Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ju mera inåt den all-innersta medelpunkten de öfriga medelpunkterne befinna sig, desto rörligare, rörelse-kraftigare, vidt-verksammare blifva de, desto mera förädlas de från tyngdpunkter till ljuspunkter, från centra till foci, från skenbart mechaniska lifs-orsaker till lifs-andar (spiritus vitales); just emedan de i samma mån blifva delaktige af Ljuset; som är den gudomliga all-rörelsen sjelf i sin på engång högsta styrka och högsta finhet (hvadan ock hela dess underbara snabbhet och skärhet).
Sådana lifgifvande andar äro, inom det yttre-sinnliga ljusets rymd, solarne; inom det inre-sinnliga ljusets, förnuft-själarne (de själar, som kunna begripa sitt ”skäl”, eller sin och det helas ratio).
Så hänsyftar – i oafbru­tet fortsatta grader och proportioner af bestämd egendomlighet – allt groft att förfinas, allt hårdt att förmildras, allt lekamligt att förandligas, allt tvunget att befrias, allt halfsällt att göras till fullo lycksaligt: emedan allt Yttre nödvändigt drages åt det Inre och Innersta, som, genom denna dragning, både lifs-tändande ur-verkar och lifs-underhållande åter-verkar; eller evigt både väcker och befrämjar varelsernas åtrå.
Och så fortgår detta vexelförhållande ända dit, der ändtligen mennisko-själen förnimmer sin känsla obegränsadt fylld af ett gudomligt Numen, i hvars omkrets alla de harmoniska kretsarne sammansluta sig, och hvars egenskap, att vara alla harmoniers harmoni, med detsamma innebär all mensklig dygds förebild.
Dygd är nämligen hvarje menniskokraft, som duger till att skapa, vidmakthålla, förkofra, sprida Harmoni och Sällhet.
Derför är ock Menniskan sann Menniska, endast genom Dygd; liksom Gud är sannt Maximum af Verklighet, endast genom att vara Optimum Maximum.
Men då Gud, såsom ett sådant väsende, i djupet af vår känsla erfares af vårt sinne, erkännes af vårt förnuft, omfattas af vår kärlek, vördas af vår dyrkan: så följer, att hela det sedliga och samhälliga menniskolifvet äger i honom sitt mönster, och bör inrättas till hans sanna liknelse eller afbild.
Att så kunna inrätta det, är en gudomsartad naturkonst: der den Vise, Lagstiftaren, Hjelten, Statsmannen har – i likhet med Gud sjelf – till syfte: allas Glädje och allas Väl.
Ty endast deruti, och i befrämjande deraf, består det verkliga Guds beläte.
Gud vill vetas: ty (såsom Pythagoras träffande sagt) ”hans själ är sanning, och hans kropp är ljus”.
Men med detsamma vill han ock liknas.
Redan i physisk hänsyn är Menniskan en mikrokosm: en verld i sammandrag, en Natur i smått.
I psychisk och moralisk, är hon fördenskull antingen – en Gud i smått, eller är hon ej ännu i sjelfva verket Menniska.
Gud naturaliserar och humaniserar sig, på det att Menniskan måtte kunna divinisera sig213; det vill säga: på det att Naturen måtte förherrligas till Himmel och Menniskan till Engel.
– – Är denna lära Pantheism?
Ja, i sitt Tantum eller sitt eatenus ita: men också endast inom det.
I annat afseende, eller utom detta Tantum, är hon lika litet pantheistisk, som atheistisk.
Gudomlighetens omkrets är Universum; och inom Gudomligheten kan, naturligtvis, ingenting vara annat, än (nämligen substantialiter) gudomligt.
Men dermed nekas lika litet att Gud är till såsom Gud, som den, hvilken säger allt inom Menskligheten vara menskligt, dermed nekar Menniskans (d. ä. bestämda Menniskors) tillvarelse.
