Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och då en teater af rang, som respekterar sig sjelf, icke för försumma en dylik repertoar och det vill synas som om publikens smak skulle, klokt vägledd, kunna arta sig mer för sådana saker än hittills, borde associationen kunna i i flera hänseenden ha stor nytta af hr Hillberg.
Det fins dock hvaijehanda men, ty, såsom erfarenheten visat, kan ett, tu, tre den vakna — och för närvarande tyckes den verkligen vara rätt ?aken — energien betänkligt loja af och hans organisationsför-måga torde utmärka sig mera för.
hastiga glimtar af talang än ett ihållande arbete och han går säkerligen inte heller fri från yrkes-sjukan af storslagna ord och planer, som fö nöja sig med att kastas ut för att göra effekt, men för hvilkas förverkligande föga åtgöres.
Denna gång emellertid hade han legat i och resultatet var godt, och man frågar sig onekligen, hvarför inte samma omsorg och noggrannhet i instuderingen alltid kunde tillämpas vid Dramatiaka teatern.
Och att det så borde och att ekonomien så tillåter, kan väl icke råda något tvifvel.
Hvad nu hr Hillbergs Petruchio beträffar, så är den måhända icke att räkna till hans allra fullödigaste sceniska » skapelser », men fir alltid en prestation af rang, af mycket högt värde och intresse.
Hvad som här i synnerhet slår en är den präktiga masken, som genast framkallar tidsstämningen, och den öfverväl-digande styrkan och kraftmedvetenheten.
Maskeringen kunde måhända tåla en något ungdomligare anstrykning, utan att Pe-truohio deiför behöfde riskera att förväxlas med älskogssjukepiltar.
Han räknar uttryckligen sig sjelf till ungdomen.
H ?ad som i spelet alldeles för litet märkes är det uppsluppna humöret och öfverlägsna humorn i all hans excentricitet.
Derigenom blir hans framställning tämligen entonig i färgen.
Och styrkan verkar äfven n&amp;got för tungt, som jag vill minnas tyngre än på Nya teatern, men hvartill kanske äfven den nuvarande lilla ramen nftgot bidrar, äfvensom den rent yttre kontrasten mellan Petra-chios och Katarinas figurer.
I detta hänseende har man vid denna rollutdelning kastat &amp; sido all hänsyn till den grundsat«, som veterligen tillgripits såsom en mycket god förevändning vid andra rollfördelningar, nemligen att välja tvenne motspelande så att deras figurer något så när harmoniera till yttre dimensioner.
Förutom den generella uppgiften af att ifcgna och bedira publik och kritik med sin talang och sin älskvärda apparition har fru Hartman under det nya systemet fått sig anförtrodt två extraordinära missioner: l: o) att lära hrr tidnings recensenter att studera Gervinus och 2: o) att göra gamla Shakespeare popul&amp;r både hos publiken och dioskurerna V. S. och C.
L., hvilkas intresse för Shakespeare hittills varit temligen ljumt, hvarpå re * prisen af » Mycket väsen » är ett ganska fferskt exempel.
Båda sakerna äro högst förtjenstfulla, icke minst n: r 1, ty ehuru, tack vare examensböcker och kompendier} de lärda laterna nog icke saknas på Bina håll, är det alltid roligt ju mer lärdomen tilltar.
Apropos tidningsrecensenter och Gervinus har änd&amp; saken artat sig något komiskt.
Gervinus kom ut 1849, » En argbigga » har i den nuvarande teatergenerationens färskare minne spelats 1880 och 1885 med fruarne Bosin och UlfF såsom Katarina.
Och riskabelt torde ej påståendet vara att ingendera dervid återgaf Katarinas roll i enlighet med den nu proklamerade enda saliggörande uppfattningen eller, för att låna formuleringen ur Sv.
DbL, som en vanlig » Backfisch », hvilken tagit på sig en renässans-kostym.
Att ej båda eller endera utgick från den uppfattningen synes ju ock deraf, att då ej nu skulle kunna föras ett s&amp; förfärligt väsen om att fru Hartman haft äran att slå in på en ny väg.
1880 regerade hrr C.
L. ooh Ä. F. i D.
B. och A.
B. såsom recensenter och i de 20 — 30 rader de hvar egnade pjesen uttalades ingen missbelåtenhet med fru Bosins uppfattning af sin roll, 1885 hade de båda resp. tidningarna fått andra recensenter, hvilka visade vida större intresse för pjesen, men inte heller de, lika litet som D.
