Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De räddes derför, men kanske handlade de icke klokt, när de öppet sökte motverka denna vänskap.
Hennes ögon voro tårade, och han frågade deltagande, hvad som kom åt henne.
— Åh det är inte alltid så lätt, Anders, att vara glad här i lifvet, — sade hon suckande.
— Har mor varit sträng nu igen?
Det är inte så lätt att vara till lags för stränge herrar.
Lars Skeppare hade lyssnat till hennes svar och reste sig nu häftigt från pallen, der han satt.
— Jag vånne den elake toge dig, trollunge — sade han uppbrusande.
— Du drar synd och skam öfver hus och hem, och när jag tager mig an din sak, klagar du lika fullt, derför att jag, för böfveln, vill ha skick och reda här.
Men så mycket du vet, får jag höra ett gny mer om något trolleri eller om förnäme kavaljerer, ska' jag ta' presten med mig och sätta eld på stugan öfver dig och sedan gå sjelf så långt vägen räcker.
— Jag tycker, att far kan tala mera ömt till mig — sade
Elsa lugnt och såg honom i ögonen.
— Jag har ju intet ondt gjort.
— Har du inte bragt den onde in i vårt hem till grannars och någrannars spott och smälek, kan tänka?
Men akta dig!
Far tyckte jag var för glad nyss...
Lars Skeppare hade närmat sig henne medan hon talade.
Svaret jagade vreden upp i hans ansigte, och han knöt handen åt henne.
— Derför ska' du få svida, djefvulsbarn — utropade han — så sant jag heter Lars Mickelsson!
— Nu ären I för sträng, fader Lars — sade Anders medlande:
— Ingen har ju talat något ondt om Elsa på sista tiden.
— Om ingen vill kännas vid mig här — sade
Elsa vårdslöst — torde nog finnas oskylde, som kunde komma mig till hjelp.
Så skarpa ord hade han aldrig förr fått till svar.
Men hon var nu mer för stor jänta att få bugt med.
Han såg ondt på henne.
— Det ordet ska' du få ångra, flicka! — sade han kärft och gick ut, hvisslande på en gammal sjömansvisa.
Från den stunden var Elsa mindre till lag äfven för honom, och sällan gick någon dag, då hon icke fick gråta bittra tårar.
Än hade han hört af grannarne, att hon gått i sällskap med någon förnäm kavaljer öfver slussbron, än att hon kommit för sent hem från vakstugan.
Äfven Anders började till slut fatta misstankar om Elsas dygd.
Han trodde väl ännu icke, att hon menade något illa, men hon hade vid flere tillfällen talat osanning för honom, och lögn ur en ung flickas mun, tänkte han, bådade intet godt.
Dess utom sällskapade hon allt ifrigare med Fingerlisa.
Han visste icke hur det kom sig, men han betraktade nämligen Elsa, oaktadt hennes nekande, fortfarande som sin blifvande fästeqvinna, och han ville derför ej, för sitt anseende inom skrået, att Elsa skulle hafva täta samqväm med en så illa känd flicka som Fingerlisa.
Men Elsa vardt mera motsträfvig, ju mer han och mor Greta pockade på upphörandet af denna bekantskap.
Hvarför skulle hon försaka alla sina vänner för hans skull, sade hon.
Hon hade ju icke lofvat honom något.
Fingerlisa kunde vara lika hederlig som han, tyckte hon, fast hon var fattig, och var bestämdt mycket snällare.
Hvad de sagt om henne hade endast varit förtal.
Hon motsade henne aldrig, var ständigt glad och vänlig, samt hade gifvit henne månget godt råd, när de andra endast gifvit henne snäsord.
Anders hade återigen, men förgäfves, bedt henne sluta med sitt umgänge med Fingerlisa.
— Det går aldrig väl om I kifvens så — hade mor Greta slutligen sagt.
— Tro mig, den ena måste böja sig för den andra, så är lifvet.
Hon ville aldrig blifva Anders Barberares hustru, hade hon svarat, om de än skulle tvinga henne dertill, och när Anders gick, hade hon ropat efter honom i dörren, att han icke behöfde komma till baka, om han inte ville det.
