Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Redan sade fru Metta några ord till svar, och en häftig träta började just utbryta mellan de båda fruarna, då biskopen viftade med handen och bjöd dem åtskiljas, hvilket, efter någon svårighet, ändtligen lät sig göra.
De båda häftiga fruarna nedsatte sig nu i hvar sin bänk, på ömse sidor om gången, och sågo med vreda ögon på hvarandra.
Sedan biskopen, med lägre röst, rådfört sig med de båda andre kapitelherrarne, bjöd han högt de båda fruarna att framträda, och sade: ”Kyrkoförargelse må af ingen tålas.
Jordens väldige äro dock alla såsom stoft inför herran, och J mågen icke inför honom förhäfva eder, eller drifva edra tvister.
Rätteligen skulle vi ställa eder båda till spott och hån vid kyrkodörren, men som detta för eder adeliga värdighet icke ske kan, så mågen J båda eder kyrkostöring sålunda godtgöra, att J till kyrkan erläggen 10 mark och påföljande söndag detta edert godtgörande från predikstolen tillkännagifves.”
Fru Britas sinne jäste.
Hon tyckte sig väl, på sätt och vis, hafva vunnit en seger, då hennes åklagerska nödgats plikta, men hon hade sjelf äfven blifvit ålagd detsamma.
Med en knyck på nacken sade hon halfhögt: ”En hederlig menniska ska få plikta, för att en sånder inte får sitta så bred hon vill.
Hon borde minsan inte als få slippa i hvarken kyrka eller bänk; och än mindre hennes doter, som hon föder opp till papisteri osh styggelse.”
Biskopen, som emellertid stigit upp från sin plats, såg frågande på henne, hon steg närmare och fortsatte:
”Ja väl, det är ju allom kunnigt, huru hon skickat flickan att lära papisteri i det gamla nunnehålet Nådendal, och hur flickan der signat och messat med afgudiska fukter.
Och en sån täcks anklaga hederligt folk!”
Fru Brita afbröts nu af klockarn, som började sjunga en psalm, emedan, enligt förteckningen öfver göromålen för denna dag, numera intet annat skulle i kyrkan uträttas, än aftongudstjenstens hållande, och resten af aftonen skulle användas till reviderande af åtskilliga kyrkans räkenskaper.
Medan fru Brita hade talat, hade presterna undanställt papperen och ordnat allt för gudstjensten.
Klockarn hade nu upptagit psalmen, och när han sett biskopen lemna sin plats, för att sätta sig i en kyrkbänk, ansåg han att allt var i ordning, och började psalmen.
Biskopen inträdde i en bänk och satte sig ned.
Sålunda måste båda fruarna tiga, men svårt föll det sig.
Fru Metta hade väl ej rätt kunnat höra, hvad hennes motstånderska sade, emedan när denna talade, hade hon stått nära biskopen och vändt ryggen åt fru Metta; men hon hörde ändå nog, för att finna att det gällde någon beskyllning emot henne.
var det ogörligt att få säga ett ord.
Metta satt en stund qvar, men det började skymma, gudstjensten var lång och hon nödgades, innan dess slut, lemna kyrkan, emedan det skulle varit omöjligt, att, utan fara för lif och lem, i mörkret resa hem, på den obanade och ojemna vägen.
Icke eller anade hon att fru Brita gjort henne en beskyllning af den stora vigt, som fallet var.
Hon begaf sig derföre hem, utan att vidare få orda något.
Men icke var hon god till sinnes.
Det var en vacker morgon om senhösten.
Luften var klar och kall, och rimfrost glänste som silfver på granarnas lummiga grenar.
På vallen vid Storkyro kyrka samlades folket i grupper, samtalande.
Ifrigast ordades dock bland en hop karlar, som stodo straxt innanför porten till kyrkogården.
Tre bönder, Bengt Poutu, Mårten Philipson och Jacob Illka, stodo omgifna af en krets andra bönder.
Allt flere och flere samlades till de förre, och alla stadnade, uppmärksamt lyssnande.
