Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Reinh , uppläste följande:
En representant kan och bör ej med liknöjdhet förbise att med sin röst biträda en så allmänt nyttig och välgörande, som denna ifrägavar., nu under öfverläggning förehafvande sak, hvilken synes lända till fäderneslandets så väl närvarande som framtida nytta och gagn.
— Här kommer nemi. att under denna öfverläggning afgöras om orthopediska institutets bestånd eller fall.
Det mätte då tillåtas mig att blott få framställa 2:ne frågor: 1:0
Har denna inrättning ej redan tillräckligt motsvarat fäderneslandets billiga erkänsla för dess välgörande nytta, då flere hundrade krymplingar nästan at alia åldrar blifvit satte i tillfälle, genom helsans återfående, välsigna denna inrättnings grundläggare? 2:0 Böra ej R.
St. då behjerta denna välgörande anstalts bestånd?
Jag svarar med min röst, — och tror fullkomligt att alla fäderneslandets rättsinnige vänner dela deruti min åsigt, — mycken välgörande nytta har genom denna inrättning åstadkommits, och fäderneslandet skulle visa den största orättvisa och otacksamhet, om ej dess behjertande understödde denna inrättnings bestånd.
Och endast de, som personligen närmare tagit kännedom af denna förträffliga inrättning, äro i tillfälle att bedomina om den väsendtiiga nytta densamma redan framvisat; och sjelfva saken torde dessutom tala tillräckligt för sig sjelf, så att ej några granna eller vidlyftiga fraser behöfva tilläggas för en så högt upplyst församling som detta Högh Stånd.
Denna välgörande inrättning har blifvit af den oförtrutne, mer.niskoälskande och förtjenstfulle mannen Hr Professor Åkerman stiftad och grundlagd, i det skick hvari den nu befinner sig, hvars djupa och sakkunniga insigter i denna vettenskapsgren ovedersägligen förtjena hela fäderneslandets tacksamma erkänsla och behjertande till nödigt understöd.
Utan den sista punktens behjertande, upphör denna inrättning att vidare kunna uppfylla sin välgörande bestämmelse.
— Ja! den nödgas återsjunka till sitt fordna intet, och qvarlemnar endast åt menniskovännen en bitter och djup smärta, att ej hafva kunnat skänka genom sin röst, fortsättande af den ädla afsigt, grundläggaren till denna välgörande inrättning velat lemna sitt fädernesland.
Orthopediska institutets närvar, förlust eller balance, enl.
Hr Professor Åkermans egenhändiga och pålitliga calcul, utgör per qvartal omkring i2o3 r:dr b:co, som måste af hans enskilda tillgångar tillgripas, för att upprätthålla insti— 13 H. 9 6(> Uc n 2 September e. m. lutets bestånd oell behofver.
Fordrar ieke då billigbeten, att nationen skänker åt denna gamla förtjenstfulle man sin tacksnmhetsgärd för dess gjorda uppoffringar?
Jag anser det vara min pligt, och liden vara inne, att med min röst tillstyrka vördsamt en årlig anslagssumma af i,5oo r:dr b:co för ifråga var. instituts framlida bestånd, hvilken summa R.
St. täcktes bevilja att å allmän stat utgå, och att för Hr Professor Akerman personligen, så länge lian sjelf handhafver chefsskapel för orthopediska institutet, för dess möda och besvär måtte på indragn.stat åt honom anslås årligen en summa af 1000 r:dr b:co, alltsammans att utgå ifrån innevar. års början, samt, i händelse Hr Professoren blefve oförmögen att som chef vidare handhafva institutets öfverinseende, han då måtte för sin öfriga lifstid årligen få åtnjuta 5oo r:dr b:co, emot iakttagande af följande förbindelse, som tryggade institutets och fäderneslandets fördel, nemi : 1:0 att tre (3) fattiga, lytta barn alltid skola få fri plats och kur i oitbopediska institutet; 2:0 att en ung läkare med mekanisk fallenhet blifver af Professor Akerman för alltid engagerad vid institutet, att af Hr Professoren hållas och lönas, samt undervisas grundligt både theoreliskt och praktiskt, äfven genom egen handläggning i den orthopediska läkarekonsten, för alt blifva qvalificerad alt en gång kunna blifva professorns efterträdare som cbef och förste läkare vid institutet.
