Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Ack, herr grefve, hon önskar säkert ingenting annat, än att se er . . . – svarade han ändtligen med sakta röst.
Edvard qväfde en ofrivillig suck, vände bort ansigtet och sprang upp för trappan.
Didrik nalkades nu den andra vagnen och öppnade vagnsdörren, en liten näpen kammarjungfru, som suttit på baksätet, hoppade ur med ett skrin under armen.
– Vi äro nu hemma i Stockholm, vid herrskapets hus, – sade Didrik och stack in hufvudet i vagnen.
En liten fot framsträcktes och straxt derefter syntes hela Annas figur – insvept i en vid reskappa – vid skenet af gatlyktan som spridde sitt obestämda och flämtande ljus öfver den plats der de båda vagnarne stannat.
Nu syntes i porten till det gamla dystra huset, som skulle bli Annas hem, en gammal qvinna klädd i kjortel och tröja af grått kamlott, halfkorta ärmar, halfhandskar af klipping och hög stärkt mössa omknuten med ett bredt grönt band och med ett fint krus af rynkade spetsar, som nedföll kring hennes magra och knotiga tinningar, der icke ett hårstrå syntes.
En piga med ett vaxljus i en hög silfverstake, stod bredvid och tittade nyfiket ut i mörkret, under det hon skyddade ljuset med förklädet emot draget.
Anna betraktade den gamla gummans ansigte, hvilket – vanligen kallt och stelt som en mumies – nu hade ett drag af vänlig rörelse, som genast intog den unga flickans sorgsna sinne.
– Det är fru Gertrud, åldtfru i grefvens hus, sedan grefvinnan hans mor dog . . . – sade Didrik presenterande den gamla, som neg djupt för
Anna och bad henne i sirliga ord vara välkommen till sitt nya hem.
– Jag känner redan den goda fru Gertrud genom . . . – min man ämnade Anna säga, men hejdade sig, och fortfor – genom grefven som ofta sagt mig hur mycket han håller af sin barndoms-vårderska . . . – och hon tryckte hjertligt fru Gertruds förtorkade hand.
Gumman neg ännu djupare, förde näsduken öfver ögonen och tillsade pigan att gå förut med ljuset uppför trappan, hvilken blott till hälften upplystes af en lampa i taket af den höga förstugan.
– Om grefvinnan tillåter, – fortfor hon, – så skall jag gå förut och visa vägen.
– Och med en raskhet, ovanlig vid hennes ålder, började hon stiga uppför den breda, i många afsatser gående trappan.
Anna och sedan Didrik och Lotta följde efter.
Hon stannade ett ögonblick för att draga andan vid tvenne höga dubbeldörrar, som pigan öppnat, och inträdde i en stor sal.
– Jag förmodar att grefvinnan först vill gå in i sina egna rum? – sade hon i frågande ton och vände sig om.
Anna svarade ett knappt hörbart ”ja”, ty hennes sinne var upprördt och beklämdt; hon tyckte sig i detta hämmande och ödsliga hus liksom inträdt i en stor kall graf, och följde mekaniskt den gamla skelettlika qvinnan, i det hon kastade en nästan bedjande blick bakom sig på Didrik, den enda hon kände, liksom för att söka det skydd hennes ungdom, oerfarenhet och barnsliga sinne kände sig i behof af.
Gumman gick med raska steg snedt öfver den vidlyftiga försalen och inträdde i en smal korridor, vid hvars slut hon öppnade en dörr och bjöd nigande Anna att stiga in.
Grefvinnan får ursäkta om här icke skulle vara alldeles i ordning, eller något fallas, ty jag väntade icke herrskapet så snart.
Då grefve Edvard, jag kallar honom alltid så, sedan han var liten, – sade hon ursäktande, – var här uppe i somras, sade han att herrskapet skulle först resa åt Skåne och icke komma hit förrän i slutet af Oktober; och först i går fick jag
Didriks bref att ha i ordning redan nu . . .