Stundom utstötte någre ett ha! eller annat kort ord, händerna foro till pukkoknifvarne, hvilka af alla buros vid bältet, stundom ryckte en och annan, liksom omedvetet, sin knif till hälften ur slidan, men småningom sjönk den åter långsamt tillbaka, då egarens uppmärksamhet syntes så fängslad, af hvad den talande anförde, att han ej tycktes veta af något annat.
De äldre karlarnes alfvarliga, fårade anleten, de yngres mindre markerade, men äfven de om alfvar, tungt och träget arbete och dålig föda vittnande, alla syntes lifvade af samma känsla.
Bitter och djup harm målade sig i alla dessa ansigten, men tillika ett visst lugn och resignation.
Allt som de tre männen inuti gruppen omvexlande talade, lifvades dragen hos åhörarne, uttrycket i deras anleten blef allt vildare.
Det var som när molnen draga sig samman vid horizonten, svarta, dystra, hotande, stundom frambryter en och annan svag blixt på afstånd, och man förutser att thordönet med kraft skall utbryta, att haglet skall förstörande nedbrusa, att orkanen skall härja; men ännu bryter ovädret icke löst, ehuru man ser förebuden.
”Detta veten J alla”, utbrast Bengt Poutu. ”Så har
Flemingen låtit utsuga landet, att vi snart ega knappt barken till brödet.
Hvem vet icke huru de tagit maten ur våra bodar och silfret ur våra kistor, och der sådant ej funnits, ha de tagit våra hustrurs och döttrars kläder, ryckt brisken af deras hals och ringarna ur deras öron, hästen ur stallet och kon och fåret från betet.
Och hvem af oss vet icke, att Österbottningarna, redan af kung Johan, fingo löfte om lindring från borgelägers tunga, sedan moskoviten hade brändt och sköflat i Salo och Limingo, och krigsfolket ej kunde hindra dem.
Och ha vi ej sedan med våra söner och drängar, med egen kost och egna vapen, försvarat oss.
Och nu, när vi ha fred med sjelfva moskoviten, nu skola vi rappas och skinnas af knektarne.
Här ligga skottska ryttare, här ligga upplänningarne och finnar dertill.
J veten ock huru herr
Klas satt vakt både på sjö och land, att ingen skall få klaga hos hans fursteliga nåde, hertig Carl, eller sända ombud till riksmöten, som han sammankallat; och huru strängt herr
Klas straffar alla försök att hos fursten söka hjelp.
Men vi, som här stå, vi ha dock lyckats komma både fram och åter.
Ville jag för eder omtala huru svår vår färd varit, blefve det för långt; vi hafva svultit, vi hafva farit som hundar för vår och allas eder rätt.
Och der har han sutit och smort sig och lefvat kräseliga, medan folket lider; den landsförderfvarn och förrädaren!
I många, många års tid har jag arbetat på att få denna saken i gång, men nu ha vi hertigens ord på att vi måga resa oss, och orätt med våld vräka.”
”Fingo ni riktigt tala med hans furstliga nåde?” frågade en röst ur hopen.
”Jo, när vi kommo till Stockholm, och icke visste hvart vi skulle vända oss, då sökte vi först opp Hans Hansson, och bådo honom hjelpa oss med råd och dåd, och han rådde oss, och var en förståndig rådgifvare. ”Gån omkring på gator och gränder”, sade han, ”och der J sen folk röras mera, så ställen eder i gatumötena och ropen och klagen.
Talen om huru
Flemingen förtrycker eder med borgeläger, emot konungens och hans furstliga nådes vilja.
Skriken ut om hans grymhet och tyranni, och om J någon historie hört om honom, som till ondo är, så utskriken och utspriden den.
Vore det än icke sanning, så är dock intet så ondt, att han icke värre bedrifvit mot folk och fä, ja, mot qvinnor och barn.”
