Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hjelp under en anda, som åtrår Din höjd,
Och gillar ej annan än samvetets fröjd!
Fast lifvet bortrinner i fåfängans älf,
Låt nöjet dock evigt bo – inom mig sjelf!88
Till Dalin.
Åter kommer vår:
Skaldens ära står
Som en löfgrön ek ur vintrens dvala;
I dess skygd jag säll
Haft en tid mitt tjäll,
Tecknat an, hvad minnets fåglar tala.
Syner kring mig lekte;
Nymfer mig bevekte,
Än som Marjo, än som Melicerta;
Fröjd, kring luft och jord,
Milda löjens ord
Söng för kungasjäl och herdehjerta.
Nöjen utan tal!
Fagra Ulriksdal,
Malmvik, Drottningholm!
Hvad sälla stunder
Snillets Drottning njöt,
Räddad i ert sköt,
Med sitt hof i edra fria lunder!
Ofta ned ur borgen
Kom hon, tyngd af sorgen,
Blixt i ögat, moln på Juno-pannan:
Då steg Skalden fram;
Söfde med sitt glam
Qvalets orm, och blixten blef en annan.
Vid sin pärmeskrift,
Tjust af forn-bedrift,
Sjelf han ofta mörknade i hågen:
Ärans flydda strid,
Höga Carlars tid,
Sönk, ett luftsken lik, från himlabågen.
Stunden annat ville;
Och till hofvets gille
Skämtets bud han bar i vänneringen;
Hvart dess gnista smög,
Upp en lusteld flög,
Brann i tusenfärg, och svedde ingen.
Fest sig knöt vid fest:
Helst, till fot, till häst,
Drog man ut att söka bygdens håfvor.
Hagens skälla ljöd,
Torpets tomte bjöd
Högsta gäster in på bästa gåfvor:
Sommargrönt och gädda,
Smultronbär och grädda,
Skott och valdthorn i den glada skogen;
Nicopompi sång,
Lafaridondon!
Alltid klarstämd, alltid redebogen.
Så sin lott man tog:
Fåfängt åskan slog;
Roa sig, är bättre, än regera.
Vive la Compagnie!
Vin och Poesi,
Riddersmän, och Damer, som florera!
Dock, när stundom hände,
Att han bort sig vände,
Mätt på allt hvad under dagen vankar:
Då blef mensko-sorl
Bytt mot källors porl,
Månans aftonblick, och stilla tankar.
Fader! till mitt bröst
Bar min Moders röst
Diktens första fröjd med dina qväden.
Snöhvit tråd hon spann;
Morgonstrålen brann
Omkring hyddan på de gröna träden.
Blå var lärkans bana;
Hjertat lärde ana;
Vårens ande blef mig uppenbarad.
Mycket se’n mig brytt;
Allt har svikit, flytt:
Men min första kärlek är bevarad.
Tag då här dess gärd;
Tills i fridens verld
Snart, om förr och nu, vi språkas mera!
Hvad du ägde godt,
Har man halft förstått:
Så är sed; och så skall hända flera.
Skall, när mörkret farit,
Svea, ljuft förvånad, än sig lära;
Hvad jag gjort dertill,
Då ej nämnas vill:
Ty ditt snille tolkar sjelft sin ära.
Gåfvan är ej stor:
Glömskans häger bor
Öfver vårdar, af min hand beredda.
Lika godt! de må
I sin öcken stå,
Om ock blott af himlens stjernor sedda.
När mig jorden famnat,
När hos Dig jag hamnat,
Skall en pilgrim deras upptäckt göra;
Och från deras topp,
Medan sol går opp,
Ädla, glada forntids-röster höra.
MÖRK.
Lifvet blef ett fragment.
Hvad under, att Sången ock blef det?
Du, som får lefva ett helt, – sjung det, och klandra ej mig!
JACOB HENRIK MÖRK,
Sveriges förste Roman-författare.
I dikter uppenbarar Adonis för Venus sin orena glöd; och i en ljuflig dikt prisar Salomo den heliga kärlek, som är emellan Lifsens Furste och Själen.