Detta sista villkor är högst vigligt.
I hvad fall som helst, Professor Akerman må snart eller sent lemna institutet, så är hans efterträdare alltid färdig och beredd genom en grundlig vettenskaplig bildning i den orthopediska läkarekonsten — att emottaga chefsplalsen.
Hvarje bildad nation bör äga ett orlhopediskt institut.
I få länder kan mer än ett bära sig.
Ett land har mer gagn af en duglig oell grundlig orthopedisk läkare, än af flera halflärda; ty endast af en sådan kunna landets alla missbildade barn blifva grundligt botade, efter vettenskapens och konstens ständiga framsteg.
Den orthopediska praktiken är både svår i många afseenden och mindre lönande, den fordrar hos sin man mekanisk fallenhet, mycket tålamod, flit, arbetshåg, sjelfuppoffring och menniskokärlek.
Den vanliga läkarepraktiken är mer både beqväm och tacksam.
I alla länder äro derföre högst få, som vilja egna sig åt ett grundligt studium af orthopedien; hvarföre det äger så mycket mer talande skäl för detta nu befintliga orthopediska institut, att ej af en tacksam och ädel nation bortglömmas ellar förskjutas.
Jag får vördsamt tillstyrka R o. Ad. att i allo antaga och biträda det beslut PresteSt. i denna fråga fattat, och anhåller jag om propos. derpå.
Den 2 September e m. 67 H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gust.:
Jag tillstyrker att, på sätt Professoren Åkerman begärt, beslutet måtte blifva, alt han efter slutad tjenstetid öfverflytta® på indraga - staten med 5oo r:dr pension, och att anslaget för en lärare ■blir för en af honom bildad lärare och icke för lärares bildning i allmänhet.
Detta öfverensstämmer med hvad PresteSt beslutat, med hvilket jag förenar mig. R. o. Ad. beslöt att instämma uti PresleSlrs i delta ämne fattade beslut.
Upplästes till justering och godkändes Exped.Utskrs ne dannämnda förslag till R.
St:s und. skrifvelse!' till K. M. nemi.:
Nro 68, ang:de till staden Söderhamn beviljadt låneunderstöd ; N:o 69, ang:de pension för bokhållaren Sture; Nro 70, ang:de pension åt Vice-Amiralen G. af Klints enka; Nro 71, ang:de pension för aflidne Agronomen Stephens’s enka; Nro 72, ang:de förre häradsskrifvaren S. F.
Hagelius und. ansökning 0111 förhöjd pension; Nro 78, ang:de ändring i 24 cap. 8 5n> samt 34 cap. Missg.-b:n; Nro 74, ang:de ansvars stadgande för inslående af fönster; Nro 76, ang:de tillägg i 17 cap. 32 §:n Rälleg..b:n, sådan den lyder i K. förordn. den 20 Januari 1779; Nro 77, ang:de rälta grunden för förvandling till fängelse vid vatten och bröd af böter, som ådöminas för sådana stölder, hvilka ligga i tveböte emot annan tjufnad; N:o 79, angrde oinfattningeu af blifvande förordningar i kameral-ekonomi- och polili-mål; N:o 80, angrde revision af de academiska constitulionerna; N:o 8t, angrde rättighet för tiondegifvare i Skåne att lösa kyrkornas behållna tionde efter årlig markegång; Nro 82, angrde föreslaget förbud för tjenstemän vid embetsverken alt på samma gång innehafva mer än en tjenst med lön på stal.