”Vi lydde Hans Hanssons råd, och sedan vi hade upprört hela staden med vår klagan och vårt ropande kring gatorna, så fingo vi slutligen komma inför hans furstliga nådes egna ögon; men vi begärte bara några fenickor svenska knektar, att skydda oss mot herr Klases tyranni.
Hans furstliga nåde frågade då huru tätt krigsfolket vore förlagdt hos oss, och då jag svarade att fjorton bönder egde att sörja för en knekt, och tjugu bönder för en ryttare, så ropade hans furstliga nåde:
”Om tjugu bönder icke kunna öfvermanna en ryttare, och fjorton en knekt, så förtjena de intet bättre än att blifva plågade och förtryckta af både ryttare och knektar”, och så reste sig hans furstliga nåde och såg så vred ut i ögonen, att våra hjertan bäfvade i oss, och han höjde sin knutna hand högt opp i vädret och skakade den, och så sade han: ”Jag vet ingen annan råd, än skaffer eder rätt med eder egen hand.
J ären väl så många, att ni må kunna slå dem ifrån eder, om ej med annat, så med klubbor och gärdsgårdsstörar.”
Rörelsen bland bönderna blef nu lifligare, alla händer omfattade knifvarne, häftiga utrop foro från mångas läppar; men åter stannade alla stilla för att höra mera.
”Jag vågade nu ödmjukt förklara”, fortsatte Bengt, när sorlet tystnat, ”hurusom jag redan i många år hade sjungit den visan, att vi skulle taga våra egna näfvar till hjelp, men att landets män icke rätt på alfvare vågat sig derpå, utan bara här och der i små hopar, eftersom herr Klas vore insatt i sina höga embeten af konungen, och handlade i hans namn.”
”Men då blef hertigen ännu argare och slog näfven i bordet och sade: ”Denne landsförderfvarn och hunden, Klas Fleming, honom behöfven J ej lyda mer än min gamla sko.
Är det icke denne blodsugaren som förstör vår konungs och herres land, och förleder folket till uppror emot sin rätta öfverhet, och håller sina knektar i landet för att befrämja sina förrädiska afsigter.
Försvaren eder sjelfve, emot denne stråtröfvaren och hans anhang, och varen trogne eder konung och mig, eder anborne furste.
Blott J stån på eder till lands, skall jag väl sörja för att hålla sjön ren.
Sägen edra bröder, att de stå manneligen på sig och icke låta kufva sig af Flemingen och hans kreatur.”
Derpå tordes vi intet annat än gå vår väg, ty han såg mäkta grym ut.
Och så sökte vi oss hem, under många faror och vedermödor.”
”Bröder, kamrater”, ropade nu Jacob Illka, så att det skallade kring kyrkogården, ”viljen J ännu tåla Svedjeklases tyranni?
Viljen J ännu svälta och se edra hustrur och barn förgås i elände, viljen J låta Flemingens knektar frossa vid ölstånkan, under det edra barn tugga stamp och bark?
Viljen J tåla öfvervåld i edra hus af knektarne, då intet annat fordras, än taga eder sjelfva rätt.
J hören det sjelfve, hertigen uppmanar eder dertill.
J hören det:
Flemingen har ingen rätt att befalla, utan är en upprorsstiftare emot konungen och hertigen.
Ären J fege uslingar, att J låten honom förtrycka eder?
Jagen bort honom, slån ned honom.
Låtom oss draga till hans fördömda näste.
Kamrater, gripen till vapen, allting duger dertill, störar, knifvar, klubbor; kom: ned, ned med Svedjeklas och hans anhang!”
”Ned med Fleming och med alla herrar”, skrek Poutu, ”alla, alla som äro klädda i kläde, äro folkets förtryckare.”
Länge hade Poutu sträfvat för ett mål: att komma bönderna att resa sig mot herrarne.
Hans glödande hat mot de sednare, hade vändt sig helt och hållet mot Fleming, sedan denne som ståthållare herrskade öfver Finland, och till full låga hade hatet flammat opp, då Poutu sommaren förut, för sina stämplingar blifvit fängslad och förd till Åbo slott; derifrån han dock lyckades undkomma.
