Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag röstar således för den föreslagna skrifvelsen, och får särskildt försäkra Hr Gripenstedt, att jag med lugnt samvete åhört det urgamla Svenska orakelspråk han mot mig och med mig liktänkande framslungat.
Härefter hemställde H. Ex. Hr Gr. o.
Landtm., i anseende till den redan långt framskridna tiden, och då ännu 9 ledamöter återstodo bland dem, som anmält sig att tala i detta ämne, om R. o. Ad. behagade uppskjuta öfverläggningen till eftermiddagens plenum, hvilket bifölls.
Lades på bordet nedannämnde från Utskrn inkomne ullåt:n, betänk, och mern.; nemi. från Stats- samt Allm.
Bes v.- o. Ekon.Utsk:n: N:o 45, i anled. af väckte motioner om förändrad organisation af Lif-gardes-regementena; N-.o 46, i anledn. af dels K.
M:s nåd. propos., ang:de anslag till boskapsskötselns befrämjande i Riket, medelst anläggande af stamholländerier, dels i ämnet väckt motion; N:o 47, i anledn. af väckt fråga om åtgärders vidtagande för vissa inhemska kreatursracers förbättrande; N:o 48, i anledn. af väckt motion, att Directionen öfver Danviks hospital måtte upplösas, hospitalet ställas under Serafimer-ordens-gillets förvaltning, och hospitalets säkerhetshandlingar få af R.
St:s Revisorer granskas; N:o 49, ang:de väckt fråga om spridda rusthålls- och roteandelars sammandragning; N:o 50, i anledn. af väckt fråga, att rothållarne i ”Kongsöhrs
Län” måtte återbekomma 2:ne tunnor kronotionde-spanmål, som af ålder varit dem till understöd i knektehållningen tillagde; N:o 51, i anledn. af väckt fråga om förändring i beväringsmanskapets beklädnad; Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskolten:
N:o 25, i anledn. af väckta motioner om skyldighet för bruk och bergverk samt qvarnar och fabriksinrättningar å landet att deltaga i kostnader för allmänna vägars och broars underhåll; N:o 26, i anledn. af RiksStms skiljaktiga beslut ronde be 7 II. 27 210 Den 8 Februari e. m. tänk.
N:o 13, ang:de väckt fråga om prygelstraffets afskaffande, m. m.; N:o 27, i anledn. af väckta frågor om uppgifvande af ej mindre K. brefven d. 9 April 1805 och d. G Nov. 1S22, ang:de rättighet till svedjande inom Blekinge län, än äfven det emot svedjande inom bergslag stadgade förbud; N:o 28, i anledn af återremiss utaf betänk.
N:o 8, ronde väckt fråga om ändring i K. br. d. 5 Febr. 180S, samt Kammarcollegii derpå grundade kungör, d. 29 i samma månad, angalo besittningsrätt lill kronohemman; N:o 29, i anledn. af gjorda anmärkmr vid Ulskms betänk.
N:o 4, öfver väckt motion om förtydligande af förfaltningarne ronde snöplogning. 11. R. o. Ad. åtskildes kl. £ lill 3 e. m.
Fortsattes pröfningen af såväl LagUtsk:s d. 29 sistl.
Januari och 5 dennes på bordet lagda mern.
N-.o 68, i anledn. af återremiss af en punkt i Utslcs betänk.
N:o 31, ang:de förändring i vissa delar af nu gällande lagstadganden om giftorätt och arfsrätt m. m., som ock Hr von Hartmansdorffs, Aug., sistnämnde dag pä bordet lagda förslag till särskild und. skrifvelse i detta ämne från R. o. Ad. lill K. M. Gr. Lagerbjelke, Gustaf: Hr Gripenstedt har visat mitt yttrande på förmiddagen den smickrande utmärkelsen att upptaga någon del deraf lill särskild vederläggning.
Den värde talaren har dervid yttrat, att jag på ett naivt sätt skulle vederlagt mig sjelf.
