Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beträffande det stadgade undantaget för de händelser poliskammaren finner nödigt att hålla öfverläggningen lill beslut inom lyckta dörrar, så afses dermed ingenting annat än rättighet för poliskammaren att, efter offentligen ballen ransakning uti något mål, tillsäga åhörarne att afträda under öfverläggning om beslutet, hvars afkunnande åhörarne må öfvervara.
Då det är jag, som genom min motion gifvit anledn. till delta betänk., så torde det tillåtas mig att derom få yttra några ord.
Jag kan icke inse någon gilltig anledn. för den distinction som Utsk. gjort emellan de mål, uti hvilka poliskammaren utöfvar domsrätt, och dem, uti hvilka poliskammaren endast har att anställa efterforskning.
Om man från offentligheten undantager alla de mål, uti hvilka poliskammaren endast tillkommer att anställa ransakning; så blifver i sjelfva verket all offentlighet omöjlig, emedan en åhörare då skulle insläppas under ransakningen i det ena och utvisas under handläggningen af det andra målet, emedan sådana mål förekomma om hvarandra uti en poliskammare.
Det händer att en person kan vara inkallad till poliskammaren i och för en ransakning uti ett större mål, hvaruti poliskammaren icke har domsrätt; men under ransakningen angifves han att emot någon person hafva förgått sig i sådant afseende, der poliskammaren äger rättighet att höra vittnen och dömma honom.
Under sä beskaffadt förhållande skulle främmande personer både äga och icke äga rättighet att vara närvar.; men att nu anföra alla de skäl, på grund hvaraf jag tror att offentligheten vid poliskamrarna icke bör vara mera inskränkt än vid härads- och kämnersrätter, vore blott att upprepa hvad jag i motionen anfört, hvarmed jag icke vill upptaga tiden ; men om betänk, blir återremitterad t, torde Utsk. behaga närmare undersöka saken, och med afseende på beskaffenheten af de mål, som i en poliskammare förekomma, finna, alt om Utsk. är böjd t för en publicitet vid poliskamrarne 56 Den 2 September f. m. si som domstolar, offentlighet äfven uti andra mål derstädes bör äga rum.
Man kan säga, att det finnes vissa mål, hvilka, i anseende till deras särskilda beskaffenhet, böra vara undandragna offentligheten; alt tillfällen kunna inträffa då polismyndigheten har af nöden att höra personer, som icke böra comprometteras genom att inkallas till offentligt förhör; men då dessa personer icke efter formlig angifvelse uti skriftlig rapport, utan blott på budskickning, af poliskammaren blifvit inkallade; så kunna de höras i särskildt rum eller vid särskildt tillfälle, men uti mål, der formlig rapport ägt rum, kan hvem som helst inställas och med stöd af Tryckfrihetslagen begära afskrift af rapporten samt offentliggöra densamma i allmänt tryck.
På grund af hvad jag nu anfört samt de skäl, på hvilka motionen i öfrigt stödjer sig, anhåller jag om återremiss af betänkandet.
Jag blott tager mig friheten anmärka, alt om det ändamål, som den siste värde talaren åsyftat, skall vinnas; så torde det likväl vara lämpligt, att förhållandet blefve enahanda med det som äger rum hos Konungens Bef:h:de i landsorterna, hvarest ofta polisförhör förekomma, hvilka, just derigenom att de hemliga hållas, till upptäckande af begångna brott gifva eu ledning, som skulle gå förlorad, derest polisförhören skedde offentligen.
Jag tillstyrker således ingen förändring uti det betänk., som LagUtsk. afgifvit, anseende för min del det vara nog, om offentlighet äger rum uti sådana mål, uti hvilka poliskammaren äger domsrätt.
Äfven vid domstolarna förekomma stundom mål under ransakningen, hvarunder domaren (inner nödigt att aflägsna åhörarna, nemi. sådana mål, hvilka såra anständigheten, och hvilka, enl. gällande författningar, få hållas inom lyckta dörrar.
