Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Han nalkas dig förtroligt.
”Den ed jag svurit dig, o den,
”Den gif i grafven mig igen,
”Att jag må slumra roligt”! –
”Den ed du svurit har din vän,
”Jag ej tillbakagifver;
”Nej! kom uti min famn igen,
”Att med en kyss besegla den:
”Jag din då evigt blifver”. –
”Du min ej mera blifva skall,
”Jag slutat lifvets öden:
”Min blod är spilld, min dag är all;
”Min kyss ... o rys! den är så kall,
”Den skulle ge dig döden.
”Nej, hör din trogna, dräpta vän;
”Och, till mitt stofts försoning,
”Den ed jag svor gif mig igen,
”Och åt min skugga, jemte den,
”Sin frid i grafvens boning!” –
”Den ed du svor, jag dig igen
Ej mer tillbakagifver.
Nej! kom till altaret, kom än
Att med en ring besegla den:
Jag din för evigt blifver”.
”För sent är löftet du mig ger,
Jag re’n i grafven ligger;
Du blott min vålnad för dig ser.
Ack, neka ej din Fredrik mer
Hvad han i döden tigger!” –
”Nu väl!” – så räckte hon sin band
Åt Fredriks hand förtroligt –
”Tag der din ed, ditt trohetsband;
”Att du i dödens mörka land
Må ändtlig slumra roligt!” –
Med hast hon upp af sängen står,
Och bland de dödas grafvar
Uti den kära skuggans spår,
Som hela natten vilse går,
Med späda fötter snafvar.
”Unn mig ett rum, o kära hamn,
”I kistan, der du ligger!
”Jag ej begär det i din famn;
”Jag blott ett rum, i Himlens namn,
”Vid dina fötter tigger”. –
”Maria, nej! – den första gång
”Jag detta Nej dig säger! –
”Min säng, den är så hård, så trång;
”Och sömnen är så tung, så lång
”Uppå de dödas läger”.
Nu hanen gol: och hastelig
Sågs morgonen framila.
”Farväl, Maria! signe dig
”Den högste Gud evinnerlig!
”Jag går nu hän till hvila”.
I grafvens djup nu nedsteg han –
Der stod hon hemsk, förkolnad;
Och på den bleka kinden rann
En blodig tår, då han försvann,
Den kära, sorgsna vålnad.
”Gå! din Maria följer dig!”
Vid dessa sista orden
Det ljusa ögat lyckte sig;
O Jesu, var oss nådelig!
Nu sönk hon död till jorden.
Till sällheten.
Ode.
Du, med trängtande rop kallad af Slaf och Kung!
Säg, hvar döljer du dig?
– Bor du i klyftans sköt,
Der, med rufvande vingar,
Natten vaktar det gamla guld?
Fann i Sanningens djup grubblande forskarn dig?
Såg bland
Skaldemör dig dväljande sångens son?
Bar, vid Segrarens sida,
Dig den blodiga stridens vagn?
Bagdads stolte kalif, mättad af nöjets rus,
Mottar, gäspande, kall, himmelska flickans kyss.
Ha! du hvilar, o Sällhet!
Ej på njutningens svandunsbädd.
Nyssfödt, helsar med gråt barnet den första sol;
Gubbe, suckar det trött efter den sista natt.
Sjelf den dygdiges öga
Gjuter tåren på bleknad kind.
Blifva, trängta och dö, bjuder oss Ödets lag.
Sällhet! är du en dröm? gäckade känslors dröm?
Eller – är du en bild af
Sanna, kommande himlars ro?
Den nya skapelsen,
Inbildningens verld.
Död låg Naturen för mitt öga.
Djupt låg hon för min känsla död;
Kom så en flägt ifrån det Höga,
Och ljus och lif i verlden böd.
Och ljuset kom, och lifvet tändes,
En själ i stela massan flöt;
Allt tog ett anletsdrag som kändes,
En röst som till mitt hjerta bröt.
Då fann min själ sig himlaburen,
Sig sprungen af en gudastam;
Och såg de under i Naturen,
Som aldrig Visheten förnam.
