag är nyfiken på henne ännu.
Är hon gift?
Har hon barn?
Hurudant är hennes lif?
– Hon hade rifvits upp ur sängen, endast en kjol på sig, strumpor och träskor.
Hon tänkte inte på, hur hon tog sig ut, bara på elden och på detta fattiga bohag, som hennes fattiga kamrater förlorat.
Om du kunde ge mig hela verlden, skulle jag inte kunna säga, hvad det var hos henne, som fängslade, och ändå känner jag mig rent förälskad; och jag känner det ännu som en pina, att ingen mer än jag såg denna qvinna så, som hon stod der; och att jag inte kan måla henne.
Det var något ödsligt och förhärjadt hos henne, som harmonierade så väl med allt det andra – de onaturligt stora ögonen med blåaktigt ren emalj och reflexer från elden glänsande i de vidgade svarta pupillerna; de barnsligt fina dragen, magra, solbrända, bleka.
En liten och uttrycksfull mun, med tänder så glänsande hvita som en färgad menniskas.
Och så detta skrämda allvar!
Håret blondt, uppfäst men oredigt, och djupa drag af trötthet kring ögon och mungipor; och så halsen: bar och mager, solbränd, prydnadslös och utan en spets kring linnet.
Handen, som höll spännen, var mager och gul, armen smal; det var så onaturligt att tänka, hvilka tyngder dessa klena armar släpat på två hela timmar, det var så onaturligt att dessa barnaktiga drag skulle tillhöra en träl, att dessa klagande stora ögon skulle ha intet annat att förtälja, än slit och släp, denna en gång så fina, vackra qvinnogestalt gifven råheten i våld; att om mannen vore en supare, skulle hon böja sig för hans slag som en hund, och tro det vara sin pligt.
Ja, du kan skratta – men det stod en hel historia i det färglösa ansigtet.
Det var en riktigt hemsk resignation.
Och så fina läppar, hon hade!
De skälfde helt lätt, då hon talade om de fattige, som bott i huset, men hennes röst var så klanglös och lugn.
Och så dessa stora, stora ögon, med sina blåa ringar omkring!
Och annars endast gult, gult, gult!
Det var en så total sjelfförglömmelse mot henne.
Du, är jag inte bra tokig?
Hvad var det att utbreda sig så långt öfver!
Men jag tycker att jag måste kunna hitta på något uttryck, så att du kunde förstå mig, och att du skulle kunna se med mina ögon.
Och jag kan inte ge tappt.
Åtminstone lär jag mig att skrifva utan lappar.
Dethär brefvet har gått det argaste tygen kunnat hålla; jag är riktigt i farten och skulle kunna skrifva, jag vet inte hur länge!
Det är så obeskrifligt roligt att kunna få tala om allt, som rinner en i hågen.
Boaröd d. 7 Aug. 85.
— — Jag har föresatt mig att inte vara klemig.
Att inte det minsta kan lemna mig oberörd, kommer sig deraf, att jag är en stämningsmenniska tvärs igenom både kropp och själ; och vore jag inte det, så kunde jag inte skrifva långa bref om rakt ingenting: en karl, som hugger ved på en gård eller en qvinna, som står med en tom spann i handen.
Det är den inneboende lyriken, som tar utlopp på det sättet, derför att den icke eger annan form än prosan.
Just det gör, att det är ett nöje att skrifva bref till en menniska, som förstår; och så det, att man aldrig behöfver tränga tillbaka något, endast handlöst släppa efter och låta pennan löpa.
— — Det är nästan omöjligt att skrifva här.
Bara jag lyfter ögonen från papperet, så är det förbi; som af en magnet dragas de ut mot det sommarfrodiga landskapet, och så kan jag sitta der och bara se och se.
Sjukdomen har bestulit mig på två somrar, det är väl det, naturen söker ta igen, ty aldrig kände jag ett sådant begär att liksom dricka den lifskraftiga grönskan, suga den in genom alla porer, pressa dess former in i mitt sinne.
Jag har alltid haft vakna ögon, men sjukdomen har gjort dem rent af glupska.
Det är känslan af: det är kanske sista gången, du ser detta.
Jag älskar lifvet så intensivt, att ni andra icke kunna göra er ett begrepp derom.
Du skulle bara se detta landskap!
Men för dig vore det kanske ingenting.
Här fins ingenting af höst utom i trädens vackra, mjuka nyanser, ty det är ängsmark, en vidsträckt, saftig ängsmark, slät som en trädgårdsplan och begränsad af en lummig gammal löfskogsdunge, som står alldeles i fonden och stänger utsigten till det andra, som kanske är fult.
