Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här ar ej fråga om att beröfva de omyndige 282 Den 13 J u I i i e. m. barnen, hvad dem borde tillkomma.
Utskottet har endast tillstyrkt, att det, som möjligen kan komma att tillfalla Kronan, skulle af Församlingen få användas.
Tredje mans rätt är således ej derigenom förnärmad.
Ändamålet, hvartill Utskottet föreslagit medlens användande, är en Scholaeinrättning inom samma Församling, der Dana-arfvet uppkommit, och förmögenheten, hvaraf det utgöres, blifvit samlad; och är det ett ändamål, som har synts Utskottet godt, hvarföre jag auhåller om bifall till Utlåtandet, Hans Excellence Herr Grefve De la Gardie:
Jag ber om förlåtelse, att jag åter upptager Ridderskapets och Adelns tid , men jag hemställer till hvar och en, som läst Utlåtandet, om det är möjligt att tro annat, än att hela summan 2000 R:dr är af Utskottet ansedt som Dana-arf, Om 1000 R:dr afdragas för att gifvas åt de fattiga barnen, så är jag ej emot, att det Öfriga tillfaller Församlingen.
Barnen få då hvad den aflidne fostermodern dem ämnat; mera kunna de ej begära, och det öfriga må användas till SO allmän gagnelig inrättning.
Friherre Sprengtporten s Jacob Wilhelm'.
Lika med hvad Herr Grefve De la Gardie yttrat, tror jag högst ömmande omständigheter tala för de omyndige personer, hvilkas rätt är i fråga; och hvilka Den 13 J u I i i e. m. *83 uppfostrade i den aflidnes lius, gått miste om dess åt dem ämnade qvarlåtenskap, i saknad af testamentshandlingar; jag skulle således önska, att Utskottet vore i tillfälle att härå fästa ett billigt afseende.
Jag vill endast upplysa, det Utskottet föreslagit, att hvad som, ännu beroende af en skeende ny utredning vid Domstol utaf målet, möjligen kan blifva Dana-arf, skulle komma att tillfalla Församlingen.
Jag har ej fattat annat, än att den aflidne ej egde rätt att bortgifva sin qvarlåtenskap, och jag viste icke, att någon disposition blifvit gjord, ty i sådant fall hade jag visserligen tillstyrkt bifall af Utlåtandet, Friherre Cederström, Jacob:
I frågan ora den aflidna Enkans qvarlåtenskap får jag upplysa, att den blifvit bedömd såsom Dana-arf, emedan kände arfvingar ej funnos.
Sedermera har resning blifvit sökt i saken, emedan det befunnits, att en testamentarisk disposition skall varit gjord; och denna resning lärer Kongl.
Maj:t ej vägra, då Testamentstagare!! icke blifvit i saken hörd.
Det är ej vådligt, att bifalla Utlåtandet, emedan blott det, som kan blifva Dana-arf, skulle af Församlingen få 284 Den i3 Julii e. m. uppbäras.
Enskildt har jag af Domaren fått veta, att utom de iooo R:dr, sorn Testamentet innehåller, skall äfven det möjligen blifvande, öfverskottet tillfalla fosterbarnen, och i sådan händelse förfaller ali Församlingens rätt.
Jag är fullkomligt förekommen af Friherre Cederström, och vill blott upplysningsvis tillägga, att Kongl.
Maj:t befallt sin JustitiaeCanzler, att bevaka Rättegången, och att Kongl. Maj:t i sin Nådiga Proposition blott föreslagit, att det som kunde befinnas vara Dana Arf3 skulle lemnäs till Församlingen.
Utskottet bar ej kunnat ingå i betraktande af hvad som är barnens rätt, eller icke, emedan sådant icke tillkommer Utskottet, så mycket mer som Rättegång derom nu är för handen; men om Ridderskapet och Adeln skulle täckas bifalla Utskottets Utlåtande, så är Barnens rätt ej förnärmad, emedan det endast är frågan om att disponera hvad som möjligen kan såsom Dana-arf komma att Kongl. Maj:t och Kronan tillfalla.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg StatsUtskottets ifrågavarande Utlåtande böra, på grund af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återremitteras.
