Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Emellertid kan jag icke förneka, att H. M. gjorde mig sin cour – ehuru på ett sätt, som jag helst icke vill närmare karakterisera – och man underlät icke att inberätta för drottningen om de otaliga besök, som han gjorde i mitt hem.
Troligen utsirades dessa rapporter med många fantastiska detaljer, och då drottningen i hög grad försummades af sin höga gemål, får man kanske icke undra på, att hon kände sig bitter.
Också begagnade Hennes Majestät hvart tillfälle att på ett rätt eftertryckligt sätt visa mig sin köld.
Då jag visste mig aldrig ha uppmuntrat kungen, sårade mig drottningens misstankar kännbart; men som jag samtidigt började tro, att jag verkligen hade någon makt öfver monarken, föll det mig in att samla glödande kol på drottningens hufvud.
Mitt eget lif var förfeladt, och för egen del hoppades jag ingen lycka.
– Jag ville då försöka uppoffra mig för en annan.
Jag inbillade mig – ja, det var verkligen alltför romantiskt! – kunna göra konungen till en bättre människa genom att påverka honom moraliskt.
Sedan ämnade jag återskänka honom, luttrad och förädlad, först och främst åt sitt folk, sedan också åt sin drottning.
Ni har kanske hört berättas, huru detta experiment utföll.
I alla händelser bjuder det mig emot att tala därom.
Nog af – en sådan behandling, som kungen då fann passande att utsätta mig för – ämnar jag icke riskera en gång ännu.
– Hvad som händt, visste hela hofvet, och det var ingen hemlighet för drottningen; men det föll aldrig Hennes Majestät in att gifva ringaste upprättelse åt en dam, som hon kränkt med sina obefogade misstankar!
Medan hon talat, ha hans blickar icke vikit från hennes känsliga ansikte, hvars minspel återgifvit hvarje den minsta skiftning i hennes stämning, och därigenom förlänat orden ett djupare innehåll.
Nu då hennes hufvud trött sjunker tillbaka mot kudden, omfattar han hela hennes gestalt med en blick, som strålar af ömhet, böjer sig sedan framåt och kysser hennes hand.
– Jag förstår, hvad ni har känt! säger han sakta.
En vilsekommen fjäril med bruna, sammetsglänsande vingar fladdrar förbi i solskenet.
Den lilla geheimerådinnans ögon ha tårats, och hennes hjärta är fullt af tacksamhet gent emot denne kavaljer, som säger sig förstå.
– Fjäriln har satt sig till ro på en af rosorna, och Struensee lyfter den varligt, bär den fram till det öppna fönstret i salen därutanför och återskänker den åt friheten.
– Hon följer honom med blicken och säger sig själf, att han har ett ömt hjärta.
Han återkommer småleende och flyttar sin stol närmare, lutar sig fram och ser på henne med sina trovärdiga ögon, som ha en så underbar förmåga att öfvertyga.
– Jag förstår, att ni icke vill spela skyddsängel, vare sig för kungen eller drottningen.
Men ni älskar ju ert land – icke sant?
– Jag älskar både kung och land – men den förre helst på afstånd, som begrepp, regerande docka – hvad ni vill!
Den lilla lastbara människan tror jag mig ha rätt att hålla några steg från lifvet!
– Och ni kan icke – om det än gällde någonting mycket stort – öfvervinna den personliga antipati, han ingifver er?
– Därtill har jag nog redan en gång blifvit alltför grundligt skrämd!
Vet ni, hur det käns, om man, trefvande i mörkret efter någonting, man förlorat – plötsligt får en kall och klibbig groda i handen?
– Jag vet, att ni har ömtåliga nerver, min nådiga.
Men om grodan nu – då ni är förberedd på det värsta – skulle visa sig vara en förtrollad fursteson, alldeles som i sagorna?
Och om ni kunde lösa förtrollningen genom att taga djuret i er hand?
Skulle ni icke våga försöket?
Hon skakar sitt hufvud eftertänksamt.
