Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Paganinis teknik eggade honom, och med en otrolig uthållighet arbetade han under de följande åren på att utbilda sin egen till jemnhöjd dermed.
Det var nu, som » han utbildade hvar och en af sina fingrar till en pianist », och hvarigenom de verkligen hvar för sig uppnådde en hastighet, sjelfständighet och säkerhet, som ingen före honom besuttit.
Paganinis tekniska under frigjorde hans eget, och under denna tid öfvade han sin ande i det språk, som en gång skulle för den .förvånade verlden utropa konstens innersta hemligheter.
Ungefär vid samma tid utkom i tryck Paganinis » 24 Capricci per Violino solo composti e didicati agli artisti », och med girighet grep han efter detta verk, som för honom skulle upplåta hemligheterna af Paganinis konst.
Vid första blicken i noterna märkte han, att den fina, proportionerliga handen, utbildad genom klassisk pianomusik och knapt mäktig att gripa föga mer än oktaven, omöjligt kunde beherska alla dessa språng, arpeggier, dubbelgrepp och löpningar, men under försöket att på pianot återge en fullfardig bild af violinstycket gjorde hm den upptäckt, att klaverspelarens hand, äfven om den ej är stor, dock förmådde öfvervinna alla dessa svårigheter, särskildt i fråga om långa grepp, och härmed kan man säga, att vägen till den nya tekniken var funnen.
Utgångspunkten för den samma låg i haddens spännkraft och språngsäkerhet, hvilket tillsammans med de sammanträngda lägena i den klassiska musikens ackorder, löpningar och figurer skapade nya uttrycksmedel, som stegrade omfattningen och skönheten i instumentets klangfärg till det underbara och på samma gång gaf uppslaget till den moderna stilen i pianomusiken.
Men de nya områden, som på detta sätt eröfrades åt pianots uttrycksförmåga, flyttade ock samtidigt gränserna för framställningens innehåll långt utöfver de hittills rådande.
Och här var det åfer Paganinis Capricci, som blef det direkta medlet När Liszt spelade dem på pianot, fann han, med sitt oändligt fina sinne för individualiteten, att den blott nottrogna öfversättningen — det enda slag af transkriptioner,som man då kände — ingalunda återgaf originalets karakter.
Violinbilden, sådan Paganini gifvit den, stod lefvande for hans föreställning, och under intrycket häraf skapade hans fantasi den på nytt genom en process, hvarunder violinbilden förvandlades till en pianobild, utan att den förra förlorade sin karakter eller den senare nedsjönk till en blott fotografi.
Och med detta första försök att öfversätta från ett instrument till ett annat öppnade han nu nya banor äfven för den skapande fantasien; ur detta växte upp hela den rika pianoliteratur af transkriptioner, i hvilka orkesterns klangeffekter och den menskliga sångdeklamationens alla stämningar fingo lif under pianots döda mekanism.
Så förkättrad den från det konservativa hållet än blifvit, har den med det ursprungliga konstverkets sjelfständighet burit ett nytt innehåll fram, och gjort det så, att ingen, som vill vara ärlig mot sig sjelf och mot samtidens konst, kan förneka dess betydelse — lika mycket ur inre som ur teknisk synpunkt — för den musikaliska utvecklingen.
I stillhet arbetade Liszt nu under nära fyra år på det mål, han satt sig före, och ju längre han nådde i sitt arbete, desto starkare växte vingarne, desto djupare trängde han från den glänsande ytan, som han nu lärde sig fullt be-herska, in i sjelfva konstens anda.
Och att?
betydelsen af Liszts pianospel blef så oerhörd, som den verkligen gjorde, berodde väl förnämligast derpå, att han aldrig blef sin vackra devis otrogen, att han i hvaije ögonblick kände de höga förpligtelser, snillet pålad^e honom, och att dessa voro bestämmande för hela hans verksamhet .. Också var det aldrig tekniken såsom sådan han efteijagade, utan tekniken såsom andens språk.
Redan fadern hade hos honom inskärpt, att virtuositeten var berättigad endast såsom medel att deri-gerom nå fram till det sjelfständiga skapandet, och hans sträfvan var nu att utveckla denna till en sådan höjd af uttrycksförmåga, att den slafviskt kunde lyda och återspegla äfven den finaste skiftning i hans inre lif: den skulle vara ett medel för det stora målet, men målet sjelft var konstinnehållet
» Det är denna princip, som gjort Frans Liszt till det moderna pianospelets heros och till grundläggare af en ny epok på detta område. »
När Liszt åter framträdde inför offentligheten, var han som förvandlad, och man hade svårt att i den romantiskehimlastormaren igenkänna » le petit Litz ».