Den i3 Ju lii e. m. 285 Hvarefter Hans Excellence gjorde proposition till bifall af StatsUtskottets nämnde Utlåtande, hvilken proposition med Ja besvarades.
Föredrogos ånyo och gillades följande StatsUtskottets den 23 sistlidne Juna afgifne, och den g dennes e. m. på bordet lagde, Utlåtanden: N:o 186.
Angående ersättning till Assessoren Hellberg för liden förlust å en contraherad leverans af ArtilleriHästar.
I anledning af väckt fråga om belöning för Fabriqueuren Godlund.
Företogs till pröfning StatsUtskottets den 23 sistlidne Junii under N:o 18g afgifne, och den g dennes e. m. på bordet lagde, Utlåtande, angående anslag af allmänna medel til! tryckning af Landshöfdingarnes EmbetsKungörelser.
Lika som vid förra Riksdagen bestrider jag sådane Statsanslag, som det [ifrågavarande.
Jag anser den fordel, som tryckprässens uppfinning medfört, äfven delas af Embetsmännen, emedan de nu ej behöfva skrifva så mycket, som då de icke kunde låta trycka.
Jag bestrider alla sådana partiella löneförbättringar, hvilka skulle blifva en följd af denna a86
Den i3 Juli» e. in. framställning, och jag förenar mig i den reservation Friherre Palmstjerna afgifvit, att det egentligen är en löneförhöjning, emedan skrifningen af allt, hvad som nu skulle tryckas, egentligen hörer till Embetsmännens tjenster, När nu tryckningen är till Kronofogdarnes förmån, så är också billigt, att de deltaga i kostnaderne derföre, synnerligen som de, med en afgift af några Riksdaler, undvika att hålla så många Skrifvare sorn vanligt.
Saken är ej så obetydlig, som den i början synes, emedan den kostnadj som nu för de 24 Länen anses uppgå till 2,4oo R:dr, snart skall mångdubblas; ty tillsynen blir ej så noggrann, om tryckningen skall ske på Statens medel.
Jag tror således, att saken, hädanefter såsom hittills, bör förblifva enskild.
Cederströmj jacob:
Då ej tryckning äger rum af de i Länen utkommande Kungörelse^, så är LandsSecreteraren eller Kamereraren skyldig att utskrifva ett exemplar för hvarje Kronofogde, och desse skyldige att utskrifva ett exemplar åt hvarje Länsman.
Hvarje Länsman är skyldig utskrifva ett exemplar till hvarje Scokem Kungörelsen kommer derigenom långsamt, och ofta senare, än som vederbort, fram.
Länsmannen kan ej alltid på en dag hinna skrifva så många exemplar, hälst lian kan vara sysslosatt med andra a88 Den i3 Julii c. m.
Kungörelser, sorn, enligt Kongl.
Maj:ts Instruction för Dess Befallningshafvande, det uttryckligen åligger Embetsnuinnen att skrifva, bora på StatsVerkets bekostnad tryckas.
Nu få de exemplaren tryckta sig tillsända, och erlägga derföre en lindrig betalning, emedan det länder dem till egen lättnad.
I annat fall skulle de hvardera bålla sig en Skrifvare till.
Här är nu fråga om att ålägga StatsVerket en utgift af blott 2,400
R:dr, men nästa Riksdag fä vi den säkerligen tre gånger större.
Har StatsVerket en gång erkänt principen, så kommer den nu föreslagne
Summan säkert att blifva 5, 6 å 8 gånger större.
Jag afstyrker således bifall till Utlåtandet, emedan skyldigheten ursprungligen är ett åliggande för Embetsmännen, och bifallet blott skulle föranleda till slarf med Statens medel, hvilket icke är ovanligt inom det kära Fäderneslandet.
Jag anhåller således om afslag å Utlåtandet.
