Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derute glimmade gaslyktorna i långa rader, medan de elektriska lamporna strålade med sitt stora blåaktiga sken, som ensamma briljanter i kedjan.
Det var som om jag fått ett slag i ansigtet och dignat ned dervid; icke af slaget, men af skammen.
Jag förblandad med en af dessa damer!
Jag hade aldrig tänkt mig det förut.
Jag hade nog tänkt att han gick ut till dem, – besökte dem.
Detta andra hade aldrig fallit mig in.
Jag förstår icke hur jag kunnat vara så naiv.
– Hvarför skulle de icke kunna komma hem till honom?
De komma ju hem till andra.
– Hvad skäl har jag att tro honom om så mycken finkänslighet?
– Jag var ursinnig öfver mig sjelf.
Hvarför skall dessa trasor af idealism hänga vid mig?
Hvarför skall jag ännu tro på detta som är fint och vackert och ädelt – hvarför skall jag tro på det i hemlighet?
Hvarför kan jag icke trampa det ned inom mig sjelf, när det utom mig icke fins någonting som motsvarar det?
– Skammen var så qväfvande tung.
Åh, dessa stora ord om att han då aldrig skulle bedt mig komma!
Det var som om mina läppar förtagit sig på denna stora lögn och icke mer kunde tala.
Jag bara teg.
Skymningen var så mjuk och tyst.
Det hördes icke så mycket som ett andetag.
Jag gick min egen tankegång, som om ingen mer än jag funnits i rummet.
Hvad brydde jag mig om blygseln af denna långa tystnad, denna tvära ohöfliga tystnad!
Hvad var den mot allt det andra?
Jag tänkte på trappgången, på rummet.
Jag tänkte på dessa qvinnor som knappt ega en själ, – sålda djur, som säljas värre än till slagt.
Man må tala om sina Magdalenor; jag tror icke på dem.
Det är låghet, grofhet, råhet.
Se bara in i ett par sådana ögon, hvars pupiller krympa ihop för dagsljuset och med röda ådror vid ögonvrårna!
Skulle de än ha fernissat bort det plumpa skrattet, så återstår dock – – – Nej, Bååth, din vackra helsning, ”som sågs af alla” – det är en förtjusande liten tafla, men sann är den icke – – – Jag tänkte tillbaka på att jag vandrat uppför denna halfskumma trappa, stirrat på dessa visitkort, hvars namn jag förgäfves sökte läsa, ringt på denna klocksträng, liksom – – – – lyssnat efter stegen i tamburen – – alldeles som – – – Lagt min hand på samma dörrlås, hängt min kappa på samma knapp.
Och det kom en sådan vämjelse i mitt sinne.261
Jag känner den ännu; ännu medan jag skrifver.
Jag tror aldrig att jag kan gå dit mer.
Det skulle kosta mig den största sjelföfvervinnelse, – nu.
Jag skulle känna mig som en annan än jag sjelf.
Det skulle stå en ful tanke mellan mig och hans röst, den skulle mänga afsky i handslaget, den skulle klibba vid möblerna.
Jag förstår allt det der.
Det är så vanligt och så naturligt.
Men jag vill icke röra vid det.
Jag har haft nog – jag!
Har jag vridit mig ut ur kyrkans monopoliserade prostitutionsväsende, så vill jag icke röra vid det andra heller, icke sammanblandas med – – – .
Hvad samhället redan tvingat mig att vara, är mer än tillräckligt.
Jag hör icke till dem som äro rädda.
Men det är icke sådana som jag, som låta stena sig.
Jag har i dag haft en debatt om att jag ämnar gå på premièren tillsammans med Ola Hansson och Axel Lundegård.
Hon ville att jag skulle skrifva till L-d, om han ville skaffa en biljett till, så skulle hon gå med.
Jag höll på att skrifva, men det tar emot, det var att känna sig svag och feg och beroende.
Jag gick i stället till henne och sade att jag ville icke ändra mitt ord.
Jag var nästan häftig.
