Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Komedianterne, hvilket namn är gemensamt för alla aktörer och aktriser som resa i landsorterna, hade mycket att stöka vid sina resvagnar, hvarifrån de lösgjorde koffertar, hattaskar m. m.
– Dessa resande konstnärers öde är i sanning ej det afundsvärdaste.
Ständigt på rörlig fot från stad till stad, gå de allt mer och mer baklänges på konstens bana.
Och hur naturligt är ej detta?
Sällan eller aldrig hafva de tillfälle att se eller höra något bättre än sina kamraters talanger, i hvilka de alltid anse för ett behof och särdeles nöje att kunna upptäcka något sämre – hvaruti de äga en märkvärdig likhet med Kongl.
Teaterns sujetter; sällan införlifvade med hvad man vanligtvis förstår med bildadt folk, måste de icke destomindre uppträda i hvarje roll som helst, oftast i samma pjes än som kejsare, konungar och andra notabiliteter, än som betjenter, drängar och andra underordnade figurer, och således dubblera roller, om de också vore de enfaldigaste personager i verlden; nya pjeser måste de dertill dagligen gifva, till följe dels af den rådande bristen på spektakelgångare, dels också af respektive åskådares fallenhet för ombyte.
Olycklig vår Kongl.
Teater, om den äfven vore underkastad detta sednare missöde!
I städer, der ej ordentliga teaterhus finnas, uppträda de i lador, midt under den strängaste vinter, och mer än en gång nödgas de, vid sitt uppträdande på dessa tillfällighetsteatrar, gå på ”hal is” icke blott hvad konsten, utan äfven hvad golftiljan beträffar.
Ej under derföre, att dessa landsorts-konstnärer på scenen förefalla lifligare än på de ordentligare teatrarna – de skrika förfärligt ut sina partier, liksom ville de derigenom tvinga de skallrande tänderna till lydnad, och begagna alltid stora och täta gester både med armar och fötter, förmodligen för att hålla sig varma – ty att finna snö i en blomstrande lustpark eller regndroppar i en lysande furstlig salong, hörer till dessa truppers hvardagshistoria.
Sjelfva truppen bildar ett eget samhälle för sig, med direktören till konung och de mellan honom och sujetterna uppgjorde kontrakterna till grundlagar.
För öfrigt finnas der, liksom i hvarje välordnadt samhälle, favoriter och intriger, missnöjde och kabaler förutan all ända, och mången applåd, hand mot hand, från salongen har till följd haft en fullt ut lika liflig applåd, hand mot kind, bakom kulissen.
Författaren till Sara Widebecks historia var en gång, efter åskådandet af Hamlet på en dylik teater, vittne till följande roliga efterspel.
En sujett plägar vanligtvis sjelf från teatern annonsera sin recett, när den är bestämd att utgöra en följande representation.
Sådant var äfven fallet ifrågavarande gång.
Ridån var nedgången öfver sista akten i Hamlet.
Mamsell D., en aktris, framkröp från sidan af det nedfallna förhänget och på vers, hvaruti konstens höga mål och konstnärens tarfliga på ett förundransvärdt sätt sammanflöto, med tårar i ögonen förkunnade publiken, att hennes recett var utsatt till följande dag.
Knappt hade hon hunnit till hälften af sitt lika rörande som röriga deklamatorium, förrän ett förfärligt larm hördes inifrån ridån, hvilken snart gaf vika för rörelser af alldeles motsatt beskaffenhet.
Der hade nu åskådaren tillfälle att se, hur prins Hamlet kastade sin faders vålnad öfver ramfen ner i orkestern, dit han genast följdes af konungen sjelf, med blodiga märken efter drottningens och Ophelias förenade naglar; der kämpade, beväpnade med lösryckta trädstammar, förstås af väf, Laertes med sin fader Polonius, så att väggarna ramlade ner öfver de stridandes hufvuden.