Den crassa Orthodoxien antager en Gud, men nekar tillvaron af ett gudomligt Allt; den abstracta Pantheismen antager ett gudomligt Allt, men vägrar Gud sjelf att tillvara.
Båda råka i sina villfarelser derföre, att der, hvarest just de sammanbindande Media emellan Minima och Maxima finnas, skåda eller drömma de blott ett gapande Nihilum.
Den förra tillgriper då en vidskeplig anthropomorphism.
Denna vill den sednare undfly: men förstår ej, att, äfven utan all sådan, kan ett verkligt Optimum Maximum tillvara blott i kraft af en Gud, som är – Optimus Maximus214.
Och hvarigenom är han det?
Derigenom, att i honom är allt Sannt evinnerligen Godt (liksom ock allt Godt evinnerligen Sannt).
Han är det högsta Godas lefvande och lifvande real-idee, hvars uppenbarelse evigt åsyftar och verkliggör ett verldshelt af Godhet, Väl, Sällhet.
Detta är idealet för allt menniskolif.
Skillnaden mellan det Sanna och Goda är ingen annan, än mellan det rätta Tantum i Vara och det rätta Tantum i Handla.
Det förras allmänna uttryck i afseende på hvarje sak heter:
”så är det”; det sednares: ”så bör det vara”.
Det förra är all theoretisk, det sednare all praktisk kunskaps innehåll; hvilket i bägge samfäldt är ett vetande, att och huru allting skall öfverensstämma, med sig sjelft och med Gudomens syftemål.
Känslan börjar med, att blott – i ordets indistinctare mening – ”känna” detta (och det kan hon, emedan samtliga dess momenter, från minimum till maximum, äro i henne gudomligen gifna); sedan, förmedelst en alltmera noggrannt urskiljande attention, som fortsättes från bestämning till bestämning, begriper hon och bedömmer det äfven.
Men emedan själen först då är förnuft, när hon är sitt sig sjelft inseende skäl, eller en fullt utvecklad förnimningskraft att inse både hvad saker verkligen äro och hvad de verkligen böra vara: så gör hon ock först då sin förnuftighet fullständig, när hon vill allt det Sanna, som hon begripit och bedömt.
Derför utbildar hon sig icke blott extensift och formalt, – från syn-förnimmelse eller anblicks-intryck till tanke, som är hennes ideala (och antingen genom åskådning, eller minne, eller fantasi förmedlade) relation till sitt föremål: hon utbildar sig jemväl intensift och essentialt, – från affections-förnimmelse eller lidelse-intryck till böjelse, begär, slutligen till vilja; som är en böjelse, hvilken af skäl (sannt eller inbilladt) bestämmer sig till verksamhet, och med detsamma gifver henne till föremålet en real relation; – real dymedelst, att den sjelf på det inverkande föremålet återverkar.
I och genom viljan bestämmer sig det kännande sinnet, från blotta iakttagelsen af verklighet och skyldighet (sanna eller inbillade), till verkställande åtlydnad deraf; hvadan ock oinskränkt gäller, att i rätt observatio består all sann menniskokunskap, och i rätt observantia all sann menniskodygd.
Vill man nu klart öfverse hela den förnuft-själiska sinneförmågans utvecklingsgång: så företer den sålunda ett stigande, från cernere till discernere, och från discernere till decernere.
Vid hvarje datum eller factum, som (utvärtes eller invärtes) möter oss, infinner sig först, såsom minimum, den enkla iakttagelsen ”Detta”; derpå följer, såsom medium, det gifnas urskillnad eller bedömmande ”Detta är Detta”; derefter, såsom maximum, det gifnas värderande ”Detta är så till vida Detta” (emedan ingenting verkligt gifves, som icke är verkligt blott medelst sin egenskap att vara ett visst sätt och vis): men värderandets momenter äro just de samma, som viljandets momenter; af den orsak, att värderandet är blott så långt något realiter verkställdt, som det är ett actualt, ett handlande, eller som genom beslut till handling försätter sig i verk.
