Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den enda invändning af vigt, som här, blifvit framställd, är att R. o. Ad., förra gängen då §:n förevar, icke observerade, att ett tillägg var behöfligt, utan fattade beslut i öfverensstämmelse med det förslag, Utsk. afgifvit; men då frågan ännu är öppen, och rättelse kan verkställas, synes det mig vara skäligt, att iakttaga densamma.
Jag vågar således vördsamt tillstyrka bifall till Gr.
Som det är mig obekant, att
Ståndet fattat beslut, rör:de införsel af utländskt bränvin, så anhåller jag, att Riddarh.-Sekrejtm ville lemna uplysning derom, samt att jag derefter måtte åter få ordet.
Sedan, i anledn. häraf, underl. Riddarh.-Sekret, tillkännagifvit, att, honom veterligen, R. o. Ad. icke hade fattat något beslut, hvarigenom införsel af utländskt bränvin blifvit tillåten, yttrade Hr von Hartmansdorff:
Då lärer det vara obekant äfven för R. o. Ad., att något sådant beslut blifvit af oss fattadt.
När så är, torde Ståndet finna olämpligt, alt på en oriktig förutsättning grunda något påföljande beslut.
Gyldenstolpes anförande synes gå derpå ut, alt, när man begått en oförsigtighet, sä skulle man äfven göra del 2:dra gången, och som 2:ne negativa jaka, kunde man derigenom bevisa, att Ståndet verkligen fattat det saknade beslutet.
På det vi ej måtte komma så långt i slutledningar, anhåller jag, att R. o.
Ad. ville bifalla Utlåt.
Just derföre, att R. o. Ad. ännu icke fattat beslut, ang:de införsel från utrikes ort af bränvin, har Ståndet vid ett föreg:de tillfälle, enl. min tanka, ganska riktigt beslutit, huru det skall tillgå, i händelse bränvin blifver till införsel tillåtet.
När nu R. o. Ad. fattat ett sådant beslut, fordrar väl konseqvensen, att så äfven nu sker.
För öfrigt är att anmärka, att denna författn. ingalunda handlar om försäljning en - Den 11 Oktober. 181 däst af Svenskt bränvin, ty om K.
M. tillåter, att bränvin får till riket införas, så skall, i afseende på det utifrån inkommande bränvinet, tillämpas alla de stadganden, hvilka finnas i denna författn. intagne.
Denna författn. gäller således ingalunda endast för Svenskt och inom riket tillverkadt bränvin, ulan äfven för utländskt.
Men icke nog härmed, den gäller redan för utländska spritdrycker, ty en § i författmn säger, att konjak, romm och andra spirituösa drycker skola såsom bränvin anses.
Den upmaning, som Hr von Hartmansdorff gjorde till Riddarh.-Sekretm, att uplysa derom, huruvida R. o. Ad. fattat beslut, i afseende på införsel af utländskt bränvin, synes mig bevisa, att, när Hr von Hartmansdorff icke har giltiga skäl, begagnar han sig af svepskäl.
Det kan väl vara, att Hr Gripenstedt icke så omständligt yttrade sig öfver R. o.» Ad:s förra beslut, men nog borde Hr von Hartmansdorff, sorn deltagit uti beslutet, förstå hvad som menades.
Jag bar egentligen begärt ordet, för att tillkännagifva, att jag afslår från mitt förslag och förenar mig med Gr. Lagerbjelke.
Det må gerna medgifvas, att mitt uttryck var oriktigt, men så mycket måste väl Hr von Hartmansdorff medgifva, att R. o. Ad:s beslut i detta afseende förutsätter möjligheten af hvad jag sagt.
Då man förutsätter en sak, är det väl också riktigt, att man, i afseende på andra omständigheter, som dermed hafva gemenskap, också ställer sina beslut i full öfverensstämmelse med sina förutsättningar.
Det var ingenting annat jag menade.
Jag fortfar att tillstyrka bifall till Gr.
Lagerbjelkes förslag, som jag anser vara ganska riktigt.