Ej endast storhet och förmåga,
Och glans och rymd och rörelse;
Ej blott i dalens djup det låga,
Och endast höjd i klipporne:
Men liflig till mitt öra fördes
De höga spherers harmoni;
På berget englars harpor hördes,
Ur djupet mörka andars skri.
På fältet logo fridens löjen,
Skräck omsmög i den skumma dal,
Och lunden hviskade om nöjen
Och skogen suckade om qval;
Och vrede var i hafvets vågor,
Och ömhet uti källans sus,
Och majestät i solens lågor,
Och blygsamhet i månans ljus.
Hämd gick att blixtens pilar hvässa
Mod skakade orkanens arm,
Och cedern lyftade en hjessa,
Och blomman öppnade en barm.
O lefvande förstånd af tingen!
O snillets, känslans hemlighet!
Hvem fattade dig, Skönhet?
– Ingen,
Förutan den, som älska vet.
För mig när du naturen målar
Till himlar utaf ljus och väl,
– Återbrutna strålar
Af Hilmas bild uti min själ.
Hon är det i min själ, hvars stämpel
Till Skapelsen förtjusning bär:
Och Jorden uppstod till ett tempel,
Der hon gudomligheten är.
I allt din lånta teckning kännes.
O evigt samma, evigt ny!
Din växt blef liljans växt, och hennes
Den friska glansen af din hy.
Din blick i dagens blickar blandas,
Din röst fick näktergalens sång,
Jag dig i rosens vällukt andas
Och vestanflägten har din gång.
Ej nog – du sjelfva fasan gläder,
Du fyller afgrundar med ljus;
Du öcknarne i blomster kläder,
Och tjusar i ruiners grus.
Och när min tanka hänryckt hvimlar
Och flyr, och söker, trängtande,
Och söker genom jord och himlar
Det sälla stoftets Skapare;
Och frågar, i hvad skepnad fattas,
Att öm, och god, och glad och mild
Vår högsta dyrkan värdig skattas?
Då visas Han mig i din bild.
I Kungars slott, i hof och städer,
Jag ser bland tusende blott dig;
Och när min fot i hyddan träder,
Är du der redan före mig.
Jag gick att Visdoms-djupet spörja:
Din tanka ref mig ur dess famn.
Jag gick att Hjeltars qväden börja;
Men cittran lärde blott ditt namn.
Jag ville Ärans höjder hinna;
Men bortvek i det fjät du gick.
Jag ville Lyckans skatter finna;
Och fann dem alla i din blick.
Förgäfves ur din åsyn tagen,
Mig blott din tanka unnas mer:
I dina spår af minnet dragen,
Sigvarth och Hilma.
Fragment134.
(Begynnelsen).
Allt är förbi; allt i en blick förloradt,
Hvad lifvet ägt af ljus och lugn och glädje
Och lif – Och nu, hvad återstår mig, usle?
Hvad återstår?
– Ett härjadt fält, en vildmark
Der intet skonadt träd bär frukt af sällhet,
Och ingen ört som läker, intet blomster
Som ljuger hopp, men nakna tisteln, växer,
Och sorgsna ljungen, svart som bårens kläde;
Och moln och dimmor hvila tungt deröfver.
O! fly dig vill jag, evigt fly dig, mörka,
Förstörda jord – ack! mer ej Hilmas boning.
Ännu en enda omvänd blick åt lifvet,
En enda tår, att gråta mig tillbaka
De snabba dagar af förlorad sällhet,
Och sedan fly – till Hilma – fly i grafven!
Så kommen då!
– Förgäfves!
– Ack, ett famntag,
En enda tryckning till mitt bröst! – Förgäfves!
Och kan ej minnet fästa edra vingar?
Förmår ej saknaden med heta tårar
Beveka er?
– J svaren mig: förgäfves!
Och hasten så allt längre ut och längre
På aldrig återtagna steg, och vinken
Med afvig hand, och ropen:
Aldrig mera!
Och skogens suck och strömmens sorl och dalen
Och klippan svara:
Aldrig, aldrig mera!
Nu, Minne, Saknad, Sorg! J stån mig åter;
J öfvergifven ej den vän J valden.
Nu, så förblifven evigt hos mig, grymme!