Men som jag tror, alt delta Hr Gripenstedts omdöme grundade sig derpå, att han underlät att upptaga just sjelfva slutmeningen af mitt anförande, vågar jag vördsamt anhålla om några ögonblicks uppmärksamhet, för att söka ådagalägga oriktigheten af denna den värde talarens anmärkn.
1590 års privilegier hafva nemi. af mig blifvit anförde, emedan de bidraga att visa, det man ansåg Adelns arfs-angelägenlieter böra ordnas efter för hela Ståndet gemensamma grunder och icke, såsom för ofrälse personer, olika efter olika boningsort.
De särskilda landskapslagarne, äfvensom lands- och stadslagen, voro allmänna lagar; och Adeln lydde ursprungligen alltid under landslagen, derföre att sjelfva adels-inslitutionen, sådan den då förefans, gjorde att Adeln alltid bodde på Den S Februari e. m. 211 landet.
Della förhållande var då helt enkelt ett factum; men obesiune adelsmän uppkommo sedermera, de inflyttade till släderne, och hade således hort ärfvas efter stadslag.
Sådant ägde likväl icke rum, utan ansågs Adeln, oberoende af den allmänna regeln, alt hvar och en- som bodde på landet sorterade under lands-, hvar och en som bodde i stad under stadslagen, alltid böra ärfvas efter landslag; och hvad som ursprungligen varit ett af förhållandernas egen natur uppkommet factum, öfvergick sålunda til! en adelig ståndsrättighet.
Jag trotsar den värde talaren, att kunna nämna en enda Svensk medborgare, utom adelsmännen, som, oaktadt han är i stad bosatt, likväl ärfver efter landsrätt; och örn det sålunda är obestridligt, att Adeln ensam af alla Svenska medborgare äger rättighet att, oberoende af boningsort, ärfva efter landsrätt, då måste man väl medgifva, alt en sådan rättighet är ett Stånds särskilda rättighet eller förmån; hvilket skulle bevisas.
Jag anmälde mig under det min värde bänkkamrat Gr.
Florn hade ordet på förmiddagen, och gjorde det egentligen för att förklara sä väl honom som de af Riddarhusets medlemmar, hvilka äro af samma tanke som han, att jag högaktar den, som för sitt ändamål i denna fråga nyttjar så klara skäl, som den värde
Grefven i den sednare delen af sitt anförande begagnat, då han nemi. sade, att han för sin del icke kunde finna annat, än att Adelns politiska existens berodde pä utgången af denna rättsfråga, och att han derföre ansåg sig böra argumentera deremot.
I detta förklarande ligger ett öppet tillkännagifvande, att när man är starkt öfvertygad om ett visst ändamåls rättmätighet, så är man, utan att sjelf vela det, icke så nogräknad om medlen, som man dertill använder.
När jag i detta fall tager min bänkkamrat och gamle vän Gr.
Horn till exempel, så är jag öfvertygad om, att hvarken han eller någon annan hyser den ringaste förmodan derom, alt jag skulle vilja kasta någon skugga på hans afsigter.
Men det hörer olyckligtvis till menniskan i allmänhet att råka ut för sådana anomalier, alt man med goda afsigter icke gör sig noga reda för hvilka medel man bör begagna för uppnående af ett ändamål, och det är just hvad som handt min värde bänkkamrat.
Det hade dock troligen för honom sjelf varit mest tillfredsställande, om han hade nöjt sig med att anföra detta enda argument.
Ty vid den föregående argumentationen, som skulle gä ut på alt vissa med förnuftskäl, att de nu beslående lagarne icke kunde vara emot ett sådant syftemål, som det, dit han ville komma, der var han mindre lycklig.
I förvillelsen derom var han dock icke ensam. 2:ne andra ledamöter af detta Stånd, hvilka vid denna riksdag genom sina anföranden låtit oss ana ganska goda talenter och kunskaper, hafva med en deduetion, mera formlig och till utseendet mera logisk, kommit till samma resultat, jag menar Grefvarne Lagerbjelke ock Sparre.