Herr RosenqvistFredrik Leonhard:
Jag förenar mig till alla delar med Herr Hjerta, och anser lika med honom icke någon ny afgift vara nödvändig för tryckningen af Landshöfdingarnes EmbetsKungörelser.
Erfarenheten har visat, att då något bifailes, så gifver det straxt anledning att vilja hafva mera, och således om man får ett finger,' så vill man hafva hela handen, och får man en skilling, så vill man hafva en hel Riksdaler.
Fri - ♦
Den i3 Julii e. m. 287 tjensteförrättningar.
Derigenom händer, att Kungörelser icke på en och samma Söndag i alla Socknar uppläsas.
Det är derföre angelägit, att trycka dessa Kungörelser, och kostnaden kan icke med skäl åläggas Tjenstemännen.
Den bestrides nu godvilligt, men tillhör lagligen Staten.
LandtStaten är dessutom så illa lönt* att hvarje ytterligare fordran af den skulle vara en stor obillighet.
Jag tillstyrker derföre bifall å Utlåtandet* Hans Éxcellence Herr Grefve De la Gardie, Jacob:
Jag är hufvudsakligen förekommen af Friherre Cederström, och vill blott tillägga, att jag känner ställen, der man betalar för hvarje Kungörelse* jag tror 16 sk.
Banco, och denna skatt är visserligen större, än den som skulle uppkomma, om Tryckningskostnaden uppfördes bland StatsVerkets utgifter* Ingen lag kan ålägga Embetsmännen, att bestrida kostnaden.
Utom det att denna tryckning skulle spara tiden* så undvikes all missskrifning, hvilken man i våra Landskyrkor ofta hört föranleda till stora löjligheter.
Jag finner utiften obetydlig emot den nytta, som Landet deraf skulle skörda, och tillstyrker derfö bifall å Utlåtandet.
Qm man skulle väckas till förundran, så vore det verkeligen deraf, att en Landshöfding vill påstå, att de Den i3 Julii e. ro. 289 Friherre
Något stadgande att skrifva Kungörelser har jag ej funnit i Instruetionei ne, ej heller att hålla Skrifvare.
Men om oordning icke skall inträifa; om Kungörelserne i rättan tid och på lika Söndagar skola uppläsas i Församlingarne, så är angelägit, att, sedan Tryckerier finnas, de också begagnas.
Här har blifvit framstäldt, att kostnaden snart skulle blifva högre, samt oaktsamhet och slarf blifva en följd af bifall.
Den sednare tillvitelsen förtjenar ej afseende, och hvad den förra beträffar, så är den lätt afhjelpt derigenom, att Kongl. Majit anbefaller Sine Befallningshafvande, att inkomma med förslag öfver kostnaden, och sedan detta är godkändt, utbjudes tryckningen genom Öppen Auction, då lägsta anbudet genom klubbslag gör sig gällande.
Om afsigten är, att i mohn Samhället utbildas, införa oordning och förrycka det stigande samhällsskicket, så bör allting återgå till skrifning.
Då böra Tryckerierne afskaffas, så att man ånyo, såsom en f. d.
HofCanzler gjort, må kunna lill Kongl.
Majit lemna den glädjande underrättelse, att endast 12 Tryckerier nu mera finnas i Riket.
Jag tror visserligen ej, att Tryckeriernes bestånd eller förfall inom Riket beror af detta anslag — men jag tror att det nästa 3a H. 19 3CjÖ
Den i3 Julii c. m.
Riksdag ganska säkert skall befinnas otillräckligt.
Af de Handlingar Utskottet haft att tillgå har synts, att kostnaden för ifrågavarande
Tryckning är uppgifven vara ganska olika uti de serskilte
Länen; ifrån 100 till aooR:div och, om jag rätt minnes, äfven derutöfver.
Jag tror visst icke, att vårdslöshet vid tryckningen kommer att ega rum, och åstadkomma större kostnad jin som är behöflig, men jag är öfvertygad att 100
R:dr för Länet skola anses otillräcklige uti många Län.