A: s dåvarande recensent, lyckades observera det grundfalska i fru U: s uppfattning af rollen, utan tvärtom berömdes hon lifiigt och än i dag talas i A.
B., fastän dessnuvarande recensent är gervinist, om hennes verkliga och väl-förtjenta triumf.
Och den som bekant s&amp; ovanligt lärde och vine H.
B. i Sv.
kunde 1885 inte bättre sin Ger-vinus, än att han, som det tycktes af allt hjerta, instämde i lof-orden.
— Och Gervinus hade ändå som sagdt kommit ut redan 1849, men först i nftdens år 1889, d. v. s. jämt 40 år senare, blef han fallt erkänd af hrr Stockholmsrecensenter.
Hans skugga bör verkligen vara fru Hartman taoksam.
Det är ett nytt bevis på skönhetens och talangens förenade makt.
Fru Hartmans uppfattning och återgifvande af rollen äro nu snart sagdt enhälligt fastslagna såsom de enda saliggörande, och hr V. S., som blygsamt bjöd till att knysta, kröp strax till korset.
Inför en sådan enhällighet vore väl egentligen det klokaste att helt vackert stoppa in alla sina tvifvelsmål.
Kanske hade ock inga tvifvelsmål återstått för mig, om t. ex. Sv.
Dbls recensent, hvilken snält och omständligt ordar om sin vånda att frångå den gamla traditionella uppfattningen, varit nog vänlig att upplysa om icke blott att han reflekterat länge och väl, utan ock sättet hvarpå han i sina reflektioner ledde sig till sist fram till det resultat att det var alldeles på tok med det gamla sättet.
Totalintrycket vid åseendet af fru Hartmans argbigga blir en undran, hvarför en så stor apparat som hela fem akter etc. och så många brutala åtgärder skulle behöfvas för att lära denna ostyriga barnunge mores.
Det borde ha kunnat skett med mycket mindre; obändigheten är inte värre än att man godt med någonting så enkelt som en risbastu hade bort kunna undvika hela den onödiga kraftförbrukning, som nu dels pjesen, dels hr Hillberg sjelf ålägger Petruchio.
När fru Hartman sträcker på sin lilla späda figur och sticker upp sin lilla näsa och söker se kavat ut, blir det snarare ett näbbigt, nippertippsaktigt barn, till på köpet med tfgjord borgerlig anstrykning, än någon representant af adlig börd för den renässanstid, hvars blodfullhet och kraft man ändå samtidigt i recensionerna varit ganska angelägen att orda om.
Den fasa hennes omgifning och staden erfar för henne kvarstår oförklarlig med fru H. i rollen.
Med det intryck hon gör af mera barn in kvinna för man ej sigte på den sensualism, som, senare nkr böjelsen för Petruchio vaknat i hennes sinne, måste framträda, då dylikt var ett hufvuddrag för dåtida menniskors kårlek, och ej heller klart för sig, att hon rent af, hvad tiden beträffar, ens hunnit hålla på så länge att hon blifvit en visa för hela staden och sjelf fött egentlig anledning att frukta för att tiden skall gå och hon bli der sittande.
Man har ifrigt hållitpä att Katarina skall tillhöra den s. k. slyn&amp;ldern, ocb med slyoåldern menas väl öfvergångsperioden från barn till kvinna, d. v. s. en period, som i erotiskt hänseende påminner om be * skrifningen i ett bekant horatiansk ode.
Har gammal skall i så fall den yngre systero anses vara?
Men jast hr Hillberg, hvilken till icke ringa del torde ha äran för fru H: s framgång i rollen, tyckes låta sig angeläget vara att dementera en dylik uppfattning genom sina slatord i sista akten, hvilka slutord till på köpet äro, så vidt jag kan finna, af honom tillagda och som
synas vara pjesens sens moral: » det betyder ..... att dugtigt
kvinfolk skall ha dugtig man. »
Det är visserligen en ytterst förträfflig regel, men att epitetet » dugtigt qvinfolk » passar till fru H: s Katarina återstår att bevisa, och sådana saker som att granddraget i Katarinas karaktär bör vara naivitet och ej elakhet, eller att hon ej bör van något gammalt och långt åkerspöke med manhaftiga fasoner och grof röst stå ej i minsta samband med nyss antydda bevisniogs-resterande.