Viljans ”frihet” härvid, som af så mången sättes i ett blott arbitrium, eller i godtycke, i blind utöfning af allahanda mer eller mindre passionerade hugskotts-nycker, består tvärtom i den genom klar insigt öppnade möjligheten, att alltid vilja endast och allenast det Nödvändiga, Goda, Heliga, Gudomliga.
(All annan vilja är en blott skenvilja, grundad på okunnighet om det Sanna och Rätta, eller åtminstone om dess rigtiga proportioner i gifna särskilda fall; ett fantastiskt begär eller uppsåt, – vare sig af yrande lidelse, eller af abstract välmening).
Och känner man sålunda (persensu, eller probatione) det i Verlden evigt Nödvändiga (dess eviga Necessé eller ”Måste”); inser man (consensu, eller comprobatione) det i Naturen evigt Förnuft-enliga (dess eviga Oportet eller ”Skall”); vill man (assensu, eller approbatione) det i Gud evigt Allgoda (hans eviga Esto eller ”Varde”): då sammansluta sig Känslans (eller den ursprungliga och innersta Sinne-förnimmelsens) tre hufvudfunctioner, – medelst hvilka enhvar verklighet blir antingen ett tale Attentionis, eller ett hoc Judicii, eller ett placet Voluntatis, – till den fullgestalt af själs-skönhet, der Förnimningen, Omdömet, Viljan äro af ingenting annat, än Naturen och Gud, fyllda och genomträngda; der hvarje sinnandets kraft, hvarje besinningens klarhet, hvarje sinnesförfattningens storhet eller sinneslyftningens höghet öfverensstämma till förverkligande af ett Helt, som redligt efterliknar Guds panharmoniska verlds-melos.
En man af sådan själ äger i lika mått den skådande, den urskiljande, den beslutande förmågan; handlar, i alla rigtningar, sensu, ratione, numine; och fästa vi dervid särskild uppmärksamhet på det snille (ingenium), som i honom alltid jemnlikt åtföljes af skarpblick (acumen) och mod (heroismus), så visar sig uppenbart, att snille består, icke i någon den största lätthet att uppdikta det Overkliga, utan – alldeles tvärtom – i den största lättheten att varseblifva det Verkliga.
Af ett så beskaffadt snille återföres ock fantasien till sin rätta bestämmelse: som är, att gifva en bildlighet, på samma gång möjligast liflig och möjligast sann.
(Hvarefter de gängse åsigterna i afseende på såkallad ”smak”, poetiskt bildspråk m. m. må bedömmas).
– Framförallt bör märkas, att det är redligheten af enhvar sannfärdigt mensklig syftning eller sträfvan, som deråt gifver, så praktiskt som theoretiskt, eller så i handling som i vetande, en varaktig profhaltighet.
Noga kännande sitt quantum af insigt och duglighet, och öppet bekännande det, är denna ärlighet, alltigenom, en från attentio proba till full probatio fortgående probitas; tvärs frukt är, att samma theoretiska sanning, som i sin bestämdhet och visshet uppdagas genom den archimetriska mathesis probabilium, eller methoden att vetenskapligt erfara, alltid befinnes motsvarigt bekräftad (eller bekräftelig) genom sitt factiska förhållande till Mensklighetens och Samhällets väl.
Denna motsvarighet utgör real-profvets totalitet.
Allt verkligt företer sig antingen såsom en varande sak (res), eller såsom ett vardande verk (opus), eller såsom ett af hvarje sann sak och sannt verk åsyftadt helt (totum), hvilket i sig upptager och omfattar dem samtligen till ett gudaskönt sammanhang.
Vid hvart och ett kunskapsföremål kan alltså frågas eller efterses: huru mycket af sak? huru mycket af verk? huru mycket af helhet?