– Jag är så rädd för smärtan! säger hon vekt.
Hennes ögon äro mörka af ångest; de blåa näthinnorna ha smalnat till ränder omkring de stora, glänsande pupillerna.
– Tror ni då, att jag, er vän – säger han ömt – vill utsätta er för någonting, som ni icke har krafter att bära?
Men det är icke endast en furste, ni kan lösa ur förtrollningen – det är ett helt folk.
– Å, ni vet väl icke, hur svag jag är.
– Jag vet, att ni har en stark själ.
Och jag vet – tillägger han sakta, i en ton af dämpad lidelse – att jag skulle vilja besegla er lycka med mitt blod.
Hon sluter ögonen och rodnar inför det brännande uttrycket i hans blick.
Det käns, som om all förfrusen längtan hölle på att vakna ånyo i hennes bröst.
En underbar lifvets nyfikenhet börjar leka och spela inom henne – trots allt hvad hon hittills pröfvat, är hon kvinna och ännu ung.
– Jag förstår icke – hvart ni vill komma – svarar hon utan att slå upp ögonen.
– Min nådiga, unga fru – det förefaller mig som om ert hjärta hölle på att förstenas, och ni gläder er däråt – därför att det är lugnt och ni slipper lida.
Men jag har drömt om att ännu en gång öppna detta hjärta för varmare känslor, ge er någonting att lefva för.
Det gäller att frigöra den oändliga fond af kärlek, som slumrar inom er – – kärleken till era närmaste, era vänner, ert land och ert folk.
Ni skulle kunna göra oss alla lyckliga.
– Jag förstår icke på hvad sätt.
– Genom att taga grodan i er hand.
– Kungen? – hon ryser till.
– Envåldsmakten!
Om ni vore en smula förekommande mot kungen, skulle han strax ligga för era fötter, och ni kunde då linda makten som en silkestråd omkring ert lillfinger.
Hon sitter tyst och ser ut i solskenet.
De fina spetsarna gunga öfver hennes bröst.
– Är det er mening – frågar hon slutligen i ansträngd ton – att jag skulle bli kungens – – hon tvekar i valet af ord, men han känner i själfva luften, hur tanken upprör henne.
– Se på mig – svarar han sakta, förebrående – ser jag ut, som om jag önskade, att ni skulle bli en annans – –
Han vågar icke nämna ordet, men meningen kan icke missförstås.
Blodet stiger henne till kinderna, och hennes ansikte får ett uttryck, som om han med ovarsam hand berört en punkt, där nerverna lågo blottade.
Hon svarar icke, och ögonen äro nedslagna, men den böljande barmen vittnar om hennes sinnes uppror.
Det kommer öfver honom en jagande ångest.
Nu står allt på spel – nej, nu är allt förloradt, om han icke kan stryka bort intrycket af denna förhastade bekännelse.
Och han börjar tala med feberaktig ifver:
– Envåldsmakten är mogen att falla i en kvinnas hand, och ni kan bli ert lands och ert folks välgörarinna.
Här är mycket, som behöfver förändras och förbättras, innan lyckan och välståndet bli bofasta i Danmark.
Tiden är inne att göra godt i stort, om man har klokhet, energi och kvinnligt behag.
Ni har behaget, jag tror mig äga energien, och tillsammans ha vi klokheten.
Ännu förråder ingenting i hennes ansikte, att hennes sinnes uppror lagt sig.
– Jag har redan sagt er – fortsätter han – att kungen är mycket förändrad.
Han har blifvit mera intresserad af det allmänna bästa, och han har fått håg för att uträtta någonting.
Men han är alltjämt svag i viljan, han behöfver stöd af någon, som han hyser förtroende till, och med hvilken han lefver i intimitet – – med ett ord, han har behof af en kvinnas ömhet och ingenting mer.
Sådant förhållandet nu en gång är, kan drottningen icke fylla den platsen.
Ni skulle kunna det, om ni ville bringa ert folks lycka offret af er personliga antipati.