Äfven med den uppfattning, fru H. sökte tillämpa genom rollen, giorde dock vid vissa detaljer chargering sig gällande, såsom när hon i sin ilska kippar efter anden eller i fjerde aktens första tablå ibland sätter sig ned, och när hon i andra akten till sist tystnar inför Petruchio, synes det mera berott på andfåddhet framkallad af den häftiga ilskan än, såsom just Ger * vinus tyckes föreskrifva, öfverväldigad af naiv förvåning.
Om man alltså har svärt att anse fru H: s öfvertagande af Katarina annat än som experiment, hvilket ej förefaller fullt motiveradt eller fullt lyckadt, så är det den stora grand-skilnaden mellan detta.
experiment och några andra experimeti under året med en eller annan artist, att om ock bemödandena då varit lika samvetsgranna, enär fru H. dessutom är en verklig artist med stor talang och intelligens, detta experiment slog ofantligt mycket bättre ut och hennes Katarina i alla fall btof ett dugtigt och talangfullt stycke arbete.
Hur ung fröken Ulrik än i verklighet må vara, hjelper det inte, att hon icke har med förlof sagdt något nuckigt och tråkigt i tal och spel, och såsom representant af » jungfrulig mildhets tjusande behag » passar hon föga.
Hvad som för oss svenskar är det mest intresserande i den sista nyheten, Meilhacs och Ganderax ’ komedi, Pépa, är ém spirituella ooh underhållande dialogen samt i psykologiskt hSa * seende skildringen af uppvakningsprocessen af de gamla känslorsa
jmell&amp;D de b&amp;da frånskilda mak ar ne.
För parisiska skådespelare kan ja dessutom ett typiskt utförande af de olika personerna och särskildt af rastaquouéren framkalla resultat af intresse för publiken.
Vid premiéren här var oursäktligt nog stycket ingalunda fullt ffcrdigt och gick icke med vederbörlig fart.
Det torde ock endast vara två af de fem hufvudpersonerna, som fullt hålla måttet, nämligen fru Hartman och hr Fredrikson.
Den förra var ung, frisk, intagande och föngslande som ej många af våra aktriser äro det, om ock det var föga spår af det exotiska som vederborde både i utseende och spel.
— Hr Fredrikson var verkligen ytterst dråplig, specielt när han lät sitt skämt och raljeri fritt spela.
Det var en afgjord seger.
— Antagligast i följd af sina bemödanden att få fram en karakteristisk typ, kom ej hr Hedin, den eljest alltid så dråplige och oförlikneligt rolige, att nu göra sitt vanliga oemotståndligt skrattretande intryck.
— Under innevarande spelår har jag haft godt tillfälle att hos fru Bosin beundra i synnerhet en talang, den nemligen att ioke blott kunna bevara alla sina gamla goda roller, utan äfven kunna kapa åt sig en hel mängd nya goda samt på långt afstånd hålla ifrån sig alla dåliga eller mindre tacksamma.
Hon har uppenbarligen en mycket stor förmåga att verka som » den tysta kraften ».
När man emellertid ser huru t. ex. fru Fahlman systematiskt i kotterikompromissernas eller de personliga beräkningarnes intresse (intrigerats och) makats öfver till en repertoar af dåliga, af andra fbromådda eller nära på komparsroller, gör man sig den frågan, om ändå inte en liten paus kunnat göras deri och hon t. ex. ft denna rollen, då hon ju ovilkorligen förefaller både yngre, lifligare och elegantare än fru Bosin och det icke är samma förhål-lande med henne som med fru B., eller, mildt taladt, att förkonstlingen lurar på henne.
I småleendet, i betoningen, andhemt-ningen, kring mun och ögon, ja t. o. m. i gången sitter den nemligen på lur, som vid en något uppmärksam iakttagelse lätt kan ses.
— Att förklara hr Palme såsom den hederlige Jacques i » allo tillfredsställande », såsom några giort, förefaller bra starkt.
Man komme nog sanningen närmare, om man sade att han var t. o. m. slöare än vanligt, och hvad som var ovanligt, han före-ftll inte ens vidare elegant ut.En stor hufvudstadstidning educerade oss för någon tid sedan derom att hundrade årsdagen af den stora franska revolutionen borde vara oss en fullkomligt betydelselös och likgiltig tilldragelse, då det goda, som revolutionen möjligen åstadkommit, redan förut fans i Sverige, förmodligen i följd af våra kungars förtjenst.
Men märkvärdigt nog glömde artikelförfattaren en sak, måhändi den enda, hvarför vi, indirekt å. m., ha revolutionen att tacka för, och i dessa den djupa loyauténs dagar var det en oförsvarlig glömska.