Närmast mig har jag en svartskuggig kanal eller å, inhägnad på båda sina stränder af en tjock rand buskar, dubbla led och yfviga så, att de rundade hänga ned öfver vattnet, låta sina grenar simma derpå och skicka en och annan rank ungpil upp till väders, för att afteckna sin grå krona mot ängens gräsgröna yta eller mot den grupp af granar, som bryter dess enformighet.
Och dessa veka pilevidjor är det enda, som rör sig; en sakta vaggning hvar gång, det kommer en vindflägt; annars är allt lugnt.
Och jag sitter och ser ned på detta, alldeles ensam — —
— — Vet du, det käns ibland som en riktig pina att icke vara författare.
Jag menar författare af rang; en sådan, som har förmåga att skänka allt det vackraste, han ser, åt hela verlden – låta det lefva ännu då det är förbi.
Jag tycker, att jag liknar ett barn, som funnit en så stor skatt, att det icke orkar bära hem den.
Det har famnen full, men kan inte förmå sig att gå bort med det lilla, utan står stilla och gråter efter den rikedom, dess armar icke räcka till att samla ihop.
Köpenham 18 12/10 85.
— — Naturligtvis blef jag sjuk på Fredagsqväll, och naturligtvis måste jag ligga till sängs både Lördag och Söndag i stället för att resa till Köpenhamn.
Som Loke, smidd fast vid klippan.
Men jag teg först ock skämtade sen.
I dag är jag inte bra, men när jag var så mycket bättre, kunde jag inte uthärda att vänta längre; och så reste jag.
Jag har varmt och ljust, nedrullade gardiner och min sjuka fot på en mjukt stoppad schaggstol.
Komma hvad som komma vill, jag måste riktigt njuta af kontrasten mot Hörbylifvet, nu till att börja med, åtminstone.
Och jag har icke nekat mig någonting.
Hå, så komfortabelt!
Den mest förtjusande eleganta lilla chäslong i svartgrönt schagg, dito bordduk i samma färg; det är en njutning bara att stryka handen deröfver!
Fru X. har varit hos mig hela eftermiddagen och qvällen.
Jag hade henne att flytta fram en riktigt vräkig gungstol, som stod i en vrå och såg inbjudande ut; af den, bordet och chäslongen bildades en salongsgrupp, och så låg jag i mitt esse och pratade, medan brasan hviskade för sig sjelf borta vid fot-ändan af chäslongen, och servisen glänste så hemtrefligt på bordet.
Om jag vore rik, så skulle jag tycka om att vara värdinna så der i riktigt hvardagslag, så, som jag var det för många år sedan – men alldeles ensam, utan värd.
Det är så behagligt att se menniskor slå sig i ro, riktigt sjelfsvåldigt, och ha det godt.
– Egoism, ja; ty då känner man sig sjelf så väl till freds!
Naturligtvis får jag knappa in så mycket mer de sista dagarne, jag är här.
»En dålig tiggare, som inte har någon glad dag!»
Jag vill riktigt känna att jag inte är i Hörby — — att jag är fri till att svira eller svälta.
Hörby d. 21 Okt. 85.
— — — Jag önskar, att jag vore rik nog att icke behöfva skrifva för publik – i första hand.
Det vore just i min smak.
Det vore det angenämaste lif, jag kunde drömma om – skrifva och veta, att intet par ointelligenta ögon skulle se det.
Men om jag skall ha en publik, så vill jag ha den så stor, så djupt ned bland de arbetande, som det är mig möjligt.
Om jag kunde peka på allt det sunda och starka hos dem sjelfve, så, att de icke för allt i verlden ville utbyta den mot den hala fernissan, som kan komma allt det ruttna att glänsa så grannt!
— — — Jag vet inte hvad det är vid mig i dag — — — Det kommer sig af min värkande hand.
I bakhåll ligger tanken, att jag kanske inte får säga, hvad jag vill.
Att alla dessa historier skola bli oskrifna.
Hvad hjelper mig hufvudet, om denna hand blir sjuk?
Längs benen smyger kanske den lede fienden.
Kan jag veta, hvar han sticker upp sitt hufvud!
Jag är optimist – optimist med denna bakgrund.
Hvilka förunderliga resurser eger icke lifvet.
Hörby 18 30/10 85.
— — Rom byggdes icke på en dag.
Jag har varit den fegaste, vankelmodigaste varelse, och nu fins det ändå inte många menniskor, som jag skulle vilja byta viljekraft med.