Jag bestrider icke vigten af att Exped.Utskrs förslag till und. skrifvelse:- justeras, men till Hr Landtmrs loyaute' öfverlemna:- jag, om det är rätt och billigt, alt så många sådana på en gång justeras, att bänkarna blifva tomma, innan vi komma till föredraga::: af de på bordslistan upptagna mål.
Nu anhåller jag att, om flera dylika förslag återslå, de må uppskjutas till en annan dag, och att vi måtte få återkomma lill föredraga.listan.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, i anleda, af delta Frih. 68 D c ii i September c. m. lioycs anförande, alt alla inkomna förslag lill vind. skrifvelser, hvilka af Ridd.Setretm blifvit för Hr Landtm, anmälda, nu redan blifvit upplästa och justerade.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s den i5 och 26 sisth Aug. e. m. på bordet lagda betänk.
N:o 97, i anledn. af väckt motion om inskränkning i allmän åklagares rätt att anställa åtal å brott emot i4 cap. 3 §:n Missg.-b:n. Hr Ribbing, Arvid: Innan R. o.
Ad. går att fatta sitt beslut i denna grannlaga fråga, anser jag mig skyldig numna, att, i anseende dertill att föräldrar och svärföräldrar ofta på gamla dagar vistas hos sina barn, inträffar ty värr icke sällan, att tvister om de s. k. undantagen, som tillkomma föräldrarna, uppstå emellan dem och deras barn. l)eu dagliga samrnanlefnaden ofta inom samma bosättning ger beklagligtvis mången gång anledn. till missbälligheter, så alt dessa mål ty värr icke äro sällsynta vid domstolarna.
1 ena sidan tyckas väl de skäl, som LagUtsk. framdragit, tala derför, att föräldrar borde äga rättighet att eftergifva åtal emot sina barn, då fråga är om smädeord, som af barnen kunna hafva af hastighet blifvit fällda emot föräldrarna, synnerligen då samma LagUtsk. likväl upptagit att allmän åklagare skall äga rättighet att anställa åtal, då brottet skett i samqväm eller då flere varit närvarande.
Detta ord samqväm, som förekommer i det af Utsk. föreslagna tillägg, är dock något obestämdt, det kan jag ej annat än anmärka.
Men å andra sidan torde icke heller böra lemnäs utan afseende, alt om lagens nuvar. stränghet i detta fall och allmän åklagares skyldighet att beifra de brott, som bär äro i Iråga, skulle upphöra, så skulle måhända mera allmänt förekomma sådana svåra beskyllningar och smädelse!', som J O ' 1 nu icke äro allmänna, eller åtminstone icke så ofta vid domstolarna blifva åtalade.
Jag tror verkligen, att lagens Strängbet i detta fall fördelaktigt inverkar, eller att de exempel, sorn en eller annan gång fastän sällan i orterna förefinnas p.i de stränga straff, hvilka följa på sådana blott, afhålla från deras förnyande vid de mångfalldiga tillfällen, då anledn.
T dertill erbjuda sig.
Jag har för min egen del stannat i villrådighet, om jag skulle tillstyrka lagens bibehållande oförändrad sådan den är, eller örn jag skulle antaga den förmildring eller den inskränkning i allmänna åklagare-rätten, som LagUtsk. tillstyrkt.
Men emedlertid har jag ej kunnat underlåta alt framställa de betänkligheter emot antagande af LagUtsk:s förslag, som hos mig uppstått.
För min del kan jag icke undgå att yrka bifall till LagUtsk:s nu förevar, betänk.
Det är nemi. uppenbart, att förhållandet emellan föräldrar och barn hvil.ir på en religiös grund, nemi. på den sorn utgör det heligaste för fatnilje-lifvet, nemi. föräldra - Den a September e. m. kärleken.
Jag anser således, att det är alldeles obehörigt att inblanda allm. åklagare i sådana förhållanden, aldrahelst vid betraktande deraf, alt lagen är sa sträng, att sådana brott som smädelse emot föräldrar skola straffas med spö.
