Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ej ett spår, som tydde på dagens vanliga, stimmande, schackrande bråk – hela salen såg ut som den ståtliga vestibulen till ett ännu ståtligare slott.
Inom barrierer, höljda af kläde, på hvilket Sverges tre kronor lyste i det ymniga gasskenet, sprungo vaktmästarne af och an, och bland klädhängarnes gator, der öfverplaggen hade husrum, var det som balkurtisen redan kommit i gång, en ohejdad flirtation mellan martialiska militär-mössor och sippa väderhufvor, mellan pösande, skinnbrämade pelsar och långtråkiga sidenkappor, mellan spelevinkrar till officerskappor och små oskulder till genottskoftor, blekhyade som förnäma engelska misser.
»Mexikanska ministerns kläder,» säger otåligt en svartmuskig betjent till vaktmästar Lundgren inom skranket, Lundgren, han som med sina polissonger, sin höga panna och sin djerfva örnnäsa alltid är lik John Stuart Mill, då han går ikring och häller gammalt Beychevelle i glasen.
»Vänta,» svarar Lundgren lakoniskt.
Den svartmuskige mumlar något om dusörer, drickspenningar.
Men då ler Lundgren med hela sitt djupsinniga filosof-ansigte – känner de der diplomaterna, ytterst osäkert folk.
Och i stället hjelper han en apoplektisk brädgrossör till rätta.
Nära dörren, som hvar minut slås upp för att insläppa folk, omsvepta af det kalla vinddraget der utifrån torget, står en hop volontärer i stimmande grupp och knäppa sina handskar.
Men framför den sprakande brasan pelsa unga flickor af sig och krypa ur sina omhöljen som fjärilar ur puppor för att i sina ljusa drägter stå och skälfva i kylan och se ännu mera frusna ut gent emot väggarnes kalla, grå ton.
Ändtligen är man färdig.
Herr och fru Alm vandra uppför den mattbelagda trappan.
Efter dem Anna och Hedvig.
»Så vackert,» säger Anna, pekar på bladväxterna, hvilka i afsatserna teckna af sina smärta stänglar i höga speglar, bredvid hvilka enstaka soldater stå posterade i paraduniform, stela, tysta högtidliga som ståndaktiga tennsoldater.
Så inre vestibulen, der de båda flickorna som recipienter måste skiljas från de gamla, vestibulen med sitt simmiga gassken öfver den storrutiga mattan, sina körsbärsröda portièrer, sina balklädda damer, som här kasta en sista, pröfvande blick på handskar och pös för att sedan med släpens dämpade fras gå in i balsalen, vestibulen med sina brandsoldater, hvilka med kasker och räddningslinor stå der och titta så nyfiket.
Ja, en såg riktigt hemskt på henne, tyckte Hedvig.
Hon nästan skalf till för hans mörka blick, och så många ord, som Kurt i förtroliga, stilla stunder sagt henne, kommo med ens i hennes minne, hårda ord om de knutna näfvarne, hvilka en gång skola smula sönder menniskor som skört virke och som agnar strö magtegarnes guld för vinden ...
Men nu hade hon glömt alltihop, der hon inne i recipientrummet satt och textade sitt namn i matrikeln med sirliga typer.
Det sög sig genom alla hennes porer en stickande åtrå att njuta, som tände hennes blod varmt, och med ett klingande, högt skratt, som vände flera af herrarnes ansigten mot hennes, svarade hon på en rolig anmärkning af grosshandlar Sievert, hvilken, som nästan den enda »fisken» bland recipienterne sökte stå så kobent och säkert som möjligt bland alla de omgifvande uniformernas sjelfsäkra glitter.
Hela rummet var fullt med folk.
Flickor i massa, som sins emellan hviskade i orolig förväntan på hvad komma skulle, flickor i tyll och flickor i atlas, mörklockiga och ljusa, fnittrande, koketterande, flankerade af mödrar med djupa urringningar och pompösa sammetssläp; diplomater och officerare, officerare öfver allt och allestädes.
