Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Magdeburgs omenskliga uppbrännande och plundrande väckte naturligtvis oerhördt jubel hos massan af folket i Österrike och dess hufvudstad.
De mera sansade, bland hvilka Joseph von Bierich också befann sig, skakade dock på hufvudet och menade på, att detta grymma handlingssätt alls icke kunde vara Gudi behagligt, och väntade för den skull en olycka.
Tilly sjelf blef efter Magdeburgs fall mera dyster och sluten.
Den lit han alltid tillförne haft till sig sjelf försvann som genom ett trollslag.
Han blef vankelmodig i sina beslut och tycktes gång på gång undandraga sig ett möte med den konungslige motståndare, om hvilken han förut endast talat med öfvermod.
Förgäfves sökte han att bekämpa de inre förebråelser, som isynnerhet i ensamma stunder anklagade honom för Magdeburgs förstöring.
Härar och folk kunde han besegra, men sitt eget hjertas gnagande tillvitelser förmådde han icke bringa till tystnad.
Följden af denna hans obeslutsamhet visade sig snart, då han anföll svenska lägret vid Werben, en liten stad, belägen i Mark-Brandenburg.
"Den gamle korporalen" försökte här att taga lägret genom förräderi, men blef sjelf, sedan Gustaf Adolph lyckats få vetskap om förräderiet, så kraftigt tillbakakastad, att han kort derefter såg sig tvungen att lemna landet, allrahelst som lifsmedel började fattas honom och hans folk.
Genom den kort derpå utkämpade drabbningen vid Breitenfeld blef Tilly i grund slagen.
Nära var det också, att han blifvit tillfångatagen.
Han räddades dock och skyndade som en flykting till Halle, der han af en barberare förbands.
Men sorgen öfver det lidna nederlaget gjorde att han grät, naturligtvis på samma gång också af harm och förödmjukelse öfver den motgång, som så oförmodadt drabbat honom.
Af det föregående veta vi, att det var i slaget vid Leipzig eller Breitenfeld, såsom det också kallas efter den plats, der det egentligen stod, som Joseph von Bierich blef svårt sårad.
Han hade varit med i de ofantliga fyrkanter, som Tilly skickade ned mot Gustaf Horns flygel och här hade han råkat in i det värsta handgemänget.
Flere gånger sårad var han lika många gånger fångad af svenskarne, men lyckades ändock att komma fri.
Nära nog dignande af trötthet och blodförlust tillsade honom
Tilly sjelf att söka hvilan, och von Bierich ämnade just följa den gamle fältherrens råd, när vägen plötsligt stängdes af en mängd finnar, som under den tappre Stålhandskes befäl anföllo med rasande häftighet.
Den trupp, i hvilken Joseph von Bierich befann sig, sprängdes snart.
Sjelf blef han liggande medvetslös på det blodiga slagfältet.
Hur länge han legat der i denna ställning visste han icke, men då han vaknade såg han tre män och en ung flicka stå lutade öfver sig.
Då han gjorde ett svagt försök att resa sig upp, höjde den ene af männen (Mathias Gründler) en lång pik för att genomborra honom med.
Den unga flickan sprang dock genast emellan och Joseph von Bierichs lif var räddadt åtminstone för ögonblicket.
Hemförd till pistolsmeden Wolfs bostad sväfvade han under flere månader mellan lif eller död, ty de sår han erhållit voro af lifsfarlig beskaffenhet nästan allesammans.
Annchens milda och rent qvinliga sinnelag kunde icke lida att en medmenniska, låt vara en katolik, våndades så i hennes omedelbara närhet utan att försöka att lindra hans plågor.
Till en början gick hon till gamle Wolf blott och bart af ren nyfikenhet, men slutligen tilltog intresset för den sårade mer och mer för hvarje dag.
Hon uppmuntrades också genom läkarens utsago, att hennes omvårdnad skulle i hög grad hjelpa till att förbättra den sjukes tillstånd.
