Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Således sista dagen hon och hennes man skulle få vara tillsamman.
Hon skickade återbud till barmhertighetsmyroma, ty hon hade ingen lust att gå bort.
Hon stälde om att doktorn fick sina favoriträtter till middag och hjelpte honom att packa in hans kläder och de saker, som behöfdes ute i skärgården.
När.
allt bråket var öfverståndet, och de sutto och hvilade sig i sängkammarsoffan, kysste och omfamnade hon honom så häftigt, som om hans resa gält nordpolen.
Yid qvällsbordet rörde hon ej en matbit utan satt blott och * stirrade på honom, medan tår efter tår trillade ner på tallriken.
Doktorn var ovanligt upprymd den aftonen.
Han pratade och skrattade allt under det att de breda, glänsande tänderna gjorde väldiga inhugg i smörgåsarne, och då han stötte sitt rödvinsglas mot hennes, sade han:
— Skål, min sötnos!
Lycka till i gräsenkeståndet!
Och när hon öfver bordet lade sin lilla mjuka hand i
hans grofva näfve, sade han, plirande med ögonen:
— En sak skall du lofva mig.
— Att inte skaffa mig hom, ty jag vill ej täfla med getterna derute.
Akta dig för den lille stadsarkitekten!
Han är rent verliebt i dig — och det är nog inte så utan att du ser med blida ögon på honom — den fine konstkännaren.
Inez slog sina armar om doktorns hals.
— Var lugn, Otello, sade hon, jag älskar blott dig och skall i evighet ...
— Nej, ptro litet, afbröt doktorn henne.
H ne faut jurer de rien.
Tidigt på morgonen afseglade han med Bokölotsen.
Inez stod ute på hamnarmen och viftade med näsduken.
Åh, så tomt der var, när hon kom hem.Under de följande formiddagskonseljerna satt hon med slutna läppar och allt som oftast gled divanmattan henne ur händerna.
En dag anföll doktorinnan Bergman hennes man me&lt;J en satirisk anmärkning.
Darrande af vrede reste Inez sig och bad med blixtrande ögon doktorinnan ej tala hädiskt om hennes man, ty han var en hjelte, hvars skoremmar doktor Bergman ej var värdig att lösa.
Skulle väl han gjort detsamma som hennes man?
Der var ju hvarken pengar eller ära att förtjena.
Hon fick en sådan smak för hamnen, som hon förut afskytt.
Hon vandrade dagligen fram och tillbaka på den långa kajen och kunde stå timmar i rad och stirra utåt hafvet
Efter en veckas brinnande väntan fick hon ändtligen bref från doktorn.
Det var dateradt Bokö.
Hon kunde ej föreställa sig, skref doktorn, hvilket elände som rådde derute.
Han måste vara både läkare och sjukskötare, ty der fans ej någon som kunde våriia de stackare, hvilkas anförvandter voro ute på långturer.
Inez grät, då hon läste brefvet.
Att det skulle finnas så mycken jemmer till i verlden!
Då hon krupit ner i sin mjuka säng och höljt sidentäcket öfver sig, tackade hon Gud för att hon hade det så godt och bad honom hjelpa de olyckliga.
Hon kastade sig af och an utan att få en blund i ögonen.
Månskenet trängde in genom de öppna persiennerna och bildade skarpa ränder på den mörka tapeten.
Hon tog sig för att räkna dem och räknade och räknade, ända tills det värkte i ögonen, och så drog hon täcket Öfver hufvudet, men såg likafullt de skarpa månskensstrimmoma, hvilka nu böljade fram och tillbaka med växande hastighet.
Tvst!
Ett långt hundtjut skar igenom nattens stillhet
— Det betyder dödsfall, mumlade hon, och så kommo tankame på döden vältrande in öfver henne.
Ångestsvetten perlade fram på hennes panna, hufvudet glödde och hjertat klappade så våldsamt, att hon tyckte sig höra dess slag.
Knackade det inte på dörren?