Ja, trängd ända emot den boisserade väggen skymtar vid sidan af två smånätta, petiga attachéer, en liten blek landsortslöjtnant, som med en förlägen min på sitt snälla gossansigte tvinnar sin glesa, ljusa mustach, inom sig i bäfvande stolthet undrande öfver, huru många gånger hans mamma i prostgården skall skryta med hans intagande i »Eternellen».
Men mellan alla dessa grupper vandrar som en skottspole, den lille, grefliga ceremonimästarn, en Don Juan i västficksformat, en balhjelte i miniatyrupplaga, som gjord för en förmaks-athenienne.
Han nickar åt en bekant fröken med täck Gretchen-profil, bugar sig vördnadsfullt för en skinntorr friherrinna, som har en rik dotter att gifta bort, helsar artigt på de högättade unga damerna, men mera kordialt och intimt på bourgeoisins, frotterar sig som en knähund mot alla fruntimmersklädningarne ...
Ändtligen slås dörrarne upp till dans-salen, och två och två vandra recipienterna ut.
I ett tag mötte en sådan lång rad af skimrande ljus Hedvigs blick, att hon ofrivilligt blundade till, men strax derpå, medan hennes steg blefvo spänstiga till fanfarernas eggande ackorder, slog hon käckt upp sina ögon, och rank, rak och obekymrad gick hon framåt, fast hon kände, att hon följdes af heta blickar, af ett mummel af stämmor, som hviskade om hennes person, rank och rak, ty hon visste, att hennes blottade hals var hvit och vacker, att hennes mun var röd, varm, lockande till galna kyssar, att hennes ögon hade glans och glitter tillräckligt för att sätta lif i pupiller, om än aldrig så tröttade och tröga.
Som en skallande triumfhymn ljöd den Mendelssohnska marschen för hennes öra, och, medan de öfriga ikring regelbundet hade ett dumt uttryck af sökt ledighet, log hon en segerviss qvinnas stolta, trotsiga leende, så de hvita tandraderna glindrade fram mellan läpparnes rodnad, de blodfulla läpparne, hvilkas sfinxaktigt svängda linier tycktes bugta sig som till en gåta, svår att tyda; men hvilken underlig skattkammare af hemlighetsfulla smekningar och dunkla tycken fick icke den öppna, som egde nyckeln till den gåtan ...
Så passerade recipienternas hop genom salen förbi samspråkande grupper, förbi de röda bänkarne, der mödrarna sutto uppradade, stela och högtidliga, fram till salens motsatta sida, der tronhimlen stod för de kungliga, och ordens högtbetrodda styrelse bildade en halfcirkel med præstafverande damer vid hvar ändpunkt.
Så reste sig ordföranden, den gamle generalen, som med all makt sträfvar efter att vara lik kejsar Wilhelm, välkomnade de nyintagna, i det han jovialt som gamla Götalejon nickade med sitt gråsprängda Sieges-greis- hufvud ...
En paus uppstod, innan första valsen spelades upp, medan samtalet ohejdadt brusade genom salen med sitt oredigt sorlande slammer, och uppbjudande herrar bugade rundt ikring.
Anna hade redan en hel krets ungherrar ikring sig, hvilka hon alla kunde sysselsätta med sina gaminlustiga, Stockholms-flickinfall, som togo sig dubbelt roliga ut, sagda med detta trånsjuka »parlando», som var egendomligt för hennes stämma.
Hedvig var glad att i lugn få se sig ikring ett tag.
Men så var salen också ståtlig med sin beständiga följd af hvitt och guld längs hela den gallerilika längden med den myckna dunkla grönskan här och hvar, palmstammarne, granarne, ficusträden, omgifna nedtill af blommande lökar.
Och så alla ljusen.
Ljus i kronor, ljus i höga, gyllene armstakar, ljus i långa lister öfver dörrarnes poster, ljus i lampetter mellan framskymtande pilastrar, massor af ljus, som höjde allt, muntrade allt med sitt glädtiga skimmer.