Det här är ett yttre rum, – fortfor fru Gertrud då Anna inträdt, – som salig grefvinnan begagnade till salong . . . här var hennes förmak . . . och här hennes sängkammare och toilettrum, – tillade hon och visade på ett litet rum, knappt fyra alnar i fyrkant, tapetseradt med rödt och hvitt musslin, och afskiljdt ifrån sängkammaren endast med en gardin af blått damast, likadan som möbler och tapeter i sängkammaren.
En rund lampa i taket af mattslipadt glas, med stora krystallkläppar och flere ljus i höga gammalmodiga stakar, upplyste fullkomligt detta höga och stora rum, som kändes kallt och fuktigt, oaktadt den sprakande brasan i kaminen.
Anna sjönk ned i en fåtölj, som nästan dolde henne i sina mjuka kuddar och stödde hufvudet tankfull och utmattad emot handen.
– Grefvinnan har inga befallningar att gifva mig? – frågade fru Gertrud, som stannat framför sin unga matmor och obemärkt mönstrade henne ifrån topp till tå, med yttersta uppmärksamhet, och som det tycktes ovanlig rörelse och förvåning; och i detta ögonblick hade den unga flickan också något ytterst rörande i sitt bleka, af det starka ljusskenet upplysta ansigte, hvars djupa svårmod stegrades genom hennes matta och vårdslösa ställning.
Då Anna teg och icke tycktes hafva hört den gamla gummans fråga, upprepade denna med högre röst, i det hon nalkades ännu ett steg:
– Grefvinnan befaller ingenting?
Och då den unga flickan blott matt skakade på hufvudet och bad att man måtte skicka till henne Lotta, gick fru Gertrud sin väg, sedan hon med en blick kring rummet ännu en gång försäkrat sig att ingenting fattades.
Anna såg upp och märkte, med en rörelse af glädje, att Didrik, som nu mera var den enda föreningslänken emellan henne och hennes man, ännu qvarstod vid dörren.
– Jag har helsningar ifrån grefven,– började han, då Anna endast tyst betraktade honom, och nedslog ögonen, liksom för att icke se den lifliga rodnad, som vid dessa ord färgade den unga qvinnans kinder, och hvars åsyn tycktes smärta honom, – att allt som grefvinnan kan önska till sitt nöje eller trefnad, eller alla befallningar hon kan vilja gifva, må endast ställas till mig, som har befallning att i allt söka uppfylla dem . . .
Didrik teg och tycktes vänta på ett svar, men Annas läppar förblefvo slutna; hon suckade blott och gömde ansigtet i sina händer.
Han tog ett steg framåt, betraktade henne ett ögonblick med djupt medlidande, och tycktes liksom tveka om han skulle tillägga något mer, men hastigt bemannande sig, lyfte han upp hufvudet och sade i vanlig kall och vördnadsfull ton:
– Grefvinnan har då ingen befallning att gifva mig?
Och då Anna omärkligt skakade på hufvudet, vände han sig om, bortsmuglade en tår, som runnit ned på hans näsa och försvann genom samma dörr som han inkommit.
– O, min Gud, min Gud! – suckade Anna, då dörren slöts efter honom och hon blef ensam, och tog näsduken ifrån det bleka ansigtet – Hvad skall allt detta betyda?
Hvem upplyser mig derom, då han . . . han, som jag tillber . . . som tycktes älska mig så ömt . . . icke vill säga mig sanningen . . . .
Hur har denna förfärliga förändring uppkommit?. . .
Hans orediga och gåtlika biljett, som jag tusen gånger läst och som hvarje gång förefaller mig obegripligare, är det enda . . . enda meddelandet ifrån honom, sedan han blef min make.
Och Anna tog ifrån sin barm ett litet papper, nästan uppslitet, så ofta var det läst och omläst, tryckte det till sina läppar och utbrast i tårar; men såg i detsamma upp nästan med förskräckelse, ty hennes egna suckar återljudade hemskt i det stora rummet, der de gamla klumpiga möblerna och de sväfvande amorinerna i det målade taket, tycktes med förundran betrakta en störare af deras långa tysta ensamhet.