Och, för att läka såret af mitt hjerta,
Föröken det, fördubblen det, förtäljen
Hilma var – och hvad jag sjelf har varit!
O Hilma!
Hilma! hvad du var?
– Jag svär det,
J Svithiods skalder, hören mig – jag svär det:
Ej Ossians Sons röst, ej penseln, drucken
Af känsla, lif, behag och upphöjd skönhet
I Svenske Miltons nyktra hand, kan måla
Min Hilmas höga bild, men endast hjertat,
Blott Sigvarths hjerta känna den.
En gudom,
Ej stoftets barn, ej väsen af en dödlig,
Men himmelsk helighet, men englars urbild,
(Ack, för ett ögonblick allena!) kom hon
På jorden främling, kallade sig Hilma,
Såg mig, och log, och sönk uti mitt sköte,
Sönk, och försvann –
Ha! der i dalens sluttning,
Der stod – der ligger nu i helga spillror
Min fordna lyckas ljusa tempel: hyddan,
Der, under Dygdens moderliga vingar,
Vid Himlens ömma blick, dess ungdom växte
I dagligt stigande behag, att mogna
En dyrbar frukt för kärleken – för döden!
Der lutar, vissnad, kal, ej böjd af ålder,
Men tärd af maskens dolda styng, och sorgen
Och kalla vindars gift, den trogna eken,
Som tog min sällhet i sin tysta skugga.
Der, vid dess rötter – fordom! – flöt en källa,
Med sakta sorl, i återförda hvirflar;
Af hennes bräddar drack den friska rosen,
Och liljan kysste sig i hennes spegel –
Hit kom min Hilma, när, vid dagens sänkning,
De matta strålar halka längs åt dalen.
Lätt kom hon, som en vårflägt, öfver fältet,
Och såsom blomstret för de blida vindar
Så sönk och uppsteg blomstret i dess fotspår. –
(Slutet).
O fröjd!
– Nu ser jag målet för min smärta.
Och lifvets mål – Nu sjunker vandrarns fotspår
I dälden mer och mer – Nu skymtar, ryslig,
Vid nakna tallens fot den mörka floden,
Tyst, evigt sofvande, ej väckt af vinden,
Ej hvälfd af vågen – Ser jag ej den Gamle,
Som nickar vänligt med sin kala hjessa?
Och lutar sig åt gent motsatta stranden,
Och slamret höres af den lösta kedjan.
Så nickar än engång, och fäster rodret,
Och bryter vassens rygg med omvänd åra,
Och klyfver tyst den svarta, sega böljan.
Ett rop! – – mitt namn!
Jag kommer; ja, jag kommer.
Långt är ej steget öfver lifvets gränsor;
Långt är det ej, och icke svårt att våga,
När Hilmas röst på andra stranden ropar.
Gerna hade vårt urval här upptagit ännu månget stycke, som troligen, af en och annan Kellgrens beundrare, skall på dessa blad saknas.
Men valet måste nu – såsom ock i förväg blef angifvet – fästa sitt afseende företrädesvis på sådana, i hvilka han på sin skaldebana gick en ansenlig sträcka framom de samtida medbröderne och anstämde diktljud, som efter hans död bragte honom i liflig beröring med det unga slägte, hvars offentliga uppträdande till vittra äfventyr tog sin början ungefär femton är efter hans frånfälle.
Att de dessförinnan utöfvade något slags inverkan till fruktbärande följd, kan allsicke förmärkas.
Hvilka de af hans samtidingar voro, som i det ofullbordade poemet ”Sigvarth och Hilma” betecknas med namnen ”Ossians Son” och den ”Svenske Milton” (som med den Engelskes höga egenskaper förenade en ”nykter hand”), bekänner jag mig omöjligt kunna utgissa135.
Visst är, att ingen af dem alla, – till och med ej sin lärjunge och efterträdare i Svenska Akademien, Stenhammar, – och lika litet någon af de yngre akademiska prisvinnarne före 1810, lyckades han rycka med eller efter sig in på den väg, der för honom, i hans korta lefnads afton, ingången uppläts till en innerligare, friare, flertonigare poesi.
Det ser ut, som hade de, för denna förändring och förhöjning af hans bana, varit gemensamt blinda136.