Det första, såsom blotta verklighetens synpunkt, är den physiska synpunkten, eller den (företrädesvis) theoretiska; det andra, såsom verkställningens synpunkt, är den techniska, eller den (företrädesvis) praktiska; det tredje, såsom ändamålets synpunkt, är den harmoniska, och – i sådan egenskap – de bägge förra synpunkternas actuala identitet.
Alla sannt kunskapliga notioner äro derföre, likaledes, antingen af physisk, eller af technisk, eller af harmonisk beskaffenhet.
Det visande i all kunskap om föremålen, är deras insedda physiska väsendtlighet; det utvisande, är deras insedda techniska uppkomst; det bevisande, är deras insedda ställning till det hela, eller plats deri (hvarmedelst evidentia harmonica totius utgör bevisgrunden).
Egentligen är det således de physiska insigterna, eller de, hvilka stanna vid erfarenheten öfverhufvud, som gifva vetenskap; de techniska, som upphöja erfarenheten till förfarenhet, gifva konstfärdighet; de harmoniska, som förena de båda förra slagen i ett och samma jemnmått, gifva vishet.
Hemligheten af dessa förhållanden är den, att allt verkligt lif är (till sin grundbestämning), i första graden, ett Vara; i andra graden, ett Kunna; i tredje och högsta graden, ett Ordna: hvilkas tre objectiva hufvud-motsvarigheter uppenbara sig, den första, såsom Natur; den andra, såsom Konst; den tredje, såsom Väl eller Välbestånd (Salus); – hvardera såsom en egen verlds-ordning, och gemensamt såsom en trefald af det Verlds-Helas allmänna gradationer.
Varandets krafter äro de ponerande: de gifva den gudomliga verkligheten, såsom ting eller sak(res divina); härigenom uppkommer den naturliga ordningen.
Kunnandets krafter äro de componerande: de gifva den menskliga verksamheten yttrad i verk (opus humanum), till hvilken de förena sak med sak och kraft med kraft; härigenom uppkommer den konstnärliga ordningen.
Tydligtvis förutsätter hvarje ”ordning” ett ”Ordnande”: men blott det högsta eller innersta Ordnandets krafter äro de disponerande; eller de, som gifva den gudomliga sammanstämmelsen af bäggedera (divinitus vivam utriusque harmoniam), såsom det Helas både väl och skäl (salus
För enhvar af dessa trenne gäller ett eget evigt axiom: nämligen, för den naturliga: nisi physicé, nihil intelligi; för den konstnärliga: nisi technicé, nihil effici; för den sedliga: nisi harmonicé, nulla salus.
För de härvid verkande grundkrafterna åter, gäller den gemensamma lag: att, ju starkare en kraft är, desto mildare och kärleksrikare är den äfven; så att det mest Starka är alltid det mest Milda och Ömma.
Naturens krafter, så långt de yttra sig såsom blott sådana, äro de hårdaste; de mildras af Konstens, hvilka på detta tempererande och beherrskande vis använda eller fortsätta dem; de mildaste äro dock Välets krafter, hvilka i sig upptaga både Naturens och Konstens, att förenande fortsätta bägge till det gudomliga all-syftets möjligast fullständiga uppenbarelse.
Sådant det Hela är af Gud ordnadt och ständigt ordnas, kan det icke vara annat, än idel Väl: ty i honom är, på samma gång och i samma all-mått, det högst Sanna äfven både det högst Mäktiga och det högst Goda; hvadan han i samma act och mån, som han känner sitt väsende och tänker sin verld, tillika vill dess Sällhet.
Genom det första, gifver han verldens lif; genom det andra, dess gestalt; genom det tredje, dess glädje.
