Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det mottagande, som kom Röda Rummet till del vid dess första framträdande, är ett slående bevis på, hur föga man tager hänsyn till ett arbetes förtjenster, så snart partilidelserna på det ena eller andra hållet fått en stöt.
Jag vill ej tala om, att man påstod boken vara osedlig.
Det har man sagt om Dickens och Thackeray lika väl som om Strindberg.
Och det har ännu icke skadat någon af dem.
Men här grät den dygdiga harmen verkliga krokodiltårar.
Det var smuts — naturligtvis — och skandal.
Jag har ej lust att citera de uttryck, som fäldes under den första hettan, och som — det måste rättvist erkännas — på sista tiden gent emot detta arbete blifvit betydligt modererade.
Det löjligaste af allt var, att man började kalla Strindberg Sveriges Zola, och att man till och med ville veta, att han der hemtat sina förebilder.
Det enda sätt, på hvilket dylikt kan förklaras, är, att de herrar, som uttalade slikt, aldrig läst Zola, utan bara hört, att han skrifvit åtskilligt, som ej gick an att läsas högt för fruntimmer, och när det nu onejdigen fins dylikt i Röda Rummet, helt hastigt och lustigt gjort den slutsatsen, att här var en produkt af det splitter-nyaste-nya, som den franska naturalismen fört in i verlden.
Här måste allmänheten få höra ett riktigt Zions väktare-rop.
Literaturen var i fara.
Vandalismen höll på att bryta in.
Den, som läst Zola, vet, hur litet Strindberg har gemensamt med honom.
Utgående från ett bestämdt vetenskapligt system, har Zola gjort till sin uppgift att skildra en hel slägts öden och genom dem konstatera ärftlighets-lagarna.
Och han skildrar som vetenskapsman, lugnt, opartiskt, pröfvande.
För honom gäller det aldrig att blott berätta.
När han skildrar en utveckling, säger han ej blott, att så har det gått, utan äfven: det fans ingen möjlighet, att det kunnat gå annorlunda.
Och särskildt — han är aldrig tendensiös.Hvad man synes mig oftast åtminstone hafva förbisett hos Strindberg, är, att han utgår från de strängaste kraf på sina hjeltar, hvilket tillhör hans verldsåskådning och i ingen mån har att göra med, huruvida alla de scenerier han tecknat varit af så särdeles uppbygglig art. Och vidare
— det är falskt att påstå, det Röda Rummet endast skildrar vidrigheten.
Det är ej svårt att påvisa, hur många drag af den ädlaste mensklighet der ' finnas, hvilka hvar och en kunde se, endast han gjorde sig möda sjelf.
Eller begär man kan hända, att en författare, som skildrar en person, till läsarens vägledning skall sätta ut noter, der han upplyser om, hvilka af hans personers handlingar som äro fullt plausibla och hvilka icke?
• Det är karakteristiskt för Strindberg och kanske också för det tidsskede, i hvilket vi lefva, att båda de karakterer, på hvilkas skildrande förf.
sjelf tydligen nedlagt mest sympati — Falk och Mäster Olof — båda hafva * något, som de vilja uträtta i verlden, båda kämpa de derför ända till blods, hos båda fräter den mask, som heter tvifvel på hvarje framtid, och båda affalla de från hvad en gång var deras högsta i lifvet, och eget neg, detta affall sker med ett underligt föraktfullt löje, ett gäckande trots mot den verld, som framtvingar förnekelsen af det bästa, en menniskas inre kan rymma.
Ty här eger intet sjelfbedrägeri rum.
Hvarken Olof eller Falk svika sin öfvertygelse, derför att åldern på sjelfpröfningens eller slapphetens väg lärt dem en annan.
Olof bekänner för att få nåd, och Gerdts ord: “ Affälling “ kastar honom tillintetgjord på skampallen.