Han har talat sig varm och fortsätter:
– Det är ett stort ansvar och en svår uppgift – men kommande tider skola välsigna oss, om vi lyckas – – och skulle icke det goda, som ni får tillfälle att utföra, fresta er?
– Tänk på detta fattiga lilla land, där större delen af befolkningen lefver i slafveri, nedtryckt af oerhörda skatter, i okunnighet och elände.
Med en vink af er lilla hand lyfter ni oket från folkets skuldror, lindrar ni fattigdomen och sprider upplysning i de mörka djupen.
Det behöfs blott ett penndrag af monarken för att frigöra tanken och det tryckta ordet, omskapa rättskipningen – belöna förtjänsten och – – å, hur mycken uselhet är här icke att bekämpa – i administrationen – i politiken – i det offentliga och det enskilda – –
Nu har hennes ansikte skiftat uttryck, och hon stirrar drömmande framför sig, som om hon någonstädes långt borta såge ett oändligt perspektiv af de välgärningar, om hvilka han talat.
Inom sig börjar hon höra idéernas lockande sirénsång, och hon drages mot makten.
Bakom allt hvad han sagt skymta konturerna af en gammal dröm, fast nu rikare utarbetad med ideella arabesker.
Och mot den nya bakgrunden bygga hennes tankar upp samma eteriska luftslott som förr.
Hennes agg mot drottningen förlorar åter sin brodd, då hon står inför möjligheten att samla glödande kol på Hennes Majestäts hufvud.
Hon skall återställa den äktenskapliga lyckan mellan de höga makarna, återföra monarken, luttrad till en ädel människa, i triumf till drottningens famn – – och ett lyckligt folk, befriadt från fattigdom och förtryck, skall hälsa återföreningen med jubelrop och välsigna henne, som varit den goda fén – –
Hennes ögon stråla, och hennes ansikte bär ett exalteradt uttryck.
Hon räcker sin hand till Struensee, som under stark spänning väntar ett svar.
– Ni är en ädel man! säger hon varmt.
– Ni har höga mål!
Jag ville så gärna uträtta någonting godt – och jag tror på er.
Han kysser hennes hand med en berusande känsla af lycka.
(22 Juli.)
Tidigt på morgonen, när garnisonsregementenas pipare och blåsare spelade psalmer från kyrktornen, stod ett hotande moln öfver Kristianshavn.
Det sträckte sig mot staden, och där föll något regn; men vinden från Sundet dref skuren västerut, in öfver land, och sopade himmeln blå.
Snart förkunnade kastellets kanoner, högröstadt, med skott efter skott, att Hennes Majestät Danmarks drottning fyllt aderton år.
Öfver hufvudstadens gator och öppna platser darrade solljuset hett, och öfverallt vimlade det af helgdagsklädda borgare och kvinnor, som gått ut för att få se en skymt af ståten.
Störst var trängseln omkring Kongens Nye torv, där grefve Ahlefeldt samlade sin kadrilj af gröna riddare, och knappt hade de försvunnit bakom Östergades hörn, innan folkmassorna satte sig i rörelse för att följa dem.
Men just då hördes hästtramp från Norgesgade, och allas blickar vändes ditåt – där kom kungen själf i spetsen för de blå!
Allas hufvuden blottades, då han red förbi, och efter kavalkaden böljade människomassorna mot slottet.
Den stora balkongen mot ridbanan var präktigt prydd med draperier af skarlakansrödt sammet med broderade kronor i guld, och här hade drottningarna tagit plats under en tronhimmel af siden med gyllene fransar.
Där satt den gamle änkedrottningen Sophie Magdalene, styf i sin ståt, och den yngre änkedrottningen, Juliane Marie, med hopknipen mun, och den unga drottningen, som icke såg glad ut, och hennes bror, hertigen af Gloucester, bred i ansiktet och med ett däst uttryck.
Framför dem bredde sig ridbanan som en amfiteater, badande i sol.