Detta anslag kan jag dessutom icke anse annat än som en Lönetillökning hufvudsakligen för LandsSecreterarne, hvilka förut, som bekantar, ega tillräcklig lön.
Jag anhåller derföre om afslag å Utlåtandet.
Grefve von Schwerin j Fredrik Bogislans:
Det förhåller sig, såsom Friherre Palmstjerna uppgifvit, att kostnaden för somliga Län uppgår till 400 R:dr.
Fördelningen blir mycket ojemn, och föranleder till en jemförelse, som torde vid en annan Riksdag påkalla en ny proposition till ytterligare ökning.
Jag anser sålunda frågan höra hvila, till dess LandtStatens Lönereglering förekommer, och anhåller derföre om afslag å Utlåtandet, Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition till bifall af StatsUtskottets förevarande Utlåtande.
Den 13 J u 1 i i e. m. Hvarefter Hans Excellehce hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade afslå berörde Utlåtande* Ropades äfven Ja och Nej* Herr von Hartmansdorff > August:
Mig synes, som man gjorde en bestämd orättvisa emot LandtStatens Tjenstemän* när man först vägrar dem den löneförhöjning Kongl. Maj:t åt dem föreslagit, och Sedan äfven nekar dem ersättning för kostnaden till allmänna kungörelsers tryckning.
Snarare borde, för det man vägrat dem det första, man åtminstone bifalla det andra.
Eljest satte man dem på dubbel förknappning.
Om tryckningskostnaden skulle drabba LandsSecrelerarne, vöre dervid mindre att anmärka, emedan de genom sportler äro sä
Väl aflonta, att få Tjenstemän i Riket torde kunrta med dem jemnföras; men den drabbar äfven HäradsSkrifvarne, som redan förut hafva besvärliga och vidlyftiga göromål med alltför ringa aflöning.
Jag anhåller derföre
Om bifall å Utlåtandet.
Herr Rosenblad j Berhhard:
Jag instämmer till alla delar med Herr von Hartmansdorff.
Skulle man vilja afslå Utlåtandet derföre, att i oo R:dr kunde vara tillräckligt för vissa Län, men deremot öfverflödigt för andra* så kart man återremittera Utlåtandet, på det StatsÄnslaget må blifva beslutadt, att i mohn af behof utgå, 3i H, >9* ags Den i3 Ju lii e. m. Herr Hjerta:
Jag har visserligen intet; emot återremiss, kanske Utskottet då skulle vilja tillstyrka Rikets Ständer, att låta hela frågan förfalla.
I händelse af återremiss, sorn jag ej bestrider, vill jag blott fästa Utskottets uppmärksamhet på nödvändigheten af Kungörelsernas tryckning, och äfven derpå, att det föreslagna anslaget icke skall behöfva stort tillskott, om tryckningen ulbjudes på öppen auction.
Jag anhåller blott att, i händelse af återremiss, få bifoga den anmärkning, att den täflan, hvilken Friherre Cederström synes åsyfta, troligen lärer uteblifva, emedan det vanligen ej finnes mer än en Boktryckare i de flesta Läns Residens Städer.
Hans Excellencc Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, omRidderskapet och Adeln ansåg de vid StalsUtskottets förevarande Utlåtande gjorde anmärkningar böra föranleda till detsanimas återremitterande.
Föredrogs ånyo StatsUlskottefs den a3 sistlidne Junii under N:o igo afgifne, och den g dennes e. m. på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af väckt fråga om er - D e n 13 Julli e. m. sättning till framlidne BergsRådet Friherre Hermelins Arfvingar.
Herr Rosenbladt Bernhard:
Het afstyrka!) de Utlåtande, sorn StatsUtskotlef, afgifvit, öfverensstämmer visserligen, jag erkänner det, med stränga rättsgrunder, och jag skulle således icke yrka någon ändring deri, om den ej påkallades af en skyldig erkänsla för en stor medborgares namn.
Hermelins namn är nogsamt kändt; hans stora och nyttiga anläggningar i Norrbotten, hvilka, genom ofördelaktiga conjuncturer och serskilta olyckor, förstörde hans enskildta förmögenhet, ock kände.