Hon satte sig upp i sängen, sträckte handen ut efter tändsticksstället, som hon efter en stunds famlande fann * strök en sticka, men den ville ej taga eld.Återigen tyckte hon, att det knackade.
Hon strök å nyo en sticka men med samma resultat som förut.
Jesus Kristus!
Hon kastade sig hufvudstupa i sängen och borrade ansigtet ner i kuddarne.
Dörren flög upp, och benrangelsmannen trädde in.
Han gick ett slag rundt kring golfvet, hållande samma takt som brukas i processioner på teatern: tre långa steg och halt, och så tre långa steg igen och halt.
Efter att Tia gjort denna promenad gravitetiskt som en hofinan tog han plats i en länstol borta vid kakelugnen, slog benen om kors så att knotoma skallrade, stödde ar-marne mot armstöden, lutade sig tillbaka och tycktes njuta sitt dolce far niente.
Men så kom doktorn, hennes man, in.
Hvad han såg trött och öfveransträngd ut.
I hans rockskört hängde en sexton års tös, i hennes kjortel höll en gammal gubbe, och sedan följde en oräknelig mängd af bam, ungdom ', medelålders folk och gamla.
Alla voro de trasiga, magra och hade de vaxgula an-sigtena öfversållade med svarta prickar, och de fylde rummet med en vedervärdig stank af tran.
— Hej du, sade döden och grinade, ska ’ vi nu fortsätta leken?
— Låt gå, sade doktorn, och så började han och döden figurera mot hvarandra, liksom då man leker » gås, gås, kringla ».
Hvar gång döden öfverlistade doktorn, skreko alla barnen i ångest, men de vuxna klagade ej, de stirrade blott med en slö blick på benrangelsmannen.
Så höllo de på timme ut och timme in ända till morgongryningen.
Efter hand som rummet böljade fyllas med rödskimrande solljus, smälte döden och doktorn och alla de sjuka bort.
Karin vardt hög-st förbluffad, då Inez tog henne på sängen.
— Jösses, skrek hon, jag tror jag sofvit öfver mig.
— Åh nej, smålog Inez, det är blott jag, som är tidigare uppe än vanligt.
Kläd på dig och gå ner till lotshuset och fråga om Bokölotsen vill ta mig med sig ut till Bokö.Då han lemnade brefVet från doktorn, sa ’ han, att han skulle segla vid sextiden.
— Ska ’ frun ditut?
sporde Karin, dragande på sig de blåspräckliga strumporna.
— J a.
— Är frun då inte rädd för kopporna?
— Nej, utbrast Inez och slog nacken tillbaka.
Karin fulländade i största hast sin enkla toalett och skyndade sedan ner till lotshuset
Inez gick in på sitt rum och skref till sin mor ett par rader, i hvilka hon tackade för brefvet och pengame.
Något sammanträffande i Ronneby kunde ej komma till stånd, ty hon skulle om en stund resa ut i skärgården, der hennes man hyrt ett rum.
Hon hade nog helst velat resa till Ronneby, men enär hon ej kunde förmå sin man att följa med, ansåg hon det vara sin pligt att göra honom sällskap.
Han var så förtjust i skärgården.
» Mamma kan ej tänka sig », löd en sats, » hvilken präktig man jag har — en riktig hjelte. »
» Helsa pappa », slutade hon, » från er lyckliga dotter
Inez.
En stund hade hon funderat på att omtala, att hennes resa ej var någon lusttur utan ett bannhertighetsverk, men då hon betänkte huru svag hennes mor var, ville hon ej göra henne orolig.
När allt var öfverståndet, skulle hon nog veta att få martyrkransen virad om sitt hufvud.
Till fru Strömmer skref hon följande biljett
» Min bästa fru Strömmer!
Enär jag i dag afreser till Bokö och antagligen kommer att stanna en längre tid i skärgården för att vårda de sjuka, nödgas jag afstå från nöjet att vara ined om bazaren.