Den stackars mamsell D. stod, liksom hade hon varit fastspikad vid tiljan, till dess Ophelia, hvars spelta vansinnighet tycktes hafva öfvergått i den renaste natur, tilldelade henne med halmkransen ett slag öfver ansigtet, hvilket slag af mamsell D. på stället besvarades.
Att detta våldsamma upplösningstillstånd inom det teatraliska samhället väckte mycken munterhet hos publiken, var naturligt.
Orsaken till striden lärer varit ett af direktören till en annan qvinlig sujett gifvet äldre löfte om recett, hvilken sujett, med tillhjelp af sina anhängare, nu på detta eftertryckliga sätt sökte göra sin rätt gällande.
Men återvändom till ämnet.
Bland den mängd nyfikne, som trängde sig kring den lefvande konst-exposition, som nu var att åskåda vid
Lidköpings gästgifvaregård, var äfven Sara Widebecks son Adam, skefvande fram och tillbaka emellan packvagnarne.
Snart var han af några aktörer såsom handtlangare engagerad och biträdde med att uppbära diverse effekter från gården upp till ett rum i gästgifveribyggnaden.
Det var redan skymning, då Adam uppbar den sista packan.
Han stod nu ensam i rummet, kastande en blick på de uppburna sakerna.
Blicken, i början temmeligen oförskämd och liksom hånande de kringströdda föremålen, som röjde en med fattigdom förenad smak för oordning och slarf, började småningom antaga en viss skygghet, under det att kinderna allt mer och mer skiftade i mörkrödt.
Den skygga kringirrande blicken slog sig omsider ned på en sämre plånbok, som nyss af en bland de resande aktörerne blifvit lagd på bordet.
Vare sig nu ögat oemotståndligt drog handen med sig, eller handen hade för afsigt att sjelf ifrån det frestande föremålet slita ögat, nog af – plånboken, omknuten af Adams fingrar, promenerade till dörren, som i och med detsamma öppnades – dock icke af Adam sjelf, utan af den resande, som syntes vara en medelålders man, hvars öga genast upptäckte den otillbörliga klämmare plånboken bekommit och fattade Adam i kragen, med hög röst påkallande folk ifrån gården.
”Herre!” ropade den resande till den närmast stående förvånade gästgifvaren, ”ni presterar flink uppassning i ert hus, en uppassning, som till och med tager en resandes penningar i beskydd.
Denna unga tjuf har jag öfverraskat med min plånbok i handen.”
Ett sorl af ovilja trängde, jemte en stadstjenare, uppför trappan – och inom några ögonblick var Adam bortförd af den sednare.
”Rår ej för, bästa herre, kan ej ha ögonen öfverallt”, urskuldade sig gästgifvaren; ”för öfrigt är den der lymmeln från Stockholm, och dessutom känd för det ena tjufpojksstrecket efter det andra här i staden.”
”Hvad gör han i staden?”
”Han ä’ hos sin mor, Widebeckskan”, svarade gästgifvaren.
”Död och helvete, hvad säger ni!
Sara Widebecks son!” ropade aktören med förfärlig stämma.
”Ja-a, ä’ han så – men fast hon ä’ mamsell, så har hon ändå en gudagåfva med barn, att hon gerna skulle kunna dela med sig deraf åt sex gifta hushåll här i Lidköping.”
”Menniska, är du förbannad!” ropade aktören, fattande gästgifvaren i kragen.
”Hva – hva falles!” skrek gästgifvaren, ryckande sig lös.
”Sara Widebecks son!
Störta ned, himmel! öppna dig, afgrund! och begraf i dina lågor denna fördömda stad!” röt aktören, så håren reste sig på de kringstående, med undantag af gästgifvaren, som hade peruk.
”Åh vet hut, komediant!” ropade den sistnämde; ”tror ni er vara på spektaklet ni?”
Mängden upprepade, under vildt gny, gästgifvarens kraftord.
”Saras son! hvart fördes han? hvart släpades han?” jemrade sig aktören, vridande händerna.