Allt hos honom var nytt, med en hittills okänd makt och på ett hittills obekant språk talade han till sina åhörare, och han band dem i en förtrollning, som gjorde att till och med konsertsalens hela atmosfer syntes förändrad.
Allt var stamning, rörelse; spänning i hvarje ansigte.
Och på podiet Liszt sjelf, omgifven af en krets af qvinlig skönhet och elegans, till största delen hans elever, med hvilka han nu utbytte komplimanger och skämtsamma repliker eller bland hvilka han under pauserna helt ogeneradt slog sig ned.
Konsertsalen tycktes förvandlad till en salong, och lik en ungdomlig gud stod i dess midt den smärta ynglingagestalten med de blixtrande blågråa ögonen och sin skarpt skurna » profil d * ivoire », omgifven af det långa mörkblonda håret, beherskande allt med den tändande makten af sitt snille.
Om hans spel från denna tid skrifver dHDrtigue i » Gazette musicale »: » Han är ' det poetiska inbegreppet af » alla intryck, som han emottagit Och dessa idtryck, som han enligt all sannolikhet ej skulle förmå återge i ord eller i klart uttryckta tankar, dessa reproducerar han nu i hela deras obegränsade utsträckning med en sanning, en kraft, en energi i känslan och förtrollning i uttrycket, som är oförliknelig.
Än är hans konst passiv, ett instrument, ett eko: hon uttrycker, hon öfversätter; än är hon åter verksam: hon talar, hon är det orgau, hvaraf han betjenar sig för att utveckla sina idéer.
Så sker det, att Liszts föredrag ej är ett mekaniskt, materielt exercitium, utan vida mer och i_ egentlig mening en komposition, en verklig konstskapelse. » Anda till framemot fyrtiotalet var pianospelet i allmänhet af den art, att snabbheten, lätthet och elegans i figurer och passager samt i fråga om uttrycket en vek, så att säga i midten af känslan stående melodi blef det förherskande draget.
De mera begåfvade af den tidens virtuoser, såsom Hummel, Clementi, Moscheles hade visserligen sökt att förbinda det virtuosa elementet med den klassiska musikens lyriska innehåll, men man hade ännu knappast fatt rätt sigte på hvad detta senare djupast innebar.
Den mångsidighet, det djupa innehåll af romantik och lidelse, som ligger i t ex. Beethovens pianoverk, var ännu så godt som en förborgad skatt Likasom andan i hans musik under hans lifstid blef oförstådd och den universella och historiska betydelsen af hans storhet knappast uppgått för mer än enoch annan, så stod äfven återgifvandet af hans kompositioner i öfverensstammelse härmed.
Sjelf förmådde han ej utöfva något reformerande inflytande på pianospelet, och det vedertagna föredraget var klassiskt, d. v. s. strängt i ' takt, flytande / och glatt, med lidelselösa accenter och ett behagfullt uttryck i känslan.
Med Liszt komma de starkt karakteristiska motsatserna, den poetiska tankens framhäf-vande, ett till dramatik stegradt föredrag, dettas inre rörlighet och ett fördjupadt uttryck in i pianospelet, han likasom förandligar tekniken och inblåser ett sjelfständigt lif i det döda materialet 6amt skapar på detta sätt för pianot en ny konst.
* Väl ges det än i dag en musikalisk riktning, som med beundransvärd seghet fasthåller vid traditionerna af det klasdska och brillanta pianospelet, och för hvilken det moderna spelet ej är någonting annat än förvillelse.
Men trots deras afsky derför, hafva de ej kunnat undgå att lära af det samma, och med den historiens ironi, som ej sällan låter motståndarne till framåtskridandet blifva delaktiga af det befruktande i just det nya, som de bekämpa, ha de allp ryckts framåt, de flesta sannolikt mer än de sjelfva ana, mot de nya banor, som af Liszt öppnats för den reproducerande konsten.
D * Ortigue har i de ofvan citerade orden fullkomligt riktigt karakteriserat den höga andliga halten af Liszts spel: det var endast ett uttryck af hans idéer, hans konst- och virtuosidealer.