Den förstnämnde replikerade nyss på hvad Hr'Gripenstedt anfört.
Att nu upptaga och besvara detta, äfven öm jag kunde minnas alla de ord, som å ömse sidor blifvit nyttjade, det lärer väl icke tjena 112 Den 8 Februari e. m. till något, då troligen de fleste ladamöler redan glömt dem, och således möjligen kunna tro att jag citerade orätt.
Det behöfves icke eller.
Jag tror det vara nog att alludera till den utgångspunkt, som i allmänhet af dessa talare blifvit begagnad.
Hufvudknuten i hela deras argumentation hvilar på det antagande, att arfslagarne i Sverige voro enskilde lagar, att de lill sin natur vore privilegielagar, antingen de hafva varit införde i landslagen eller icke.
Det är onekligen deras hufvudargument.
De hafva bemödat, sig att göra detta argument fast, så att de skulle kunna sluta sin framställning med de orden : ”hvilket skulle bevisas”.
Detta mål hafva de sökt att vinna derigenom, alt de gått tillbaka i det historiska.
Nu är det historiska fältet, såsom hvar man vet, temligen rymligt, så att när man vill argumentera med historiska bevis, sä är man alltid mer eller mindre utsatt för att sväfva vida omkring.
Likväl när det är fråga om arfstagar, tror man sig kunna haka sig fast vid en viss puukt af menniskoslägtets utveckling, och börjar då der, ofta med förglömmande af allt hvad som förut passerat.
Detta tror jag vara ett vådligt sätt att gå tillväga, när man vill resonera historiskt; ty då borde man vara beredd på att gå ännu litet längre tillbaka än till den fasta punkten.
Lagerbjelke isynnerhet fästat sig vid hurudana landslagarne voro i det gamla Sverige, samt ganska riktigt och historiskt bevisat huru med förändringen af dessa ursprungliga Svenska landskapslagar tillgått.
Men, mine Hrr, der äro skenbarligen 2:ne fel i hans argumentation.
Den ena var, att han icke ihågkommit, att menniskoslägtes historia hade en tid bakom den, då vår äldsta historia började, och att om också våra Götiska förfäder antagit såsom en allmän lag, att mannen ärfde all fastighet, och qvinnan ingen; så följer dock icke deraf, att sådant har varit eller bort vara det naturliga förhållandet alltsedan Adam, ifall han var vår stamfader.
Det bevisar ingenting annat, än att vid den epok, hvarmed Gr.
Lagerbjelke började, hade mannen makt att stifta en sådan lag emot qvinnan, lill sin egen fördel.
Att denna lag gulde under flere århundraden, bevisar ingenting; ty på en tid af 5000 år, som man antager verlden hafva stått, betyda några århundraden ingenting, helst man vet, att under samtliga svärdets rätt gjorde sig endast gällande, då nemi. makt var rätt, och dä följaktligen den svagare qvinnan icke kunde hafva någon rättighet vid sidan af den starkare mannen.
Om nu någon vill fästa sig vid den tidpunkt, från hvilken Gr.
Lagerbjelke utgått, så ser jag icke hvad som skulla hindra en annan att gå ännu längre tillbaka och uppsöka tiden före den, då en sådan lag stiftades, och när det naturliga förhållande existerade, att alla barn tilldelades lika rätt efter sina föräldrar.
Detta är den ena orsaken, hvarföre de, som vilja gå historiskt tillväga, äro utsatte för att?misslaga sig, derföre att de vilja börja på en viss punkt, som passar dem bäst.
Det andra misstaget var det, att den värde talaren icke observerat, att all lagstiftning går ut på alt nivellera och småningom undanrödja sådana ojemnheter, som hafva uppkommit under samhällets barndom och outbildade tillstånd, då hvar och en gjorde sig sin Den 8 Februari e. m. 113 egen lag.