Judith och Tobias, som äro ej annat än sinnrika dikter, tala till mitt försvar.
Mörk.
Lifvet och Historien vore ofullständiga, om icke deras målning, som i oändlighet fortgår, ägde jemväl Martyrer att framte.
Äfven Poesien, äfven Vitterheten har sina.
De bittrast pröfvade äro dock icke de, som tillåtas uppnå en kraftutveckling, hvars fullkänsla är nog ymnig, att motväga alla den förgängliga tillvarelsens lidanden.
Beklagansvärdare äro de, hos hvilka den inneboende elden gör sitt allt, för att uppflamma till den högsta och skäraste låga, under det yttre omständigheter göra sitt allt, för att qväfva den eller åtminstone nedtrycka den mot jorden.
Deras natur dömmer dem till en sjelfspillingslott: och deras ära, inför den fåtaliga efterverld som om dem tager kännedom, består mindre i verkligheten af hvad de blifvit, än i möjligheten af hvad de kunnat blifva.
Somligas olycka är, att vara födda i en tid, der de framkommit antingen ett godt stycke för sent, eller ett godt stycke för bittida.
Andra äga en samtid, och uppskattas af dess bifall; men med en så overksam välvilja, att de hämmas af brist på den timliga lyckans håfvor, genomkämpa sitt lif i armod och dö i elände.
Några drabbas på samma gång af bägge dessa öden: så till vida, att med hätskheten, som smädar, och likgiltigheten, som glömmer, infinner sig tillika fattigdomen, som nedslår genom en oundviklighet af småaktiga omsorger.
Icke till de sistnämnda, hvilka således ej ens laudantur et algent, utan till antalet af dem, som ”berömmas och förfrysa”, hör Jacob Henrik Mörk: en man, till hvilken, såsom den Svenska Roman-litteraturens Patriark, det nyaste romanskrifvar-slägtet borde – ur flerahanda skäl – uppblicka med vördnad.
Född i Stockholm den 12 Jan. 1714, var han, bland sju syskon, yngste sonen af föga bemedlade föräldrar: fadern Spannmålshandlaren Henrik Mörk; modren Brita Bark.
I hans sjette år, och just på dagen då han skulle gå första gången i skola, dog hastigt och oförmodadt hans fader; ett förebud, att lärdoms-vägen ej skulle för honom bli en väg på blommor.
Inom elfte året var han äfven moderlös; och under tiden hade jemväl en ömsinnad stjuffader aflidit.
En svåger, Efverling, Directör öfver de nyligen anlagda Silkes-spinnerierna och Assessor i Hallrätten, upptog nu den värnlöse gossen, och nyttjade honom i sin bod öfver ett halft år.
Den välmenande mannen ville fostra honom till ett närings-yrke, som kunde i sinom tid, och snart, löna med god utkomst.
Men här var icke jordmånen för sådan telning.
Svågern märkte det.
Han hade förstånd nog, att upptäcka ett eldigt sinne stängdt inom trånga gränsor, och i detta sinne de afgjordaste anlag för Studier och Vitterhet.
Hvad mera är: han hade godhet nog, att rätta sin hjelpsamhet derefter.
Gossen skickades fördenskull 1728 till Vesterås, att vid dervarande läroverk grundlägga sin vetenskapliga bildning.
Utmärkta framsteg i Latin, Grekiska, Hebräiska, och skaldegåfvor, både i latinsk och svensk vers ovanliga, blefvo, vid hans afsked derifrån, vittsordade i ett det mest hedrande intyg, utfärdadt af Gymnasii-Rectorn (sedermera Domprosten) Svedelius.
Med detta begaf han sig i begynnelsen af 1734 till Upsala.
Samma år, den 28 Maj, lät han äfven, på lätt beviljad tillstädjelse, höra sig första gången från predikstolen, i Vesterås.
Lifligt bifall skördades; och detsamma rönte han, då han 1737, likaledes i Vesterås, höll en oration på latinsk vers, till firande af Drottning Ulrika Eleonoras födelsedag.
Men med hans skol- och gymnasii-tid upphörde det understöd, som hittills befrämjat hans önskningar.
