Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Yppas brist bör densamma genast af Postmästare fyllas i contant, och dessa medel till Chartae Sigillatae HufvudContoiret i Stockholm genast insändas. 26) Om någon bevisligen upptäcker försnillning vid PostContoir, bör denne erhålla i belöning floo R:dr J3:co, hvilka böra hos Postmästare af dess enskilta egendom uttagas, hvartill han bör mista tjensten utan att sedan kunna den återfå.
Jag vågar ingalunda tro, att hvad jag nu föreslagit år fullkomligt ledande till ändamålet, men det år icke eller med den öfvertygelsen framlagt, utan fast mer för att gifva en väckelse åt någon mera skicklig, att en defaille uppgifva en bättre plan till efterföljd, hvarvid förenades Statens säkrare controll öfver Postintraderne med beqvämlighet för de corresponderande; och tror jag att Piiksens
Ständer borde till och med utsätta ett lämpligt premium för den som inkommer nied ett antagligt förslag i detta ämne.
Vid detta tillfälle anser jag mig icke böra förbigå att nämna huru ofta det händer, att bref som expedieras med lösposten ej framkom* Den 3 Martil, ma, i synnerhet då under couvert till närmaste PostContoir löspenningar inom detsamma medfölja till postporto för hrefvets vidare befordran.
Sådane bref qvarstanna behändigt på Postgårdarne, penningarne uttagas och brefven uppbrännas, utan att man möjligen kan upptäcka på hvilken Postgård det skedt då brefvet passerat flere sådana, och inga förteckningar åtfölja från ena station till den andra.
Utom det att bref som på detta sätt ej framkomma, ofta kunna vara mycket angelägna, är det en förförelse till vanart hos Allmogen, sorn slutar sig med vana till större brott och ensamt detta skäl, såsom, efter min tanka, ganska vigtigt, bör behjerta till vidtagande af sådane åtgärder, hvarigenom medborgare icke så uppenbart frestas att blifva tjufvar.
Såsom tillägg i den controll jag finner nödig öfver post-medlen, föreslår jag äfven följande, nemligen: i')
Postmästare böra vid ansvar åläggas att dagen efter hvarje posts afgång till Allmänhetens åskådande uthänga collationerade douppletter af de
Postchartor som blifvit upprättade öfver till expedierande med sist affärdade post exnottagne bref och blifvit densamma medsände.
Dessa chartor å hvilka äfven lodtalet å brefven bör finnas utsatte skola till dess uthängahdet för nästa afgångne post, åt samma håll, sker, vara på föreskrifne sätt tillgänglige för Allmänheten att bese och sedan till HufvudPostContoiret inSandas för att jemföras om de Öfverensstämma Den 3 Martii. 231 ined de, efter hvilka liquid inför detsamma skall göras. 2) Ett lämpeligt vite bör stadgas för Postmästare 0111 olikhet, antingen till antal eller lodtal befiones å dessa chartor vid jemförelse af hvad deröfver blifvit utsatt å de sorn medföljt sjelfva Posten.
Hvad. dessa föregående tv änne punkter innehåller, anser jag för framtiden åtminstone böra åläggas till iakttagande vid Postverket, om icke någon annan controll lör det närvarande finnes rnera ledande till ändamålet.
N.;o 21.
Herr Cederschjöld,, Pehr Gustaf’.
Alan behöfver blott genomögna våra Tull— Stadgar, för att finna nödvändigheten af deras omarbetnir)g; °ch får jag derföre vördsammast föreslå,, att detta arbete matte blifva åt BevillningsUtskofctet uppdraget.
Åled blicken, fästad på det inflytande, sorn Tullstadgar kunna hafva på Nationens moraliska och oeconomiska utveckling; vågar jag lika vördsamt uppgifva några af de principer, hvilka synas mig böra läggas till arund: för den blifvande Tulltaxan, •„ 1) Allting bör tillåtas till införsel; och följaktligen det. förhatliga ordet
Lurendrägeri hos oss förlora all motsvarighet i verkligheten.