Jag får vidare tillägga, att i betänk, finnes, på sätt en värd talare nyligen anmärkte, efter min tanke ganska riktigt uttryckt, alt allmän åklagare icke får föra talan i andra fall, än då smädandet skei' i samqväm, d. v. s. en större samling af personer.
Då det sker i större samqväm, är det icke allenast ett brott emot föräldrarna, utan äfven ett brott, som är kränkande för det allmänna; men der det sker endast emellan föräldrar och barn, utan att andra äro närvar., finner jag att det icke må blifva föremål för allmän åklagares åtgärd, hvarföre jag vördsamt får tillstyrka bifall till betänkandet.
Jag instämmer med den sista värda talaren i tillstyrkandet af bifall till Utsk:s betänk.
Jag anser nemi. förhållandet emellan föräldrar och barn vara så heligt, att icke någon främmande makt bör emellan dem intränga onödigtvis.
Jag tror, alt ett sådant brott, som här är fråga om, icke kan begås, derest icke föräldrarne sjellve dertill gifvit anledn. genom en vanvårdad uppfostran, och jag anser derföre obilligt att betaga dessa föräldrar rättigheten alt i medkänslan af detta fel försona sig med sina barn och derigenom undgå lagens anlitande.
Jag anser derjemte högst betänkligt och oriktigt att tillåta polismakten ett intrång i de enskildta husen, och allder spionera öfver familje-föi hållanden, hvarföre jag, såsom sagdt är, tillstyrker bifall till Utskts betänkande.
De värde talare, sorn sist yttrat sig, haf va mycket skäl för deras åsigt, äfven såsom jag betraktar soken; men jag kan icke annat än fästa deras och äfven R.
0 Ad:s uppmärksamhet derpå, att det begrepp, som man vanligen fäster vid föräldrars förhållande till sina barn, är nästan motsatt lill verkliga förhållandet vid den tid då föräldrarne, såsom det gemenligen kallas, bo på undanlag eller inhyses hos sina barn.
Då äro föräldrarne nästan som barn och barnen såsom föräldrar.
Ofta våga icke dessa föräldrar motsätta sig barnens vilja.
De äro vanligen svaga, bräckliga och fullkomligt beroende af sina barn; de få sällan, utan stränga påståenden och understundom icke utan rättegång, åtnjuta de undantagsförmåner, som dem böra tillkomma, och barnens egna behof, då deras familj tilltager, göra det ofta svårt för föräldrarna att berga sig på sin ålderdom.
Man bör icke just så uteslutande fästa sig vid orden föräldrars förhållande till sina barn eller tvertom, utan äfven närmare betrakta, huru det i vårt torftiga land förhåller sig 1 sjelfva verket.
Detta tror jag äfven böra tagas i betraktande, då man går att fatta sitt beslut; men för min del 7° Den a September e. m. skall jag icke motsätta mig, alt beslutet må blifva sådant som de siste talarne yrkat och Utsk. tillstyrkt.
På de väl grundade skäl, som Hr Cederschjöld framställt, ber jag att få förena mig med honom i anhållan om propos. till bifall å LagUlsk:s betänkande.
N:o 97 blef af R. o. Ad. bifallet.
Företogs till pröfning LagUtskrs den i5 och 26 sistl. Aug. e. m. på bordet lagda betänk. iV:o 99, i anleda, af väckt fråga om förändring i vissa delar af nuvar. lagstadganden örn giftorätt och arfsrätt, 111. m. Frih.
Då jag nu går att yttra mig, angrde LagUtsk:s betänk.
N:o 9g, måste jag anmärka, huruledes Utsk., med afvikande från föreskriften i Riksd Ordnrs 5i §, tillåtit sig att i samma betänk, upptaga 2:ne särskildta ämnen, nemi. icke allenast frågorna om arfsrätten och giftorätten, utan äfven frågan om istadarälten till sidoarf; af hvilket förfarande den olägenhet nu uppstår, att, ifall Ståndet företager betänk, till pröfning, och skulle vilja afslå Utsk:s tillstyrkanden i de förra, men bifalla tillstyrkandet i den sednare, så torde Ståndet, derföre att betänk, nu förekommer första gången, icke kunna göra någotdera, utan mäste återremittera detsamma, deraf en onyttig tidsutdrägt åstadkommes.