I det sålunda inrättade Hela är (nämligen från dess synpunkt) all undergång, all förstöring blott skenbar; blott ett det större tjenande mindre, såsom villkor för det störres och störstas evärdliga fortbestånd: så att vi, ehvar vi se hvad vi kalla död, möta blott verkningen af en starkare lifsdägt, som vill bereda utrymme för sin fullare tillvarelse; och intet slut gifves, hvilket ej, såsom varande ett moment så genom, som uti och för ett lefvande Helt, kan med lika skäl kallas början.
Menniskans kall är, att, så långt hennes förmåga kan höja, vidga, sträcka sig, göra sin varelse och verld till en motbild af denna alla ordningars ordning, detta gudomliga All- Väl; ett kall, som således äfven innebär förpligtelsen, att i alla rigtningar tillintetgöra det endast ur dårskap och vanvett uppkomna skuggspel, som kallas det Onda, och som ännu alltjeinnt, ehuru ägande en blott lögn-verklighet, förvirrar otaliga menniskors sinnen.
Att afbilda den gudomliga Väl-ordningen i en motsvarande mensklig, der allting uttrycker gudalif, gudalag, guda-samklang, och ständigt från mindre harmonier upplöses i större – detta är uppgiften för allt Samhälle.
Statens mål är fördenskull: att fullt objectivera den gudomliga enhet af natur och konst, som är Sedlighet, när vi betrakta hennes harmoniska väsende, och Skönhet, när vi betrakta hennes harmoniska form.
Det är just förhållandet till dessa trenne ordningar eller samkretsar af Verklighet, som bestämmer uppkomsten och grupperingen af all Erfarenhets, Kunskaps, Vetenskaps särskilda arter.
Hvarje särskild
Vetenskap äger sitt föremål antingen inom den physiska ordningen, och är då en art af mathesis Naturae; eller inom den techniska ordningen, och är då en art af mathesis Artis; eller inom den harmoniska ordningen, och är då en art af mathesis Salutis.
De till denna hörande äro de högsta:
Medicinen, såsom en vetenskap om harmonia Vitalis; Jurisprudensen, såsom en vetenskap om harmonia Socialis; slutligen Theologien, såsom en vetenskap om harmonia Totalis.
I spetsen för dem alla, såsom de till den physiska ordningen hörande vetenskapernas N:o 1, står den allmänna signatio Tanti eller Archimetria, som anvisar hvardera dess plats, och vägleder dem alla såsom en Pantomathesis, medelst hvilken det menskliga vetandet gradvis uppstiger, från den yttersta insigten af ratio Tanti, till den innersta, insigten af samma ratio såsom ratio Totius.
Denna kunskapsart, som så till vida omfattar dem samtiigen, är den äkta Philosophien: den Philosophia Ascendentalis, hvilken omsider, såsom höjd och förklarad från Archimetri till Theologi, sammanknyter sin begynnelsepunkt med sin slutpunkt 215.
Tager man begreppen Kunskap och Vetenskap allranogast, så är blott den physiska kunskapen vetenskap (scientia)): den techniska är förfarenhet (peritia), och den harmoniska vishet (sapientia).
Att förena det högsta af vetenskap med det högsta af konst, utmärker den Vise: hvilken derföre är, på samma gång, den fullkomligaste vetenskapsman och den fullkomligaste konstnär.
Visheten är nämligen den konst, att – så långt det beror på menniskokraft – göra Guds harmoniska allnärvaro lika fullverklig i Menniskan och Staten, som den redan är i Naturen, eller, att inrätta sig sjelf och det menskliga samhället till oinskränkt hörsamhet af imperium Divinae Rationis; hvarmedelst hon, i handling som i kunskap, motsvarar den Θειος λογος, i hvars dyrkan Optimi Maximi antiquissima Religio evigt består.
Det hade varit lätt, att bestyrka detta sammandrag med en mängd ordliga anföranden ur Archimetriens urskrift.
Men ett billigt afseende på rum-besparing bjuder oss, att dit hänvisa de läsare, som mera enkom interessera sig för Philosophiens vetenskap och historia.
