Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det finnes så många sjukdomar, kroppsliga och andliga, som gå förhärjande och dödande som smittosamma farsoter öfver tidens motstånds-svaga menniskor, det gifves så oändligt mycket sjukt och förkrympt, hur är det då möjligt, att en nutidsförfattare kan blifva annat än en läkare, hvilkens pligt det är att gå fram till sjuksängarne, oförskräckt sondera krämporna och söka finna hjelpmedlen.
Trubadurernas tid är förgången, ångans och uppfinningarnes tidehvarf har icke råd att hafva en lyx-literatur för dess egen skull.
Alla de stora, sociala och menskliga frågor, som förut i åratal sysselsatt de enstaka, de lärde, grubblarena, reformatorerna, rycka nu, som aldrig förut, menniskornas stora flertal in på lifvet, och har en författare högre mål än att flyktigt blifva genomögnad för att fördrifva en tråkig eftermiddagsstund, så har han intet annat val.
än att ställa sig bland andra arbetare och söka i sin mån vältra de Sisyfiblock framåt, som fördom och okunnighet lagt på mensklighetens väg.
Derför att det ligger der så många hejdande stenar, så många tröga, svårrörligaberg, som se ut, som de aldrig skulle kunna rubbas, tvingas ingeniörerna att underminera — och det kalla förnumstige kritici, som egna allt gammalt en blind fetischdyrkan, nihilism, lust att rifva ner idealen.
Herr Geijersstam tillhör denna moderna diktarskola, liksom flertalet af dess män är han polemisk, och der hans diktning höjer sig till verkligt värde inspireras han af harm öfver det skematiska i tro och lära, som vill böja allt under sin ferla, af förbittring öfver det innehållslösa formväsende, som binder menniskoma i förqväfvande bojor och lägger tvångstyglar på alla naturliga impulser, blott för att fasaden skall presentera sig oklanderlig, rappad och nymålad.
Men herr Geijersstam har icke velat ensamt uppträda som polemiker, han har äfven debuterat som stämningsdiktare inom den korta moderna novelettgenre, som kräfver * en Droz ’, en Kiellands hela utvecklade teknik, finhet i pen-selförning och förmåga att koncentrera mycket inom en trång ram.
Det förefaller mig som författaren här icke vore fullt på sin rätta plats, ty med undantag af “ Ett äktenskap “, äro väl alla hans små studier mera anekdoter än verkliga stämningsstycken, som gifva oss inblick i ett helt själslif eller upprulla för våra ögon en hel landskapstafla.
Herr Geijersstam är en god iakttagare, en qvick skildrare, men denna eleganta, fint psykologiska karakter, som gifver ett så oförglömligt behag åt ett sådant mönster inom arten som Kiellands “ Vissna blad “, saknar han alldeles.
Hans stil är för kärf för att duga till det läckra miniatyrmåleriet, och här lyckas han blott i de två teckningarne från Öland, der personerna blott uppträda som staffage, och skildringarne utgöra hufvudsaken.
Men huru karakteristiskt är det ej, att författaren är mest sig sjelf, när han får måla kala strandpartier eller de öländska hedarnes öde, tungsinta melankoli.
I några andra af sina små studier söker han le med detta halft bittra, halft vemodiga löje, som Kielland har, när han presenterar sig som älskvärdast, men hos Geijersstam är detta föga mer än en reminiscens från de norska ironikerna; läs blott “ Goda vänner, trogna grannar och mera sådant “ r der hans kör af sqvallersystrar uttrycker sig som den aldrig gjort annat än studerat “ Samhällets pelare “ och “ Elsa “, och der en af de mest slående perioderna återfinnes nästan ord för ord i Elsters “ Solskye “.
Helgjutnast är “ Ett äktenskapur så oemotståndligt gripande i sin skärande tröstlöshet är denna historia om en ung qvinna, som utstyrt sin fästman med sitt eget rena sinnes alla dygder för att efter giftermålet vakna upp från sin förblindelse i en sinlig, liderlig mans armar, för hvilkens förflutna lif hon måste vämjas.
Och ingen hjelp finnes, en dödssynd är det ju att skilja, hvad Gud förenat, och hvartill skulle det tjena dessutom, säger samhället här i hennes mors gestalt, verlden har alltid varit sådan, kommer ej att förblifva annorlunda, och man måste taga menniskorna, som de äro.
Så vänjer hon sig vid skammen, kommer till sist derhän, att hon ej längre föraktar sig sjelf.
