Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Frih. von Stedingk, Styrbjörn: Hvad Frih, Palmstjerna yttrat tyckes vid första påseende ega sin riktighet, men jag hemställer om icke, på sätt i den väckta motionen omnämnes, tillfällen funnits då sanktion blifvit vägrad å reglementen för utlåningar ur sockne-magasiner, derföre alt K.
Bef:h:de varit tveksamme om rätta ordaförständet af 1842 års K. bref, hvarest omtalas 4 kappar på tunnan.
Hvad åter nyssberörde K. bref angår, så är detsamma helt och hållet att anse såsom allenast rör:de sockne-magasiner, och slår icke i strid med någon annan lag, derföre att det rörer en enskild sak.
Sådant har inträffat tillförene, hvarpå såsom bevis kan anföras reglementet för Pantlåoe-inrättningen i Stockholm, som lager ända till 12 proc. ränta för sina utlåningar.
Detta går mycket väl an derföre att det är en enskild inrättning, som fått en slik rättighet tillagd och enahanda är förhållandet med sockne-magasiner.
Dessa kunna icke bestå om de icke få ega den rättighet, som sålunda blifvit dem af Konungen tillerkänd; men som denna rättighet kunnat tydas på olika sätt, såsom motionen gifvet- vid handen, så ansåg sig Utsk. tvunget föreslå R.
St., att hos K. M. i underd. anhålla om en ytterligare förklaring i ämnet, hvadan jag motsätter mig begäran om återremiss.
Den siste värde talaren förklarade, att socken-magasiner i allmänhet icke kunna bestå, så vida de icke i ränta få taga 4 kappar på hvarje tunna spanmål som af dem utlånas.
Jag skulle just synnerligen önska att en sådan rättighet icke måtte dem beviljas, emedan jag är fullt öfvertygad att de flesta socken-magasiner äro mera skadliga än gagneliga, och ur sådan synpunkt anser jag lyckligt om K.
Bef:h:de ega utväg att kunna afslå reglementen för sådana magasiner.
För att icke uptaga någon längre tid med utredande af orsakerna hvarföre jag anser dessa socken-magasiner vara skadliga, på sätt jag antydt, vill jag åberopa att första landtmannamötet, som hölls härstädes, just hade frågan om socken-magasiner till föremål för sin öfverläggning, och att meningarne vore enhälliga derom, att dessa magasiner, inrättade så som de i allmänhet äro, voro serdeles skadliga, hufvudsakligen derföre, alt de, för att göra grundfonden fruktbar, utlåna sina förråder så i ond som god tid och taga ränta på spanmålen, den de utlåna egentligen till de fattige, då det är godt om säd.
Dessa, som icke så noga tänka sig före när de sätta sig i skuld, få återbetala den när spanmålen stiger, och magasins-intressenterne sjelfve vilja begagna sin lånerätt.
Dessa magasiner skada icke blott genom den höga ränta de taga för sina lån, utan ock fastmera, genom de tillfällen till skuldsättning, som lemnäs de fattiga; och den tillgång på säd, som skulle finnas i socken-magasinerna, finnes derstädes icke annorlunda än på papperet, d. v. s. de hafva visserligen sina fordringar, men till - Den 25 Januari c. m.
189 gångarne skola lagas af årets skörd.
Ju lägre räntan sättes, dess mindre frestelse hafva magasins-intressenterne, att i god tid utlåna säden lill de fattige.
Ur sådan synpunkt instämmer jag icke allenast i de anroårkmr Frih.
Palmstjerna gjort, utan hemställer äfven om det icke vore skäl att afstå detta betänk.
Upfyllandet af den i Utsk:s förslag framställda begäran är för K.
M. en konstitutionel omöjlighet, ty deruti innefattas, alt Konungen i ekonomisk väg skulle förändra en civil-lag, hvilket icke låter sig göra annorlunda, än genom beslut af Konung och Ständer gemensamt.