Den 5 Martiiä 2) Tnll-afgiften bör i allmänhet vara 1 åg5 på det retelsen till tullförsnillning må blifva desto mindre, tillika med behofvet af tullbevakning.
Att tull-afgiften bör vafd desto lägre, ju mindre förädling den utländska varan unders gatt, förstås af sig sjelf. 5) Sådane varor, som ej kunna hos oss produceras, böra beläggas med desto lägre tull, ju nödvändigare de ar o; samt utländska skrifter vara alldeles tullfria. 4) Sådana utländska varor som äfven kunna och böra inom landet produceras, torde böra beläggas med desto högre tull, ju nödvändigare de äro för lifvets physiska behof; så att tullen må för de nödvändigaste utgöra hela skillnaden emellan det utländska och inhemska produetionspriset.
Den bevillning, sorn den inhemska productionen nödgas bära, äfvensom den större kraft-ansträngning, sorn climat och localförhållanden kunna hos oss göra till vissa slags productioner nödvändige, måste nemligen läggas på elen inkommande utländska varan, så vida samma slags vara skall inom landet kunna produceras, 5) Ju större värde varor äga, i förhållande till deras massa och utrymme, med desto måttligare tull böra de beläggas, för att ej uppmuntra till försnillning. 6) Till utförsel bör allting vara fritt, och ingen egentlig tull derföre erläggas, som endast
Den 3 Martil.
Faller producenten till last, oell såsom en ytterligare bevillning för productions-rättigheten, måste försvåra sjelfva productionen.
Men likasom den egentliga BevillningsFörordningen synes mig äfven Tulltaxan böra ut_ sätta straffen för dess öfverträdande.
Såsom principer för detta slags Straffbalk, skulle jag vilja föreslå: 1) Öfverträdelserna böra endast med penningeböter beläggas, oell till ett, efter varans värde så lämpadt belopp, att ej straffets missförhållande till brottet må kränka den allmänna rättskänslan, samt göra angifvelse omöjlig, ilian med förnekande af all känsla för mensklighet. 2) Öfverträdelsens upptäckande bör ej sökas pä bekostnad af den husfred, som är betryggad genom 16 §. af Regerings-Formen; ej lieber på bekostnad af den husliga förtrolighet emellan Husbönder och Tjenare, hvarpå Samhällets trefnad och lugn till en så väsendtlig del livilar.
N;o 22.
Herr Ehrenjlam, Samuel Gujiaf'.
I sammanhang med ärendet, angående Rikets mått, mål och vigt, deri Kongl. Maj:t nådigt begärt Rikets Högloft.
Ständers medverkande öfverläggningar, utbeder jag mig vörd - Den 5 Mavtii. na ds fril] t, att få framställa Sparuiemåls-mätningen. såsom en Afdelning, af vida större vigt oell inflytelse för Samhället, än den rymd sjelfvra målkärlet hädanefter kan tillägnas, Luder en längre tid af min Ofverlnspectors tjenstgöring vid här varande Kronans Magaziner, har jag varit intagen af den förmodan, alt en nitisk uppmärksamhet å min sida vid tillfällen, då de med hitkommande spannemålslastem, alltid åtföljande prof-tunnor uppvägas och afmätas, skulle betydligen undanrödja de förluster, som Kro.nan .eller Staten årligen lär vidkännas af Spannemåls transporterne; och en hvar kan lätteligen hänföras till samma förmodan, då man känner, att de Spann mål s- f ö r a lid e Skeppare, enligt Allmänna Magazins-Directio-. nens tryckta underrättelse eller föreskrift af den 20 Januari 1817 ära förbundne, att ersätta yppade brister, i raon af proftunnornas befundna förhållande, sorn uträknas på hela lastens, tunntal.