Där svängde den gröna kadriljen in, och där kom den blå, och så började de ridderliga lekarna.
Rundtomkring, under arkaderna, stodo de privilegierade damer och kavaljerer, som fått tillträde, och utanför marmorbron böljade en oräknelig folkmassa, hufvud vid hufvud.
Det var icke medeltidens hårdhändta nappatag, som ånyo kommit till heders vid kung Kristian VII:s hof; inga pansrade ridare, som med sina lansar sökte lyfta hvarandra ur sadeln.
Det var icke styrkan eller modet, som skulle pröfvas; det var skickligheten och elegansen.
Och i den täflan kände de sig alla som segrare, ty enhvar hade sin sköna, af hvars mun han om aftonen skulle mottaga segerns pris.
Och nu är afton, solen har dalat, men i allén från Vesterport till Frederiksbergs slott flamma bloss mellan träden, och eleganta ekipage rulla ideligen den vägen fram.
Slottets trädgård och park stråla af hundratals lyktor och lusteldar; därinne under de klippta trädkronorna, genom de vindlande gångarna, i boskéernas halfdunkel och i den djupa skymningen, rör sig ett hviskande, sorlande, fnittrande vimmel af maskerade damer och kavaljerer.
Parvis fladdra de om i fantastiska förklädningar, det tisslar och tasslar i alla vrår, det suckas smäktande och läspas sirligt, den klippta och snirklade naturen à la mode bildar ram om en trippande och pudrad älskogslek à la mode.
Men dessa träd med de pyramidaliska kronorna ha sina rötter djupt i jorden, och lifvets vätskor sjuda i dem alla; den doft, som stiger från markens gräs och blommor, är naturens egen anda, och fåglarna förkunna dess evangelium, kvittrande yrvakna mellan kvistar och blad.
Så lefver också allnaturen inom dessa trippande marionetter med de inlärda manéren af den franska skolan, och lidelsen kan bryta fram ibland, och smärtan kan snyfta, ty under pudret är blodet rödt.
En dominikanermunk med svart sutan och kapuschongen neddragen till ögonhålorna i sidenmasken rör sig med tung värdighet i det lättfotade vimlet, ifrigt spejande åt alla håll.
– Hej, svartebroder!
Jag vet hvem du söker!
Han stannar och lyfter sina händer välsignande öfver en smidig herdinna i en dräkt af koketterande landtlig elegans med schäferhatten framstupa öfver coiffuren och en rosettprydd staf i sin hand.
– I så fall, sköna Chloë, vet du mer än jag!
Men låt höra i alla fall.
– En liten geheimerådinna, som har blåa ögon och bor i Norgesgade – skall jag uttrycka mig tydligare?
– Mitt vackra barn – han talar med prästerligt allvar – du är tydligen på villospår.
En andans man, bunden af sitt klosterlöfte – –
Hennes skratt klingar gäckande in i hans patos och afbryter tiraden:
– Nej, svartebroder, bockfoten sticker fram under prästrocken.
Du är ingen munk!
Gif mig din hand, så skall jag skrifva ditt namn.
Och därunder skall jag, om du vill, skrifva namnet på den sköna, som du uppvaktar dagligen – –
Där kvällde de fram, de djupa brösttonerna; nu vet han, hvem hon är.
Men han har ingen lust att ingå i vidare svaromål och förskansar sig därför hårdnackadt bakom sitt prästerliga patos:
– Du är ett världens barn, och du dömer andra efter ditt eget sinnelag.
Min hand kan jag icke gifva dig, ty jag har förpliktat mig till cœlibat, och den sköna, du talar om, känner jag icke.
Pax tecum!
Han fortsätter sin väg med gravitetiska steg och värdig hållning, men hon följer efter och talar gycklande, med en grundton af agg:
– Ditt munklatin narrar mig icke, och ditt dygdesamma väsen än mindre.
Och jag vet hvad dina förpliktelser äro värda – lika visst, som jag vet, hvem du söker.