Att Ständerne sålunda skulle till Konungen ingå med anhållan, alt
Han måtte begå en grundlagsvidrighet, torde vara föga lämpligt, hvarföre äfven jag instämmer i den af Frih.
Palmstjerna gjorda framställning.
Utan att på något sätt vilja frigöra mig från all andel i det felaktiga tillstyrkande, som afgifvits från det Ulsk. af hvilket jag är medlem, får jag dock förklara att målet blifvit beredt på en afdelning den jag icke tillhörer.
Hvad saken beträffar, ber jag alt få uplysningsvis meddela hvad motionären i sin motion fullständigt utvecklat, att nemi. förslaget tillkommit på grund deraf, all K.
Bef:h:de icke ansett sig kunna stadfästa ett reglemente för en magasins-inrättning derföre, att uti samma reglemente, den för en utlånad tunna spanmål bestämda ränta, upgått till högre belopp än den ränta, som lagligen är medgifven i H.B. Utsk. trodde likväl att, då det var en känd sak all sådana reglementen förefinnas och nu äro gällande, der räntan är bestämd till 4 kappar, och då K. brefvet af år 1842 öfverlemnal den pröfningsrätt, som K. 51. förut hade utöfva!, att fastställa socken-magasins-reglementen, åt K. Bef:h:de, det på samma väg, som förut det varit möjligt erhålla stadfästelse pä en sådan rätt, äfven nu och för framtiden kunde ske.
För min del vill jag icke bestrida betänk:s återremitterande, enär jag icke kan neka att jag i vissa fall delar de åsigler Frih.
Lagerbjelke uttryckt, men hemställer till Frih.
Baab i hvad mån hans ändamål skulle vinnas, om betänk, blefve afslaget; derigenom hade nemi. ingalunda något medel blifvit beredt alt tillfredsställa den ovilja han uttryckt mot socken-magasinerne, ty olägenheten af dem står likväl qvar för framtiden, äfven om betänk, skulle afsläs.
Jag är icke i den lyckliga ställning som Gr.
Liljencrantz, att icke hafva varit närvar, när denna fråga förevarit, efter den förekommit just på den afd. af Utsk. der jag är.
Just derföre har jag också noga betänkt saken, innan den lill Ulsk. öfverlemnades och sedan lill Ståndet inkom.
Vid hvad Gr.
Lagerbjelke yttrat, alt del nemi. icke kunde gå an, att ingå med en sådan skrifvelse lill K. AL, får jag fästa upmärksamheten på alt Utsk. endast begärt en förklaring i den syftning, som K.
M. redan en gång afgifvit.
Således, när det en gång förut har skett, är det icke något nytt som begäres, utan endast att förkla - 190 Den 25 Januari e. m. ringen måtte blifva så tydlig, att man icke kan misstaga sig i den frågan, att sockne-magasinerna må ega rätt att taga 2 kappar på tunnan i ränta.
Ulsk. liar liållit sig till K.
M:s förklaring af Dess nåd. bref af den 6 Äng. 1842, och således bibehållit såsom maximum 4 kappar på tunnan.
Raabs anförande, fattar jag icke hvad han åsyftar.
Efter han har en sådan motvilja emot sockenmagasinerna, så har det ju stått honom öppet, att under motionstiden väcka motion om deras afskaffaude.
En återremiss kan ingalunda verka något.
För min del kan jag icke se annat, än att Utsk. rätt behandlat denna fråga, ty sjelfva motionen innehåller icke något annat, än en begäran om en sådan förklaring som den, hvarom Utsk. anhållit.
Jag tror dessutom icke alt man kan hålla sig till något annat än hvad Utsk. har begärt.
För min del tror jag att denna motion icke kan på annat sätt besvaras, än som Utsk. gjort det, och bestrider jag sålunda återremiss af detta betänk.
Lagens stadgande om ränta, angår penningar och icke spanmål, sålunda anser jag att det åberopade exemplet af alt K.