”Dit, der hvarken sol eller måna narra honom att stjäla mer”, svarade gästgifvaren, hvars vrede, af den jemrandes röst och åtbörd bevekt, öfvergått i en mildare tonart.
”Bort efter honom – – menniskor – djeflar – hafven medlidande med mig – jag måste rädda honom eller dö!” vrålade aktören och störtade utför trapporna ut på gården och gatan.
Aktörer, aktriser och hela svärmen af åskådare rusade efter honom.
”Sicken galning vi nu ha fått in igen”, mumlade gästgifvaren.
VIII KAP.
”Kappan faller från hans skuldror, hatten från hans hufvud – och –”
Klockan slog fem i Lidköpings kyrkotorn.
Lik en skälmsk, med älskarens kyssar skämtande, ungmös öga, lekte morgonens Aprilsol i pussarna på Lidköpings gator.
Allt bebådade en klar och vacker dag.
Men hastigt visar sig ur vestern profilen af ett mörkt ogenomträngeligt moln, som utan skonsamhet lägger en svart hand på himlahvalfvets glänsande öga, fångande mördarlikt hvarje stråle.
Ett oväder ligger visserligen på djupet af detta moln; men se – hvilket synes dig förfärligare: detta stormbud deruppe, eller detta stormbud dernere, som förvildar denna manliga gestalts ansigte, hvilket nu vänder sig mot knuten af Sara Widebecks hus?
– Detta ansigte är blekt och magert som dödens; men de skuggor det sprider äro äfven som dödens.
Gestalten är insvept i en mörkbrun slängkappa och en hög hatt balanserar på den något gråsprängda nacken.
Hvad vill han?
Hvem söker han, den förfärlige?
– – – Hårda slag på husporten skaka den fredliga bostaden.
Hvarför öppnar man ej?
Nu dånar det i byggnaden, liksom hade en ny Simson kastat dess grundpelare på sin skuldra.
– – Porten öppnas omsider och en karl i skjortärmarna visar sig deruti.
”Hvem är ni, som håller ett sådant helvetes oväsende på porten?” frågar mannen i skjortärmarne.
”Hvem jag är”, svarade främlingen; ”det är ej era långöron förbehållet att uppsnappa mitt namn.
Hvem är ni sjelf?”
”Ni är ohöflig, min herre; men icke är jag den som blyges för mitt namn.
Jag är fanjunkar Tandgren.”
”Ha!” ropade främlingen, hvars ögon flammade till af en besynnerlig eld, ”vet ni, min herre, att i denna stund hade det, vid den lefvande Guden, varit för er vida bättre, om ni haft ett annat namn.
Tandgren! jag känner det namnet, och personen skall jag äfven lära känna.”
Lik blixten ur molnet, flög ur den mörka kappan en arm, hvars knutna näfve drabbade öfver fanjunkarens näsa, så att dess alla källor sprungo och öfverhöljde med det rödaste blod mun och haka.
Det var bedröfligt att se, hur de långa mustacherna flöto tillsammans in i den öppnade munnen och intogo den deserterande tuggbussens position.
Det gifves ögonblick af lifvet, då den starkaste natur dukar under för öfverraskningens äfven lättaste vindkast.
Fanjunkar
Tandgren var ingalunda en svag man, än mindre en mes och skulle utan fruktan sett hvitögat på hvilken fiende som helst; men att få, som det heter, ”på käften” i samma stund fredens ord derur gå, var i mer än ett afseende starkt nog.
Dock var det ej länge den hämnande kraften slumrade i hans bröst – han lyfter sina armar, så att musklerna nästan spränga den dem omgifvande lärften.
Men innan de drabbade ned på sitt föremål, känner han med fasa sin ena tinning svullna under främlingens hand och sin andra på samma gång såras af det hvassa portlåset – det svartnar för hans ögon – han är färdig att förlora sansningen, då en spark bakifrån påminner honom att han ett godt stycke blifvit transporterad ut på gatan.
Nu vänder han sig om, skakande sin blodiga mahn, färdig att utkräfva en svart hämd.