Anna kände en verklig lättnad då Lotta inkom för att hjelpa henne kläda af sig, och straxt derefter fru Gertrud, som frågade om hon fick låta duka i den vanliga matsalen, eller om herrskapet spisade hvar för sig i sina rum.
Anna försäkrade att hon ingen mat ville ha’, att hon var sömnig och trött och endast önskade lägga sig så fort som möjligt, och, som fru Gertrud fått samma svar af Edvard, gick hon sin väg, i det hennes ansigte uttryckte den förvåning hon kände öfver sitt unga herrskaps beteende.
Didrik hade emellertid gått in till sin husbonde, som med dyster min vandrade fram och åter i sitt rum; han varseblef icke Didrik genast, och först då denne hostade sakta, såg han upp.
– Nå väl, – sade Edvard hastigt och satte sig i soffan, – du har varit hos henne?
– Hvad sade hon?
Hur fann du henne?
Hvad tänker hon?
Säg . . .
Tala, Didrik, du ser hvad jag lider.
– Ja, tyvärr! – sade Didrik med tillbakahållen smärta.
– Nå väl? – fortfor Edvard otåligt.
– Hon sade ingenting.
– Ingenting!
Du ljuger, menniska! – skrek Edvard och reste sig upp, – Du gäckas med mig.
Skulle hon ständigt säga ingenting, då . . . då hennes man, – sade Edvard stammande, – på detta sätt behandlar henne . . . det är omöjligt.
– Grefvinnan har aldrig sagt ett enda ord, frågat, eller yttrat sin tanke om något, under hela resan, – sade Didrik allvarsamt.
– Denna tystnad, denna undergifvenhet är förfärlig . . . och hon älskar mig likväl . . . hon älskar mig, – upprepade han med förtviflan.
– Herr grefve, – sade Didrik och betraktade Edvard med en ofrivillig rysning.
– Tyst . . . gå din väg . . . jag vill vara ensam, – sade Edvard strängt, men började i det samma häftigt vandra fram och åter i rummet, utan att märka det Didrik, långt ifrån att lyda denna befallning, började uppacka hans saker, i afvaktan att häftigheten hos hans herre skulle minskas.
– Nej, detta uthärdar jag icke längre, – fortfor Edvard för sig sjelf, att vara en lekboll för ett afskyvärdt hjernspöke . . . en eländig galnings eller nidings upptåg . . . att för afgrundslika, vansinniga griller stöta min lefnads sällhet, mitt allt ifrån mig . . . ge döden åt det hjerta som älskar mig . . . skilja mig ifrån henne . . .
Anna!.
O, Anna . . .
Nej, nej, du är min maka, och jag trotsar himmel och afgrund att rycka dig ur mina armar . . . .
Jag vill, jag måste se dig . . . jag vill sönderrifva det helvetiska nät af osanning och vanvett man snärjt omkring mig . . .
Jag trotsar allt.
– Och äfven ert samvetes röst? – sade Didrik med dof stämma, som följt alla Edvards vilda utbrott med uttryck af den yttersta fasa och afsky, och nu ställde sig framför honom.
– Tänk på hvad ni säger, grefve Edvard, och upphör att föra ord på tungan, som äro en styggelse för både Gud och menniskor . . . tacka himlen, att hon ännu är er maka endast till namnet . . . lemna henne, och återse henne aldrig mer.
Edvard stod stum; en förfärlig förändring hade föregått med honom, han var blek som döden och tryckte händerna hårdt och krampaktigt emot bröstet.
Didrik betraktade honom med smärta och medlidande, förde honom, som ett barn, till soffan, der han medvetslöst nedsjönk, och, stående framför honom, fortfor han, på en gång ömt och vördnadsfullt:
– Hör mig nu, grefve Edvard, medan ni är någorlunda lugn, och fatta ert beslut . . . då ni icke ville lyda mitt råd, att lemna henne qvar hos sin fostermor, så säg henne nu allt.