Broderiet, som ej är riktigt färdigt, tager jag mig friheten sända Er jemte 10 kronor under anhållan, att Ni behagade låta fylla i det som resterar af bottningen och sedan låta sälja arbetet på auktionen.
Inex Lundin. »
Under det att hon lade in biljetten jemte en tiokrone-sedel i ett kuvert, smålog hon vid tanken på hvilken sensation hennes skrifvelse skulle väcka.Efter en stunds förlopp återkom Karin.
Frun fick gema följa med lotsen.
Han skulle segla vid sextiden.
Inez öppnade chiffonieren och tog fram en hundrakrono-sedel, för hvilken hon befalde Karin att köpa mjöl, potatis, iläsk, bröd, kaffe och socker m. m.
— Skall jag köpa för hela pengen?
sporde Karin och stirrade med gipga blickar på den vackra sedelns allegoriska figurer.
— Ja, för hela, sade Inez och slog en tidning om broderiet.
Bed dem skicka ner sakerna till Bokölotsen innan klockan sex — säg att de för all del inte glömma det.
Vid sextiden hissade Ola, Bokölotsen, segel.
Det blåste starkt, och de hade medvind, så att båten nästan flög fram på de glittrande * oroliga vågorna.
Staden, öfver hvilken dimman hängde som ett blåaktigt flor, tycktes så småningom sjunka ner i djupet.
Inez svepte kappan bättre om sig.
Morgonluften var rå, och skummet stänkte ett fint regn upp i ansigtet på henne.
Den starka spänning, hvari hennes nerver varit, ända sen hon fattade beslutet om resan till Bokö, gaf med sig, och hon kände sig så slapp och matt, som om hon nyss stigit upp från en sjuksäng.
Den glödande entusiasmen för de olycklige slocknade efter hand och i.
dess ställe infann sig en naggande ånger öfver det steg hon tagit.
Hvad kunde hon väl uträtta derute?
Tänk, om hon fick kopporna, den vedervärdigaste sjukdom hon visste.
Tänk, om hennes ansigte, hvars fina skönhet hon så ofta beundrade i spegeln, skulle vanställas af fula ärr!
Afy då ville hon hellre slutas i dödens kalla famn, ty hon skulle aldrig kunna lefva lycklig, sedan hennes fägring hade svunnit.
Hon såg sig tillbaka, blek af ångest.
Staden var alldeles borta.
Hon kände sig frestad bedja Ola vända om igen, men då hennes blick föll på hans bistra anlete, kunde hon ej få ett ord öfver sina läppar.
När fru Strömmer läste upp Inez ’ biljett för barmher-tighetsmvroma, som den dagen voro samlade hos henne, beledsagades den af ett sorl af förvåning. — Att, svag och förklemad som hon är, bege sig ditut
— det är galenskap, utbrast statsrådets dotter, då sorlet förstummats.
— Jag medger, att det är galenskap, sade lilla konsul-innan Gejer, men det bevisar ett sällsynt mod.
— Säg inte mod — * säg hellre öfvermod, utbrast fru Strömmer, som hatade Inez sen det der skrattet, då fröken Rudin med sitt amen förstörde hennes tal.
Och höjande ögonen mot taket tilläde hon med salvelsefull stämma:
— Skriften förbjuder oss att fresta Herran vår Gud ... måtte han för Jesu skull förlåta hennos dumdristighet
— Amen, tilläde fröken Rudin och knäppte ihop sina smala fingrar.Frans Hedberg om svenska skådespelare.
Det man icke minst frapperas af vid läsningen af dessa » porträtt », det är den totala frånvaron af all egentlig karakteristik, och jag skall nu söka styrka detta genom att ur de olika karakteristikerna anföra några ställen, som synas vara skrifha i akt och mening att gifva en totalbild af den omhandlade personen, men som, efter hvad vi snart skola se, ej räcka till för att gifva en uppfattning af den person, som skall beskrifvas.