Def:h:de skulle ansett sig förhindrade af lagens stadgande att fastställa ett reglemente, som bestämmer 4 kappars ränta på tunnan, icke hafva någon grund.
Hade den församling, som önskat stadfästelse å ett dylikt reglemente, men blifvit densamma af K.
Bef:h:de förvägrad, klagat öfver ett sådant beslut, så hade den fått sin vilja fram.
Jag tror således, att det icke vore behöfligt att begära någon förklaring öfver den redan utfärdade författning, som tillåter Landsh:r att fastställa reglementen för socken-magasiner.
Hvad för öfrigt i ämnet blifvit anfördt om socken-raagasinernes skadlighet, så må det så vara på vissa orter, på andra åter får jag vitsorda deras stora gagnelighet, hvilket dock är ett ämne, som är utom frågan och som icke bör inverka på afgörandet af delta betänk., hvilket egentligen angår en s. k. lagförklaring, men hvilken, på sätt jag andragit, icke är behöflig.
Den olägenhet som upstålt, genom den vägrade sladfästelsen å reglementet, hade lättast undanröjts genom klagan öfver beslutet.
Jag kan ej neka, det jag blifvit förundrad öfver den siste talarens anmärkn., att lagens stadgande om räntas beräkning endast skulle afse kontanta penningelån.
För min del har jag trott, att detta stadgande vore lika tillämpligt, vare sig om jag utlånar 100 t:or sp:ml, eller 100 r:dr i pn:r, nemi. alt icke mer än 6 för hundradel får beräknas.
Vid sådant förhållande kan jag icke underlåta alt uttrycka min förundran deröfver, att Ekon.Ulsk. kunnat anse sig behörigt att handlägga en fråga, som innefattar ett bestämdt undantag från lagens allmänna stadgande.
Procenteri är nemi. i lag förbjudet; Konungen kan icke medgifva att enskilda personer få vara procentare, och lika litet kan han tillåta en korporation alt bedrifva procenteri.
Skulle Konungen, genom reglemente, härtill lemna bifall, så får jag förklara Den 25 Januari e. m. 191 det jag, sorn domare, icke skulle, draga i betänkande att döma den Magazins-direkt. för proecnteri, hvilken, begagnade sig af en slik tillåtelse, toge högre ränta än lag sladgar.
Det är således nödvändigt, icke allenast alt en återremiss af ifrågavar. utlåt, sker, utan äfven att frågan måtte behandlas af LagUtsk., med hvilket jag förmodar att Ekon.Utsk. kommer att kommunicera sig.
Ändamålet med det förslag, som Ekon.Utsk. afgifvit, mätte vara, att R.
St. skulle lemna en sanktion åt Konungens nåd. bref af d. 6 April 1842 i afseende på den ränta som sockenmagasiner taga för den spanmål, som af dem utlånas, och i sådant fall är att tillse huruvida en sådan sanktion är behöflig.
För min del anser jag den vara obehöflig.
Palmstjerna har redan updragit skillnaden emellan ränta och afgift för kostnader.
Det är klart, att den afgift som lill sockenmagaziner erläggas för inlemnade lån af spanmål icke år alt anse allenast som ränta för sjelfva lånet, utan att i densamma äfven ingår ersättning för kostnader, hvilka med en magazins-inrättning äro förenade såsom t. ex. sjelfva magazins-husels upförande och underhåll, den deri förvarade spanmålens skötsel m. m.
Jag uprepar således, att, enl. min öfvertygelse, är R.
Sl:s sanktion å det förenämnda Kgl. brefvet öfverflödig.
Under sådana forhållanden, och som jag icke vet hvad med en återremiss kan åsyftas, om ej förändring i Utsk:s utlåt., kan jag icke heller fatta hvartill en sådan skulle tjena, utan hemställer huruvida icke R. och Ad. skulle finna för godt att afslå förvar, utlåt.