Hans afsigt var, att egna sig både åt Gudaläran och de humanistiska kunskaps-slagen, samt icke förr, än han tagit Magister-graden, inträda i Kyrkans tjenst.
Men antingen måste svågern Efverling under 1730-talet hafva dött, eller sjelf råkat i torftighet: ty man ser nu den unge Mörk snart från Högskolan aflägsnas, och sedan – förnämligast på recommendation af Professor Hermansson – i landsorterna kringkastas mellan åtskilliga informatorsbefattningar.
Den sista af dessa, treårig, i Uddevalla hos en Öfverste-Löjtnant
Friherre von Köhler, var den angenämaste, genom familjens både vänskap och själsodling; men deri lik de öfriga, att den gaf stort ingenting vidare, än lefnads-uppehälle för dagen.
Fruktlöst gynnad af sjelfve Biskopen i Göteborg89, eftersträfvade han fåfängt befordran till Predikant vid något Regemente i orten.
Att göra sitt värde gällande genom annat, än detta värde sjelft, var icke Mörks sak.
Ändtligen fattade han 1742 det beslut, att, med sin mellertid i Köhlerska huset påbörjade roman ”Adalriks och Göthildas äfventyr”, återvända, på vinst och förlust, till Stockholm.
Billigt förtröstade han, att ett framgifvet offentligt snilleprof, som tillika i sin art vore det första inhemska, skulle förskaffa honom insigtsfulla domares uppmärksamhet, en allmännare uppmuntran, och en förmånligare lefnadsställning såsom omedelbar påföljd.
I hufvudstaden syntes då en morgon för svensk vitterhet vara uppgången, och berättiga till sälla förhoppningar.
Dalins snillesol närmade sig redan åt sin middagshöjd.
Blott tio år hade förflutit, sedan hans Argus ”med sin skarptskurna men qvickt flytande penna gjort underverk, och visat, att en vitter frispråkare kunnat genom sedolärande ämnen vinna beröm och befordran”90.
Skulle sådant ej äfven för Mörk, om än mera vältalare än ”frispråkare”, kunna lyckas?
I detta spår ville han eftergå: men till beträdande af en egen väg; en bana, som, häruti lik Argi tillförne, var i Sverige af ingen föregångare trampad.
Han fullbordade derför modigt sitt romantiska verk; en vän, Törngren, som också tecknat sitt namn under dedicationen, försköt trycknings-kostnaden; det utgafs åren 1742–1744, i två ansenliga qvartband, hvartdera omfattande åtta ”böcker”.
Denna sedelärande hjeltesaga var ej blott ett på svenska språket osedt försök: någonting vältaligare i skrifart, någonting färgrikare i skildringar, någonting praktfullare i berättelse och beskrifning, hade man ej på modersmålet förnummit.
Man lefde i den oskyldiga tid, då den Asiatiska Banise lästes med samma interesse, som i våra dagar en Ivanhoe eller Kenilworth, och då Telemaque föreföll lika underhållande, lika pikant, som nu Les Mystères de Paris, eller hvilket annat en Sues, en Dudevants, en Dickens nyaste nyhetskram.
Voltaires och Crebillons romaner voro länge till blott för ”fritänkande” förnäma.
Det lände så mycket mindre Adalrik till men att författaren hade tagit just Telemaque till hufvudmönster, och dervid ej heller lemnat ur sigte Barclaji Argenis; hvilken likaledes då var en älskad läsning, – för herrarne i sitt latinska original, för damerna i sin svenska tolkning.
I alla fall hade Mörks roman, utom i åtskilligt annat, först och sist det egna, att vara ställd på den skandinaviska sagoålderns grund, eller att der hafva funnit nog värdiga hjeltar och hjeltinnor, för att locka inhemska hjertan till efterföljd af inhemska forndygder.
Bifallet infann sig ock verkligen så skyndsamt, så allmänligt, som någonsin kunde önskas.
Det sträckte sig ända till Tyskland, der denna första svenska roman snart utkom i öfversättning: en i den tiden, för en svensk vitterhetsman, oerhörd ära!
