Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En sådan tvekan föranleddes af många skäl, hvaraf de hufvudsakligaste, förutom det att både Kronan och kyrkan genom förslagets beviljande kunde blifva lidande, voro: att det blefve i de flesta fall ganska svårt, — i många alldeles omöjligt, — att, på sätt Rikets Ständer föreslagit, komma till rätta resultatet med den årliga städjan för hemmanen, derföre att äldre årens kyrkoräkenskaper icke voro fullt upplysande eller tillförlitliga i afseende på den städja, som för hemmanen blifvit erlagd, och för många, om ej de flesta hemmanen, hade aldrig någon städja erlagts; hvarförutan städjebeloppet, äfven då det med någon säkerhet skulle kunna på föreslagna sättet uträknas, blefve, efter hvad Preste-Ståndet i dess underdåniga skrifvelse jemväl ådagalagdt, en sådan obetydlighet emot hvad kyrkorna nu ega af hemmanen, att kyrkorna deraf knappast skulle kunna anses ega någon inkomst att nämna; att den kontanta inkomst, kyrkorna skulle erhålla genom hemmanens försäljning till skatte, icke syntes motsvara, än mindre uppväga de fördelar, kyrkorna skulle kunna få, om förslaget i denna del ändrades sålunda, att kyrkorna erhöllo en viss årlig spanmålsränta äfven sedan hemmanen försålts till skatte, emedan den förra skulle kunna straxt efter densammas ingång användas för kyrkornas behof och således endast verka lindring i nuvarande generations kyrko-afgifter, då kyrkorna icke sedermera hade att påräkna någon synnerlig afgift af hemmanen, hvaremot en årlig afgift otvifvelaktigt blefve vida större och fördelaktigare så väl för kyrkorna, som för de kyrkobyggnadsskyldige, äfven i framtiden; samt att en sådan öfvergång i föreskrifter rörande de s. k. kyrkohemmanens besigt ningsrätt och skattelösen, som den af Rikets Ständer föreslagna, icke skulle vara särdeles fördelaktig för några andra än nuvarande åboerne, enär endast desse fingo vinsten af att, sedan de mot en obetydlig penning förskaffat sig skatterätt, sälja hemmanen emot mångdubbelt större köpeskilling.
Enligt dessa embetsmyndigheters åsigt skulle det deremot enklast och bäst leda till målet, att en viss tid bestämdes, inom hvilken det lemnades arrendatorer eller åboer öppet att, i händelse af befogenhet, väcka fråga om hemmanet tillhörde kyrkan eller Kronan och att tvisten derom finge såsom vanligt i administrativ väg afgöras; att sedan, antingen genom slutligt utslag elier åbos uraktlåtenhet att inom föreskrifven tid väcka fråga om eganderätten, blifvit afgjordt, hvilka hemman voro kyrkans eller Kronans, med åboskapet å dessa sednare komme att förhållas såsom med vanliga kronohemman, kyrkan dock förbehållen den ränta hon egde, hvaremot med de hemman, som tilldömdes kyrkan, borde förfaras sålunda, att de, på lika rätt som i afseende på kronohemman är förordnadt, åt innehafvarne upplätes under åborätt emot erläggande af städja till kyrkan efter samma beräkningsgrund, som den för kronohemman gällande, och afgift till Wadstena krigsmanshus lika med hemman af sistnämnde natur; att städjebref af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande och Biskops-embetet Kongl. Maj:ts Nåd.
