Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Just på det den beklagansvärda brödrastriden, som för oss, nära grannar och fränder, måste vara särskildt okär och motbjudande, måtte så snart som möjligt upphöra, medelst en billig och rättvis förlikning, bör det utgöra vår önskan och förhoppning, att Konungen, vid Sin be medling emellan de tvistande, måtte kunna visa Sig i en så imponerande ställning, att man lyssnar lill Hans ord med all den uppmärksamhet, de förtjena.
Huru goda och giltiga skälen än må vara, vågar man, till följd af erfarenhetens sedvanliga vittnesbörd, ej föreställa sig det de vinna nog kraftigt gehör hos de upprörda sinnena, såvida de icke understödjas af en allvarlig och stridsfärdig hållning hos fredsmedlaren sjelf. — Dä K. M. ”till skyddande af Sveriges egna dyrbara intressen samt för lemnandet af det understöd, som från grannriket blifvit begärdt”, otvifvelaktig! till fredens återställande, har äskat en anslagssumma af 2 millioner r:dr, och häruti inbegripet så väl förberedande rustningar, som öfrige af behofvet påkallade åtgärder, så synes mig beloppet af nämnde äskade anslag just utgöra måttet af de med detta företag förenade uppoffringar, hvarom K. M. velat inhemta R.
St:s åsigter, huruvida nationen må vara villig att för det omförmälda ändamålet underkasta sig deras utgörande.
Till några uppoffringar derutöfver har man alltså, genom bifall lill detta förslag, icke förbundit sig, helst StatsUtsk., under yttrad öfvertygelse om ”Svenska folkets vilja och förmåga att, för upprätthållande af fosterlandets sanna ära och betryggande af dess sjelfbestånd” åtaga sig att utgifva hvad ”omsorgen för dessa nationens dyrba - Den 11 Maj. 525 raste intressen kan påkalla”, tillstyrkt beviljandet af det begärda beloppet.
Dä Ulsk. härjemte förklarat sig hysa ”full tillförsigt till K.
M:s visa bedömande af de åtgärder, som för uppnående af det vigtiga ändamålet må vara behöflig» eller lämpliga”; sä har ju Ulsk., efter min tanke, redan uppfyllt den fordran, att R.
St. ej må åläggas afgifvandel af något eget bedömande utaf frågan, i vidsträcktare mån, än hvad dem rätteligen tillhörer, nemi. huruvida det äskade anslaget bör beviljas eller icke.
Pä dessa skäl anser jag en återremiss icke böra äga rum.
Jag delar jemväl Ulsk:s öfvertygelse, att Svenska folket äger både vilja och förmåga att, för upprätthållande af fosterlandets sanna ära och betryggande af dess sjelfbestånd, utgöra den ifrägavar. summan.
Ehuru betydlig i anseende till våra tillgångar, bör den dock, för det ännu mera dyrbara ändamålet, varda anvisad.
Det sätt, hvarpå Frih.
Palmstjerna vidrört denna del af frågan, synes mig icke mindre tillfredsställande än det öfriga, som af honom blifvit i ämnet anfördt.
Förhållandenas vigt vid detta ärende har redan blifvit, af flere föregtde talare antydd; och ehuru mycket kunde vara att. dervid ytterligare utveckla till stöd för samma åsigt, anser jag icke lämpligt att nu ingå i vidare betraktelser öfver Sveriges inre och yttre ställning, än som för besvarandet af den K. skrifvelsen är oundvikligen nödvändigt.
Slutligen torde jag likväl få framställa en erinran vid ett af en föregtde talare, Hr Grefve Liljencrantz fälldt uttryck.
Jag kan nemi. för min del icke gilla såsom alldeles riktigt—om det är mig tillätet begagna detta ord, — alt man vädjar till den naturligen stridslystna känslan hos krigaren, under förutsättning att större delen af detta Stånd omfattat nämnde yrke.
Derest jag rätt uppfattade det anmärkta uttrycket, innefattade det ett sådant vädjande.