Hon vågar icke utsätta sin ömtåliga hälsa för nattluften; eller också är hon rädd för dig.
– Tillåt mig i förbigående komplimentera dig för din plan.
Den är djärf som ditt roffågelsnäbb och svart som din själ. Å, jag känner den!
Du vill skaffa kungen en härskarinna och dig själf en slafvinna i samma person – delad sällhet är dubbel sällhet, kantänka – och envåldsmakten i hennes hand betyder, att det blir du, som regerar.
Men drottningen vet också hvart du syftar – och hon älskar dig icke!
Pax tecum själf, svartebroder!
Hennes herdestaf faller med ett lätt slag öfver toppen på hans kapuschong, och hon är borta innan han hunnit genmäla ett ord.
Han viker af och slår in på en gång, som leder bort från människovimlet.
Leken intresserar honom icke längre nu, då han förlorat hoppet att finna Birgitte Sophie.
Han vandrar fjärran från festens brännpunkt.
Här glimma inga lyktor i träden, endast månskenet duggar hvitt öfver ensamheten med de skarpa skuggorna.
Han skjuter hättan tillbaka och befriar sina heta kinder från sidenmasken.
Herdinnans ord ljuda ännu inom honom och väcka en obestämd oro, som han söker bekämpa.
Hvarför tillmäta slika svartsjukans speglosor en betydelse, som de icke äga?
Hvad kan Elisabeth
Eyben och hvad kan drottningen veta om en plan, som hittills icke varit annat än ett hugskott, hvarom han aldrig talat med någon annan – och hvars förutsättningar ännu icke äro förhanden?
Men hofvets damer och kavaljerer ha fint väderkorn för intriger, och skvallret anteciperar ofta.
Det är bekant, att kungen ånyo gjort den vackra geheimerådinnan Gabel till föremål för en synnerlig uppmärksamhet; och det är ingen hemlighet, att en viss lifläkare dagligen uppvaktar samma dam i hennes hem.
Man har sammanställt dessa fakta – och vågat en gissning; någonting annat kan det icke vara!
Ingen kan veta någonting om de tankar och känslor, som besjäla den sköna och stolta geheimerådinnan, när hon mottager monarkens alltigenom höfviska hyllning.
Och ingen har sett det strålande uttryck och det ömma leende, hvarmed hon hvar morgon räcker lifläkaren sin hand att kyssas.
Då blossar längtan alltid upp inom honom; han vill böja knä för hennes fötter och låta kärleksintrigen börja.
Men hittills har han hållits tillbaka af ett mera förfinadt begär att ännu en stund njuta den förkänslans och aningens lycka, som han förnimmer, då han ser hennes själ långsamt öppna sig, liksom en hvit vattenlilja, hvars blomkalk slår ut i solen, genomträngd af dess värme och ljus.
Vid denna inbillningens lek smekas hans nerver af mångahanda förnimmelser, rikare och mera sinnesretande än allt hvad han erfarit inför någon af de sköna damer, som hittills hugnat honom med sin gunst, efter en skenfäktning hvars resultat varit på förhand gifvet.
Han känner de trollformler, för hvilka, en sådan kvinnlig marionett måste öppna sin famn – lika visst som ett ryck i en bestämd nerv framkallar en bestämd rörelse af en människokropp.
– Men den dam, som han nu drömmer om, har han hvarken kufvat med makten af sin vilja eller fångat i hennes egen känslosamhets garn eller bländat med sin lidelses plötsligt uppblossande halmeld!
Om hon gifver sig åt honom, sker det stolt och fritt – som en drottning ger sig åt en höfding – därför att han ensam hållit målet inför hennes längtan och ensam förmått fylla hennes själ med sitt väsens värme och ljus.
Måhända också därför, att de båda eldas af ett gemensamt högre mål – sitt lands och sitt folks väl.
Det krafsar och tasslar öfver gruset, och längsmed en buxbomshäck kommer en sylfid sväfvande så lätt, som om hon bures af sina fladdrande sidenvingar.