Hon snäll och vänlig.
Jag klämde i med all kraft, jag brusade ut med att jag skulle anse det som ett tvång, i fall hon gick med den här gången.
Jag var hänsynslöst oartig.
Jag sade att jag erkände det riktiga i hennes skäl och grunder, men att min natur revolterar sig emot att gå i ledband.
Att jag den här gången ville gå ensam med dessa två.
Hon hade när hon var inne i staden kommit underfund med att Ernst Ahlgrens ankomst gjort väsen af sig i vidare kretsar än hon någonsin tänkt sig.
– ”Om ditt utseende varit sådant att du kunnat försvinna obemärkt i mängden!
Menniskor måste ge akt på dig, och det är en stående fråga: hvem är den mörka damen med de vackra ögonen och långa kryckorna?
Och om dessa skåningar varit venstermän, hade heller icke skadat dig, men de äro för litet kända ännu.
Om du visade dig öfverallt med fru Edgren, skulle det bara glädja mig, fast hon är så ytterligt radikal.
Men du är för mycket utropad här för att bara ställas au niveau med dessa pojkar.”
Hon har rätt: att synas uteslutande i deras sällskap, skulle icke gagna dem, men deremot skada mig.
Derför är det just knuten att ibland komma med i den allra erkändaste klicken och ibland med mina skånekamrater.
Det är spetsen, och sen – – – jo, – om det låter sig göra.
Men då måste man ha tålamod.
Magdalena Thoresen var en tid så nära förbunden med Björnstjerne Björnsson.
Hon yttrade till fr.
Adlersparre:
”Men jag märker att han suger ut mig.
Hans kor gå på min mark och äta mitt gräs.
Ju fetare hans bli, dess magrare mina.”
Gumman fruktar synbarligen att L. skall låta mig spela samma roll som Magdalena T. spelade för Björnsson.
En omtänksam gumma!262
Det plågade mig med alla dessa granna osanningar om Pengar, som på Idun haglade öfver mig hela qvällen från dessa främmande menniskor, hvars namn jag icke ens kunde komma ihåg.
Det var en sådan fadd belägenhet, att nödgas stå der och ta emot, och inte kunna slunga dem i ansigtet att jag icke trodde ett ord af hvad de sade, utan att jag nog visste att allt bara var komedi och nyfikenhet.
Att jag var som ett nytt och underligt djur, hvilket alla ville skynda att beskåda, för att sedan kunna ha något att parlera om.
Jag sade åt Nordensvan hur afskyvärdt jag finner det med sådana grannlåter.
Han småskrattade åt min harm.
”Man vet ju hvad det är,” sade han, ”och att det icke fins någon mening uti det, och då tar man det naturligtvis inte för mer än det är.”
”Ja men just det, att de kunna stå och ljuga en så midt upp i synen, det förargar mig.”
”Men herre Gud, hvad skulle man få att säga annars!
Det faller sig så naturligt.”
”För er, polerade hufvudstadsbor, ja; men icke för mig.”
Ja – det tyckte han var så besynnerligt.
För honom var det så naturligt att ljuga på det sättet.
– Jag undanbad mig.
Fru Edgren hade nämnt åt tante att jag skrifver så bra bref.
Det samma säger tante.
Edvard Bäckström sade det redan på sin tid.
Meijer skref: ”ni är klippt och skuren till brefskrifverska.” Lundegård, Nordensvan, alla påstå att min brefstil är god.
– Det måste ligga en sanning i det.
– Geijerstam klagade härom dagen uppe hos Lundegård öfver att det icke fins den der förtroligheten mellan den skrifvande och allmänheten, hvilken i franska tidningar gör följetongen och kåseriet så tilldragande.
Det enkla, glada, uppriktiga saknas, tyckte han.
Tante klagade i dag öfver det samma.
Bad mig skrifva bref för Fredrika Bremerförbundet, om allt hvad jag har lust.
Ju personligare dess bättre, – stämningar, intryck, tankar, småbilder; hvad jag läst – – – allt möjligt, utan tanke på att hålla igen.