Men främlingen, den afgrunden måtte hafva utskickat, fattar ett vid porten stående ämbar, som aftonen förut troligtvis blifvit ur köket flyttadt, och kastar dess rågade innehåll öfver hans hufvud.
Fanjunkaren liknar nu Necken, uppstigen ur hafsvågorna; men, i stället för snäckor, sitta äggoch potatesskal i hans lockar, och persiljestänglar fläta en krans kring hans drypande hufvud.
Mången kan ha en rygg tillräckligt bred, för att bära de drygaste slängar; men att öfver sitt hufvud få så mycket på en gång, det är mer än någon lefvande varelse kan fördraga.
Fanjunkaren uppgaf ett rysligt läte och sprang sin väg.
Vi hade gjort detsamma.
Det bultar våldsamt på löjtnant Gustafs kammardörr; löjtnanten spritter upp ur den ljufva morgonslummern.
Det bultar värre; löjtnanten hoppar yrvaken ur den varma sängen.
Dörrspegeln är i fara; löjtnanten sticker armarna i nattrocken, fötterna i tofflorna, hufvudet i rökmössan och öppnar dörren.
Främlingen inträder.
”Hvad är ni för en, som med så ociviliserade fasoner störer hela husets lugn?” frågade Gustaf med andan i halsen och sömnen i ögonen.
”Sakta – sakta, herr löjtnant– det finnes mycket annat, än bultande knogar, som störer lugnet i detta hus.
Mitt namn skall ni nog, när tider blir, få veta”, svarade främlingen med ett lugn, som var hafvets före den inbrytande stormen.
Gustaf trädde några steg tillbaka åt väggen, der hans värja stod och fattade dess fäste, ty i främlingens öga brann något som ovillkorligt påkallade denna rörelse.
”Ännu en gång, min herre, med hvem har jag den äran att tala och hvad tillskyndar mig det nöjet att bli väckt klockan fem på morgonen?” frågade löjtnanten något modigare.
”Bra bra, herr löjtnant, – er förtrolighet med värjan gör er dubbelt intressant i mina ögon.
Hvem vet, om det icke just blir värjan, som kommer att lösa den gåta, hvarmed ni nu som bäst bråkar er hjerna.
– Det finnes i denna kammare rätt smånätta effekter, min herre – rätt dyrbara, om man så vill; men –”
”Men, men – ej ett steg närmare, menniska, eller ränner jag värjan genom ert lif!
Är ni tjuf, röfvare eller –”
”Ts – ts – jag säger, att ni har rätt vackra saker i ert rum; men den vackraste möbeln saknas dock här, en möbel som likväl berättas vara rätt husvarm härstädes.
– Hvar är Celestine?”
Främlingens röst antog vid dessa sista ord en isande djuptonighet.
Gustaf tappade på en gång värjan och koncepterna.
”Hvar är Celestine, hon, hvars vanära ni här grundat, för att deraf samla materialier till hennes vanrykte genom verlden?”
”Och om jag skulle svara, att det ej angår er?” sade Gustaf, något sväfvande på målet.
”Så rifver jag hjertat ur ert bröst, om också tio stoppade uniformsrockar betäckte detsamma!” ropade främlingen, i det hans knytnäfve lemnade djupa märken qvar efter knogarne i bordet.
”Jag tillstår, att – att jag är på det högsta förvånad öfver – öfver det namn, som min herre nämnt för mig, dels – dels öfver det sätt hvarpå – – Celestine – visserligen känner jag en med detta namn – min städerska – hon som passar upp på mig – men för öfrigt så – ”
”Usling!
ni har ej en gång mod att, på samma sätt som ni gjort i hela Lidköping, för mig skryta med ert närmare förhållande till denna sköna qvinna.
Har ni mod att slåss då? värja eller pistol, det gör mig detsamma.”
”Slåss? hvarför icke? men med hvem, om jag får lof att fråga?”
”Jag är aktör vid den teatertrupp, som i går afton anlände till staden.”