Ej utan förvåning upptäcker man, att i Stenhammars hela (temligen långa) minnestal Nya Skapelsen – allsicke nämnes; hvaremot En Stadig Man, Afunden, Förtviflan, Man äger ej snille för det man är galen, Mina Löjen, Jordens Skapelse, Ljusets fiender m. fl. sorgfälligt ihågkommas.
Stycket
Till Christina är omnämndt; men blott såsom bevis på skaldens goda hjerta.
I fall man (säger talaren) ”älskar en mera djup och högtidlig känsla, skola bland hans smärre arbeten ej heller stycken saknas, der denna med all sin värma och rörande kraft utgjuter sig”; men hvad ”egentligen tillhör hans lynne, är den satiriska och skämtsamma vändningen”.
Kort derefter heter det: ”Jag har trott mig böra dröja något längre vid
Kellgrens satiriska och lätta skaldestycken, för det mig synes, att han igenom dem haft mesta inflytelsen på sitt lands vitterhet; och, det som är vigtigast, på sin nations upplysning och seder”.
Hans ”satiriska och lätta” stycken voro de enkom populära; och Leopold, i sin berömda
Sång öfver Kellgren, prisar i första rummet hans värde af Satirdiktare och Recensent.
Sjelfve Franzén, i sitt
Minne öfver Fru Lenngren, frågar: ”När är Kellgren mest Kellgren?
Är han det icke när han ler?”
En fråga, som tillräckligt blottar, huru föga han genom Kellgrens sista föredöme hade blifvit väckt till någon klar föreställning derom.
– Desto djupare ingrepo de undersköna Kellgrenska afskedsljuden, med sina sålunda allmänt oförstådda förebådningar om ett nytt skaldesångens tidehvarf, i barndoms- och ungdomskänslorna hos de nyss antydda ynglingar, som under uppgryendet af sina första aningar lärde sig att älska Kellgrens snille och namn.
Hans inflytelse på dem var, i sjelfva verket, lika stor som tidig; långt större, än i allmänhet kan skönjas på de äldsta omogna företeelserna af deras egen skaparlust137.
Underligast är i alla fall, att äfven Thorild kunde deltaga i den blindhet, för hvilken det alltigenom fördolde sig, att Kellgren hade i betydlig måtto genombrutit – eller (om man så hellre vill) med rikare innehåll fyllt och utvidgat – den fransyskt-svenska smakskolans snäfva formalism.
De allmänna anledningarne till hans kamp mot dess åsigter inneburo de särskilda till hans kamp mot Kellgren.
Orsakerna lågo djupare.
Längesedan gifna skildringar hafva, såsom jag hoppas, gjort dem fullt begripliga.
Man förstår, huru han kunde i den rigtning, som inom Sveriges vitterhet var representerad af Stockholms-Posten, finna en öfvervigt lagd på behag framför styrka, på lek framför allvar, på qvickhet framför tanka, på vers framför poesi, på ordprång eller såkallad ”stil” framför sak och sanning; hvarifrån vägen syntes honom vidöppnad för en urartning af vekhet till veklighet, af söthet till slisk, af joller till pjoller, af täckhet till flärdprål, af galanteri till smil, af satir till grin, af vältalighet, smak, kritik till ”trälars granna möda och småmästerskap”; – och allt detta i följd af ett det svenska frihetssinnet förnedrande härmnings-begär.
Men hvad man icke förstår, är, huru han kunde så alldeles undgå att iakttaga den hos motparten tillsist inträffade förändringen”.
Just för honom borde den allramest varit skönjelig.
Stöta vi här på – en ouppmärksamhet, eller en oförsonlighet? ett omdömesfel, eller ett karaktersfel?
Och brist på uppmärksamhet – huru var den här möjlig?
– Stridshettans förbistring kan ursäkta mycket; såsom vi ock redan vid ett föregående tillfälle anmärkt.
Näppligen kan den dock urskulda allt.
Gerna ville man äfven ursäkta honom medelst den tidiga öfverflyttning till Tyskland, hvarefter all närmare beröring mellan honom och svenska vitterheten upphörde.
Men Kellgren hade ju dessförinnan, ja redan före utgifvandet af ”Kritik öfver Kritiker”, visat sig vara i mycket en annan, än förr.