Fadrens ogillande af dessa täta besök gjorde visserligen Annchen till en början orolig och nedstämd, men slutligen blef hennes sinne lugnare äfven i detta fall och tanken på att hon endast och allenast gjorde sin pligt verkade ännu mera uppfriskande på henne.
Olyckan plägar draga själarne till hvarandra, säger man.
Då Joseph von Bierich ändteligen blef så pass återstäld, att han kunde öfvertänka, hvad som händt, hängaf han sig, utan att tänka på, att han befann sig hos sin motståndare, åt en i början häftig förtviflan.
Tilly var ju slagen och hela den ligistiska hären stadd i upplösning.
Hvad skulle slutet derpå blifva?
Förgäfves grubblade Joseph von Bierich derpå; ju mera han grubblade, desto mera förvärrades hans tillstånd.
Han föll ånyo i en tung dvala, som räckte ett par dagar.
När han ändteligen vaknade upp igen, förbjöd honom läkaren strängeligen att vidare tänka på det förflutna.
Nu skulle han endast se framtiden ljusare an, om han ville bli återstäld till helsan igen.
Under dessa långa och tråkiga timmar vid sjukbädden hade Joseph von Bierich och Annchen tillräcklig tid att tala om hvarjehanda.
De talade dock mest i religion.
Den förstnämnde var dock i början icke så litet skygg och gaf nästan alltid undvikande svar på Annchens frågor.
Dessa gjorde dock så mycket att han, i början mot sin vilja, kom att mer och mer tänka på hvad den unga flickan så ifrigt framhöll.
De idéer han också besjälats af under sin vistelse i Österrikes hufvudstad funno också nu mera näring hos honom och länge dröjde det icke, förrän han öppet bekände för Annchen, att han på allvar började hylla de lutherska lärosatserne.
Men han afgaf samtidigt också en annan bekännelse, och det var att han älskade den unga mjölnarflickan.
Annchen blef häraf så förskräckt, att hon som en jagad hund sprang till sitt hem, der hon nu hade sin första sömnlösa natt.
Han, den rike officeren, älskade henne, den fattiga och obemärkta mjölnardottren!
Var detta väl en sanning eller endast ett bittert hån?
Vid tanken på detta sistnämnda begynte den stackars flickan att gråta konvulsiviskt, ty äfven hon hade fattat kärlek till den sårade.
Detta visste hon icke förut, men i detta ögonblick stod denna känsla klar för henne.
Hvad skulle fadren, Mathias Gründler och dennes son, med hvilken Annchen ju var trolofvad redan i vaggan, säga härom?
Det svindlade för hennes ögon och ingen blund kom den natten i dem.
Tankarne tumlade om i hennes lilla täcka hufvud alldeles som hafvets fräsande vågor under stormen.
Mot morgonen blef hon dock lugnare, och då hon med bevingade steg vid soluppgången ånyo ilade fram på en af de smala gångstigar, som öfver kullarne förde fram till den lilla staden Lützen, var hon nästan lika glad som förut.
Ett tätt moln skymde dock hennes bländhvita panna, då hon redan på afstånd såg mäster Wolfs lilla inbjudande stuga titta fram på sidan om ena stadsporten, och det var med en nästan klanglös stämma hon hviskade för sig sjelf, under det hon pressade händerna mot det våldsamt klappande hjertat:
"Hvad skall han säga i dag?
Gud, hvad jag är orolig!
Är någon olycka i antågande?"
Då hon inträdde i det rum, der Joseph von Bierich hvilade, sof denne ännu.
Annchen gick så tyst hon förmådde, men som hon alltjemt hade ögonen fästade på den sårades vackra, fastän starkt aftärda anlete, märkte hon icke, att en stol stod rakt i hennes väg.
Stolen kastades omkull och vid det buller, som deraf förorsakades, vaknade von Bierich.