Dem råda vi ock, att sorgfälligt studera dissertationen Vita Naturae seu Panaesthetices Idea, såsom företrädesvis belysande den natur-philosophiska afdelningen af Thorilds system; likaledes dissertationerna Atheismum esse impossibilem och Systema Theologicum Humanitatis naturale, såsom närmare ådagaläggande hans religions-philosophi och slutliga ställning till Christendomen; äfvensom dissertationerna Vis Poetica seu Pathos och Sublimitas ingenii humani, såsom innehållande hans sista offentliggjorda tankar öfver Poesi och Ästhetik.
Ur de tvenne sistnämnda torde vi lämpligast kunna begagna ett och annat längre fram, i en särskild framställning af hans ästhetiska och kritiska lära.
Men af stor vigt är, att genast, eller just här, dröja ett ögonblick vid de båda theologiska afhandlingarne: af hvilka den ena är två och den andra fyra år yngre, än hans Archimetria.
– De såkallade Atheisterne (säger han), då de alla bekänna en lefvande Kraft, en evig Materia, en oändlig Rörelse, bekänna dermed i sjelfva verket ett gudomligt Allväsende af ständigt skapande Allmakt: men, emedan de fatta Universum och dess upprinnelse mechaniskt, fatta de ock Gud likaså.
Att det gifves en lefvande Allkraft, det kan icke nekas; och så till vida är Atheism egentligen en omöjlighet.
Deras mechaniska verlds-constrnction nödgas förutsätta den lefvande Kraften, eller låna den: men formen för denna Allkraft mäktar hon ej finna.
Deras påstådda
Atheism är derföre blott ett försmående af hvarje Gudomsväsendets form.
Verlds-alltet består lika mycket af Åtskillighet som af Enhet, och tvärtom; der gifves hvarken något Diversum utan Unum, eller något Unum utan Diversum.
I tankevilla kan man likväl skåda det Åtskilliga så, som vore det utan det Ena, eller så, att det Ena försvinner bakom Åtskilligheternas mångfald; och lika möjligt är, att, i en motsatt tankevilla, skada det Ena så, som vore det ett i den abstractaste enkelhet bestående Unum.
Det första är den synpunkt, som, i en barnaålder af mensklighet, utbildar sig till Polytheism.
Det andra är den synpunkt, som, i en slyngelålder af mensklighet, utbildar sig till Atheism: uppträdande i hånisk opposition mot den förra, och inbillande sig vara ogement förnuftigare, än den.
Sannt är, att om det evigt Ena verkligen vore en kraft utan form, så vore det med detsamma en Gud så ad nihil usque purus, att enhvar gjorde klokast, som rentaf nekade en slik Guds tillvaro.
Men öfver dessa bägge synpunkter, och såsom tillhörig den manliga menskligheten, står Theismens synpunkt, – den religiösa Orthodoxiens: för hvilken, midt emellan ytterligheterna Omniforme och Informe, uppenbarar sig Forma Optima Maxima, eller just den form, i och genom hvilken Gud är Gud.
Denna form är – hans Faderlighet; hans egenskap af Deus
Att så föreställa oss honom, är icke anthropopathiskt: ty sådan erfares han af vår innersta förnimmelse; der för enhvar uppmärksam känsla står klart i mån af hennes sjelfbesinning, att han är på samma gång lifvande Skaparkraft, lefvande Försyn och välgörande Skickelse.
– Ur enahanda rot med den hittills betraktade physiska Atheismen uppspirar jemväl en moralisk och en logisk.
Den förra är den, som, emedan det gifves origtiga lagar och skadliga samhälls-inrättningar, i vildt frihetsnit trotsar alla lagar och förnekar hvarje rättvisans form; blind äfven för den bästa form af lag och styrelse – den, hvars karakter är faderlig.