Landtm, framställde att, i afseende på ifrågavande §, blifvit yrkadt dels bifall utan någon förändring, och dels af Gr.
Lagerbjelke bifall med den förändring, att vid §:s slut tillädes orden: ”eller, såvidt införsel af bränvin från utrikes ort varder tillåten, att densamma blifvit vederbörligen förtullad”, samt hemställde derjemte, enär således meningarne om början af denna § icke varit delade, om R. o. Ad., med sig förbehållen rätt, att sedan pröfva det föreslagna tillägget, bifölle Utsk:s nu afgifna förslag till 49:de §:n. Ropades Ja.
Efter sedermera först till bifall och derefter till afslag å det af Gr.
Lagerbjelke föreslagna tillägg framställde propos:r, som besvarades med blandade Ja och Nej, blef förnyad propos. till bifall å sagda tillägg framställd och besvarad med starka
Ja jemte åtskilliga Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att han härvid funnit
Jag vill icke begära omröstning, ly jag förmodar, att Gr.
Lagerbjelke efter vanligheten vinner.
Men jag reserverar mig mot beslutet, derföre, att det är oegent - 382 Den li Oktober. ligt.
Det katr ju hända, att K.
M. tillåter bränvins tullfria införande, och då har denna § ingen tillämpning.
4lista punkten, ang:<le § lil.
Uti sista plenum, då fråga förevar om straffbestämmelserna uti 39:de §:n, tog jag; mig friheten fästa R. o. Ad:s upmärksamhet på de resultater, till hvilka man skulle komma vid tillämpningen af de förvandlingsgrunder, som här af Utsk. blifvit föreslagne, samt att för andra resan oloflig bränvins-utminutering skulle den sakfällde komma att dömas nära nog till högsta kroppsplikt.
Om förbrytelsen inträffade på en söndag, vore han, vid bristande tillgång på böter, ovilkorligen förfallen till högsta kroppsplikt, hvartill ytterligare kommer det tillägg, att man utmäter allt hvad han eger och insätter honom för återstoden.
Ett sådant lagstadgande trodde jag mig böra anmärka såsom oriktigt, emedan det icke går an, att på dessa böter använda den förvandliiygs-tariff, som för böter, då de förvandlas till vatten och bröd, är i allmänhet uti allmänna lagen bestämd.
Jag skulle derföre tro, att man borde, med afslag af Usta morn., inskränka sig till antagandet af det sednare morn., på följande sätt förändradt: ”De uti denna förordn. utsatta böter skola, vid bristande tillgång, enl. 8:de mom. K. Förklaringen d. 23 Mars 1807, förvandlas till fängelse”.
Mörners förslag, gick det derpå ut, att med ett penndrag helt och hållet borttaga Ulsk:s förslag, att böterna skola kunna förvandlas till vatten och bröd, och i stället återgå til! det förhållande, som nu finnes och som är så allmänt öfverklagadt, att böterna nemi. skola förvandlas endast till enkelt fängelse.
Jag vill minnas, att jag på detta rum — jag tror vid föreg:de Riksdag — berättat, hurusom en hustru brukade sälja bränvin, under det att hennes man satt på slottet, samt att han sålde, då hon deremot satt på samma ställe, hvarigenom en beständig krog af dem underhölls.
Ingendera af dem ansåg sig fara illa genom att undergå enkelt fängelse.
Då erfarenheten under loppet af många år ådagalagt, att ett enkelt fängelse icke är i någon mohn afskräckande, skulle jag tro, att, om man icke bestämmer något skarpare korrektiv emot de ifrågavande brotten, så skall hela denna lagstiftning hafva tjenat lill ingenting annat, än att upmuntra lönnkrögerierna, hvars anläggande blcfve så mycket mera frestande, som numera en betydlig skatt skall utgå från de verkliga krogarne.
Jag får således på det högsta afstyrka den förändring i författmn, som Gr.
Mörner förordat.