Om frågan här vore om alt anlägga sockenmagaziner, så skulle jag visserligen med Frih.
Raab dela åsigter, emedan jag är af samma öfvertygelse som han, att dessa magaziner snarare skada än gagna; — men nu är likväl icke den frågan föremål för R. o. Ad:s öfverläggning.
Den fråga åter, som utgjort föremål för Utslcs betänk, anser jag, lika med Hr Ribbing vara af beskaffenhet, att Utsk. misstagit sig i bedömmande af densamma.
Jag yttrar detta, äfven med äfventyr att bli föremål för samma förundran, som Hr Cederschiöld tillkännagifvit i afseende på Hr Ribbing.
Jag har icke kunnat finna något ställe i lagen som stadgar, all när man utlånar varor, dödt eller qvickt, man då skall åtnöja sig med 6 proc.
Derföre heter det i det stadgande i lagen som säger: ”ingen tage eller läte förskrifva sig högre ränta än 6 för hundradel” men derjemte heter det, om man vill lägga räntan till kapitalet och sedan derå beräkna räntan, det skall ej för ocker räknas.
Nu lärer väl en quantite' spanmål svårligen kunna betraktas som ett kapital, med mindre man evalverar varan i penningar och derefter uträknar räntan, men då man fordrar lånet åter, in natura, så har det icke direkt den egenskap, som eljest innefattas i ordets försträckning i den mening, som Lagstiftaren begagnat detta ord.
Således innefattar den Kgl. föreskriften af d. 6 April 1842 ingalunda något sådant stadgande, som lägger hinder i vägen för 192 Den 25 Januari e. m. K.
Bef:de alt kunna, efter sig företeende omständigheter, bestämma It vil ken ränta som helst om hvilken Socknemännens sinsemellan kunna öfverenskomma, utan alt dervid vara bundne af allmänna lagens föreskrift beträffande ränta för utlånle kontanta penningar.
Deraf följer alt, om K.
Beflude vid pröfning af ett reglemente för lån ur ett Sockenmagazin misstagit sig i sitt omdöme och vägrat fastställelse derå, på den grund, ali den s. k. räntan, d. v. s. afgiften eller afgälden å derifrån utgående lån vore högre än 6 för hundradet, så kan frågan härom i besvärsväg afgöras hos Konungen, hvilken tvifvelsutan icke underläte att uti ett sådant misstag meddela rättelse.
Alt nu blott för ett enstaka fall, eller derföre, alt eli sådant misstag egt rum, ingå lill Konungen och begära förklaring öfver del förenämnda K. brefvet, anser jag desto helldre öfverflödigt, som, i fall man skulle förfara så vid alla de fall, då såväl de exekutiva myndigheterna som domstolarna möjligen misstaga sig om lagars och författningars mening, R.
St. svårligen skulle komma i tillfälle att göra annat än att ouphörligen begära förklaringar öfver den ena författningen efter den andra.
Erfarenheten visar väl alt misstag ofta nog kunna begås; — men derföre har man också myndigheter, den ena högre än den andra, på det att man skall kunna vinna rättelse då sådan påfordras.
Jag finner således förslaget ingalunda vara af behofvet påkalladt och afstyrker derföre detsamma, men hemställer derjemte att R. o. Ad. genast behagade förkasta betänk.
Hr Ribbing: Sedan Frih:ne Tersmeden och Palmstjerna yttrat sig, har jag ingenting annat att tillägga i hvad jag ville andraga, ån att fästa upmärksamhelen derå, att varor äro underkastade förminskning och förskämning och att således denna omständighet äfven måste (agas i beräkning, då fråga är alt hålla uplag af varor, de der af sådan orsak icke af Lagstiftaren ansetts lika med penningar.
Utsk. har ganska riktigt gjort skillnad mellan den ränta som betalas för lån af penningar, och den afgift, som skall erläggas för lån af spanmål ty det säges just att icke förhållandet med ränta på penningar bör komma att göra någon förändring i K.