Edvard spratt häftigt till, men sade ingenting, utan nedsjönk åter stum och känslolös på soffan, och Didrik fortfor:
– Det gifs ingen annan utväg att rädda er båda ifrån den afgrund, på hvars brädd ni går . . . hon skall då glömma den förfärliga och sällsamma ödets lek, som fört er tillsammans . . . eller minnas den som en onaturlig dröm, och kanske bli lycklig med en annan . . . skrif till henne ännu i qväll . . . jag återför det stackars barnet till hennes hem, och ni . . . kan resa, verlden omkring, om ni så vill, för att döda er sorg och . . . glömma.
– Glömma Anna . . . den enda jag älskat . . . är det icke nog att jag, redan vansinnig af denna djefvulska tillställning, bemött henne på detta sätt . . . uppfört mig som en galning och kanske för evigt förlorat hennes kärlek . . . nej, nej, det är tid att återtaga sitt förnuft . . . att njuta den sällhet, som redan är min . . , som låg mig så nära . . .
Ah! jag skulle uppoffra henne och mig sjelf för en chimèr, en osanning . . .
– Men jag säger er att det kan vara sanning, att många skäl förvissa mig . . .
– Tyst, tyst, – sade Edvard häftigt, gick in i sin sängkammare, och slog igen dörren efter sig.
Didrik stod qvar ett ögonblick.
– Om allt skulle vara en dikt, – mumlade han halfhögt.
– Om grefven skulle ha någon rival, som ville skilja dem . . .
Nej, nej, en alltför säker aning säger mig att det är sannt . .
. men hvar finna den, som skrifvit denna olyckliga biljett?
Hvarför har hon inga bevis?
Didrik gick långsamt derifrån och mötte i trappan gamla Gertrud, som fattade hans hand och förde honom med sig.
– Ack, kära Didrik, – började, med bekymrad ton, den gamla amman, – det var rätt väl att jag råkade Didrik, och får tala ett ord med honom i förtroende . . . att här aldrig hänger rätt ihop, det ser jag grannt . . . den stackars kära Edvard är visst mycket sjuk, och om mina gamla ögon icke allt för mycket mistat förmågan att, liksom då han var barn, se hvad som fattas honom, så är det just hjertat som lider . . .
Didrik nickade blott, sorgligt med hufvudet, och gumman fortfor:
– Ja, ja, så är det . . . men hvad har händt?
Han var så lycklig och glad när han var här uppe, och sade mig att här skulle komma en ung matmor i det här gamla huset, som stått öde så länge . . . jag väntade mig så mycken glädje af deras ankomst . . . men vi spår och Gud rår . . .
Jag tycker hans unga hustru ser ut som en riklig Guds engel . . . och vet Didrik, det var för underligt, när jag såg henne sitta der inne så blek, i sängkammaren, i samma stol, som salig grefvinnan brukade sitta, tyckte jag riktigt att hon liknade henne, som en dotter sin mor.
Didrik spratt häftigt till vid gummans sista ord, och sade hastigt:
– Tyckte fru Gertrud verkligen det?
– Ja, gu’ tyckte jag så . . . hon har alldeles hennes stora blå ögon och hennes vackra hår, och när hon talar så der matt och långsamt, så är det som jag hörde salig grefvinnan sjelf . . . men kanske tycker jag bara så, efter jag tänkt så mycket på henne de här dagarne, på hur lycklig hon skulle varit, om hon fått lefva och se sin vackra sonhustru.
Didrik suckade och tycktes vilja afbryta samtalet, men gumman fortfor, torkande sig i ögonen:
– Men hon skulle icke få se sin son en gång komma
tillbaka innan hon dog . . .