Man har sagt, att vid andra resan oloflig utminutering skall den brottslige blifva dömd till nära högsta kroppsplikt, samt att, då försvårande omständigheter förefinnas, kan han möjligen blifva dömd till 28 dygns vatten och bröd, men, om jag minns rätt, så är 15 eller 16 dygns vatten och bröd det minsta, hvartill han kan dömas.
Men, Mine Hrr! om man eftertänker allt det Den 11 Oktober. 183 onda, som åsladkommes genom lönnkrögerierna, torde det väl icke vara för mycket, att den, som andra gången dermed beträdes, får umgälla silt brott med 16 eller 17 dagars vatten och bröd, som utgör den mindre bestraffning, hvarvid det troligtvis kommer all stanna.
Jag kan icke bifalla Gr.
Mörners förslag, utan tillstyrker R. o. Ad. att godkänna §:n, sådan den nu befinnes.
Mörner deruti, att den ifrågasatta förvandlingen till vatten och bröd ingalunda är lämplig.
Betraktar man de bötesbelopp, som uti författmn äro utsatte, skall man finna, på sätt Frih.
Raab också medgifvit, att det sällan kommer att dömas mindre än 14 dagars fängelse vid vatten och bröd, men deremot ganska ofta ända till 24 eller nära högsta kroppsplikt.
Då det synes mig vara ovedersägligt, att det icke är lämpligt, att, för en sådan förbrytelse, som oloflig bränvinsförsäljning, hvilken, i det hela tagei, i eke utgör någonting annat, än en polisförbrytelse, stadga sådana straff, att de vid förvandlingen upgå till nära högsta kroppsplikt, så återstår ingenting annat, än att antingen betydligt nedsätta de i 39:de §:n förekommande böterne, hvilket icke vännerna af nykterhetssaken lära vilja medgifva, eller också antaga en annan förvandlingsgrund, än fängelse vid valten och bröd, hvilken afvikelse från den allmänna lagen dock ingalunda vore nyttig.
Raab har sagt, att det har handt, att personer ganska ofta blifvit pliktfällde och fått aftjena sina böter med enkelt fängelse, men månne vi kunna vara förvissade derom, att så mera sällan skall inträffa, i fall det blifver vatten och bröd.
Erfarenheten har i allmänhet icke visat, att öfverdrifvet stränga straff motarbeta brott.
Det mäste finnas andra korrektiver.
Såsom jag i början af mitt yttrande tillkännaf, instämmer jag med Gr.
Mörner deruti, att förvandlingen till fängelse vid vatten och bröd icke är lämplig, men, i motsats med honom, anser jag deremot att förvandlingen, enl. K. Förklaringen d. 23 Mars 1807, icke är tillräcklig, ty det är Hrrme bekant, att, enl. denna Förklaring, får det fängelse, som vid förvandling af böter bestämmes, icke öfverstiga 2:ne månader, samt att arbete icke kan åläggas den, som undergår straffet.
Vid sådant förhållande skulle jag vördsamt tillstyrka, att R. o. Ad., i fråga om förvandling af böter, bibehölle samma tariff, som uti nu gällande bränvins-förordn. finnes stadgad.
Om R. o. Ad. vidhåller samma förvandlings-tariff, som i nu gällande bränvins-förordn. finnes stadgad, kommer man, på sätt Frih.
Raab anmärkt, att bibehålla ett straff, som visat sig vara utan verkan.
Kan det vara R.
St:rs mening, att stifta förfaltn.-r, som icke efterlefvas?
Raab har omförmält ett exempel, huru det tillgår.
Jag ber, att dertill få lägga ett annat, som jag kanske förut har omnämnt.
Tidningarne upgåfvo, föll. vår, att en gumma i Calmar blifvit under Ilen 11 Oktober. ett år 42 gånger sakfälld för oloflig bränvins-försäljning.
Detta bevisar huru kraftlösa straffen ära.
Sparre sjelf erkänt, att dessa straff äro för lindriga, hvaä annat hafva då R.
St:r att göra, än besluta några strängare?