Likväl visar sig bäst utaf följderne, det inga särdeles lyckliga resultat å Kronans sida upphämtas af den sammanträffande kraften uti, forfattningen och dess noggranna utöfning; tya om någon enda på omförmälte sätt controllerad Skeppare åtnöjer sig , med den ersättnings-skyldighet, honom uti fräckt-liquiden påföres, (och ett sådant begifvande inträffar icke i andra än mindre betydliga frågor, der klagpmåls-kostnaden jemte tidspillan; för den sjöfarande, äger öf• vdrvigten) så kan deremot, efter erfarenheten,.
Deri 3 Mar lii. 255 merendels tagas för afgjordt, att de uppkomne större bristerne vid Spannemålens lossning, stadna för Magazinsverkets rakning, då fråga om ålagd ersättning, drages i återvinuingsväg, linder vederbörande Domstolars afgörande.
Sådant antyder likväl icke, något fel å Do~ maresidan — icke ejler, någon-, rättvisan förnärmande skonsamhet emot Skepparne, emedan de, lika litet sorn Besättningarna, kunna i allmänhet skäligen misstänkas för tillgrepp uti laddningarne, - men visserligen är en så olycklig ställning att beklaga, då, endast, genom förlast af transporter, Allmänna MagazinsTnrättningen år 1820 förlorade 585 tunnor, 29 kappar, och år i&2i, 899 tunnor, 27 kappar diverse Spannemål; derom jag äger säkra verificationer att bilägga.
Ett så eftertänkligt förhållande, som för ingen del legat inom Lagarnes eller Directionens magt att förekomma eller afhjelpa, banar mig väg till den frågan: hvarifrån leda sig da desse aldrig upphörande transport- brister, för hvilkas ersättning, all Lagens kraft och den ifrigaste Tjenstémanna-controll ar otillräckelig ? och huru skall oredan, såsom uppdagad, kunna, afhjelpus?
I förra fallet ger jag utan omsvep tillkänna min fasta och på erfarenhet grundade öfvertygelse: att ojemnheten uti Spannemåls-mätningen är hufvudorsaken till alla de transport-förluster, som hafva uppkommit och under ett oför». 356
Den 3 Martti. ändradt skick deraf äfven hädanefter skola uppkomma.
M-fin har från äldsta tider funnit Spannemåls-mätningen utgöra en vigtig funetion ibland den arbetande folk-dassen, man liar rätteli gen beräknat, att, om dervid antingen samvetslöst^ eller endast obetänksamt tillgår, så gynnas dea enacontrahentén obehörigt, medan den andra hemligen räflås.
För att motverka sådant, bär man förbundit Mätare_Skrået, eller som det kallas, Städernas edsvurne Mätare med Religionen och vid deras själars ansvar, alt förfara rättskaffens uti sin handtering.
De äro vidare genom 1^09 års Förordning underkastade kroppsligt äfventyr af sju hvarf gatulopp och 2 års Marstrands arbete för oredlighet vid mätningar; hvilket straff uti Förordningen af den 1 October 17.52, blifvit sålunda ändradt och tillokt, att den Mätare, som beträddes med underslef, skulle stå en timma uti halsjern vid en påle, med skofvel i handen, samt derefter slita 5o pär spö, och arbeta 2 å 5 år vid fästning.
Endast genom strängheten uti desse före; skrifter, bör den, som för öfrigt icke känner det ringaste af Spannemålsmätningens historia, lätt kunna sluta lill hvilket högt värde sjelfva mätnings-förrättningen varit från äldre tider skattad af Lagstiftningen hvilka lönnliga tillgrepp och oförrätte t;, en missbrukad mätning åstadkommer — oc/i äodtligen, huru dubbelt lätt ondskan framställer sina frestelser der, hvarest lie - Den 5 Marni. derskänslan kan vara ingen — eller också fal för en sup.
Det är ett verkligt och ej sällsynt factum, att då Spannemåls-transporten för Sfatens räkning, afgå sjöledes under behörig verification till tunntal och vigt, från ena Magasinet till ett annat, stannar merendels upplossningen, åtminstone här i Stockholm, vid ett deficit af Hera, ja, ända till 20 tunnor, hvilket här ägt rum med en skeppslast af omkring 1200, utan att likväl någon sjöskada eller annan olyckshändelse deri hade del.