Ja, ja, herren vet hur det nu står till med lilla Edvard . . . han hvarken äter eller annat . . . och när han tog mig i famn, som vanligt, då han kom, så sa’ han aldrig ett ord, utan kramade bara min hand så hårdt, så . . . vet inte Didrik hvad som är åt honom?
– Nej, jag vet inte, men hoppas att det nog blir bra igen . . . vi ska’ emellertid icke låtsa om något.
– Nej, det förstås . . .
Edvard är stora karlen nu, och kan nog råda sig sjelf, utan gamla Gertrud, – sade gumman, med på en gång komiskt och rörande allvar; – efter oväder låter Gud solen skina . . . vi ska hoppas . . . bara han älskar sin hustru och hon honom, så blir det väl klart igen . . .
God natt, kära Didrik!
– God natt, fru Gertrud! – sade Didrik och tryckte gummans torra hand; och de båda gamla trogna tjenarne aflägsnade sig åt hvar sitt håll.
De olycksfulla rummen.
Himlen var grå och töcknig, och en tjock kall dimma låg tung och mörk öfver Stockholms smutsiga gator, då Anna andra morgonen kastade sina blickar genom fenstret, och betraktade nyfiket och med en känsla af obehag, naturlig för den som aldrig sett en större stad, de höga mörka husen midt emot och den smala smutsiga gatan, der menniskorna sprungo om hvarandra brådskande och oroliga.
En stund satt hon tankfull vid fenstret och följde hvar och en af de förbigående, med slöa och likgiltiga blickar, under det Lotta, som nästan stod på hufvudet kappsäcken framför henne, var sysselsatt att upptaga och iordninglägga sin matmors saker, samt framdrog nu ett litet elegant skrifschatull, hvilket Anna fått af Edvard, och ställde det på bordet framför henne.
Anna kastade mekaniskt ögonen derpå; hastigt, liksom en tanke sprungit fram och lösgjort sig ur den dvala, den töckniga likgiltighet, hvari hennes sinne varit försänkt, rodnade hon lätt, och, ehuru hon tycktes med lifligt intresse betrakta schatullets prydliga förgyllda och pressade ornamenter, voro hennes tankar likväl sysselsatta med helt annat.
Plötsligen steg hon upp och i bestämdheten af hennes rörelser och uttryck kunde man se, att hon fattat något beslut, som hon var färdig att i ögonblicket utföra.
– Du får gå, Lotta . . . jag vill vara ensam, – sade hon hastigt.
Och då flickan slutit dörren efter sig, läste hon upp schatullet med en nästan feberaktig häftighet, framtog papper och penna och satte sig ned; hennes kind purprades, hennes ögon ömsom lågade af kärlek, ömsom fuktades af tårar; det var till Edvard hon skref . . . han skulle bevekas, han skulle återvända till henne, om hans kärlek bleknat; hennes eld skulle återlifva hans, eller åtminstone låta henne dela den smärta som tärde honom . . . upptäcka för henne namnet på det spöke, som ställt sig emellan dem . . . som midt i deras kärleks, deras lyckas höjd, lagt en hand af is emellan deras hjertan.
Anna tviflade icke ett ögonblick på sin seger; då hon ej fått tala vid honom på så länge, skulle nu hennes ord hinna honom mot hans vilja, och häfva den förtrollning, under hvars inflytande han stod.
När tviflade en älskande, en öfvergifven qvinna någonsin på makten af sin kärleks vältalighet, på segern af sitt hjertas glödande inspiration, om den blott kunde hinna dens öra, som fordom ansåg hennes obetydligaste ord för lag.
Nu var brefvet färdigt; Anna förseglade det hastigt, tryckte det med passionerad häftighet till sina läppar, liksom för att göra dess makt ännu mera ofelbar, och ringde.
– Bed Didrik komma hit, – sade hon åt den inträdande flickan.