Hon var mer än vanligt upprörd.
Alla, tyckte hon, ville hennes ofärd.
När hon en stund senare vardt ensam i sin kammare, rörde sig hennes oroliga tankar både när och fjerran, och sällsamma bilder från forna tider trängde sig fram i inbillningen.
Hon mindes så tydligt en varm vårdag, då hon följde sin moster till Jakobsdal, för att åse lustbarheterna vid hofvet.
Hennes far var på den tiden till sjös, och mor Greta kunde ej lemna sitt stånd vid slussgrafven.
Men hennes lilla fostersyster var deremot med.
Hvad hon mindes denna väl, der hon sprang med sin mörkblå kjortel och sitt hvita linnelif öfver det ångande gräset.
Löfven hade nyss spruckit ut, häggen blommade, och på det friska gräset vid sjöstranden var ett lysande hoffölje samladt.
Der såg hon damer i hängande lockar och spetskragar, kavaljerer i stora, yfviga allongeperuker och skor med röda rosetter.
Jägare i gula kyllerrockar och med stora fjädrar i hattarne drefvo hjortarne utåt fältet, der kavaljererna stodo väntande med lyfta bössor.
Hvarje hjort bar nämligen sin dams färger, och kavaljererna skulle täfla om dem genom att döda deras bärare.
Efter hjortarne insläpptes ett koppel räfvar inom stängslet.
Hennes hjerta hade klappat af oro.
Ack, de sågo så skygge och ängslige ut:
Men lakejer med rykande luntor framsprungo nu plötsligt ur skogsbrynet.
Eld och rök sprutade fram ur de svärmare, man fastbundit vid de stackars räfvarnes svansar.
Ett koppel hundar lössläpptes.
Öfver högt och lågt, öfver diken och gärdesgårdar gick det rasande tåget.
När hundarne sökte fasttaga sitt flyende rof, small ett skott ur någon svärmare, som kom förföljaren att tjutande tumla till baka, allt till de förnäma damernas stora fröjd.
Elsa mindes vidare hur hennes lilla fostersyster klappat i sina små händer och sett så innerligt glad ut.
Men plötsligt kom der fram en dylik rasande flock och slog omkull dem båda i gräset.
Mera häpen än rädd, började hennes fostersyster att gråta, då en förnäm dam, som sett det, gick fram till hennes fostersyster och klappade henne vänligt på kinden.
— Hvilket vackert barn — sade hon åt sin kavaljer och smålog så godt samt framtog derefter en vacker gulddosa, ur hvilken hon gaf dem små sockergryn att äta.
Elsa vände sig mot väggen.
Hon var trött på dessa minnen, som förföljde henne.
Men hennes mosters bild stod allt lifligare för hennes inre.
Hvad hon gerna önskade att denna hade lefvat.
Men så väl hon som fostersystern voro döda.
Hon kände hur tårarne vätte örngottet.
Ett sakta prassel utanför fönstret kom henne att häftigt spritta upp.
Någonting liknande ett ansigte aftecknade sig mot den dunkla rutan.
Förskräckt rusade hon upp ur bädden.
Men der utanför var allt tyst och stilla.
Månen sände ett matt skimmer öfver den lilla täppen, som var täckt med nyfallen snö.
De nakna träden, med sina skuggor, stodo orörliga i tystnaden.
Dock längst bort i den mörka vrån tyckte hon sig skönja en mensklig skepnad.
Såg hon rätt eller liknade den icke till växt och hållning samme förnäme kavaljer, som gifvit henne ringen.
Hon tyckte att han nickade åt henne.
Men när hon lutade sig fram och öppnade fönstret var han borta.
Det var kanske blott en syn, tänkte hon.
Julen närmade sig.
I staden skulle firas ett af dessa ståtliga adelsbröllop, som drogo skådelystna menniskor in till staden långt utifrån malmarne.