Och ifrån att bryta sig mot kronornas kristallprismor, så de lyste som rimfrost i söndagssol, skälfde skenet klart och varmt öfver de hvita väggarnes gyllne ornamenter, och föll så strålande öfver hela mängden, som i brokiga skockar böljade på danssalens golftiljor.
Föll öfver sammetsvåder, som smekande flöto kring qvinnogestalter, darrade på hvita, nakna halsar och bak ända upp ifrån nacken, der det gula håret lyste som smält guld, ner efter skuldrorna.
Gnistrade mot epåletter, snören, reverer, mot diamantcollièrer på svällande qvinnobröst, mot briljanterade örhängen i skära, fina örnsnibbar, mot stora ordensstjernor, som i anspråksfull uppblåsthet dinglade på frackarne ...
Men tyst!
Det spelas upp.
Dansen begynner.
Het och blossande strömmar musiken genom rummet, rusande i all sin smäktande trängtan, hviskande på samma gång om famntag utan ända och om längtan öfver berg och backar dit bort, dit bort, der allra kärestan bor.
Dansen är i gång.
Ner för salen hvirfla paren, hvitt tyll mot uniformsbröst, uniformsbröst mot sidenlif, krusiga hårfästen mot svart, blick som bunden vid blick, allt medan musiken faller och stiger i kapp med trånande hjertan ...
Och två och två gå sakta upp för den växande kön, som långsamt ringlar sig uppåt, för att åter der uppe glida ner på de glatta tiljorna ...
Anna dansade, men Hedvig satt ouppbjuden bredvid fru Alm.
Nu hade hon sett nog.
Nu kunde hvem som helst komma och bjuda upp henne.
Att sitta der med tante.
Helst som det är så tröttsamt att se andra svänga om, och sjelf sitta.
Såg hon icke, att Agnes Vergin flög der borta som en yrhätta, hon, som var mager som en trana och stel som en pinne.
Och Hedvig, hur skulle hon icke dansa betagande, bedårande, smyga sig till kavaljeren så han ...
För att förströ sig började hon samtala med fru Alm och se sig ikring.
De gamla fruarna, som klädde väggarne, de kände sin värdighet, de.
Sutto icke alla de förnäma samvetsgrant uppflugna der närmast tronhimlen, så börsmatadorernas fruar och sedan blef det allt simplare och simplare, ju närmare man kom salens andra ända.
Ja längst ner sutto, visade fru Alm öfverlägset, en skräddarfru och en tapetserareenka, hvilka tydligen ännu icke nått upp till »det goda sällskapet», ehuru de oförtrutet gjorde i bazarer, och båda voro väninnor till lord Radstock ...
»Nej, se assessor Hjelmer med fru ...
Den frun kan kokettera, hon ...
Och ändock är mannen svartsjuk som en Othello, men han har ett emaljöga, ser du, och på den sidan han har det, passar frun på att stå, när någon herre är i närheten.»
»Baronessan Lejonsköld ser då i qväll ut som en riktig demimonde-dam,» fortsatte fru Alm, pekande på en högväxt dam med präktigt nedhängande svart hår, ful mun och grofva näsborrar.
Klädd i sidenbrokad med blommor af silfverfiligran.
»Jaha, men hvem är lilla herrn med det försmädliga grinet kring mun, som hon talar med.»
»Kors känner du inte igen honom ...
Doktor Anderson ... han som bara vill kurera fint folk ... baron Anderson, som de kalla honom.»
»Ser tante Lignell med sin hustru?»
»Sångarn, jaha!»
Och det var verkligen den stora tenoren med sin fru.
Hon, liten och täck som en parisisk docka blef genast firad och fjäsad.
Han stälde sig först mot en pelare i en svärmiskt storslagen ställning, som han regelbundet använde i alla ömma scener, då han tagit precis tre steg från inträdeskulissen.