På andra trakter af landet arbetade, för samma sak, Hans Fordeel och flera andra, äfvensom många hertigens utskickade.
Men vördnaden för konungen och hans befallningshafvande, höll ännu bönderna tillbaka, ehuru redan på flere håll blod gjutits.
Nu hade de hertig Carls eget ord på, att de egde rättighet till sjelfförsvar emot knektarne.
Fleming egde ingen rätt att beherrska, än mindre att förtrycka folket.
Bonden behöfde icke föda knektarne, då de icke höllos till rikets tjenst, utan endast till Flemings upproriska afsigters befrämjande.
Nu var böndernas ifver och harm drifven till sin spets.
En tropp af Flemings ryttare kom nu utefter landsvägen, mot dem stormade bönderna.
En strid
uppstod.
Den blef ett förespel till klubbekrigets gräsliga drama, som nu blossade opp och höljde Finlands jord med fyratiotusende dess raskaste söners blod, gjutet af bröder emot bröder; som härjade, som sköflade, som brände, och hvars spår först sent utplånades från det förstörda landet; hvilket länge blef ett rof för hungersnöd, pest och elände.
Att redogöra för huru klubbhären ökades, huru den härjande framgick, hör icke till vårt ämne.
Framåt vältrade sig massan mot Tavastland, allt mer tillväxte den och plundring, mord och brand, följde i dess spår.
Hvarest knektar kunde uppspåras, nedhöggos de, stoppades de under isen, eller ock sköts till måls på dem.
Kunde någon uppge att egaren af en gård, hade någon anförvandt ibland knektarnes anförare, då sköflades, utan vidare tvekan hans gods, och förstördes genom brand och härjande.
I sitt arbetsrum på Åbo slott, satt riksmarsken, ståthållaren Klas Fleming.
Han stödde sin arm mot ett litet i fenstersmygen stående bord, på hvilket lågo åtskilliga papper.
Ett litet stycke ifrån honom satt, vid ett större bord, hans skrifvare.
”Här är ett bref från hans majestät, konungen”, sade denne, i det han steg upp och vördsamt räckte brefvet åt riksmarsken, som genast bröt det.
Sedan han genomläst brefvet, vände han sig till skrifvaren och sade:
”Här äro åtskilliga befallningar från kunglig majestät, hvarom bref och order skola utfärdas, så snart dessa öfriga bref äro genomgångna.
Nu vidare, hvad finnes här yttermera?
Skrifvaren började nu redogöra för de på bordet liggande papperen.
”Här är ett bref från hans furstliga nåde, hertig Carl, till menige män, som i Österbotten boende äro.
Han uppmanar allmogen, att icke gifva någon akt på hvad eders herrlighet månde utfärda för befallningar, alldenstund, som orden lyda: han sådana påbud, utan befallning och tillstånd, gjort hafver, särdeles från oss och riksens råd.
Hertigen säger ock vidare: der han ock någon befallning från kunglig majestät bekommit, som han beropar sig på, hvilket vi dock icke kunne tro, så är det genom orätt och falsk berättelse skedt.”
”Kasta brefvet i den der lådan”, sade Fleming, ”jag känner sorten”.
”Här är ett annat bref, som Lasse Nielson inskickat från Österbotten.
Han lät tillika anmäla, att han, enligt eders herrlighets befallning, skall innan kort tåga hit med sina knektar.
Brefvet är från hans furstliga nåde, stäldt till menige knektar vid Lars Nielsons fana.
Torde icke vara af nöden att uppläsa alla de vanliga beskyllningarne, som stå främst, emot eders herrlighet, om lögner och bedrägeri och förtryckande af allmogen.
Sedan följer:
Derföre är vår nådige vilje och befallning att J ingen vert begifve eder efter herr Klas Flemings bud och tillsägelse, utan hålle eder qvar i den landsändan, till dess vi med riksens råd, eder något, till kunglig majestät och kronans gagn och bästa, befalla låte.