Grundsatsen om offentlighet vid undersökningar vidlåder således bestämda och nödvändiga inskränkningar, och då LagUtsk. i detta fall gått det rätta så nära som möjligt, skulle jag för min del tro, att betänk, bör bifallas.
Fl jer ta:
För min del liar jag fattat saken så, att under uttrycket poliskammare äfven skulle inbegripas Konungens Bef:h:de för de tillfällen, då polisförhör der förefalla.
Beträffande den siste värde talarens yttrande, att brott lättare blifvit upptäckta, derigenom att cancelliförhören ske hemligt, så tror jag att detta förmenande hvilar på ett misstag om sjelfva det sätt, på hvilket den ena upplysningen kan verka till inhemtande af den andra.
Det måste tagas för afgjordt, att äfven om offentlighet äger rum, är det Konungens Bef:h:de eller polisauctoritelen obetaget att utan åhörares tillträde conferera med de underhafvande, som skola bidraga till upplysningars införskaffande.
Det är blott vid sådana tillfällen, då sjelfva förhöret försiggår, då parter äro in - Den a September f. ra. 07 inkallade och upplysningar af deni skola inhemlas, som jag anser offentlighet vara af nöden.
Vid sådana tillfållen tjenar dessutom hemligheten vid förhören till ingenting, emedan man kan vara öfvertygad, alt de som icke varit tillstädes, men som äro intresserade af att få kännedom om hvad sorn blifvit taladt och svaradt, lätteligen skola kunna få veta det utaf någon af de i målet hörda parterna.
Med min motion har jag egentligen åsyftat att åt sådana parter, som sakna råd, tid och tillfälle att förse sig med rättegångsbiträde, bereda ett slags skydd, om de äro orätt angifna; ty emot den häpnad, som ovanan att inställa sig vid domstol kan medföra, finnes det ett slags skydd uti främmande personers närvaro, som kunna höra hvad som passerar.
Jag skulle tro, all dessa skäl äro vigtigare än att de böra förbises, och anhåller derföre 0111 återremiss af betänkandet.
LagUlskts betänk.
Vid förnyad föredragning bifölls LagUtskrs den 9.2 sisth Äng. på bordet lagda betänk.
N:o 109, i anledn. af väckt motion, angtde föreskrifters meddelande derom, att den som är dömd till böter, motsvarande högsta kroppsplikt, genast bör i häkte inmanas eller för böterna ställa borgen.
Ad. åtskiljdes kl. J till 3 e. m.
Onsdagen den 2 September i84o.
Justerades pleni-prot:n för den i5 dennes f. och e. m.
Föredrogs ånyo LngUtsk:s den 22 sisth Aug. e. m. på bordet lagda utlåt.
N:o 110, i anledn. af gjorda anmärkntr vid Utsk:s betänk.
N:o 56, öfver väckta motioner om upphäfvande af kämnärsrätter, lagmansrätter och riddaresynerätter, samt ändring eller upphäfvande af åtskilliga lagens rum, rör:de rättegångs-ordningen.
Ged erst röra, Thure:
Till förekommande deraf, alt icke detta betänk, må få samma öde, som ett betänk., t3 H. 8 58 Den 2 September e. tu. som förevar på förmiddagen, ali efter ungefär alne timmars discussion blifva ytterligare lagdt på bordet, får jag vördsamt anhålla, att, derest någon af Ståndets ledamöter vill sig derom med mig förena, detta betänk, må fä hvila på bordet till nästa föredragning.
Frih. Fleming, Herinan Reinbold, förenade sig med Frih. Cederström.
Viii förnyad föredragning af LagUtskis den 92 sistl.
Aug. e. m. på bordet lagda betänk.
N:o lii, i anledn. af väckt motion om tillägg till 7 §:n i 5g cap. Missg.-bin, blef samma betänk, af R. o. Ad. bifallet.
Besvärs- och Ekon.- Utsk:s utlåt.
Nio 1 , i anledn. af väckta förslag till ändringar, tillägg och förklaringar af de om skiftesverket i Raket gällande fö r fat t n inga r.