Anders Barberare hade lofvat
Elsa att följa henne dit ned, sedan mor Greta förklarat hans sällskap såsom vilkor för ett “utelöpande” så sent på qvällen.
Elsa var dock icke nöjd med detta förmynderskap.
Hennes oroliga min och häftiga gång, när de vandrade utför Hornsbacken, ådrogo sig också mer än en mötandes uppmärksamhet.
— Akta dig Elsa — sade slutligen Anders. — Om du springer så, kan folket tro, att du vill löpa ifrån mig.
— Följ med då, mäster prest! — svarade hon, utan att vända sig om.
— Nej, gå du så fort du orkar!
— Han saktade stegen.
— Du lär nog inte komma till bröllopsgården förr än jag.
En stund derefter hade äfven hon saktat stegen, och de gingo bredvid hvarandra.
— Det var snällt af dig, Elsa — sade Anders, när de hunnit ett stycke — att icke längre vara så envis.
— Han ville lägga sin arm om hennes lif.
— Hvad tänker du på?...
Här... midt på allmän kyrkoväg!...
Nej, släpp mig, Anders!
Hon såg nästan ond ut, när hon stötte honom till baka.
— Du blir elak, Elsa, om du icke kufvar ditt sinne — sade han godsint.
— Jag vore färdig att dö för dig, och derför bör du icke leka med mitt hjerta.
Men hon hade aldrig lofvat honom någonting, sade hon, och det var långt tills året vore ute, då hon skulle svara bestämdt.
Till dess borde han låta henne vara i fred och icke jemt plåga henne med sin enträgenhet.
Och derpå skrattade hon på ett sätt, som gjorde hans tankar bittra.
— Om jag ej kan gifva dig diamantringar och gyllenduk — sade han — kan jag likväl hederligt försörja dig.
— Hvem har bedt dig, Anders, om några diamantringar?
Vill du icke hafva mig sådan jag är, må du välja en annan — vill du icke följa mig, går jag ensam.
— Hvad du är dig olik i dag, Elsa — sade Anders, och sökte med mildt våld hålla henne qvar.
— Så var du icke i ögonen, när du första gången såg mig.
Hon rodnade lätt, men svarade ingenting.
Vid hörnet af Hornsgatan stod en liten gosse och lekte med några isstycken.
Elsa råkade ofrivilligt stöta till honom, så att hans granna byggnad rasade omkull.
— Trå dig, du styggetacka — skrek pojken förbittrad efter henne.
Förvånad vände hon sig om vid detta tilltal.
— Nej se på skepparns Elsa! — skrek pojken, öfverlycklig af denna upptäckt, och sprang ett stycke ned åt gatan.
— Se bara hur hon flyger åstad med den granne herrn.
Faren
I till den elakes gästabud, godt folk?
Elsa vardt röd i ansigtet.
Ett isstycke, stort som ett äpple, rullade framför hennes fötter.
Hon böjde sig ned efter det och vände sig hastigt om mot sin förföljare.
— Här skall du få smaka på gästabud — ropade hon, och slungade isstycket efter honom.
Grossen förde handen till hufvudet, i det han gaf till ett skrik af smärta.
Isstycket hade träffat med olycksbådande säkerhet, och blodet sipprade ymnigt fram ur ett djupt sår midt i pannan, medan han jemrade sig och skrek af alla krafter.
Anders ville skynda fram till honom, men Elsa höll honom till baka.
— Vill du föra mig i förderfvet — sade hon upprörd — hör du icke, att man ropar på vakten?
— Du hade nog tyckt om, Anders — sade hon, då de hunnit öfver slussen — om de fått fatt i mig der uppe och fört mig till tukthuset.
— När såg du, att jag ville dig så ondt? — frågade han, ej utan bitterhet.
— Men inte skall man bry sig om, hvad barn och dårar ropa.
— De skola få kalla en för hvad som helst, menar du?
Men du är bara morsk, när du sitter der hemma i spiselvrån hos far och mor, och fast du bär långvärja vid sidan och skägg på hakan, låter du dem säga på gator och gränder hvad dem lyster om mig, fast du friar och fjäsar i orden, kan tänka.