Den ersättning för olyckan af fiendens infall 1809, som Friherre
Hermelin tillika med hela orten åtnjöt genom lindring i kronoutskylderne, kan i förhållande till hans och den öfriga ortens förluster icke jemföras.
Den 16 December e. ra. 301 Bankernes sedelutgifnings-rStt; ty derigenom skola de bemöda sig att draga större vinst af upp- och afskrifnirigs-rä kningen.
Man har här sagt att Bankerne icke skulle kunna förtjena pä en kreditiv-rörelse om de icke (ingo utgifva sedlar på kreditiv-handlinsarne.
Detta Sr en helt och hållet chimerisk invändning; ty Bankerne äro oförhindrade att fastställa en större skillnad mellan procenten på ersättningar och procenten på utlåningar; de kceditiv-sökande skola i alla fall vara glada att få begagna kreditiver hos dem, men säkerheten vore större.
Jag anhåller på dessa grunder att sednare delen af 14 § måtte uteslutas, och om jag också icke skulle vara nog lycklig att kunna genomdrifva detta, så anser jag mig likväl böra inhemta huru stor del af R. o. Ad. som häri instämmer.
För att framkomma med ett så genomgripande förslag, som det ifrågav:de, och hvarigenom en så väsendtlig förändring göres i nu gällande PrtvalBanks
Ian, borde något af yttersta vigt inträffat som dertill gifvit anledn., jag känner ej sådant, och derföre förundrar mig förslaget så mycket mer.
Om man jemför den uplästa 14 § med II g uti nu gällande lag af år 1846 för PrivalBankerne, skall man finna en betydlig inskränkning i nuv:de rättigheter.
Orsaken härtill måste hemta sin grund, antingen från något missbruk, eller misstroende till Priva tJBn nke r ne.
Hvad missbruket beträffar, så hafva de stränga kontrollanterne ej ordat något derom; det mäste således ej hafva förefunnits; och i afstde till misstroendet, utvisar den dagiiga erfarenheten ett motsatt förhållande, derigenom, att PrivalBankerne få emottaga betydliga summor på upp- och afskrifnings-räkningen —samt då beloppet påkallar stora lån, så inom som utom Riket.
— PrivalBankerne hafva aldrig försummat sina skyldigheter, deras skulder hafva på förfaIlo-tiden blifvit inlöste och deras kredit-sedlar vid upvisande med Rikets gångbara mynt, invexlade.
Och må jag såsom ett talande bevis anföra, att alla PrivalBanker i Riket, under nuv:de svåra penninge-kris, ej ett ögonblick manquerat i sina åligganden, hvarpå exempelvis bör nämnas Stockholms PrivatBank, der invexlingen af kredit-sedlar, för några lå dagar tillbaka, upgick dagligen till flere hundrade tusende Rdr.
Utsk:s stränghet är således för mig en gåta, och dess föreskrift, att endast i rörelsen, på en gång ej hafva utelöpande kredit-sedlar till större belopp, än som sammanlagdt i värde motsvarar PrivatBankens hela grundfond, skall till betydlig del inverka på PrivalBankernes fördel.
Men också på allmänheten, derigenom att upp- och afskrifningen väsendtligen förminskas, om ej alldeles uphör, då inga kredit-sedlar få utgifvas för dessa insatte medel.
Utsk. har i sin stränga föreskrift förbisett, en ganska vigtig omständighet, nemi., att kredit-sedlar, ej böra få utgifvas på andra kreditiver, än dem som äro af lika beskaffenhet med grundfonden.
Jag nämner detta blott uplysningsvis, men ej för att yrka 302 Disn 16 December e. m. någon förändring härutinnan, om afsiag på ifråga vide paragraf, anhåller jag vördsamt.
Sedan i anledn. häraf 11 § af K.