Falk vänder åter från sina försök att med obefläckade händer utan kompromisser med sitt samvete gå literatörens knaggliga stig, oak-tadt han sjelf vet sig handla lumpet, endast derför att han är trött på en hopplös strid och längtar att få vara i ro och åter räknas bland hyggligt folk.
Olof säger i slutrepliken:
” Lugn jag står på den ensliga strand,
Dit vågen mig vräkte, ty jag är dock i land !Och nn jag vinkar min lycka på färden Ät djerfve seglarn, som ej ville lyss Till honom, som förliste der ute nyss!
Styr högt mot vinden, rätt ut på fjärden,
Dit bort mot målet, dit du vill så gerna:
Du faller dock af, som vi gjorde alla,
Om ock ditt märke du tar på en stjerna,
Ty himlens stjernor ju också falla. ”
Det har varit ett lifsproblem för Strindberg detta: kan en menniska lefva för annat än den lumpna daglönen?
är det möjligt att sätta sig ett mål och nå det?
är det tänkbart att vinna — icke Aladdins lampa eller Fortunati pung
— utan simpelt och enkelt kraften att fasthålla och förfakta, hvad man lefvande tror på?
Samt detta — har man kanske rätt, att när arbetsförsöken strandat, lägga armarne i kors, draga sig undan från lifvet och se på?
Erfarenheten har i Strindbergs mun lagt ett bittert svar.
Men allt är vunnet, så länge den svarande ej är tillfreds med negationen.
Och Strindberg låter ej förgäfves Borg skrifva om Falk: “ Han kommer igen endera dagen, det är säkert.
Ingen vet, hvax man har honom. “ — Det är detta, man så ofta glömmer, när man förebrår Strindberg och andra deras pessimism, deras brist på positivt innehåll, och hvad det nu heter allt.
En energisk protest, om den är aldrig så bitter, aldrig så skärande, tyder dock på mera lifskraft, än om man söker glömma, att lifvet har en frånsida, sättet må sedan vara hvilket som helst —
Falk har lemnat sina olika befattningar som extra ordinarie i diverse verk, man får veta det redan i början pä boken, och han har beslutat att blifva literatör.
Han vill föra de fattiges och förtrycktes talan, säger han.
För öfrigt visar han, liksom den unge Renhjelm, hvilken vill bli en stor konstnär, en högst anmärkningsvärd obekantskap med verlden.
Man har sagt, att bokens komposition är lös, och detv må gerna vara sant.
Det förringar här egentligen icke dess värde.
Ty allt, som skildras, är nog så till vida till för sin egen skull, som förf.
haft intresse af att teckna just
6dessa sidor af Stockholmslifvet.
De äro erfarenheter, som den unge Falk — eller också Renhjelm — gör, “ Stadier paa Livets Vej “, som de hafva att passera, innan de äro färdiga och dragit full nytta af skolan.
Falk har lemnat embetsmannabanan för att få arbeta på ett fält, der han tyckte sig ega fullt bruk för sina krafter — förf.
säger dock i en not, att den satiriska skildringen af em-betsverken egentligen hade full tillämplighet för en del år tillbaka — och han gör sin rond hos förläggare och på tidningar.
Det är nu ej fråga om, att hvarje förläggare skulle bete sig som hr Smith, eller att hvarje tidningsredaktion skulle vara sådan som Gråkappans och Rödlufvans.
I alla dagar har satiren haft för sed att så att säga utmåla de lyten,, den häcklar, för att låta dem träda mera i ögonen.
Det kan naturligtvis ifrågasättas, huruvida ej den satir, som skildrar utan öfverdrift, vore mera verksam än den nämda.
Hvad man för att här förstå Strindberg rätt, bör ihågkomma, är, att han vid en skildring af dåliga förhållanden, som fullkomligt ega motstycken i verkligheten, aldrig sagt, hvad mången af hans vedersakare påstått honom hafva sagt, nämligen att det alltid är så.
Saken är så enkel, att den förefaller som ett axiom.
