Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad den förra synpunkten angår, så förblifver jag viel den öfvertygelse, som jag förut på detta rum uttalat, att farhågan för Bankens säkerhet, om den ensamt vore beroende afförhållanderne med utrikes handeln, kan anses nära nog som ett hjernspöke.
Visserligen kunna tillfälligheter inträffa, som temporärt rubba de allmänna penninge-förhållandena.
Jag vill härvid ej åberopa det serskilda fall, som inträffade under åren 1842 och 1843, då Svenska bankosedlarne aflystes i Finland, emedan detta fall har föga sammanhang med allmänna handelsförhållanden.
Som exempel från sednare tid kunna deremot anföras den konjunktur, som inträffade vid slutet af ] 830-talet och början af 1840-talet genom de enskilda Bankernes i Norra Amerika fall och inflytelsen deraf på vår export-rörelse; likaledes det ökade vexelbehof, som vållades af Bankirhusens i Hamburg indragning efter branden 1842; — af
Den 15 Mars f. m, 467 blankokrediteu, som varit Svenska handelsfirmor lemnade, o. s. v. s men vi hafva selt att dessa likasom äldre handels-kriser, varit öfvergäende; och de äro det alltid och allestädes, dä man lemnar handelsrörelsen ät sin egen naturenliga utveckling.
Skälet ligger i det enkla axiom, för alt ej säga naturlag, att vara-förbrukningen ingalunda rättar sig efter varu-införseln, utan denna sednare mäste rätta sig efter den förra.
Om lager hopa sig i stapel-orterna, sä att utgängen icke svarar deremot, sä upkommer oundvikligen en tryckning pä import-rörelsen, intilldess att tillgäng och afsättning kommit i ett jemnare inbördes förhållande.
Importören kan icke, med varan i hand, kommendera bankosedlarne ur de enskildas fickor, emedan upköpen hero af de enskildes egna godtfinnande och behof; och utan bankosedlar kan importören icke kommendera sil fret ur Bankens hvalf.
Att 1848 års politiska hvälfningar skulle medföra rubbning i allmänna förtroendet och i samma mån verka återhållande på verldsmarknaden var helt naturligt.
Vår exportrörelse skulle derigenom oundvikligen till en viss grad blifva hämmad; men å andra sidan vore importörerna redan före utbrottet af de Europeiska rörelserna, engagerade i varu-införskrifningar, betydligare än vanligt, i följd af närmast föreg:de tids gynsamma konjunkturer.
Dessa måste honoreras; och derigenom upkom ganska naturligt det missförhållande emellan import och export, som i samma mån det minskade vexel-tillgången, nödvändigt skulle öka silfver-utvexlingen från Banken.
Hr Akerman har, vid utredandet af frågan om utrikes handelns verkan på Bankens ställning, fästat sig dervid, att under sednare åren införseln af kolonialvaror och synnerligast af kaffé så betydligt tilltagit.
Härvid anser jag mig böra erinra, först och främst, att, ehuru den synliga importen nu kan visa sig betydligt större än för ett par tiotal år sedan, jemförelsen i denna del dock icke kan blifva tillförlitlig, enär under den äldre tiden obestridligen större qvantiteter inkommo på olaglig väg och följaktligen icke äro i de offentliggjorda import-sammandragen synliga.
För det andra vill jag fästa upmärksamheten derpå, att kolonial-varor i allmänhet och förnämligast kaffe under sednare lid betydligt fallit i pris.
Följaktligen och då man således med ett mindre kapital kan kommendera en vida större varu-qvantitet än förr, kan jemförelsen imellan införsels-qvantiteterne icke vara fullt bevisande hvad dermed afses att bevisa.
Jag har redan förut antydt, att om man, vid en handelskris, lemnar rörelsen åt sin egen fria utveckling, så skall förhållandet jemna sig sjelf.
Jag är nog lycklig, att kunna åberopa förhållanden, som ådagalägga att äfven 1848 och 1849 årens ogynsamma konjunktur nu följes af en påtaglig' reaktion.
1850 års import har, som bekant är, varit underlägsen de nästföregående årens, och verkan deraf på vexeltillgången har icke kunnat uteblifva.
Eid. sednaste underrättelser från rikets förnämsta importort, Götheborg, kan jag uplysa, att penninge-tillgången der, i st. f. att länge hafva varit knapp, nu är ymnig; — att privat-Banken derstädes f. n. har inne nära j mill. r:dr i riksmynt; och att man är i förlägenhet för användandet af sina sedeltillgångar. 30* 4GS Den 15 Mars f. m.
