Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då det emellertid ännu icke är afgjordt, hvad framställning Kongl. Majit kan täckas göra till Rikets Ständer, i anledning af Halmstads stads invånares hos Kongl. Majit tillika gjorda underdåniga anhållan, om utlåtande af nådig Proposition till Rikets Ständer, om anvisande af anslag eller lån, såsom bidrag till uppförande i nämnde stad af ett nytt läroverkshus i stället för den i högsta måtto bristfälliga, otillräckliga och osunda lokal, som nu dertill begagnas, vägar jag med åberopande af den ritning jemte kostnadsförslag och de frågan rörande handlingar i öfrigt, sorn blifvit till Kongl. Majit i underdånighet ingifne, utvisande att kostnaden för det nya läroverkshuset, då beräknadt endast för fullständigt läroverk på reallinien, skulle, all skolmateriel oberäknad, uppgå till mera än 80,000 R;dr och hvilka handlingar, om de icke på annat sätt blifva för Högloiliga Stats-Utskottet tillgänglige, jag anhåller att särskildt få till Utskottet aflemna och, enär Hallands län högst ringa och Halmstads stad alldeles intet på sednare decennier tillgodonjutit något statsbidrag, dä andra bättre lottade provinser och städer dels erhållit millioner till jernvägsanläggningar, samt högst betydliga anslag, såväl till läroverksbyggnader som andra ändamål, och lärjungar, som besöka Halmstads läroverk, ej endast utgöras af ynglingar från staden och provinsen, utan jemväl från angränsande län, samt staden Halmstad under sednare 3:ne åren uppfört nytt fattighus, ny gymnastiklokal, nytt råd- och tullkammarhus jemte ny småbarns-skollokal med en kostnad af öfver 100,000 Ridr och hvarföre samhället till större delen måst skuldsätta sig; samt, enligt handlingarne vidfogadt bevis, intet bidrag är att erhålla ur stiftets byggnadskassa, vågar jag härmed vördsamt föreslå: att Rikets Ständer, med afseende å Halmstads stads samhälles oförmåga att kunna anskaffa alla erforderliga medel för uppförande derstädes af en läroverksbyggnad, fullt motsvarande nutidens anspråk pä utrymme för ett på båda linierna fullständigt elementarläroverk, hvaraf icke allenast provinsen, utan äfven vidsträckta delar af tillgränsande län komma att hemta väsendtliga fördelar, mätte såsom bidrag till ifrågavarande byggnadsföretag bevilja Halmstads stads invånare ett anslag, eller, om beklagligtvis
Statens tillgångar voro så förut anlitade, att det ej kunde låta sig göra, åtminstone lån på billigaste vilkor, af 50,000 Ridr Rimt.
Göran Hammar.
JV$ 266.
Motioner i Borgare-Stånd et 1862. 266. 505 .M 20ö, Af Herr IfRIIllllall*!
Angående de så kallade Halländska kyrkohemmanen.
Nära för ett halft sekel sedan väcktes frågan om Statens jordeganderätt till de såkallade
Halländska kyrkohemmanen och åboernes dermed förenade besittningsrätt, samt har sedermera riksdag efter riksdag, varit föremål för Rikets Ständers öfverlägga ningar och beslut, utan att ännu hafva vunnit en slutlig
Och fullt tillfredsställande lösning.
Utan ätt ingå i någon undersökning huruvida en del eller de fleste af dessa kyrkohemman äro att betrakta såsom kronohemman, enär denna skulle fordra en närmare och vidlyftigare utredning, som på det bemedlingsförslag jag härmed tager mig friheten underställa Rikets Ständers pröfning icke för det närvarande har något bestämdt och afgörande inflytande, torde det tillåtas mig få förklara, att afsigten med de många motioner som angående detta ärende redan sett dagen icke någonsin varit att förvägra eller beröfva kyrkorna deras lagliga rättigheter och behöfliga inkomster, utan endast afsett betryggandet af åboernes besittningsrätt, utan att kyrkornes såsom räntetagare skulle förnärmas.