Ett undantag härifrån gör karakteristiken öfver Fredrik Deland, ur hvilken jag för kontrastens skull skall från sid. 122 anföra följande stycke:
Om man nu skulle på fullt allvar försöka utforska hvad det framför allt är uti Fredrik Delands egendomliga konstnärsbegåfning, som gjorf honom till den epokgörande komiske sk&amp;despelare han hos oss både varit och är, så tvekar jag icke att säga: det är den buttra sjelf-parodi, det tvärsäkra allvar, som han nedlägger i sina mest uppsluppna skapelser; ett allvar, bakom hvilket alltid ett återhållet löje lurar och någon gång skiner igenom.
Fredrik Deland synes aldrig reflekterande bakom eller öfver uppgiften; han identifierar sig med den, den blir en del af honom sjelf, han ställer sig till och med under den, om det be-höfs, och det är derför, som han så väl lackats återgifva den bornerade brackans roll i all dess omedvetna löjlighet.
Samt vidare sid. 129, sedan hr H. uppräknat och i allmänna ordalag berömt en del af Delands roler:
Dessa figurer hafva alla sina särskilda, bestämda drag, som äro dem egendomliga hvar och en för sig, 0111 också den buttra, så att sägainvärtes bullrande sjelfironien låter urskilja sig bakom deras olika skap-lynnen, liksom säckpipans eller nyckelharpans brummande och surrande bas alltid höres ljuda under de olika melodierna.
Detta är icke så särdeles mycket, men det är dock metod deri.
Ty när man skrifver karakteristiker eller porträtt, hvad man nu må vilja kallå det för, så är det väl meningen, att man på något sätt skall söka beskrifva personen i fråga så, att äfven den, som ej sett honom spela, skall kunna göra sig ett begrepp om den.
Detta är visserligen ingen lätt uppgift.
Men så har heller icke hr H. gjort några särdeles märkbara ansträngningar för att åstadkomma detta resultat.
Och det recept, han följer, är också i de flesta fall mindre verksamt än enkelt.
Låt oss böija med Lars Hjortsberg.
Inledningen till hans karakteristik lyder som foljer:
Vårt land har haft många framstående, många goda skådespelare, men det har hittills endast haft en verklig stor, och dot var Lars Hjortsberg.
Det fans ingen dramatisk konstart, med undantag af den egentliga tragedien, inom hvilken han icke firade de mest lysande och de mest berättigade triumfer, och samtida skildrare framställa honom såsom oefterhärmligt varm, oemotståndligt hänförande, vare sig det gilde att framlocka t&amp;rar eller att väcka löje, att påvisa de goda sidorna i en karakter, eller att med bjärta färger återgifva de skefva och urartade.
Vi märka genast på det öfverdrifna i tonen, att förf.
svårligen skall kunna hålla ut härmed hela boken igenom, och att om han gör det, han måste löpa fara att mer eller mindre ofta komma att motsäga sig sjelf.
Också behöfver man ej gå längre än till sid. 33 för att der få höra Torsslow kallas » vår förnämste karaktersskåde-spelare ».
Och sid. 105 läser man om Dahlqvist: Fråga är också om han utan den (nemligen en förut omtalad » storm-och rusningsperiod ») någonsin blifvit den store skådespelare, som han, oaktadt sina många brister, verkligen var » o. s. v. Angående Swartz innehåller sid. 136 följande:
» Och på detta sätt för han det med sig från scen till scen, fr&amp;n akt till akt, och när fram emot midnatt det väldiga stycket slutat, är en storartadt seger vunnen med ädla, ärliga vapen, och vårt land har en stor skådespelare mera, och namnet Edvard Swartz är på allas läppar, och är för långa tider inskrifvet i den svenska dramatiska konstens häfder, och är inskrifvet som ett af de förnämsta. »
Detta är ju temligen påtagliga inkonseqvenser, och dock skulle det knappt löna mödan att ens omnämna dem, om de ej här bevisade en sak, som är genomgående för hr H: sskrifsätt i hela denna bok.