Ehvad som än må vara det medborgerliga kall, en hvar af oss för sig utvalt, må dock R. o. Ad. aldrig lemna utur sigte att det utgör en afdelning af Svenska folkets representanter; vi äro alltså pligtige att, då vi gå att fatta vårt beslut i detta vigtiga ämne, dervid tänka icke blott på den glädje, krigaren har af utsigten att få utöfva sin egentliga kallelse eller ålminstone taga del i en väpnad intervention, utan framförallt på det stora syftemålet af den föreslagna uppoffringen och noga jemväl besinna att den fattigaste skattdragande icke deraf må alltför mycket betungas.
Den ädle Grefven erkänner säkert med mig vigten häraf.
Folkets rätt och gagn bör oupphörligen föresväfva våra tankar; och jag förbiser eller förgäter det icke heller i detta ögonblick, då jag af de skäl, som redan blifvit anförda, och för bevakande af fosterlandets ära och väl, afgifver min röst till bifall å hvad K.
M. har af oss begärt.
Några ledamöter yttrade härtill sitt bifall.
Rr von Hartmansdorff synes tro, att ingen fara kan hota oss, med mindre vi angripas inom våra egna gränsor.
Den värda talaren betraktar oss 526 Den 11 Maj. å ena sidan sorn så fattiga, att vi icke, utan alt förstöra våra financer, kunna bekosta utgifterna för de rustningar, som vår
Regering ansett nödige för att trygga vår sjelfständighet och bevara våra dyrbaraste intressen, och ä andra sidan som sä mäktige, att vi, olikt alla andra folk, kunna undvara bundsförvandter och han förskjuter derför, utan betänklighet, det vänskapsförbund med stamförvandter, som erbjudes oss från andra sidan Sundet.
För den värde talaren synes det vara likgiltigt, om den förman, som mot söder skyddar Sverige, faller eller står uppe; om det är Danmarks Kouung, som befaller i Danmarks land eller om denna del af vår Nord kommer att styras medelst protokoller frän den rådsförsamling, som nu uppträder inom samma fria Riksstad, derifrån Sveriges statsmän och hjellar förr gåfvo lagar åt Tyskland, .lag delar icke dessa åsigter.
Ett angrepp mot Danmarks nationalitet och sjelfbestånd är, i Europas nuvar. ställning och under de inbördes förhållanden, hvartill de Skandinaviska folken befinna sig till hvarandra, i mitt sinne, jemförlig! med eli anfall mot Sveriges.
Den värde talaren antager att krig med Tyskland ovilkorligen skall uppkomma, om Sverige uppträder genom en beväpnad mellankomst till Danmarks fördel.
Jag anser krig, i ordets strängaste bemärkelse, under sådane omständigheter möjligt; men för ingen del oundvikligt.
Den Europeiska statsrätten liar icke alltid förstått saken på detta sätt, hvaruppå jag ber att få anföra ett bevis i Aulwerpiska citadellels belägring och eröfring af Fransmännen, oansedt freden icke var bruten emellan Frankrike och Holland.
Tyskland kan intet vinna genom ett krig med Sverige, men det kan äfventyra ganska mycket.
Det är sålunda sannolikt, att det tillåter vår nationalitetskänsla, alt uttala sig ganska högt, innan det anser freden störd.
Jag hyser för öfrigt fullt förtroende till Regeringens vishet, alt den, i denna vigtiga angelägenhet, noga afvägt sitt beslut och beräknat de medel, den bar att använda.
Med Hr von Hartmansdorff beklagar jag emellertid, om vi skola komma alt strida mot Tysklands folk; ty äfven med dem hafva vi slägtförbindelse^
Vår historia har med deras sammanväxt på ett ärofullt sätt, och vi borde icke med Tyskland hafva några tvister att slita; men icke antager jag med den värde talaren att det är genom eftergift och obeslutsamhet i den förevar, stridsfrågan, som vi förvärfva Tyskarnesoch de andra Europeiska folkens aktning eller tillknyta samhällsbanden inom oss sjelfva.