Och der något olagligt kan blifva eder ålagdt, antingen af herr Klas eller någon annan, då gifve vi eder fullmagt och befallning, att J, med allmogens hjelp, må försvara hvad våld och orätt, som eder kan tillbjudit varda.
Det J, trogne tjenare och krigsmän, må veta eder efter rätta.”
”Fördömmelses mordbrandsstiftare!” sade Fleming, sammanbitande tänderna.
”Undra sen öfver bönderna!
Släng det i lådan.”
”Här är yttermera ett bref, som jag fann ibland några papper här på slottet.
Det är skrifvet till herr Clas Hermanson Fleming, och till Hans Erikson, då de hade Åbohus omhanda, att de icke måtte inlåta eders herrlighet på fästet.”
Häftigt tog Fleming brefvet ur skrifvarens hand, läste några rader deri och utbrast, ”sådant torde dock vara ohördt i något land”, i det han häftigt steg opp och gick några hvarf fram och åter öfver golfvet.
”Är jag väl en förrädare mot min konung och riket, har jag förrädiske praktiker i sinnet emot mitt fädernesland?
Har jag ej låtit bruka mig som en ärlig svensk man, från min ungdom, både i storm och slag.
Hertigens bud och tjenare har jag emottagit i konungens namn, ehuru på egen bekostnad, och de hafva fått inkomma på konungens fästen och jag har satt dem vid min sida vid bordet.
Och mig vill han stänga ute, som eger att i konungens namn befalla öfver all krigsmakt.” Åter satte han sig ned, så häftigt, att stolen, ehuru tung den än var, dock for ett stycke från sin plats, slog sin knutna hand i bordet och utropade: ”Men vill jag fästningarna, med guds magt, omhänder hafva, till dess jag dem i konungens egna händer kan andtvarda, då han, Gud gifve snart, återkommer till sitt rike; och hvad han befaller, skall jag troget efterkomma, trots hertigen, om jag än derför skall lifvet mista!”
Skrifvaren hade emellertid sysselsatt sig med några af de på bordet liggande brefven, och började nu åter sin redogörelse:
”Från herr Erik Sparre och herrar Bjelke, med begäran att eders herrlighet måtte komma till Sverige, för att deltaga i styrelsen och förena sig med regeringen der, och icke sätta eder emot hertigen.”
”Kasta brefvet i andra lådan”, sade Fleming.
”Du får gå nu.
Kom igen om en timme.
Dem är jag ingen lydnad skyldig”, fortsatte han för sig sjelf.
”Icke är jag deras skjutsbonde, att jag behöfver draga efter dem.
De ha lika långt till mig, som jag till dem.”
Nu grep han ett på bordet liggande färdigskrifvet bref, till hvilket han ännu fogade några rader, och undertecknade det sedan:
”Clas Fleming,
friherre till Wik, riksmarsk, öfversteamiral och krigsöfverste, som nu hafver många regenter, hvilka alla förordna, ändock jag mig intet rättar efter mera än en, som heter konung Sigismundus.
Kommer mina likar och bjuda något till, så slår jag dem på hufvudet.”
”Slå dem på hufvudet, ja, slå hufvudet af dem; alla här i Finland, som förrädiske äro.
Jag undrar hvem som stode mig i vägen, om jag ville begära dem af konungen!
Han skulle gifva mig dem att sålla såsom agnar, alla dessa lumpna lycksökare, som äro antingen stumma hundar eller tillochmed vifta svansen för hertigen.”
Han satt en stund försänkt i tankar, dörren öppnades och fram till honom trädde hans husfru, fru Ebba.
Han varsnade henne ej, innan hon vänligt lade sin hand på hans axel.
Då ryckte han häftigt till, och ur ögonen for en blixt, men det vredgade uttrycket mildrades nästan till vänlighet, då han såg hvem det var, som stört honom, och han sade endast: ”Ebba.”