Kungörelsen den 9 Januari 1840, ång:de enskilda Banker, hvilka utgifva egna kredit-sedlar, blifvit af undertecknad Riddarh.Sekret, upläst, tilläde Hr Aminoff:
Dä jag sist hade ordet glömde jag anföra, att RiksBanken har rättighet utgifva sedlar, efter vissa bestämda grunder och i förhållande till inneliggande real valuta.
Och såsom ett ytterligare bevis på denna rättighet vill jag omnämna, att K. M. nyligen föreslagit R.
St:r, att uptaga ett lån på 3 millioner Specie, och för denna summa utgifva 12 millioner Rdr Rint, hvilket förslag troligen af R.
St:r bl ifver bifallet, ålen PrivatBanker skall hindras att för deras inneliggande kassa, äfvensom för de i RiksBanken deponerade medel, om ock dessa medel voro af klingande mynt, utgifva sina kredit-sedlar, är sådant konseqvent handladt?
så framt ej den ena ensidigheten skall räcka den andra handen, ehvad sorn angår PrivalBankerne.
Jag menar den höga bevillning PrivatBanker erlägga till Staten, långt öfver hvad alla andra näringar och rörelser gifva i dylikt fall.
Hr Gripenstedt har omnämt flere PrivatBanker som icke begagnat hela sin sedelutgifnings-rätt, och jag kunde upräkna än flere sådano Banker hvilka iakttagit samma försigtighet, allt för att bibehålla den nödvändiga säkerheten.
Jag fortgår afstyrka bifall till ifrågavide § såsom enl. mitt förmenande obehöflig.
Den siste värde talaren har ansett förslaget vara genomgripande.
Jag vågar bestrida detta; ty om ock lagens stadgande blir olika mot förut, så blir likväl förhållandet i sjelfva verket detsamma.
Utsk. har genomgått Privatbankernas officiela rapporter för flera år, och deraf funnit, att sedelemissionen i allmänhet varit inskränkt till just hvad Utsk. föreslagit.
Det nu gällande stadgandet är, så vidt jag kan begripa omöjligt att efterlefva; ty det kan icke vara praktiskt att grunda sedelemissionen på någonting så osäkert och fluktuerande som RiksmyntKassan, hvilken ena dagen kan vara flere hundra tusen
Rdr större än den andra, Man har också, på sält R. o. Ad. funnit af den uplästa § i nu gällande lag varit tvungen att medgifva Privatbankerna en månads tid för att jemka den rubbning som kan hafva upkommit i normalförhållandet emellan utgifna sedlar och kassan.
Det kan väl icke vara rätt att såsom grund för Privatbankernas sedelutgifnings-rätt antaga en princip, som är af beskaffenhet att lagen icke alltid kan efterlefvas och att icke mindre tid än en månad måste medgifvas för alt jemka de öfverträdelser af lagen som inses vara oundvikliga.
Jag har med desto större förvåning hört Hr Gripenstedt motsätta sig detta förslag som Hr Gripenstedt vid sisth Riksdag förordade Utskis då afgifna förslag, hvilket skiljde sig från det nu framlagda endast deruti att kreditiv-handlingarne icke blifvit uptagna såsom grund för sedelemission.
Utsk. tillstyrkte äfven då att sedlar skulle få utgifvas till samma belopp som hela Den 16 December e. m. grundfonden, och härom yttrar
Hr Gripenstedt: »I samma ögonblick, som en Riksbankosedel ingår i kassan, kan en motsvarande Privatbanksaedel utlemnas, utan att någon fara i afs:de på säkerheten derigenom upstår, men praktiskt tagel är denna regel icke särdeles lämplig, derföre att kontroller, huruvida sedelemission i hvarje ögonblick verkligen lämpas efter den variabla RiksmyntKassan, är alldeles omöjlig alt utöfva.
Det faktiska förhållandet utvisar för öfrigt, att RiksmyntKassan i allmänhet svänger sig omkring den fjerdedel af hela grundfonden, hvartill den vid Bankens begynnelse blifvit bestämd och som utgör det belopp, hvarefter sedelemissionen, enl.