Dertill fordras manlig handling.
Endast härigenom kan Tyskland bringas till eftertanke, eller om icke, åtminstone lära inse, att vi ännu äro samma Svenskar, som bekämpade åt Tyskland den fred, som för jemnt 200 år sedan skänkte detta sköna och herrliga land dess dyrbaraste arfvedel, religionsfriheten inom fria gränsor.
I det vigtiga ämne, som nu utgör föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, hafva redan Frihrne Den 11 Maj. 527 Palmstjerna och Sprengtporten meddelat så fullständiga upplysningar, att för mig föga återstår att tillägga; men dä jag inom StalsUtsk. förordat bifall till K.
M:s nåd. propos., anser jag mig pligtig, att inför R. o. Ad. redogöra för de skäl, som legat till grund för della milt förordande.
Jag anhåller dock till en början, att R. o. Ad:s ledamöter må vara öfverlygade derom, att jag, lika lifligt som någon annan, inser alla de vådor, som kunna blifva följden af Sveriges inblandande i ett krig.
Jag inser äfven alla de fördelar, som för vårt land skola uppslå, om vi kunna bibehålla freden, men, mine Hrr! en fred med ära.
Jag har trott, att, vid bedömandet af politiska förhållanden, det icke är nog att fästa tanken vid det förhållande, som för ögonblicket finnes; den måste då sträckas längre; den måste flyttas in i framtiden, och om vi det göra, hvad blir väl följden i händelse Danmark skulle af Tyskland öfverväldigas?
Vi se delta grannland, med oss förenadt genom ursprung, genom seder och genom språk, lill större delen öfversvämmadt utaf Tyska härskaror.
Vi vela allt för väl, att dessa härskaror ledas af de befallningar, som utgå från det sjelfvald» 50-mannarådet i Frankfurt, och vi hafva hört de rop, som från Tysklands landamären utgå, att Tyskland måste tillegna sig Danmark, för att derigenom komma i besittning af en betydlig örlogsflotta och af hamnar i Östersjön och Nordsjön.
Jag hemställer till eder, mine Hrr! hvad följden skall blifva, ifall denna plan sättes i verkställighet.
Låt Tyskarne en gång blifva herrar öfver fasta landet, så dröjer del icke länge, förr än de Danska öarne göras till Tyska provinser.
Om ock
Danmark uti närvar, ögonblick lyckas att bevara dessa sina besittningar, skall det icke dröja länge, innan de tillhöra Tyskland, och dä får Sverige på vestra sidan en mäktig granne, sorn med det ungdomliga mod, en nybildad idée alltid gifver, skall uppträda som en farlig medtäflare på hafvet mot alla makter, som hafva något alt säga i Östersjön.
Jag tror att Sveriges intresse fordrar, alt icke medgifva ett sådant inkräktningsbegär å Tysklands sida.
Jag tror äfven, alt vår ära fordrar, att vi icke med korsslagda armar åse, hurusom vär nära granne sönderslites stycke för stycke af den Tyska kolossen.
För min del hyser jag det innerliga förtroende till vår Styrelse, att den icke utan maktpåliggande skäl på Europas fosterland blottställer oss för en så mäktig fiende utan förbund med andra makter, men huru skall ett sådant förbund åstadkommas, om vi icke visa oss villige att icke allenast med ord utan äfven med handling deltaga i de Europeiska politiska striderna.
Jag befarar, att vi icke på annat sätt skola ernå det önskade målet, men deremot är jag fullkomligt öfvertygad derom, att, då de öfriga makterna, Ryssland och England, hvilka, lika med oss, böra hafva det intresse, att Tyskland icke får tillegna sig större delen af Danmark, finna oss villige att ifra för Danmarks oberoende dessa makter å deras sida i diplomatisk väg göra allt hvad på dem ankommer och ännu mera, då vi framträda med en väpnad styrka, för att gifva kraft åt våra ord.