Fru Ebba forskade ett ögonblick i hans ansigte och sade:
”åter obehagliga nyheter, min vän.”
”Hertigen sörjer för att sådana ej saknas.
Dertill växer mig böndernas uppror öfver öronen.
Lyda andras råd, der eget vore bättre, är dårars verk.
Bönderna hade bort qväsas genast, men jag lyddes på Olof Sverkersons råd att bida.
Han ställde sig, som om han kännt konungens önskan.
Numera torde ej resningen kunna undertryckas, utan att det kostar mycket blod.”
”Ack min herre, bönderna äro enfaldige och vilseledde.
Låt dock ej din hand falla alltför tungt öfver dem.
De hafva i sanning haft mycket att lida.”
”Ebba, mildhet vore här grymhet.
Konungens trogne och ärlige undersåter måste skyddas.
Upproret måste qväsas, om ej hela landet skall bli ett förödelsens hemvist.”
Fru Ebba suckade djupt och sade, efter några ögonblick, liksom till en fortsättning af hvad hon emellertid tänkt vid sig sjelf:
”och sedan att veta huru dina fiender af hvarje den minsta anledning, ja ofta utan all anledning, göra om dig berättelser, hvilkas lögnaktighet hvarje barn borde kunna inse!”
”Se, min stolta Ebba är ju som hvarje annan qvinna”, sade Fleming leende, ”gråter öfver hvad klaffarena säga.”
”Skulle jag icke det?
Huru känner icke jag dig, den ädle!
Men menniskorna känna dig icke så, och ditt namn skall gå till efterverlden med de fläckar, som lögnen vidhäftat det, och som illviljan utbredt.
De, som efter oss lefva, skola tro hvad de hört.”
”Hvad mera, blott Han, som öfver oss lefver, ser sanningen, och det som inom mig lefver, nemligen samvetet, säger att jag handlat redligt.
Domen öfver död man, är mäktig, Gud är mäktigare.”
”Många finnas, som säga att herr Klas dock kunde en mohn jemka med sig, utan att göra orätt.
Att det vore fäderneslandet nyttigare att gifva med sig, än att stå på Konungens rätt i det yttersta.”
”Nej, vid Herren Gud, icke”, utropade Fleming, i det han höjde sin hand och lät den åter falla på bordet.
”Sanning och rätt äro alltid desamma, om än tusende skrika om att det är bättre nytta af att ljuga och bedraga.
Nytta är bra, men ärlighet varar längst.”
”Jag erhöll i dag ett bref från min syster, drottning Cathrina.
Hon ber mig, åter en gång, föra talan för enighet och eftergifvenhet.”
”Nå, hvad har väl din höga fränka att påstå?”
”Om du så tillåter, vill jag läsa opp brefvet:
”Till oss älskelig, ärlig och välbördig qvinna, fru Ebba, herr Klas Flemings till Qvidja och Svidja, vår kära syster, gunsteligen.
”Catharina, med Guds nåde, Sveriges, Göthes och Wendes Enke-Drottning.
”Vår synnerliga gunst och kärliga helsning; alltid med den evige Gud, som tillförene.
Vill jag, hjertans kära syster, gifva eder tillkänna, att Vi, Gudi dess lof, äre temmeligen väl till hälsan, och unne Oss den nådige Guden alltid, att detsamma om eder spörja.
Nu, då mig lägenhet gifves, att med herr Nils få hjertans kära syster denna sedeln tillhanda, vill jag eder, hjertans kära syster, icke förhålla, hurusom dessa svåra oenigheter emellan H. F. N. Hertig Carl och H.
H. herr Klas Erikson, eder herre, mig till sinnet månde gå.
Och beder jag eder kärligen, hjertans kära syster, att J ville använda allt ert inflytande hos Hans Herrlighet, att han måtte denna striden till en ända komma låta; seende huru under all denna fiendtligheten hela riket lider, och huru man väl af all denna oenigheten inom salig konung Gustafs hus, alltför mycken sorg och suckan haft att bestå, och blodsutgjutelse och skada inkommit.