Förordn. af 1842 och Kisk. har således tänkt att det endast vore en afgift, som begärdes för uprätthållande af sockenmagazinernas bestånd.
Tersmeden yttrat, kan jag försäkra, alt det ingalunda varit Utsk:s mening att begära R.
Sl:s sanktion på en författning, som redan varit gällande många år, utan Utsk. har endast sökt förebygga möjligheten deraf, alt Konungens Beflnde, eller hvilken annan auktorile som dermed kunde hafva att skaffa, skulle komma i den tvetydiga ställning alt behöfva neka fastställelse af de reglementen, som_med ledning af 1842 års K. bref kommuner kunde komma att upgöra.
Jag är icke okunnig derom, att jurister i allmänhet anse penningar och varor såsom varande ett och det - Den 25 Januari e. m. 193 samma, och alt utbyte af varor skall beräknas lika med penningeränla, så att, om jag lånar ut en vara, får jag ej derå beräkna mig till godo mer än 6 proc.
Men bär är fråga om en enskild inrättning, och om rättighet för den i likhet med hvad förut tinnes stadgadt för Pantlåne-inrällningen i Slockholm.
I min förra framställning med begäran om återremiss, sökte jag undvika att inleda R. o. Ad. på lagfrågan och delta med afsigt, emedan jag vet, att de lagkloke ofta äro af stridiga meningar i afseende på förklaring af lagens rätta förstånd, äfven i så enkla fall som delta.
Fördenskull inskränkte jag mig till begäran om återremiss, sägande, att om den afgift som går till ett Sockenmagazin skall kunna jemföras med ränta, i lag bestämd för lån af penningar, så beliöfdes ingen förklaring, men om berörde afgift icke vore att dermed förlikna, så vore 1842 års K.
Författning tydlig och klar, samt förklaring i sädaul fall följaktligen äfven öfverflödig.
I sakens nuvar. skick instämmer jag med Frih.
Tersmeden i anhållan om afslag å detta betänk.
Hr Printzensköld har instämt med Hr Ribbing deruti, att lagens stadgande om G proc. såsom högsta ränta, endast hade afseende på penningeförsträckning, men icke på försträckning af varor.
Jag får i anledn. deraf tillkännagifva, att jag väl icke för närvar, är försedd med lagboken, men om jag icke missminner mig allt för mycket, så har del kapitel i H. G., som talar om rättighet att taga ränta, till öfverskrift dessa ord: ”Om försträekningar i penningar, eller varur och ränta deraf.”
Har jag icke misstagit mig häruti, och anses spanmål som en vara, så lärer det vara obestridligt, att lagens föreskrift om ränta äfven måtte gälla för försträckning af spanmåt, ty om så icke vore förhållandet, tror jag att procentarne långt före detta skulle hafva hittat på utvägen att låta skuldsedlarne sättas i ett visst antal (unner spanmål i st. f. contanta penningar.
Palmstjerna an fört som orsak hvarföre han undvikit att vidlöta den juridiska delén af frågan, hade jag trott alt han icke skolat vilja här meddela, helst han lärer af erfarenheten hafva sig nogsamt bekant, att icke allenast jurister, utan äfven andra, som icke äro invigde i juridikens labyrinlher kuuna, rör:de samma ämnen och samma författningar, vid dessas tillämpning vara af så bestämdt skiljaktiga meningar, att den ene säger nej till det, hvartill den andre säger ja.
Hvad åter Hr Cederschiölds försvar för sin åsigt beträffar, så mäste jag beklaga, att, oaktadt han har rätt i sin upgift om öfverskrifien på 9:de kap. H. B., han likväl, i afseende på sjelfva lag-§§:nes innehåll bestämdt misstagit sig, ty besagde kap. omtalar väl försträckning och lån i penningar och varor, men en serskild § talar om beloppet af den ränta man får beräkna för va3 H. 13 194 Den 25 Januari e. m. ror och, i omedelbart sammanhang dermed, rättighet för fängifvaren att lägga räntan till kapitalet under förklarande att detta ieke må för ocker räknas.