Begärdes ånyo på bordet af Frihine Cederström, Jacob, och Cederström, Thure.
.Likaledes blefvo ånyo bordlagda, uppå begäran af Frihine Cederström, Thure och Cederström, Anders, Lagsamt Allm.
Besvärs- och Ekon.Utskins belänkini Nio 2, i anledn. af viickta frågor örn ändring och förklaring i vissa delar af K. förorda, den 1 Aug. i8o5, samt andra förfall!n:r, röride skogarna i Raket; Nto 3, i anledn. af K.
Mis nåd. skrifvelse i fråga 0111 ändring af K. förorda, den 19 Dec. 1827 angille grunderna och villkoren för hemmansklyfning, samt afsöndring af jord eller andra lägenheter från hemman.
Besvärsoch Ekon.Utskins den 22 sisth Aug., på bordet lagda betänk.
Nio 5, angide lagstiftningen 0111 fattigvården i Riket, blef samma betänk, ånyo begärdt på bordet af Frihine Cederström, Thure, och Cederström, Jaeob.
Besvärs- och Ekon.TJlskis den 22 sisth Aug. på bordet lagda betänk.
Nio g4, i anledn. af väckt motion, röride skyldighet för Rikets stapelstäder att hålla upplag af salt.
Hr von Hartmansdorff, A u g. i När det beslut, somt här åberopas, af Ständerna fattades vid sisth riksdag, bestred jag detsamma såsom skadligt.
Ar 1837 gjorde jag i Juni månad en resa norr ut.
Då låg isbandet på saltsjön från Roslagen ända upp till Sundsvall.
Det var omöjligt för något seglande fartyg att komma i land.
Emedlertid var saltsjön landlös och strömmingsfisket påbörjad!.
Men i städerna
Den a S e ji t c m b c r c. m. fanns intet salt, utan den välsignelse af fisk, som erhölls, kunde ej förvaras.
Folket, sorn tillströmmade,, måste köpa fisken osaltad, och skyndade dermed hem för ätt fylla sina magar för tillfället.
Men för våren oell sommaren saknades ett födoämne, hvilket såsom hufvudsaklig beståndsdel ingår i matordningen för Norrland.
Städerna, sorn icke försett sig med salt, saknade vinsten på dess försäljning, fiskrarne förlorade större delen af deras förtjenst, då varan ej kunde förvaras, och allmänheten saknade tillgång på den vanliga födan.
Detta skedde i Norrland.
Under den sommar jag var tillförordnad landshöfding i Calmar, fick man ovanligt mycket fisk i skärgården.
Salt saknades i Westervik.
Folket, som kom dit, fick icke köpa varan annorlunda än kapptals, på det att man ej skulle kunna säga, ali salt ej fanns.
Men emedlertid förlorade köpmännen en eljest säker vinst och skärkarlarne en stor del af lierås näring.
AI sk i 11 ige enskilde personer beklagade sig för mig; men när jag anmodade dem att ingifva officiel klagan, så svarades, alt de icke ville stöta sig nied köpmännen i Westervik, med hvilka de hade sin väsendlligasle handel.
Någon officiel klagan inkom icke, och jag kunde således ej heller i officiel väg söka rättelse Sådana äro likväl följderna af det liberala systeme, som vill behandla Sverige på samma sätt som England, hvarest kusterna äro tillgängliga för handeln från alla verldsdelar och under alla årstider.
Sådant är icke förhållandet i Sverige, och derföre borde man rätta sina författningar derefter.
Så gjorde våra förfäder, och jag önskar vi hade följt deras exempel.
Jag har anfört dessa händelser för att gifva R. o. Ad. en fullgilltig anleda., såsom jag hoppas, til! återremiss af detta betänk., då jag yrkar, att det gamla åliggandet för stapelstäderna att hålla salt-upplag måtte upplifvas.
Den siste talaren har rätteligen upplyst det missförhållande, som, genom den städerna lemnade frihet att indraga sina saltupplag, uppkommit.