Ja: det tycktes, i sitt sällskap, äfven medföra den timliga bergningen.
Prestvigd 1743 af Ärkebiskopen E.
Benzelius, kallad af en beundrare, Öfversten Stjernros, till Huspredikant, blef Mörk året derpå, efter vederbörlig Pastoral-Examen, kallad af en beundrarinna, Friherrinnan Funck född Cronström, till Kyrkoherde i Bro och Lossa.
Det lilla upländska pastoratet gaf honom sin välkomst-helsning genom företrädarens dotter, Catharina Staf; med hvilken han 1745 knöt ett äktenskapsband, som säges varit ljufligt genom trofast inbördes kärlek.
Men hade han nu härmed nått höjden af enskild sällhet, så var ock härmed, i hans trettiondeförsta års ålder, höjden uppnådd af all för honom tillgänglig borgerlig lycka.
Väl var han ingalunda en af dem, som under landtlefnadens ro lägga händerna i skötet, eller nyttja sysslan till en förevändning för lättja; icke heller en af dem, som tycka sig uträttat nog, för att makligt begagna de välförtjenta lagrarna till hvilobädd.
Vårdande på det ömmaste sin ombetrodda hjord, med mun och gerningar, fann han dock lediga stunder, dem han trodde ej kunna bättre användas, än till nya skrifter, der hans gåfva att dikta och måla ville i samma mån befrämja svenska hjertats och svenska språkets förädling.
Så utgick, från Bro prestgård, hans andra och icke mindre prisade roman, ”Thekla eller den bepröfvade Trones dygd” (i tre delar, tryckta åren 1748, 1752 och 1758); der hans afsigt var att framställa i renaste glans, och i taflan af en tros-hjeltinnas segrande martyrstrid, den sedliga höghet, som endast den christna Uppenbarelsen fostrar.
Så äfven det blott till hälften utförda – eller blott i sin förra del (1754) utgifna – arbetet ”Målningar på Menskliga Sinnen”, der han fyndigt täflar med La Bruyères karakters-teckningar.
Så, kort derefter (1757), hans ”Eugenia eller den förvillade Välmeningen”, ett allegoriskt mellanting af Roman och Drama, hvilket han sjelf kallat ”Tankespel”.
Så hans liktidiga poem i fem sånger, ”Enigheten”, der Dalins Svenska Frihet varit hans förebild.
Sådan verksamhet fortsatte och förkofrade, hvad han genom sin ungdoms hjeltesaga vunnit: alla vitterhets-älskares, alla ädelsinnade läsares aktning.
Men hvad den icke skänkte, och hvad den arme författarn likväl synnerligen behöfde, var – bröd.
Att han ej längesedan, midt i glorian af sin Adalrik, dött af hunger: det var Friherrinnan Funcks förtjenst; men hon hade ej kunnat förebygga, att pastoratets knappa inkomster snart befunnos otillräckliga för ett städse växande hushåll.
Och just hans författarskap blef hufvudhindret för en förbättrad ställning: emedan det i lika mån, som det behagade alla andra, misshagade Upsala Dom-capitel – hans andliga Förmän.
I deras omdöme halp det honom således ej, att Vetenskaps-Akademien (1748) uppsökte den fattige landtpresten med kallelse till ledamot, och flera gånger uppdrog honom att författa Åminnelsetal, som äro bland den tidens yppersta.
Det halp ej, att den nystiftade Vitterhets-Akademien – eller, genom denna, en Lovisa Ulrika, en Dalin, en Höpken, en Ihre – år 1755 prisbelönte hans vältalighets-stycke ”En Hjeltes Beskrifning”.
Allt detta stjelpte honom snarare: så att han, tynande i trångmål med sin hustru och sina sju barn, samt alltså nödgad att gång efter gång framräcka en anhållan om åtanka till förmånligare lägenhet, vid ingen af dessa förnyade ansökningar blef hugnad med förslag eller förord.