Men ingen tycktes det oaktadt vilja beakta honom.
Då går han sakta, dröjande fram till den högförnäma generalen-ordföranden.
Denne tar förbindligt leende hans hand.
Man uppmuntrar konsten.
De tala, skratta.
Så drar sig den bildsköna tenoren, han, alla pensionsflickors förklarade älskling, tillbaka till sin plats.
Och efter det mötet svärma löjtnanterna som flugor kring hans person ...
Så slutade musiken i ett vekt ackord.
Med möda och motsträfvighet togos behandskade händer ifrån smidiga lif.
Kö’n löses upp.
Hela mängden strömmar i trängsel ut till buffeterna.
Just i det samma bugade sig en herre för Hedvig och fru Alm.
»God dag, fröken, god qväll, fru Alm!
Hur står det till i kylan?»
»Kors, herr Wern.
Nå det var roligt för Hedvig och Anna!
Tänk, att konsuln icke tröttnat på de här nöjena än!»
Och så visste jag ju, att herrskapet var här.»
»Alltid lika artig.»
»Har ni någon dans ledig för en stackare, som kommer så här i elfte timmen, fröken Hedvig?»
»Jo bevars!»
»Men ert program är ju ganska tomt.
Låt mig då för det första skrifva mitt namn för françaisen härnäst.
Och se’n skall ni bara säga mig, med hvilka ni vill dansa.»
»Så mycket militärer man ser här i qväll.»
»Tror jag det, fru Alm.
Något skall väl krigsmakten till lands och vatten duga till.
En sådan här qväll kunde de snåla riksdagsgubbarne i andra kammarn få lära sig, hvilka glänsande resultat vår militär-budget ändock för med sig ...
Men det har spelt upp, fröken.»
Françaisen började, fortgick.
Hedvig fann Wern riktigt chic i qväll i svart frack med en hvit kamelia i knapphålet.
Och så var det roligt att dansa med honom, ty han kände alla, och när hon frågade, hvem det var, som nickade så vänligt åt honom der borta, svarade han det ena högadliga och klingande namnet efter det andra.
Hon blef formligen imponerad af hans bekantskaper, af det säkra lugn, som han rörde sig med, korrekt från hjessan till fotabjället, taktfull, dandy ända ut i fingerspetsarne ...
Men då dansen slutade, och det vanliga bullrande sorlet började surra genom salen, skyndade en liten löjtnant med en vigtig min fram till majoren, som var anordnande balkavaljer, och majoren skyndade med en ännu vigtigare min fram till ceremonimästarn, hvilken i sin tur skyndade till ordföranden-generalen.
Majestäterna hade anländt.
Och in kommo också konungen och kronprinsen, beledsagade af följe, medan alla reste sig, som sutto, och orkestern på läktarn lät folksångens monarkiska orgie skrälla genom salen, pösande och teatergrann.
Det blef ett stirrande, ett spejande och ett spanande uppåt tronhimlen.
Herrar med ordnar beskrefvo kurvor, som långsamt roterade dit upp.
Och mödrarna sökte sätta sina döttrar i rätta synvinkeln.
Men Wern och Hedvig gingo ut i buffeten, hvarest vaktmästare flögo af och an med flaxande rosetter på axlarne, och löjtnanterne vid punschglasen högljudt diskuterade damernas olika plastiska företräden.
Så hvilade de sig på en soffa i det långa galleriet, der konversationen mellan herrar och damer var i full gång, medan sidensläpen med ett sakta frou-frou frasade mot mattan, och speglarne i fonden tycktes öppna ett oändligt perspektiv af ljus och färger ...
Emellertid fortsattes dansen med stigande lif, och alla de känslosträngar, som sättas i rörelse på baler, började dallra, och i allt tydligare toner ljuda för hvar och en, som hade örat öppet.