Det faller af sig sjelft, att vid sådant förhållande skall under den tid af året, då fiskarena hafva mesta behof af denna vara, saltet möjligen alldeles icke kunna erhållas eller också så fördyras, alt saltpriset äter upp fisken, hvilken således icke kan utan förlust saltas, och att följaktligen, då salt brister, hvad som icke genast kan förtäras måste kastas bort såsom gödsel.
Att dessa missförhållanden blifva följden af att saltupplag icke finnas, är en gifven sak.
Svårigheten är likväl att nu hufvudstupa återgå till hvad som var.
Att nu ålägga städerna alt upplägga vissa lusen tunnor salt, skulle vara en direct beskattning, och lärer väl således få lof att gå småningom.
Man måste tillstädja städerna att under loppet af 5, 10 ä 12 år återkomma till det saltupplag, som förut ålåg dem att hafva.
Så länge delta saltupplag fanns (io Den j September e. m. inom städerna, var också köpmännens enskildla intresse förbundet dermed, alt de sjelfve höllö salt, utan att behöfva anlita det allmänna saltupplaget, och då fanns ingen brist på salt.
Speculationen kunde då icke vara, alt genom brist på salt uppstegra denna varas pris, då dess anskaffande från annan ort vore nära nog omöjligt, emedan man väl visste, att om prisen uppstegrades i handelsboden, så öppnade staden sitt saltupplag för billigt pris.
Alltså var blott tillvaron af ett sådant upplag tillräcklig alt förmå köpmännen att väl förse sig med denna vara.
Jag yrkar således, jemte det jag förenar mig med Ilr von Hartmansdorff i anhållan om ålerremiss af delta betänk., ali Utsk. måtte föreslå i hvilken ordning och på huru lång tid de fastställda saltupplagen böra åter fyllas, samt de villkor, som dervid böra bestämmas.
Det kan och bör harvid icke undfalla Utsk., alt anlednin lill förra Ständers beslut, nemi. att det fanns städer der sallupplagen icke på 5o års tid blifvit anlitade, hvarföre de ansågos öfverflödiga, saknar all vigt, sedan numera, såsom Hr von Hartmansdorff upplyst, erfarenheten under de sista fem åren visat, att brist på salt uppkommit då dessa sallupplag ej funnits, och alt priset derå varit fördubbladl, om icke ännu högre.
Sådana förhållanden uppkomma deraf, alt vi icke utan stor förlust kunna tillverka salt af Östersjö-vattnet.
Kokningen af salt utaf detta valten kostar så mycket bränsle och medtager så mycken tid , alt det ej är tänkbart att verkställa den.
Vi hafva icke vid våra stränder så salt vatten, alt hvar och en som fiskar kan sjelf koka sig ett tillräckligt förråd af salt, ulan vi måste anlita städerna om saltets anskaffande, och då städerna sakna denna vara, kunna icke heller fiskerierna bedrifvas, till alldeles oberäknelig förlust för samhället.
Jag kan beklagligen icke illustrera frågan med några exempel i afseende på de olägenheter, som för vissa trakter uppkomma genom brist på salt pcb i afseende på det sätt hvarpå fisken osaltad måste användas; men jag tror, att den egentliga frågan icke gäller några sådana speciella förhållanden, utan en ekonomisk grundsats.
Det har redan en gång blifvit decreteradt af R.
St., att det är obehöfligt att tvinga städerna alt med afseende å särskildta förhållanden hålla saltupplag.
Jag trodde det vara öfverflödigt att återväcka frågan derom, och att vi derom voro öfverens.
Icke heller tror jag att motionen föranleder dertill att några särdeles stora olägenheter deraf följt.
Jag har visserligen all aktning för förfädrens vanor, men tror det icke vara den nu lefvande generationens sak att i allt låta binda sig af deras exempel, utan att det är tillåtet att framrycka på frihetens och upplysningens gebit, då det kan ske utan någons förnärmande.