Det hela är så fadt, det hela är ingenting — så blir hon mycket fet, äter mycket och lägger sig till en knähund.
Det är en af dessa skildringar, som man icke glömmer i brådkastet, dess lärdomar nita sig fast i ens sinne, som vore de skrifna med flammande typer.
Den största berättelsen i häftet är den, hvarefter boken på engelskt vis uppkallats, men äfven den förtjenar knappast namnet novell, det är snarare ett utkast, en stomme till en roman, som stundom har något af en dispositions skelettaktiga form.
Jag vill gifva en kort resumé deraf.
Kristian Granes mor var en varmt religiös natur, hans far ursprungligen en tviflare, men som bit för bit skänkt bort sin öfvertygelse och slutligen hamnat i sin barnatro.
Härigenom får sonen i arf frön till grubbleri och själastrider, och hans tvifvel utvecklades mer och mer efter hans första nattvardsgång.
Så kommer han till Upsala, fattas af sorg och förstämning öfver bristen på djup och innehåll så väl i lifvet som hos kamraterne derstädes, närmar sig pessimismen, representerad af kandidat Ling, en slägting på långt afstånd till Strindbergs Falander, som liknar denne, somett matt arrangemang för piano liknar den ursprungliga, fargrika orkesterkompositionen, och tager “ par dépit “ sin kandidatexamen.
Återkommen till sin hemort, förälskar han sig i en ung, djupt troende qvinna (hon.
heter naturligtvis * Agnes), men hon kan ej se upp till den, som ej omfattar hennes tro.
De skiljas.
Först många år derefter når henne ett budskap från honom, hans förstlingsarbete, ett band noveller, men då hon läst dem, märker hon, huru mycket gemensamt de hafva, huru de båda på olika vägar kommit till “ friare tankar “, * “ renare religion “ — men då är det för sent att vinna hvarandra.
Det är sålunda ett gammalt tema, som ofta varierats, allt sedan Gretchen frågade de berömda orden: “ säg Henrik, hur är det med din religion “, och aldrig ifrigare än i våra dagar, kanske emedan det just nu oftare än någonsin förekommer i två menniskohjertans historia.
Men heft Geijersstam har snarare tummat på ämnet än på något vis uttömt det.
Hufvudfelet i hans behandling ligger i de ofullständiga karaktersteckningarne och den alltigenom utvattnade traditionella skildringen af huf-vudpersonernas kärleksförhållande.
Hvarken Grane eller ännu mindre Agnes är en verklig menniska, utan tankebilder, till individer omskapade tankeproblemer.
Eller hvilka bindande länkar finnas väl mellan den ystra flickungen, “ som leker Gambetta “ och den svärmiska, försakande kyrkogån-gerskan?
Hvad har vållat Agnes ’ ensidiga religiositet?
Läsaren sväfvar i fullkomlig ovisshet om allt detta, och finner det också oklart; allra minst borde en verklighetsdiktare glömma, att det som ej äf motiveradt, ej heller är sant.
Lika blodlös och abstrakt är deras kärlek; i hela skildringen finnes ej en droppe lidelse, ej ett uns passion.
Vederbörande vexla åsigter, äro konseqventa som blott ett par “ talande hufvuden “ kunna vara det, och när de skiljas, är det ej möjligt att begripa, att de gjort ett stort, tyngande offer, ty hvem kan tro det vara en uppoffring attafstå från en kärlek, som är så ljum, så tom, så utan all värme.
Ypperliga äro deremot skildringarne, helst de från Up-sala, lika kraftiga, som natursanna.
Författarens stil är hård och kärf, ofta forceradt våldsam, icke så sällan så kort och.
tvär, alt man — utan att vara elak — måste erinra sig Bret Harte ’ s koncentrerade romaner.
Men ingen föds fullfjädrad, hr Geijersstam har mycket att lära, men han är också en af de få äf våra unga författare, af hvilka man har rättighet att hoppas icke blott på mycket men också på mycket godt.
På en konstutställning i Köpenhamn såg jag i våras en tafla, som gjort ett visst uppseende, utaf en ung artist: “ Kring aftonlampan “ hette den.
Det är en vinterqväll, isig och bitande kall, en qväll då man riktigt vill göra det hem-trefligt kring sig inom immiga rutor, medan elden sprakar i kakelugnen, men i den “ dagligstue “ vi sfc på duken för våra ögon har oenigheten kört trefnaden på dörren.
och son disputera om realism, Georg Brändes, “ Gengangere “, hvad vet jag, men häftiga hafva de varit, och nu har gubben sagt sitt sista ord.