För en annan vigtigare anmärka, emot det behandlingssätt, som betänk, framställer, utbeder jag mig Ståndets uppmärksamhet.
Då man besinnar, att frågorna om arfsrätten och giftorätten utgöra de vigtigaste principfrågor, uti hvilka civil-lagförslaget föreslår ändring; och man tillika erinrar sig de förberedande steg, som statsmakterna ansett nödiga att vidtaga, vittnande alla örn ej mindre Konungens, än föreg:de Ständers afsigt, att på en gång och i ett sammanhang pröfva och afgöra nya lagen, samt alt då taga i öfvervägande de eftertänkliga aumärkntr, som äro af Högsta Domstolen och Hofrätterna emot särskilda delar af lagförslaget afgifna; så har man sannerligen svårt, att, med den varsamhet, som Statsmakterna sålunda lii (tills ådagalagt, förena den otåliga brådska, som vid denna riksdag framstått, för att hastigt genomdrifva civil-lagförslagets antagande af Ständerna; en brådska, hvartill Utsk., utan alla betänkligheter, nu lemnat sitt biträde.
Det försök, som, vid riksdagens början, genom särskilda motioner gjordes, för att få lagförslaget utan pröfning godkändt, möttes inför allmänheten af ett för starkt ogillande för att kunna fullföljas; och man synes derföre hafva öfvergått till en annan utväg, den nemi., att från lagförslaget lösrycka de särskilda principfrågor, om hvilkas genomdrifvande man är angelägnast, och för hvilka man Den J September e. ra.
7* hoppas ett isoleradt, och följaktligen knapphändigare behandlingssätt, än det, sorn konnne att äga rum, ifall frågorna pröfvades, i deras fullständiga sammanhang, med sina i lagförslaget uppgifna detaljbud, och äfven i deras förhållande till nya lagens öfriga principstadganden, hvarmed öfverensstämmelsen är för angelägen, att alldeles förbigås.
Jag ogillnr detta förfarande af Utsk., och tror att Utsk. bort tillstyrka anstånd med afgörandet, intilldess nya lagförslaget kan i sin helhet förekomma.
I denna tanke styrkes jag äfven deraf, att jag icke rätt väl förstår hvartill ett beslut nu egentligen skulle gagna, såvida man måste erkänna, att om också beslutet nu kunde vinna K.
M:s sanction, sådant icke förmår hindra nästa riksdags
Ständer att till pröfning företaga lagförslaget i sin helhet, och då jemväl öfvergå till ett annat beslut.
I följd af denna mening, anhåller jag om propos., att med afgörandet må anstå intilldess nya lagförslaget förekommer.
Ståndet icke dertill samtycker, bör jag hufvudsakligen yttra mig.
Jag är då af den tanke, att menniskonaturen likmätigt, har föräldrakänslan i allmänhet alltid varit lika varm för doltren, sorn för sonen; och då man likväl vet att, från fornåldren, har i Sverige inom de jordägande classerna så väl arfsrätten, som giftorätten, varit olika könen emellan; så undgår man icke att inse, det denna olikhet ingalunda haft sin grund i en orättvis föräldrakänsla, eller fördomar, utan dels i samhällets omsorger för sitteget bestånd, och dels i könens olika förhållande till samhället; hvartill äfven torde hafva kommit ett icke oskäligt afseende på det större behof af tillgångar, för att framkomma till ett enskildt sjelfbestånd, hvari den unge mannen befinner sig, än den unga qvinnan, som, i silt ogifta tillstånd, har blott inskränkta behof, och sorn, då hon gifter sig, har rätt alt förlita sig på mannens i alla tider erkända förbindelse att försörja hustrun.