Jag har hört dem, sorn icke följt ärendet med erforderlig uppmärksamhet, falla på den tanken, att de bruklige mindre mätnings-skoflarne i provincerne, välla en svagare, och de större skoflarne i liufvudstaden, en starkare mätning; hvilket alltså skulle förklara, att den massa säd sorn skofyeln upphämtar, genom sin egén olika tyngd med en annan, bereder en olika sättning uti tunnan, och följaktligen äfven uppmätningarnes olika resultater.
Jag medger också detta, men endast såsom ett bidragande medel i det ögonblick, då mätaren af viker sin pligt, och i stället för ösning uti tunnan, behändigt störtar eller inkastar den massa, som hans skofvel innehåller; och hvarvid den mindre så väl sorn den större skofveln, lära hvar i sin proportion utgöra tjenligu redskap.
När-sålunda tillgår, antingen om bord på fartyg under däck, eller vid afrads-intägter i a38 Den 5 Martti, Magazin just då inträffar den ojemna, och rättvisan kränkande mätningen.
Den sättning inom Tunnans bräddar, som skiljer på liela kappen och derutöfver och de grofva för luster, hvarmed Spannmålstransporrerne, åtminstone på den för mig kända sidan, åro förknippade.
Ett gällande medel, för att afvända sådan oreda, träffas, sanningen att såga, aldrig tilta fyllest uti någon controll öfver måtningsförrått.: ningarne, ganska osäkert, uti Edgångsför bindelaer och nästan aldrig uti de, för missbruken stadgade bestraffningar, emedan underslefvet, verkståldt af tillvända händer, innebär en graderad finhet, som icke gerna låter genom vittnen göra sig bevislig.
Nej! ett physiskt hinder, som absolut motverkar öfvertrådelsen, torde med stor förmånsrätt böra komma under beräkning: och lärer en hvar, som rått tänker sig in i saken, dela min enskilta undran, hvarföre man icke länge sedan, och innan förutgångna outsägliga förluster ägt rum, helt enkelt bemödat sig att uppfinna ett vål inrättat, öfver målkårlet liggande, flyttbart galler af tråd, som ej allenast verkar, att målkärlet, oberoendefaf Mätarens arbitraira handlag, endast intager en alltid lika determinerad portion spannmål, utan också den moraliska samhällsnyttan, att brottet utestängs från tillvarelse.
Blygsamt får jag äran gifva tillkänna, det jag redan för min del uttänkt, huru ett sådant galler, torde kunna sammansättas med förhoppning om ändamålets uppfyllande.
Den 3 Martu.
239 framstår härefter någon annan, som bättre än jag, vet att construera denna persedel.
I alla fall år föremålet stort och kost naden, att genom försök upphinna det — nästan ingen; hvadan jag alltså af dubbelt skål, vördnadsfullt får anhålla, det ärendet måtte förvisas till vederbörande Utskott, för att deruti yttra sina åsigter, och kanske bestämma, under hvilken authoritet, förslaget med det snaraste må komma, att till sin användbarhet undersökas, på det jag derigenom sättes i tillfälle, att biträda med verktyget till den jämna Spannmålsmåtningen, och för öfrigt med den kunskap om motsatta fall, hvartill Staten ty värr hittills betalt dryga lärpenningar, N:o s5.