Jag behöfvet icke vara vidlyftig, ty jag tror att Utsk. till - Den ’2 September e. m. 61 räck ligt gjort reda för sina åsigler, samt att de skäl, som dervid blifvit anförda, kunna vara, om icke jemngoda, åtminstone icke mycket underlägsna de förhållanden, som här äro framställda.
Det lärer alltid blifva svårt att med prohibitiv-föifattningar så tillställa, att icke en vara på ett eller annat ställe någonsin skall kunna saknas, och jag tror alt det ligger i frihetssystemet att göra varan tillgängligare för dem, som deraf kunna vara i behof.
Att åter med tvångsmakt tillförbinda vissa intressen eller corporalioncr att för det allmännas bästa uppoffra sina enskilda fördelar, tror jag vara mindre lämpligt.
Är det ett positivt behof, alt sallupplag böra finnas vid vissa stationer, så tror jag det vara Statens åliggande alt bidraga till detta behofs fyllande, men är det ingalunda efter mili åsigt det enskildta intresset, som ett sådant åliggande bör tilläggas.
Jag för min del tillstyrker derföre bilall till betänk., och anser mig icke derför böra utveckla några flera skill, än dem sorn blifvit i detta betänk, uttryckta.
Jemte det jag förenar mig med de herrar, som begärt återremiss af delta betänk, , vill jag endast exempelvis anföra att det ej är mera än 10 ä 12 år sedan vi här i Stockholm voro alldeles utan salt, så att emellan 20 ä 3o,000 tunnor fisk förskämdes, sorn icke kunde insaltas, innan det blef öppet vatten.
Jag ville blott nämna detta såsom en upplysning.
Af datum på detta betänk., äfvensom af dess innehåll, finner jag att jag ej varit i Utsk, närvar, vid denna frågas afgörande.
Jag vill således fritaga mig från delaklighet i beslutet, och då betänk, ingalunda upptager det slags skäl, sorn här blifvit anfördt såsom grund för återremiss, nemi. att, utom de vanliga äfventyr, som anskaffande af en nödvändighetsvara kan vara underkastad, äfven bör tagas i betraktande de naturhinder, som af en föreg:de talare blifvit åberopade, och hvilka medfört de af honom omnämnda stora svårigheter för införandet af salt, då det varit allromest behöflig t; så skulle jag tro, att åtminstone icke dessa skäl, genom Utsk:s betänk., eller de på detsamma grundade påståenden blifvit vederlagda.
Fördenskull och då frågan är af större vigt i sig sjelf, än den förlust som kau uppstå genom saltupplagen, skulle jag tro att fullgilltiga anlednrr finnas till återremiss, hvilken således ufven jag vågar yrka. Fril).
Det torde nu mera vara alldeles för sent att ingå i några betraktelser, huruvida det må anses hafva varit välbetänkt, att befria städerna från den skyldighet de förut hade att bålla saltupplag, en skyldighet, som äfven blifvit utsträckt till spanmåls-upplag.
Sedan städerna blifvit befriade derifrån, kan Ga Den a September c. m. jag icke föreställa mig att någon lagstiftning, sorn återför ett sådant åliggande för dem, kan komma i fråga.
Skulle det visa sig, att någon åtgärd är erforderlig i detta afseende, så torde behofvet böra fyllas genom andra administrativa utvägar; men att återföra det gamla förhållandet, sorn ålade städerna ett sådant onus, mäste jag för min del afstyrka.
Jag tillstyrker bifall å Utskts betänkande.
En värd talare liar yttrat, all det vore en ekonomisk grundsats, friheten nemi., som skulle göras gällande vid delta tillfälle.
Jag tror att den ekonomiska grundsatsen, Rikets bästa, är den, som företrädesvis bör göras gällande; icke den lheoreti«ka, som man läser sig till, utan den praktiska, som erfarenbeten lärer.
Efter den hafva våra förfäder undvikit brist.
Vi måtte väl icke vara så doclrinära, att vi hellre blottställa oss för bristen, än våga afvika från den theoretiska grundsatsen.