Det är detta mål jag också nu har i sigte.
För att således undvika ett långt och tröttande återupprepande af å ömse sidor anförda skäl, under de många och långa förhandlingar sorn rörande ifrågavarande hemman vid riksdagarne förevarit, och då frågan genom några modifikationer och förtydliganden uti det af Konungens Befallningshafvande i Hallands län, gemensamt med Biskopsembetet i Göteborgs stift, öfver Rikets sednast församlade Ständers, i skrifvelse af den 24 Oktober 1860, hos Kongl. Maj:t i underdånighet gjorda framställning om förändrade föreskrifters utfärdande i afseende å de såkallade Halländska kyrkohemmanen, dock med undantag af kyrkornes enskilda jordar och sådana hemman hvartill do kunna ega donations- eller gåfvobref, den 2 September 1861 afgifna underdåniga utlåtande efter min förmening kan utan vidare omgång synas tillräckligt förberedd, för att omsider vinna ett af åboerne länge efterlängtadt och slutligt afgörande, har jag för min del ansett mig böra upptaga de i nämnda utlåtande uttalade åsigter såsom mina' egna, helst de utstaka en medelväg mellan rättigheter och skyldigheter å ömse sidor, som synes mig billig och antaglig, hvadan jag ock, i händelse nemligen Kongl. Majit icke skulle finna skäl bifalla ofvanäberopade Rikets Ständers skrifvelse, med stöd deraf får föreslå: l:o.
Att en viss tid bestämmes, inom hvilken arrendatorerne eller åboerne, i fäll af befogenhet, må väcka fråga om huruvida hemmanet tillhör kyrkan eller kronan, och sedan afgjordt blifvit hvilka hemman äro kyrkans eller kronans, med åboskapet å dessa sednare bör förhållas såsom med vanliga kronohemman, kyrkan dock förbehållen den ränta hon egde, hvaremot med de hemman, som äro kyrkans eller tilldömas den, borde så förfaras, att Bilt. till B.
Brot. 1862 & 1863. 11 Sami. 3 A/d. 64 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 266. de på lika sätt som om kronohemman förordnadt är, åt innehafvarne upplåtas under åborätt, mot erläggande af städja till kyrkan efter samma beräkningsgrund, som den för kronohemman gällande, jemte afgift till Wadstena krigsmanshus lika med kronohemman, erhållande städjobref af Konungens Befallningshafvande och Biskopsembetet samt utgörande till kyrkan af en viss årlig spannemålsränta, beräknad efter hvarje särskildt hemmans uppskattade inegorymd, med fästadt vederbörligt afseende på jordens bättre eller sämre beskaffenhet, befintliga odlingstillfällen samt andra herrligheter, och fastställd efter samma grunder, som frågor om maximi-arrendes bestämmande, enligt Kongl.
Brefvet den 26 April 1826 afgöras, dock ej till högre belopp än 2 kannor, hälften råg och hälften korn för hvarje uppskattad qvadratref jord.
Att åbo med lifstidsstädjobref på sålunda stadt hemman skulle ega rätt att sitt hemman till skatte lösa, efter lika bestämmelser och mot erläggande af enahanda skatteköps-afgifter som för kronohemman nu äro stadgade, deraf likväl, utaf sjelfva skatteköpsskillingen skulle till kyrkan ingå hvad som deraf motsvarade kyrkans andel af landgilleräntan. hvarvid i skattebrefvet skulle förbehållas kyrkan den bestämda årliga spanmålsräntan och hemmanen till kyrkan försättas i samma ställning som frälseskatte, eller att kyrkan afhände sig eganderätten endast på det sätt, att om till skatte köpt hemman således utom åboslägten, kyrkan skulle ega lösningsrätt viss laga tid efter hembjudande, hvilken förmån kyrkan äfven torde böra tilläggas i afseende på icke skatteköpte hemman, hvarå åborätt afstås till oskyld. 3:o.
