Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M: s bref till mig kände hon en liflig rörelse, och jag har rönt en ljuf tillfredsställelse af att kunna säga till mig sjelf att jag har två så goda mödrar.
Förlåt att mina tankar falla sig så fritt, men det är så tröstande för mig, att åtminstone skriftligen kunna samtala med Eders Majestät. --
Det var året derpå som deras majestäters äktenskap lagligen upplöstes.
Drottning Fredrika var deraf djupt affli-gerad.
Om hon, följande naturens röst och en qvinnas känslor, sedermera ingick nytt äktenskap, glömde hon dock aldrig att hon varit en konungs gemål.
År 1814 återsåghoii sin syster, ryska kejsarinnan, hvilken med den äldsta ogifta systern, Amalia, som var tvillingsyster med Fredrika Wilhelmina Karolina, förmäld med Maximilian Joseph, Pfalz-grefVe af Zweibriicken, tillbragte någon tid hos sin fru moder på slottet Bruchsal, der för ofrigt många höga herska-per gästade, såsom konung Max af Bayern med sin gemål och arfstorhertigen af Hessen med sin familj, hertig Wilhelm af Braunschweig-Oels m.
fl., en mycket lysande samling i hvilken drottning Fredrika dock var den genom sin skönhet och sitt graciösa behag mest förtjusande.
Påskhögtiden året derefter konfirmerades kronprinsen.
_ _ \
Den högtidliga akten förrättades af hofpredikanten Walz, och kronprinsen läste trosbekännelsen både på tyska och svenska.
Då ännu hoppades väl de flesta trogna nnderså-ter, att han, oaktadt den nya ätt, som då redan stod vid foten af Sveriges tron, skulle en gång bära detta lands krona.
Konfirmationsdagen var en icke blott högtidlig, utan äfven i naturen synnerligt vacker dag, en ytterligare anledning att hoppas det bästa.
Man erinrade sig mycket väl, huru naturen mottagit Karl XIII.
Då de i Stockholm samlade trupperna skulle svärja honom trohetseden, hade himlen på det kraftigaste deremot opponerat sig.
Det var den 7 Juni 1809.
I samma ögonblick som eden skulle af-läggas, utbröt ett fruktansvärdt oväder, med fasansfulla ljungeldar och en rysligt dånande åska.
Trupperna fingo order att marschera till sina qvarter, och trohetseden kunde ej svärjas förr än den följande dagen.
De som den 7 Juni voro i Stockholm intygade allmänt, att de aldrig upplefvat eller ens hört talas om ett så förskräckligt oväder.
Ögonblick öfverlemnades högstsalig kungens ring till Karl XIII, och denne visade sig ganska rörd samt skref till sin brorson, att han tog emot ringen som ett dyrbart minne, som han skulle alltid bevara.
Hvart den ringen sedermera tog vägen, vet ingen.
' Det är möjligt att den begrofs med Karl XHI.Oaktadt de förhoppningar som vid påsken 1815 hem-tade ny näring i naturens bevågenhet, hade Försynen dock annorlunda beslutit.
Om redaktionen af Dagens Krönika och dess läsare skulle en annan gång vilja lyssna till en gammal mans arfsägner, skulle jag kunna meddela åtskilligt, hittills sannolikt föga bekant om vasaättlingarnes i i Tyskland inre historia under åren 1815 — 1826, då den ädla drottning Fredrika lade sitt hårdt pröfvade hufvud till ro för alltid.
För närvarande har jag blott dragit fram några enskildheter från i synnerhet revolutionstiden i Sverige, dertill manad af det underbara sammanträffandet, att Sveriges nu varande kronprins, som ju också är ämnad att blifva Gustaf V, på dagen jemnt hundra år efter Fredrikas födelse, som inträffade den 12 Mars 1781, trolofvade sig med hennes ättling, samt att dessa data sammanfalla med 12 — 13 Mars 1809, drottning Fredrikas sista födelsedagsfest i Sverige och hennes gemåls samt äfven hennes sons uteslutande från Sveriges tron.
Må de som se endast tillfällighet och hazard i verldshistorien likgiltigt eller kanske till och med raljerande betrakta dessa data, men för andra måste de vara af icke ringa betydelse.
Kampen för samhällsidealen.
En blick på Herbert Spencers betydelse af Helen Zimmern.