Här har också blifvit yttradt, att man har decreterat sallupplagens obehöflighet.
Sakens natur har decreterat deras behöflighet.
Kunde det bero af vår fria vilja alt förklara något behof vara afskafjädt, så skulle jag önska alt man kunde förklara alla anslags-behof afskaffade, och att man sålunda sluppe att tvista derom vid riksdagarna.
Ty värr är det icke så.
Man har sagt, att vi genom saltupplagens afskaffande framryckt på frihetens och upplysningens gebit.
Om vi kommit längre fram derpå, så hafva vi gått baklänges på ett annat, nemi. klokhetens och försigtighetens gebit.
Det har också blifvit sagdt, att sallupplagen varit gjorda endast för undantags-förhållanden, men deras afskaffande vore regel.
Jag erkänner att saltupplagen alltid varit gjorda för undantags-förhållanden.
Regeln har varit att köpmännen skulle förse sig med så myckel salt, som behöfdes; men som oförmodade hindel’ kunde inträffa, så skulle saltupplagen vara ali tillgå.
Äfvenledes har man yttrat att den enskilda vinsten ej borde uppoffras för allm. fördelar.
Jag tänker alt det borde vora tveitom, all den enskilda vinsten måste vika för den allm. fördelen; och tliy förutan lärer intet samhälle kunna bestå.
Man har också sagt, att sedan saltupplagen en gång blifvit afskaffade, vore del för sent att vilja skapa dem ånyo, och örn det skulle göras, borde sådant åtminstone icke ske på stapelstädernes bekostnad.
Det må blifva Ekon.Utsk:s sak att föreslå huru de skola återställas.
Jag skulle förmoda, att då skyldigheten att hålla dem i stapelstäderna motsvarat de rättigheter dessa städer i andra fall åtnjutit, och såvida dessa rättigheter ej upphört, lära stapelstäderna svårligen kunna undandraga sig att uppfylla denna skyldighet, när så påfordras.
Den afskaffades derföre alt man trodde saltupplagen ej längre vara behöfliga; men när motsatsen visar sig, måste man väl återgå till det gamla förhållandet.
Emedlertid har jag här en upp - Den 2 September e. m. gift på de gamla afgifterna till saltupplngen, deraf R. o.
Ad. loide finna, alt dessa afgifter icke äro så förfärande. ”1 Stockholm och öfriga Östersjöhamnarna erlägges för ett fartyg af i oo läster •£ tunna salt per last, gör circa 90 tunnor efter 3 rtdr tunnan, b:co r:dr 270.
Räntan härå ä 6 proc. utgör 16 r:dr 9 sk.
I Götheborg och hamnarna på vestra kusten, erlägges för ett fartyg af 100 läster tunna salt per läst, som utgör circa 90 tunnor, hvarå priset, då Sundsk tull härför ej betalas samt minskad fraktkostnad beräknas, efter 2^ rtdr per tunna, b:co r:dr ii5.
Räntan härå å 6 proc. gör i3^ rtdr.
Dessa depositioner återfås, med undantag af räntan, då fartyget antingen säljes, förolyckas eller slopas.
Dessutom erlägges en gång för alla magafcins-afgift, soin ej återfås, med iG sk. per läst." R. o. Ad. täcktes häraf finna, att det egentligen är ett depositum, ett slags förskott, som göres, och hvilket fartygsägaren sedan återfår.
Det som egentligen förloras är räntan.
Följaktligen är icke uppoffringen så stor, som åtskillige ledamöter af delta Stånd måhända föreställt sig.
Jag fortfar i min vördsamma anhållan om återremiss.
N:o gj återremitterades. Ånyo föredrogs Allm.
Besvärs- och Ekon.Utskts den 22 sisth Aug. e. 111. på bordel lagda ytterligare betänk.
N:o g5, angtde bestämmande af sältet för kolinätning inom bergslagen.