Sådant kan förvärfvas.
Man uppfostrar sig sjelf.
Det är den bästa uppfostran jag känner.
Nå, jag kan väl tro det, att du i »Sommarlif» riktigt skall stånga hornen af dig.
Det är lika naturligt för dig att ropa ut dina åsigter, som det är för mig att tiga med dem.
De ligga i mina arbeten.
Det är sjelfva denna dolda lifsåskådning, som ger kraft åt skildringen.
Det är endast att jag ej vill låta denna underjords-källåder ligga bar.
Hvad rör det profanum vulgus, att det är dess värme, som drifver fram växtligheten!
– Detta gäller för mig, det gäller icke för andra.
Hvar och en skall följa sin natur.
Jag skulle icke känna den ringaste beundran för dig af det skäl, att du kunde tvinga dig till tystnad; så länge detta vore onatur.
Om jag deremot gåfve till ett sådant der härskri, så skulle det komma genom en tillskyndelse utifrån, och i så fall skulle det inför mig sjelf vara föga aktningsvärdt.
Vi behöfvas nog alla, både pioniererna och den trygga reservtrupp, dit jag hör.
Att fru X. är bornerad med afseende på de sexuella missförhållandena, att hon är ensidig dervidlag – kan man begära annat?
Hennes lifsåskådning har fått sin prägel af en annan tid än vår.
Den är redan fastslagen.
Och hon är för gammal att genom någon inre konflikt mellan vilja och natur bringas till att granska frågan riktigt i sömmarne.
För henne fins det en orubblig trosartikel, som jag skulle vilja kalla qvinnans könlöshet.
De flesta kulturqvinnor hindras dessutom af sin feghet från att erkänna, att det äfven fins en natursida hos dem.
Den bemantlas under ordet »kärlek», äfven der ingen kärlek fins.
Hvad mig beträffar finner jag det intressant att resonnera om dessa förhållanden, och jag känner icke den ringaste skygghet, just derför att – som jag förr sagt dig – jag anser en sund och måttfull sinnlighet fullt berättigad.
Allt dethär har blifvit bedömdt antingen ur ensidigt manlig eller ensidigt qvinlig synpunkt, sällan ur allmänt mensklig.
Derför står saken så skeft, som den gör.
Stora Boken.
(1885–1886.)
Under ett af sina besök i Köpenhamn mottog Ernst
Ahlgren en gång besök af en bland de mest begåfvade af Danmarks yngre författare, känd för sin eleganta penna och sin spetsiga tunga.
Samtalet rörde sig naturligtvis om literära ämnen, och Ernst Ahlgren kom att nämna något om sin stora bok.
»Hvad skrifver ni i den?» frågade den lille dansken. »Tankar?
Udden låg i det sista ordets betoning.
Ernst Ahlgren uppfattade den också, men kände sig icke mer träffad, än att hon kunde skratta rätt godt åt denna misstanke för fruntimmersaktighet.
»Tankar!
Hvem tar ni mig för!
Tankar?» – hon skrattade.
»Nej, fakta skrifver jag, ingenting annat.»
Den lille dansken såg fundersam ut.
»Men det, som man upplefver», sade han allvarsamt, »det har man ju i hufvudet?»
»En del, ja.
Men det fins också en del ting, hvilka man aldrig kan teckna så korrekt och ursprungligt, som då intrycket är nytt.» — —
»Stora boken» var Ernst Ahlgrens studiebok; såsom sådan afspeglar den, under skilda perioder, författarens utveckling.
Till en början famlande och osäker, vinner framställningen så småningom i form och färg, och till sist stå intryck, stämningar, analyser och fakta så koncist och klart på de fullskrifna sidorna, som vore de ämnade att framläggas inför en kritisk granskares ögon.
Innehållet är dock oftast af privat natur; det handlar om personer, med hvilka författaren kommit i beröring; hugskott, gissningar och rykten – allt som för tillfället sysselsatte hans tankar, samlades som i en förrådskammare för kommande produktion mellan stora bokens blad.
Men »stora boken» hade också en annan betydelse: den var menniskan Victoria Benedictssons biktfader.
Och i hennes inbillning blef han då ofta nästan ett lefvande väsen, en personlig vän till hvilken hon kunde hviska sina tankar i lön, en vän för hvilken hon aldrig behöfde ljuga, aldrig förgylla sina egne känslor och handlingar – en vän som mottog hennes förtroenden och som aldrig svek.
Så skrifver hon t. ex. (d. 27 Okt. 1885).