Att nuvarande innehafvarne af kyrkohemmanen, vare sig på grund af arrendekoutrakt, städjobref af kyrkoföreståndare, eller i följd af köp utaf förutvarande innehafvare elier åbo och i mantals- eller skattskrifningslängden såsom åboer skrifne, skola ega rätt att framför andra å sina innehafvande hemman, emot erläggande städja, erhålla städjobref. 4:0.
Att bestämmandet af den i lista punkten omnämnda årliga afgift för hvarje uppskattad qvadratref af inegorymden bör, i närvaro af såväl Pastor eller dess ombud, som åboen, verkställas af särskildt förordnad landtmätare jemte å ömse sidor utsedde gode män, hvarvid ersättningen till förrättningsmännen bör af åboen bekostas. o:o.
Att vid denna taxeringsförrättuing äfven bör tagas i betraktande de utskylder eller naturaprestationer till Kronan, som, efter hvad jordeböckerna utvisa, af hvarje särskildt hemman utgöras, så att i detta afseende tyngre beskattade hemman må i förhållande till kronoskatten njuta lindring i den årliga afgiften till kyrkan.
Anhålles om remiss af denna' min motion till vederbörligt Utskott.
Motioner i B«rgare-Ståndet 1862, N;ris 267 och 268, 507 JW 261.
Återkallad af motionären.
JV» 268.
Af Herr Sv* Trägårdh!
Angående förhöjning i Regements-och Sqvadronshäslläkares löneförmåner.
Af Statens alla tjenstemän finnas få, som äro så vanlottade, som de vid landets kavalleri-regementen anställda Veterinär-läkare.
Desse tjenstemän, som efter en ganska dyr, minst fyraårig kurs, erhålla plats vid ett kavalleri-regemente, uppbära såsom lön från 385 till 480 R:dr R:mt om året, men äro skyldige att för denna summa hålla sig uniform och ligga i ständig garnisonstjenstgöring vid värfvade kavalleriet, göra resor för besigtningar af hästar vid remont- och ådermöten, till befälsmöten med indelta kavalleriet, och att än vidare egna sin tid åt skötseln af regementshästar, då dessa äro på roten, i läger och fält.
Billigheten synes fordra att äfven desse tjenstemän erhålla en tidsenlig aflöning, och jag vågar derföre föreslå: en löneförhöjning för Sqvadrons-hästläkare till 800 R:dr Runt. samt skjuts till och ifrån åder- och remontmöten enligt resereglementet.
Då vidare Sqvadrons-hästläkaren kan vänta endast en befordran, nemligen till Regements-hästläkare, och blott ett mindre antal Sqvadronshästläkare kan komma att en sådan befordran erhålla vågar jag hemställa: om ej billigt anses, att sqvadrons-hästläkarne efter tio års oklandrad tjenstgöring få en löneförhöjning af 200 R:dr eller lön af 1,000 R:dr R:mt.
För regements-hästläkarne, sorn omhandhafva ett regementes hela veterinär-attiralj och högsta tillsynen öfver den veterinära sjukvården inom regementet m. m , vågar jag i sammanhang med ofvan anförda föreslå, lön af 1,200 R:dr om året, som efter tio års tjenstgöring förökas till 1,500, den högsta inkomst som en militär-veterinär under nuvarande förhållande sålunda kan komma att åtnjuta.
Sv. Trägårdh. 508 Motionär i Borgare-Ståndet 1862.
N:ris 269 och 270.
,M 209.
Af Herr Sv.