– Från hvilken plats som helst.
Jag lofvade det.263
Stockholm d. 12 Nov. 85.
Nej, hur snäll min lilla vice-mamma än är, och hur treflig min lilla dublett är, så kan jag ändå inte trifvas här.
Här är för tyst, för afskildt; man känner sig bunden af dessa långa distancer.
Och för mig gäller det framför allt att känna mig fri i rörelserna.
Här ser jag gaslyktorna glimma från staden, och jag känner en tärande längtan dit; jag ville strax utom min trappa ha menniskovimlet, jag ville kunna gå ut ett litet slag under tända lyktor och mellan upplysta butiksfönster, jag ville sjelf kunna gå ned till teatern och köpa mina biljetter.
Jag ville kunna gå på ett damkafé, när jag så behagade.
Med ett ord: jag ville i Stockholm njuta samma fördelar som jag har i Köpenhamn.
– – – Som nu t.ex. i qväll.
Jag är ensam, jag känner ingen lust att arbeta.
Hela dagen är jag en mullvad, men på qvällen blir jag ett sällskapsdjur.
Jag måste se lif omkring mig, annars kommer melankolien krypande.
Just nu rider den mig som en mara; jag qväfs.
Åh, jag längtar bort under dessa lyktor, till breda trottoarer!
Sedan mörkret inträdt och jag icke bestält någon droska, är jag ju lika bunden som den tid jag ligger på min sjuksäng.
Och den tiden får jag ju alltid mer än tillräckligt af. – Nej jag måste upp på Norr.
Det må väl gifvas en eller annan utväg.
– Detta är en öken.
Stockholm d. 13 Nov. 1885.
Återigen en sådan der ensam qväll, som jag fruktar så mycket!
Jag har ingen annan än dig, gamla tok!
Hu, hvad jag känner mig ensam!
Om jag hade råd, skulle jag bjuda Matti hit.
Jag känner ett sådant behof att kunna glädja någon menniska, men alltid stå de eländiga pengarne i vägen.
Eller också ville jag ha lif omkring mig.
Alltid skall jag komma att bo i någon af utkanterna!
Jag blir melankolisk, och det är icke så utan, att sjelfmordstankarne börja komma smygande så smått.
Inte på allvar – förstås.
Men det är dåliga helsotecken, att de komma alls.
D. 22 Nov.
Meijer är så treflig att tala med.
Men han har ända sedan den tiden vi korresponderade med hvarandra fått i sitt hufvud att jag ”suger ut folk”.
Och han förargar mig med det, så att jag är färdig att flyga i flint, och ändå kan jag inte låta bli att skratta åt honom hvar gång han kommer med det.
Han tror alltid att han sjelf går i fara för ett sådant attentat å min sida.
Och så är det så obehjelpligt komiskt när han vid den allra oskyldigaste fråga tvärstannar i sin promenad på golfvet och säger:
”ä vi nu der igen!”
Och frestande kunde det visst vara att rita af honom, der han går omkring och pratar, än från den ena ändan af rummet, än från den andra, och ser så hjertinnerligen treflig ut med sin spanska hy, sin lilla figur och sitt tjocka stripiga hår, som är alldeles blåsvart och pekar i alla himmelens väder och hvaraf alltid några slingor slå sig ned i pannan, långa och sjelfsvåldiga.
Det är det mest koketta sjelfsvåld jag någonsin sett, raffineradt kokett, så att en mindre misstrogen granskare icke skulle ta det för något koketteri alls.
Och så har han ett par stora svarta mustascher, som sluka halfva karlen och se fasligt morska ut; och så har han ett par alldeles svarta ögon, som se så fredliga och godmodiga ut i jemförelse med mustascherna, och som ha långa, långa svarta ögonhår, som en qvinna kunde afundas.
Det är tråkigt att vackra karlar icke kunna bli duktiga karlar.
Meijer varit så svart som han är, och ful som stryk, då skulle jag tyckt bra om honom.