Dessa stodo i bakgrunden och angåfvo ton och takt; ur dem klarade sig nu ynglingens drömmar om presterlig verksamhet till ett bestämdt medvetande om hans uppgift såsom en konstens missionär.
Och från den stund, han grep vandringsstafven för att som pianospelare draga
* Ingenting kan vara orättfardigare, än när man påstår, att Liszt vid slutet af sin bana öfverlefvat 6ig sjelf, att det endast var partiet, som uppbar honomj och att han fortfor att lefva på sin förgångna storhet.
Ånnu i ålderns sena höst bevarade han hela sin andes ursprungliga friskhet, i detta som i så.
många andra fall utgörande ett glänsande undantag från den vanliga regeln.
Den som skrifver detta hade tillfälle att upprepade gånger konstatera, huru han ej långt ifrån 70-årig ännu både i det yttre bibehöll detta personligen bedårande, som nästan syntes förhöjdt af det hvita håret och de fårade dragen, öfver hvilka de underbara ögonen lade liksom en glans, och i inre afseende ännu lika enväldigt her-skande från flygeln eller dirigentplatsen.
I hans föredrag sökte man fåfängt efter något tecken till afmattning eller något tillfälle, der den yttre tekniken, hvilken ännu egde hela sin oförminskade kraft och smidighet, fick täcka öfver ett aftagande i det andliga uttrycket.igenom Europa, böijade han utföra den första af sina stora missioner.
Han är nu ej längre endast en resande virtuos; han är profeten och lagstiftaren, som pekar mot det stora kommande och förbereder dess emottagande.
Liszts hela väsen har i sig någonting af pionieren, som åt civilisationen eröfrar obrutna bygder, och tillika af reformatorn, som väcker de sofvande till lif och med eldsnitet hos en zelot predikar tron på de nya ideal, han staller fram för menskligheten.
Ej under derför, att han i vår tids musikhistoria blifvit liksom en af märkstenarne mellan det gamla och det nya, ej under, att å ena sidan stillaståendet, såsom alltid i dylika fall, velat frånkänna honom hvaije betydelse utom den rent tekniska, eller att å den andra de ungas skaror fylkat sig kring honom såsom den der bäst af alla kunde föra det nya framåt Derför har han ocksa ständigt ståti midt inne i stridens vimmel, men han har alltid kämpat med blanka vapen, och inför den slagne motståndaren sänker han ridderligt sin udd.
Och vid den tid, da för andra åldern vanligen berättigar till hvila efter dags-arbetets mödor, stod han ännu lika outtröttlig, lika brinnande bland de kämpande; det är till och med denna period af hans lif, som skall utmärkas af de mest afgörande segrarne.
Men innan han hunnit dit, skulle han slå månget slag, tända mången stridsfråga och sätta hela sin varelse in på dess lösning.
En sida af hvad man skulle kunna kalla Liszts missionerande verksamhet, den pianistiska, ha vi i det föregående redan vidrört.
Hans andra stora mission ligger inom området för de allmänna konstprinciperna, och för nydaningen på detta område har han arbetat med lika ifver såsom skriftställare, kompositör och dirigent, ej mindre än som exekutör.
När Berlioz 1832 böljade sin musikaliskt-romantiska kamp mot den klassiska formalismen, stod Liszt vid hans sida.
Entusiasmerad af allt det bländande och regellöst bizarra i hans » Sinfonie fantastique », insåg Liszt genast den stora betydelsen i de nya vägar, som härmed öppnats för framtidens instrumentalmusik, och det var af detta verk, han skapade sitt första » pianopartitur », der orkesterns hela rike-dom på klangeffekter och dynamisk afhuggning fördes öfver på pianot.
Men han insåg också, att denna betydelse var af en öfvervägande historisk art. Med sin elementära urkraft och sitt snilles obändiga flygt var Berlioz en banbry-tare, som slungade alla hinder ur vägen för det nya; han förverkligade i den skapande musikaliska konsten med ens romantikens ideal: frihet i form och frihet i innehåll, enligt hvilket » det tomma formväsendet, schablonen skulle vika för nya konstskapelser, som, fria från den bindande klassiska formen och den stereotypa satsbyggnaden, hemtade sitt lif direkt ur fantasiens otyglade rörelser och stegrade sitt innehåll till en musikalisk diktkonst.