”Aktör! – hm – visserligen godt och väl – men – men –”
”Ni menar, att olika slags personer icke passa till lika slags vapen – är det inte så?
Som militär, skulle jag ha rätt att duellera med er; som aktör, att prygla er – icke så?
Men jag vill hjelpa er ur er förlägenhet.
Kan ni läsa detta papper?
Vanan att fördjupa er i er egen fullmakt, torde utan svårighet kunna underrätta er om riktigheten af min, som i det närmaste liknar er, med undantag af namnet möjligtvis – ett undantag, som visserligen icke torde vara det obetydligaste.”
Främlingen framräckte ett papper.
Knappt hade löjtnanten deruppå kastat sina ögon, förrän ett uttryck af den djupaste förvåning sväfvat öfver hans ansigte.
”Hvad!
ni skulle vara – löjtnant – löjtnant – jag är stum af bestörtning, min herre!”
”Ni känner mig – så mycket bättre.
Ett stenkast hitom den utom staden liggande helsobrunnen står, omgifven af tättstående trädstammar, en gammal lada, på hvars väggar Lidas och Wennerns fiskare upphänga sina nät.
Der väntar jag er om tvenne timmar – värja eller pistoler?”
”Pistoler.”
”Godt – – men om ni icke kommer, herre, vill jag skrifva en komedi och uppföra den kring land och rike, och den skall heta:
Pultronen, hvaruti ert namn och era egenskaper skola spela hufvudrollen.”
”Jag får tacka på det högsta.”
”Nej, min herre, ni får ej tacka en gång.
Ett lik tackar ej; ty om ni icke dör som en man, dör ni som en hund för min hand – och komedien skall blifva er drapa.”
Främlingen skyndade ur kammaren.
Det knackar varsamt på Saras dörr.
”Stig in”, höres Saras röst.
Den starke främlingen angripes vid dessa ord af en häftig darrning.
”Stig in”, ljuder inifrån en annan röst, som är Celestines.
Främlingen är nära att vackla.
Han vrider med möda upp det svaga låset – dörren är öppen – kappan faller från hans skuldror, hatten från hans hufvud – och – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
IX KAP.
”Ett ymnigt regn vräkte ner från de nattsvarta skyar.
Liksom den mångskiftande regnbågen, hvilken säges draga regnet ur hafvet, för att dermed öfvergjuta den torra jorden, hvälfde sig Saras och Celestines ögon; tårarna drogo de ur hjertats djup och stänkte dem derefter öfver de bleka kinder.
En sinnesrörelse af det slaget, som på sin vågskål väger lif och död, hade fjettrat dem båda vid soffkarmen.
Vid fönstret stod en förkrossad bild af den förlorade sonen, Adam, med händerna hopknäppta öfver bröstet och ögat stirrande på en enda punkt i kammaren.
Men af och an på golfvet gick med stora steg främlingen och talade följande:
”Ryktet om min död i Norrströms vågor hade jagat fasa i mina vänners bröst, synnerligast i deras, med hvilka jag delat lifvets ljufvaste fröjder och för hvilka jag således måste vara dyrbar – kanhända helig.
Tiden, som läker och helar allt, hade gjutit sin balsam i saknadens sår och tanken föll allt mindre och mindre tryckande på mitt minne.
O! hvarför fick det så ej vara!
Hvarför blef jag dömd att ännu irra, som en vålnad, på min egen graf och förpesta samma nejder, hvilka förut sågo mig lefnadsfrisk och lycklig?
– Jag dog ej i vågorna, Sara!– jag dref ej kring okända stränder, ett vanstäldt lik, Celestine!
Det var mitt goda namn och rykte, min ära, hvilka Mälarn för evigt slöt i sitt skumhöljda sköte.
Från stentrappan ilade jag att möta döden, som spöklikt sväfvade mellan vattenpelarne på djupet; men den hvirflande strömmen, som oemotståndeligt förde mig med sig, jagade den förvirrande dödsbilden ur min hjerna och återförde deruti kärleken till lifvet.