Hade revolutionen icke kommit, förefaller det ytterst problematiskt, om vi i det här laget haft den nuvarande regerande dynastien, utan hade den ätten än i dag kanske vandrat der nere i Pau såsom småborgare eller advokater af misstänkt semitiskt ursprung.
När en historiker i detta hänseende ej sett längre än näsan räcker och glömt bort den omständigheten, fir man ej svårt tillräkna en så ung och olärd man som hr Geijer-stam att när han ger sig till och lofrjunga revolutionen ban också glömmer den meriten.
Men för resten är hr G: s nyårs * pjes » Seklernas nyårsnatt », uppförd å Svenska teatern, ett nytt bevis på den nuvarande ungdomens dåliga tendenser.
Ty hvad är det annat när författaren väljer ett sådant ämne och bl.
a. låter Svarte-Petter förklara sig vara kyrkans vän och sin kulör vara samtidens fferg, » litet obestämd t, grå som den riktiga natten » eller kalla Sverige för ett land » der man sofver på minnen och älskar mig än — och aldrig bar kunnat bli riktigt vaken » Och de hädiska orden om samma land efterföljas af andn lika svåra:
Det tanker ej framåt, bara tillbaka,
Der sväljas kameler och silas mygg,
Och det låter som väder, när stormarna braka Der har jag stalt till det så utmärkt bra,
Att friheten blifvit en gammal moster,
Som säger till makten båd ’ Amen och ja Och bjuder folken på dödfödda foster.
» Gamla Svea » är mosterns namn,
Hon är putsad och fin, men slug och förveten,
Hon sträcker åt landet sin skrumpna famn Och jollrar i barndom om sedligheten.
Det der och sådant som » alla vilja se yxorna gå, me * ingen fins som törs hålla i skaften » kan måhända ibland för t * kortsynt betraktelse förefalla ega en viss sanning, men det Ir naturligtvis i alla fall högst opassande att säga det.
Ookså ur det en viss tillfredsställelse att åse huru recensenterna fria ett par s. k. samhällsbevarande organ med ett i sig sjelft heligt niatt visa sig värdiga sina sporrar oob som till yttermera visso var inspireradt af personlig obenägenhet och af vissa icke för misslyckade anktorer precis ovanliga känslor, skyndade att med efter-tryok lftsa lagen för förf.
Vid premièren måste emellertid märkvärdigt nog äfven uppriktigt rojalistiskt-konservativa känslor känna sig delvis förstummade i följd af den stämning, som den rabulistiske, men besynnerligt nog ändå talangfulle förf.
* onekligen fick fram.
Icke så litet bidrog dock väl dertill hr Josephsons stora smakfulla arrangeringsförmäga och den af en okänd tonsättare komponerade musiken.
Att spela Molière är ett aktningsvärdt, men svårt företag.
Det är svårt, derför att det här i landet saknas all vana och tradition i det hänseendet och dessutom våra skådespelare i allmänhet sakna den literära och kulturhistoriska bildning och resonansbotten, hvarförutan det blir dem omöjligt att få fram erforderlig stämning.
Svenska teaterns försök med Fruntimmersskolan stannade derför vid ett aktningsvärdt bjudande till, men enda sättet att komma någonting i den vägen är naturligtvis att icke ge tapt, utan göra om försöken, och ju mer skådespelar ne arbeta sig in i Moliéreuppgifter, dess mer skola de förmå f&amp; publiken med sig.
Det vill dock synas som om sedan denna gång försöket skulle slagit bättre ut, om t. ex. fröken Grund fått Agnes ’ roll i stället för fru Lundberg.
Frkn Grund är visserligen ännu bara elev, men hon förefaller ega naturlig känsla och omedelbarhet, och det är två saker, som * äro allt annat än utmärkande för den andra, hvilken, vid sidan af sitt täcka utseende och sin mångåriga teaterrutin och sitt som det synes samvetsgranna arbete, är icke blott ständigt enahanda, utan, hvad som är ännu värre, är en personifikation af saftlös smånäpen förkonstling.
Hr Ranfts bemödande var mycket aktningsvärdt, men tort och strandade på ofvan antydda orsak.
Det fins en magisk trollformel, hvarmed sfiväl förläggare som teaterdirektörer tro sig kunna tillintetgöra hvarje anklagelse för forseelse mot smak och literatur, h var för de utsätta sig vid valet af sina resp. repertoarer, och den lyder: publiken vill ha den sorten.
Att det ofta varit ursäkten för upptagande af de tyska dramatiska produkter, hvarmed vi Under senare år varit hemsökta, är alldeles gifret, men nu visar det sig gång på gång att ursäkten ej löngre är hållbar.