Då och då stannar hon, böjer hufvudet framåt och spanar i ljusdunklet.
Hon är omaskerad och månskenet dallrar öfver hennes ansikte, som bär ett öfversinnligt, förklaradt uttryck.
Nu glider hon in i skuggan af ett träd, lutar sig skyggt fram, med handen öfver pannan och hviskar:
– Friedrich!
Munkens hjärta börjar plötsligt dansa, han öppnar sin famn mekaniskt som en marionett och skyndar den sköna till mötes.
Men när han kommer närmare, sjunka hans armar till sidorna.
Sylfidens ansiktsuttryck blir mindre öfversinnligt, allteftersom afståndet minskas, och nu igenkänner han lilla Anne-Sophie Bülows pikanta drag.
– Ni, herr etatsråd! säger hon skrattande, sedan hon öfvervunnit sin synbara missräkning.
– Är ni också ute och svärmar i månskenet?
– Som ni ser, min nådiga! – han bugar sig ironiskt – jag är på jakt efter lyckans gudinna!
Hvad namn bär er gudinna för tillfället?
– Anne-Sophie!
Döm då om min gränslösa förtjusning, då jag nyss hörde henne hviska mitt namn!
– Hon skrattar till – Ack ja, det är ju så sant – ni heter också Friedrich!
– Också!
Store Gud!
Skulle det endast ha varit en illusion!
– Snarare ett gammalt minne, som spökar ur sin graf.
– Jag förstår!
Nu hör också jag stegen af en kommande Friedrich.
Jag måste då förmodligen bereda mig på, att ni lämnar mig?
Hon nickar småleende:
– Måtte ni kunna bära ert öde som en man! – och hon sväfvar vidare ut i månskenet, förenar sig med en skugga, som af alla tecken att döma måste vara Warnstedt, och försvinner.
Munken står kvar och ser efter dem och tänker med någon själfironi, att den damen verkligen en gång vållat honom en högst allvarlig hjärtekvida.
Då hade hans fantasi förespeglat honom lyckan att äga henne, som det härligaste på jorden.
Hans själ fylldes af ljufva aningar, när han hörde hennes röst eller ljudet af hennes lätta steg eller rasslet af hennes kjolar.
Men samtidigt öfvervägde hans förstånd i hemlighet medlen att fortast möjligt vinna hennes gunst.
Han hade icke tagit miste om vägen eller förfelat målet!
Men från de höga rymder, där hans längtan för ögonblicket dväljes, ser han alla förflutna galanterier i fågelperspektiv, och de tyckas honom obetydliga eller själlösa.
Hans känslor och hans tankar ha fått mera allvar nu; han vandrar fjärran från de hvardagliga kärleksintrigerna och tänker på henne.
Han har kommit in i parken och framför honom glänser kanalens vatten silfverhvitt mellan trädtopparna, som stå mörka i djupet.
Då hviskar det stilla från gången till vänster:
Spökar det också här?
Nattvinden stryker prasslande mellan bladen, men samtidigt förnimmes ljud af rasslande kjolar och lätta steg.
En hvit nunna med spetsigt dok öfver hjässan skymtar fram i halfdunklet.
Tvekande närmar hon sig, doket håller hon ännu försiktigt framför ansiktet, men på de mörka ögonen igenkänner han Sophie Gæhler.
Ännu inne i sin roll, lyfter han händerna välsignande:
– Pax tecum filia mia!
– God afton mitt kära etatsråd – eller rättare sagdt god natt.
Det är sent ...
Hon vill skynda förbi, men han ställer sig i hennes väg.
– Nånå – bättre sent än aldrig!
Jag känner dina ögon – min sköna syster – deras uttryck leder icke tankarna till en enslig klostercell.
Också din röst har jag hört en gång förr hviska mitt namn med det där tonfallet!
Det är längesedan nu!