35 utfärdades efter samma bestämmelser, som de för kronohemman gällande, samt att åboen skulle till kyrkan utgöra en viss årlig spanmålsränta, beräknad efter hvarje särskildt hemmans inegorymd, med fästadt särskildt afseende på befintliga odlingstillfälien jemte andra herrligheter, och fastställd efter samma grunder, som vid frågor om maximi-arrendcs bestämmande enligt Kongl. Brefvet den 26 April 1826 följas, dock ej till högre belopp än två kannor, hälften råg och hälften korn, för hvarje qvadratref jord; samt slutligen att åbo med lifstids städjebref på sålunda stadt hemman skulle ega att sitt hemman till skatte iösa efter lika bestämmelser och emot erläggande af enahanda skatteköpsafgifter, som för kronohemman nu aro stadgade, deraf likväl, utaf sjelfva skatteköpeskillingen, skulle till kyrkan ingå så mycket som motsvarade dess andel af räntan; och skulle i skattebrefvet förbehållas kyrkan den årligen bestämda spanmålsräntan och hemmanen försättas till kyrkan i samma ställning, som frälseskatte, eller så att kyrkan afbände sig eganderätten endast på det sätt, att, om till skatte köpt hemman såldes utom åboslägten, kyrkan egde lösningsrätt viss tid efter hembjudande, hvilken förmån kyrkan äfven borde tilläggas i afseende på icke skatteköpta hemman hvarå åborätt afstodes tili oskyld.
Genom så beskaffade stadganden blefve kyrkau, som först efter år 1823 kommit i besittning af någon större inkomst af sina hemman, för framtiden tryggad, och åboerne vunne den fördel, att, om hemmanen i deras hand uppodlades eller eljest uppbringades till högre afkastning, de icke, såsom nu, skulle vid arrendetidens slut äfventyra att få arrendeua så uppstegrade, att de måste från hemmanen afgå och såmedelst förlora hvad de med omtanka användt till hemmanens förbättring; varande slutligen till förebyggande af alla rättegångar mot nuvarande innehafvare af kyrkohemmanen om företrädesrätt till åboskap för afkomlingar efter äldre åboers och för nuvarande innehafvares bibehållande vid hemmanen, hemstäldt, att stadgas måtte, att de som innehafva sådana hemman, vare sig på grund af arrendekontrakt, städjebref eller till följd af köp utaf förutvarande innehafvare eller åbo och i mantals- och skattskrifningslängd äro såsom åboer skrifne, skola ega rätt att framför andra å hemmanen erhålla städjebref.
Vid öfverlemnandet af detta, utaf Eders Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande i Hallands län och Biskopen i Göteborgs stift afgifna yttrande, har Kammar-kollegium i underdånigt utlåtande den 21 Oktober 1861, efter redogörelse för de ärenden, hvilka rörande de Halländska kyrkohemmanen i allmänhet förut varit handlagda, hufvudsakligen förmält, att de utaf Rikets
Ständer föreslagna stadganden skulle hafva till påföljd en uppenbar orättvisa, när derigenom all rätt afskures Kronan och kyrkan att genom rättegång i laga ordning tillvinna sig hvad den ena eller andra verkligen tillhörde; att den svårighet, som tillförene ansetts ega rum att afgöra tvister om de Halländska kyrkohemmanen, numera vore undanröjd, sedan genom den af Kongl. Maj:t anbefallda och af Ofver-direktören Falkman verkställda undersökning i Danska arkiverna och dermed förenad utredning af ämnet, gällande kraften af 1569jårs
Landeholm funnits obestridlig och numera af alla auktoriteter erkändes, hvarom flera af Kongl. Maj:t så väl i administrativ väg, som genom Högste