Jag såg upp ur vattenbrynet, såg himmelens manande stjernor öfver mitt hufvud, och i deras glans upptinade min beslutsamhet att dö – jag simmade, ej mer en lekboll för nattliga vågor.
Då sköt, en stor svart fågel lik, med friska vindar i spända segel, en skuta ur Blasieholmshamnen.
Mina rop hördes af folket om bord, och snart befann jag mig der, omgifven af menniskor råa till ytan, men goda, välvilliga till hjertat.
Ett kort, hemligt samtal mellan mig och skepparen föreföll – och skutan fortsatte sin bana; men dess besättning var tillökad med en man – och denne var jag.
Efter en lång stormig sjöresa befann jag mig nu på Finlands minnesrika stränder, och att söka mig en verkningskrets, blef nu mitt förnämsta syfte.
Att införlifva mig med Rysslands härar, dertill var mitt Svenska hjerta ej nog mjukt; att egna mig åt målarekonsten, deraf hade jag allt för bittra minnen.
Jag gick derföre in i en teatertrupp som då vistades i Helsingfors.
Jag blef en mångsidig skådespelaretalang.
När jag spelte en tragisk roll, strömmade tårar i teatersalongen; när jag spelte en komisk, smattrade skrattsalfvor derigenom – och mitt sista ord bortdog alltid i det mest stojande jubel. O! hur kunde det vara annorlunda?
Tragico-komiskt var ju hela mitt förflutna lif.
– Men hvad var för mig jublet, hvad dessa flyktande ögonblicks lof, då de skallade inom främmande landamären?
I hvarje leende öga såg jag ju frihetens hemska hånlöje, i hvarje blomma rostfläckar efter förtryckets bojor.
Heldre, än den kräsligaste föda i slafvens land, det bäskaste barkbröd i den fries, tänkte jag – och tanken hann ej mogna, innan handlingen bar frukt – och nu står jag på mina fäders jord.
Jag är nu teaterdirektör – ha, ha!
– Visserligen tänkte jag här få spela andra roller än min egen; men demonerna hafva återfunnit sin förlorade son och nu – nu känner jag deras förnyade lustspel i mitt hjerta!
– – Ej ett ord, Sara! ej ett ord, Celestine!
Jag känner allt, vet allt – – stackars olyckliga varelser!
Ni smickren er med att drifva ett förfärligt spel med verlden; men verlden drifver med er ett vida förfärligare.
Jag vill hjelpa er utdraga ett och annat af de bortblandade korten.
– Hvad slog klockan? sex. – Följen mig ej.
Det hvilar en slöja öfver den kommande stunden.
Den som söker lyfta en flik deraf, får blod på händerna.
– Sitten stilla – stilla arma qvinnor – era tårar falla ändå som rinnande jern på mitt samvete.
– – Adam! en stöld vidlåder dina händer, olyckliga barn!
Ha! du är också frukten af en stöld från samhällets heligaste rättigheter.”
Albert skred med dyster högtidlighet ut genom dörren.
Saras och Celestines ögon sökte och funno hvarandra; men hvarje deras blick darrade under tårarna, och intet ord förmådde undanvälta den tyngd, som hvilade öfver deras hjertan.
Än en gång åtföljdes deras ögon till den stängda dörren.
Stegen i trappan hade bortdött, och minnet af hvad som nyss timat, antog allt mer och mer för deras förvirrade sinnen en andes luftiga skepnad.
Med uttryck af den djupaste smärta föllo slutligen Saras ögon på Adams bleka förkrossade gestalt, och i denna stund förvandlades för hennes syn den lilla kammaren till ett stort likrum, och hon knäföll på golfvet – hon tyckte sig knäfalla vid den mördade barna-oskuldens förtidiga graf.
I ett litet fattigt möbleradt rum en trappa upp i gästgifveribyggnaden satt vid samma tillfälle en ung qvinna, hvars lätta smakfulla morgondrägt röjde de finaste former.