En föregsde talare har påmint om Pharaos dröm och upmanat K. o.
Ad. att iakttaga den lärdom, som derigenom gifvits.
Jag vill icke gälla för att vara mindre bibliskt sinnad än han; men månne icke denna lärdom redan blifvit erforderligen iakttagen genom Stäudernes vid föreg:de riksdagar fattade beslut om anslående af en grundfond (ill betryggande af realisationens bestånd och de utvägar i öfrigt, hvartill Bank-styrelsen bemyndigats, i händelse af upkommande kriser.
Hvad de enskilda kredit-anslalterne beträffar, så medgifver jag, att penningeförliållandena genom dessa blifvit mera invecklade.
Hvad serskildt angår Hypotheks-föreningarne, så hade det visserligen varit önskligt, att de fonder, som behöfvas för att administrera dessa anstalter, kunnat genom Bankens mellankomst erhållas.
Här är icke tillfälle att ingå i någon speciellare undersökning derom, men jag vill blott fästa upmärksamheten derpå, alt om man, lika med en föreg:de talare, antager att hela beloppet af de indragna valutorne utgör 16 mill., eller om man vill gä än längre och antaga del till 20 mill., så skall likväl den årliga summa, som erfordras till amortissement och ränta icke utgöra mer än omkring en mill. r:dr.
Det är visserligen sannt, alt detta belopp skulle komma att trycka på den ärliga vexeltillgången, men jag kan icke föreställa mig, att ju, genom användande af de penninge-lillgångar, som derigenom tillflutit våra näringar, produktionen icke skulle hafva i den mån ökat sig, som svarar mot detta belopp, och att följaktligen det derigenom ökade vexel-behof icke skall menligt inverka på pein inge-förhållandena i landet.
I afseende på Privat-Bankerne så kunde det visserligen vara någon anledn. till farhåga om en eller annan af desse snart konnne att uphöra med sin sedelrörelse; likväl fäster jag mig dervid mindre, ty om äfven så skedde, kunna dock icke sedlarne på en gång indragas.
Privat-Banks-bolagen äro underkastade samma vilkor sorn gäldenärer i allmänhet att svara för sina förbindelser i 10 år, och det är klart att sedelindragningen ur rörelsen icke kan ske annat än småningom.
Icke destomindre må det medgifvas att minskning i sedel-tillgången derigenom kan inträffa, och jag är derföre destomera angelägen om, alt icke någon andel af Bankovinsten må bli skrinlagd.
Ett af de vigtigasle vilkor i afseende på regleringen af penningeförhållandena är nemi. att förekomma all starkare fluktuation, så att hvarken ökning eller minskning i sedelstocken hastigt el. i större mån må inträffa emedan i förra fallet alstras vinglerier och hufvudlösa spekulationer, i det senare näringslöshet, och i följd deraf enskild ofärd.
Jag hade ämnat att instämma med dem af husets ledamöter, som yrkat att 900,000 r:dr årligen måtte öfverlemnas till Statsverket för fyllande af Statsbehofven; men då Ordf. i StatsUtsk. gifvit den glädjande underrättelsen, att till desamma f. n. icke erfordrades mer än de 700,000 r:dr hvilkas anvisande årligen Banko - Den 15 Mars f. m. •469 Utsk. föreslagit, och då chefen för Finance-departdet icke haft något deremot att erinra, så finner jag mig befogad att äfven för min del deruti instämma.
Jag har begärt ordet för att besvara något af hvad Hr Hjerta yttrat.
Han har trott sig finna en motsägelse i pra:misserne och konklusionen af hvad Hr Mannerskantz anfört i sin reservation, den jag biträdt, förmenande alt det cj låter sig förena att bibehålla Bankens säkerhet och utsläppa Bankovinsten.
I anledn. häraf torde det tillåtas mig att rekapitulera något af hvad inom BankoUtsk. passerat: en af BorgareSt:s ledamöter yttrade att Banken kunde undvara Bankovinsten; jag alt den borde lemnäs och Hr Mannerskantz att den både borde och kunde lemnäs, med hvilket förklarande han oek börjat sin reservation, deri han fullständigt utvecklat sin åsigt.
Allt hvad vi hafva hört ordas om England och Amerika m. m. kan vara rätt bra; men jag tror alt det alltid blir exporten, som salderar importen och att detta icke låter sig göra annorlunda än genom de produkter, som landet kan åstadkomma.