Domstolen meddelade be - 36 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o iOO. slut, buro ojäfaktigt vittnesbörd; att af de 219 hemman och lägenheter, hvilka uti Öfver-direktören Falkmans arbete upptogos såsom utgörande räntor till kyrkor och presterskap, omkring halfva antalet redan var i enskild ego eller varit föremål för rättegång; att Kollegium icke kunde inse ringaste giltiga anledning dertill, att de hemman, hvarom rättegång ännu icke varit väckt, skulle undantagas och således någon fråga derom icke få anhängiggöras för att i laga ordning få afgjordt, hvilkendera, Kronan eller kyrkan, hemmanet rätteligen tillhörer, eller dertill att för Halland behöfde stiftas särskild och annan lag än för andra orter, der ock kyrkor disponerade hemman, om behörigheten hvaraf tvist kunde uppstå och ofta äfven uppstode; varande af Kollegium på dessa och flera andra anförda grunder tillstyrkt, att Eders Kongl. Maj:t måtte förklara sig ej kunna lemna bifall till Rikets Ständers underdåniga framställning, mot hvilken Kollegium jemväl, vid deraf anställd speciel granskning, gjort åtskilliga detalj-anmärkningar; och har Kollegium emot Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes och Biskopens förslag i afseende på afgörandet om ett hemman är Kronans eller kyrkans, anmärkt, att nämnda förslag ginge derpå ut, att detta afgörande skulle en åbo eller arrendator i första och sista hand tillkomma, enär det på honom berodde att om hemmanets egenskap af Krono anställa rättegång eller icke, med den påföljd att hemmanet, om han af en eller annan orsak underlät att inom förelagd tid väcka slik rättegång, ovilkorligen blefve kyrkans; hvadan Kollegium samma förslag, såsom i allo olämpligt, afstyrkte.
Efter af förenämnda handlingar erhållen del har Justitie-kanslers-embetet den 14 Juni nästlidet år uti afgifvet underdånigt memorial yttrat, att, äfven om man, i likhet med Kammar-kollegium, ville antaga att 1569 års Landeboks gällande kraft vore obestridlig och numera af alla auktoriteter erkänd, den af Kollegium omförmälda enkelhet och lätthet att afgöra dessa tvister, likväl ingalunda deraf följde, så framt man ej, jemte Landebokens vitsord, med de Kammar-kollegii tre ledamöter, hvilka afgifvit Kollegii utlåtande, äfven vågade antaga några af Öfver-direktören Falkman framkastade förslagsmeningar, hvilka likväl, enligt hvad Justitie-kanslers-embetet sökt ådagalägga, icke kunde godkännas såsom tillförlitlig grund för bedömandet af eganderätten till ifrågavarande hemman; att, om nämnde grund bortfölle, någon annan icke återstode, hvilken antagligen skulle mera allmänt godkännas för slitande af ständigt återkommande tvister om dessa hemman; att vid väckta frågor om allmän reglering begge statsmagterna, och när fråga åter varit angående rätt till särskilda hemman, Kongl. Maj:t, i Stats-Rådet, Högste Domstolen, Kammar-kollegium och allmänna
Domstolar å löga skilda tider yttrat alldeles olika åsigter i detta ämne, rörande hvilket lärde forskare i arkiverna jemväl äro af skiljaktiga meningar; och har embetet, som vid sådant förhållande icke tvekade att såsom sin åsigt uttala, det vidtagandet af någon åtgärd till undanrödjande af den i fråga om de Halländska kyrkohemmanen nu rådande säkerhet rörande egande- och besittningsrätten, jemte af denna osäkerhet föranledt skada och olägenhet, vore af omständigheterna högeligen påkallad, beträffande Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 100. 37 sättet huru förhållandena skulle kunna ordnas, i underdånighet tillstyrkt, att Eders Kongl. Maj:t måtte föreslå Rikets Ständer att fatta följande beslut: l:o.
Kyrkorna och presterskapet i Halland försäkras om framtida oqvaldt åtnjutande af den ränta, som under namn af landgille af ålder utgått och ännu utgår från kyrkohemmanen i Halland. 2:o.
Staten efterskänker allt vidare anspråk på eganderätt jemte den rätt Staten kan ega till uppbärande af städja samt skatteköpeskilling utaf hvarje nuvarande kyrkohemman, hvilket, enligt de här nedan stadgade grunder, varder till skatte försåldt. 3:o.