(Originalbidrag till Dagens Krönika, öfversatt från författarinnans engelska handskrift.
Såsom våra läsare torde erinra sig, innehöll tredje häftet af denna tidskrift, jemte några inledande anmärkningar om Herbert Spencer, löftet om en utförligare uppsats i det vigtiga och intressanta ämnet.
Innan vi nu lemna den ärade författarinnan ordet, torde några notiser om hennes ställning och verksamhet vara välkomna, i ‘ synnerhet som en särskild märklighet är förenad med den artikel vi erhållit.
Det är nämligen en temligen allmänt utbredd föreställning — äfven Irland dem som eljest äro benägna att tillerkänna qvinnokönet samma rättigheter och i huf-vudsak äfven samma begåfning som skapelsens herrar — att det dock finnes ett område som icke bör beträdas af andra än manliga varelser, vi mena den egentliga tankeverksamhetens f&amp;lt.
Miss Helen Zimmern synes oss hafva gifvit en lysande dementi åt denna inbillning, i och med det originalbidrag, som oss veterligen är det inom svenska litera turen för första gången framträdande filosofiska — nu är det svåra ordet utsagdt!
alstret af en qvinnopenna.
Helen Zimmern — skrifver en biograf i en engelsk tidskrift — har inom våra dagars literatur gjort sig ganska bemärkt, i det hon framstält Schopenhauer inför den engelska allmänheten.
Hon intager den egendomliga ställningen att under
en ' engelsk uppfostran äfven hafva forvärfvat sig en helt och hållet tysk bildning, att i hög grad beundra den tyska litera-turen och filosofien, men dock vara i alla andra afseenden en- • gelsk till sina sympatier.
Hon är född 1846 i Hamburg.
Vid fyra års ålder följde hon med sina föräldrar till England och har sedan alltjemt varit bosatt der, frän 1850 till 1856 i Not-tingham, sedermera i London.
Läsning var alltid hennes högsta nöje och hon fick obehindradt följa sin böjelse.
1868 började hon lemna bidrag till engelska tidskrifter och utgaf i midten af förra årtiondet ett par samlingar berättelser, hvarpå 1876 följde hennes förnämsta arbete: » Schopenhauer., his Life and Writings ».
Härvid företer sig den ganska egendomliga omständigheten, att sal.
Schopenhauer lär högligen önskat att bli bekant och uppskattad i England, men att han säkerligen allra minst atänkte sig, att detta skulle i tidens fullbordan komma att ske genom ett fruntimmer.
Han hyste nämligen i intellektuelt afseende-allt annat än höga tankar om det täcka könet, och Miss Zim-merns bok var derför ett slags Nemesis på hans graf.
— Författarinnan vistades i Kom, då hennes arbete * lem nade pressen; vid sin återkomst fann hon sig vara en celebritet: boken hade väckt uppseende och blifvit omtalad af kritikens målsmän med allmänt erkännande.
Ett senare verk om Lessing är ock väl upptaget, och såsom medarbetarinna i Athenoewm, Spectator^ Pall Mall, samt åtskilliga andra engelska och äfven tyska tidskrifter jemte den italienska Rassegna Settvmanale, har Heleo Zimmern äfven inoui den journalistiska verlden uppnått en särdeles aktad ställning.
Vi låta nu våra läsare göra bekantskap med henne sjelf, i det vi nu omedelbart återgifva den uppsats hon skrifvit åt Dagens Krönika.
Till mera beqvämlighet för dem, som möjligen • kunde finna én så vidlyftig framställning i fortlöpande följd alltför respektingifvande, hafva vi indelat artikeln i kapitel.Ett bålverk mot en hotande öfversvämning; allmänna anmärkningar om Herbert Spencere filosofi och det erkännande den vunnit i utlandet.
— Sammanställning med Darwin; data för evolutionsläran och darwinismen; åtskilnaden mellan dessa teorier.
Ett af de intressantaste och märkvärdigaste drag hos vårt tidehvarf utgöres kanske af det faktura, att sida vid sida med den pessimistiska filosofien reser sig äfven en vetenskaplig filosofisk optimism.
Vi begagna med flit ordet vetenskaplig, eftersom vår moderna optimism just i denna punkt skiljer sig från det 18: de århundradets, en skilnad så stor, så vidtomfattande i sina orsaker och följder, att det icke är möjligt att för högt uppskatta densamma.