Innan han börjar läsa gamle “ Ber-lingske “, som ligger framför honom, slungar han en sista harmsen blick på sonen, der han står vid pianot och snurrar pianostolen rundt om.
Blodet skjuter upp i den unge mannens kinder, det gör honom så ondt, åh så ondt, att de idéer, på hvilka han tror med.all sin entusiasm, skola hånas och smutskastas af fadern, liksom denne alldeles glömt, att också han sjelf en gång för en 40 år sedan stått i oppositionen.
Han vet, att de åsigter, för hvilka han strider, skola segra, de äro ju unga och hafva Caesars lycka ombord, men just derför smärtar det honom så outsägligt, att de skola misskännas och misstydas, och han fortfar att nervöst rulla pianostolen rundt, men i soffan sitter modern och låter häpen stickstrumpan falla ner i knät; hon ser på sin SQn sorgset, förebrående, som om hon ville säga: “ Gud, han har då mist sin barnatro!
* Denna tafla kom jag att tänka på, när jag slutat herr Geijersstams bok.
Också är “ Gråkallt “ ett af dessa arbeten, som vålla diskussion i ombonade rum och fredliga aftoncirklar.
“ Men fred är ej det bästa, men att man något vill “, har Norges nutida mest kampfardige skald med fog sagt.
Ur strid och tvist framgå sonande, nya tankar, föryngrande och befruktande.Vår yngste dramaturg.
Ett utkast af Qustaf af Geijersstam.
Det är blott lätta antydningar om de sannolika konturerna till en författarindividualitet, som dessa rader kunna skänka.
Hr Molander har ännu ej skrifvit mycket, hvilket torde få anses naturligt, då han ej är mer än tjugufem år, och det han skrifvit är ej af den art, att det direkt pekar öfver på författarens egen personlighet.
Detta är det för honom särskildt egendomliga, det som i viss mån ställer honom ensam bland vårt lands yngre skriftställare, och det förtjenar dessutom att tagas vara på, emedan det i allmänhet är rätt sällsynt, att en ung författare väsentligen uppträder som iakttagare.
Det är eljest så frestande just för ungdomen att gifva vissa vinkar om sin egen person.
Ju yngre man är, dess mer plägar man vara upptagen af sig sjelf, hvarför en böjelse för lyrik plägar vara skönjbar äfven i de sedermera mest decideradt objektiva författares förstlingsalster.
Dessutom ligger det i allmänhet rent af i luften i våra dagar för våra författare, äldre som yngre, att taga parti.
De flesta ega en betydligt utvecklad indignation, som der den är af äkta sort, förlänar deras arbeten något personligt öf-vertygande, som är af egendomlig verkan.
Jag påstår ingalunda, att hr Molander saknar indignation.
Ja$?
är till och med böjd att tro, att han eger den i mycket hög grad, och att detta sannolikt någon gång kommer att spörjas.
Men faktum är, att i intet af de arbeten, som ännu från hans hand kommit till allmänheten, är dennaegenskap på något sätt dominerande.
Hufvudintresset är öfvervägande psykologiskt.
Man frågar sig t. ex. vid läsandet eller åskådandet af “ Furstinnan Gogol “ ej: hvar ligger rätten, hos nihilisterna eller hos kejsaren?
Utan man frågar sig: på hvad sätt har den personen blifvit nihilist?
På hvad sätt har den eller den utvecklat sig under inverkan af den revolutionära rörelsen?
Hvilka trådar leda den eller den personens handlingssätt vid detta tillfälle?
Och i hvilket samband stå dessa trådar med personens i fråga karaktersutveckling i allmänhet?
Förutom ett par poem, tryckta i Upsala vid högtidliga tillfallen, finnas ej många äldre arbeten af Molanders hand.
En novell, kallad I storm, tryckt i Familj-journalen och ett par humoresker i tidningen Upsala-Posten — det är allt.
Men äfven i dessa är man i tillfälle att se, i huru hög grad den psykologiska iakttagelsen alltid varit en hufvud-sak för honom.
Drag ur den tjenande klassens lif, sådant detta inverkar bildande på karakterna, det är hvad man får af den första berättelsen.
Och i de små humoreskerna är intresset väsentligen ett likartadt.