Åbo med lifstidsstädjebref å kyrkohemman eller, vid åboledighet, den som, enligt de för kronohemman gällande bestämmelser i Kammar-kollegii kungörelse den 29 Februari 1808, på grund af skyldskap är berättigad att åborätt tillträda, eller sedan vederbörligen utrönt är, att någon sålunda berättigad person icke finnes, arrendator af hemmanet eger att, då han dertill sig anmäler, af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande och Biskops-embetet erhålla skattebref å hemmanet under följande vilkor: a) skatteköpeskiliingen beräknas till kapital efter 10 års värde, enligt i länet gällande medelmarkegång, å det nu utgående landgille.
Å detta kapital, hvilket får i hemmanet innestå, skall såsom skatteköpeskillmgsränta fyra för hundradct årligen af hemmanet utgå; b) för hvarje hemman fastställes i den ordning och efter de grunder, som stadgas för bestämmande af minimi-arrende uti Kongl. Brefvet den 26 April 1826, och med fästadt afseende jemväl å öfriga hemmanet ålagda utskylder, en viss årlig i spanmål utsatt frälseränta; c) kyrka eller prest, som ensam åtnjuter landgille, får ock ensam uppbära ej mindre skaUeköpeskillingsräntan, än ock den bestämda frälseräntan.
Är landgillet deladt emellan flera kyrkor eller prester, åtnjutas nämnda räntor i förhållande till hvarderas andel i landgillet; d) sålunda skatteköpt hemman kommer derefter att anses såsom frälseskatte, dertill kyrka eller prest har ränte-eganderätten och skattemannen jordeganderätlen; e) genom skatteköpet sker icke någon ändring uti de till Staten af hemmanet utgående allmänna skatter, uti de allmänna besvär hemmanet åligga eiler de friheter detsamma förut åtnjutit, samt /') intilldess skatteköp skett förfares med kyrkohemmanen enligt nu gällande stadganden.
Skatteköp får icke ske af kyrkohemman, som är anslaget till boställe elier dertill eganderätts beskaffenhet kan med donationsbref styrkas; 5:o.
Dessa stadganden tillämpas icke på hemman, som genom laga kraftegande beslut blifvit kyrka eller prest fråndömdt.
Såsom motiver för hvad sålunda blifvit i underdånighet hemstäldt, anför Justitiekanslers-embetet, bland annat, följande: att, lika påtagligt som båda statsmagternas gemensamma beslut erfordras för en 38 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 100. sådan reglering af detta ärende, som den Embetet föreslagit, lika obestridlig vore, till följd af 77 § Regeringsformen och öfriga stadganden i Grundlagen, deras rätt att gemensamt vidtaga förfoganden, hvarigenom Statens, kyrkans och presterskapets rättigheter inskränkas eller utvidgas, när icke någon enskild medborgare dervid beröfvas någon honom tillkommande rätt, utan det skulle bero af hvar och en enskild man, som eger eller förmenar sig ega anspråk å något af ifrågavarande kyrkohemman, antingen att låta vid nuvarande förhållanden förblifva och afbida vederbörande domstols eller embetsmyndighets pröfning, af samma anspråk eller att frivilligt anmäla sig att, på stadgade vilkor, erhålla skatte- och jordeganderätt till hemmanet; att, beträffande förslaget om efterskänkande af den rätt Staten kunde ega till städja och skatteköpeskilling af kyrkohemman, så vore att bemärka, att, utom det denna rätt funnes obestämd och omtvistad, vore den ock för Staten, om den vunnes, af högst obetydligt värde, och att hvad Staten derpå kunde förlora, dessutom skulle dels tillgodokomma kyrkorna och presterskapet samt således användas för ett af Statens högre ändamål, dels ock, efter all sannolikhet, medelbart godtgöras Staten genom ökad bevillning af, efter eganderättens