Cederström, Jacob: Med Utsk. instämmer jag fullkomligt i fråga om nyttan af nu föreslagna stadgande; men i afseende på tillämpningen deraf, begär jag likväl, alt R.
St. i den skrifvelse till K. M., som härom bör afgå, måtte bestämma, att sådana föreskrifter för de öfriga bergslagen utom Stora Kopparbergs län ej må träda i verkställighet, förrän året efter del K.
M:s förordning derom utfärdas, på det alt allmogen ej måtte mötas af alltför stora svårigheter att kunna efterlefva densamma, eller nödgas uppskjuta sina koltransporter undertiden; ty, mine herrar! derförinnan måste allmogen göra om alla sina kolskrindor, hvilket ej kan ske på en dag, hvaraf en stor olägenhet skulle uppkomma, hvilket ej kan vara afsigten med denna förändring.
Den är nyttig till sin princip, men skulle blifva ganska skadlig till sina följder, om icke en sådan proescriptionstid bestämdes.
Jag nödgas derföre begära återremiss, på det att denna rättelse i förslaget till und. skrifvelse måtte iakttagas.
JNT:o g5.
Hr Landtm, hemställde, 0111 R. o. Ad. ansåg de vid 64 Den 2 September e. m. beliink.
N:o g5 gjorda aninärkn:r föranleda dess återremitterande.
Landtm, yttrade, att lian ej kunnat af svaren på propositionerna fatta någon bestämd öfvertygelse om majoritetens mening, utan ville han ånyo framställa den första propositionen.
Oaktadt discussionen är slutad, anhåller jag att fA förena mig med Frih. Cederström.
N:o ga blef af R. o. Ad. återremilterudt.
Besvärs- och Ekon.- Utsk:s den 22 sisll.
Äng. på bordet lagda utlåt.
N:o g6, i anleda, af väckta motioner om inskränkning i den s. k. landtmanna-seglationen , blef samma utlåt, af R. o. Ad. bifallet.
Föredrogs ånyo och lades till handlingarna Allm.
Besvärs- oell Ekon.Utsk:s den 22 sisth Äng. e. m. på bordet lagda utlåt.
N:o gy, i anledn. af Utsk:s betänk.
N:o 22 öfver motion om inrättande af kurhus i staden Carlshamn.
Besvärs- och Ekon.Utskts den 22 sisth Aug. e. 111. på bordet lagda betänk.
N:o g8, i anledn. af väckt motion om transito- och nederlags-rätt för Slitö hamn, blef samma betänk, ånyo hegardt på bordet af Hrr von Hartmansdorff, Aug., och Nordensköld, Otto Gustaf. Företogs till pröfning StatsUtsk:s den t5 och 26 sisth Aug. på bordet lagda utlåt.
N:o 264, i anledn. af väckta ulerretnisser A utlåt.
N:o 1 i5.
I sammanhang härmed upplästes ett ifrån PresteSt. ankommet prot.utdr. af den 2g sisth Aug., af innehåll, att Ståndet, dels med ändring af det i betänk.
N:o ii5 afStatsUtsk. föreslagna villkor, atigtde skyldighet för Professoren Akerman att kostnadsfritt undervisa de unga läkare, som om ortliopediska sjukbehandlingen önska taga närmare kännedom, beslutat alt i dess ställe vid det beviljade anslaget fästes det villkor, att en yngre läkare af Professor Åkerman vid institutet antages, såsom dess biträdare, hvilken af honom undervises i den orthopediska läkarekonsten, för att sålunda bildas att en gång efter Professor Åkerman kunna blifva institutets föreståndare; dels i öfrigt bifallit hvad så väl i betänk.
N:o 1 15 som N:o 264 blifvit afUtsk. tillstyrkt, blott med det tillägg, att anslaget till Professor Åkerman personligen, 5oo r:dr, utgår från och med början afinnevar. år, D e n J S e p t e m b t r e. in - ar, samt uppföres på allni indraga.stalén; varande MedStånden inltjudna att om enahanda beslut sig med PresteSt. förena.