Men nu känner jag det samma i sällskap med honom som i sällskap med fruntimmer, det der, att min kärfva obändiga natur håller på att få qväfningsanfall bara af luften som omger dem, – de ha böjt sig så länge för det konventionella, att de icke ha kraft att räta upp sig.
Och när jag böjer mig, känner jag det som om jag rakt skulle dö dervid.
Gud i himlen, hvarför skall jag vara en sådan vilde, när jag lefver i ett civiliseradt land!
Hvarför skall jag längta så brännande efter frihet, när det icke gifs någon frihet på jorden!
D. 19 Dec. 85.
Lundqvist.
Jag ber att med ett par ord få fullständiga vårt samtal.
Jag kan ej lofva att återkomma med en omarbetning af Final, om den refuseras.
Det är ej på min medarbetare jag tänker, utan på mig sjelf.
Jag känner nämligen redan nu, hur det – under harmen öfver afslaget, och med den föga lockande utsigten för ögonen, att ännu en gång få nej, – skall bli mig omöjligt att taga ihop med omarbetningen.
Det vore att alldeles godvilligt utsätta sig för ett slag i ansigtet.
Kort sagdt: antages stycket, skall jag tillstyrka alla de jemkningar (ej ingripande i karaktärsteckningen) som ni föreslår oss.
Men ger man oss ett nej, då är och förblir det ett afslag.
Med största högaktning
Benedictsson.264
(Utdrag ur bref till Chr. 22.12 1885)265
– Jag har under det förtroligare umgänget med de mera framstående af våra författare lärt mig bättre än förr inse hvilket räntebärande pund naturen i sjelfva verket gifvit mig att förvalta.
Under resonemangerna om arbetssätt, arbetsplaner och arbetsmaterial, har det småningom gått upp för mig hur rik jag är på ämnen, och det har kommit mera tillit till min egen förmåga än jag hade förut.
Gäller nu bara att få ro och sinneslugn nog att forma de bilder jag eger i min materialbod; ty jag kan ej arbeta så brådskande nervöst som de andra.
Jag har fått vänner här, som jag håller hjertligt af; jag känner mig icke längre stå utanför det literära lifvet, men jag skall icke lemna min insats deri genom att lefva här, i denna jägtande ringdans af sällskapslif.
Jag har varit här för att intaga min plats och skaka hand med mina sidokamrater.
Sökandet är slut nu, och det gäller att på allvar sätta handen till arbetet.
Jag ångrar icke de penningar jag gifvit ut här; de skola, om allt går väl, ge full valuta.
Men nu skall det icke dröja länge, innan jag kan återvända till mitt kära Skåne.
Något förändrad, tror jag.
Ännu mer än förr i behof af tystnad och lugn, helt fördjupad i arbete.
Ty det käns för mig som låge all lifvets lycka i det, att helt och odeladt få egna sig åt något.
Mina förmiddagar räcka här till kl. 5 på dagen; och dessa tysta, ostörda förmiddagar ha visat mig hvad ensamheten är för mig.
Icke den, som gör att man känner sig isolerad, – ty den ensamheten är nedtyngande som en olycka – utan den, som låter en samla sina tankar och intryck, för att gå riktigt till bottnen af dem.
Jag är författare, jag duger icke till annat, och jag är det ända ned i min varelses rötter.
Resultatet ligger icke i mina händer.
När jag åstadkommit det bästa som stått i min förmåga, är jag nöjd, äfven om detta ej skulle höja mig till ledet af de berömda skriftställarne.
Att det skall skaffa mig erkännande för duglighet, derom är jag nu fastare än någonsin öfverbevisad.
Juldagen 1885.
Såder ja; nu har jag slut på mina Morgenbladsbref, och det var skönt.
Om dem yttrade en af Svenska dagbladets herrar till doktor Meyer:
”kan det vara af intresse för någon menniska att veta hvad en sentimental författarinna sitter och tänker om obetydliga författare?”266
Geijerstam och jag talade härförleden om att Borchsenius tagit så illa vid sig för det G. yttrat att ”Fra Viktor Rydberg till Albert Bååth” var en dum titel.