betryggande, bättre häfdade och odlade samt derigenom i värde stigande hemman; hvarförutom en icke oväsendtlig vinst skulle tillskyndas det allmänna, när Konungs, Ständers, Kollegiers, Domstolars och andra myndigheters tid icke vidare behöfde att idkeligen tagas i anspråk för att afgifva sig ständigt korsande utlåtanden eller beslut angående de Halländska hemmanen; att Presterskapet väl tillförene i allmänhet motsatt sig de förslag, som blifvit väckta för denna frågas iösning; men enär ganska få af hemmanen tagits i anspråk för prester, utan nästan alla för kyrkan, det vill säga för att lindra utgifterna för församlingarnes kyrkobyggnadsskyldige innevånare, vore det egentligen dessas intresse, som hitintills blifvit bevakadt och bevaradt medelst presterskapet, hvilket dock derigenom stundom ådragit sig ovilja af medstånd, hvilkas medlemmar af presterskapets tillgöranden i detta hänseende åtnjutit den väsendtligaste ekonomiska fördelen; att, derest de föreslagna stadgandena godkändes, kyrka elier prest sannolikt icke af något hemman, dertill eganderätten vore bestämd, finge mindre inkomst än den nuvarande, hvaremot efter all anledning afkomsten blefve flerfaldigt större af många hemman, dertill eganderätten ännu vore obestämd;
samt att ehuru, hvad innehafvarne af kyrkohemman anginge, de årliga afgifterna till kyrka eller prest för de liesta bland dem sannolikt komme att icke obetydligt förhöjas, det likväl vore att förmoda, att de i allmänhet skulle finna sig med den föreslagna regleringen tillfredsställde, enär dessa afgifter blefve för alltid bestämda, enär innehafvaren från åbo eller arrendator med osäker besittning blefve sjelfständig hemmansegare utan någon kapitalutgift, derigenom hans förlag och förmåga att sköta hemmanet skulle minskas, samt enär vidare han och alla hans arfvingar eller rättsinnehafvare betryggades vid åtnjutandet af alla frukterna af den skicklighet, idoghet, omtanka och kostnad, som nedlades å hemmanet.
Varande, i anledning af hvad Justitie-kanslers-embetet sålunda anfört och till - Kongl. Maj:ts Nåd.
39 styrkt, underdåniga utlåtanden afgifna så väl af Eders Kongl. Maj:ts ofvanbemälde Befallningshafvande och Biskopen i Göteborgs stift, som äfven af Kammar-kollegium.
All åtgärd i anledning af Rikets Ständers nu anmälda skrifvelse har af Kammarkollegium, såsom) redan är anfördt, blifvit afstyrkt, hufvudsakligen på den grund, att tvister om de Halländska kyrkohemmanen äro ganska enkla och lätta att afgöra, sedan Öfver-direktören Falkman i sin år 1848 från trycket utgifna afhandling i ämnet utredt, hvilka af samma hemman, under den tid Halland var en Dansk provins, med eganderätt tillhörde kyrkorna och hvilka tillhörde Kronan, — en utredning, som grundar sig på det antagande, att de hemman, hvilkas egor finnas i Lunds Landebok omnämnda eller beskrilna, skola tillhöra kyrkorna, men de öfriga Kronan eller enskilde.
Justitie-kanslerns erinran häremot, att Ofver-direktören Falkman sjelf i afseende på 14 hemman uppgifvit sig icke kunna bestämma, hvilken under Danska tiden egt dem, är af Kollegium besvarad dermed, att yttrandet om enkelheten afsåg förhållandet i allmänhet och icke ett eller annat särskildt fall samt att af nämnda 14 hemman endast tre ännu icke utgjort föremål för tvist; medgifvande dock Kollegium att i de fall der Landeboken saknar beskrifning på socknar och beträffande andra är ofullständig, — ett förhållande, som enligt Kollegii yttrande inträffar med 9 andra hemman, — målens utredning, såsom erfordrande vidlyftiga undersökningar, medför möda och arbete.