Han reste sig häftigt och förskräckt upp, men då han varseblef Annchen, öfver hvilkens täcka anlete en glödande rodnad dragit sig, sträckte han ut båda armarne och hans läppar framhviskade endast men med ett ömt uttryck detta namn:
"Annchen!"
Den fattiga mjölnarflickan kunde icke längre beherska sig.
Nästan utan att hon visste om huru det gick till, låg hon vid Joseph von Bierichs bröst, trofast omsluten af hans armar.
Efter ett längre samtal, hvarunder särdeles vigtiga öfverläggningar egde rum, återvände Mathias Gründler till sin ungefär en fjerdedels mil från Mayers väderqvarn belägna stuga.
Under hemgåendet retade den hetsige Gründler upp sig ännu mera, och slutligen liknade han mera en ilsken tjur än en menniska.
En skällande byracka (hund) mötte honom på vägen.
Under normalt tillstånd bekymrade sig Mathias Gründler aldrig om dessa fyrfotade individer, utan lät dem alltid skälla sig trötta under det han obekymrad gick sin väg framåt, endast då och då stötande med knölpåken i marken, liksom för att göra hunden uppmärksam på, att det icke vore lönt att han försökte bitas.
Nu deremot, i sitt ilskna tillstånd, lyfte Mathias Gründler påken och gaf hunden ett så våldsamt slag öfver ryggen, att det stackars djuret tjutande och krypande drog sig undan.
"Ja ja, har jag knäckt ryggen på dig, så är det också din egen skuld", brummade Gründler och fortsatte, obekymrad om det slagna djurets lidande, sin väg.
Han hade dock icke gått många steg förrän hundens egare, lockad af djurets tjut, skyndade fram och stälde sig i vägen för Mathias Gründler.
Länge dröjde det icke förrän trätan var i full gång.
Hundens egare var ovettig för det stryk hans skyddsling fått; Mathias Gründler deremot försvarade sig dermed, att han icke önskade bli biten, allraminst af en hund och det just nu, då hundgalenskapen (rabies canina) gick i orten.
"Men, han bits inte", envisades hundens egare och stampade i marken.
"Han kan bitas", svarade Mathias Gründler och stötte sin knölpåk häftigt i marken så nära hundegarens fötter, att denne fann sig föranlåten att skyndsamt retirera ett par steg bakåt.
Det ena ordet gaf naturligtvis det andra och retade ännu mera de båda motståndarne, som tycktes vara i besittning af ungefär samma kroppskrafter.
Slutet på den lifliga trätan skulle utan tvifvel blifvit ett slagsmål, om icke Mathias Gründlers förhoppningsfulle son och vackra Annchens påtvingade brudgum i detsamma anländt till platsen.
När hundegaren då märkte, att den långe och fräknige räkeln, hvilkens yttre mera påminde om en humlestör än om en menniska med kött och blod, tog sin motståndares parti, skyndade han undan allt hvad han kunde, följd af sin linkande och tjutande hund samt af Mathias Gründlers och hans sons spetsiga speglosor.
Sedan Mathias Gründlers vrede öfver de förolämpningar han rönt af den okände hundegaren någorlunda hunnit lägga sig, sade han till sonen utan alla vidare omsvep:
"Jag fruktar för att Annchen Mayer rakar din näsa förbi, pojke."
Franz betraktade fadren på ett sätt, som kom denne att skrattande utropa:
"Ja, se du inte så rasande dum ut nu.
Tror du inte att jag förstår hvad jag säger?"
Nej, det tycktes Franz icke begripa, ty hans blickar blefvo dummare för hvarje minut som gick.
Slutligen kunde han dock frampusta dessa ord, under det han ifrigt gned sig i pannan:
"Annchen rakar min näsa förbi...
Det der... begriper jag inte.
Hvad pratar ni nu för slag, far?"
"Sanning, pojke.
En annan har troligtvis lagt beslag på henne."
"Hvem är det?" svarade
Franz och drog till hälften ut den långa slidknifven ur bältet.