Herr Marcks von Wurtenberg, Gastaf: Jemlikt Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning angående inteckning i fast egendom af den i3 Julii 1818 stadgas uti 23 ; att ”då inteckning förnyas skall; uppvise Borgenär inför Rätten den intecknade Handlingen i Hulvudskrift och skrifve
Domaren inteckningsförnyelsen derå, och att om Borgenärs hemvist år utom det Härad eller Stad, der den egendom ligger, hvari inteckning skett, må han dock inför Rätten iden ort, hvarest han bor, förete Inteckningshandlingen att i dess Intecknings!1 rotocö-ll införas, rach varde Borgenärs ansökning om Intecknings - a4o
Den 5 Martti, förnyelsen af Domaren å Handlingen tecknad ni. in. Då denna Författning stiftades, motsågoä troligen icke de olågenheter, sorn deraf skulle blifva en följd, så vål för den enskilda Medborgaren, som för allmänna oell privata Embetsverk, enär efter den grund, hvartill högstberörde Nådiga Förordning synes föranleda, uppvisandet af Reverserne bör ske inför den Domstol, der InteckningsProiocoll fores.
I stöd af förut gällande Författningar och sednast Kongl.
ConcursStadgan den 528 Junii > var det enligt 20 §. hvarje Inteckningshafvare tillåtit, att, i afseende på inteckningars förnyelse eller dödande, vid någon Domstol x den ort Borgenåren bodde, sin erhållna förskrifning uppvisa och påteckna låta, samt bevis deröfver ingifva till Domstolen, hvarest inteckningen begärdes, hvilket vore så gildt, sorn 0111 Hufvudskriften der uppteddes.
Hvad skål, som verkat ändring af detta stadgande kan jag ej inse, men vål finner jag en slik förut tilläten åtgärd lika förenlig med allmän säkerhet, sorn för Inteckningshafvaren mindre kostsam, än den 1818 års Förordning utvisar, hålst utom Stockholm ofta fordras flere dagsresor, kostnad och betydlig tidsspillan, lör att vid RådstufvuRätt eller HåradsTing i uppgifvit afseende erhålla ett skuldebref påteck nadt, Den 5 Martii, 24l nadt, jemte särskildt Protocolls-Utdrag deröfver.
För min enskildfa del har jag under den tid jag bestridt Fiscalsfjenst inom Rikets HÖglofl.
Bank en ganska säker erfarenhet derpå, att med Expeditionerne rörande Bankens Intecknings-förnyelser m. m. fordrat en vida längre lid hos Stockholms RådliusRått, an då sådane expeditioner före år 1818 emanerade ifrån Stadens KåmnersRått.
Ordsaken till denne långsamhet hos RådhusRåtten anser jag härflyta ifrån tvenne omständigheter, nemligen: 1) ifrån den mängd lagfarter, hvilka ensamt tillhöra RädhusRåttens åtgärd, och 2) ifrån de flere månaders ferier nyssnämnde
Rätt årligen begagnar och hvarunder blott en enda gång i hvarje vecka sammanträde sker, hvarförutan får erinras, att Expeditionslösen hos RådhusRätterne betydligen öfverstiger den hos KämnersRåtterne.
Då alltså, såsom jag haft åran visa, allmänna såkerketen icke mera före utfärdandet af Kongl Förordningen den i5 Julii 1818 åfventyrat, ån sedermera, men mera skyndsamhet vinnes samt större kostnad besparas derigenom, att Inteckningsh ifvaren får efter siri beqvämlighet uppvisa sin Inteckningshandling till renovation, postposition, relax eller dödande vid hvad
Domstol som hålst; så får jag ödmjukast hem - ih'/. till Ridd, ol Ad, Pr. 2 Band. 16, 242 Den 3 Mardi. ställa, om icke 23 i Kongl. Förordningen d. l3 Julii 1818 kunde få följande förklaring och redaction; ”Då inteckning förnyas skall; uppvise Borgenär inför Rätten den intecknade Handlingen i Hufvudskrift, och skrifve Domaren Inteckning s 1 ö r n y else n derå.
Ar Fordringsägares hemvist utom det Härad eller den Stad, der den egendom ligger, hvari inteckning skett, må han inför någon
Domstol i den ort han bor, uppvisa förskrifningen och uppteckna låta; och varde om intecknings uppvisande till förnyelse, postposition, relax eller dödande betyg deröfver af Domaren å OriginalHandlingen tecknadt; sedan gifve Borgenär bevis härom in till den Domstol, som inteckningen beviljat inom den tid, sorn i 2i §. sågs; och vare detta så gild t, sorn om Handlingen der företedd varit.