Hr von Hartmansdorff har emot StatsUtsk. anmärkt, att genom sitt utlåt.
Utsk. skall på sätt och vis 528 Den 11 Maj. hafva föranledt R.
St. att yttra sig öfver ktig och fred.
Härvid torde jag få fästa uppmärksamheten derpå, att SlatsUtsk., vid afgifvande af sitt bifall, liar, som mig synes, med all nödig försigtighet tillvägagått.
Utsk. har nemi. yttrat, ”alt ehuru nogsamt inseende ärendets grannlaga och maktpåliggande beskaffenhet, Utsk. likväl med liflig öfvertygelse om Svenska folkets vilja och förmåga, att, för upprätthållande af fosterlandets sanna ära och betryggande af dess sjelfbestånd underkasta sig de uppoffringar, sorn omsorgen för dessa nationens dyrbaraste intressen kan påkalla, och med full tillförsigt derjemte till K.
M:s visa bedömande af de åtgärder, som, för uppnående af nämnde vigliga ändamål, må vara behöllfga eller lämpliga, icke tvekat alt lilltsyrka, det R.
St. måtte till bestridande af kostnaderne för nödige förberedande rustningar och andra åtgärder, som af de politiska förhållandena kunna påkallas till K.
M:s disposition å riksg.konl. anvisa en kreditivsumma af 2,000,000 r:dr b:co etc.”. Jag tror, att, om man vill granska ifrågavar. yttrande, mäste man medgifva, att Utsk. iakttagit all försigtighet, som af Utsk. kunnat begäras.
Enligt min öfvertygelse äro högst få bland oss i tillfälle att fullständigt bedöma ifrågavar. ämne.
Vi mäste i det afseendet trygga oss dervid, att alla handlingar, som röra detta ämne, blifvit Hemliga Utsk. förevisle, och det kan icke vara en hemlighet för R. o. Ad., att det förslag Konungen afgifvit till Hemliga Utsk. blifvit af samtlige ledamöterne inom detta Utsk. godkändl.
Då frågan till StalsUtsk. inkom, möttes den äfven der af ett odeladt bifall.
Den har sedermera utaf 2:ne RiksStånd blifvit bifallen.
Uti det ena af dessa Stånd, hvars ledamöter äro fridens och försoningens budbärare, bar endast en stämma böjt sig mot detta anslag.
Inom ett annat Ständ, hvars ledamöter, såsom handelns och näringarnes idkare, mest skulle lida inträng i sina intressen genom ett krig, har den K. proposm blifvit enhälligt bifallen.
Jag hemställer dä huruvida det vore skäl för R. o. Ad. att vägra bifall till densamma.
Att, såsom Hr von Hartmansdorff föreslagit, besluta återremiss, innebär, enligt mia öfvertygelse, ett halft afslag.
Här är fråga icke blott om erhållandet af dessa 2,000,000 r:dr, utan äfven att erhålla dem i rätt tid, ty ett uppskof med målet skulle måhända förfela det med de äskade medlen afsedda ändamål.
För att icke gifva anledn. till ett sådant uppskof har StatsUtsk. ansett sig böra tillstyrka R.
St. att bevilja summan, utan att för närvar, ingå i undersökning om sättet för anskaffandet af densamma.
Hade StatsUtsk. ingått i alla de detaljer, som med anskaffningen äga gemenskap, så skulle måhända just denna åtgärd hafva föranledt en återremiss och med detsamma bästa tiden att handla gått förlorad, hvarigenom, på sätt jag redan nämnt, ändamålet kunnat förfelas.
Jag hyser den fullkomligaste förtröstan till K.
M:s vishet och, med förtroende till Hemliga Utsk:s ledamöters här afgifna yttranden, tillstyrker jag bifall till StatsUlsk:s utlåt, i dess närvar, skick, desto hellre som jag anser K.
M:s nåd. propos. vara både moraliskt riktig och politiskt klok.