Erfarenheten visar dock, att äfven axiom behöfva upprepas för att ej falla i glömska.
Men den erfarenheten gör Falk och mången med honom, att det är lika svårt att gå sanningens ärenden på författarebanan som på någon annan.
Han får lära känna förbannelsen af att stå i ett partis tjenst, man må höra till hvilket parti som helst, oärligheten mot antagonister, tidningarnas riksdagsreferat, der motpartiets anföranden ute-lemnas, förläggarnes anbud på affärer i religion och patriotism, och han får på nära håll se den arbetande klassens nöd och eländet hos samhällets olycksbarn, medan han som en bakgrund till taflan ögnar de obildade, rika köpmännen med den brutalitet, som kommer af att ega makt, och hos deras fruar den lätja, som kommer af att ej be-höfva göra något.
Och Falk förtviflar.
Han bär hat till hela samhället för dess refvors skull.
Men han griper ej till revolvern som nihilisten, trots att han hatar dém, som hafva något, derför att han sett så många, som intet egt, och dem, som äro något, derför att han sett så många, som oförskyldt stannat på en obemärkt plats.
Han underkastar sig ej heller det stränga sjelfarbete, som ger till resultat förmågan att vänta och hoppas på, g.tt den dag skall komma, när äfven han kan få göra något vid det långsamma arbete, som har vårt slägtes förädling till mål.
Han ryckes ner i hvirfveln och “ räddas “ af en vän, som “ lugnar “ honom, d. v. s. förmår honom att hålla mun och taga sitt förnuft till fånga.
Han tar en befattning, lika godt hvad som helst, för att bara kunna lefva.
Det är en slags desperat resignation, full af qväfd bitterhet, undertryckt harm och det mest genomgående menniskoförakt.
Och Renhjelm!
Han, som ville in på konstens fält, hur går det med honom?
Han älskar, naturligtvis skulle Strindberg säga, och blir bedragen, också naturligtvis.
Det fins knapt en mera gripande skildring i hela.
boken än den sida, som tecknar dagen, när han gjort denna upptäckt.
Falander, den gamle syndaren, som man tycker nästan bitit hufvudet af skammen och ej borde hafva mycket af mensk-lighet igen, är emellertid den, som åtager sig att rädda Renhjelm.
Han har öppnat ynglingens ögon för sanningen, och den unge gråter de krossade illusionernas första outsägligt bittra tårar, gråter med hufvudet i Falanders knä.
Plötsligt kände han något hett falla på sin hals och en hand på sitt hufvud: Stackars gosse!
Af bifigurer eger Röda Rummet ett helt galleri, och deras stora förtjenst är, som Falk säger, “ att de tala som menniskor och inte som böcker “.
Hvem mins ej sällskapet hos Lill-Jans?
Olle Montanus ’ trista existens och sorgliga slut, Lundells mera banala lefnadshistoria och Sellén, den med oändlig humor tecknade Sellén, som ber Olle stoppa omkring sig med penslarna för att inte frysa, när han liggeroch läser högt ur en kokbok af brist på mat, Sellén, som rifver upp golftiljorna i ateliern för att elda med, och som tröstar Falk, när denne första gången pantsätter sin .klocka, med, “ att verlden är nog svår ibland.
Men man får val dras med den ändå “.
Ett uttryck af hjertlighet, som är mera värdt än hela sidor af vanligt romanprat.
Ty säga hvad man vill, der fins en rik fond innerlighet och värme i denna bok, som tager sitt skönaste uttryck i den ypperliga beskrifningen på det underliga liktåg, som följde det lilla oäkta barnet till grafven, och i den syn, Falk såg, när han med en känsla af tacksamhet och frid såg ned i det mörka djupet på den lilla kista, som gömde en död, som intet namn hade fått.
Det är en likartad idé, som när Hellqvist i sin hemska tafla “ Mäster Knut och Peder Sunnanväder “ midt i den ohyggliga svärmen af nyfikna och råa anleten låter det lilla barnet undrande titta på narrens skramla.