Hr Hjerta har talat om Pharaos dröm: jag lemnar derhän 0111 hvad han med föranledande deraf yttrat, kan vara rätt eller icke, men tror, att om han hört det skriftliga anförande, som jag upläste innan han fick ordet, så skulle han funnit sig vederlagd i allt hvad han ordat.
Jag har deri redan yttrat mig öfver olämpligheten att ”uplägga magasiner i missväxtår.”
Alt icke tillståndet i landet är så ytterst dåligt, som man föreställer sig, visas af hvarjehanda förhållanden; delta hindrar visserligen icke att ju ställningen kunde bli värre, men då just inga anledmr visa sig dertill, så inser jag icke hvarföre man just skall vidtaga åtgärder, som leda dertill.
De sista lidningarne hafva virserligen ej gjort förhoppniu garne så glädjande som förut, men man torde icke hafva anledn. förmoda att fara är å färde hvarken för Bankens silfver eller för Sveriges handelsförhållanden.
För alt betrakta en serskild omständighet så visar sig t. ex. att konlroll-stämpel-afgiften, ökat sig från 8,000 till 12,000 råhäll.
, hvilket väl icke bevisat mycket men åtminstone att landet icke är alldeles utan tillgångar, fastän de icke ligga i Bankens hvalf.
Under sådana förhållanden, kan jag för min del icke instämma i hvad Hr Hjerta yrkat.
Det gifves äfven en annan orsak hvarföre jag anser olämpligt att innehålla Bankovinsten; man vet att Privat-Bankernes sedelvalörer blifva förändrade och att en eller annan sådan Bank uphör, i följd hvaraf penningebrist icke uteblir.
Att, då en sådan brist är att befara, samtidigt dermed indraga bankosedlarne skulle verka menligt.
Detta innefattar visserligen f. n. blott en spådom om hvad som kan inträffa, men många af R. 0. Ad:s ledamöter borde hafva sig bekant, att i landsorten klagas allmänneligen öfver penningebrist.
Att under sådana förhållanden yrka på indragning skulle jag för min del anse som en tillstymmelse till skattevägran förmodligen i erkänsla för den efterskänkta krigsgärden — en 470 Den 15 Mars f. m. sak, som är att lägga på minnet af deni, som tillstyrkt denna åtgärd.
Utan att än ytterligare vilja på längden utdraga en tråd, som redan af andra blifvit tillräckligen utsträckt, vill jag bjuda till att blott i några få ord koncentrera grunderna för min tanka i ämnet.
Bankens hufvudsakligasle och pålitligaste soliditet ligger i näringarnes blomstrande tillstånd.
Hvarje åtgärd att reservera Bankovinsten till lånerörelse vore förderflig för Bankens vexlingsförmåga; att skrinlägga den, vore en strypning, som skulle verka lill näringarnes hopkrympning och i följd deraf just motverka det ändamål man söker, nemi.
Bankens styrka.
Under sådana förhållanden, och då det är gifvet att Bankens egen fördel och styrka äro förenade med vinstens utlemnande till allmänna näringar och lill förbättrande af allt, hvad som för landet kan vara af vigt, kan jag ej finna hvarföre någon del af denna vinst skall innehållas, för att just motverka hvad man söker.
Jag får således tillstyrka, i enlighet med hvad äfven några reservanter gjort, att 900,000 r:dr årligen må af Bankovinsten blifva till Statsbehofvens fyllande öfverlemnade.
Hr Gripenstedt har, efter mitt förmenande ganska riktigt anmärkt, att personer i allmänhet icke förstå denna fråga i alla dess detaljer, och jag erkänner att jag hörer till deras antal, som icke äro initierade i Bankens hemligheter; men jag tror likväl att de, som befinna sig i samma ställning som jag, skola kunna i frågan fatta ett ganska tillförlitligt omdöme, ty det betänk, som BankoUtsk. afgifvit, ehuru visserligen särdeles knapphändigt, lemnar dock dertill tillräckliga grunder.
Rr Gripenstedt har vidare såsom oriktigt anmärkt, att man öfverfart frågan på det politiska området och deruti har han visserligen rätt; men jag tror honom hafva begått samma fel, då han, i sammanhang dermed förklarade, att man icke borde utsvälta Staten, utan lemna hvad för den erfordrades.
För min del får jag förklara att, så snart fråga blir att fylla Statens behof, så skall jag, likasom hvarje sann fosterlandsvän, med min röst bidraga till det resultat, att sagde behof må varda fyllde; men frågan om användande af Bankovinsten bör icke dermed sammanblandas.