"Joseph von Bierich, papisten."
Franz Gründler gaf till ett rytande, som hördes vida omkring på slätten.
"Jaså, den der stackarn, som ni räddade för ett år sedan vid Breitenfeld", sade han derpå föraktligt.
"Ja, just han", menade gubben Gründler.
"Annchen har ju skött honom under hans sjukdom, alldeles som om han varit hennes fästman, och det förundrar mig alls inte, om hon blifvit kär i honom, för det är nog en vacker karl, och deraf kan du alls inte skryta, ha, ha, ha!"
Vid dessa ord skrattade Mathias Gründler så ilsket som han icke gjort på länge, samt började att derefter mäta vägen till hemmet med stora steg.
Franz stannade emellertid qvar några minuter i en ömklig ställning.
Hufvudet var lutadt mot bröstet, de långa armarne hängde slappa nedåt sidorna och de stora knäskålarne, af hvilka delar sorglustigt tittade ut genom de trånga, sönderspruckna byxorna, slogo emot hvarandra.
Der han nu stod, företedde han en verkligt ömklig bild af förtviflan och dumhet.
Den underrättelse, som fadren gifvit honom, hade utöfvat ett mägtigt inflytande på hans af naturen slöa sinne.
Redan från den tidigaste ungdomen van att betrakta
Annchen som sin blifvande hustru, kom underrättelsen om att bon älskade en annan öfver honom som en iskall dusch.
Men plötsligt ryckte han upp sig ur den försoffning, i hvilken den nedslående tidningen försatt honom, och satte efter fadren i fullt språng.
Tack vare sina långa ben kunde han snart hinna upp Mathias Gründler.
"Men fader Mayer bar ju sagt, att Anncben ska' bli min", stånkade han så snart han befann sig vid fadrens sida, och vid dessa ord såg han på honom så ångestfullt, att den gamle icke kunde låta bli att tröstande utropa:
"Sant nog, Franz, men ser du, qvinfolken nu för tiden ä' alldeles galna i knektarne.
Vore det bara fred, så tror jag nog du skulle få ha Annchen för dig sjelf, men nu..."
"Ni sa' ju, att han är papist", inföll Franz häftigt, liksom vore detta den räddningsplanka, han så girigt grep efter.
"Ja visst sa' jag det, men flickorna ä' så konstiga nu för tiden.
De bry sig inte alls om religionen, bara de få sin vilja fram.
Men vill du lyda mig, så ska' jag ge dig ett godt råd."
"Ja, far, hit med det!"
"Du ska' sjelf gå till Annchen och fråga henne, om det är sant hvad folket pratar."
"Hvad pratar folket då om?" sporde Mathias Gründlers förhoppningsfulle son och såg dervid så genomdum ut, att fadren utbrast i högsta grad förargad:
"Hade jag vetat, att jag skulle få en så dum räkel till son, skulle du aldrig blifvit född.
Begriper du inte, din åsna, att folket talar om
Annchens kärlek till papisten och skrattar åt dig på baken derför, att du är nog dum att tro att hon vill ha dig till man?"
En brännande rodnad sprang vid dessa fadrens ord upp på sonens magra, utstående kindknotor.
Händerna trefvade ånyo i bältet och för andra gången blottades knifven, men nu helt och hållet.
"Jaså, folket skrattar åt mig", sade Franz halfhögt under det han mekaniskt lekte med knifven.
"Jag har lust att veta hvem det är som skrattar."
Mathias Gründler betraktade några ögonblick sonen med pröfvande blickar, och då han kring dennes läppar märkte ett så fast drag af beslutsamhet, som han icke kunde påminna sig förut ha sett der, sade han, under det han närmade sig Franz:
"I stället för att hålla dig till skrattarne, bör du uppsöka papisten... du förstår... qvällarne ä' mörka nu, och..."
Han fullbordade icke sin mening utan gjorde i stället en betecknande rörelse med ena banden.