Derföre, hjertans kära syster, ville J icke afslå min tjensteliga begäran, det J ville förena eder med mig, att söka någon fredlighet åstadkomma, och bedja Hans Herrlighet, att han dock icke ville i det sista så hårdt stå på konungens rätt, då deraf numera endast blodsspillan och landets förhärjelse komma kan.
Är ock väl H. F.
N. den, som makten hafver, att drifva sin vilja igenom, gifve Gud till fosterlandets välgång.
Synes mig ock detta landet af partier så sönderbråkadt, att en starker hand vid styret behöfves; det ock Hans Fursteliga Nåde bättre torde kunna styra, än Hans Majestät Konung Sigismundus, den sig så i de Polskes händer befinner, att han väl aldrig detta oroliga landet med rätt styrka styra kunde.
Alltså, och då herr Klas är såsom ett hufvud öfver finnarne, så skulle fred och rolighet snarligen i landet blifva, blott han ville mera sig Hertigen underkasta, och vilja vi tro, att om H. F. N. än regeringen eftertraktar, han dock icke till kronan sträfvar, såsom han med så många heliga förbindelser försäkrat.
Detta är icke första gången som J, hjertans kära syster, hafven, jemte mig, försökt att i denna saken tala fred och försonlighet.
Framställ nu min önskan.
Gud gifve framgången till det bästa.”
”Resten af brefvet torde jag knappt uppläsa, det är blott angående det ölet, jag sände i somras, och några råd för Heblas hosta, som syster Cathrina lär mig bota med vax af ottesångsljus.
Men nu vill jag blott orda något om brefvets hufvudinnehåll.
Säg mig dock, min herre och make, vore det dock icke mera lugnt, om J ville litet foga eder efter hertigen.”
”Visserligen.”
”Bönderna skulle väl ock upphöra med sina dåd i sådant fall?”
”Troligen skulle hertigen ålägga dem att hålla sig stilla, om jag skulle underkasta mig honom.”
”Tror J att de öfrige Finske herrarne, i sådant fall, skulle vidare sätta sig opp emot honom?”
”Föga nog, om jag skulle ställa flottan och krigshären till hertigens behag.”
”Skulle väl icke då all split och blodsutgjutelse emellan partierna upphöra?”
”Troligen, ty utan att hafva något stöd inom landet, kan konungen föga ens försöka, att med främmande troppar befästa sin thron.”
”Tror J icke att hertigen med rättvisa och kraftig hand skulle styra landet?”
”Jo, detta blefve troligen fallet.”
”Välan, jag har nu uppfyllt drottning
Cathrinas begäran, jag har framställt hennes önskningar till det bästa.
Hvad sägen J härom, herr Klas?”
”Att konung
Sigismundus är min herre och konung, den jag, och hela Sverige och Finland hafver svurit tro.”
Fru Ebba böjde djupt sitt hufvud och sade med värma: ”jag väntade det så.”
Efter en stunds tystnad började fru Ebba åter: ”Min vän, jag kom nu in till dig äfven för att tala om några små husliga angelägenheter.
Du har ju lofvat ditt beskydd åt herr Erik Liljeholm och hans unga dotter.
Hvad synes dig, ville du icke erbjuda henne att, till en tid, vistas i vårt hus?
Sedan du berättade mig om den anklagelse, som mästar Erik gjort emot henne, vid sammankomsten i höstmarknaden, har jag tänkt härpå.”
”Gerna, min Ebba, vill jag visa herr Erik denna lilla välvilja för all hans trohet och vänskap emot mig.”
”För samma vänskaps skull har ock hertigen hotat honom att han skulle få sin kål kokad och sina fiskar varma”, sade fru Ebba.
”Men”, tillade hon med ett litet fint leende, ”nu såge jag gerna, om han skulle hitsända, vare sig kall eller varm, kål; ty, som du vet, ha vi här en 40 à 50 personer att dagligen bespisa, och förråderna börja tryta.