Fin iakttagelse, välde öfver formen, en udd i satiren, som kommer af reflexion mer än af hänförelse, och en ej obetydlig portion qvickhet märka vi i dessa småbitar.
Men der fihs också en egenskap, som osökt visar öfver på Rococo, den enaktskomedi, hvarigenom författaren först gjorde sig egentligen känd.
Der fans ett fint, gläd-tigt sjelfsvåld, uppblandadt med en ej ringa grad af skepsis.
Det var som en läcker rätt, försatt med någon ovan^ pikant kryddsmak.
Och detta var något, som finnes redan i de nämda humoreskerna.
Men för öfrigt är det äfven här iakttagelse och godt studium, som är nerven i det slags produktion, som frambragt ett sådant stycke.
Det förefaller, som om författaren studerat Frankrike under 1700-talet, kanske mest dess literatur.
Så har han börjat undra: hur sågo det tidehvarfvets menniskor ut, dessa underliga varelser, som ömsevis be-
6undrade Voltaire och svärmade för Rousseau, som ville lösa lifvets gåtor lika lätt, som de skrefvo ett epigram eller en madrigal, dessa menniskor, hvilka lekte herdar och herdin-nor med rörpipor och lamungar, som de ledde i rosenröda band, under det att den väldigaste revolution, verlden ännu skådat, förbereddes midt för deras ögon?
Hur sågo de ut i hvardagslag, denna crème de la crème af blandadt ga-lanteri, konstförgudning och hofetikett?
Och så skrefs då “ Rococo “, ett bland de underligaste förstlingsalster, någon författare släppt ut i verlden.
En nära nog öfverlägset behandlad dialog, en förträfflig scenanordning och framför allt en så äkta gammalfransk touche öfver hvarje samtal och hvarje karakter, att man vid läsningen sjelf nästan började känna efter, om man ej hade allongeperuk, och när man kom till de inflickade gammaldags poemen, fick lof att kasta en blick tillbaka på titelbladet för att öfvertyga sig om, att de ej förskrefvo sig från någon af våra egna gamla gustavianska skalder.
Men bakom allt detta lätta, lekande, detta gyckel med kärleken, denna indifferens för lifvets större intressen, skönjde man hela tiden något annat.
Det var mer än en läsare * som redan af “ Rococo “ anade sig till, att författaren kände till äfven de stora passionerna, att den Amor, som bar knapp på floretten, ej egentligen, var hans ideal.
Och det var denna slags dubbelhet i stämningen, som enligt mitt omdöme var pjesens största förtjenst.
I Furstinnan Gogol visade sig också förf.
i många af-seenden som raka motsatsen till den, som nyss skrifvit “ Rococo “.
I ett fall var han dock den samme.
Hufvud-intresset låg på det psykologiska.
Här var ej fråga om att få en tendenspjes i vanlig mening.
Det var intet inlägg i frågan om nihilismens berättigande eller ej.
Syftet var ett allmännare, men pjesen blef derför ingalunda mindre modern.
Det kan möjligen Vara skäl att här säga något om en sak, som nära nog synes hota att öfvergå till trosdogm.
Och har den väl kommit så långt, är den som bekantmycket seglifvad.
Man tycks nämligen börja få för sig, att tendensen i ett stycke är det, som först och sist afgör, huruvida det är modernt eller ej.
Detta beror nu hemma hos oss på att Ibsens sista dramer haft en dylik förborgad eller tydlig tendens, hvilket också * Varit fallet med arbeten af Björnson, Strindberg m * fl.
Jag anser mig ej behöfvagöra reda för hvad jag här menar med tendens.
Det har länge sedan blifvit utredt, att ordet i våra dagar har en annan betydelse, än det hade på 1700-talet.
Men skulle det vara en fordran på hvarje arbete som ville göra anspråk på att innehålla något nytt, att det skulle bäras upp af en politisk, religiös eller sedlig tendens, då misstänker jag, att åtskilliga af de yppersta nyare diktare skulle få ställas på en ganska underordnad plats.
En sak är, att tendens, i den mening ordet här användes, får finnas, en annan sak att den måste.
Turgenjew är sällan i egentlig mening tendentiös, Zola icke heller, annat än i vissa af sina arbeten, hos Daudet och Goncourt torde det ock vara svårt att leta ut tendensen.
Ty man inbillar sig väl aldrig, att Daudet skrifvit t. ex, “ Kungar i landsflykt “ för att få säga om konungamakten, att den är “ une grande, vieille chose, morte? “
Nej, det är icke blott de djerfva och nya tankarna, som gifva ett arbete karakteren af “ modernt “.