Af denna växande, vetenskapliga optimism är Herbert Spencer en framstående ledare, i vissa afseenden ledaren par excellence.
Som en stor tänkare, kanske en af de största i nyare tid, har han gjort sitt namn vida kändt, icke endast i sitt eget land och i Amerika, der han var läst och värderad tidigare än i England, utan äfven på Europas kontinent.
I Frankrike
* aktas han högt, något som är lätt att förstå då man påminner sig huru stort värde fransmännen sätta på ett konkret, klart och logiskt tänkande, och Herbert Spencer är en verkligt logisk tänkare, som icke rör sig i abstrakta och oupphinneliga töckenregioner.
Utanför England är hans rykte ojemnt.
I Tyskland — förmodligen på grund af de politiska åsigter han hyser, hvilka äro diametralt motsatta dem som mest hyllas der — är han ännu föga känd, medan Italien och till och med Spanien, som vanligen anses tillhöra den europeiska civilisationens arriergarde, håller honom högt i ära, öfversätter hans arbeten så snart de utkomma och egna mycket studium åt hans idéer och system.
Naturligtvis vilja vi icke påstå att han är ofelbar eller att hans verk nått fullkomligheten, men vi äro rustade att för-fäkta den åsigten, att då alla afräkningar äro gjorda är Herbert Spencer och skall förblifva den man, som jemte Darwin gjort det djupaste intryck på det allvarliga tänkandet i detta vårt nittonde århundrade.
Det medgifves i samma grad af både vänner och motståndare, att intet stort ämne för modernt tänkande kan på ett uttömmande sätt behandlas, utan att taga honom med i räkningen.
Särskildt vetenskapsmän hålla honom högt i ära, och intet bättre vitnesbörd kan gifvas åt hans noggranhet och utmärkta egenskaper, ty vårt tidehvarf är ett vetenskapens tidehvarf, och den filosofi som icke är bygd på vetenskap-lig grund kan icke hoppas på någon varaktighet.
Dock be-höfver det knapt sägas, att Spencer blifvit grundligt kriti-cerad, literaturen pro och contra är vidlyftig och lofvar blifva det ännu mera.
De häftigaste aufallen hafva naturligtvis kommit från det ortodoxa partiet, som i denna punkt måste betraktas såsom varande » utom räkningen », ehuru några af partiet sent omsider kommit till den slutsatsen att evolutionsteorien måste tålas som ett faktum, under det att opartiska kritici, äfven då de finna brister, äro enstämmiga i att prisa Herbert Spencers förmåga och originalitet.
Denne store tänkare, som för åtskilliga år sedan arbetade ensam uppe på spekulationens alphöjder, öfverskådande de ideela problemerna, liksom från ett högt och svalt vakttorn, är nu, då han nått en viss grad af popularitet, öfver sitt 60: de år.
Han är född i Derby, i Derbyshire, den 27 april 1820.
Hans fader var skollärare *, om hans moder är ingenting bekant.
Gossen befans regelbundet sysselsätta sig med fångandet af insekter, hvilkas förvandlingar han studerade jemte det han tillvaratog och aftecknade föremålen.
Af-ven invigdes han af sin fader i tankeexperiment.
13 år
* En något utförligare skildring af Herbert Spencers ungdom och förhållanden i hemmet meddelades redan i förra häftet, och hänvisa vi ntt härtill.
Red.gammal sändes han för studiers idkande till en onkel, tillhörande kyrkans män.
Hos denne stannade han tre år och gjorde i synnerhet framsteg i matematik.
Vid 16 års ålder meddelade han i en facktidskrift ett nytt och fyndigt geometriskt teorenv Sjuttonårig tog han anställning som civil-ingeniör vid London — Birmingham-jernvägen.
Efter några tekniska uppfinningar, återtog han 1843 i London sina literära sysselsättningar och offentliggjorde i en tidskrift en artikelserie under titeln » The proper sphere of government », som redan bebådade några af hans grundåsigter.
Äfven lemnade han andråt bidrag, som voro genomträngda af den idé, hvilken han sedermera klarare utvecklat, evolutionsläran, hvartill han uppgjort schemat innan han ännu kände någonting alls om Darwin och dennes verk.
Han vann snart den fulla och fasta öfvertygelse, att alla organiska väsenden uppkommit genom utveckling.