I fråga om varors införsel, hafva de bland mina värde motståndare, som äro frihandlare, yrkat, att R.
St:r skulle fatta beslut, i öfverensstämmelse med hvad de förut stadgat.
Om Ståndet nu skulle i nästföljande § också anse sig bundet, icke blott af ordalagen, såsom förhållandet var vid 49:de §:n, utan af föreg:de beslut, sä borde dessa böter äfven förvandlas till fängelse vid vatten och bröd.
Då R. o. Ad., så vidt jag kan påminna mig, godkänt 89:de §:n i bränvinstillverknings-förordnm, der det heter, att böter, som ädömas, enl. de och de §§, skola förvandlas till straffarbete, har •Ståndet nu, genom straffarbetes afskaffande, brustit i sina besluts öfverensstämmelse.
Då i 90:de §:n stadgas, att om böter, som olika förvandlas, skola på en gång uttagas, gånge de böter först ut, som till enkelt fängelse, och dernäst de, som till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, samt slutligen de, som till straffarbete förvandlas: så äro ju böter, hvilka till vatten och bröd skola förvandlas, stadgade för oloflig bränvins-tillverkning.
Nu frågar jag, hvilken förbrytelse må anses svårast, emedan hon medförer de skadligaste följder, antingen den, att olofligen tillverka bränvin, eller att olofligen försälja det?
Den, som gör det förra, skadar blott den, som lofligen tillverkar, och han undandrager tillika Kronan den lielöpande skatten.
Men den, som olofligen försäljer, undandrager Kronan sin rätt, skadar näringens lofliga idkare och slutligen äfven den, som förtär bränvinet, samt underhåller derigenom dryckenskapslasten.
Om Ståndet, efter att hafva afskaffat straffarbetet, jemväl borttoge böternas förvandling till fängelse vid vatten och bröd, så skulle det synas, som Ståndet vore strängt mot tillverkarne, men ömtåligt om försäljaren, för hvilken Ståndet ville göra brottets begående så litet menligt som möjligt.
Jag hoppas, att detta icke är R. o. Ad:s mening, utan anhåller derföre, att förslaget måtte bifallas.
Mörner: 1 afseende på förvandlings-grunderne af de ifrågavar:de böterne, får jag förena mig med Gr. Sparre.
Det var endast för att icke införa flera förvandlings-grunder, som jag ' höll mig till 1S07 års författn.; men, om hela §:n utgår, och om man bibehåller samma förvandlingsgrund, som uti nu gällande förordn. är stadgad, så tror jag, att det är i många hänseenden det lämpligaste.
Ehuru det visserligen är ett djerft företag, att upträda emot tvenne så spränglärde jurister, som de, hvilka uti förevande hänseende äro af motsatt tanke med mig, nödgas jag dock, emedan frågan är af oändligen stor vigt, motsätta mig deras förslag.
Sparre har väl förklarat, att man icke kunde åtnöja sig med de förvandlingsgrunder, som uti 1807 års Förklaring finnas bestämda, ulan att man borde antaga dem, som finnas uti nu Den 11 Oktober.
185 gällande bränvins-författn. stadgade.
Jag ber då att få fästa Hrrtnes upmärksamhet uppå, hvad densamma i delta hänseende innehåller.
Det heter nemi. i 64:de §:n, att böter, till och med 10 R:dr, förvandlas till 7 dagars fängelse; från 10 till och med 25 R:dr till 14 dagars; från 25 till och med 50 R:dr till 21 dagars fängelse o. s. ,v. Dertill kommer, att under fängelsetiden skall fången till arbete hållas; men då man vet, att det arbete, hvartill han hålles, består deruti, att betjena de befallande vid fängelse-inrättningen med att hugga ved o. m. d., hvilket gifver honom motion, och då lian derjemte erhåller litet drickspengar, så blir följden den, att den, som för oloflig bränvinsförsäljning dömes till enkelt fängelse, alldeles icke riskerar alt under fängelsetiden slita ondt.