När jag såg det anletet, tänkte jag ovilkorligen på Falks tankar, när han såg ned i den öppna grafven.
Och innerligheten fins äfven i en så på en gång burlesk och ohygglig skildring som den af rummet, afdeladt med kritstreck, der enkan med fem barn, skomakaren och snickaren bodde tillsammans.
Röda Rummet är en tafla ur vårt samfundslif, gjord med en kraft och en uppskakande sanning, till hvilken hela vår literatur ej eger ett motstycke.
I tekniskt hänseende har dess förf.
aldrig lemnat ett mera fullfardigt arbete.
Det berättas också med anspråk på tillförlitlighet, att han under tio år varit sysselsatt dermed.
Mäster Olof har från de mest olika håll med all rätt blifvit framstäldt som ett dramatiskt arbete, hvilket hos oss står skäligen ensamt.
Dess uppförande på Nya teatern har varit en triumf för vår svenska vitterhet, och detta fastän man visst ej kan eller mig veterligt någon ens försökt påstå, att det är ett helgjutet arbete.
Men äfven detta är prägladt af denne för Strindberg egendomliga, våldsamma energi, som oemotståndligt rycker en med sig.Dramat har kommit till allmänheten i två omarbetningar, en på prosa, den äldre, som dock var den, hvilken blef antagen till spelning, en omarbetad, delvis på vers, som försedd med ett efterspel utkom i bokform, blef föga läst och förlåtligt nog äfven föga förstådd.
Jag säger förlåtligt nog och skall längre fram vid påpekandet af skiljaktigheten mellan de båda upplagorna söka motivera detta.
På ett egendomligt sätt har Strindberg begagnat sig af den historiska omklädnaden för att få rum för de tankar, han ville tolka.
Men trots ett och annat faktiskt våld mot de historiska händelserna, har han dock gifvit oss en bild af reformationstiden, man får verkligen en idé om denna orofylda jäsningsperiod i och genom dikten.
Ett och annat faktum må vara något godtyckligt behandladt, men de principer, som då stredo om herraväldet öfver verlden, som ännu strida, och som kanske alltid skola strida derom, blifva lefvande för oss i och genom sina kraftfullt framstälda representanter.
Det djerfvaste greppet är, att Strindberg utfylt en lucka i uppfattningen af Olaus Petris karakter.
Hypotesen är ej bekräftad af den historiska forskningen, må så vara, men den har åtminstone den förtjensten att gifva en förklaring, öfver hvad den vill förklara.
Jag menar här Mäster Olofs bekanta förhållande till den mot Gustaf föranstaltade sammansvärjningen.
Motivet härtill finnes i den ypperliga scen i tredje akten, der adelsmannen delgifver Olof Vesterås riksdagsbeslut och talar om de olika punkterna i beslutet, förbindelse att straffa uppror, rätt för konungen, rätt för adeln etc. etc. För hvarje punkt svarar Olof med ett secundo!
tertio!
qvarto!
som med stigande spänning visar, att han finner reformationens sak förvandlad till en penningspekulation.
Intet vidare!
Adelsmannen.
Jo, se ’ n komma litet småsaker.
Men det är inte af synnerlig vigt.Olof.
Låt mig hora!
Adelsmannen (läser).
Det står ett 5: o om rätt för predikare att förkunna Guds ord.
men det fingo de ju förut också!
Och ingenting mer?
Yar god läs upp den punkten, som handlar om tron.
Tron — det står ingenting nämdt.
Jo, låt mig se — - ” evangelium skall läsas i alla skolestugor. ”
Dessutom fins der en fullmakt åt sekretarius Olaus Petri som kyrkqherde i stadens kyrka med 3000 dalar om året.
Och det är, när adelsmannen gått, Olof utbryter: “ Detla var allt, jag lidit och kämpat för!