Herr H. tycks nemligen, när han talat om den ene skådespelaren, helt och hållet glömma bort, hvad han sagt, när det gälde den andre.
Han är klassisk med Torsslow, romantisk med Dahlqvist, bländad af det fransyskt spirituela och den nonchalanta boudoir-elegansen, när han talar om Fredrikson.
Detta skulle nu kunna vara godt och väl, om det endast betydde, att hr H. såsom hi-storieskrifvare vore så objektiv, att han endast skildrade de olika tidehvarfvens lynnen, sådana dessa framträdt i olika konstnärsindividualiteter.
Herr H. polemiserar hela tiden i öppna eller förtäckta ordalag mot den nya tiden, särskildt då mot den franska dramen.
Man väntar sig derför helt naturligt, att han på tal om Fredrikson och Hartman skall komma med något i den stilen, som att dessa konstnärer och deras samtida egentligen betecknade en sorglig öfvergångsperjod i vår teaters historia — eller något dylikt.
Eller också väntade man att i bästa fall få höra hr H. upprepa sin förhoppning, att de, hvilka ju äro representanterna för » den franska äktenskapsbrottskomedien med sina vrångbilder af menniskor », skulle, för att begagna hr H: s eget uttryck, » lemna efter sig någon äfja, ur hvilken en ny och bättre skörd skulle växa upp och frodas ».
Men detta blir ingalunda fallet.
Visserligen inleder hr H. sin karakteristik af hr Fredrikson med följande uttalände:
När Gustaf Fredrikson den 4: de November 1862 gjorde sin debut på Stora teatern som den unge mannen i Nicolles lina enaktskomedi Min tants planer, kan man med allt skäl säga att det var den franska salongskomedin med sin uddiga, spirituela dialog, sina på spetsen stälda
- situationer och sin temligen tvifvelaktiga moral, som gjorde sitt inträde på den svenska nationalscenen, der den sedan utöfvat ett nästan oinskränkt herravälde.
Detta låter onekligen litet polemiskt och när man kommer ihåg hr H: s föregående moraliska indignation emot det fransyska, så är det ej utan, att man på hr Fredriksons vägnar darrar för hans rykte.
Så mycket mera öfverraskas man, när man sidan efter föregående inledning läser följande:
Gustaf Fredrikson hade också alla betingelser för att kunna på detta sätt blifva en bärare af en hel rigtning, och i synnerhet en rigt-ning sådan som denna.
1 besittning af en lycklig figur, ett uttrycksfullt
ansigte ---------------------
och utrustad med en studentikos oförskräckthet och ett äkta upsalionsiskt godt lynne, — ty studenterna voro glada ännu på den tiden, — förd » han med sig en fläkt af frisk luft in i den ktafva och något stelnade teaieratmosferen, en fläkt hvilken verkade % hög grfld välgörande just då.
I hvad afseende den tvifvelaktiga moralen, som ju hr
F. uppgifves ha infort vid vår scen, egentligen kan sägas verka uppfriskande, torde hr H. vara skyldig att något närmare förklara.
Snälla hr H.!
Tänk, om nutidens ungdom finge läsa det här.
Tänk, om de, som ju efter hr H: s eget påstående icke äro glada nu längre, finge lust att uppfriska sig med litet tvetydig moral.
Hvad skulle deras mammor och pappor, hustrur, fastmöar och svärmödrar säga om den saken?
Men för att återgå till hr H: s sätt att karakterisera sina figurer, så måste jag än en gång åberopa mig på den ärade läsarens tålamod och alvarsamt bedja honom att noga genomläsa de här anförda ställena för att utröna, i hvad mån de kunna sägas gifva någon vägledning till en rätt uppfattning af de skildrade personerna.