Mina Hrr, om man vill erkänna någon skillnad emellan allmän och enskild lag, så måste den bestå deruti, alt de lagar, som den starkare gjort för sig gällande emot den svagare, blifva omöjliga att bibehålla i ett mera bildadt samhälle.
De mäste upphöra alt vara privilegier för något visst stånd eller kast, och måste blifva allmänna lagar.
Det är visserligen sant, att i ett och annat land, såsom t. ex. i England, har det lyckats arist ocratien, som med andra ord vill säga de Norrmaniske inkränktarne, att intill våra dagar, bibehålla det stadgande i sina lagar, att sonen älfver all fastighet, ty fastän hvar och en har rättighet alt genom testamente förändra detta förhållande, så är likväl seden den, att, då intet lestamentariskt förordnande finnes efter en afliden person, tillträder äldste sonen hela arfvet.
Hvad bevisar nu detta annat, än alt i England, den ursprungliga Norrmaniska lagstiftningen icke kunnat förändras eller undergå sådane förändringar, som i de länder, der lagarne blifvit omarbetade och förbättrade.
Om det nu således uti 1734 års lag finnes många sådane sladganden, som lill sin natur äro privilegier eller enskilda lagar, så bevisar det ingenting annat, än att vid den tidpunkten hade lagen ännu icke blifvit så nivellerad med samhällsförhållandena, som den nu är på vägen alt blifva.
Man må således aldrig så mycket söka historiskt utreda hvarföre dylika stadganden ännu qvarstå i 1734 års lag, en lag, deraf vissa §§ tydligen står qvar för att försäkra ät frälseman vidare företrädesrättigheter eller hvad man kallat så, t. ex. forum privilegiatum, så bevisar detta ingenting mer, än att vid den tidpunkten bade ännu icke samhällsutvecklingen gått längre framåt, än att man måste codifiera en mängd enskilda lagar och kalla det allmän lag, det vill säga, så allmän den kunde blifva vid det tillfället.
Nu mine Hrr, hoppas jag, J viljen medgifva, att om ett samfund skall kunna tänkas fortskridande, om detta skall kunna vara möjligt från första början, så måste samfundsmedlemmarne medgifva, att i den mån de finna, att mängden af samhällets medlemmar hafva beslulit sådane förändringar i de bestående samhällslagarne, hvarigenom dessa blifva mera allmänna och de enskilda lagarne försvinna, sä måste och bör minoriteten derefter foga sig.
Säger någon då, såsom Gr.
Horn gjort, ätt emedan det är min rättighet såsom Adelsman att behålla det gamla förhållandet, så sätter jag mig emot ändring deruti; så serman väl hvad som ligger under detta yttrande.
Derunder ligger ingenting annat eller mindre, ehuru omedvetet, än den föreställning, att man bör fresta ännu en gång, alt med den makt man kan hafva eller tror sig hafva, sätta sig emot alt samhället fortskrider i sin utveckling och söka göra de lagar, som hittills varit gällande, ännu fortfarande.
Det är just derföre, som jag instämmer i hvad en ledamot här på förmiddagen så vältaligt yttrat, då lian sade, att det icke kan annat än väcka bekymmer, att R. o. Ad. vid denna riksdag vill gå tillväga på ett sådant sätt.
När den förvillelse, som nu ligger till grund för en sådan tendens, en gång upphört, då först skall man behjerta den sunda varning, Frih. Cederström, Jacob, lemnat för det tillstånd, i hvilket Ridderskapet 214 Den 8 Februari e. m. skulle befinna sig, om K. M, efter det R. o. Ad. för sin del protesterat emot de öfriga Ståndens beslut, icke funne sig kunna göra något afseende på en sådant af ett Stånd afgifven mening, då majoriteten af Stånden eller R.
St. redan deröfver fattat sitt beslut enligt grundlagen.