Den logiska Atheismen är den helt och hållet icke-positiva, som vanligen kallas Scepticism: en käck ynglings-klyftighet, som framstiger i motsats till barna-tron på Allt, och ej litet bröstar sig med en föregifven tro på Intet.
– Men hvarigenom kan Gud verka såsom All-fader?
Derigenom, att han redan i sin Natur-uppenbarelse har med Menniskan ingått ett evärdligt förbund; hvilket sedan, i kraft och följd deraf, äfven menniskorna kunna sins emellan ingå: det ur- och all-harmoniska band, hvars väsende är, att enhvar, genom allt sitt goda och enligt all sin bästa förmåga, lyckliggör en annan eller andra.
Efterfrågar du namnet på den just förmedelst detta band sig uppenbarande vis viva Dei, så kan den ej heta annat, än Kärlek: ty Kärleken ensam har den makt, att allting skapa, bevara och till sällhet leda.
Frågar du vidare efter sjelfva denna Kärleks ursprung, så lyder svaret: han äger sitt upphof i en evig känsla af Godt och en evig åskådning af Skönhet.
Detta var den slutpunkt, till hvilken Thorild hann föra utvecklingen af sin Naturalism: såsom man ser, intill sjelfva tröskeln af Christus-Uppenbarelsens tempel; med uttryckligt erkännande af den sanning, som utgör Christendomens första tros-artikel, och med en till hög liflighet stigen aning af den, som är den andras innehåll.
Allraförst hade – såsom ögonskenligt är – hans reflexion utgått från samma början, hvarifrån mängden af de med hans ungdom samtida tänkarne och skönsnillena kom till de mest irreligiösa och antipoetiska resultater: den Lockiska ståndpunkten; och sådan, som de Fransyska Empiristerne hade utbildat den.
Men det är icke mindre synbart, att hans känsla var, alltifrån begynnelsen, annorstädes hemma; eller att han genom sitt friska, rena, heligt själfulla natursinne tillhörde en helt annan ordning af tänkare; till hvilken han derför ock snart tog en uppflygt, som ändtligen lyftade honom rentaf ur alla de öfriga Erfarenhetsifrarnes och Sens-Communisternes synkrets.
Enligt sin egen öfvertygelse vid slutet af sin bana, var han, efter Sokrates och Baco, den äkta Philosophiens tredje återställare: hvilken, likasom de, uppträdde mot den falska, till vurmig scholastik och ljugande sophistik urartade vetenskapligheten, med frågan: ”huru mycket kan verkligen vetas”?
Sin åtskillnad från dessa föregångare ansåg han bestå (väsendtligen) blott deri, att nämnda fråga, som af Sokrates blef rigtad till Menniskan och af Baco till Naturen, var af honom ställd lika mycket till båda; eller till det i dem båda sig meddelande Gudomliga Förnuft, hvars eviga förhållanden, såsom i all sinne-erfarenhet gifna och åskådliga, kunna – men blott medelst ett conseqvent fortsättande af den noggrannaste ”attention” – äfven vetenskapligt begripas och betecknas.
I grunden var han dock långt närmare beslägtad med en märkvärdig mellanvarelse af skald och philosoph, Bruno: med hvilken han äger de omisskännligaste likhetsdrag, utan att deras anledning kan sökas i annat, än själsfrändskapens fullkomliga ursprunglighet.
Ehuru han visserligen på ett ställe 216 nämner Bruno bland de snillen han mest beundrar, tyckes han näppligen hafva kännt denne den poetiskt-speculativa Naturalismens martyr genom något omedelbart sjelfstudium.
Kanske var han till och med blott flygtigt bekant med den bild af Bruno, som träffas bifogad vid Jacobis ryktbara verk om Spinoza, och som bland Philosophiens älskare tillvann Brunos lära det aldrig under hans lefnad beviljade deltagande, hvilket ännu i nära tvenne århundraden efter hans död förhindrades äfven genom svårtillgängligheten af hans ytterst sällsynta skrifter.