Bal-erotiken spann sina osynligt enande trådar tvärs öfver salen, än lätt och fin som det flyende töcknet en vårmorgon, en balkärlek, bekymmerslös och utan önskan, född med blickar och dödad i skratt, än tung och het som rötmånadsnattens qvalmiga dunster, väckt till lif vid beröring med skälfvande lemmar, då damernas hufvuden i dansens hvirflar med ett uttryck af hängifven trötthet sjönko mot kavaljerernas bröst, då dunkande hjernor blott hade en åtrå – att för tonernas eldregn få svänga rundt, rundt, tills flämtande andedrägt förgår.
Och in spelar lifskärleken, knyter händer med vördnadsfullt tryck i françaisernas chaîner, sätter glitter i ögonvrår, lägger ord på tungan, plötsligt hviskade, plötsligt besvarade, medan det käns, som det brokiga vimlet i blinken försvann, och två ensamma gingo genom en stilla, lång allé.
Två, allenast två i den doftande lindallén.
Men mot allt detta, som doftar, det må nu vara, friskt, fint som af ängsblommor, det må nu vara som af parfymer, bedöfvande, narkotiskt, strömma de förbiseddas agg, de glömdas afund, mödrars fåfänga, fäders förtal, parasiters smicker som vågor af ergigt gift, men musiken öfverdönar allt med sitt sprittande slammer, och allt häftigare tyckas atlasskor och herrstöfletter svänga kring, medan hela salen ser ut som ett enda i hvart annat böljande huller om buller af strålande purpur och guld, af fladdrande svart och hvitt ...
Men hela tiden, under det dans följer dans, stå der borta på tröskeln till toaletten de två vaktmästardöttrarna, hvilka i pauserna hjelpa damerna med nål och poudre de riz, i höghalsadt ylle stå de der och stirra med glupska ögon på vimlet ...
Annat det der än allt hvad de sett, annat än Linnéa-ordens Mosebackebaler ... ett riktigt sagoféeri ...
Sedan dansade Hedvig hvarenda dans – utan en stunds frist, och så dansade hon, att det såg ut, som hvar kavaljer, hvilken lade sin arm om hennes lif, med ens kom i en takt, mera vaggande öm, mera eldigt liffull än de öfrigas.
Och hon koketterade, och hon log, medan hennes ögon började stråla allt hetare liksom i tårad glans ... så underligt eggande att så der glida ur famn i famn, ur arm i arm, allt under det musiken stiger och faller i kapp med trånande hjertan.
Och så samtalar hon, som man gör på baler, dumt, tumlande med det allvarliga som barn med fjäderbollar, blåsande upp till det riksvigtiga alla dessa tusende obetydligheter, som väckte buller i går, men i morgon skola dö sin tysta, osörjda död.
Och de många orden, hon hör, qvickheterna, anekdoterna, faddheterna, de liksom sköljde bort minnet af allt, som var någon halt i, balernas lättfärdiga många ord ...
Och lifvet blef en balafton, äran en komplimang för ens vackra ansigte, hedern en polka med baron Stjerne, dygden en ordlek och moralen ett fullklottradt dansprogram ...
Men hade hon icke också suttit och grubblat der borta i småstaden, år efter år, dag efter dag, – lågt i taket, qvaft i luften, trångt om hjertat, hela tillvaron glädjefattig, tom, så tom.
Nu ville hon blifva firad och fjesad.
Hon ville tvinga till beundran, locka till lidelse.
Och just i den verld, der hon i qväll var, ville hon stanna, den glada, glänsande, obekymrade verlden.
Herre Gud, hon hade nu en gång icke blifvit skapad till att reformera verlden; det var bara en inbillning, en öfverspänd flickfantasis hjärnspöken.
Hon var qvinna, och hon åtrådde hyllning, lyx, glädje.
Andra kunde få slita ut sig, om de trodde det hjelpte.
Fattiga fyrtio år hon hade att hanka med till ... under dem ville hon njuta, njuta, njuta ...
Och för hvar gång Wern kom fram till henne, visade hon sig vänligare.
Han kunde ju gifva henne allt det hon traktade efter.