— Lugna dig, Elsa, aldrig kunde jag tro, att du skulle bry dig om hvad den lille pojken ropade.
— Han kallade mig trollpacka, hörde du; men också du, Anders tror mig nog inte om godt.
— Hon torkade bort de frambrytande tårarne med tröjärmen.
Plötsligt stannade hon och vände sig om.
— Farväl Anders! — sade hon.
Han ville hålla henne till baka.
— Nej, låt mig gå — sade hon häftigt — din väg är icke min!
Han talade så mildt och kärleksfullt, som en tjugu års yngling talar till den han älskar.
Men hon hatade honom, sade hon.
Hon hade aldrig älskat honom och skulle aldrig heller göra det.
— Nej, förr må man bränna mig som en hexa och trollpacka — ropade hon och slet sig lös från honom — än jag följer dig när du brukar våld!
Han följde henne heller icke, när hon rusade uppåt gränden.
Han ville visst icke tigga om hennes kärlek, tyckte han.
Han skulle nog finna någon annan, som satte mera värde på honom.
Men hur det var, kom äfven han att efter en stund vika af inåt samma gränd, der hon försvunnit.
Och småningom vordo hans steg längre och hastigare.
Han ville endast följa henne på afstånd, tyckte han, och der borta i folkträngseln skulle hon nog icke få så långt försprång, att han icke kunde se, hvad hon hade för sig.
Bröllop skulle hållas i ett af de nybygda adelshusen, och det var sagdt att både vin skulle löpa och glafven kastas.
Ännu voro fönsterraderna mörka och maréchallerna och beckkransarne väntade på sina svarta pålar, hvilka här och der uppstucko ur snön, att den gamle portknekten skulle tända dem.
Under tiden gjorde folkhopen sina iakttagelser öfver grändens invånare.
— Ser du, vän Fibiger — sade en spenslig borgare i lamskinnsperuk till sin tjocke granne — tyske grefven vill slå på stort och göra fest med ett vaxljus.
— Har du sett en palt lysa i hornlykta? — sade den tilltalade tvärt.
— Nej du, Jonas, rik man är snål man.
— Han eger några tunnor guld, vill jag lofva.
— Jo det kan du ta' på!
Om han ock skulle dämma upp strömmen med bara karoliner, finge han nog öfver.
— Åh kors! ja alla källare i hela huset ska' vara proppfulla af bara rödaste guld, säger man.
Den siste talaren kastade en beundrande blick mot den mörka fönsterraden.
Ljuset, hvarom han talat, hade stannat vid ett af fönstren.
— Ser du, der står halte hofmästaren med ljusstaken — återtog han.
— Han har nog sett det, om han inte fått smaka't.
Mannen i fråga kunde vara omkring sextio år.
Hans ansigte var pussigt och rödfnasigt, med utstående kindknotor och tjocka läppar och omgifvet af gråstripigt hår.
Ett hugg, som gått snedt öfver pannan, hade lemnat ett bredt ärr efter sig och tryckt ut venstra ögat, hvarigenom ansigtsuttrycket blifvit skelande och osäkert.
Hans korta puffjacka af mörkviolett sammet var urblekt och saknade icke heller ljusare stoppningar här och der.
Den hvita spetskragen kring halsen var skrynklig och något för träng.
Tofssnörena hade synbarligen icke räckt till, utan hängde vårdslöst på sidorna.
Han släckte ljuset, för att bättre kunna urskilja folkhopen nedanför, och lutade sig mot fönsterkarmen.
Men ett sakta prasslande in i rummet kom honom att häftigt vända sig om.
Det långa rummet upplystes af det flammande skenet från maréchallerna, som nu började tändas.
Hans blick föll på den höga sängen med hennes tunga, guldfransade sparlakan och derefter på sandstensspiseln, hvars förgylda listverk och blankskurade eldskärm skimrade i eldskenet.
— Det var nog råttorna igen — mumlade han efter att hafva lyssnat en stund.