Om Lars Hjortsberg:
Hans bästa eftermäle ligger dock i den stora popularitet som hittills omgifvit och som för många tider skall omgifva hans namn. ----
Det låg öfver det förra århundradets menniskor, bland hvilka Lars Hjortsberg växte upp och tog sina första intryck, en prägel af egendomlig smidighet, som icke nar någon motsvarighet i vår tid.
Den kvicka konversationen, den dansande gången, den oefterhärmliga åtbörd med hvilken den trehörniga hatten kastades upp under venstra armen, det utsökta behag med hvilket man ur fickan upptog den emaljerade dosan med bonbons eller snus, det sätt hvarpå man knäppte bort lem-ningarne af den lilla prisen från det fladdrande bröstkråset, den ledigt svängningen på klacken eller det sätt hvarpå man mellan högra handens fingrar bar den långa käppen, — alt detta fordrade ett helt annat sätt att gå, stå, skicka sig och vara än hvad som är fallet nu, i fadermor-darnes, de långa pantalongernas, skorstenshattames och tumyrernas jemnstrukna och affarsupptagna tid.
Hvad säger oss detta om skådespelaren?
Det säger, att han tillhörde det gustavianska tidehvarfvet.
Men icke mer.
Om Ulrik Torsslow:
Den som minnes Torsslow från denna tid * * kan säkert heller aldrig förgäta hvilka högtidsstunder hans spel i dessa och andra stycken beredde hans publik.
Det var en skärpa och klarhet i karaktersteckning, en vexlande rikedom i tal och mimiskt uttryck, en imponerande storslagenhet i vissa mera framstående moment, en psykologisk träffsäkerhet när det gälde att gifva farg och form åt abnorma själsstämningar,
* Kurs.
af G. af G.
* * Nemligen som styresman för Mindre teatern.lika väl som &amp; t de vanligaste af alla de affekter, h vilka uppröra ett menniskohj erta, som kommo honom att adla äfven de mest maskinslagna melodramer till verkliga konstverk, och som i det goda dramat stälde skaldens innersta tanke i den klaraste dager.
Om N. V. Almlöf:
Her än tjugo är derefter säg jag honom spela denna roll * mot Emilie Högqvist; han var d&amp; lika ungdomlig, lika bländande i sin-upp-penbarelse som den svage, vankelmodige, smidige, älskvCrde och trolöse hofmannen, stäld som han är mellan tvenne drottningar, älskad af dem b&amp;da och bedragande båda, begagnande * sig af alla medel, till och med af lågheten, för att bibehålla den mest flygtiga af all gunst, hofgunsten, och slutligen sjunkande tillsammans med krossadt högmod och blödande hjerta, när han hör bilan falla ned på den lättsinniga och olyckliga Marias bländhvita hals, — och jag tror att i utförandet af just denna roU stod Nils Vilhelm Almlöf på höjden af sin konst som tragisk skådespelare, och i den glömmes han icke så lätt af dem som haft den lyckan att se honom utföra den.
De få minuter som Leicester der, ett rof för förtviflan och samvetsqval, tillbringar i det rum som den dödsdömda drottningen nyss lemnat och utanför hvilket hennes hufvud faller, hans strid mellan kärlek och fåfänga, mellan maktbegär och medlidande, hans for sent fattade beslut att våga allt för att rädda den q vinna han älskar,
— allt detta framställdes af den då i sin fulla styrka stående skådespelaren på ett utmärkt sätt, och den som endast sett honom lägga i dagen den lugna värdigheten eller den stilla resignationen hos de åldringar som sedan kommo på hans lott att framställa, har svårt att tänka sig den passion, den lössläppta lidelse, som i detta ögonblick präglade hans spel.
Om Emilie Högqvist:
Jag såg henne sedan uppträda som Jungfrun af Orleans, som Karl den andre i » J / an kan hvad man vitt » af Scribe, som Vår tmga gudmor i pjesen af samma namn, som Richelieu i Richelieus första vapenbragd, som Maria Stuart, som Jane i Maria Tudor, som Markisinnan de Mèrinvüle i Bulwers » Natt och morgon », som Leonora i » Boja och krona » eller » Tassos öden *, skådespel af von Zedlitz, som Avanturine i Poüoom och som Fru de Nohan i » Gifta mannen i staden och på landet », hennes sista nya roll på kungliga teatern.