Angåf lide eli bestämdt anslag, att användas till åtgärder för betryggande af seglationen i Calmar sund och dess granskap, företrädesvis med afseende å de i samma sund belägna grunden "Dämman och Utgrunden De skäl och förhållanden, hvilka närmare finnas uppgifna uti herr Dahms under gårdagens aftonplenum, inom detta högtärade Stånd, afgifna motion, rörande fyr-och båkväsendet samt de särskilde upplysningar som mig härutinnan blifvit meddelade, föranlåta mig att vördsamt yrka: det Rikets Ständer måtte, i stället för de af herr Dahm, såsom förslagsanslag begärde Etthundrade tusende R:dr R:mt i och för förbättradt ordnande af åtgärderna för seglationens betryggande uti och i grannskapet af Kalmar sund, anvisa och till Kongl. Maj:ts disposition ställa ett bestämdt anslag stort 150,000 R:dr samt att, vid användandet af dessa medel, afseende företrädesvis mätte fästas å de i Kalmar sund belägne grunden »Dämman och Utgrundenv..
Trägårdh.
,M 270.
Af Herr Lundberg:
Angående utsträckning af tiden för anmälan af vad mot Underrätts dom och. utslag.
Då, sedan, genom Kongl.
Förordningen den 21 December 1857, tiden för tillkännagifvande af åstundan att få till Kongl. Maj:ts pröfning öfverlemna Hofrätts dom eller utslag blifvit förändrad från sju till tjugu dagar, lika giltige skäl för förlängning af tiden för anmälan af vad emot Underrätts dom eller utslag torde förefinnas, helst en part stundom kan vara boende på lika stort afstånd från Underdomstolen som från Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JVs 271. 509 Öfverrätten och en svarandepart, till hvilken vid Underrätt icke utan särskild anhållan expedition utskrifves, mången gång icke förr än efter vadetidens slut kunnat få nogare kän-nedom om domslutets innehåll, får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer för sin del måtte besluta, att, med ändriug af 25 kap. 1 och 15 §§ Rättegångsbalken samt Kongl. Förordningen den 18 April 1849, tiden för vädjande emot
Underrätts dom eller utslag bestämmes till 14 dagar eller ock, i enlighet med hvad af Lagkommittéen och Lagberedningen föreslagits, till tjugo dagar, hvilket sednare dock, så länge andra tidsbestämmelser uti nämnda kapitel förblifva oförändrade, torde kunna anses mindre lämpligt.
,4. M. Lundberg. JW 211.
Af Herr Limdberg: Angående upphäfvande af Kongl.
Brefvet den‘Hl November 4759 och förklaring eller ändring af 16 kap. 4 § Ratti - gångs-balken, i fråga om anmälan af missnöje mot de i samma lagrum omförmälda beslut.
' '"
' #
Då anmälan af missnöje i anledning af ett under rättegången gifvet beslut, som icke får öfverklagas annorledes än i sammanhang med sökande af ändring uti hufvudsaken, synes vara utan egentligt ändamål eller icke böra erfordras såsom vilkor för rättigheten att samma beslut öfverklaga, får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer för sin del måtte, under meddelande af härmed öfverensstämmande förklaring eller ändring af 16 kap. ! § Rättegångs-balken, besluta upphäfvande af Kongl. Brefvet den 2 November 1759, som innehåller, att, sedan gifvits utslag öfver någon sådan invändning i rättegången, som ej emot berörda lagrum får genom besvärs anförande från hufvudsaken skiljas, domaren, jemte vidare fortfarande med saken, åligger underrätta den part, hvilken medelst samma utslag tappat, att missnöje deröfver bör inom den i 1 och 2 §§ af nämnda kapitel utsatta tid anmälas, såframt han sin talan deremot vill förvara, ifall hufvudsaken nnder högre rätts bepröfvande kommer.
A. M. Lundberg. 510 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JW 272 JW 272.
Af Herr Staaff t Angående årlig gratifikation för förste Landtmätaren i Wesler-Norrlands lån, Aug. Welckewitz.
Numera förste Landtmätaren Aug.