Härvid skedde slutligen det märkvärdiga, att Konungen – sannolikt på Drottningens tillstyrkan – sände till Consistorium Ecclesiasticum en befallning, ”att låta Mörk, i anseende till åtskilliga prof af särdeles skicklighet och lärdom, hvarmed han gjort sig förtjent till befordran, njuta sådant efter sin förtjenst till godo”.
Förgäfves!
Ärkebiskop Troilius och hans Capitulares förblefvo ståndaktiga.
De synas varit ännu en qvarlefva af de Kyrkolärare, som alltifrån sjuttonde århundradets slut hade inbegripit Masquerader, Skådespel och Romaner i samma fördömelse med fruntimrens ”höga fontanger och blottade bröst”91, samt kämpat mot allt detta djefvulstyg med ett mod, härutinnan trotsande sjelfve Carl XI:s och Carl XII:s vrede.
Fåfängt hade Mörk i sin Prest- och Pastoral-Examen ådagalagt ”så vackra prof af lärdom, att Consistorium ej utan särdeles nöje det afhöra månde”.
Fåfängt ådagalade han ytterligare (1753) vid en Prestmöts-disputation, der man hade ställt honom på tinnarna såsom Respondens, ”en grundelig lärdom uti Theologien och en mer än vanlig färdighet att försvara Trones grundsatser”.
Fåfängt var han i alla sina presterliga omvårdnader outtröttlig.
Fåfängt ökade han dem med skötandet af ett Socken-Magasin, hvars inrättning, i dåvarande tid en nyhet, han måste både genomdrifva och förestå, egnande åt denna förvaltning – som vid hans frånfälle lemnades i ordentligaste skick – utan ringaste arfvode en stor del af sina sista lefnadsdagar.
Det oförlåtliga felet, att skrifva romaner, var begånget och kunde genom intet utplånas.
Fåfängt påminte mången, att dessa romaner ju öfverflödade af uppmaningar till gudsfruktan och allsköns dygdevandel.
Romaner voro ett Satans påfund; det visste man, och dervid höll man sig.
Hade han icke till öfverlopps, under de första åren af sin kyrkoherde-befattning, diktat slutet till den förutnämnda, i sjelfva det tyska originalet ofulländade ”Asiatiska Banise”92?
Derför ansågs till och med Prost-titeln vara förmycken gunstbevisning åt en så lättsinnig prestman.
Vetenskaps-Akademien fick parentera öfver ”Kyrkoherden” Mörk.
Någon torde här vilja erinra, att vi måhända bedömt hans Förmän obilligt; att han kanske, olyckligtvis, råkade vid hvarje ansökning sammanträffa med personer, som enligt gällande befordringslagar måste honom föredragas; samt att ju hvarje del af ”Thekla” är utstyrd med en prydligt lofordande anbefallning, undertecknad af Theologiska Facultetens Decanus, och således så godt som gifven af Consistorium sjelft.
Men hvad hans samtid tänkte och visste om saken, antydes tillräckligt af den ton, hvarmed dessa hans motgångar i ansökningsväg förtäljas.
Särdeles märkliga äro följande ord af Wilcke: ”Andre må dömma om orsakerna till sådan vidrighet.
Efterverlden lärer dock undra, att vår tid låtit en så vitter och berömlig man lida brist på det nödtorftigaste, och dö uti fattigdom”.
– Att han var from och renlärig, var godt.
Att han kunde Theologi och Hebräiska, var än bättre.
Hade han blott föröfrigt tillbragt sin tid med att dricka öl och röka tobak!
Möjligt, att en förlängd lifstid skulle medfört ombytta och gynnsammare förhållanden.
Konungen t. ex. kunde hunnit besinna sig, att någonting finnes, som heter regala pastorater.
Men sådant fick han ej upplefva.
Betryckt af stegrade bryderier, ansatt af borgenärer, omsider utblottad på det rent oumbärliga, bortrycktes han plötsligt genom slag, den 26 Juni 1763; fyrtinio år gammal.
Hans qvarlåtenskap bestod i hans frejdade skrifter, en kär åminnelse hos dem som med honom närmare umgåtts, en utfattig enka och sex oförsörjda barn; till hvilkas öde än vidare hörde, att under nådåret uppbrann boställets hela ladugård, med samtliga kreaturen, större och mindre.