Det gafs en tid, då i Sverige känslan för fäderneslandet stod framför känslan för egna barn; och man trodde då, att kärleken till fäderneslandet ägde sin grund i kärleken till fadrens jord, samt att hågen och förmågan till yttre försvar och inre uppoffringar var att påräkna såsom större hos den större jordägaren, än hos den ringare.
Man ansåg då politiskt angeläget att, så mycket möjligt var, sammanhålla jorden, så att den ägdes af en, icke i fattigdom och skulder fördjupad, utan välmående, eller åtminstone besutten allmoge.
Samhällets representanter voro förnämligast jordägare, och då de, i ändamål att gifva samhället en garanti mera i sjelfva arfsfördelningen, gåfvo olika fördelar åt de olika könen, afpassade efter deras olika förhållande till samhället, låg deri, efter min tanke, icke heller någon orättvisa.
Qvinnan deltagei icke i samhällets försvar, och bidrager icke till dess politiska bestånd.
Hon är fritagen från alla de personliga Den a September*, m servituter, sorn samhällets mångfalldiga omsorger af mannen fordra: och ehuru hon, under äktenskapet, visserligen har sin del i hushållsbestyren, är och blir dock oförnekligt, att jordens odling och boets bestånd beror vida mera på mannens, än på hustruns tillgöranden.
Till lättnad uti berörda olikhet, gaf lagstiftaren icke blott åt den gifta qvinnan morgongåfvorätten, ulan han gaf äfven öppen rätt åt makar, alt, dels genom förord, och dels genom testamente, af förvärfd egendom godtgöra den mindre loiten i arfvtjorden.
Efter öfvervägande af allt detta, anser j ig mig skyldig att också taga i betraktande de följder, som den föreslagna förändringen skulle medföra, nemi. jordens ytterligare splittring, och den svårare ställning, hvari allmogen, vid hvarje arfskifte, skulle försättas, då sonen nödgades antingen lemna den ärfda jorden åt auctionsklubbon, eller också fördjupa sig i skuldsättning, för att, dubbelt högre än hittills, utlösa sina systrar, samt ändtligen, för R. o. Ad. särskildt, de förökade svårigheter, som skola uppstå för hvarje son af ett icke rikt hus, alt förvärfva bildning och framkomst i verlden, sedan lagstiftaren förnekat honom samma arfsrätt, som hans far fått tillgodonjuta.
Jag tror icke att någon husfader skulle känna tillfredsställelse af en lag, som uppoffrade sonens väl, för att förbättra den blifvande mågens ställning; och jag kan för min del icke anse den föreslagna förändringen annorlunda, än såsom ett sätt att undergräfva Adelns individuella bergning.
Såsom bevis att någon obelåtcnhet med nu gällande lag angrde arfsrätten och giftorätten icke heller är hos allmänheten rådande, är jag berättigad att antaga, dels att de särskilda utvägar, som lagstiftaren lemnat till lättnad deri, nemi. förord och testamente, sällan varit i sådan afsigt begagnade; och dels att vid de 3:ne sistförflutna riksdagarna är förändringen afslagen så väl af Adeln som af BondeSt.
Vid denna riksdag lärer det Hederv.
BondeSt. deråt gifvit bifall, genom omröstning; men jag är inom mig ganska förvissad derom, att den pluralitet, som gifvit beslutet, skall, då den hemkommer till sina committenter, nogsamt erfara huru litet detsamma öfverensstämmer med begreppen och viljan inom allmogen i allmänhet.
För mig äro alla dessa skäl tillräckliga, att, med full öfvertygelse, afslå ifrågavar. förändring.
Beträffande slutligen den del af betänk., som angår istadarätten till sidoarf, så ville jag gerna deråt nu gifva understöd, men fullgör formernas fordran, då jag anhåller om återremiss af betänk, i sin helhet.