Du kära gamla bok, jag känner mig så vilsedrifven.
Jag är en sådan stackare.
När jag känner det som om bröstet ville sprängas, när jag sitter tårlös och afundas dem, som få gråta ut, då har jag ingen annan än dig.
Jag har fått »Söndagen» i dag med en artikel uti, som förmodligen vill hafva rang, heder och värdighet af recension.
Tendensen!
Alltid tendensen!
Det är, när ett skönliterärt arbete har kommit till för att förfäkta en sin författares åsigt, kring hvilken han blott sveper sin framställning som en klädnad; det är, när personerna röra sig för hans hand som marionetter, det är, när de icke lefva och handla som de måste lefva och handla på grund af karaktär och lefnadsförhållanden, med ett ord: det är, när driffjedern i det hela icke är en konstnärs åtrå att ge form åt sina intryck, utan ett omvändelseförsök, deri karaktärsteckningen uppoffras, när det gäller att föra läsarens öfvertygelse i den åsyftade riktningen.
Att en författareindividualitet, som låter de handlande personerna följdriktigt utveckla sig, detta oaktadt trycker sin pregel på arbetet, det kan och bör icke få namn af tendens; det är helt enkelt en nödvändighet, så vida författaren öfver hufvud taget sjelf är en personlighet.
När kritikern i första rummet sysselsätter sig icke med skildringen såsom konstverk – afbildning – utan i stället söker utforska, om författarens och hans egna åsigter i en del »frågor» stämma öfverens, då är hans kritik inne på afvägar, då kan han på sin höjd inlägga förtjenst som moralfilosof, men som konstdomare är han klen.
Det är ett stort fel, detta; men ingen kan begära att den stora allmänheten skall ega omdöme nog att inse det, och författarne bry sig oftast ej om att offra mer än en axelryckning och ett förstulet löje på all denna visdom.
Och hur skulle de kunna annat än le, då de höra personer, som anse sig kompetente att i konstfrågor leda publikens smak, uttrycka sig ungefär såhär:
»den gången handlade hjelten alldeles som han enligt mina moraliska principer borde ha handlat, derför berömma vi författaren en smula, men denhär gången handlade han rakt i strid mot hvad jag anser vara hans moraliska pligt, derför måste vi ge hans författare en liten afbasning.
Ty författarens skyldighet hade det varit, att i tid varna sin hjelte och säga honom, att sådant der låter man vackert bli, för det första emedan det inte är lofligt, för det andra emedan det bekommer en illa och derför är en dumhet.
Det bör vara lätt för en författare att tillhålla sina personer, att uppföra sig riktigt snusförståndigt väl; hvilken skam då, att han låter dem hoppa öfver skacklorna!
Det fins en och annan, som till och med blir förvånad, när han tror sig ha skrifvit en berättelse, och den blir bedömd som en predikan.
Han menar sig ha framställt verkliga lefvande menniskor; inga dygdefullkomligheter och inga afskum utan folk som vi äro litet hvar.
Så kommer en kritiker, hugger tag i dessa syndare, granskar och letar som hade han fått tag i en flock ficktjufvar.
Hvad i Guds namn letar han efter?
Får han bara fatt i den, så behöfs det inte mer, då kan han göra kritiken på rak arm, då vet han ju tydligt, hvad han har att säga.
Ett par ord om teckning och färg få komma med på ett hörn, men endast i andra hand: det är tendensen, han skall slå sig till riddare på.
En oförsigtig församlingsbo sade en gång till honom: »Det var en oerhörd mängd oäkta barn, här födas inom pastoratet».
»Oäkta?» svarade gubben helt röd i ansigtet.
»Nej, det kan jag aldrig tro!»
Det fins väl icke en af dem, som icke vet, att det både händt och händer, att hustrur söka bli skilda från sina män, och att män öfvergifva sina hustrur, men kommer en författare och nämner ett ord om det, så visa dessa granskare samma fromma fasa som den gamle presten och låtsa som om de trodde, att sådant endast kan passera i romaner eller på scenen.
Hårderup d. 22 Aug. 85.
När jag skrifvit datum satte jag mig och betraktade det med förvåning.
Jag tycker att det ligger en kulen Oktoberstämning öfver allting.
Allt förefaller, som skulle det dö af ålderdomssvaghet.
Men det är, som om allt vore stumt, eller åtminstone som om det glömt att frambringa artikulerade ljud.
Matrumsklockan vill slå, men den kan icke längre, den inskränker sig till ett hest ihållande surr hvar gång slagen borde komma.