Welckewitz anställdes efter aflagda examina som Auskultant vid Lantmäteriet år : 1816, Blef i nåder utnämnd till Kommissions-landtmätare 1821 Och till förste Landtmätare i Wester-Norrlands län 1844, med skyldighet derjemte från och med April månad år 1845 att vara styresman för afvittringen i länet, mot 400 Riksdaler Banko årligt arfvode, som sedermera i nåder förökades till 633 Riksdaler samma mynt, resekostnaderne deri inbegripne.
Med denna sednare förpligtelse åtföljde förbud, att handlägga privata landtmäteriförrättningar, hvilka skulle hafva inbringat flere gånger det ringa afvittrings-arfvodet.
Vid afgång från afvittrings-befattningen år 1855 och efter 10-årig mödosam tjenstgöring i fjellskogarne afvaktades förhoppningsfullt, fastän förgäfves, underdånigst begärda och af så väl Läns-styrelsen som Chefs-embetet tillstyrkta årliga gratifikation 500 Riksdaler Banko såsom ersättning för minskade inkomster i följd utaf afvittrings-uppdraget, allt i likhet med hvad förre Afvittrings-styresmannen i Norrbotten och Jemtland, förste Landtmätarne Rutbäck och Albin, i nåder beviljats och båda två till deras död fått utaf afvittrings-fonden uppbära.
Att också Afvittrings-styresmänna-arfvodet var för knappt, synes bäst derutaf att Welckewitz’ efterträdare genast tillerkändes och fortfarande uppbär 3,000 Riksdaler Riksmynt utan att de med tjensten förenade åligganden ökats.
Utsliten och grånad i Statens tjenst är Welckewitz vid mer än 64 lefnads- och 46 tjensteår. i följd af ett obotligt armbrott, ådraget redan år 1852 under afvittringsresor på obanade fjällvägar, oförmögen att sjelf förestå första Landtmätaretjensten och Justerare-befattningen, hvilka utaf tillförordnade vikarier utöfvas till stor minskning af dermed förenade knappa inkomster; och vågar jag derföre vördsamt föreslå, att Rikets Ständer ville från och med Juli månad år 1855 och framgent bevilja Welckewitz en högst behöflig årlig gratifikation af 750 Riksdaler Riksmynt.
Pehr Staaff Motioner i Borgare-Ståndet 1862. j\$ 273. 611 JV? 273. Af Herr Kli lil till:
Om dels användande lill folkskolornas understöd af halfva personliga skyddsafgiften, dels anslag och andra åtgärder till ordnande af folkundervisningen.
Få af de frågor, sorn vid innevarande riksmöte komina att utgöra föremål för Rikets Ständers öfverläggningar och beslut, torde vara af den vigt, som folkskole-frågan; ty på denna frågas rätta lösning beror hela vår ungdoms bildning, och på denna åter Fäderneslandets framtid.
Med tacksamhet mäste erkännas, att genom utfärdandet af 1842 års folkskolestadga ett stort steg blef taget för folkets bildning; ty då det förut åt hvarje familj var fritt öfverlåtet, att, bäst den kunde, sörja för barnens undervisning, blef, genom nämnda stadga, ett visst kunskapsmått bestämdt, som hvarje barn bör inhemta, och tillika uttryckligen föreskrifvet, att för detta ändamål i hvarje stadsförsamling och hvarje socken på landet bör finnas minst en, helst fast, skola med vederbörligen antagen lärare.
Att det föresätta målet icke är ernådt, vet hvar och en, som i ringaste mån intresserat sig för folkskolan.
Orsakerne dertill äro många.
Att målet icke på en gång kunnat vinnas ligger, så att säga, i sakens egen natur.
En så djupt ingripande och vidt omfattande institution, som folkskolan, behöfver tid att mogna; många rön behöfva göras, mycket omoget och olämpligt bortrensas.