Så tidigt som 1840 hade han börjat tänka öfver detta ämne, men det var icke förr än 1854 han först fattade evolutionen som en allmän process samt kom till den slutsatsen, att detta måste bli grundvalen för ett filosofiskt system som framställer och öfverensstäm-mer med naturens allmänna metod.
Vi omnämna dessa data så noga, derför att stor förvillelse råder och mycket meningsbyte uppstått rörande anspråken på prioritet mellan Spfcncer och Darwin.
Båda tänkarne kommo oberoende af hvarandra till samma slutsats, men under det den ene tillämpade evolutionsläran blott på biologien, har den andre sträfvat att vetenskapligen och harmoniskt ordna principerna för biologi, psykologi, samhällslära och sedelära.
Vidare har man alltför mycket glömt, att evolution är den mera omfattande termen — motsvarande förhållandet med universum — hvilken inbegriper darwinismen såsom en af sina delar.
Under ett lugnt öfvertänkande och begrundande af sitt system, dröjde Herbert Spencer ända till 1860, innan han offentliggjorde sin plan samt öfvergick till dess förklarande.
Desärskilda styckena af detta verk hafva blifvit periodiskt offentliggjorda för subskribenter ocb äro ännu icke fullständigt utkomna.
Må ban lefva och fa skåda fullbordandet af detta storartadt planlagda och logiskt utförda verk.
Det begränsade utrymmet i en tidskrift tvingar oss att fatta oss kort, ehuru det är omöjligt att under sådana förhållanden gifva en adeqvat föreställning om detta ofantliga system, som omfattar vetenskapens och metafysikens hela område.
Vi skola derför söka att fasta uppmärksamheten på de mera konkreta, populära och allmänt tillämpliga synpunkterna i denna filosofi, till hvilka ock hela planläggningen småningom men säkert leder.
Ty Herbert Spencer är ingen hegelsk drömmare, han förkastar alla töckniga teorier, han vill taga befattning endast med sådant som kan bevisas, han älskar det konkreta, han skyr det abstrakta och han skulle döma ett system från lifvet, för så vidt det icke hinner längre än till det obestämda och gagnlösa.
Den praktiske engelsmannen uti honom gör under sådana förhållanden uppror, det måste vara ett syfte i spekulationer, så väl som i allting annat, eljest äro de fåfänga, onyttiga, ingenting annat än fäktningar med ord.
Men då vi skola bestämma samhällslärans egentliga begrepp, måste vi som hastigast taga i betraktande den mark hvarur det uppvuxit.
öfversigt af Herbert Spencers filosofiska system.
— Försoning mellan religion och vetenskap; bestämmande af religiös och vetenskaplig sanning.
— Skilnaden mellan Spencers lära och positivismen.
Följande det utkast, som gifvits af Herbert Spencer sjelf i hans program, må vi söka att vinna en allmän föreställning om mål och afsigt med hans system.
Detta delar sig i fem afdelningar, hvilka han gifvit titlar ne: First Prin-ciples, Princijples of Biology, Principles of Psychology, Prin-cijples of Sociology och Principles of Morality.
» De första grundorsakerna » innehålla fröet till hans teori om universum och delas 1 det outransakliga samt lagarne för det som kan utforskas.
Till inledning anmärker han, att man ofta glömmer icke endast, att » det bor en själ af godt i onda ting » (Shakspeares Henrik V, fjerde akten), utan ganska ofta äfven en själ af sanning i villfarelsen.
Detta måste särskildt vara fallet i afseende på föreställningar som äro oförgängliga och nästan eller helt och hållet universela.
Den metod vi måste iakttaga vid sökandet efter denna sanningsgnista ligger i en jemförelse af alla åsigter af samma slag samt i ett aflägs-nande af alla de speciela och konkreta elementer, som åstadkomma brist på öfverensstämmelse, och till slut i en iakttagelse af hvad som återstår, sedan det disharmoniska afräk-nats, jemte ett bestämmande af det abstrakta begrepp som visar sig passande för återstoden under alla modifikationer.
En klar uppfattning af denna allmänna grundprincip och ett erkännande af den riktning som den angifver är till stor hjelp i häfvandet af den kroniska antagonism, hvarigenom menniskor här i verlden äro söndrade.
Af all meningsolik-het är den äldsta, den djupaste och den vigtigaste den som eger rum mellan religion och vetenskap.