Och så slog han an på henne för resten – det kändes så skönt att veta sig vara omgifven af tusende förekommande uppmärksamheter.
Hvarför inte gifva med sig egentligen?
Han ville ju icke bättre.
Lifvet räknade nu icke en gång med drömmar, och brödfödans gnagande småsorger, de kunde långsamt göra slut på alla ett sinnes krafter, det visste hon allt för väl.
Men kärleken då?
Bah ... hur lät Annas ordspråk: »l’amour passe le temps et le temps passe l’amour».
Bäst att ta hem spelet, medan man ännu hade trumf på hand ...
Kotiljongen hade börjat.
Förbi voro alla de halft putslustiga, halft sorgmodiga variationer öfver themat om »kampen för tillvaron», hvilka spelats upp kring supéborden.
De ringar af löjtnanter, hvilka i folktomma smårum slungat tömda champagnebuteljer under bänkarne, störta med blossande kinder in i dansen.
Herrarnes blickar brutalare, damernas mera ömsinta.
Och vildare, i ett jubel mera skrålande högljudt än någonsin, skrälde tonerna ut genom rummet.
Hedvig hade Wern till kavaljer.
Hennes blod brände.
Hon erfor en ohejdad lust att skänka bort sig.
Att vara öm mot någon.
De hade båda druckit mycket vin, och nu samtalade de om ditt och datt i en viljelös stämning af slapp förtrolighet.
Men efter hand lifvade de upp hvarandra.
Werns ord, så alldagliga i sig sjelf, blefvo hetsande i stämmans underligt ansträngda tonfall.
Så dansade de ett slag, och när de flämtande och varma återkommo till sin plats, började Wern:
»Ja, fröken, så är en dag förliden ... en riktigt skön qväll, och se’n får man lefva på minnet.»
»Skulle ni inte bort i morgon också, bästa konsul?»
»Joo!»
»Och i öfvermorgon!»
»Jo hvarenda afton den här veckan, fruktar jag.
»Nå, då ... hur skall ni då kunna komma ihåg den här qvällen mer än alla andra?»
»Nu är ni elak, fröken Hedvig, och det med berådt mod, för ni vet likasåväl som jag, att jag icke i brådkastet kommer att glömma den här kotiljongen.»
»Åh, det har nu alla kavaljerer, jag dansat kotiljong med, försäkrat mig, notabene när kotiljongen var efter supén ...
Låt oss inte tala derom ...
Men hvad ni ser varm ut!»
Hon böjde sig mot honom, viftade med solfjädern, men då, medan hon kände hans heta andedrägt mot sitt ansigte, hviskade han hest, befallande: »Ni skall bli min hustru, fröken Hedvig!»
Hans hustru.
Hon for till.
Dånande, tankeförvirrande, bedöfvande susade musiken.
Hon ville besinna sig, tänka efter, leta reda på ett svar.
Hennes ögonlock föllo igen, glödheta.
Och dock kunde hennes ögon icke frigöra sig från bilden af det oroliga vimlet ikring, som svängde och bullrade och pratade och ...
Hon såg en liten attaché, som just passerade förbi henne med en främling.
Han pekade på henne.
Jolie créature que cette blonde.
Une dame de l’aristocratie, à coup sûr ...
Hon smålog, spärrade upp näsborrarne.
»Hedvig,» hviskade Wern ännu en gång, »säg, att du vill.»
»Ja,» svarade Hedvig med fast röst, »jag vill.
I detsamma slutade kotiljongen.
Wern hann blott säga, att de dagen derpå skulle beställa ringar.
Så förde han henne ner till vagnen, tryckte vördnadsfullt hennes hand till afsked.
Men medan vagnen rasslade fram öfver utdöda gator, medan gubben Alm halfslumrade i sitt hörn, uttröttad af trenne timmars oafbruten protokollvira, med ett mer än vanligt dödt uttryck på sitt gråbleka korrektionshusansigte, medan mor och dotter förde en frivol konversation om Paul och Per, satt Hedvig tyst i sitt hörn.