Jag hemställer om på sådant sätt ett brott kan blifva afskräckande.
Härutaf blir en ovilkorlig följd, att hvar och en, som eger tillgångar och vill begå ett brott, han skaffar sig en ansvarig, till hvilken han betalar några R:dr, för att han skall tillbringa en angenäm séjour uti fängelset.
På det sättet blifver man i tillfälle, att så många gånger man behagar öfverträda författn:n.
Vill man hafva en författn. efterlefd, må man då stadga sådana stränga lagbud, alt de blifva efterlefda.
När man nu icke kan på något annat sätt med eftertryck straffa, må man då stadga fängelse vid vatten och bröd.
Det har respekt med sig och man begår icke en dylik förbrytelse så snart igen.
, Jag kan icke annat än på det lifligasle tillstyrka bifall till Utsk:s förslag i denna §.
Jag är ledsen deröfver, att jag vid detta tillfälle nödgas upträda emot min högt aktade embetsbroder här på andra sidan; men det är mig alldeles omöjligt, att i detta afseende dela hans mening.
Det är gifvet, att då man redan nu vet, att missbruk i af seende på lönnkrögerierna eger rum, så skola dessa missbruk tilltaga i en ofantlig större skala, då genom den höga beskattningen frestelsen att begå dessa förbrytelser blir så mycket större.
Om icke straffbestämmelserna således blifva skärpta, skall, såsom 2:ne talare redan yttrat, det blifva ingenting bevändt med hela författn:n.
Att straffen icke böra vara öfverdrifvet stränga, det vill jag visserligen i allmänhet medgifva, och isynnerhet, när man kan tänka sig fall, då man utan afsigt och eget förvållande kan blifva utsatt för straff.
Man har visserligen sagt, att ifrågavande förbrytelser icke utgjorde något moraliskt ondt, utan vore att betrakta såsom polisförbrytelser, men, ehuru jag tror, att det ligger något mora liskt förkastligt häruti, vill jag dock erinra derom, att det finnas polisförbrytelser, i afseende å hvilka ganska stränga straff äro stadgade.
Jag vill t. ex. nämna om förbrytelser emot karantänsförfattnme.
Ett ondt, som jag tror R. o. Ad. skall medgifva, är det, att lagar stiftas, men icke efterlefvas.
Det är tydligt, att sådant skall menligt inverka, samt hos folket alstra en viss slapphet, i afseende på känslan för det rätta och lagliga.
Har 186 Den II Oktober. man tagit sitt parti att vilja genomdrifva ett genomgripande förslag uti bränvins-lagstiftuingen, må man då använda de medel, som leda derhän, att författnm blifver efterlefd, och ett af de oeftergifligaste i detta hänseende anser jag vara skärpta straffbestämmelser.
För min del instämmer jag med dem, som tillstyrka bifall till Utsk:s förslag uti ifrågavartde hänseende.
Om stränga straff i och för sig voro tillräckliga att förekomma brott, vore det skäl för lagstiftaren, att för hvarje, äfven det minsta, brott bestämma det aldra högsta straff; men erfarenheten har visat motsatsen och rättsläran bjuder, att man, utan afseende på annat än rättvisan, måste söka lämpa straffet efter brottets beskaffenhet.
Det må nu vara, att det kan anses för ett moraliskt ondt att sälja en sup bränvin, men att det blir ett så beskaffadt brott, som, enl. kriminalistikens grundsatser, anses för brott, lärer väl i alla fall komma att betviflas.
Man har sagt, att man, till förekommande deraf att andra personer, än förbrytarne sjelfva, skulle komma att åtaga sig ansvaret, borde stadga vatten- och brödstraffet, men erfarenheten bar visat, att icke engång detta straff hjelper.
Jag vill anföra ett mycket vanligt exempel.
Tillgrepp af vexande ting ute på marken, som uti lagspråket kallas åverkan; är belagdt med böter, hvilka vid bristande tillgång förvandlas till fängelse vid vatten och bröd.