Och liksom hade de ej haft nog af grämelse, nödgades de tillika förnimma den sägen utspridas, att den Bortgångne förkortat sina dagar genom gift, för att undvika en befarad Visitation.
Ett rykte, så vidunderligt i afseende på en man af så allkänd christlighet och presterlig dygd, kunde dock ej lyckas att taga fart och fäste.
Det visar mellertid, hvad man trodde om Förmännens tänkesätt.
Tilläfventyrs hade han, i sin stora nöd, anlitat Kyrko-cassan om ett lån, hvars skuldsumma eller ränta han ej mäktat på utsatt dag inbetala.
Vederbörande skulle då – förmodade man – gerna gripit tillfället, att brännmärka honom med offentlig nesa.
Så hädangick en man, som var mera nyttig än lysande, mera lysande än lycklig, mera lycklig än belönt.
Af sina samtida beskrifves han såsom till växten liten och oansenlig, till lynnet stilla och saktmodig.
Hans blygsamma yttre hade intet, som, vid första anblicken, förrådde diktaren af Adalrik och Thekla.
Vid förtroligare samtal uppblänkte dock strax i ögonen snillets strålar, och en öppenhjertighet, ofta munter, lade genast i dagen hans tankar och hela sinnelag.
Icke stolt, men öm om sitt ämbetes dyrd och värdet af sitt författarkall, var han, när så behöfdes, dristig och frimodig; alltid redebogen att infinna sig ehvar pligten kräfde hans närvaro, men eljest helst ensam och ogerna besökande andra än dem, af hvilka han kände sig fullt förstådd; gifmildt delande sitt knappa bröd med sin ännu fattigare nästa; mot gynnare erkänsam, mot vänner trofast, mot ovänner försonlig.
Under de sednare åren bestodo hans förnämsta – och kanske enda – uppfriskningar i de Stockholms-resor, dem han företog i Vetenskaps-Akademiens uppdrag såsom Talare på dess vägnar.
Hos Dalin, som alltifrån Adalriks utgifvande gjorde sitt bästa att verka till hans fördel, var han då en välkommen gäst; och än mera sympathiserade med honom Fru Nordenflycht.
Ofta blef han ock ”hedrad med bref ifrån folk dem han aldrig sett, de der alla med utsöktaste ord, liksom på allmänhetens vägnar, betygade honom både vördnad och erkänsla”.
Hvad han sjelf tänkte om sig och sin lott, torde i dessa ord nogast finnas uttryckt: ”Då jag, uti ett ofta med bekymmer uppfylldt sinne, ändock kunnat hysa så muntra och höga tankar, är ingen tvifvel, att de ju hade svingat sig än högre upp, om lyckans gunst endast något litet velat fatta mig under armarna”.
Det är en tung suck; en hel riktbegåfvad menskoförmåga utandas der sin sammanpressade klagan.
Men äfven den är en flägt, som försvinner.
Den varelse, som hette Mörk, har längesedan upphört att sakna någon jordisk lyckas ynnest.
Sedan min barndom har jag ej återsett Mörks skrifter förr, än vid detta tecknande af hans bild; och jag har dem ånyo att tacka för ljufva rörelser, – om ock, numera, mindre väckta af sjelfva skrifterna, än af de minnen, som outplånligt vid dem fästat sig.
Ännu öfver femtio år efter deras framträdande betraktades romanerna Adalrik och Thekla såsom klenoder i mången from och allvarsam familj, der de jemväl, för sin uppbygglighet, gerna sattes i barns och barnabarns händer.
Så blef Adalrik den första bok, som för mig upplät romanverlden; jag läste den i mina morföräldrars hus, vid sex eller sju års ålder, med outsäglig förtjusning.
Thekla fanns der äfven; den var mig dock något för predikosam och långsträckt.
Väl behagade mig skildringarne af Neros grymheter och Tros-hjeltinnans orubbliga ståndaktighet: men belåtnare var jag med Wallenbergs tragedi ”Susanna”, der ungefär samma ämne mötte mig i en mindre uttänjd behandling och i alexandriner, som då förekommo mig undersköna.