Delta mitt ödmjuka anförande anhåller jag måtte till Högloll.
Lagutskottet varda remitteradt.
Friherre Fock, Berndt Vilhelm,:
Att af lagen skyddas till person och egendom utgör hufvudsakligen vilkoret för all Samhällsordning utan undantag och isynnerhet åger den fria medborgaren i en constitutionel
Stat grundadt anspråk på en lugn och säker besittning af sin redligt förvårfvade förmögenhet.
Huruvida detta för enskdta säkerheten så nöd. vändiga skydd emot ingrepp i ägande rätten öfj Den 3 Martil, 243 verensståmmer med nu gällande Författningar, som berättiga Kronan att under loppet af i o år i anmårkningsväg anställa kraf oftast af tvistig beskaffenhet hos särskildta personer och redogörare år det ämne, hvarpå jag trott mig böra fästa HÖglofl.
Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet.
Det år nog sannt att hos skattskyldige böra slike kraf väckas inom trenne år, ifrån det årets slut för hvilket räntan eller uppbörden beräknats, men i alla andra fall kunna äfven enskifte personer ställas till ansvar i joår för anmärkningar.
Att så skedt och ännu sker, derpå företer sig dagliga exempel.
Alin afsigt ar ingalunda, och bör i följd af de
Embeten jag bekläder icke eller vara, att i nu gällande Författningar yrka någon för Kronans rätt menlig förändring, men jag anser det lika vådligt för enskildta säkerheten sorn stridande emot Kronans värdighet att, måhända till kånbart lidande för Enkor och Barn, tvister dem ingen kunnat ana, få i anmårkningsväg väckas i io år efter det räkenskaperna till Kongl.
KammarCollegium blifvit aflämnade
Det år på denna grund och i betraktande deraf att räkenskaperna skola vara i KammarRåtten granskade inom ett år och en månad ifrån deras förenämnde aflåmnande, jag nu får föreslå, att hvarken emot särskildta personer eller Redogörare och deras Löftesmän amnårkningskraf finge våckas sednare ån inom högst 5 år ifrån det ordinarie KronoRåkenskaperne till KammarCollegium ingådt, samt tvenne år sedan tillfållige Redogörares räkningar blifvit till vederbörande verk afgifne, inom hvilka tider så väl AdvocatFiscals - 34.4
Dm 5 Murtii.
Revisionen i Kongl.
KammarRåtten som aninårkningarnes communicerande torde kunna med. hinnas, och hvarefter ansvaret för tilläfventyrs uraktlåtne anmärkningar bör drabba dem, som råkningarne granska.
Detta mitt vördsamma Memorial anhåller jag måtte till vederbörligt Utskott remitteras.
N:0 25.
Friherre Fock, Berndt Vilhelm:
Bland de frågor äfven i afseende på Lagförändringar, som under motionstiden hos Ridderskapet och Adeln blifvit väckte, lärer ingen efter hvad jag kan påminna mig hafva angådt Kongl. Brefvet af den 2 November 1786, som förklarar huru allmänna Lagens stadgande i 19 Cap. 3 MissgerningsBalken bör följas.
Med Herr Grefvens och Landt-Marskalkens, samt Ridderskapets och Adelns tillåtelse, begagnar jag fördenskull de återstående ögonblicken för att framställa till andras upplystare bedömande, om icke högstberörde Kongl. Bref, torde i tillämpningen af straff på förbrytelse vara strängare än Lagstiftaren åsyftat.
Frågan rörer egentligen bestraffningen å Vaktkarl som släpper fånge lös af försummelse eller vangömmo; en sådan skall enligt 3 §. uti ig Cap. MissgerningsBalken mista sin tjenst, eller pligta med böter, fängelse, arbete eller spö, allt som försummelsen eller ock den undkomnes brott år beskaf - Den 5 Martii. fädt.