Det är med en verkligt rörande oförtrutenhet, teater-
* Måhända beror detta derpå att han och hans gelikar enligt nyare forskningar i grund och botten äro reaktionära varelser.
Ut Dagms Krönika.
13direktörerna ändå fortsätta med importen af slikt kram.
Lägger man i hop alla etycken af ifrågavarande slag, Svenska och Sftdra teatern detta spelåret haft fram, blir resultatet ganska respektabelt
— kvantitativt n. b.
— och ingen annan skådespelsgenre har likt uppmuntrats på långa stycken när.
Lifslängden har dock icke varit synnerligen lång, vår pnblik står dock numera icke fullt på samma ståndpunkt som den göteborgska, hvilken för närvarande tyckes inne i ett menlöshetstillstånd och i fråga om gengäld för mångåriga uppoffringar och sympatier på sin teater ej ställer högre anspråk än till operetter — och det är ändå en viss reson
— och lustspel af samma nivå som » Slabstrnmpetaren », » Söm * merskan », » Nya bibliotekarien » etc. — Svenska teatern särskildt, som har ett gammalt anseende att åter tillkämpa sig och som genom den sällsynt stora framgången med » Lifvet på landet » rönt en sådan ekonomisk uppmuntran, borde vara pligtig att rikta Bina sträfvanden till något högre mål.
Egnades den ihärdighet, tids * spillan, kostnad och omsorg, som nu kräfvas för framdragandet af den ena produkten efter den andra af ofvan antydda literärt-kälkborgerliga tyskeri eller dermed befryndade, i stället på saker af mera idé och värde, skulle de ekonomiska resultaten antagligen bli lika goda och repertoaren verka uppfostrande på skådespelare, publik och hvarför inte — äfven på kritiken.
— Att det sista behöfs är nog hvarenda teaterdirektör och teatermenniska genast med om.
— Alltid finnas vida bättre och ingalnnda mer förlegade eller mindre » spelbara » pjeser både i den skandinaviska och utom — skandinaviska literaturen, om man bara har omdöme och gör sig besvär att söka och rörande dylika pjeser visar något af det mod och den ihärdighet, som manjiu har rörande^värdelösa ting.
Det är ju alls icke otroligt, att de pjeser, specielt Svenska teatern kommit med, äro lika goda som flera, hvilka förr i tiden med belåtenhet slukats af publik och kritik.
För mig skola de gerna, om det kniper, till och med påstås vara bättre.
* Afven om hrr Holmqvist, Warberg och andra ibland kunna bli roliga att åse, ge dessa pjeser af flera anledningar i regeln de spelande föga tillfälle till allvarligare verklighetsstadium och talangfullare karaktärsutveckling, utan få de inskränka sig till mer eller mindre hyggliga scbablonarbeten.
Från första stund i harmoni med innehållet vanligen platt skrifvan och utan tillstymmelse till verklig
* Dock ett sådant medgifvande vill jag inte gerna göra i afseende på » Högmod går för fall », som trots sin goda sensmoral var mer an lofligt enkel; mycket kan dock kanske tillräknas lokaliseringen som borde ha skett med mindre platthet och talanglöshet.stilbehandling, bli styckena ioke sällan genom öfversättningen än mer tillplattade och banaliserade, hvilket äfven står i harmoni med de inom teaterverlden ingalunda sällsynta begreppen om en förträfflig och ledig dialog.
Södra teaterns sällskap har, i synnerhet förr i tiden, vunnit många framgångar på det borgerliga lustspelets område, men på senare tider, med allt erkännande af det goda som fruarna Caspér och Fornell och frkn Magnusson, hrr Åbjörnson och Bergström m. fl.
åstadkomma, synes det nästan, som om teatern lefde för mycket på sin gamla renommé.
I stället ha dess ledare böljat för teaterns räkning fika efter konstnärliga lagrar såsom operett-teater.
Och tack vare teaterns manliga afdelning ha resultaten blifvit märkvärdigt framgåugsrika.
Hvad är det nämligen för märkvärdigt att personer med röst och musikaliska stadier lyckas i operetter?
Men att ge operetter och t. o. m. operor, der hvarenda en af de manliga uppträdande i fråga om röst-resurser kunna täfla med kråk- och sparfslägtet, det är konst, verklig utsökt konst till på köpet.