Boye tilläde muntligen:
Första frågan torde, i anledn. af hvad jag nu haft äran yttra, vara den, huruvida R. o. Ad. finner skäl att uppskjuta afgörandet af denna fråga, så att afgörandet bör anstå, intill dess nya lagen förekommer eller icke.
Den a Scptcmlier t. m. 73 Frih.
Förevar.
LagUtsk:s be tänk. är, efter mitt förmenande, ett bland de vigtigaste, som vid denna riksdag komma under R.
Sl:s pröfning.
Jag instämmer deruti att principen, hvarpå detta LagUtskts betänk. sig fotar, är fullkomligt rättsenlig, och jag kati icke, oaktadt den vältaliga framställning en värd talare, Frih.
Boye, här lemnat till försvar för bibehållande af den olika arfsrätten efter stads- och landsrätt, finna mig öfvertygad om att den princip vore oriktig, som säger att samma barn af samma föräldrar skola äga rätt till lika alf.
Jag tror och är fullt öfvertygad derom, att inga hvarken s. k. politiska eller klokhetsskäl kunna vara nog gilltiga för att upphäfva denna princip, som är grundad på förnuftsbegrepp och den oförvillade känslan.
Men när jag har lemnat denna bekännelse, att jag i principen gillar att döttrar och söner må äga lika arfsrätt, hvarföre jag finner ett ytterligare stöd äfven deruti, alt förhållandet är nu i lagen att, i båga om egendom i staden, de äga lika rätt; kan jag icke undgå att göra den anmärkn., att jag måhända trott, att det varit mindre lämpligt af LagUtsk. att nu partielt föreslå denna lagförändring och icke dermed vänta tills pröfningen af det nya lagförslaget förekommer.
Jag säger detta så mycket mera, som just den olika arfsrätten efter stads- eller landsrätt är en hufvudprincip i den gamla lagen, hvarigenom, om man antager denna förändring, sambandet emellan den gamla lagens särskildta stadganden ännu mer förryckes än nu är förhållandet.
Jag får vidare tillägga, att det måhända fördröjer antagandet af det nya lagförslaget i sin helhet, om man nu börjar att antaga än den ena än den andra delen deraf; men jag lägger dock ingen särdeles vigt derpå, utan skall jag, om H. Ståndet i allmänhet finner sig böjdt för att antaga den föreslagna förändringen, icke motsätta mig densamma.
Men jag måste i fråga om de partiella stadganden, som här förekomma, göra några anmärkn:r, hvilka, om man derpå behagar göra afseende, borde föranleda återremiss.
Efter mitt förmenande har LagUtsk. icke allenast bort föreslå den förändring i de a sista punkterna af 3 §:n 9 cap. Gifterm.-b:n, alt morgongåfvan skall upphäfvas, i den händelse alt hustrun har barn efter mannen, utan jag tror, att hela stadgandet om morgongåfva bör alldeles, i likhet med hvad nya lagförslaget innehåller, upphäfvas, då man antager lika giftorätt.
Morgongåfvan infördes just till ersättning derför att hustrun icke hade lika giftorätt med mannen.
Derföre stadgar 9 cap.
Gifterm.-b:n att mannen skall utfästa morgongåfva till sin hustru, så att den, utsatt i fast egendom på landet eller i stad, får utgå med en tredjedel af mannens behållna lott i boet, hvilken hustrun får behålla så länge hon feuka sitter och ärliga lefver, såsom lagen säger, och återigen, om den är utsatt i lösören, får blifva TVdel af mani3 H. io :4 Don a September e. m. nens lott och af hustrun såsom evärdelig egendom hegngnas.
Men är icke morgongåfva utfast, så får hustrun hälften af hvad mannen högst kunde utfästa.
Nu när man anser att a rf ar en familjens gemensamma tillhörighet, måste man tillslå, att derigenom att morgåfvan skulle qvarstå, fastän giftorätten blefve lika, skulle mannens arfvingar få mindre rätt än hustruns arfvingar.