Nu lärer en hvar lätt begripa att hufvudstol icke kan sägas om ett parti spanmål; det är ock blir en vara underkastad förändring i sitt värde allt efter konjunkturen.
Således följer deraf att hvad Lagstiftaren talat om ränta, det angår endast försträckning i penningar.
Lån eller försträckning af varor återigen, är af en helt annan beskaffenhet: för dem kan man betinga sig hvilken skälig afgäld och ersättning som helst, utan några af lagstiftaren deremot lagda hinder.
Skulle eli sådant förhållande existera, som det Hr Cederschiöld upgifvit, så skulle en mängd af svårigheter upstå vid transaktioner individer emellan, då desse skedde med natura-persedlar i st. f. kontanta penningar.
Jag anser således här icke vara fråga om någon slags ränta, utan endast om afgäld, — en betalning för ali man får låna en vara — en ersättning dels för de kostnader man haft för denna vara, dels ock för densammas skötsel och vård, transport m. m.
Jag fortfar all bestrida nyttan och nödvändigheten af della betänk, och tillstyrker afslag derå.
Det har visserligen varit rätt intressant att få åhöra en föreläsning af jurister om juridikens labyrinlher, men jag hemställer huruvida del lönar mödan att med anledn. af detta betänkrs afgörande slita tvisten om del juridiskt rätta, aldenstund hvilkendera meningen som än blir den segrande, vi komma tili samma resultat — eller lill afslag å detta betänk.
Om den meningen är den råtta, som säger alt det är en lagfråga, hvaröfver Konungen icke kan afgifva någon förklaring, så är en underd. skrifvelse derom olämplig; är det icke en lagfråga, så innebär också den författning, som redan finnes ntgifven af år 1842 ett tillräckligt bemyndigande för vederbör.
Landsbo- alt medgifva räntans förhöjning till 4 kp:r såsom här är föreslaget, och då är också en sådan skrifvelse öfverflödig.
För min del, och huru jag än ser saken i följd af Brnnes diskurser om lagen, kan jag ej komma lill annat resultat, än att olämpligt skulle vara alt återremittera betänk., hvarföre jag förnyar yrkandet om afslag derå.
Jag får be om ursägt att jag ånyo begärt ordet, men, enligt mina åsigter, finnas inga frågor af så stor vigt som de, då man söker alt frän den lagstiftande makten eller R.
St. draga sådane frågor som tillhöra deras lagstiftningsrätt att öfverlemna den till Konungamaglen ensamt.
Vid sådana fall kommer jag åtminstone att alltid söka bibehålla folket vid dess i 87 § Reg.
F. medgifva rättighet att deltaga i lagstiftningen.
Jag har nu fått lagboken i hand och anhåller att få upläsa rubriken å 9 kap. H. B., hvaraf jag hoppas att Hr Printzensköld skall bli uplyst om sitt misstag.
Rubriken lyder så: ”Om förslräcknin gar i penningar eller varor, och ränta deraf.” Jag hemställar nu om icke ordet ränta har afseende äfven på Den 25 Januari e. m. 195 varor.
3:dje § af samma kap. innehåller: ”kan ej den som gälda hör, skaffa samma slags mynt eller varor, som utläntes; stånde lill honom som försträckte hvad han helre vania vill, eller taga fyllnad i annat slag efter t hy, som det utlånle vid förfallodagen högst gäller.” Sålunda förekommer här ock tydeligen varor, hvaraf måtte följa alt man icke heller för dem, mera än för reda penningar, får taga högre ränta än lagan stadgar.
Jag medgifver visserligen att meningarne hos lagens tolkare stundom kunna vara så stridiga, alt man, äfven i den klaraste sak, icke kan förutsäga hurudan utgången skall blifva; men jag hade icke trott att man här på Riddarhuset, mellan lagfarne män skulle föra en sådan diskussion, som denna.