Det vanligaste fallet i verlden, Mine Hrr! är just det, att en person, som har tillgångar, öfvertalar sin dräng eller någon annan att påtaga sig brottet och aftjena det med vatten och bröd.
Man afhjelper således icke hvad man velat förekomma genom stadgandet af vatten- och brödstraffet, och den frågan återstår alltid, är det rätt, är det rimligt, qtt, för en sådan förbrytelse, som att olofligen sälja en sup, stadga böter, som kunna förvandlas till 14, ja ofta 28 dygns fängelse vid vatten och bröd?
Redan vid andra resan förbrytelsen begås, blifver man dömd till 27 dygns vatten och bröd, eller nära högsta kroppsplikt.
Enl. min åsigt kan en sådan lagstiftning icke försvaras, och jag har ansett det vara min skyldighet, att derpå fästa R. o. Ad:s upmärksamhet.
Sparre har yttrat, att erfarenheten visat, det stränga straff icke förekomma brott.
Raab har deremot sökt ådagalägga, alt lindriga straff icke heller hindra brottens begående.
När således hvarken stränga eller lindriga straff afvärja brott, lära de icke kunna förekommas, utan beqvämligast vara, att icke vidare besvära sig med några bestraffningsanstalter samt i detta hänseende anställa försök.
Om sådant öfverensstämmer med den s. k. kriminalistiken, sä torde det dock icke öfverensstämma med rikets sannskyldiga nytta.
Derföre nödgas jag motsätta mig ett dylikt rön.
Sparre har upgifvit en förbrytelse, för hvilken fängelse vid vatten och bröd blifvit utan åsyftad verkan stadgadt.
Men denna förbrytelse eller skogsåverkan anses af vårt folk i allmän - Den 11 Oktober. 187 het icke vara stöld.
Jo emedan lagen icke af ålder har såsom sådan behandlat skogsåverkan.
Derigenom har handt, på sätt Hr Gripenstedt ganska riktigt anmärkt, att som folket upfostras af lagen, anser det den ifrågavande förbrytelsen icke vara af betydenhet eller vanfräjdande art.
Under den tid jag förvaltade Landshöfdinge-Embetet i Calmar, önskade jag att Länet måtte blifva af med en Länsman, som begått skogsåverkan, samt derför sakfällts och erlagt böter.
Jag frågade en HofRältsledamot i Jönköping om Länsmannen icke kunde, på förberörde grund, entledigas?
Nej, svarade man, enligt kriminalistiken går det icke an; ty han har bott för sitt brott och dermed är det försonadt.
Han ansågs följaktligen vara efter förbrytelsens begående lika behörig som förut, att tillhöra Kronobetjeningen.
Jag anhåller vördsamt att R. o. Ad. måtte betänka följderna af en dylik lag-stiftning samt bifalla den nu föredragna §:n.
Ehuru jag instämde med Gr.
Mörner derutinnan, att det stadgande, att den, som fjerde gången eller oftare förbryter sig emot författningen, dömes till straffarbete från och med 2 månader till och med ett år, borde, emedan jag ansåg denna bestraffning vara för stor i jemförelse med det brott, som blifvit begånget, från 39:de §:n borttagas, så kan jag likväl icke dela hans tanke, att l:sta mom. af den nu under öfverläggning varande §:n bör ur författningen utgå.
Vi känna — såsom flere talare också anmärkt — att det enkla fängelset är af ganska mild art och att den, som icke sätter mycket värde på sin frihet — såsom förhållandet är med många —, han finnér det icke vara svårt att en eller högst 2:ne månader sitta uti häkte, serdeles om han eger tillgångar att kunna bereda sig en bättre spis, än den, som efter fångtaxan bestås.
Således synes det mig som behofvet verkligen skulle kräfva, att straffen eller böterne blifva skärpta.
Enligt 51:sta §:ns lista mom. skola de böter, som enligt 39:de, 41 esta, 42:dra eller 43:dje §§:ne ådömmas, förvandlas, då tillgång brister, till fängelse vid vatten och bröd.