Den tog sin början då uppfattningen af den enklaste öfverensstämmelse i de omgifvande förhållandena satte en gräns för den föregående fetischismen.
Den visar sig öfverallt, genom hela området af menskligt vetande och utöfvar sitt intryck på vår uppfattning af så väl de enklaste mekaniska företeelser, som af de mést invecklade tilldragelser i nationernas historia.
Men å båda siåor om den stora tvistepunkten måste sanning finnas.
Religionen öfver allt tillstädes, såsom ett inslag sträckande sig genom hela den menskliga historiens väf, uttrycker ett evigt sakförhållande, medan vetenskapen endast är namn for en ordnad massa fakta.
Och om båda hafva
Ur dagena krönika.
4grund i förhållandenas realitet, så måste dem emellan råda en fundamental harmoni.
Från sammanväxande af stridiga idéer framgår alltid en djupare utveckling, och uppfattningen huruledes vetenskap och religion uttrycka motsatta sidor af samma sak — den ena dess närliggande och synliga sida, den andra dess aflägsna eller osynliga sida — måste djupt modifiera vår allmänna teori för företeelserna här i verlden.
Eftersom det emellertid är tydligt, att religion och vetenskap endast i en högligen abstrakt mening stå på gemensam botten, måste vetenskapens abstraktaste sanning vara just den punkt der föreningen mellan de två ‘ kan ega rum.
På .detta sätt söker Herbert Spencer åstadkomma en försoning i fråga om den äldsta af alla antagonismer, den mellan vetenskap och religion.
Religiös tro bestämmer han såsom en a jpriorirteori om universum.
Vare sig, att den uppträder såsom den råaste fetischism, hvilken antager en särskild personlighet bakom hvarje fenomen; eller såsom polyteism, hvaruti dessa personligheter blifvit till en del generela; eller såsom monoteism, hvaruti de blifvit fullständigt generela; * eller såsom panteism, hvaruti den generel vordna personligheten blifver ett med fenomenet — så finna vi lika fullt en hypotes, som är tänkt for att göra universum begripligt.
Ja, till och med positiv ateism inbegripes i definitionen, eftersom äfven den, i förfäktandet af sjelftillvaro för - materia, rum och rörelse — som den betraktar såsom de egentliga orsakerna till hvarje företeelse — hvilar på en a priori-teori, från hvilken den anser att sakförhållandena kunna deduceras.
Emellertid innehåller hvarje teori mellan raderna två saker: för det första, att det är någonting som skall förklaras, för det andra att så och så är förklaringen.
Religioner, som äro hvarandra diametralt motsatta i sina uppenbarade dogmer, äro dock alldeles ense i den tysta öf-vertygelsén att tillvaron af verlden, med allt hvad den inne-Jiåller och allt som omgifver den, är ett mysterium somalltid kräfver tolkning.
I denna punkt, om icke i någon annan, är det en fullständig endrägt.
Och än mera, hvarje religion, som framträder, ehuru med den tysta öfvertygelsen om att röra sig kring ett mysterium, fortgår till att vilja gifva någon lösning af detta mysterium och förfäktar sålunda omsider den uppfattningen att det icke skulle vara ett menniskobegrepp öfverstigande mysterium.
Men analysen af hvarje möjlig hypotes visar, icke helt enkelt att ingen hypotes är tillfyllestgörande, utan till och med att ingen hypotes är i egentlig mening hållbar for tanken.
Och således öfvergår det mysterium, som alla religioner erkänna, i att blifva ett vida mera transcendentalt mysterium, än någon af dem tänkt sig.
På detta sätt kommer Herbert Spencer till hvad han anser såsom ultimatum af religiös sanning med den högsta möjliga visshet, att nämligen den makt, som universum uppenbarar för oss, är alldeles outransaklig, omöjlig att lära känna.
På samma sätt är ultimatum af vetenskapliga idéer, att de äro representanter af realiteter som i egentlig mening icke stå att komma under fund med.
Med antagande, att man i hvarje fall vore i stånd att förklara denna verldens utseende, egenskaper och rörelser såsom manifestationer af kraft, rum och tid, skulle man dock finna att rum och tid öfvergå allt begrepp.
Objektiva ocb subjektiva företeelser visa sig lika outransakliga i sin beskaffenhet och uppkomst.