Och då hon åter var ensam, betraktade hon detta hopvikta papper, som skulle afgöra hennes öde, och nu började det enthusiastiska hopp, som lifvat henne, att blekna, hon genomgick i tankarna dess innehåll . . . ack, det förekom henne nu långt mindre vältaligt och kärleksfullt . . . långt mindre varmt och uttrycksfullt än hennes känslor . . . modlöshet och misströstan intogo åter hennes själ . . . det sade icke hälften af hvad hennes hjerta kände . . . nedslagen, förtviflad, var hon färdig att sönderrifva hvad hon nyss skrifvit med så brinnande känsla, så liflig visshet om seger, då Didrik inträdde.
Anna stannade ett ögonblick med handen på pannan, och då hon vände sig emot honom, var den knappt sjuttonåriga flickans ansigte så lugnt och allvarsamt och hennes hållning så värdig, som en matronas.
På prärien
INLEDNING.
En vinterkväll i början af 80-talet var det, och på de ojämna prärievägarne arbetade vagnarne sig mödosamt fram genom fotstjock gyttja, hvadan hjulen sjönko ned än åt höger, än åt vänster.
Åkar Smiths stora, täckta droska kom från Morton by och körde genom den lilla mörka lunden i utkanten — fram på prärien i riktning mot anhaltstationen strax bakom.
Icke ett ljud hördes, icke en människa syntes till, då en stor svart hund plötsligt reste sig utanför dörren till väntrummet och gaf till ett doft skall, som genljöd ute på slätten.
Månen öfvergöt spåret och det splitternya trähuset med en skarp glans, mot hvilken appelskogen tog sig nästan svart ut.
– Hallå! ropade kusken och stannade — hvad är det på färde?
– Du är för tidigt ute, Jack, svarade inspektorn som syntes i dörren, tåget kommer inte på tjugu minuter.
– Här ser inte vidare affärslikt ut, menade Jack, hvilken hoppat ned och klappade hunden, som nosade på honom.
– Åh well — hvad kan man begära?
Inspektoren tog tillfället i akt att byta ord med en genuin amerikan.
— Hvardagarna är det väl inte så galet, men söndagarna fick ju kyrkfolket sin vilja fram — de nekade bolaget att lägga spår här, om inte söndagstrafiken afskaffades.
Det går inte två reela tåg på hela då’n.
Jack skrattade.
– Det var väl syndarne i Blue Point, de ville åt — eller deras ölbuteljer — i alla fall fiffigt gjordt, di ä utländingar di ena som di andra, och vi ä lika nöjda om att få Morton till en sommarsöndags-eftermiddags-suphåla.
Mörka skuggor rörde sig borta vid brynet och kommo långsamt fram — en och en eller flere i klunga — i månljuset, där de uppenbarade sig som starkt byggda ynglingar med händerna i öfverrocksfickorna.
Klumpiga, hemstickade ylledukar voro knutna om halsen och uppdragna öfver öronen.
Ynglingarne gingo stilla ned mot stationen och fyllde snart perrongen, äldre män kommo till och det blef ett mummel af säfliga röster.
Den lille fetlagde professor Gustafsson med sina vänliga, ljusblå ögon, sin runda filthatt och rocken knäppt under hakan, gick omkring och talade vid alla.
En viss spänning visade sig på de flestes ansikten, då tåget hvisslade på afstånd, och lokomotivets eldgap kom närmare och närmare i en milslång, snörrät linie ...
När det stannade, retirerade skaran med ett ryck så långt den kunde komma mot stationshusets vägg.
Ned från tågplatformen steg ett ungt par, lastadt med reseffekter.
Damen såg sig omkring med en liten häpen, förlägen min, men Gustafsson fattade hennes mans båda armar och ruskade dem på ett hjärtligt sätt, i det han på sjungande småländska i litet talarton yttrade:
— Välkommen min käre professor, — välkommen min kära fru Hjelm, — det var ledsamt, att herrskapet skulle behöfva komma på en söndagsafton — men sådant far anses som nödfall.
Här är den kära studentskaran — Pettersson säger några ord till professor Hjelm och hans hustru, som vi nu hoppas skola få det så godt bland oss ...