Det är visserligen sannt, att de i nyssnämnde §§:r förekommande förbrytelser icke åro annat än polisförbrytelser, men, med undantag af åtskilliga brott, som röra allmänna säkerheten, måste man väl medgifva, att den jemförelsevis största mängden af förbrytelser tillhöra de s. k. polisförbrytelsernas antal.
Jag tillstyrker alltså vördsamt, att Usta mom. af 51:sta §:n måtte af R. o. Ad. antagas.
Vid detta tillfälle har jag haft det missödet, att instämma uti den åsigt Frih.
Raab yttrat; måhända finner han till följe deraf anledning att upträda med någon förklaring, för att gifva sitt föregående yttrande en annan tydning, hvarigenom han må anses befriad från obehaget att dela med mig lika tankar.
I den händelse R. o. Ad. utesluter l:sta mom. af 51:sta §:n,så måste, då vi komma till 53:dje §:n, dess sista mom. äfven utgå.
Detta mom. innehåller nemi. huru 188 Den 11 Oktober. tillgå skall, då en person blifvit dömd till böter, som efter olika grunder skola förvandlas.
Sedermera återstår endast 2:dra morn. af samma §, hvilket innehåller: ”hafva böter till en del utgått, förvandlas återstoden efter de i K. Brefven d. 5 Februari 1768 och d. 27 Oktober 1820 stadgade grunder.”
Då detta mom. är af alltför obetydlig beskaffenhet för att utgöra en § för sig, torde det enl. min tanka böra flyttas till 51:sta §:n och der utgöra ett nytt mom.
Jag anhåller derföre, att, innan diskussionen öfver 5lista §:n blifver afslutad, samt i händelse dess lista mom. blifver uteslutet, få föreslå att, då R. o. Ad. kommer till 53:dje §:n, den del af §:n, som kommer att qvarstå, eller dess sista morn., måtte bifallas samt upflyttas och utgöra 2:dra mom. lill 51:sta§:n.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., alt, hvad Gr.
Lagerbjelkes yrkande anginge, R. o. Ad. torde finna alt detsamma borde blifva föremål för ett blifvande beslut, och att, för den händelse R. o. Ad. beslutade att lista mom. af 5lista §:n må utgå, det då må stå Grefven öppet att, vid pröfningen af 53:dje §:n, yrka att sednare mom. deraf må införas uti 5lista §:n.
Hr Gr. o. Landtm, framslälde sedermera, att i öfrigt blifvit yrkadt dels bifall å Utskis förslag till 51 ista §:n och dels af Gr.
Mörner att med uteslutande af lista morn., ifråga vande § må erhålla följande lydelse: ”De i denna förordning utsatta böter ' skola, då tillgång brister, förvandlas till fängelse, sålunda, att emot böter till och med 10 Ridr svare 7 dagar fran 20 ,, ,, ,, 25 ,, ,, 14 ,, ,, 25 ,, ,, ,, 50 ,, ,, 21 ,, ii 50 „ ,, ,, 100 ,, ,, 30 ,, „ 100 ,, ,, ,, 150 ,, ,, 45 ,, ,, 150 ,, ,, ,, 200 ,, ,, 60 ,, eller två månader o. s. v. Ej må dock någon, för bristande tillgång till böter, mer än ett år till fängelse hållas, ehvad belopp böterne må utgöra.
Under fängelse-tiden bör fången till arbete hållas.”
Då härefter propos. till bifall å Utskis i afseende på 5lista §:n afgifna förslag framstäldes, ropades starka
Ja, blandade med Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han ansåg
42:dra punkten, ang:de § 32.
Lades till handlingarne. 43:dje punkten, ang:de § 33.
Den 11 Oktober. 189 44:de punkten, angele § 54; och 45:te punkten, ang:de § S7.
Då härefter Hr Gr. o. Ladtm. omnämnde att den nästföljande 58:de §:n redan var af 3 Stånd bifallen, yttrade Hr Cederschiöld:
Ehuru denna § lärer vara af 3:ne