Derpå sade han:
"Men det, som ska' göras, måste göras snart, ifall det ska' lända till någon nytta.
Begriper du nu?"
Franz svarade ingenting.
I stället instack han knifven återigen i bältet, nickade betecknande åt fadren och skyndade in på den gångstig, som ledde framtill Heinrich Mayers icke långt ifrån väderqvarnarne belägna lilla vackra stuga.
När Mathias Gründler såg hvilken väg sonen tog, gnuggade han förnöjd händerna, under det han utropade:
"Pojken är inte så dum som jag trodde, men rysligt slö är han.
Få nu se om hans tycke för Annchen kan pigga upp honom.
I sådant fall tror jag inte, att papistens lif är mycket värdt.
Skulle önska att Franz ville visa, att mitt blod rinner i hans ådror."
Med dessa ord skyndade Mathias Gründler, i sitt innersta belåten med det verk och den uppryckning han gifvit sonen, in i sin stuga, hvars dörr han försigtigt tillslöt efter sig.
Långe Franz fortsatte emellertid sin gång fram mot Heinrich Mayers stuga.
Redan på långt afstånd upptäckte hans skarpa blickar Anncben stående i dörren.
Hon såg bort mot Lützen, det kunde Franz tydligt se, och redan denna omständighet gjorde att hans blod kom i en häftig svallning.
"Det synes nog, att hon tycker om papisten", mumlade han för sig sjelf, "annars skulle hon inte stå så der och koxa dit bort.
Om jag skulle först som sist gå till staden och fordra räkenskap af förföraren!
Ja... nej... far sa' ju, att jag först skulle tala med henne.
Kanske att allt endast är ett nedrigt förtal.
Men, jag ska' gå så, att jag öfverraskar henne oförhappandes."
Med dessa ord tog han en lång omväg förbi de andre qvarnbyggnaderne och lyckades att, osedd af Annchen, som med ifrig längtan skådade bortåt Lützen, dit fadren förbjudit henne att begifva sig, komma på baksidan af Heinrich Mayers hus.
Hans hjerta klappade så våldsamt, som om det ville sprängas, och han måste sansa sig några minuter innan han förmådde träda fram.
Det lilla mjölnarhuset omgafs af en nätt trädgårdstäppa, ordnad och planterad af Annchens egna händer.
Ett vackert gulmåladt spjelstaket skyddade vidare täppan för obehöriga personers och djurs inträngande.
Långa ben äro alltid bra vid så kallad "plankning".
Detta fick Mathias Gründlers älskogskranke son också nu erfara.
Utan den ringaste svårighet klef han öfver staketet och smög sig derefter nedhukad genom den lilla, sandade gången fram till det hörn af huset, mot hvilket Annchen under sitt spejande vände ryggen.
Den unga flickan var så försjunken i sina tankar, att hon alls icke märkte Franz.
Denne sträckte sig så långt fram han kunde och spände örhinnorna, för att tilläfventyrs kunna uppfånga någon af de många meningar Annchen mumlade för sig sjelf med knappt hörbar röst.
Men han bedrog sig häruti; endast djupa suckar ur den unga mjölnardottrens beklämda bröst hunno fram till hans öron.
Men dessa djupa suckar pinade honom mera än han anade.
Han skrufvade fram och tillbaka och kom vid ett dylikt tillfälle att oförsigtigt nog skrubba ena armen hårdare mot husknuten, än som ämnadt var.
Annchen hörde det frasande ljudet och vände sig hastigt om.
Vid åsynen af Franz blef hennes vackra anlete pionrödt och hon utropade, under det hon utmanande betraktade sin långe friare:
"Jaså, du håller dig inte för god att lyssna.
Fy, Franz!
Hur har du kommit in?"
"Deröfver", svarade Franz Gründler och pekade menlöst på staketet.
"Hå hå, du går således alldeles som en tjuf om natten", inföll den unga mjölnardottren försmädligt.