Beträffande sjelfva princip-frågan, huruvida Bankovinsten bör skänkas till Staten för fyllande af dess behof, sä har jag redan förut vid en sammankomst, som mellan medlemmar af samtlige RiksSt:n egt rum, framställt den frågan, huruvida icke Wexel-Banken endast vore att betrakta som ett depositions-kontor, inrättadt för folkets nytta, der man, för att slippa att bära silfver-penningarne på sig, må kunna inlemna dessa till erhållande af lättare bytesmedel, såsom myntrepresentativer.
Jag har i dag hört en talare, som mera än jag är initierad i sakerna, enl. min upfattning, hafva instämt i Den 15 Mars f. ra. 471 denna åsigt, och tror att man svårligen kan neka, att detta är egentliga meningen med Vexel-Bank-inrättningen.
Men om nu förhållandet är sådant, så frågar jag om icke, då Ständerne högtidligen utfäst sig att garantera Bankens bestånd, det icke äfven är deras skyldighet att i första fummel tillse det Banken må kunna honorera sina förbindelser?
Denna skyldighet anser jag icke vara lått npfylld förrän motsvarande valuta finnes för de utelöpande sedIarne, och Hr Mannerskantz yttrar också i sin reservation: (pag. 9) att detta erfordras för alt realisationens bestånd skulle vara i allo tryggadt.
Det är först då, efter min tanka, när vi kommit derhän, som tiden inträffar, att använda Bankens vinstmedel för betäckande af Statens behof; men intill dess kan jag ej biträda den åsigt man i motsatts dertill söker göra gällande.
Jag må bli ensam om denna min mening; den må qvarstå i R. o. Ad:s prot. för min räkning.
Men äfven om jag gillade principen, kunde jag likväl icke lemna mitt bifall, till Ulsk:s förslag att använda den s. k. vinsten, ty jag måste först göra mig deri frågan: är bär någon vinst sedan 1848, som kan bortskänkas.
Svaret på denna fråga linnes i betänk, tydligt och klart; ty med en vinst, som kan bortskänkas, menar jag. ieke en sådan, som endast synes på papperet, utan en sådan, som visar att ställningen blifvit förbättrad.
Frågas då om Bankens ställning blifvit sedan 1848 förbättrad?
Derpå svarar Utsk. ”men som Bankens ställning, dä serdeles fördelaktig, sedermera betydligt försämrats”.
Utsk. har således i tydliga och klara ord erkännt att
Bankens ställning långt ifrån att vara förbättrad, tvertom sedan 1848 blifvit betydligt försämrad.
Frågas således hvad är det väl för vinst man då vill använda?
Såsom bevis derpå att Bankens ställning är bekymmersam och att den således ej har råd att bortskänka några medel åberopar jag dessutom reservanternes, och deribland isynnerhet
Hr Mannerskants yttrande, enär han är den ifrigaste af dem alla för bortskänkandet af hela Bankovinsten.
Han förklarar på första sidan af reservationen ganska riktigt Bankens förnämsta åliggande vara, att nprätthälla myntvärdet, hvartill alltså dess medel och tillgångar företrädesvis böra användas; — och erkänner sedermera, på icke mindre än tre serskilda ställen, att Banken befinner sig i en ganska betänklig ställning.
Sålunda yttrar han (pag. 6).
”Men om man sålunda icke kan ”förneka att åtskilliga tecken förebåda en hotande fara för rca”lisalionens bestånd”, Pag. 8 säger han: ”men om rätta ursprunget till den fara, hvaraf Bankens säkerhet och realisationens bestånd kolas” och sedan Hr Mannerskantz yttrat sig om Bankens lånerörelse, tillägger han slutligen pag. 13: ”och synnerligast skulle det vara oriktigt alt medgifva en sådan utvidgning under en tidpunkt, då Banken befinner sig uti en af alla erkänd mindre fördelaktig ställning.”
Hr Rosenblad, som äfven talat för bortskänkandet af Bankens hela vinstbelopp, har anfört exempel på huru den metalliska valutan, såväl här som inom det öfriga Europa fluetuerat, och sagt, att den härstädes minskats sedan 1848 med 4 mill., och dä är det 47 2 Den 15 Mars f. m. ju möjligt att denna minskning kan i samma proportion fortfara.