Hr Den 11 Maj. 529 Hr Lagerhjelm, Pehr: K. M. har begärt af R.
St. ett utomordentligt anslag för upprätthållandet af fäderneslandets sanna ära och betryggande af dess sjelfbestånd.
StatsUtsk. anser frågan från R.
Sits sida böra betraktas såsom ett förtroende votum och har ur denna synpunkt framställt sitt tillstyrkande.
Detta sätt att behandla ämnet gillar jag oell hade önskat alt man, fullt inseende det grannlaga i denna fråga, äfvensom i tidsförhållandet hvarunder den framstått, undvikit att vidröra vissa uttryck i den K. skrifveisen.
Om man ej ansett sig böra förbigå dem, så hade de åtminstone bordt betraktas såsom motiv.
Det är nemi. naturligt att en begäran ora anslag måste motiveras.
Man hade derigenom undvikit att anse dem såsom en uppfordran till ledamöterna af RiksSlrn, lill R.
St., att afgifva ett yttrande i en fråga, för ilvars bedömande erfordras en kännedom af utländska makters ställning till Sverige och sins emellan, hvilken saknas åtminstone för hvar och en som icke är ledamot af Hemliga Utsk.
Jag vill emellertid antaga att detta Utsk. derom fått nödig kännedom och jag hyser det förtroende till dess ledamöter, hvilka alla skola varit af gemensam tanka, alt, då jag hört en af dem hår bestämdt förklara sin lifliga öfvertygelse om nödvändigheten af detta anslags beviljande för Sveriges ära och af nödig omtanka för dess framtida sjelfbestånd, jag icke tvekar att dertill lemna min röst.
Likväl hade jag önskat, såsom sagdt är, att diskussionen endast vändt sig omkring penningefrågan och att man fått betrakta beslutet derom såsom ett förtroende votum.
Men då en af Konungens rådgifvare här uppträdt för att uttryckligen begära, ja yrka att hvar och en skall afgifva en opinionsyttring, skall tillkännagifva sin åsigt antingen freden må eller kriget vägas; dä kan jag ej med stillatigande förbigå detta ämne, utan, lika med Hr von Hartmansdorff, hänvisa honora till 13 § Reg.F.-n.
Hr von Hartmansdorff har äfven lika fullständigt som följdriktigt framställt historiken om tillkomsten af denna §.
Det torde icke linnas någon bland eder, mine Hrr! som icke käuner dess innehåll och som icke medgifver riktigheten af den statsmannatanke, som deruti ger sig tillkänna, att det icke må tillkomma national representationen, utan den verkställande statsmakten, Konungen, alt börja krig.
Men när nu R.
St. rättvisligen icke äga makt att besluta krig, huru skola de då väl kunna afgifva ett yttrande deröfver?
Att så göra ulan att möfligen kunna komma i besittning af de upplysningar ronde Europas större förhållanden, hvilka måste förutsättas för att inse och bedöma Sveriges verkliga förbindelser och sanna politiska ställning i della ögonblick, det vore alt dela ansvaret för rådslagets följder med Konungens rådgifvare, i händelse krig verkligen förklarades.
Detta anser jag skulle vara högst olämpligt; och betraktar det såsom en lycka för mig, att jag icke kan förpligtas alt yttra min opinion i detta hänseende.
Ty ett sådant yttrande skulle förutsätta, att jag vore i tillfälle att känna och uppskatta de stora politiska combinationer inom Europa, som måhända gifva en fredlig lösning af de svårigheter vi hafva 4 H. 34 530 Den 11 Maj. för ögonen.
I saknad af denna kunskap har jag deremot förtroende till K.
M. och till den delegation af R.
St., som emoltagit upplysningar i delta vigtiga ämne.
Jag hyser den innerliga förhoppning, att K.
M. icke missbrukar rikets armé eller dess penningetillgångar.
Men detta förtroende påkallar ett bifall lill hvad K. M. hegardt, ty jag nyttjar ock den store häfdatecknarens otd: ”bakom ett ord skall slå en man”.