Den noggranna, sorgfalliga, på verkligt studium stödda psykologiska analysen, den detaljerade iakttagelsen, sjelfva intresset för menniskan såsom sådan, oberoende af tillfälliga egenskaper såsom parti, tro, fädernesland o. d.
— detta är kanhända ett väsentligare drag hos nutidsdiktningen än apologier för republik eller angrepp på en gammal troslära.
Just i denna mening är det “ Furstinnan Gogol “ är så alltigenom modern.
Och det är från en sådan synpunkt, man bör betrakta den, om man ej alldeles vill missförstå ej mindre förf: s afsigter än modern konst öfver hufvud.
Eljest löper man fara att i likhet med en viss kritiker i ettUpsalablad komma fram med den anmärkningen, att när man behandlar ett sådant ämne, får man sjelf stå öfver de stridande partierna och liksom gifva åskådaren lösningen på gåtan, d. v. s. med rena ord — gifva idéen till ett nytt Ryssland.
Anspråket är något naivt.
I så fall gjorde herr Molander klokt i att lära sig ryska och med snaraste söka uträtta, hvad som inte lyckades för Loris Melikow i verlden.
Som praktisk samhällsförbättrare skulle han ega ett nästan obegränsadt verksamhetsfält.
Men för att återgå till “ Furstinnan Gogol “ — det, som i och för ett porträttutkast af författaren der är det vigti-gaste, är tvifvelsutan hans sätt att skildra hufvudpersonen, som här trots styckets titel gifvet är Boris Dmitrijew.
Boris är son af en kejserlig embetsman.
Han har i sin barndom varit sjuklig, hans ungdom har varit full af svärmerier om denna frihet, som han trodde alla andra ega, derför att han sjelf saknade den.
Han har emellertid varit utomlands, och när han kommer hem, ser han förhållandena i Ryssland i en annan dager än innan han for bort.
Hans far har blifvit mördad af nihilisterna, och klyftan mellan hvad han drömt sig om friheten, och hvad som i lifvet synes kräfvas för att göra den till verklighet, är sådan, att han bäfvar tillbaka för att ens i tanken fylla den.
Mordet på fadern har till och med gifvit honom hat till frihetens förkämpar och försvarare.
Ty hans kärlek till friheten har varit rent abstrakt och fantastisk på ett sätt som endast är möjligt för en man — ung eller gammäl.
När Boris efter slaget vid Plevna låg sårad på lasarettet, vårdades han af en rysk furstinna, styckets hjeltinna Natalija, och han ingaf henne samma kärlek till friheten, derför att han lärde henne älska sig.
Men hos henne tog frihetssvärmeriet en annan riktning.
En qvinna behöfver i allmänhet något reelt för att kunna älska, och hon såg sig om efter något sätt att arbeta i lifvet för detta, hon lärt att tro högt om.
Så kom hon in i den revolutio-nära rörelsen, samtidigt med att Boris drefs emot den.
Och det är hennes inflytande, när de nu i början af stycket råkas, som blir bestämmande för Boris utveckling.
Ty frihetskärleken var ej död inom honom.
Sjelfva hans häftiga utbrott mot revolutionärerna gifva vid handen, att det blott var hans sårade frihetskärlek, som reste sig mot dem, som skändat friheten med brott.
Derför slår som en blixt ned öfver honom den upptäckten, att Natalija tillhör de revolutionära.
Ty han sjelf famlar, går som i feber sökande efter något att gripa till för att få ett verk att utföra, som han helt kan offra sig för.
Derför behöfver han blott underrättelsen om, hvem fadern egentligen varit, att hans far varit den, som gjort sig skyldig till de värsta grymheterna mot folket, och att han derför blifvit mördad, för att med lif och själ förklara sig vara revolutionär.
Då är tviflet inom honom slut, han ser blott en snörrät väg för sig, och han går till verket utan att se hvarken till höger eller till venster.
Men hvad han söker, när han kastar sig in i revo-volutionen, är sin egen personlighets räddning.
Och det är detta, som gör honom, ej blott till en frihetshjelte, utan till en modern sådan.
Ty det fins intet drag, som mera är karakteristiskt för nutiden än detta medvetna sträf-vande efter att hålla sin egen inre menniska upprätt.
Dervid kan mycket blifva medel, som kanske borde vara ändamål.