Då den Kongl, stadgan om folkundervisningen i riket utfärdades var sjelfva folkskoleinrättningen bland allmänheten så föga förberedd och behofvet deraf så litet erkändt och behjertadt, att, då folkskolorna inom församlingarne skulle ordnas, detta på många ställen väckte ovilja bland folket, som i den nya institutionen blott såg ett nytt medel till beskattning.
Sjelfva det stadgande i den nådiga Förordningen, att folkskolorne inom fem år skulle vara i full verksamhet, gjorde det omöjligt, att få dessa skolor sådana, de borde vara, ty till följd af detta stadgande blef det alldeles nödvändigt, att seminarierne med största skyndsamhet sattes i gång och att elever med stor brådska der genomgingo sin kurs.
Hvar skulle man då i en hast taga skicklige föreståndare och lärare till de anbefallde 13 seminarierne, och hurudan skulle den lärarebildning blifva, som torvärfvades på en termin, ja ofta till och med på en eller annan månad?
Hela seminarie-inrättningen blef härigenom ett hastverk och följderna deraf har man rätt ofta fått och kommer sannolikt att i ännu många år få erfara inom våra folkskolor.
Uppslaget var emellertid gifvet och det tillhörde kommande Rikets Ständer, att, ledde af erfarenheten, rätta félstegen samt vidare utveckla och fullkomna institutionen.
Denna pligt hafva Rikets Ständer också erkänt samt befiitat sig att uppfylla, och isynnerhet äro vid 1853 och 1856 årens riksdagar i afseende å folkskolan vidtagna flere vigtiga beslut hvilka ock sedermera blifvit af Kongl. Maj;t gillade.
Fortgår man nu oaflåtligt på den beträdda vägen, 512 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 273. ledd af egen och andra länders erfarenhet, så skall folkskolan utan tvifvel mer och mer närma sig sitt höga mål.
Den allmänt begagnade undervisnings-methoden är den så kallade Bel-Lankasterska, hvars pedagogiska ofullkomlighet länge varit insedd och icke lärer af någon erfaren lärare kunna förnekas.
Felen bestå hufvudsakligast deruti: att barnen ej på grund af ålder och kunskapsmått äro fördelade i särskilda klasser med hvar sin lärare, eller lärarinna, och att man fordrar det en lärare i hvarje skola, medelbart genom såkallade monitorer, skall undervisa alla barnen, från nybörjaren till femtonåringen, uti samma rum och på samma tid.
I följd af sådana anordningar är det endast i städer eller på tätt befolkade orter å landet (t. ex. vid bruk och fabriker) som skolan kan bli besökt och den nytta, som barnen af undervisningen hemta, är på långt när ej sådan som den, med afseende å använd tid borde vara.
Ett verksamt medel att föra folkundervisningen framåt och bringa den till samma ståndpunkt som i andra länder, der den uppnått någon högre grad af utveckling vore efter min tanke om det bestämdes, att skolan skall indelas i särskilda klasser uti hvilka undervisning meddelas åt alla barnen gemensamt under lärarens omedelbara ledning.
Detta system finnes genomfördt uti, bland andra länder, Amerikas Förenta stater, England, Skottland, Danmark och vårt brödrarike Norrige, hvilket just vid omorganiserandet af sina folkskolor följt Skottlands exempel.
Afven hos oss har denna idé varit känd och under de sista 20 åren på åtskilliga ställen tillämpad.
Det var aflidne Grefve
Rudenskölds förtjenst att inom vårt land icke allenast först inse fördelarné af ett sådant undervisningens ordnande utan äfven att praktiskt bevisa sanningen deraf, då han, vid om bildningen af Otterstads församlings folkskola, hvars ledning han öfvertog, indelade den i 3:ne klasser:
Rotskolan, Centralskolan och Elitskolan, hvilka benämningar sedan utbyttes emot småskolan, den egentliga folkskolan och den högre folkskolan, men hvilka alla endast äro att anse såsom olika klasser af en och samma folkskola.