Hvar är Pet...
Den nämnde ställföreträdaren för den allvarsamma flocken — en lång yngling med fundersamma blickar bakom glasögonen — hade vid detta lag trädt ur ledet.
Han höll fram sin hand, klädd i en bastant, brun tumvante — för hvem som ville fatta tag i densamma.
Hjelm strök genast sin lilla handske en gång längs insidan af den rakt utsträckta, alldeles styfva ullvanten, och dess ägare sade i eftertänksam, trovärdig ton på oklanderlig värmländska:
— I ä mycket vällkomme, de ä I — och med Guds frid — vi kan inte uttrycke oss fint, men vi mener väl — det göra vi — vi mener väl.
Det var som en enda suck af lättnad dragit igenom skaran vid väggen, medan herr
Hjelm gjorde sina korta bockningar och upprepade:
— Tackar så mycket, tackar — det var mycket vänligt.
— Ja, sade åter professor Gustafsson litet kort, med ett våldsamt bemödande att icke falla i tankspriddhet — nu — nu tänker jag att våra vänner — skulle gå till den väntande vagnen ...
Man rörde sig allmänt framåt, och studenterna gjorde tafatta försök att tillbjuda sin hjälp vid sakernas bärande.
Fru Hjelm smålog så naturligt mot dem, att de blefvo en god del djärfvare, och därpå slogs vagnsdörren igen, och den vingliga färden begynte.
Under det herrarne bytte ord om resan, som endast räckt ett par timmars tid från Chicago, satt Matilda Hjelm och såg ut med blandade känslor af intresse för det nya och förskräckelse för allt oberäkneligt, som kunde möta i en sådan här vildmark.
Genom skogen bar det ut på byvägen, där små tvåvåningshus lågo på långa afstånd från hvarandra med äppelhagar och tomma lotter emellan.
Alla voro de byggda i samma fantasilösa stil — aflånga hus med en veranda, stödd af fyra pelare och fönster åt alla sidor på öfre botten samt ett bislag på baksidan till skydd för hetta om sommaren och för köld om vintern.
Späda, ny vuxna träd kantade vägarna — eller avenyerna — nedanför de smala brädtrottoarerna, och en träkyrka, hvilken skildes från gatan genom ett staket med grind, samt ett par krydd- och slaktarbodar lågo i öfre ändan af byn, som var tätare bebyggd.
Här stannade vagnen.
På förstugukvisten till ett hus af den vanliga sorten stodo ett par halfvuxna flickor och väntade, tills vagnsdörren slogs upp, då de genast försvunno.
En präst med fredligt ansikte och en jämn skäggkrans från ena örat till det andra, kom ut och hälsade litet tungsint.
— Välkomna — välkomna, ja, broder Gustafsson har väl underrättat — jag är Törnkvist, professor Törnkvist — varen så goda och stigen in, det här är nog kanske inte som herrskapet äro vana vid, men vi ha gjort det så godt vi kunnat — det är mycket svårt att få hus i Morton.
Professor Törnkvist uttryckte sig lugnt och långsamt och icke med lätthet.
Hans ögon hvilade forskande på det unga paret, medan han nu ledsagade dem upp för en mörk trappa, belagd med trasmattor, och öppnade dörren till ett lågt rum.
En glödhet luft slog till mötes från en kamin, som fyllde upp en femtedel af kammaren.
— Här är varmt och godt, sade professorn med samma tungsinta min och ton, men dock med en anstrykning af förnöjelse.
Var nu så goda och gör sig hemmastadda — garderoben här har mamma lite saker kvar i — men om man stiger upp på en stol och räcker sig fram, så äro de öfre hängarne lediga — — Var sedan så goda och kom och ät kvällsvard om en stund.
Så länge värdens steg ännu ljödo i trappan, var det taktfullt tyst därinne.
Fru Hjelm stod midt på golfvet och blott stirrade på de hvita väggarna.
Det fanns icke mycket annat att se på.