Ett långt mörkt hår flöt i oordning kring hennes ansigte, hvars ädelt bildade drag suckade under en hy, som, af naturen fin och vacker, af konsten blifvit ojemn och grå, och på hvilken skiftade lösa fragmenter af ett rödt smink.
Hon tryckte med ena handen ett gråtande lindebarn mot sitt bröst och med den andra höll hon för sina ögon Amalias roll ur Schillers Röfvarband.
Hon deklamerade för sig sjelf, ackompanjerad af barnets späda klagande stämma.
Hastigt öppnades dörren och Albert inträdde.
Utan att knappt bevärdiga den moderliga gruppen med en enda blick, gick han fram till sin reskoffert, tog derur tvenne pistoler och synade med en viss noggrannhet de blanka låsen.
Qvinnan följde honom med ögonen, lade rollen i fönstret, barnet i sängen och derefter sin hand på Alberts skuldra.
”Albert”, sade hon , ”hvar har du varit så tidigt på morgonen?– hvarföre synar du med en så olycksbådande blick dessa förfärliga vapen?”
”Clara”, svarade han, ”hvarför studerar du sjelf så flitigt Amalias roll?
Jo derföre, att vi i morgon måste gifva Röfvarbandet.
Hvad underligt finner du då deruti, att jag undersöker mina pistoler?”
”De äro skarpt laddade, Albert.”
”Just derföre måste äfven de ombyta roll, och det är för att få dem rätt teatraliska, som jag vill låta – luften eller någon – trädstam röna deras allvarliga sida.
Albert gick till dörren, stannade der och lät sin blick än en gång flyttas från modern till barnet, hvarefter han tyst aflägsnade sig.
Då Albert hunnit utför trappan, öppnades sakta en dörr på nedra botten, och ett annat något äldre, men skönare, fruntimmersansigte visade sig deruti.
”Albert, vill du ej på en liten stund titta härin och se på vår lilla gosse.
Han har hela natten varit så orolig, så jag fruktar han blir sjuk för oss.”
”Har ej tid nu, bästa Christin, måste angeläget ut, för att ställa allt i ordning till representationen.”
”Ja så, du har ej tid nu; men hos Clara har du tid att vara både bittida och sent, otacksamme!”
”Plåga mig ej med din eviga svartsjuka igen! jag är trött vid detta käcks.”
”Men jag fick ej bli trött vid ditt, då du öfvertalade mig lemna min beskedliga man, för att följa dig öfver hafvet till detta odrägliga land.”
”Christin!”
Hon skyggade tillbaka för hans vilda blick och drog igen dörren efter sig.
Knappt hade
Albert bortgått, förrän hennes dörr ånyo öppnades – men af Clara.
”Åh, god morgon mamsell!
Så nyter hon är på morgonen, oskyldiga varelse!
Jag försäkrar henne, att det blott är Alberts son, som ligger der i sängen.
Ni måtte väl inte vara svartsjuk på honom heller!”
”Spar era smädeord, min fru”, svarade Clara; ”här är icke fråga om svartsjuka.
Såg ni Albert?”
”Ja, min docka, det gjorde jag; men jag bedyrar heligt, att han ej tillät sig en enda otrohet mot mamsell Clara, jordens skönaste prydnad och verldens största skådespelarinna.
Var så god och sitt, så framt ni vill unna min tarfliga kammare den äran.”
”Såg ni hans mörka vilda öga?” frågade Clara, allt oroligare.
”Ja, jag tog mig den friheten – förlåt mig det, milda öfverseende väsende.
Men hvarför bekymrar er hans öga?
Clara lyser ju alltid deruti, som en sol.”
”Men såg ni pistolerna han hade med sig?
Min fru, jag anar en olycka, en stor olycka – men ni anar intet, ser intet – söker förstå intet – och kanske i detta ögonblick – hörde ni ej ett skott!”
”Min Gud! jag tror ni har rätt, mamsell! han såg besynnerlig ut – nu erinrar jag mig allt”, svarade Christin, skiftande färg.