Konungajubileet, som pä våra flesta teatrar framkallade så många lysande prof af snille och smak och historisk sanningskärlek se ’ n, blef för Södra teatern en anledning att pröfva sina krafter på ett af densamma förut oförsökt fält; det historiska skådespelet i den högre stilen.
Vehikeln för försöket blef » Napoleon 1 », naturligtvis hemtadt från tyskan.
Visserligen kan det tyokas, som vore det ett något egendomligt val af pjes till förhärligande af h. m: t konungens höga födelsedag och det synes ▼itna mera om insigt i tyska språket än om historisk kännedom, s&amp;som den flyktigaste erinring om » stamfaderns antecedentier » genast visar.
Pjesen vill förhärliga Napoleon och troheten och den ädla, oegennyttiga uppoffringslusten hos dem som i motgångens dagar icke sveko.
Och vid det Bernadottska namnet bifogade fransmännen länge ett epitet af helt annan innebörd.
Men stycket var i alla händelser dråpligt och genom sitt granna språk excellerade det i viss mån inom det oafsigtligt, men starkt paro * diskas genre, hvadan det var högst nöjsamt att åse.
På romanens och novellens område har den efter Strindbergs framträdande uppspirande yngre originalliteraturen genom Ernst Ahl-gren m. fl.
kommit med goda beaktansvärda alster, men på den motsvarande inhemska dramatikens område är det ännu alldeles för magert.
Och icke kan då Geyerstams sista pjes » Telje tokar », trots vissa mycket goda egenskaper, der komma att spela någon roll.
Orsaken dertill har af somliga ansetts varabland annat dess tysken, och att förf.
gått för mycket eller tyskt mönster kan väl ej heller bortresoneras.
Men det Ir emellertid det goda med styeket trots dess ibland alldeles för lösa sammanhang, att förf.
uppenbarligen vid nedskrifvaodet hade ett syfte, som han ville ha fram, nämligen att klämma till hvarjehanda officiöst artificielt sedlighetsnit.
Och för detta ända * mål har han haft till sitt förfogande ett betydligt förråd af natnrlig fyndighet och godt lynne, som man tyckte borde ha framkallat friskare stämning vid premièren, än det då i sjelfVa verket gjorde.
Orsaken härtill bör i viss mån sökas i den stereotyphet, som är utmärkande för två hufvudrollsinnehafVare, hrr Bergström och Wagner.
I synnerhet den förre kan nog vara rolig ändå, men hade de verkligen gjort någon individuel typ af sina uppgifter och sparat något af sina väl bekanta tonfall och rörelser, skulle publikens belåtenhet nog varit större.
Hr Strömberg, hvars komik eljest är så osmaklig och skådespelareförmåga så enkel, öfverraskade för denna gång med något verkligt utmärkt i sin karakteristiska polisbetjentsroll.
Bland de öfriga tilltalades jag i synnerhet af fröknarna Magnussons och Hodells spel.
Vasateatern tog upp före jul den gamla, men kvicka och roliga » Resan till Eina », utan att spelet utmärkte sig något ovanligt hvarken till godo eller ondo.
Dess af aktören Hirsoh hop-skrifna nyårspjes karakteriserades af sin absoluta brist på verklig skämtförmåga och var bland enkla nyårspjeser den enklaste tänkbara.
Den 10 februari.
Gasparone.Grefvinnan Zoé.
Det var vid slutet af en sådan der liten förtjusande frukost på tu man hand, som grefven en vacker, men något mulen julimorgon yttrade:
» Jag har glada nyheter för dig, min vän, — åtminstone tror jag de ska komma att behaga dig, och jag skulle misstaga mig mycket, om de inte det gjorde. »
Hon såg upp från desserten — en makalös fruktpudding
— och bad honom om fortsättning med ett litet bevekande och på samma gång skälmskt ögonkast.
Grefven lutade sig beqvämt tillbaka i stolen och dröjde litet med svaret.
» Men så sitt inte der, Gustaf, och se så förfärligt hemlighetsfull ut; du förstör min aptit och den här fruktpuddingen är så delikat.
Grefven skrattade — ett litet godmodigt, underjordiskt skratt, som kom hans mage att hoppa.
» Du bekänner således, att du är nyfiken? »
» Ja, har jag sagt, ja! »
» Nå, för att inte din dessert ska behöfva vänta — vi få inqvartering! »
Hon lade hastigt ifrån sig dessertskeden, sköt stolen något tillbaka från bordet, slog ihop händerna och utbrast i ett muntert: — » nej, hvad du säger! »
» Jag tror du blef öfverraskad. »