Hon tycks något brydd, men på samma gång road; hennes blickar irra ängsligt rundt omkring, men hennes skratt klingar helt otvunget och muntert.
– Ni är då alldeles viss om, att ni ensam i hela världen heter Friedrich?
– Tvärtom! – suckar han ironiskt.
För ögonblicket törs jag knappast tro, att jag har rätt till mitt eget namn!
Jag har redan en gång förut i natt gjort samma nedslående erfarenhet som nu!
Gud bevare mig!
Det ser ut som om alla kavaljerer i detta lilla land skulle heta Friedrich.
Åtminstone alla, som de skönaste damerna öfver hufvud taget ha lust att stämma möte med.
– Au revoir! min f. d. Friedrich!
– Hon småler deltagande och sänder honom en fingerkyss till tröst – Akta er, att ni icke för tredje gången råkar ut för samma äfventyr!
– Är det någon öfverhängande fara på färde?
Nu nickar hon betydelsefullt:
– Jag mötte nyss Ida Moltke – och jag tror nästan, att hon också går omkring och söker sin Friedrich.
– Nom d’un chien!
Är Plessen fallen i onåd och en ny Friedrich korad?
– Nej, men ni vet väl, att grefve Fritz officiellt heter Christian Friedrich.
– Ni menar, att grefvinnan skulle ha stämt möte med sin egen gemål?
De se på hvarandra och skratta båda.
– Nå, hvarför icke?
– Nej, Nej!
Det vore alltför originellt.
Men om ni fordrar det, skall jag gärna tro, att ni själf just nyss, då ni ropade Friedrich, tänkte på er gemål – ehuru generalen officiellt heter Peter Elias!
– Au revoir, ni oförbätterlige!
Nej, jag fordrar ingenting annat af er, än att ni nu låter mig gå!
Hon niger kokett och vill fortsätta sin väg, men han följer efter:
– Au revoir, ni alltid lika förtjusande och lika oberäkneliga!
Jag närer den djupaste afund gent emot denne ert hjärtas nye kung
Friedrich – den femte, men jag hyser också tacksamhet gentemot honom – –
– Ni tror mig icke.
Det är bokstafligen sant.
Jag kan icke annat än glädja mig åt den ryska diplomatiens nederlag.
Det var på tiden, att Rysslands tyranniska öfvermod stäcktes, och att här sattes en gräns för dess eröfringslystnad.
– Jag är tacksam mot er Friedrich, därför att han utestängt riddar Mikaël – ehuru den snopne ärkeängeln sedan dess hedrar mig med sitt hat – därför att han tror mig vara den lycklige.
Hvilken ödets ironi!
– Jag skulle beklaga er lifligare – säger hon gäckande – om jag icke visste, att ni fått full ersättning på annat håll för allt hvad ni i denna affär förlorat!
Det enda, som gör mig otröstlig, är att kärleksintrigen i Norgesgade, enligt hvad det sägs, också har ett politiskt föremål.
Jag skulle så gärna se er bland de våra!
Med eller utan geheimerådinna!
– Men jag har redan en gång haft äran säga er, min nådiga, att jag önskar hålla mig fjärran från partierna!
– Och jag har likaledes haft äran säga er, mitt kära etatsråd, att ni gör dumt däri.
Ni vet att Brandt i dag utnämnts till kammarherre?
Drottningen har icke glömt, att lilla Enevold föll i onåd då han sökte störta grefve Holck.
En vacker dag kommer kammarherre Brandt otvifvelaktigt att återvända till hofvet!
Troligen skulle också ni handla klokare, om ni ville begagna det inflytande ni redan äger öfver konungen, till att främja drottningens intressen.
Hon hälsar ännu en gång och sväfvar så vidare ut i månskenet, där hennes hvita nunnedok lyser en sekund, tills det uppslukas af skuggorna mellan de mörka träden.
– Munken vänder sig diskret åt motsatt håll.
Det hvilar ett öfvermodigt småleende kring hans läppar, medan han ensam vandrar sin väg i skymningen.