Detta är onekligen en omvexlanae och vidsträckt repertoar, omfattande nästan alla genrer, från den högsta tragiska till den mest uppsluppna, och om äfven icke framställningen af aua dessa uppgifter kunde vara mästerstycken, så stodo de, äfven der de voro minst lyckliga, vida öfver de rutinarbeten som mycket använda skådespelare eljes pläga bjuda sina åskådare.
Om C.
G. Dahlqvist, hvilket för resten hör till det minst intetsägande:
Det var ett oupphörligt stigande och fallande; det var sällan en fullt harmonisk njutning han förskaffade sitt auditorium, men till ersätt-
* Som Leicester i Maria Stuart.ning derför var den i stället så mycket mera rörlig, 8å mycket mera skiftande.
M&amp;n hvarken reflekterade, drömde eller slumrade när man, såg Dahlqvist spela, andlös rycktes man med på de mest olika stigar, än öfver stela klippor, än öfver bottenlösa afgrunder, än genom blomstrande lunder der solen sken och fåglarne qvittrade, och ögonblicket derp&amp; ut på den nakna heden der stormen hven och åskan dånade, och der alla det menskliga hjertats mest bullrande lidelser uppförde en hex-•dans.som plötsligt afbröts af smekande vindfläktar och stilla aftonklockors fridfulla klang öfver den andhemtande naturen.
Om Swartz som Hamlet:
Det är Hamlet lifslefvande!
Så måste han se ut, denne stackars drömmare, som fick sig pålaedt det gräsliga värfvet att vrida rätt igen den ur led brutna tiden!
Nu talar han!
Kösten är svag, nästan beslöjad, men hvarje ord hinner fram, tydligt och bestämdt och utan synbar ansträngning till salongens aflägsnaste vr&amp;!
Derpå hade ingen förut tänkt!
Så måste ju han tala, * han som bär på en sorg så stor och så djup, att den för honom uppslukat all annan känsla!
Huru skulle det kunna vara klang och stål i Hamlets, den olycklige grubblarens stämma, hans, som instmktmessigt går omkring i det bullrande hofvet och vädrar ett brott?
Bet förste fängslande intryckets allsmäktiga mysterium har tyst och oförmärkt förrättat sitt vigtiga värf; magnetiskt dragas allas blickar till den uttrycksfulla gestalten, åska-daroe hänga fast vid hans läppar, han har dem alla i sin hand, och nu är det hans eget fel om han släpper dem lösa igen, innan förhänget för sista gången faller öfver den döende konungasonen.
Eller om fru H. Kinmansson:
Helfrid Torsslow uppgick helt och hållet i sin uppgift, hon spelade icke Valborg i öhlenschiägers sorgespel, hon var den nordiska ungmön, som, enkelt och utan upphäfvelse lydde pligtens .hårda bud, äfven då hon visste att den skulle sköfla hennes jordiska lycka.
Det var resignationens tysta kraft, som stålsatte hennes nerver och eldade hennes själ och hon var en hjeltinna i lidandets stilla utkämpade strid, hvilken icke är mindre bitter derför att den gömmer sina sår.
Om Knut Almlöf:
Låt oss till exempel först tala om de verkliga karaktersroUer han skapat i komedin och lustspelet, om hans Benoiton, hans Pcrrichon, hans Onkel Sanu hans Advokat Knifving, hans Daniel Heire och hans oöfrerträfflige * Herr Poirier.
De äro fristående, skarpt utpräglade, mästerligt färglagda figurer alla dessa, ty Knut Almlöf nar både det modet och den förmågan att begagna bjärta förger och en bred och saftig pensel, när han teclmar och gisslar de menskliga svagheterna.