Man kan icke med ord afgöra allt, ehuru den närvar, tiden synes vara mycket böjd att tro så.
Ingen talare här har yrkat afslag, utan ivertom alla tillstyrkt bifall, åtminstone till kredilivbeloppet.
Jag anser återremiss för att få andra ordalag vara öfverflödig, emedan Utsk. i sitt utlåt, tagit frågan endast såsom ett förtroende votum; och en hvar kan nu dessutom nedlägga sin mening i prot., såsom jag nu gör, då jag för min ringa del erkänner min okunnighet om de allmänna Europeiska förhållanden, hvilkas inverkan pä Nordens ställning man bör noga känna för att kunna bedöma denna fråga.
Hr Gripenstedt, Joh. Au g.:
Det vore ganska svårt, eller nästan omöjligt (och säkerligen äfven öfverflödigt) alt här till besvarande upptaga allt det som Hr von Hartmansdorff anfört emot den K. propos:n samt SlatsUlsk:s utlåt., synnerligen derföre, att den värde talaren enligt min tanka allt för mycket aflägsnat sig från lmfvudfrågan, och vidrört ämnen, hvaröfver för närvar. hvarken påfordras något beslut eller några yttranden.
Åtskilliga andra talare hafva dessutom redan bemött en stor del af de gjorda inkasten, samt visat bristen af deras gilllighet, och jag torde således kunna inskränka mig blott till det hufvudsakligaste, för att söka visa hurusom Hr von Hartmansdorff, verkligen i många afseenden framställt frågan i en alldeles främmande och oriktig dager.
För det första har den värde talaren fästat sig vid det uttryck i den K. propos:n, som säger, att ”K.
M. ansett sig icke böra uti en så maktpåliggande fråga fatta beslut förr än Rikets nu församlade Ständer, såsom Svenska folkets ombud, lemnats tillfälle alt efter noggrann pröfning, uttrycka sina åsigler, huruvida nationen må vara villig att underkasta sig de uppoffringar, som dermed måste vara förenade”.
Detta har han skarpt klandrande tolkat så, som skulle K.
M. velat inhemta Svenska folkets representanters lanke, huruvida krig bör förklaras eller icke.
Sä böra dessa ord dock ingalunda förslås.
Rättigheten att förklara krig tillkommer, enl. grundlagen, Konungen allena, och utan någon R.
St:s inblandning skall
Han också en gång, på det sätt som lagen bjuder, derom ensam besluta.
På Konungens rådgifvare, och på dem allena, hvilar ansvaret, för hvad de i detta, så väl som alla öfriga fall, tillstyrka, göra eller underlåta — de veta det väl -— och när tiden kommer, skola de äfven derföre redovisa.
Den till R.
St. gjorda framställning, innefattar deremot blott den enkla frågan om de, på Svenska folkets vägnar, äro villiga att underkasta sig de uppoffringar, som af de närvar.
Eu - Den 11 Maj.
531 ropeiska förhållandena oell deraf nödigblifna åtgärder å Sveriges sida, kunna föranledas.
Och huru stora de uppoffringar äro, som Styrelsen, enl. bästa förutseende nu trott sig behöfva föreslå Svenska folket att åtaga sig, det är äfven uppgifvet, nemi. 2 millioner r:dr h:co.
Det är således härom, som R.
St. äro kallade alt afgifva deras yttrande; och att denna fråga blifvit till dem hänskjuten, innan K.
Sitt oåterkalleliga beslut, torde väl icke böra räknas Styrelsen till last, utan fast mera anses såsom ett bevis på uppmärksamhet och förtroende för R.
St., på samma gång som det innebär en nödvändighet.
Jag är också öfvertygad, att hvar och en som känner Sveriges grundlagar, åtminstone måste erkänna detta handlingssätts fullkomliga öfverensstämmelse dermed och, såsom jag hoppas, äfven gilla detsamma.