Det är således ett antal af 12 mål, hvilka, enligt Kollegii åsigt, kunna blifva svåra att afgöra.
Undersökningar om dem måste ske i Kollegii arkiv.
Men sådana undersökningar hafva, efter Ofver-direktören Falkmans förklarande, icke sällan ledt till det resultat, att kyrkohemman, som under Danska tiden varit Kronans egendom, tilldömts kyrkorna, då deremot hemman, som tillhört kyrkorna, blifvit tilldömda Kronan.
Hvad åter angår de kyrkohemman, som i Landeboken äro upptagna, skulle visserligen tvistefrågor om dem vara ganska lätta att afgöra, så framt såsom osviklig grund dervid kunde antagas, att de hemman, hvilkas egor blifvit omnämnda eller beskrifna, äro kyrkornas egendom, men de öfriga deremot Kronans.
Det har dock icke kunnat visas, att man till ett sådant antagande berättigats genom något förklarande i Landeboken eller någon för dess upprättande gifven föreskrift eller emellan dem, som till Landeboken lemnat uppgifter, ingången öfverenskommelse.
Afsigten med beskrifningen skall, enligt uppgift i förenämnda förtjenstfulla och om vidsträckta forskningar vittnande afhandling, hafva varit att förhindra det kyrkornas och prestornas hemman m. m. skulle förskingras och komma i främmande händer.
Det faller sig emellertid svårt att antaga, alt uppgiften om huru många tunnor säd sås på ett hemmans åker eller huru många lass hö fås af ängen skulle i nämnda hänseende vara betryggande, helst genom odling eller vanhäfd förhållandet dermed kunde blifva så betydligt förändradt, att hemmanet på den lemnade beskrif - 40 Kongl.
Maj.ts Nåd.
Proposition N:o iOO. ningen icke blefve igenkännelig; och den frågan framställer sig sjelfmant: hvarföre skulle ej en sådan beskrifning ansetts lika erforderlig för de kyrkorna tillhöriga särskilda lägenheter, om hvilka beskrifningar saknas i Landeboken?
Justitie-kanslerns anmärkning i sistnämnda hänseende är i Kammar-kollegii utlåtande bemött dermed, att utsättandet af jordens namn var för ändamålet tillräckligt i en tid, då, med kännedom om namnet, älven kännedom om rymden var lörenad; men utom det att sålunda blifvit förutsatt, att kännedomen om spridda jordlägenheter varit långt större i fordna tider än som nu är vanlig, saknas all antydning om anledningen dertill att en dylik kännedom, hvad hemman beträffar, då skolat saknas.
1 allt fall synes det för ändamålets vinnande varit vida bättre att i stället för en uppgift angående utsädet och höfångsten, om hvars betydelse i afseende på eganderätten icke någon tanke synes hafva uppstått, förr än Ofver-direktören Falkman den framställde, helt enkelt i Landeboken blifvit för hvarje hemman utsatt, hvilken, antingen Kyrkan, Kronan eller någon annan, med eganderätt detsamma innehade; och vid jemförelse t. ex. emellan anteckningarne för hemmanen N:ris 117 och 120 i den till ifrågavarande afhandling fogade tablå öfver de Halländska kyrkohemmanen, faller det sig icke lätt att få den föreställningen, att det förra hemmanet, som uttryckligen säges vara Svendt Atzerssönns gård, skall, lika som det sednare, hvilket säges vara kyrkans gård, anses vara icke Svendt Atzerssönns, utan kyrkans, derföre att utsädet och hö-afkastningen uppgifvits.
Den bevisning, som til! stöd för ifrågavarande påstående blifvit företedd, må nu vara huru bindande som helst, så kan deri likväl icke sträcka sig längre än till det antagande, att de som lemnat uppgifter till Landeboken (häradsprostarne, enligt Kongl. Brefvet den 11 Augusti 1569,), haft den mening, att de hemman, hvilkas egor omnämndes eller beskrefvos, borde anses vara kyrkornas eller presterskapets egendom.