Han erinrade också i sitt yttrande för en stund sedan, huruledes elementer funnos till mycken osäkerhet, samt att en kris kunde vara att förvänta.
Under sådana förhållanden hemställer jag huruvida det är rätt alt gifva ifrån sig den s. k. vinsten, som likväl icke är någon vinst, när man rätt ser på saken.
Hr Mannerskantz har förklarat att Hanken alltid kan inlösa sina sedlar: delta förklarande har Hr Gripenstedt vederlagt, då han tillkännagifvit, att äfven om Banken egde 100 mill. uti utestående fordringar, så skulle den icke kunna inlösa de sedlar, som presenterades, sedan den metalliska kassan vore slut, ty då slår det icke till att anskaffa silfver, och dä gäldenären, Banken, icke längre kan skaffa silfver till betalande af sina utelöpande skulder, så återstår endast alt göra bankrutt.
Man har vidare förklarat alt utlåning länder icke till det dermed afsedria ändamål; man vill uphjelpa näringarne, men säger att man, genom utlåning, icke gör dem någon tjenst: delta sätt att raisonnera, kan jag ej falla, ty om Banken meddelar län mot låg ränta eller lill och med räntefritt, så måtte väl alla de som behöfva kapitaler för sin industrie; med tacksamhet emottaga sådane lån.
Då Banken skall hafva säkerhet för hvad som utlånas, sä är det ock klart att
Bankens ställning genom vinst-kapitalets utlåning ej kan blifva så försämrad, som om samma kapital borlskänkes.
Skillnaden mellan att rakt af skänka bort ett kapital, eller blott att läna ut det äfven om det vore utan all ränta inser hvar menniska.
Jag kan således icke annat än på den grund, som finnes i det knapphändiga betänk, uttryckt, nemi. all Bankens ställning sedan år 1848 betydligen försämrats, nu tillstyrka ali förslaget, all skänka bort Bankens egande vinst, måtte alslås, med det förklarande å min sida, att jag villigt skall bidraga till fyllande af Statsbehofven; ty jag anser det vara representantens pligt alt bevilja allt hvad sora fordras för Statens behof, men icke att deri inblanda Bankens vinst emedan derigenom försvåras eller kanske omöjliggöres
Bankens förmåga att honorera sina förbindelser.
Då tiden redan är så långt framliden, skall jag inskränka milt yttrande endast till några få ord.
Bankens ställning vara sådan, att man för den kan vara utan bekymmer för den närmaste framtiden men delar ej åsigten att lättaste sältet lill realisationens befästande vore, att genom vexelköp i rörelsen åter utsläppa de sedlar, hvilka genom Bankovinsten ingått, emedan det är en utväg, som icke kan begagnas så länge kursen står öfver pari.
Enär hvar man eger i Banken köpa silfver för 128, men kan ålersälja det för 130 sk. så är det Banken, som får släppa till skillnaden.
Att utvidga lånerörelsen, vore skadligt, emedan Banken sedermera icke kan utan svårigheter, som nästan äro oöfvervinnerliga, åter indraga de sedlar, hvilka i lånekapitalet blifvit fastlästa.
Man torde således böra öfvergifva tanken derpå.
Hr Gripenstedt har riktigt upfattat frågan, då han säger, att Den 15 Mars f. m.
473 man skall göra afseende, icke på ökandet af Bankens grundfond, emedan lillilandet deraf först kommer i fråga om Banken cederar och utmätning skall ske, utan på Bankens förmåga alt utvexla silfver.
När raan icke kan öka henne derigenom, att man minskar de utelöpande sedlarne, så blifver andra frågan: huru skall man bete sig, sä att den sillverfond, som linnes för sedlarnes invexling, må ökas eller åtminstone förblifva oförringad?
Då vet jag ingen bättre utväg än att använda Bankovinsten lill sådane ändamål, hvarigenom rörelsen i landet lättas, så att våra varor må kunna till utländningen säljas för lindrigare pris än eljest.
Bankovinsten må fördenskull kunna användas till hamnars, kanalers och vägars anläggning, m. m. d.
Men hela hennes belopp synes ej kunna användas för detta ändamål allena, enär Statsverket har så stora behof och Banken är grundad äfven för att bistå detsamma.
Jag tror icke, lika med Frih.
Palmstjerna, alt den föreslagna summan, är tillräcklig för Statsverket.
Hon kan icke vara det med mindre man åsidosätter enskilde motionärers anspråk.