G. af G. trodde att Borchsenius fruktade att
Politiken skulle taga fast om detta och förlöjliga det.
”Och som alla svaga menniskor,” tillade han, ”har Borchsenius en ofantlig förskräckelse för åtlöjet.”267
Jag kom händelsevis att vända om bladet och kasta en blick på hvad jag skrifvit medan jag bodde hos gumman Adlersparre.
Hur nedtyngd och bunden jag kände mig då!
Och hur annorlunda allting nu är!
Och hvad är det egentligen som vållat hela skilnaden?
Två ting: det, att jag nu har ett eget hem, der jag är fri, och der jag är min egen herre, samt det, att jag blifvit närmare bekant med Ellen Key och Gustaf Geijerstam.
Hon är sansad och förståndig, det inger en viss trygghet; han kan vara pojkaktigt glad liksom jag, och i sällskap med hvarandra kunna vi slänga bort konventionalismen.
Det ger en känsla af frihet, och så är man icke längre ensam.
Kamratförhållandet mellan oss öfverstiger mina djerfvaste förväntningar.
Allt det der förvändt fruntimmersaktiga är bortblåst när vi äro tillhopa.
Det generar icke honom att på gatan säga:
”vänta mig här ett ögonblick,” vid ett litet naturalistiskt privatärende, som härom qvällen, när vi kommo från akademiens fest, och det generar inte heller mig.
Hvad det är en förunderligt stor lycka att ha ett eget hem!
I dag har jag varit ensam hela dagen.
Men jag har ändå njutit af min tillvaro, njutit af tystnaden omkring mig, af den höga mörka julgranen, af skenet från den ljusröda lampskärmen.
Det fins knappt rum för ett bekymmer för framtiden, så öfverhandtagande är välbefinnandet.268
Stockholm 3.1 1886.
Det är fruktbärande att tjuta med ulfvarne; alltid kommer något fram af det.
Strindbergs beundrare och vänner ha gifvit mig en alldeles ny uppfattning af honom.
Ja, icke allenast af honom, utan af hela hans riktning.
Först Geijerstam, som i sin lifliga beundran så gerna velat läsa upp några af hans bref, men som icke kunde finna ett enda med så pass städade uttryck att han kunde läsa det för mig – och detta efter att ha läst ”sagan om Herkules” och allt annat dylikt, så vågadt som endast kan låta höra sig kamrater emellan!
– Nåja, den karl som känner en njutning att i bref till sina manliga vänner alltid och allenast skrifva oanständigheter, den anser jag för en rå och liderlig menniska – hans handlingar må i öfrigt vara hurudana som helst.
Kom så historien – också beundrande – om att fru Strindberg ”sjungit för halfvan”, en plump visa full af eder och svordomar, i barnens närvaro.
Det är något oskönt och vidrigt att tänka sig en mor så.
Sedan Meyers halfva galosch-historia – Strindberg full, ”här får jag presentera dig för ett par djeflar, mina f.d. vänner.”
Och i går, när det talades om de penningar Budkaflen skyllar Per Staaff för att ha undanhållit Strindberg, yttrade dr.
Meyer, att
Strindberg kunde ha ljugit, ty han brukar ljuga alldeles hänsynslöst.
Ingen tycktes anse detta på något sätt vanhederligt för honom.
Härtill kan jag lägga Nennie Geijerstams yttrande om Gustaf, att han kan ljuga med den lugnaste och oskyldigaste min i verlden.
Och hurdan är Per Staaff?
Samma dag som hans vänner måste bevaka sina fordringar i hans konkurs, der skulderna utgjorde 10-tusen kronor och tillgångarne några hundra, satt han sjelf på ett af de dyraste hotellen och åt en präktig middag, bekymmerslös, som om ingenting händt.
Han skall höra till ”Det unga Sverge”, och han skrifver en artikel i Stockholms dagblad deri han beskärmar sig öfver tendensen i fru Edgrens ”Hur man gör godt”.269
Stockholm är just hvad jag hade väntat.