Deremot bjuder det Kongl.
Brefvet att Lagens berörde stadgande sålunda skall följas, att den Vaktmästare, Vaktkarl eller öfrige Betjening, hvilken Fångars vård på något sått är anförtrodd, och sådan försummelse begår, bör, jemte tjenstens förlust, afstraffas med spö, efter beskaffenheten af försummelsen vid den undkomnes brott.
Hår gifvas således inga mildrande gradationer.
Den tilltalte skall antingen undergå spöstraff eller befrias, hvilket sednare icke kan ske om allenast den minsta försummelse år begången.
Ingen lärer kunna motsäga att försummelse i pligters utöfning i allmänhet år af mångfalldigt olika art, och försummad tillsyn på fånge, måste visserligen betraktas ef. ter de flere förhållanden, hvaruti både väktaren och den fångne sig befinna.
Att upprepa detta år icke min afsigt en hvar gör sig derom låtta begrepp.
Med spöstraffet förhåller det sig annorlunda; den sorn skall bestraffas, är det snart sogdt likgiltigt om han får flere eller färre spöslag, ty hans medborgerliga anseende år alltid med det första slaget förloradt, och den sålunda straffade Vaktmästaren eller Vaktkarlen från Samhället förskjuten, han blir derigenom försatt i vida olyckligare och sämre be. lågenhet, ån den undkomne fången, hvars förbrytelse ofta nog ksn vara af sådan beskaffenhet, att den derpå förjande bestraffning hvarken skadar hans heder eller medför annan menlig påföljd.
Skulle härvid anmärkas, att fånge af sistnämnde slag förmodas sällan eller aldrig försöka att t3ga flygten, så tror jag mig deremot kunna påstå att de åro få, sora ehuru, mer 246 Den 5 Martti, och mindre oskyldige, icke begagna det första tillfälle att återvinna det kåraste menniskan åger jnhet.en.
Min mening år icke. att i de fall der Lagstiftaren med skål och billighet kan skärskåda terningsrne och bestämma deras följder, åt D omaren lemna godtycklig pröfning; men då jag vet att alla sådana lall icke kunna bestämmas, och dl jag tror att graden af all bestr^ff ing bör vara lämpad elter graden af brottet, hemställer jag om icke med upphåfvande sf stadgandet i omförmälte 1786 års Kongl. Bref, Lagens bud i ig Cap. 5 § MissgerningsB*lken, måtte till sin kraft och verkan återställas.
Anhållande jag att detta mitt Memorial måtte till Lagutskottet remitteras.
N;o 26.
Herr von Schinckel, Johan Fredric:
Då få timmar återstå, inom hvilka Ståndets Ledamöter äga rättighet att väcka någon motion under innevarande Riksmöte, vågar jag utbedja mig HÖglofl Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet under några ögonblick, för ett ämne, lika vigtigt för hela landet som för hvarje enskild man, men hvilket bordt behandlas af en mera sakkunnig än den , sorn nu för första gången vågar framträda och höja sin röst inför ett RiksStånd, sorn i sitt sköte åger Sveriges största talare.
Amnet år icke nytt, __ det rörer hushållningen med landets skogar.
Härom har vål vid föregående Riksmöten Den 5 Martil. 247 fråga blifvit väckt hos Respeotive Stånden, men mig vetterligen har ännu intet beslut blifvit fatta dt, eller någon nyare författning i detta ämne blifvit utgifven.
Man behöfver blott kasta en blick på huru skogarne behandlas hos oss och huru de skötas hos våra sydligare grannar för att finna huru långt vi åro efter deni i denna hushållsgren, hvilket likvist hos oss år af största vigt, emedan skogsproducter utgör en af våra förnämsta Exportartiklar, och dessutom hvad olyckor skulle ej förestå för vå. ra efterkommande om skogarne så skulle aftaga hädanefter som hitintills.