En fullmakt!
En kunglig fullmakt!
Jag tjente Belial i stället för G.ud!
Ve dig, falske konung, som sålde din herre och Gud!
Ve mig, som sålde mitt lif och mitt arbete åt mammon: Gud i himme-len förlåt mig! “ — —
Det är nu, Olof beslutar sig för, att “ en skall dö, pa det att alla må lefva. “ Det är efter denna scen, han enligt den äldre versionen af pjesen ej blott blir medveten om, utan ock delaktig i anslagen mot kung Gustafs lif.
Den märkvärdigaste personen i stycket är dock Gerdt Bokprentare, han, som blifvit inmatt på dårhus af Brasken, emedan han blifvit satt att trycka anti-lutherska skrifter och i stället tryckt lutherska.
Det är hans karakter, Strindberg velat förklara eller ersätta i det märkliga “ Efterspel “ han skrifvit till den sista upplagan af Mäster Olof.
För folkei uppföres der ett skådespel i de gamla medeltidsmysteriernas stil, der förf.
dock inom en ovanligt trång ram vetat inlägga en den originellaste verldsåskådning, till idén nära befryn-dad med Viktor Rydbergs dikt, “ Prometeus och Ahasvérus “.
Här råder också “ den Evige “, men “ han besöker dessa trakter blott hvarje myriad af år “.
Emellertid är det nu&lt;jud och Lucifer (här uppfattad som ljusbringaren), hvilka gemensamt styra verlden, och då Gud vantrifves vid det eviga “ ja, ja “, hvarmed englarna interfoliera allt hvad han säger, så beslutar han att skapa en verld mellan Mars och Venus, der “ de som lefva skola tro sig vara Gudar som vi, och vår glädje skall vara att se, huru de äflas och yfvas “.
Lucifer lofvar att säga menniskorna sanningen, men Gud nedkastar honom under dårskapernas verld och förkunnar, att dårarnas namn på honom skäll vara den onde.
Du har segrat, säger Lucifer, ty du var starkast, och derför kallas du Gud, du onde.
I paradiset är det nu Lucifer, som skänker menniskorna kunskapens gåfva, lär dem, att lifvet är ett ondt och visar dem till den store befriaren, döden, då de ju blott äro till för gudarnas förströelse.
Då skapar Gud Kärleken, på det de må föröka sig, innan de dö.
Lucifer låter visserligen vattnet stiga för att af barmhertighet förgöra dem, men Gud räddar “ ett par af de minst vetande, som aldrig skola komma till sanningen “.
Och mot krig, pestilens m. m., som alla skänka befrielsen, gifver Gud kärleken till lifvet.
Lucifer har ock lärt dem fråga, men Gud gör Lucifer stum, att menniskorna må fråga frågor utan svar, och när sist Lucifer sändt sin son, som sagt dem sanningen och lärt dem dö, .så säga en del, att han är Gud, och en del, att han hafver ■djefvulen.
“ Och hvem mena de med djefvulenV “
“ Lucifer. “
“ Ännu veta de intet, de dårarna. “
Jemför med detta, hvad Gerdt säger: “ I måsten bäfva för att vakna ur er sömn!
Jag heter den förkastade enge-len, som tiotusen gånger skall gå igen, jag heter befriaren, som kom för tidigt, jag heter Satan, derför att jag älskade er högre än mitt lif, jag har hetat Luther, jag har hetat Huss, nu heter jag Anabaptista. “
Om Gerdt helt och hållet är en fantasiskapelse eller ej, lemnar jag derhän.
Säkert är, att han blifvit det underStrindbergs händer.
Strindberg har velat säga, att ingen reformation är ett afslutadt arbete, att bakom hvarje för tillfallet löst uppgift ligger en större, som också skall lösas, att derför den, som är apostel nu, i sin tur skall vika för en mäktigare, och att de verldsomskapande tankarna behöfva tid för att skjuta växt.