Det kan väl vara möjligt, mine Hrr, att jag är den minst lämpliga person bär pä stället, att göra Herrarne uppmärksamma på den ställning, hvaruti Herrarne då skulle komma, om de nu forcera saken, men jag anser det för min pligt att ännu en gång hafva releverat detta förhållande, efter det synes icke hafva gjort något intryck, och man äfven sedermera sökt att på förnuftsväg visa ett motsatt förhållande.
Det finnes, ty värr, så många omständigheter, som kunna hos menniskan föranleda misstag om begreppet af lagar, om ändamålet med deras stiftande och huru de måste förändras, och alt detta icke kan ske annorlunda, än derigenom att minoriteten ger vika för majoriteten, att det måste mera bedröfva än förundra, att man icke klart inser, att ett sådant sätt att gifva vika för majoriteten, utgör en af samhällets grundvalar, och att om den borttoges, skulle Samhället blifva tillintelgjordt.
Det är i denna omständighet, mine Hrr, nemi. om allmän laglydighet, som det är af största vigt att söka i det längsta förena sig.
Jag anser mig nu hafva fullgjort min pligt och är icke utan bekymmer för utgången.
Posse, Erik Arfvidsson:
Då jag är bland dem, som håde yttrat sig och röstat för den lika arfsrätten så torde R. o. Ad. benäget ursäkta, om jag tager mig den friheten, att för en kort stund upptaga Ståndets tid med tillkännagifvande, alt jag af denna dags minnesvärda discussion blifvit mera stärkt än försvagad i min öfvertygelse, att den lika arfsrätten är den med klokhet och rättvisa mest öfverensstämmande lagstiftning.
Att återupprepa allt hvad som blifvit yltradt i detta ämne, skulle vida öfverstiga min förmåga, och det vore oriktigt att så pröfva R. o. Ad:s tålamod.
Jag vill blott fästa mig vid några yttranden, som jag tror icke blifvit nog bemärkte, och till vederläggning upptaga dem.
En bland de talare, som först yttrade sig, Hr Oxehufvud, har sagt, att den lika arfsrällens införande vore ett kränkande af äganderätten och ett exempel utan all like.
Jag får då i anledn. af hvad jag under discussionen hört, påminna den värde talaren om Johan III:s privilegium för Adeln, hvilket alldeles borttog rättigheten för dottern att ärfva.
Det kunde man med mera skäl kalla ett oerhördt kränkande af äganderätten.
Det första arfsförhållande vi känna, torde vara frän den tid, då den äldste brödren tog all föräldrarnes qvarlåtenskap och icke delatfe med sig hvarken åt bröder eller systrar; men han var då också hufvudet för hela familjen och skulle ansvara för hela slägtens underhåll.
Vore förhållandet nu sammalunda, skulle jag aldrig sätta i fråga att bestrida äldsta sonens rätt att taga hela egendomen.
Men omvexlande tider hafva verkat olika förhållanden.
Så småningom har man kommit till billigare åsigter i detta afseende.
Om mannen således ännu efter lag har rutt att tillägga sig stör - Den S Februari e. m.
215 sta delen af arfsrälten, så missbrukar han dock dervid sin styrka emot den svagare qvinnan.
Jag kan således icke instämma i den åsigt, att det är fråga om någon äganderätt.
Bifall till den lika arfsrättens införande ville jag deremot kalla återlemnande af en orättvis besittningsrätt.
Lagerbjelke yttrat i denna fråga, bevisar, enligt min åsigt, just motsatsen af hvad han dermed velat ådagalägga; det bevisar, att arfsrälten icke bör kunna betraktas såsom ett privilegium, tillhörande ett visst
Stånd; ty han har tydligen förklarat, i öfverensstämmelse med allmänna lagens stadgande, att arfsförhållandena förändra sig efter personliga förhållanden, men de bibehålla sig efter belägenheten af det som skall ärfvas.