— Fast, Gud bättre, hvarje gång jag är ensam här käns det något kallt efter ryggen.
— Men dö är dö, och alla skola dö — och för resten var det hans nåd, som tog den saken på sig.
— Derför kunna de inte göra mig något, om de än då och då låta höra af sig.
En smal ljusstrimma gled långsamt fram öfver gyllenläderstapeterna.
Låset vreds om, och ett högväxt fruntimmer trädde öfver tröskeln.
Hon höll i handen en dubbelarmad ljusstake af silfver med tvänne halfbrunna, drypande vaxljus, hvilkas röda lågor flämtade i luftdraget.
När hon långsamt skred fram öfver golfvet, syntes hennes smärta skepelse nästan vanskapligt lång i den svarta, tätt åtsittande sammetsdrägten.
— Du skall se väl efter porten i afton, Bertil — sade hon och satte ljusstaken på den svarta dragkistan vid fönstret — ingen får komma in, som du inte noga betraktat genom gallret.
Han bugade sig utan att svara och linkade ut genom dörren.
En knäppning i låset, och damen var allena.
Hennes ålder kunde vara omkring fyratio år.
Pannan var hög, ögonen stora och glänsande.
Men leendet, som i ungdomen lekt kring munnen, hade lemnat rum för detta på en gång kärfva och tålmodiga drag, som den tidens porträttmålare med sådan förkärlek vetat förläna sina äldre qvinnoansigten.
En stor foliant i blå sammetspermar och guldknäppen låg uppslagen på fönsterbrädet.
Hon satte sig i stolen och började tankfullt vända bladen.
En matt rodnad lade sig i kindgroparne.
— Hur länge skall jag då vara dömd till denna plåga — utbrast hon lidelsefullt — hur länge, o Herre! skall min själ ängslas af dessa gnagande qval.
— Och man talar om en rättvis Gud, som styr denna verlden? — återtog hon efter en stunds grubblande.
— Nej en ond, svart ande är det — ja, store Merlin, håller du, hvad du i denna bok lofvar, kan du återge mig hvad jag saknar och förgäfves under aderton långa år sökt, då må du gerna plåga min själ i fördömelsen.
— Fördömelsen? — upprepade hon sakta, liksom detta ord gifvit ny riktning åt hennes tankar.
Hon satte sig åter och lutade hufvudet till baka.
Det var längesedan flydda dagar, som åter stodo framför hennes inre.
Hon mindes så väl, då hon var ung, var en firad skönhet vid hofvet med friare i dussintal.
Och hon hade icke räknat så noga med deras hjerteqval.
En barndomsvän, den ståtlige grefve Bjelke hade dock till slut rört hennes hjerta.
Visserligen hade äfven han fått dela samma lott, som alla sina föregångare.
Hon var för flygtig, för att på allvar kunna fästa sig vid någon, men den ömhet, hvarmed hon sökte trösta honom, sade hennes ovänner, hade åt minstone liknat kärlek.
— Och den gången hade de varit milde.
Hon var uppbjuden till kontradans.
Men en viss olust hade fått makt med henne.
Släppande sin kavaljers arm, skyndade hon brådskande ut ur danssalen och ut i slottshvalfvet.
I slottet kunde hon icke stanna.
Hennes tankar föllo på kaplanen i Klara, magister Olaus Bergius.
Han hade i många år varit husprest i hennes slägt och var känd för en gudfruktig och rättrådig man.
Hon beslöt att bedja om hans hjelp och råd.
Qvällen var mörk.
Endast några enstaka facklor blänkte genom dimman och gåfvo återsken från de våta stenarna.
Hon skyndade öfver Norrbro.
Det lyste i de låga vakthusen på andra sidan.
Stadsvakten vid slagbommen skulle må hända taga henne i förvar.
Hon kände sitt hjerta slå, som hade det velat tränga sig ut genom bröstet.
Strömmen brusade doft under hennes fötter.
En tung fora hade gått ner på morgonen och ryckt broräcket med sig.
— Endast några steg och allt vore slut.