Daterar sig icke t. ex. tians Nya Skapelse redan från 1790?
”Dälden” (der ju ock den politiska åsigten var densamma som Thorilds) från 1789?
Ja:
Thorild citerar, i begynnelsen af sin Kritik öfver Kritiker, en rad ur detta sistnämnda qväde; men utan ringaste tecken, att det måste varit honom någonting oväntadt både till innehåll och till form!
Öfverhufvud var det en snillets och karakterens manlighet, som under fortgåendet af Kellgrens utveckling alltmera omisskännlig framträdde.
Denna manlighet skall ock, i det af sin samtid så beundrade poemet ”Man äger ej snille för det man är galen”, inför efterverlden förblifva dess enda väsendtliga förtjenst.
Rosenstein, i sina fordom lika vidtbeprisade ”Anmärkningar”, tycker att den ”juvenaliska ifvern” i dess sednare hälft sträcker sig till och med längre, än billigt.
Slikt afsteg från de föregående strophernas leende lynne, syntes honom nämligen ingalunda påkalladt af de i sig sjelfva ju endast löjliga föremålen:
Swedenborgianismen, Magnetismen, m. fl.
Kommentatorn misstog sig dock mera häri, än Skalden; som rigtigt anade, och på sitt vis begrep, att den Sensus- Communis-vishet, hvars talan han förde, här hotades af makter, långt mera vådliga än löjliga.
Vådligheten var tvåfaldig: en inre (och varaktig); en yttre (och förbigående).
Den förra insåg han icke.
Den bestod deri, att det mystiska virrvarr, hvaremot han (att vi må nyttja Rosensteins uttryck) vände sig ”först med siffletten och sedan med basunen”, innehöll, bredvid all sin oäkta mystik (Ordensvurmeriet och flerahanda dermed sammansmälta lika haltlösa svärmerier), jemväl en äktare (Swedenborgs lära, stark genom sin upphofsmans förening af naturvetenskapligt och theosophiskt snille); samt att båda arterna – den bättre i verkligheten, den sämre åtminstone i skenet – inbjödo sin samtids menniskor på någonting i religion och vetenskap mera positift, mera öfver jorden upplyftande, mera i lifvet hugnande och mot döden tröstande, än den förnäma, till hela sin grund och kärna blott negativa ”upplysnings”philosophien innebar.
Den sednare vådan åter insåg han ganska väl.
Den bestod deri, att de nyss antydda brokiga trolldimmor, som äfven esomoftast (ehuru alldeles obehörigt) utgåfvo sig för Swedenborgska upptäckter eller tilllämpningar, under någon tid lyckades med stor framgång omtöckna just samhällets höjder, eller förhäxa enkannerligen dess högst uppsatta medlemmar till en grad, från hvilken sansade betraktare med skäl kunde befara mången menlig följd för Sveriges vett och välfärd.
Det var anblicken häraf, som bragte Kellgren att tillgripa ”basunen”; och ehuru kortsynt än hans ståndpunkt må i mycket befinnas, kunna vi dock ej bortse från det mod, den dristiga och mången personlig fördel vedervågande nitälskan, hvarmed han gick i spetsen för en sak, hvilken han med hänryckt öfvertygelse hade omfattat såsom sanning.
Visst borde han i alla fall kunnat undvika den nesan, att hafva kallat en af sitt fäderneslands vördnadsvärdaste män ”helt rätt och slätt – en fåne”, och att med larmrop om ”Lagens hämd”, om ”Majestätsbrott”, om lönligen åsyftadt ”Uppror”138 o. s. v. hafva upphetsat sjelfve den lugnaste af alla Anmärkare derhän, att äfven denne, i sin prosa, med ens anropar ”Regering”, – ”Renlärighet”, – ”konsistoriell Censur” m. m. om bistånd mot en flock medborgare, dem han utpekar såsom ”de ursinnigaste af alla jordens fantaster”, emedan de – funno större uppbyggelse hos Swedenborg, än hos Helvetius och Voltaire.