Systemet har sedermera vunnit folkskole-inspektörernas erkännande och de uttalade, på sammanträdet i hufvudstaden sisth sommar den åsigt, att såvida den egentliga folkskolan, d. v. s. andra klassen, skulle kunna uppfylla sitt ändamål,'så måste småskolor - första klassen—inrättas, uti hvilka barnen erhöllo den förberedande undervisningen och att dessa småskolor borde, åtminstone i glest befolkade orter, förläggas på olika ställen inom församlingen, éj långt från barnens hem.
En vigtig omständighet, hvarförutan en sådan organisation blir snart sagdt omöjlig är den, att till lärare i småskolorne och till en del äfven i de egentliga folkskolorne andra klassen - kan och bör användas fruntimmer, hvilka i nödfall ej behöfva hafva tagit seminarii-examen, utan blifvit för kallet bildade genom praktisk öfning i någon väl organiserad folkskola.
Då dessa lärarinnor genom en farindre kostsam bildning och i följd af deras inskränktare behof hafva ringare anspråk, sättes man i tillfälle att bättre aflöna läraren i tredje klassen, så att man till denna plats kan erhålla en person med nödig pedagogisk bildning och sådane egenskaper i öfrigt som fordras, för att ej blott undervisa i alla de ämnen, som uti en fullständigt ordnad folkskola böra förekomma, utan äfven leda kommunens skolväsende, efter ändamålsenlig plan, hvarigenom enhet och sammanhang emellan de särskilda klasserna vinnes.
Om något skall stadgas i afseende på skollärarnes aflöning och detta ej helt och hållet öfverlemnas åt kommunen, torde det tillåtas mig att i sammanhang härmed få tillägga, att jag anser lönen böra vara så stor att läraren ej för sin utkomst tvingas att söka biförtjenster, hvilka draga hans kraft och uppmärksamhet från det som för honom bör vara hufvudsak, skötandet af skollärarekaliet.
Lönen bör derföre, utom fria husrum och vedbrand saint sommarbete och vinterfoder för en ko, eller i dess ställe 8 tunnor, hälften råg och hälften korn, samt planteringsland, minst Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JVs 273.
513 minst utgöra 4 tunnor för hvarje af de 8 månader skolundervisningen pågår, hälften råg och hälften i de sädesslag hvartill kronotionden i orten utgår, att antingen levereras in natura eller ock lösas efter årets markegång.
Men om behofvet af åtminstone en pedagogiskt bildad folkskolelärare inom hvarje kommun af det nu anförda torde få anses vara ådagalagdt, så följer äfven deraf att läroanstalter måste finnas, hvarifrån fullt skicklige lärare kunna påräknas.
Ehuru det må medgifvas att Folkskolelärare-seminarierne i åtskilliga fall, och isynnerhet på några ställen, under den sista tiden gått framåt, så lärer man likväl vid granskning af det, under sistlidne 21 Mars, utfärdade nådiga Reglemente för Folkskolelärare-seminarierne i riket, nogsamt finna att fordringarne af den utgående skolläraren äro allt för ringa, för att han med verklig insigt och till sina blifvande lärjungars gagn skall kunna bekläda sitt vigtiga kall.
Sanningen häraf bekräftas ytterligare om man anställer en jemförelse emellan våra seminarier och sådana i andra länder, t. ex. med de Danska och det för Finland föreslagna.
Och jag inskränker mig härtill att med hänvisande till åberopade nådiga Reglemente fästa uppmärksamhet endast derå att fordringarne för inträde på seminarium äro ganska obetydliga, så att snart sagdt de aldra första elementerna af vetande der måste bibringas, vidare att undervisning i åtskilliga för folkskolan högst vigtiga ämnen der icke meddelas och slutligen att allt för liten tid egnas åt öfningen att undervisa andra.
Följden af allt detta blir ock att eleverna från seminarium utgå med föga högre kunskapsmått än som i en väl ordnad folkskolas 3:dje klass skulle kunna inhemtas.