"Jag är ingen tjuf", svarade långe Franz förnärmad.
"Det har jag heller aldrig sagt", inföll
Annchen och intogs af medömkan öfver sin friares dumhet, "men du känner väl ordspråket, som säger om en person, som liksom du smyger sig på en annan, att han kommer som en tjuf om natten."
"Känner nog det", svarade Franz och tycktes för några minuter vakna ännu mera upp ur sin slöa likgiltighet, "men jag känner också ett annat ordspråk, och det ett bibliskt till på köpet", fortfor han och betraktade den vackra mjölnardottren med skadeglada och triumferande blickar.
"Ett bibliskt ordspråk", utbrast Annchen och såg förvånad på Franz, "hvad är det för ett ordspråk?"
"Det säger, att 'den förbjudna frukten smakar alltid bäst'.
Har du inte hört det?"
Till en början kunde icke den unga flickan utfundera hvad
Franz menade, men till slut fann hon det.
En brännande rodnad betäckte hennes kinder och hals, då hon svarade:
"Du kommer för att förebrå mig.
Gör det, men jag kan inte ändra mitt en gång fattade beslut."
Franz hade under tiden närmat sig förstugubron.
Hans gång liknade en drucken menniskas, så osäkert trampade han på den sandade gången, och hans blickar voro så bedjande, då han hviskade:
"Annchen, säg att det är osanning hvad folket pratar om dig och..."
Den stackars ynglingen hejdade sig sjelf här.
Tungan nekade att göra tjenst, då han ville uttala det förhatliga namnet.
"Hvad är det som folket pratar?" inföll Annchen raskt.
"Bara skräp, kan jag tro."
"Ja, Gud gifve att det vore så", svarade den stackars Franz och torkade de stora svettperlorna ur ansigtet.
"Ingen skulle bli gladare deröfver än jag."
"Men säg då hvad det är frågan om", ropade den vackra flickan otåligt.
"Har du alldeles förlorat målföret?"
"Inte alldeles, men nära nog", svarade Franz med halft jemrande ton.
"Jo, hör på, Annchen, hvad folket pratar om.
Men, hvarför vänder du dig bort?
Kan du inte se mig rakt i ansigtet?"
När den unga flickan nu hörde, att det skulle bli allvar af med bekännelsen, och hon kände med sig sjelf hur hon ytterligare rodnade men icke nu af samma orsak som förra gången, hade hon för några ögonblick vändt sig bort för att söka bemästra sin rörelse och återvinna det lugn, som höll på att lemna henne.
Då Franz gjorde sin sista fråga "kan du inte se mig rakt i ansigtet?" hade det lyckats henne att återfå sitt lugn.
"Jo, nog kan jag se dig rakt i ansigtet", sade hon derför temligen obesväradt.
"Hvad är det folket pratar om?"
Franz var i föga mindre afundsvärd ställning än Annchen.
Hvarje gång det olyckliga namnet skulle öfver hans läppar fastnade det der.
Slutligen gjorde han en förtvinad ansträngning och framstötte med ett ljud, som mera liknade en oxes bölande läte än en mensklig röst:
"Jo folket säger, att du tycker om pap... pap... papisten", skrek han till med tonvigt på de två sista stafvelserna.
Den stackars pojkens löjliga och på samma gång förskräckta uppträdande hade inverkat så mycket på Annchen, att hon nära nog gifvit till ett gapskratt.
Hon hade likväl nog takt i sig att i tid qväfva detsamma.
"Jag förstår inte hvad du menar, bäste Franz.
Hvilken papist?"
"Joseph von Bierich, vet jag", svarade Franz Gründler raskt, ty sedan början en gång blifvit gjord, var det ej så svårt att komma fram med sjelfva namnet.
"Bäste Franz", svarade den unga mjölnardottren, som nu var fullkomligt lugn, "inte är Joseph von Bierich någon papist, inte."
Franz gjorde stora ögon.