Väl var det då, liksom ännu i dag, en vanlig företeelse, att den häftigaste ”intoleransen” utöfvas just af ”toleransens” härförare, och att detta har en hufvudorsak ej blott i bristande kännedom af hvad man fördömmer139, utan tillika i ett förutfattadt och hårdnackadt beslut att aldrig förvärfva den.
Vi träffa här med ledsnad på ett af de många exemplen, huru jemväl de bästa hufvuden och hjertan kunna omedvetet kufvas af en viss herrskande tidsandas nästan fullt uppnådda envälde.
Men då vi härvid ihågkomma, att ännu vid denna tidpunkt (och ända till hans död) tänkaren Kellgren stod i utbildning långt efter skalden, böra vi derjemte rättmätigt uppskatta värdet af en personlighet, som är i hvarje lifvets ställning lika redebogen, att allting våga, allting lida för något Högre, något Heligare, än sig sjelf.
Och derför anse vi fordras till fallfärdigheten af hans bild, att nu anföra, oafkortad, följande sjelfbekännelse; hvarom Rosenstein förtäljer, att den ”i ett af författarens manuskripter” blifvit funnen.
”Denna djupa känsla af Sannt och Rätt, Godt och Ädelt, som gör att vi anse oss för lycklige eller olycklige, upphöjde eller förnedrade, af allt hvad som främjar eller sårar deras ära; att vi, liksom flyttade ur oss sjelfva, ur vår personlighets krets, röras, andas och hafva vår varelse i det allmänna lifvet, den allmänna ordningen, Samhällets och Verldens, – Rättvisan, Dygden, Förnuftet, Smaken; att vi älske som föräldrar, som vänner och välgörare, alla stora män som upplyst och förädlat vårt slägte; att vi deremot hate som personliga fiender allt Villans och Lastens anhang; att vi sjelfve utan möda uppoffre lugnet, hvilan och nöjet, icke känne någon fruktan, icke se någon fara, då Lagens vård, Religionens helgd, Samhällets väl och Regentens ära kalla oss till strids mot dårskaper och sjelfsvåld: – denna djupa sjelfförnöjande, sjelffrätande känsla, om hon ej är Snillet, är hon fröet dertill.
Unge författare! vill du veta, om din kallelse är sann eller ej: lägg handen på ditt hjerta.
Hvad intryck känner det af de ting, som omgifva dig?
Sanning, Dygd, Rättvisa, Fädernesland, Mensklighet: säg, kan du nämna dessa heliga namn utan rörelse i ditt blod, utan skakning i dina fibrer?
Ser du blott med ett åtlöje dina likars dårskap? med förakt deras laster? med ömkan deras olyckor?
Den håg du känner att utmärka dig af talanger, hvad har den till föremål?
Månn en titel, en prydnad, ett anseende öfver hopen, en beqvämligare lefnad? månn hofgunst och sällskapslof?
Söker du blott, att, af ingen oroad och oroande ingen, gå (som man säger) ”sin verld igenom”, och låta verlden ha sin gång?...
Då, yngling! tro mig: det är icke dig, som Snillet kallar att tala till Folket.
Försök ej, att höja dig öfver medelmåttans krets!
Blif täck, oförvitelig, en man af god ton!
Ditt namn, om det lefver, skall dö med dig.
– Om åter, vid åsyn af allt som rubbar den allmänna ordningen, af allt som kränker förnuft och dygd; om, vid blotta åsynen eller ryktet häraf, du känner ditt blod tändas, ditt hjerta klappa, din andedrägt förkortas, tårarne brista ur dina ögon, tankarne hoptals genomstörta din själ; och du glömmer så dig sjelf, och du är icke mera Dig, men den dygdige som lider, men den upplyste som förföljes, Medborgaren, Philosophen, Menniskan ....
Då, ädle! igenkänn Snillets gudomliga röst; då sök ej förgäfves att qväfva en eld, som, lik åskans, ej skall slockna förr än han förtärt dig; då följ ditt öde: blif stor – och olycklig”.
Detta är förträffligt.
Man kan ej läsa dessa ord, ej afskrifva dem, utan att erfara en rörelse lik den han skildrar.
Blott det kan ställas i tvifvel: huruvida en författare af det sanna och höga slag, hvarom här talas, någonsin har skäl, att anse sig för just företrädesvis ”olycklig”.