Det obestämda skulle blifva till bestämdhet, lyriken uppnå dramatikens spännande moment, och hela den symfoniska konsten omstämmas från de allmänna lyriska känslorna till en pointerad framställning af den menskliga lidelsen i dess olika skiftningar ».
Tonerna af Berlioz fantastiska symfoni trängde vid denna tid knapt utom Paris, men verket sjelft blef baneret för en ny fas af den instrumentala musikens historiska utveckling, och med detta gjorde » program-musiken », den mycket förkättrade, sitt inträde i verlden.
Men Berlioz sjelf var till hela sin anläggning så söndersplittrad, så negativt ironiserande, att hans genialitet endast sällan förmådde åt hans foster förläna det harmoniska och universella konstverkets lifskraft.
Han blir personligen alltid en af musikhistoriens intressantaste företeelser, och som skriftställare har han tändt flammor, som sällan värmt, men som kasta sitt skarpa ljus långt in emot framtiden; men hans diktverk skola, trots sina många skönheter, * i de flesta fall ega sin egeatliga storhet deri, att de bilda en öfvergångslänk mellan den klassiskt romantiska och framtidens musik i deras högsta manifestationer, eller närmare betecknadt, mellan Beethoven och Wagner.
Ofvergångsformen fick här sin hufvuduppgift mindre i att sjelf bringa ett nytt innehåll in i det allmännna konstmedvetandet än att verka befruktande på de andar, hvilka med riktig blick för grundtanken i den berliozka konsten efter honom förmått upptaga den och föra den vidare tiH betydelsen af en verldskonsts universella skönhet.
Wagner grep Berlioz * tanke — så mycket han än sjelf bestrider det — och gjorde den, om ock under andra förutsättningar, fruktbärande för (sina reformer på dramats område.
MenEå det symfoniska området var det Liszt förbehållet att lifva verkställaren af Berlioz * testamente.
De impulser, Liszt emottagit af Beethovens konst, hvil-ken ju en gång med mästarens kyss och profetiska ord likasom invigt honom till konstnärskallet ocl \ som en underströmning kan sägiM ha gått igenom hela hans föregående utveckling, taga nu ett mera medvetet lif och förmäla sig med de Berlioz ’ ka ideerna till en helhet, som blir bestämmande för det mål, till hvilken Liszt skulle föra den symfoniska musiken.
Redan innan han i sina stora orkesterkompositioner gaf den ursprungliga skönhetens och det harmoniska uttryckets lif åt reformtanken i Berlioz ’ konst, hade han utom såsom reproducerande konstnär äfven med sin glänsande penna fort det nyas talan; men med sitt behof att generalisera förläde H * n tyngpunkten af striden från den speciela yttring, som framkallat den, till de allmänna principerna, och betydelsefulla bli i detta hänseende hans bekanta uppsatser: » De la situation des artistes ».
Redan förut hade frågan om konstnärens sociala ställning sysselsatt Liszt, och han hade för sig sjelf fastslagit, att höjandet af denna och dermed äfven af konsten var en omöjlighet, » så länge konstnären sjelf q arbetade sig upp till höjden af en allmänmensklig bildning ».
Ännu strängare betonar han i dessa uppsatser, att konstens förfall och konstnärsståndets ställning så godt som utanför det sociala samhället berodde mindre på det stats-liga och sociala lifvet * än på » konstnärens egen brist på bildning, konstnärlig öfvertygelse och tro på idealen samt på konstens makt ».
Med hela sin person var Liszt lifvet igenom en illustration af denna åsigt och oaflåtligt arbetade han för att förskaffa konstnären hans sociala och konstnärliga rätt När han derför i sin förbittring mot » borgar-kungadömets » vandalism vägrar spela för Louis Philippe eller för drottning Isabella, emedan den spanska hofetiketten förbjuder konstnärens personliga presentation, när han vredgad kastar Friedrich Wilhelm IV: s diamanter i kulissen och snäser kejsar Nikolaus, när han ej vill beqväma sig till de sedvanliga inbjudningsvisiterna hos Ludwig I eller Ernst August^ så far man i allt detta icke se nyckerna och öfvo * *
* Man erinre sig, att de skrefvos under Louis Philippes kalk bor-
gerliga och mot all konst dels fiendtliga, dels indifTerenta regering.modet bos en bortskämd virtuos, utan berättigade handlingar af en snillet« aristokrat, som, sårad i det innersta af sina känslor, värnar om sin rätt och samtidigt bryter en lans for hela konstnärsståndet.