Det torde vara af högsta vigt, att fästa uppmärksämheten derpå, att det icke i lagen heter: ”Adelsmans och borgares rätt”, utan det heter: ”lands- och stadsrätt”.
Det kan således icke betraktas såsom ett personligt privilegium; det är, att jag så må säga, ett den fasta egendomens privilegium.
Palmstjerna har sagt, att då frågan om en förändring i B. o. Ad:s representationssätt förevar, så åberopades från alla håll 114 §, såsom ett hinder för Ståndet att ensam besluta om en sådan förändring.
Samma majoritet, som då fans, är troligen äfven nu spridd omkring på detta rum, men jag vågar försäkra Frih:n, att flere funnos, som yrkade molsatsen, fast deras röst icke blef hörd.
Horn har framställt en fråga, hvilken han sjelf besvarat, nemi. hvarföre är icke arfsrätten omtalad i de Adliga privilegierne?
Derpå har han sjelf svarat, att orsaken dertill berodde derpå, att arfsrätten vore äldre.
Just derföre anser jag, att den hade bort intagas i privilegierne, såvida den hade betraktats'såsom ett privilegium.
En äldre lag kan icke hafva något afseende på en sednare, men en sednare lag, antingen den yttrar sig om densamma eller icke, kan dock hafva den egenskapen att upphäfva den föregående lagen.
Jag för min del skulle gerna gå in på den satsen, att allmänna lagens sladganden icke lägga något hinder i vägen för att betrakta frågan såsom ett privilegium, derest icke sladfästelsen till den allmänna lagen bestämdt nyttjat ordet privilegium.
Funnes detta ord icke der, så vore förhållandet helt olika.
Nu har denna stadfästelse undaröjt den tanken, alt arfsrätten vore ett privilegium.
Det kan synas förmätet af mig att jag vågar höja min röst emot en man, hvars förtjenster om
Sverige är så stor och hvars talareförmåga är så öfverlägsen; jag skall derföre icka bjuda till att vederlägga allt hvad Gr.
Björnstjerna yttrat.
Men jag anser mig skyldig att gifva tillkänna min åsigt ang:de de hufvndsakliga skäl, hvarpå Grefven stödde sitt yttrande, nu och vid föregående tillfällen.
Grefven har åberopat Montesquieu.
Jag tager mig dervid friheten fästa den värde talarens uppmärksamhet derpå, att han sjelf ur MontesquieuVarbeten citerat: ”det är en olycka, som åtföljer mensldigheten, att lagstiftaren tvingas att göra lagar i strid till och med emot den naturliga känslan”.
Montesquieu har icke sagt, att man bör begagna detta förhållande, han har sagt, att det är eri olycka, och det är det också.
Man får icke missbruka detta förhållande; man får icke vidhålla detta tvång, längre än som 216 Den 8 Februari e. m. är nödvändigt.
Då återstår den frågan, är det nödvändigt för det allmännas bestånd att bibehålla en lag, som är orättvis.
Vore lagen allmän och lika för alla, hade den i långliga tider varit gällande, hade det visat sig, att Adelns bestånd genom en sådan häfd blifvit nnderstödt och stärkt, då hade det haft något skäl för sig att yrka dess bibehållande; men nn är detta icke förhållandet.
Jag tror icke, att denna åsigt blifver försvagad genom återgång till den lag, som både billighet, religion och rättvisa förkasta.
Man har äfven sagt, att jordens alltför stora styckning skulle blifva en följd af den lika arfsrätten.
För min del kan jag icke finna annat än att jorden icke blir mindre styckad derföre, att man gifver § deraf till den ene och ^ till den andre, än om man gåfve dem hälften hvardera.
Detta har dock hlott afseende på de fall, då det är fråga om att en son och en dotter skulle gemensamt dela arfvet.
Men sedan det är medgifvet, att alla barnen få ärfva, kan man icke bestämma någon gräns för den delning, som kan komma i fråga, ulan den som fått den största lotten, han må utlösa de öfriga.