Hon var dödligt trött.
Nu var det alltså afgjordt.
Ja, derhän skulle det naturligtvis gå.
Och det var med en sjelfplågande känsla af njutning, hon tänkte på, hur affärsmässigt det hela uppgjorts.
Hade han bara nämnt ordet älska – att älska – då vete Gud ...
Men när hon kom upp i sitt rum, ref hon i otyglad häftighet kläderna af sig ...
Usch hvad det var tyst der inne.
Hon blygdes, som hon gjort något ondt.
Musik ville hon höra, musik, som i hvirflande yrsel stormade genom rummet, mera musik, till dess hennes tanke segnade maktlös ner för ackordernas öfverdönande buller.
»Le petit bleu, p’tit bleu, p’tit bleu.»
Så satt hon i sängen, stirrade slött på sin dansbok.
Der stod en maskerad riddare på permen.
Men masken föll från hans anlete, och mot henne glänste i oändlig kärleksfullhet ett par stora, bruna pupiller.
Skuldfria voro de som ett barns, vältaliga som ett sanningsvittnes, och hvart hon än vände sina skygga ögon, möttes hon af de der stora, underbara pupillerna.
Ner på golfvet med dansprogrammet!
Och ljuset släckte hon och gömde hufvudet under täcket, och hennes feberheta kropp skälfde mot de kalla lakanen.
Gråten stockade sig i hennes hals.
Men då lyste åter för hennes öga prålande färger och guld, och åter klirrade och skrälde för hennes öra orkesterns sprittande, eldfängda melodier.
Une dame de l’aristocratie...à coup sûr.
Bröllopsmiddagen för Wern och Hedvig var nyss afslutad, och de många gästerna spredo sig i samtalande grupper i den Almska festvåningen.
Det hade varit en lysande middag, värdig den fina publik, som intog den, och talen hade skummat i kapp med champagnen.
Först var det prestens blomstersirade välgångstal om eken och rankans inbördes förhållande, framsagdt i andäktig nasalton, i det de mest pompösa och invecklade perioder, man kunde önska sig, som garnhärfvornas trådar nystades ur kyrkoherdens slappa, litet tandlösa mun.
Sedan hade grosshandlar
Alm hållit en varmhjertad och formfulländad toast till sin syster och hennes man, adjunkten, hvilka »med föräldrakärlekens brådskande glädje» kommit upp för att bevista de ungas förbund, den betydelsefulla vigselakten mellan konsul Wern och deras dotter Hedvig, hvarpå adjunkten svarade med att med sin monotona, släpande skolrumsstämma tacka sin »gamle vän Alm och hans hjertegoda hustru för all den mångåriga, oskrymtade och ofta ådagalagda vänskap, på hvilken årens mott, mal och rost icke kunnat bita, en vänskap, mina damer och herrar, hvilken till sista ögonblicket af mitt lif skall komma mitt gamla men varma hjerta att klappa i en lifligare takt».
Derpå steg en ung kusin med långt hår och byronsk hals upp och deklamerade med entusiastisk röst en hyllning åt tärnorna på klingande hexametrar, genom hvilka den nya tidens anda fläktade, i ty att der allt ifrån början betonades, att qvinnan icke var ros, icke dufva och icke engel, icke heller mannens husgeråd, husdjur eller annat bohag, utan en kämpe var hon som mannen, och först när de sida vid sida bestodo lifvets strid, skulle de nå det aflägsna målet, som skymtade i tidernas zenit.
En liten mager extra ordinarie, som var slägt på långt håll och hade matdagar i huset, höll derefter en humoristisk skål öfver kärlek i allmänhet, hvilken skål dock fick en högstämd afslutning, derigenom att talarn liknade Wern och Hedvig vid Tamino och Pamina, ty de som i kärlek ville vinna hvarandra för lifvet, de måste gå genom eld och vatten, innan de funno hvarandra.