De ofvan nämda uppsatserna böija med allmänna betraktelser öfver konstens t&gt;ch konstnärernas dåliga ställning och öfvergå derefter till en motiverad framställning af botemedlen mot det onda, hvilka utmynna i ett förslag till bildande af » ett allmänt musikaliskt verldsförbund », ungef&amp;r efter samma plan som den 1859 bildade » Allgemeine deut-sche Musikverein » i en mindre måttstock förverkligade, och hvars ifrigaste befordrare Liszt allt jemt sedan varit.
Dessa uppsatser, som skrefvos under vistelsen i Genève, gjorde^ fullständigt rumor i det konstnärliga lägret.
Â ena sidan väckte de ett ändlöst jubel, å den andra ett » ramaskri » af förbittring.
Det haglade motskrifter, i hvilka man talade om » öfverdrift », » frasmakeri », » vanvett » och, hånfullt anspelande på hans förhållande till grefvinnan d ' Agoult, menade, » att den som sjelf intog en så gynnad ställning inom societeten ingalunda hade rätt att beklaga sig öfver konstnärens sociala ställning ».
» Just derför », svarar Liszt lugnt, » att min ställning är så lycklig, har jag skyldighet att träda inom skrankorna för mina mindre lyckliga konstbröder. »
Artiklarne hade från början varit tre, men angreppen vuxo slutligen så, att Liszt såg sig nödsakad i en fjerde artikel försvara sig mot dem, och denna blir, genom de fakta, han hopar till bevis af sina föregående påståenden, lika mycket en bitande filippik *, der motståndarne få sitta emellan, som ett värdefullt bidrag till dåtidens konstnärs-historia.
Med dessa uppsatser börjar Liszts mera epokgörande verksamhet som musikalisk skriftställare, och i sammanhang härmed erinra vi endast i förbigående om den betydelse, denna haft for den musikaliska kritiken.
Både teoretiskt och praktiskt kämpar nu Liszt för konstnärens rätt och befogenhet att sjelf såsom kritiker lägga sitt ord i vågskålen.
» Jag hyser den fasta öfvertygelsen, att det måste komma till en art filosofisk kritik öfver konstverket, som ingen bättre förstår att utöfva än konstnären sjelf », säger han i ett bref till George Sand, men saken var ny, och han ber henne ej håna honom, » så bizarr min idé än kan före-komma er vid första ögonkastet » Den kan också synas mången betänklig, men praktiskt visade Liszt, särskildt vid ett tillfälle af ytterst grannlaga natur, huru berättigad denna åsigt är.
Detta var under den bekanta Liszt-Thalbergs-kampen i Paris, då hela verlden delat sig i två partier kring de båda konstnärerna.
Utan fruktan för de misstydnin-gar, för hvilka han skulle utsätta sig, tog Liszt till ordet och visade utan öfvermod, men också utan hänsyn, att det allmänna omdömet låtit vilseleda sig och att smaken höll på att råka in på en falsk väg.
Misstydningama uteblefvo ej heller.
Bland annat slungade den äldre Fétis mot honom en artikel, i hvilken han utan vidare beskyller honom för att af afund ha kritiserat Thalberg.
» Du är afkomlin-gen af en skola », säger han, » som slutat och ej har något vidare att göra, men du är ej mannen att grundlägga en ny.
Thalberg är denne man.
Detta är hela skilnaden mellan er bådä! » Förhållandet var i sjelfva verket det, alt Liszt med stigande beundran läst allt berömmet om Thalberg och att han, brinnande af begär att såsom han trodde lära kanna en ny stor konstyttring, ilade till Paris för att höra honom.
Han fann i stället en stor virtuos, men en liten konstnär, och när han insåg sin missräkning, var han allt för ärlig att ej öppet säga det Historien har för länge sedan dömt mellan dem.
Till hvad Liszt i sina essays öfver konstnärens ställning böljat, sluta sig sedan under årens lopp en mängd större eller mindre uppsatser, hvilka i det elegantaste språk städse belysande, klargörande taga ordet i tidens konstfrågor och i de flesta fall med tyngden af sin auktoritet visa vägen till deras lösning.