Utslcs förslag, alltid skulle beräknas.
Jag har f. n. icke här några upgifter, som uplysa huru förhållandet är i detta ögonblick, men om man tager FinansKommiléens upgifter till grund för jemförelsen, skall man finna, att åtskilliga Banker vid några tillfällen haft litet mera, vid andra litet mindre af Riksmynt, än den nyssnämnde proportionen, men att förhållandet ej varit synnerligen mycket derifrån afvikande.
I praktiskt hänseende tror jag således alt man i st. f. nu gällande stadgande gerna kan godkänna Utslcns förslag, och att större reda och säkerhet derigenom skulle vinnas.
Jag hade trott att de grunder, som voro riktiga då äfven borde vara riktiga nu.
För min del hyser jag ingen fruktan att Privatbankernas RiksmyntKassa genom detta stadgande skulle komma att förminskas; ty de böra sjelfva inse nödvändigheten af att bålla sådan kassa.
Den siste värde talaren har sagt att någon grundad anmärkn. icke kan göras mot de enskilda Bankernas verksamhet.
Detta är en sanning, men då man med den nuv:de lagstiftningen icke är i stånd att kontrollera dessa Banker, och då man måste utfärda nya föreskrifter, så synes man ju handla klokast om man till grund för dessa lägger det faktiska förhållandet, d. v. s. den sedelemission, hvaråt Bankerna verkligen begagnat sig, och hvars mindre storlek just har gjort att Bankerna kunnat uthärda den allvarsamma »choc», för hvilken de nyligen varit utsatta.
Då den närvtde lagen är omöjlig att verkställa, och då erfarenheten visat riktigheten af de uti Finans-komiléens vid sisth Riksdag afgifna tiplysningar ang:de sedelernissionens verkliga storlek, hvilken enl. dessa just skulle upstå till ilen summa Utsk. föreslagit, så kan jag icke finna något skäl att vägra bifall till Utslcs förslag.
Att ålägga Bankerna att aldrig låta RiksmyntKassan sjunka under 25 proc. af grundfonden anser jag olämpligt.
Staten kan föreskrifva hvilka garantier en Bank skall lemna, hvilken ansvarighet som skall åligga delegarne, hvilken grundfond som skall insättas &c., men Staten kan icke utan att gå för långt i reglementerande, gifva några föreskrifter med afs:de på Bankens egen verksamhet.
Afven med afs:de på Banken måste väl den satsen gälla; att om en rörelse skall skötas väl, så måste'dess Styrelse hafva någorlunda fria händer Hr Hjerta har ansett den »strypning», som Privatbankerna nödgats iakttaga, vara en följd af sedelutgifningsrätten.
Jag förstår icke detta yttrande.
Skulle kanske
Bankerne mindre dragit sig tillbaka, om de icke utgifvit sedlar?
Jag skulle gerna vilja veta, om en Bank vid en inträffad kris 304 Den >10 December e. m. liar något annat val än att hålla sig tillbaka.
Det är en utväg, som Bankerna, efter hvad erfarenheten utvisat, alltid måst iakttaga vid inträffade kriser; ty det är naturligtvis omöjligt för Banker, äfven utan sedelutgifningsrätt, alt fortsätta sin lånerörelse i en tid då alla uttaga sina hos dem insatta penningar.
Hr Hjerta har sagt att det icke är genom sedelemissionen, utan genom uppooh afskrifnings-rörelsen som de enskilda Bankerna hufvudsakligen böra verka.
Men månne icke en Bank, som endast bedrifvil uppoch afskrifnings-rörelse, i första rummet skulle tvingas att strypa vid en inträffad financiel kris?
Enl. hvad erfarenheten visat så är första följden af en inträffad kris den: att alla penningar som äro insatta på upp- och afskrifnings-räkning i de enskilda Bankerna genast uttagas.
Den s. k. strvpningen vållas således lika mycket af sedelemissionen; ty det är klart att när personer uttaga sina i Bankerna insatta penningar, så kunna dessa icke operera med samma verksamhet sorn förut.