— Men då tyckte hon sig höra tonerna af den sista kontradansen.
Det var ju endast några ögonblick sedan hon sett beundrande leenden omkring sig och hört ljufva kärleksord hviskade i sitt öra.
Hon var ännu ung då.
Hon hoppades ännu något af verlden.
I riksrådet Lilljes hus lyste det i öfra våningen.
Der hade hon och Bjelke lekt som barn.
Hon hade varit drottningen, han kungen, omvexlande.
Gamla riksrådets fjäderbuske och en skrynklig spetskrage hade varit deras emblem.
— Men nu närmar sig en skrålande flock, med rykande facklor och svärd, som blänka.
Hon skyndar sig ännu mera, och uppgifven af trötthet och smärta, sjunker hon ned på trappan till presthuset.
Porten, som slogs igen af en häftig väderil, väckte henne.
Hon trefvade upp för den smala trappan, som förde till den gudfruktige mannens studerkammare.
Det var ett långt mörkt rum.
Midt emot dörren stod ett svartmåladt bord, på hvilket lågo hopade böcker och pergamentsrullar.
Vid dess ena ände satt mannen hon sökte.
Hans torra, skrynkliga ansigte liknade, ehuru ungt, tyckte hon, de af fukt angripna pappersark, i hvilka han bläddrade.
Några bruna hårtestar framtittade under den söndriga och luggslitna kalotten, och under den spetsiga hakan lågo tvänne stora, temligen smutsiga prestkragar.
Hon tyckte sig ännu vilja se det inställsamt smilande leende, hvarmed han betraktade henne, då han frågade, hvarmed en så ringa Herrans tjenare kunde hjelpa en så förnäm dam.
Hon var förlägen.
Det hon ville säga var så enkelt och ändock så tillintetgörande.
— Hjelp mig, magister Olaus, hjelp mig för Jesu skull! — var det enda hon yttrade.
Hon var ung då och kunde icke beherska sig bättre.
Det var dock så naturligt, att han skulle fråga, hvilken hjelp hon önskade.
Han hade emellertid närmat sig henne.
Hon nästan kände huru hans blickar smögo sig girigt utefter det långa håret, som, blött af regnet, föll ner öfver axlarne, och stannade i det fina spetskråset i barmen.
Rodnande af vrede mötte hon hans närgångna blickar.
— I ha'n varit upptagen i min slägt, magister Olaus, — sade hon med skälfvande röst.
— I ha'n redan såsom djekne ätit mina föräldrars bröd.
Och I...
Tårarne qväfde nu rösten och hon sjönk ner på pallen vid dörren.
— Du hör då nu till dessa skökor, som i brokiga dukar löpa kring torg och gränder — sade han — och vet icke hvar ensam qvinnas prest bor?
Du minnes då inte, att din högborne fader körde mig som en hund utanför sin dörr med slag af sin värja, derför att jag i min ungdoms oerfarenhet trodde mig läsa renhet i dina ögon, höra tro från dina läppar.
— Nej, gå bort ifrån mig till satans straff, säger jag.
Vik nedför den syndens törnstig, som du valt, till den eviga fördömelsens mörker.
Utan bestämdt mål hade hon skyndat ut igen på de smutsiga gatorna och irrat omkring, tills krafterna slutligen sveko, och hon vanmäktig dignade till marken.
När hon återkom till sans, fann hon sig liggande till sängs i en låg stuga.
Elden brann i spiseln, och der bredvid satt en medelålders qvinna och spann.
Hon hade henne att tacka för sitt lif.
— Och dock hade hon sedan glömt henne och glömt mycket mera af det som sedan hände.
Hon mindes vidare en vacker sommarafton ute vid Jacobsdal.
Hon lyfte upp i sitt knä en liten ljuslockig flicka, som af rädsla för ett koppel hundar fallit omkull och skadat sig.
Hvad hon gerna velat trycka henne till sitt hjerta och öfverhölja henne med varma, varma kyssar!
Men det mörka anletet bredvid henne blickade så misstänksamt, och hon var svag äfven då.