Ty antingen om K. AI. beslutar alt handla aktivt eller passivt, så måste dock medel finnas disponibla för att gifva eftertryck åt Dess beslut.
Alen hvarifrån skulle väl dessa medel tagas om de ej förut blifvit beviljade?
Hr von Hartmansdorff har anvisat på det s. k. stora kreditivet.
Alen de flesta af eder, mine Hrr! lorden väl veta, hvad Hr von Hartmansdorff synes hafva glömt, eller att detta kreditiv icke får lyftas förr än då krig är förklarad!, och riksdags-kallelse utfärdad, hvilket sednare stadgande äfven utvisar alt delta kreditiv endast är beräknadt för de tillfällen, då R.
St. icke äro tillsammans.
Emellertid äro nu, hvarken det ena eller det andra af dessa fall för handen.
Vidare har Hr von Hartmansdorff förespeglat oss de stora vådor och olägenheter i finansielt hänseende, som häraf skulle uppstå.
Det är klart att en dylik uppoffring alltid är kännbar och äfven inverkar på ett lands finanser; men ingalunda sker det på del sätt eller till den grad, som den värde ledamoten tyckes föreställa sig.
Lyckligtvis är Sveriges finansiella ställning sådan, att dennas bestånd [iå intet sätt rubbas eller äfventyras genom en utgift af 2 millioner r:dr och någon särskilt svårighet i och för sjelfva an skaffandet förefinnes icke heller.
Dermed kan så tillgå, alt riksg.kont. ställer sig i förbindelse med banken och mot sina afgifvande obligationer derifrån erhåller medlen.
Detta kan banken göra utan svårighet och ulan uppoffring, men fast mera med fördel, ty den äger för närvar., som bekant är, och såsom Hr von Hartmansdorff sjelf bäst vet, flera gånger denna summa liggande, dels i räntelösa beräkningar, dels i privat-obligationer (t. ex. hypoteks-föreningars), hvilka kunna när som helst på utländsk börs realiseras.
Alltså möter i delta afseende icke någon särskilt betänklighet.
Alen låtom oss öfvergå lill sjelfva hufvudfrågan.
Alan har sagt att densamma, likasom alla andra i politiken förekommande fall, mäste bedömas lugnt, och oväldigt enligt klokhetens måttstock, och icke efter känslans.
Det vore oförlåtligt — ja, i den högsta grad oförlåtligt — att i en fråga sådan som denna, som kan äga ett så vidsträckt 34* 532 D « n 11 Maj. och omedelbart inflytande på vår framtid döma annorlunda, än efter förståndets och samvetets nogaste pröfning; men lika innerligt sorn jag della tänker, lika fast är jag ock derom öfvertygad, att äfven i politiken mäste alltid vissa stora grundsatser af hvad sorn är sanni och rätt och ädelt, fasthållas, så framt"man för sina handlingar skall kunna Iungt ansvara inför sig sjelf, inför samtiden och inför efterverlden.
Men hvilken fråga håfven J dä egentligen att pröfva, mine Hi r f J håfven hört af den talare, som först yttrade sig här i dag alt den närvar, åtgärden icke har till ändamål att med vapenmakt vindicera
Danmarks anspråk på en provins, hvartill dess rätt kan vara tvist underkastad.
Tvertora är del öppet förklaradt, alt i della fall kommer Sverige icke att uppträda annorlunda än i förening med de makter, hvilka såsom garanter till de sednaste fördragen, åro dertill både närmare berättigade och förpligtade.
Men, mine Hrr! en hvar af eder vet, att Danmark numera blifvit bragt derhän, alt det strider ej blott för bibehållande af en provins ulan för sina gamla arfländer och kanske snart för sin politiska existens.
Frågan är således den, huruvida Sverige kan eller bör, slilla och overksamt, blott åskåda en sådan kränkning af folkrätten, och utan protest eller försök att afböja våldet, låta sin naturliga vän och bundsförvandt, ett ädelt och närheslägtadt folk stympas och förtryckas.