Det återstår då att taga i betraktande, huruvida denna häradsprostarnas mening bör lända till ovilkorlig efterrättelse vid bedömandet af frågor om eganderätten till kyrkohemman.
Efter den erfarenhet, som vunnits derom, att sedan Halland blef en Svensk provins, kyrkorna ofta obehörigen tillegnat sig dispositionen af verkliga kronohemman, af hvilka någon del af räntan varit kyrkorna tillagd och hvarom Kammar-kollegii utlåtande den 15 Februari 1842, intaget i Stats-Utskottets Betänkande N:o 182 vid 1844 års riksdag, äfvensom liera Kongl.
Bref, såsom de af den 7 Oktober 1852, angående hemmanen Hunnakull, Bäckagård, Räfvinge, Slöinge och Getinge bära vittne, torde det med skäl kunna antagas att sådant äfven under den tid Halland lydde under
Danmark, understundom velat försökas och sålunda kunnat åsyftas med en eller annan anteckning i Landeboken.
Det betyg af Danske Professorn Kolderup Rosenvinge, hvilket är bifogadt Stats-Utskottets förenämnda utlåtande, talar ock om »Misbrug som fia saakaldte Regnskabs-provsters side ikke har vaerit usaedvanlig».
Antagligt är det äfven att origtiga anteckningar kommit att i Landeboken inflyta - Kongl. Maj:ts Nåd.
41 llyta af den anledning att presterna sjelfve varit om rätta förhållandet okunnige.
Uti omförmälda, af Öfver-direktören Falkman utgifna afhandling anmärkes att många ofullständigheter i Landeboken troligen härledde sig derifrån, att somliga socknar saknat ordinarie pastor eller en sådan, som haft nit och skicklighet nog för att lemna de erforderliga uppgifterna.
Det säges ock i denna afhandling, att man var den ti den »ej så nogräknad om termerna», hvarpå såsom exempel anföres, att så väl ordet Krona och ordet Stift hade, hvar för sig, en dubbel bemärkelse, att kyrkas och stifts inkomster voro hvarandras motsatser, men att annorstädes Kronan och stiftet betydde så mycket ett och detsamma, att man ibland brukade än det ena och än det andra.
I Öfver-direktören Falkmans afhandling visas jemväl att ordet landgille, när dermed afsågs det gamla rätta landgillet, uttryckte jordeganderätten, men på ett annat ställe i samma afhandling säges, att det numera icke låter sig göra att utreda huruvida med ordet landgille, då, såsom oftast är fallet, det förekommer utan binamn eller förklarande sido-ord menas del »gamla rätta» eller gästeri.
Det kan derföre vara antagligt att under föreställning att blotta innehafvandet af landgille utmärkte jordeganderätt, en del prester endast på sådan grund utan närmare undersökning ansett kyrkorna hafva jordeganderätt och derföre lemnat beskrifning på hemmanets egor, så vida äfven sålunda skulle uttryckas jordeganderätt, men andra deremot ansett omnämnandet af landgille ensamt vara tillräckligt för att utmärka jordeganderätten.
Mot Öfver-direktören Falkmans, af Kammar-kollegium gillade tolkning af Landeboken har Justitie-kanslers-embetet erinrat, att af densamma skulle följa, att endast tre kyrkohemman i södra Halland, men deremot alla i norra Halland skulle vara kyrkans eller presterskapets, hvilket likväl syntes föga antagligt vid det upplysta förhållande, att nära tre sekler efter Landebokens upprättande och förr än Öfverdirektören Falkman framställde och vissa myndigheter derefter godkände berörda tolkning, hvarken kyrka eller prest veterligen någonsin haft större inkomst eller ansetts ega bättre rätt till kyrkohemmanen i norra än i södra Halland.