En stor sqvallerhåla.
Och de literära storheterna äro små, ihåliga, futtiga.
Hvar och en låter sig präglas af sitt kotteris stämpel.
Ingen har mod att vara något för sig.
Jag undrar hurudan Tor Hedberg är.
Han förefaller som den mest begåfvade af dem allesamman, och han går som en enstöring.
Det kan allt bli något af honom med tiden.
Det fins icke ett enda parti, icke ett enda kotteri, nej icke ens en individ, till hvilken jag ville sluta mig helt.
Man kan ha roligt här – förtjusande roligt – men vara fattig, arbeta sig fram och bli till en karaktär, det tror jag är svårt.
För mig skulle det vara en förbannelse att bo här för beständigt.
Man kommer i en osann och skef ställning, tänker på anseende och fåfänglighet i stället för på arbete; ty jag är icke dum nog att tro det jag utan skada skulle kunna visa mig som den jag är.
Lundegård kallar mig feg, derför att jag inte skriker och ropar med detta ”Unga Sverge”.
– Hå, jag tror knappt att han tror mig om att vara rädd.
Men jag undrar hur länge han sjelf skall kunna känna sig tillfredsstäld af allt detta munväder, denna onyttiga tillvaro, denna själsdödande sysslolöshet.
De gå alla och gapa efter ”motiv” i stället för att, som andra menniskor, hugga tag i verkliga lifvet med kamp och slit.
De anse det tarfligt.
Men hvar skall då oberoendet, hvar skall penningarne komma ifrån?
De prata så mycket att de alldeles glömma bort, att den alldagligaste handling, som leder mot ett resultat, är mera värd än alla klyftigheter, som födas och dö mellan matbordet och cigarren.
Det har kommit ro i mitt sinne, ett stilla, tryggt lugn.
Jag ser att jag icke bör afundas dem som bo häruppe.
Och jag ser hvilken stor rikedom jag har i det, att icke blygas öfver att vara fattig, att lefva tarfligt, att bo i ett naket, fult kyffe.
Med ett ord: jag ser att om jag än icke har snille, så fins det en kraft i min karaktär, med hvilken jag bör kunna slå mig fram dit jag vill.
Jag har seghet och originalitet nog att icke spårlöst gå ur tiden.
Men jag vill icke låta urhålka mig af sälskapslifvets svarf.
Det är något annat jag vill.
Om jag bara hade en riktigt duktig kamrat!
Någonting, – jag menar en som liknade – – – –
Gud, hvad jag tycker Meyer är eländig.
Och jag, som hade förestält mig honom som en karl!
Det är det mest halfva och ofullgångna man kan tänka sig.
Han duger icke ens till modell åt min herre, utan att jag får ge honom något af mitt eget eller någon annans.
Men från hvem skulle jag taga?
Hellen Lindgren?
Bä!270 ”Pjaskar de äro alla, hvarenda kan man kalla ...”
Nej inte Diavolo; det hade dock varit duktigt.
Njutningslystnad och osjelfständighet, voilà tout!
Med att vara ”Mefistofelisk” mena de på sin höjd att dricka sig full, ljuga för enfaldiga fruntimmer och gå till betalda skönheter.
En gång höll jag på att fälla ett yttrande till doktor Meyer, det var samma frestelse som jag haft två gånger förut, med år af mellanrum, – att kasta kappan af, för att få se dem stirra på mig med sin vansinniga skrämsel.
Jag sade ingenting, jag skulle föraktat mig sjelf, om jag gjort det, men det måtte ha kommit ett uttryck i mina ögon af det, ett sådant der hånande svart uttryck, som jag föreställer mig att menniskor, sådana som jag, någon gång måste få det, derför att det far en stolthet i en öfver att vara så mycket större i sin ondska, än dessa små varelser, som tala om samvetsförebråelser öfver ett outfördt arbete eller ett penninggiftermål.