Frihetens sak blef ett sådant medel för Boris.
Det var hans tragiska märke, och detta är ett modernt sådant.
Om sjelfva stycket har mycket blifvit yttradt, och det torde kunna förutsättas såsom temligen bekant.
Men icke sant — det företer en bjert kontrast till “ Rocöco “?
Vi hafva ej på länge på vår kungliga scen sett ett stycke så mättadt med lidelse, der de stora passionernas kamp varit så envåldsherskande * Det gör i det afseendet knappast intryck af att härröra från samma person som detföregående.
Och dock fins det ett samband dem emellan, en egenskap som är gemensam, och som förut blifvit sagdt, den ligger i. det psykologiska intresset, som för Molander är det första och det sista.Ett teaterbref från Chicago.
Till ” Dagens krönika ” af A. Heyne.
La mort civile, drama i fem akter af P. Giacometti, är ej främmande för den svenska skådebanan.
I öfversätt-ning och genom hr Hillbergs delvis förtjenstfulla framställning af hufvudrollen intresserade det under namnet Corrado någon tid ganska mycket den svenska teaterpubliken.
Såsom hr Hillbergs landsman och en varm vän af den sceniska konsten, önskar jag derför få redogöra för de intryck jag erfor vid åskådandet af “ scenens furste “ — såsom man benämner Tommaso Salvini — i en roll enkom skrifven för honom och i hvilken han utvecklar hela storheten af sitt öfverlägsna mästerskap.
Under medeltiden stäldes allt det bästa, som då fram-bragtes i vetenskap och konst, i kyrkans tjenst.
Det bästa i poesi, i musik, i målning, skulptur och arkitektur tjenade då i mer eller mindre mån religiösa syften.
Under renäs-sanstidehvarfvet började visserligen de verldsliga furstame och herrarna att täfla med de andlige i att uppmuntra, beskydda och understundom att bortskämma konstens idkare, men först i en senare tid förmådde de sköna konsterna lyfta sig till full oafhängighet.
Den dramatiska konsten, som under sekler var kyrkans slafvinna, kämpade ihärdigt för sin frigörelse men lyckades icke förrän i våra dagar intaga sin plats i den menskliga odlingens tjenst såsom jembördig med hvarje annan af andens uppenbarelser på det skönasområde.
Samma plats som kyrkorna under medeltiden in-togo bland folken, intaga nu teatrarne.
Nationens rikast utrustade personligheter egna i våra dagar sin begåfning deråt och i teatern sammanföras alla länders bästa vitter-het och musik.
Skådespelarne äro icke längre en föraktad pariaklass, utan de åtnjuta tvärtom högre aktning, större anseende och bättre aflöning än flertalet af samhällets öf-rige medborgare.
Tack vare de “ förbättrade kommunikationerna “ tillhör skådespelaren icke heller mer en viss stad eller en viss nation; han är verldsborgare, och öfverallt der civilisationen gjort sitt inträde är skådespelaren en välkommen och aktad gäst.
Garlyle omtalar Diderot på ett ställe såsom “ lycklig kritiker, lycklig filosof, nej, högst af jordisk ära, lycklig i sin verksamhet för teatern. “ Ansluta vi oss på fullt allvar till en uppfattning som sätter den framgångsrika verksamheten för scenen såsom “ högst af jordisk ära “, då skola vi förvisso skatta signor Salvini såsom mycket lycklig.
Ty rikare frukt af en ädel sträfvan i sitt lifskall, än hvarmed denne skådespelare hugnats, lär näppeligen någon annan person erhållit, åtminstone ingen nu lefvande.
Salvinis figur är af medelhöjd, muskelfast, fyllig, men harmoniskt utvecklad samt uppburen med behag och värdighet; hans rörelser äro få och noga afvägda, vackra och i verklig mening plastiska.
Hans anlete med de storslagna liniema, den kraftiga näsan och den fylliga munnen, är rörligt och ytterst uttrycksfullt, men framför något annat må ihågkommas hans underbara, omfångsrika och böjliga stämma, så full af fina och målande skiftningar, att kritiken mången gång frestas tillskrifva den allena denna mäktiga tjusning, Salvini öfvar på sin publik.
Såsom i en brännpunkt äro hos denne man samlade alla de egenskaper, som man önskar finna hos en scenisk konstnär, men hvilka man eljest allt för ofta finner njuggt fördelade på många händer.
Hvad nu Corrado beträffar, så är han af förf.