Deras första uppspirande skott kunna mejas af, men rötterna gå blott allt djupare i jorden, tills stammen skjuter upp, som blir till ett väldigt träd.
Olof var en sådan der liten apostel som ej såg längre än till det verk, han sjelf hade att utföra.
Gerdt har i sitt bröst något af alla tiders framtidssiande andar.
Han var en af utposterna, som Ibsen kallar dem i “ En Folkefiende. “
Förhållandet mellan Olof och hans mor är tecknadt med särskild finhet, kanske dock bäst i den senare upplagan.
Det är i sakristian, innan Olof skall upp och predika för folket, som modern får veta, att hennes son är lutheran.
Och som Olof säger till Christina: “ hon älskade mig så högt, att hon endast kunde banna.
Låt aldrig din kärlek blifva så stor “.
Detta är Olofs hårdaste prof, och utmärkt är i den nyssnämda scenen motsatsen mellan modern, som till följd af sin uppfattning nästan förbannar sonen, när han vågar sitt lif för den nya läran, medan Christina just då lär sig att tro på honom, fast hon ej kan förstå.
Hon frågar också: “ Det är en stor och rättfärdig sak, du skall tala för? “
Du vet icke?
Christina.
Jag vet blott, att den är större än kärlekon till din mor.
Är den?
Du såg det nyss!
Då skall du gå upp!
Scenen vid modems dödsbädd, der Olof drifver ut mun-karne, men sjelf tänder vaxljusen kring hennes läger, är väl tänkt och konseqvent utförd.Deremot är förhållandet mellan Olof och Christina ej rätt klart, eller också erkänner jag mig gerna ej förstå, hvad förf.
dermed velat säga.
Hans ombytliga, för att ej säga nyckfulla sätt emot henne förefaller stundom alldeles obegriplig, om man ock här och der tycker sig ana, att förf.
hos Olof velat lägga en slags fruktan, att kärleken skulle göra honom oduglig till sitt kall.
Hvilken af de båda versionerna är den bästa, är en fråga, som är svår att afgöra.
Hvad som emellertid, för att nu upptaga en ofvan gjord antydan, gör den senare mera svår att sätta sig in i, notabene för en, som ej känner båda, är, att Gerdt i den senare omarbetningen fullkomligt trädt i skuggan.
Så t. ex. har hela den stora scenen i l: sta akten mellan Gerdt och Olof sammansmält tilL summa två sidor, hvaremot en del deraf här är förlagd till 4: de aktens slutscen.
För öfrigt uppträder Gerdt blott i 3: dje akten, och i slutakten förekommer han icke alls.
velat säga genom denna figur, är förlagdt till efterspelet, en anordning, som ej är fördelaktig för sjelfva den dramatiska spänningen i stycket.
I allmänhet synes det hafva varit förf: s plan att vinna större koncentration.
Så har hela den förträffligt anordnade scenen, der Olof försvarar skökan mot pöbeln, slutande med de skarpa, men strängt rättvisa orden: “ Gå!
och synda icke härefter, men visa dig icke för presterna, ty de skola kasta dig för qvinnoma “, lemnat plats för en helt enkel tirad, der Olof förklarar, att om han komme i den situationen, så skulle han göra så och så.
Femte akten erbjuder de största olikheterna.
Det ser nästan ut der, som om förf.
i viss mån dömde sin hjelte på annat sätt.
Ty i prosaupplagan var det knapt fråga om annat än att Olof “ drefs af andan “ och från Gerdts dom: “ Affalling “ finnes der ingen appell.
Det har här kommit ett tvifvel in om, hvilken ande, som har rätt.
Lars säger: “ Är du viss, att.
du icke gått längre, än anden bjöd? “ Olof.
Andon sade alltid: ” gå den väg, jag kallar dig. ” Och jag gick!
Anden sade så äfven åt mig, men jag gick icke din väg.
Om det icke vore Andens röst?