Hvad veta de om samvetsqval!
Om det förfärliga, oåterkalleliga, som aldrig godtgöres – – – – Vi sutto till bords, han och jag.
Han hade talat så storartadt om sina ämnen, om sin utomordentliga erfarenhet.
Och jag tyckte att han var en sådan pygmé, ”kärlek”, kärlek, det var alltihop – det der futtiga, ljumma, som en ung karl känner för alla unga flickor som se bra ut.
Hå – och så tänka sig mina psykologiska studier i stället!
Hårdheten, hjertlösheten – – – och så allt detta, som tiger.
Och jag såg på honom; såg, som för att låta honom se ned i mina ögon och jemföra.
Han föreföll mig så ömklig; han med sitt prat om ”bof-natur”.
– Hå, och hans ögon vidgade sig, röda i kanterna, häftade på mitt ansigte, hans drag blefvo liksom magrare, han såg häpen ut.
”Hvad menar ni?”
Sjelfva rösten var annorlunda.
Och ändå hade jag ingenting sagt, absolut ingenting; endast tänkt på det.
Men min frestelse var besegrad och jag kunde icke låta bli att le, godmodigt som när man skrämt ett barn och genast vill lugna det. – ”Jag?
Jag menar naturligtvis att man kan göra studierna på – – – på ” – – – .” Ja, det är alldeles som jag sjelf tänkt.
Man kan ju taga någon som störtat en annan ohjelpligt i olycka.” – ”Naturligtvis.” – ”Ja,” sade han med lättnad, ”det måste ju bli ungefär det samma.” – ”Javisst.”
Nej, aldrig, herr doktor, aldrig!
Der klickade er visdom.
Det fins ingenting i verlden, som kan jemföras med det.
– – – Nu, när jag skrifver, mår jag illa.
Det qväljer mig, det klämmer öfver bröstet, jag är tung i hufvudet.
Det är nattvaket som kommer efter.
Jag önskar att jag kunde falla på knä derborta vid chäslongen, gömma ansigtet mot mina armar och knäppa samman mina händer, det är liksom om det skulle lindra.
Min stämning har vexlat medan jag skrifvit.
Jag känner den återigen, denna stora, varma kärlek till allt som lefver.
Arma lilla jord, med all din småsinthet, all din plåga och sorg, jag älskar dig, som om du skänkt mig allt hvad man diktat om himlen.
Jag älskar dig som den man skall lemna och aldrig återse; jag älskar dig och alla dina, alla dem som någonsin komma att födas af dig.
Och du mitt stora, ensamma alter ego, du som aldrig blef hvad du kunnat, jag räcker dig min hand.
Hvem skall sjunga oss till ro?
Memento mori!271
Sthm d. 14 Jan. 86.
Herr Kapten G.
Lagerbring.
Det är mig omöjligt att gifva ett alldeles bestämdt löfte redan nu, ty jag vill ej binda min produktion.
Får jag någon lämplig bit, skall jag emellertid lemna den, och i alla händelser skall ni få besked i god tid.
Hvilka äro kalenderns vilkor?
Jag menar hur mycket betalar den pr. sida?
Med aktning
E.A.272
(D. 14 Jan. till Borchsenius.)
Herr Redaktör.
Tack för brefvet, som jag just nu emottagit.
Jo, postanvisningen har kommit ordentligt fram och qvitteras härmed, 40 kr.273
Mitt farväl gäller verkligen för så der lång tid, som jag sade, ty jag hör till de menniskor, hvilka då de ändtligen fatta ett beslut äro nästan orubbliga.
Så med detta.
Under ett halft år kommer jag endast att arbeta, jemnt och stadigt, utan att släppa ut någonting.
En liten glad folklifsskildring har jag visserligen qvar (jag har med ett slags pojkaktig förkärlek försvarat den mot alla anbud), men nu har jag af vänskapliga påtryckningar förmåtts att lofva den åt ett på våren utkommande arbete.
Jag har således ingenting att ge er, äfven om jag ville.