Sådant vore icke enl. med grundlagen: — den enskilde har lika god rätt som Konungen, att framställa det allmännas behof och fä dem pröfvade; men jag kan icke heller gå sä långt som Hr Lagerheim och äska en större summa än Ulsk. föreslagit, derföre att indragning eller uphörande af en eller annan Privatbank måhända förestå, kanske medan Ständerne ännu äro församlade.
I sådan händelse vore det godt och nödvändigt för BankoUtsk. att hafva något i behåll för att fylla den tomhet, som en Privatbanks indragning skulle i rörelsen förorsaka.
Det är af dessa skäl, som jag för min del biträder Frih.
Palmstjernas förslag att nemi. hålla sig vid den summa af 700,000 r:dr, som Utsk. tillstyrkt men med det tillägg och de ordalag, som Frilen upgifvit, emedan då blir tillfälle antingen att kunna lemna återstoden åt Staten, om det sig göra låter, eller ock att bibehålla henne åt Banken.
Många ledamöter hördes ånyo ropa på propos.
Hr Hjert a:
Jag beklagar att sedan jag yttrade mig, -hafva nödgats härifrån aflägsna mig för att bevista cn begrafning, hvarigenom jag gått miste om alt få afhöra de säkert ganska sakrika anföranden i ämnet, som under liden härstädes blifvit afgifne och innefattat kritiker mot mitt yttrande.
Den enda replik derpå, som jag fått åhöra var den, som Frih. Fleetwood nyss framställde och den har visserligen icke varit tillräcklig att komma mig ifrån den tanka, som jag förut yttrat.
Jag ber derföre blott, efter här nu är fråga om att koncentrera sig, att i några ord korteligen få sammanfatta hvad jag förut sagt, som började dermed, att jag icke tviflar på Bankens förmåga alt deflnitift kunnat honorera sina förbindelser.
Det ärende, som nu är under öfverläggning, synes mig kunna subsumeras under några enkla och korta frågor.
Ar det möjligt, alt samma förhållande, som här inträffat under de 3:ne sistförflutna åren, i afseende på silfver-uttagningen, äfven kan inträffa under de påföljande?
är möjligheten af ett sådant förhållande erkänd, eller åtminstone antydd af Utsk:s majorite och en del af reservanlerne?
är det af denna ma - 474 Den 15 Mars f. m. jorite erkändt, att försigtighet bör iakttagas till förebyggande af en kris för landet i händelse att silfver-fonden skulle utgå?
I besvarandet af dessa frågor synes man ock hafva svaret på den fråga, som är under öfverläggning.
Om nemi. det allenast icke är omöjligt, utan också anlydt af Ulsk:s majorite och reservanterne, att en kris kan inträffa, dä frågar jag: hvilket är det nyttigaste och ändamålsenligaste, att använda den försigtighet, som alla erkänna såsom nyttig, förr, än krisen inträffat, än sedan den redan tagit sin början.
Jag instämmer fullkomligt med den siste värde talaren deri, all ett lämpligt och ofelbart medel att sätta både Banken och öfver hufvud hvar och en i tillfälle att fullgöra sina förbindelser, är att näringarne upmuntras, och att i sådant ändamål penningar spridas till de produktiva yrkena.
Men man måste observera att de företag och odlingar m. m. som blifva en följd af penningarnes utspridande, kunna icke så genast utföras, och bära frukt, att det ju möjligen under tiden kan hända att Bankens ställning försämras och att man härvid kunde få tillämpa det gamla ordspråket, att medan gräset gror så dör hästen.
Det är därföre jag anser, att om man icke kan bespara hela Bankovinsten utan mäste lemna något till Statsverket, så vore åtminstone en nyttig princip uttalad, derest man ville hålla sig inom den gräns, som det af Kansli- och Finance-afdeln. inom BankoUlsk. afgifna förslag innefattar, hvarföre jag anhåller om återremiss.
I anledn af Hr von Hartmansdorffs yttrande om besparing af någon del af Bankens tillgångar för fyllande af den lucka i rörelsen, som skulle upkomma igenom Privat-bankers möjliga uphörande vill jag blott nämna, att om så inträffade, så skulle nog bristen fyllas af ny rörelse, utan att Banken derföre behöfde utsläppa nya sedlar.
Med afseende å de farhågor Hr Hjerta yttrat, får jag endast svara, att, äfven för det otroliga fall, att Banken behöfde alla sina sedlar utöfver hvad silfverfonden utgör, så har den resurser i sin kredit och begagnandet af densamma är bättre än alla indragningsåtgärder.