Hon tömde sin ask med sockerpiller i barnets gula redgarnskjortel.
Det var sista gången hon såg henne.
Sedan dess hade aderton långa år förflutit, och de hade alla räknat tolf månader!
Hon lutade sig fram mot fönstret och blickade ut öfver den sorlande hopen.
Den ena bärstolen efter den andra anlände till bröllopsgården.
Damer i vida spetskrås och med tunga guldkedjor om halsen, kavaljerer i broderade rockar, hängande spetshalsdukar och yfviga peruker stego ur, för att bilda skämtande grupper der inne i de klart upplysta högtidsrummen.
Sådant hade icke hennes bröllop varit, men hon ville icke tänka på de långa, sorgtunga dagar, som hon måst framsläpa under sitt äktenskap.
— Bertil! — ropade hon.
Det dröjde en stund, innan hofmästaren inträdde.
— Är grefven hemma? — frågade hon, liksom i tankarne.
Hon hade icke på den dag, han mindes, frågat efter sin man.
Derpå vände han sig mot dörren, som hade han velat göra sig närmare underrättad, innan han svarade.
— Nej, stanna!
— Hon betraktade honom skarpt och återtog derpå kort och häftigt:
— Du minnes, Bertil, den der qvällen...?
Hon hade drunknat, sade de...? men du var inte viss derpå...?
du har sedan blifvit vissare...? du har sökt och sökt utan att finna...? ah, men misstro och hat har du satt i bröstet på mig!
Hon höll upp ett ögonblick och lade handen på bröstet, som hade hon derigenom velat mildra smärtan, hon rönte.
— Ve mig ringa man — svarade han saktmodigt — om jag ådragit mig Ers höga nådes hat.
Men hvad jag gjorde, skedde ju blott på Ers höga nådes egna bud.
Hon närmade sig honom på ett steg nära och såg honom forskande i ögonen.
— Och du vet ingenting? — sade hon.
— Nej Ers nåd, vid vår Herres hårda död och pina, ja om jag än skulle svettas blod och vatten.
Det lyste till i hans kalla ögon.
Men det syntes att han var van att uthärda hennes af misstro skärpta blickar.
Det var icke heller första gången, han hört samma frågor från hennes skälfvande läppar, som han sett, när hennes högborna hufvud långsamt sjunka ned mot bröstet.
Medan Anders Barberare fortsatte sin väg genom den sorlande folkhopen, i hopp att der återfinna Elsa, hade hon genom en sidogränd närmat sig bröllopsgården.
Gästerna voro nu samlade der uppe och försågos med riklig välfägnad, hvilket äfven kom folket utanför till godo.
När Elsa kom fram, skulle glafven kastas.
Bakom de små blyinfattade rutorna flammade vaxljus och facklor.
Pukor rördes och trumpeter smattrade, medan bruden, strålande af ungdom och fägring, trädde fram till fönstret.
Detta öppnades, och i täta moln utströmmade den varma luften.
Vid brudens högra sida stod den gamle gråskäggige fältherren.
Han höll glafven lyft i högra handen.
Skaftet var lindadt med långa taftband i brudgummens färger, svart och gult, och spetsen var af blänkande silfver.
Riddare, med sträfva, väderbitna anleten, röda af vinet, med yfviga peruker och betänksamma miner lade sina händer på glafvens fäste samt bekräftade med öflig ed den morgongåfva, som bruden fick af sin brudgum, hvarefter de nedlade glafven för hennes fötter.
Pukor rördes och trumpeter smattrade och under folkets bifallssorl uppläste brudens främste marskalk glafvenbrefvet, som innehöll beskrifning på morgongåfvan, hvilken utgjordes af två hela sätesgårdar samt halfparten af hvad hennes man kunde ärfva eller förvärfva, så väl i löst som fast.
När han slutat läsningen, fattade han glafven i ena ändan och kastade honom ut bland folkhopen.
En liflig täflan uppstod nu om hvem som skulle öfverkomma den silfverbeslagna spetsen.