Den lemnar ett ytterligare bevis huru osäker tolkningen af våra lagar i sjelfva verket äro.
Hr Fähraeus, 01 of I m m a n tiel:
Jag är af de talares mening, som anse det olämpligt att till K.
M. ingå med underd. anhållan om förklaring af det åberopade K. brefvet.
Antingen är frågan om ränta på spanmål, utlånad frän Sockenmagaziner en lagfråga (och jag för min del vill icke nu yttra min åsigt derom, då vi sett att lagfarne män i detta hänseende kunnat hafva alldeles motsatta meningar), men i sådant fall måste det medgifvas, att frågan blifvit orätt inledd och behandlad.
Enligt del omförmälda K. brefvet har Konungen updragit åt sine Befh:de, att fastställa reglementen för Sockenmagaziner, med uttryckligt förbehåll att dessa reglementen skola med lag och laga stadgar öfverensstämma.
Jag frågar med anledn. deraf, huru det skulle se ut, om man hos Konungen anhölle om den förklaring att då det föreskrifvils att man skall förhålla sig efter lag, del varit meningen att man icke skulle förhålla sig efter lag?
Ar åter frågan af annan beskaffenhet och kan den anses såsom varande af helt och hållet ekonomisk natur, så tror jag, lika med Hr Ribbing, att dess lösning lättast upnås derigenom att besvär anföras öfver K.
Befhrdes afslag å till dess fastställelse iogifne så beskaffade reglements-förslag.
I de båda fallen anser jag alltså olämpligt att till Konungen ingå med en så beskaffad framställning, som den ifrågavar., hvarföre jag ock anhåller om afslag derå.
Det förundrar mig så mycket mer, alt Prosten Eurén väckt denna motion, som det just var i den församling, der han är Kyrkoherde, som ett sådant förslag till reglemente för utlåning af spanmål från Sockenmagazinet var uprältadt, att 2:ne kappar skulle i ränta erläggas för hvarje utlånad T:a spannemål, och hvarå K.
Beflude vägrade stadfästelse, emedan det föreslagna stadgandet ansågs stridande emot den § i Fl. B.
Hr Cederschiöld här upläst; men vid förd klagan hos vederbör, öfver-auktoritet ändrades och uphäfdes K.
Befh:des förenämnde beslut med förklarande alt K.
Befh:de vore oförhin 13* - 196
Den 25 Januari e. m. drad att fastställa reglementsförslaget och sådant just på grand af föreskriften i K. brefvet af d. 6 April 1842.
Enär således lagtolkningen i detta afseende redan är stadgad och Konungen iden åberopade författningen tydligen yttrat att de Sockenmagazinsreglementen, som förut af Konungen gillats kunna tjena till föresyn vid stiftande af andra dylika oeh deruti räntan är uptagen ända till 4 kp:r på T:n så synes det vara öfverflödigt att, på sätt motionären önskat och Utsk. tillstyrkt, besvära Konungen med anhållan om förklaring af eli påbud, som redan är tillräckligt kändt och tillämpad), hvarföre jag förenar mig roed dem som yrkat afslag å betänk.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad hemstälde H. Ex. Hr Frih. o. Landtm., om R. o. Ad. ansåge de emot förevar. utlåt, gjorde anmärkntr föranleda till återremiss och besvarades denna propos. med starka nej, blandade med några ja, hvarefter H. Ex förklarade det han funnit nej öfvervägande.
Hr Cederschiöld begärde votering, hvarefter R. o. Ad. uppå derom framsläld propos., lill contrapropos. vid den blifvande voteringen antog afslag å Utskrs utlåt.
Uplästes till justering och godkändes följande voler» propos.:
Den sora anser de emot Allm.
Besv. o. Ekon.Ulskts utlåt.