Snarare delar han blott, fastän på sitt vis, menniskans allmänna lott; hvilken ju, från en viss sida sedd, är att vara ”född till olycka såsom fåglarne till att flyga”.
Men vid frågan om sådana män, som Kellgren och det slägte han tillhör, synes oss Goethe hafva rigtigare betecknat deras öde, då han yttrar i ett af sina ungdomsbref:
”Alles geben Götter, die unendlichen,
Ihren Lieblingen ganz;
Alle Leiden, die unendlichen,
Alle Freuden, die unendlichen, ganz”.
En af nutidens aktningsvärdaste konstdomare – Palmblad – har sagt140, att Kellgren väl ”ägde ett ljust omdöme, en fin takt, ett för allt ädelt och skönt öppet sinne, det finaste öra för sångens toner; värma för den fosterländska vitterheten, en lekande qvickhet, som kunde, när han trodde sig strida för högre sanningar, antaga en Juvenalisk skärpa; framförallt ett af känsla och ömhet flödande hjerta”; – men ”icke det slags snille, som inom tankens eller diktens riken öppnar nya rymder, bryter nya malmgångar, banar nya vägar; hans bildningsgåfva var mera rörlig än djup, mera omfattande än uppfinningsrik”.
– Måttet af den sanning, som kan synas ligga i detta omdömes sednare hälft, skall, i följd af hans brådskyndade död, alltid förblifva vanskligt att bestämma.
De anförda skaldeprofven (och flera kunde tilläggas) låta oss näppeligen sakna, hvarken ”djupets” eller ”uppfinningens” värden.
Väl påstår äfven Hammarsköld (ehuru sjelf en af Kellgrens ifrigaste beundrare), att ”han hade ett slags mera passift geni, som med värma uppfattade allt, med säkerhet insåg hvad bruk han deraf kunde draga, och förmådde gifva det finaste behag åt hvad han lånte”, samt att han ”knappt skrifvit ett enda betydligare stycke, till hvilket han ej lånat ideen af någon annan”; hvarefter man ock ser angifvet – bland flera lika beskaffade exempel – att han skall hafva hämtat ideen till Nya Skapelsen från Baggesen (utan att dock bland dennes qväden något är nämndt såsom förebild), ja, ideen till Mina Löjen från den platte Elers!!141
Vid dylik framfart kan man dock lätt råka inskränka begreppet ”uppfinning” till en så trång omkrets, att dymedelst – enligt en till sitt yttersta drifven följdrigtighet – ej blott Virgilius, Horatius, Tasso, utan till och med Shakspeare och Goethe, skulle stämplas till låntagare eller plagiatorer.
Visserligen vilja vi ej härmed, i uppfinnande originalitet, ställa Kellgren vid Shakspeares eller Goethes sida.
Men säkert är, att inom svenska lyrikens område, och i sin behandling af svenska språket, skall han alltid såsom en nya vägars banare framstå.
Också fortsätter sig Palmblads utlåtande, omedelbarligen, med denna sjelfmotsägelse: ”Han förökade svenska lyran med flera nya strängar”.
Vi bifoga: han påfann ock flerfaldiga grepp, att ur de gamla framlocka en vackrare, en i ljufhet dittills oförnummen (eller åtminstone blott hos Creutz, i viss mån, förnummen) välklang.
I allmänhet gäller, hvad föröfrigt redan samme konstdomare yttrat: att ”ljufheten var grundtonen i hans strängaspel”.
Hon beherrskar hos honom äfven qvickhetens in- och utfall, – till och med när dessa hvässa sig som skarpast; en ohärmelig naivetet (se hans bästa skämtdikter) utgör föreningsbandet.
Derföre är ock den jemnlikt poetiska och musikaliska förädling, som vårt modersmål genom Kellgren vann, framförallt en upplenande och förljufvande.
Böjligheten och mångskiftligheten till rikare rhythmiska vexlingar, än dittills i vårt språk varit försökta, blef deraf en nödvändig följd.
Såsom dramatisk skald har han tvifvelsutan sin största förtjenst i den undransvärda skicklighet, hvarmed han vid sådana tillfällen var sin Konungs verktyg.