T. ex. den musikhistoriskt epokgörande boken om Chopin, uppsatsen om Robert Franz, om ziguenarmusiken i Ungarn, om italienska musikförhållanden, en mängd ' monografier öfver musikverk och deras komponister samt framför alla andra hans studie » Tannhäuser et Lohengrin », hvilken bildar epok såsom inlägg i kampen for de Wagnerska konstprinciperna, denna kamp, som utgör kronan på Liszt lifsverk och som ensam den, om allt annat strokes bort, skulle vara tillräcklig att bevara hans namn för efterverlden.
Liszt stod på middagshöjden af sitt verldsrykte, når han midt i segerloppet plötsligen afbröt sin virtuosbana (1846) för att uteslutande egna sig åt sin andra stora mis-sion, såsom komponist och dirigent.
Och det lilla Weimar, hvarifrån han skulle utföra denna, blef från denna stund medelpunkten för ett konstlif, livilket med sina yttringar omfattade allt, som skrifvit framåtskridande på sin fana.
Hade hans verksamhet som exekutör varit epokgörande, blef den det ej mindre såsom komponist, lärare och dirigent.
Endast den, som sjelf sett eller rättare hört honom dirigera, kan fatta den tändande makt, hvarmed han förstod att samla orkesterns massor till en enda stor enhet, huru han förstod att hos hvarje medlem i orkestern ingjuta den glöd, som beherskade honom sjelf, och likasom han ur pianot lockat förut ej hörda toner, så spelade han nu på orkestern såsom på ett enda kolossalt instrument, hvilket ända in i de finaste skiftningar återgaf de uttryckets och stämningsskalans vexlingar, som hans fullkomligt sjelfständiga konst äfven på detta område erfordrade.
Härifrån stego nu den klassiska musikens heroer fram i en ny eller snarare i sin rätta, under tidernas dam bortskymda gestalt, hvilken bar det lefvande lifvets prägel; härifrån framfördes månget bortglömdt eller dittills ej till fullo uppskattadt konstverk, härifrån var det, som den tidens unga andar, nu grånade eller redan bortgångna mästare, första gången fingo tala till folket; härifrån var det ock, som han gjorde det sjelf i sina stora tondikter, med deras rika idéinnehåll, deras utvidgning och fulländning af den symfoniska stilen.
Och han gjorde det så, att klangen deraf genljöd öfver hela Tyskland, ringande in den nya tidens konst, samt allt efter den olika ståndpunkten väckande jubel eller skräck öfver hvad som komma skulle.
Bland mängden af hans kompositioner nämna vi här utom de rent symfoniska endast de tre märkligaste inom kyrkomusiken: hans » Granser Fest-messe », » Kristus » och » die heilige Elisabeth », emedan de på kyrkostilen inympat nya, friska skott och i sin art kunna betraktas såsom höjdpunkten af hans skapande verksamhet
Till Weimar drogo årligen skaror af läijungar för att hemta visdom vid mästarens fötter.
Liszt ville, att hvad han sjelf uppnått i konsten, ej skulle vara bundet vid hans person allena, utan göras till hela samtidens egendom, och sålunda mottog han med öppen famn, alla som ville och kunde taga andligt arf af honom, sålunda har hans inflytande som pedagog befruktande sträckt sig öfver ej blott gamla utanäfven nya verlden.
Sålunda har ock från Weimar utgått en skola, som, trots allt tal om, att Liszt var allt for subjektiv, allt för godtyckligt fantastisk för att kunna bilda en •sådan, i allt vidare kretsar utbredt mästarens lärdomar och inom sig sluter nästan utan undantag hvaije namn, som i samtidens musikannaler höjt sig till någon betydenhet »
Från konsthärden i Weimar var det ändtligen, som första gången den verkliga betydelsen af Wagners konst ropar des ut för verlden och med en stämma så kraftig, att verlden ovilkorligen började undra, om ej stämman verkligen kunde hafva rätt Wagner lefde vid denna tid i landsflykt, och hvad han redan skapat hade lemnats till största delen opa-aktadt
Då framträder Liszt såsom en riddare » sans peur et sans reproche » för de Wagnerska konstideerna, hvilka ju, ehuru de framfor allt riktade sig åt den dramatiska musikens pånyttfödelse, sammanfollo med hans egna.