Hon inbillar sig, att hon ännu gör sin tjenst, men orkar icke röra hammaren.
Det är som att höra på historien om ett helt lif, som nu skall sluta, ett obeskrifligt konstmessigt klockspel, som nu skall gå ned, för att aldrig mer sätta sina hjul i rörelse.
Alla tankar domna; själsrörelserna stanna af, man lefver knappt längre och vet ej om tiden står stilla eller går.
Man sjunker allt djupare ner i detta stillastående och stelnar med det.
Det är en enformighet, som fortsattes år ut och år in, utan något afbrott.
Hur förfärligt måste jag inte vantrifvas i mitt eget hem, då jag kan föredraga detta.
Om man är så hungrig, att det sliter i magen och sjunger för öronen, så kan man icke få köpa så mycket som en hvetebulle, utan skall vackert gå till hushållerskan och be.
— — — Jag har läst fru Edgrens »Dömd».
Regnet prasslade ned, stilla och oafbrutet, för öfrigt icke ett ljud, annat än en utestängd kycklings pip.
Jag grät af beundran och jag grät af harm öfver att icke ens tillnärmelsevis kunna åstadkomma något sådant.
— — Ett enda arbete sådant som hennes »Dömd»!
Hörby 9 Sept. 1885.
— — Jag afskyr dem, dessa frasradikaler, denna njutningslystna hop, som skränar om, att »folket» knotar, och som icke känner folket så mycket, som mina gamla skor.
De skria om »jemnlikhet» och dra sig för »simpla» bekantskaper.
Hvar fins den hänsynslöshet i handling, som är enda tecknet på att hänsynslösheten i ord är värd aktning?
Nej, jag hör icke till deras läger, jag hör icke till något läger alls.
Ty jag är rödare än den rödaste, jag är en plebej, en af de simpla, som de förakta.
Jag är tio gånger mer demokrat än de, ty jag hatar dem emedan de äro aristokrater.
Men jag vill inte skräna som de.
Jag hatar förfiningen hos dem, som stå högre än jag, och jag vämjes vid råheten hos dem, som äro under mig.
Förfiningen är lögn – lögn alltigenom.
Det är harm!
Hörby d. 3 Okt. 85.
Från »lilla rummet».
Gräsmattan är ljus, saftig som om våren och bladväxtgruppen reser sig derur i djupa, starka färgmotsättningar.
Det enda ljud, som höres, är detta ständigt af- och tilltagande sus, beledsagadt af takdroppets plask – så klingande skarpt för hvarje tår, som faller på den blanktvättade stenranden under takskägget.
Körsbärsträdet står brunt med violetta metallskiftningar, tecknar sig med styfva blad mot granarnes mörkskuggade grönska; längre fram kantas ett förvildadt snår af en ensam buske, med färg af gammalt gyllenläder.
Här och der en purpurbrun klick.
Det är så underligt söfvande att lyssna till detta oafbrutna sus, till den enformigt distinkta klangen af vattenperlor, som falla, men det föder också en längtan, dunkel i början, småningom tilltagande, allt kringhvärfvande en längtan efter sommar och sol, efter menniskor och lif.
Den rastlösa menniskoanden i sin medvetenhet står ej i harmoni med den resignerade till vinter inslumrande naturen derute.
Jan. 86.
Stockholm är just hvad jag väntat.
Man kommer i en osann och skef ställning, tänker på anseende och fåfänglighet i stället för på arbete: ty jag är icke dum nog att tro, det jag utan skada skulle kunna visa mig som den jag är.
L. kallar mig feg derför, att jag inte skriker och ropar med detta »Unga Sverige».
Hå, jag tror knappt, att han på allvar anser mig rädd.
Men jag undrar, hur länge han sjelf skall kunna känna sig tillfredsställd af allt detta munväder, denna onyttiga tillvaro, denna själsdödande sysslolöshet.
De gå alla och gapa efter »motiv», i stället för att, som andra menniskor, hugga tag i verkliga lifvet med kamp och slit.
Men hvar skall då oberoendet, hvar skola penningarne komma ifrån?
De prata så mycket, att de alldeles glömma bort, att den alldagligaste handlings, som leder mot ett resultat, är mera värd än alla klyftigheter, som födas och dö mellan matbordet och cigarren.
Jag ser, att jag icke bör afundas dem, som bo häruppe.
Och jag ser, hvilken stor rikedom, jag har i det, att icke blygas öfver att vara fattig, att lefva tarfligt, att bo i ett naket, fult kyffe.