Öfver det påstående, att detta ämne är opassande för en tragedi, skulle jag då storligen undrat; och ännu i dag synas mig den femte actens fjerde och femte scen värda de tjusta tårar, som jag då öfver dem utgöt i min Moders sällskap, för hvilken jag föreläste dem.
Bredevid låg ock framför mig en gammal svensk öfversättning af Argenis, men den smakade mig en smula kärf; felet var väl mitt och öfversättningens gemensamt.
Bland ”Målningarna på Menskliga Sinnen” dröjde jag egentligen blott vid ”den Vidskeplige”; denna tafla var mig kär genom sin lifligt berättande sammanställning af allt det mellan natur-troll-och spök-verlden fördelade skråck, som af en sådan tros och användes.
Någon tid längre fram, och ungefär vid mitt inträde i offentlig skola, – hvarefter de Kotzebuiska och Lafontainska romanerna snart undanträngde alla andra, – besökte mig äfven, i Calloanders och Leonildas sällskap, sjelfva den indiska prinsessan Banise.
Dock måste jag tillstå, att den förra boken långt bättre underhöll mig, än den sednare; af hvilken jag nu ej kan erinra mig mer, än att den är i allting – enorm: i högtrafning, i dygder, i kroppskrafter, i tyranner, i slagtningar som hållas åtminstone på hvartannat blad och der hvarje gång hundratusental stupa, utan att de stridande deraf hindras att genast ånyo draga i fält med lika talrika härar – så att inskriften på titelbladet: ”det blodiga, men dock modiga Pegu”93, visserligen må anses välförtjent.
Deremot ”Adalrik och Göthilda”!
Dess intryck var ett af dem, som aldrig fullt förblekna.
Lyckligtvis kunde jag då hvarken jemnföra den med Argenis, eller med Telemaque, hvars bekantskap jag ej långt derefter gjorde; lika litet hörde jag slik jemnförelse anställas af någon annan; och den hade i alla fall blifvit mig likgiltig.
Bekymrande mig ej mera om Mörk, än om Barclajus och Fenelon, höll jag mig till saken i och för sig sjelf: ädla hjeltar, sköna och tappra sköldmör, de mot alla missöden konungsligt kämpande hufvudpersonerna, målningarnas, talens, samtalens prakt och välljud.
Husets ålderstigne patriark, med sin föga mindre bedagade maka, åhörare vid dottersonens föreläsning af dessa gamla qvartband, som varit hänrycknings-källor för deras ungdom under ”Kong Fredriks” tid, följde ännu de kända sagogestalternes öden med ett deltagande, nästan lika barngladt som gossens.
Omständigheter, som nu må kallas afundsvärda, hafva sålunda gifvit mig egen erfarenhet af den äldsta svenska roman-periodens oskuldsfulla smak och förnöjsamma sinnelag.
Det vida ringare antalet af böcker, – särdeles i sådana landtliga hyddor, – och de få tillgängliga godas beskaffenhet, voro bägge gynnsamma för känslornas friskhet och sedernas enfald.
De medförde, i förening med dessa, en ovärderlig lycka: man läste, omläste, återläste det bästa man ägde eller öfverkom, med en från årtionde till årtionde fortlefvande andakt, en hjertlig uppfattning, en sann och djup inverkan på sinnets odling, hvarom det nutida slägtet, blaseradt af idelig nyhets-jagt och själs-utmärglande mångläseri, knappast mäktar göra sig en föreställning.
Midt i vårt öfverflöd af läsning, synes konsten att läsa redan vara på väg, att bli en af de förlorade.
Jag menar nämligen med den konsten icke denna visserligen högt stegrade färdighet i en ungefärlig innehålls-uppsnappning, som qvarlemnar, antingen intet spår, eller – jemväl i bättre fall – blott ett öfverlastadt minne och en ofruktsam förståndskunskap.
Dessa skrifter hafva ägt sin dag af framgång och glans.
Fåfäng vore den begäran – äfven såsom ställd till mig sjelf – att de nu skulle göra sin fordna hänförande verkan.