Det finnes ingen lag, som kan bestämma till hvad belopp delarnes antal kunna uppgå.
Björnstjernas yttrande blifver alltid minnesvärdt, och bör egentligen åberopas vid det tillfälle, då fråga är eller blifver om hämmande af för vidt utsräckt jordafsöndring.
I den frågan torde exempel från Frankrike vara ganska tillämpliga, men i närvar, fall kan jag icke medgifva, att jordens styckning skulle blifva mera gynnad genom den lika arfsrätten än genom den olika.
Jag tror icke, att det med facta skulle kunna bevisas, att Adelsståndet skulle förlora något af sin egendom genom en förändrad arfslag; jag tror, att exemplen på de af Adelns döttrar, som ingått gifte utom sitt
Stånd, icke äro så många som exemplen af de Adelsmän, som gift sig med ofrälse hustru, och utan att jag behöfver ingå i någon specification, tror jag att enhvar skall finna, att till detta Stånd är en ganska betydlig egendom tillkommen genom gifte i de ofrälse Stånden, synnprligast BorgareSt. och derföre har man att tacka deras lika arfsrätt.
En gammal domare yttrade en gång: ”jag har aldrig hört en Adelsman klaga öfver att borgare ärfva lika”; och detta är onekligen sant.
Jag åberopar för öfrigt Hrr Berg von Lindes och Gripenstedts yttranden.
Hänförande mig till dem, vore det mer än öfverflödigt å min sida att nu försöka ingå i en vidlyftigare bevisning. fl ir är redan nog sagdt, och erfarenheten har visat, att hvar och en ändå vidblifver sin olika åsigt.
Jag slutar derföre med yrkande, att betänk.
N:o 68 måtte läggas till handliugarne och protesterar emot bifall till Hr von Hartmansdorffs förslag.
Det ämne, som nu är under öfverläggning, har redan blifvit behandladt i många timmar och åtskilliga talare af olika åsigter hafva haft tillfälle att så väl och så fullständigt utveckla ämnet, att hvar och en, som ämnar vid den blifvande voteringen afgifva sin röst, förmodligen redan bestämt sin åsigt i saken.
Jag kan derföre i denna fråga vara helt kort.
Den 8 Februari e. m.
217 Ämnet sönderfaller naturligen i 2:ne särskilda punkter.
Den ena, huruvida R. o.
Ad. bör, såsom det är föreslaget af den värde motionären, lägga det ifrågavar. betänk, till handlingarne, med uttalande af Ståndets protest emot de öfriga Ståndens beslut såsom ingripande i Adelns privilegier.
Den andra punkten, huruvida R. o. Ad. bör till K.
M. ingifva en und. skrifvelse, för att förvara den rättighet, som genom ifrågavar. förändring i lagstiftningen anses vara för nära trädd.
I första frågan mäste jag bekänna, att jag anser R. o. Ad. hafva försutit sin rätt.
Det är icke vid denna riksdag, som frågan om lika arfsrätt första gången blifvit väckt; redan vid flere föreg:de riksdagar har den varit å bane bragt.
Mig veterligen, har aldrig denna fråga blifvit af detta
Stånd afslagen på den grund, att det skulle innefatta ett intrång i R. o. Ad:s privilegier.
Då frågan vid denna riksdag första gången var före på Riddarhuset, behandlades den utan all anmärkn. såsom en civillags-fråga.
Jag hemställer då, huruvida det är rätt och öfverensstämmande med grundlagen, att, sedan man först låtit saken afgöras såsom civillags-fråga, sedermera, efter det 3:ne Stånds beslut blifvit R.
St:s, framkomma med en protest deremot, på grund deraf, att det skulle vara en privilegii-fråga.
Ett sådant sätt att utföra sin sak, anser jag icke vara värdigt en sakförare, som är rädd om sitt anseende.