Han höll på att återfalla i sin dumma slöhet igen.
"Jo, nog är han det", svarade han till slut.
"Blef han inte funnen vid Breitenfeld i fjol och erkände han inte att han..."
"Hör på, Franz", afbröt Annchen, fattade långe Gründler i armen och drog honom med sig ned i trädgårdstäppan, "du är nog en bra pojke, det vet jag, fastän gubben far din retar upp dig.
Joseph von Bierich har varit kejserlig officer, men är det inte längre, Han har varit katolik, men har nu öfvergått till den lutherska läran.
Förstår du nu?"
"Jaha", utbrast Franz Gründler långsamt, "men är det sant, att du tycker om honom?"
"Ja, det är sant", svarade Annchen raskt.
Utan att yttra ett ord slet sig Franz lös från det tag, som Annchen fattat om hans arm, rusade samma väg som han kommit, hoppade i ett enda skutt öfver staketet och ilade derefter så snart hans långa ben det tilläto bort mot Lützen.
"Store Gud, hvad kommer åt honom", jemrade sig Annchen och vred förtvinad händerna, under det hon häftigt gick fram och tillbaka i den lilla täppan och såg efter den alltjemt springande Franz Gründler.
"Hans utseende blef så förfärligt, då jag sade, att jag älskar Joseph!
Himmelens Gud, tänk om han i sin dumhet springer åstad och gör honom något illa.
Han slägtas på fadren, säger alltid far, och Mathias Gründler är känd för sitt häftiga lynne.
O, nej, jag kan inte dröja längre, jag måste bryta mot fars befallningar; fader Wolf skall ändock alltid beskydda mig.
Gud, jag måste till Lützen för att se om någon olycka händer Joseph.
Gode Gud, tillräkna mig ej att jag är olydig mot min far."
En stund derefter syntes också Annchen på en liten omväg af alla krafter skynda bort mot den lilla staden.
När Heinrich Mayer senare på dagen kom hem för att taga sin dotter i en grundlig upptuktelse, var huset tomt.
Han sökte öfverallt i de två rummen, han ropade dottrens namn både inne och ute, men något svar fick han ej.
Pustande sjönk han ned på den lilla pinnsoffan, under det han i jemrande ton utbrast:
"Annchen, Annchen, nu har du styrt det vackert åt mig!"
En af katolikernes mest frejdade härförare, någre säga den förnämste, var Albert Wenceslaus Eusebius Wallenstein, en grym, högmodig och hänsynslös man, så snart det gälde att bringa fattade planer till mognad.
Han började som partigängare och anförare för det värsta slöddret af krigsmanskapet, och svingade sig under de oupphörliga religionskrig, som Österrike vid den tiden förde, genom den kraft han utvecklade, upp till rikedom och anseende.
Emot grefven af Mansfeld vann han såsom den kejserliga härens befälhafvare flere segrar, förhärjade derefter Holstein och vände sig slutligen mot Stralsund för att rycka denna protestantiska stad ifrån den svenska besättning, som försvarade densamma, "om den ock vore bunden med kedjor vid himmelen", såsom hans öfvermodiga skryt lärer fallit.
Men här kunde han ingenting uträtta, hvadan han med harmen i hjertat måste lemna Stralsunds fasta murar.
Ungefär samtidigt härmed höll kejsar Ferdinand riksdag i Regensburg.
Vid detta tillfälle anklagade Tysklands katolske kurfurstar Wallenstein icke allenast för högmod och en omättlig ärelystnad, utan framhöllo äfven de förskräckliga grymheter, som denne fältherre begått och ännu begick i det af hans trupper redan så godt som utsugna Tyskland.
Maximiliam af Bayern var den värste anklagaren och slutet härpå blef att Wallenstein afsattes från sitt befäl.
Då han fick vetskap härom lär han på sitt bord ha nedskrifvit följande vers:
"Presternas reformation Bringar kejsaren från hans thron Och mig från min reputation.