Ät dig säger han: ” stå stilla! ” och åt mig ropar han: ” statt upp! ” Hvad har han sagt åt kungen och Brask?
Äfven talar marsken här ett helt annat språk.
Han uppträder med en öfvertygelse, som inger respekt på ett helt annat sätt än i den första upplagan.
Och Brasks uppträdande är också egnadt att göra slutet till en tveksam fråga i stället för till ett afgjordt energiskt svar.
Ty hvad Brask vill sätta en gång på sin graf:
” Han ville det rätta, inen den gången
Var det rätta orätt; sitt lif han gaf
I strid för sanning, och i blodad strid
Föll han för dygd; men han trodde sig som mången
Kämpa mot Satan, när han brottades med Gud ”,
— det är i sjelfva verket den stora gåtan, som går genom all historia, och den går ock, uttalad eller icke uttalad, genom hela denna dikt, om ock, som antydts, förf.
i sin första upplaga hugger af den gordiska knuten med Gerdts kategoriska slutreplik.
I hvad mån förf.
verkligen uppfattar sin hjelte, olika eller ej i dessa båda upplagor, är osäkert.
Tänker man på efterspelet, blir svaret nekande.
Ty der uppträder mäster Olof på gamla da ’ r som en välfödd, något slö och maklig “ Pastor Primarius “, den store profeten,
” Som ref ner himmel och ref upp jord En gång på sin tid, som med våld och mord At oss ville kämpa för saligheten!
Der ser I nu huru fet och from
Den Gudsman blef, se ’ n han fick mat i kräfvan;
Förr kunde han ryta med fruktan och bäfvan,
Men när magen blef full, så blef munnen tom. ” Skådespelet med sina djerfva tankar blir en kolossal ironi, när man vet, att denne mäster Olof sitter som åskådare till det förut omtalade efterspelet.
* * V
Vi hafva här uteslutande att göra med Strindberg såsom diktare och kunna derför saklöst förbigå stridsfrågan om “ Svenska folket “ så väl som den andel han tagit i författandet af “ Gamla Stockholm. “ * Men i ett par af hans arbeten spårar man ett lyte, som, lätt nog kan blifva till väsentlig skada för hela hans författareskap.
Utkastet, början är ofta genial, utförandet svagare.
Det är ej en blott tillfällighet, att både i Gillets hemlighet, Herr Bengts hustru och äfven i prosaupplagan af “ Mäster Olof “ första akten är så väsentligt öfverlägsen de följande.
I “ Herr Bengta hustru “ kan den mycket väl tänkas fullkomligt fristående, man får rent af det intrycket, som ju för öfrigt mycket väl kan vara ett misstag, att förf.
från början skrifvit ett proverb i en en akt och sedan kommit på den idén att deraf göra ett femakts skådespel.
Betraktad som fristående är denna akt ett mästerverk, raskt utkastad, en liten perla i sitt slag.
Det är skada att fortsättningen ej svarar mot början.
Strindberg skrifver i allmänhet för mycket, kastar sig in på för många olika håll.
Derför företer hans författarebana en sådan brokig samling af de mest olikartade försök, men en bestämd utveckling låter sig der knappast påvisas.
En utpräglad karakter visa dock alla hans stycken, ett visst något för honom ensamt karakteristiskt, som gör, att man, äfven om hans namn ej stode t. ex. under en berättelse, dock genast skulle igenkänna mannen.
Han har i utpräglad grad, hvad fransmännen kalla för le style personnel.
Detta har trots de senaste årens öfverproduktion icke försvunnit.
Det är derför, man ännu kan hoppas, att Strindberg skall
* Af Strindbergs senaste verk, ” Svenska öden och äfventyr ”, har ännu så litet utkommit, att rec.
icke anser sig kunna upptaga denna bok till behandling.blifva, hvad man väntat af förf.
till “ Röda Rummet “ och “ Mäster Olof. “