Sålunda föra oss våra forskningar i alla riktningar ansigté mot ansigte med en olöslig ' gåta, och forskaren får i sanning mer än någon annan inse, att till sitt egentliga väsende Tean ingenting bli kändt.
Detta är en synnerligen vigtig punkt i Herbert Spencers filosofi, och ofta har den varit föremål for missförstånd.
Comte erkänner ingenting, förutom det som låter sig utforskas; Spencer erkänner det outforskliga såsom ett positivt.
Den bristande kännedomen hos Herbert Spencer sluter tillokända möjligheter och accepterar en positiv tro inför det otillräckliga i en mekanisk och materialistisk hypotes, och
detta är ett betydande och bestämdt resultat.
Det erkän-
ner en allt framalstrande, ehuru outransaklig makt.
Alltså, att tala om Herbert Spencer — såsom ofta sker — såsom
en materialist, en ateist, är att i grund och botten misskänna honom.
Han intager den mest vördnadsfulla ställning af alla, den af en agnostiker, d. v. s. en som icke eger vetskap, derför att det man icke kan veta gå.r till sitt väsen utöfver det menskliga förnuftets förmåga.
Men denna okända makt, sådan den är uppenbarad i naturen och lif-vet, blifver möjlig att lära känna, och är i sjelfva verket det enda föremål för kunskap, och detta leder Herbert Spencer till den andra indelningen af de första grunderna, omfattande lagarne för det som kan lära kännas.
Vi kunna icke här ingå i enskildheter, men det är tillräckligt säga, att dessa kapitel innehålla ett bestämmande af de yttersta synliga grunder uti alla det absolutas manifestationer — dessa högsta generalisationer, som nu äro upptäckta af vetenskapen, hvilka äro strängt sanna, icke inom en klass af fenomen, utan i alla klasser af fenomen, och hvilka således äro nycklarna till alla klasser af fenomen.
En af dessa generalisationer är den, som vanligen är känd såsom bibehållandet af kraft, fortvaron af kraft, hvilken utgör en verklig hörnsten för Herbert Spencers filosofi, så väl som för alla lärjungar af evolutionsteorien.
Med denna bringas h varje mindre - sats i harmoni, och derifrån hemtar hvarje hjelptrupp sin märg.
Filosofiens tillämpning i åtskilliga praktiska frågor; Spencers uppfattning af öfverbefolkningen och den Malthuska teorien.
— Ofvergång till samhällsläran: » The Study of Sociology ».
» The first Principles » hafva ingenting att göra med metafysiken, och med fasthållande af den satsen att de yt-tersta grunderna äro för oss omöjliga att lära känna, in-skärpes den åsigten att andliga fenomen kunna vara föremål för vår undersökning endast för så vidt de betraktas såsom produkter af - en okänd realitet, hvilken uppenbarar sig for oss under form af materia, rörelse ocb kraft.
I logisk följd medgifver Spencér, att han nn borde tillämpa sina första grunder på den oorganiska naturen, men han förbigår denna stora afdelning, dels derfor att hans system redan derförutan är alltför vidlyftigt och dels derför att tolkningen af den organiska naturen efter den angifna metoden är af mera omedelbar vigt.
Han går derför närmast till undersökningen af biologiens grunder, inneslutande fysikens och kemiens allmänna sanningar, med hvilka den ra-tionela biologien måste vara rustad, och detta leder till betraktelse af bevisen för utvecklingsteorien, sådan den vanligen är känd under namnen af evolution.
Denna gréli af ämnet gifver tänkaren anledning att belysa åtskilliga tillfälliga omständigheter; sålunda dröjer han vid lagarna för forökningen, sådana de framträda hos växter och djur, och detta leder honom till frågan om öfverbefolkningen, ett af vårt tidehvarfs problem.
Eftersom han hela sitt system igenom uttalar sig mot inblandningar, förkastar han äfven Malthus ’ doktrin.
Hans egna åsigter äro grundade på la-garne for organisationen, d. v. s. jemfÖrande anatomi och fysiologi, tillämpade på alla menniskorasers historia.
Han betraktar en tendens till öfverbefolkning såsom en nyttig faktor i en viss period af menniskans historia, för att egga henne till utveckling, men i den mån menniskan blir mera civiliserad och söker höja sig öfver de blott materiela be-hofven, behöfver icke folknumerärens tillväxt öfverstiga den på naturliga orsaker beroende förminskningen.