Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan icke erinra mig annat, än att motionären föreslagit, det actierna skulle ställas på viss man eller ordres; att actieägarnes namn skulle inmatriculeras och transport icke gälla utan förutgången anmälan och dertill gifvet tillstånd af Bancostyrelsen.
Så menar jag, att föreskriften är för Franska Banken, der jag åtminstone med säkerhet vet, att actierna äro ställda på viss man eller ordres.
I öfrigt är det ju R.
St., som skola upprätta det contrakt, enligt hvilket de enskilda actieägarne skulle inträda i Banken.
Det beror ju då jemväl af Ständerna att föreskrifva sådana vilkor, som tillräckligt trygga Banken; och ehuru jag för min del, såsom jag ofvan yttrat, icke anser actiernas belåningsrätt medföra någx-a vådor, kan den ju, om man så behagar, borttagas, för att afvända skriket deremot.
Jag hade ej be - Den i3 Mars f. m. gärt ordet i denna vigtiga och stora financefråga, om jag bland dem, som yttrat sig deröfver, funnit någon mer än motionären sjelf, med hvilken jag ej vågat mäta mig i förmåga att uppfatta ämnet.
Hvad först angår formen, hyser jag den mening, att remiss icke kan vägras, och går således genast att yttra mig i hufvudsaken.
Man har mera hållit sig vid detailler än vid principen.
Jag vill endast hålla mig vid denna sednare, och jag skulle icke våga vidröra den,om jag vore lika ömtålig, som en och annan, för dagens opinioner, läte dem bestämma mina åsigter och icke dristade mig att bekänna andra än dem, som för dagen cajoleras.
Jag anser den princip, som ligger till grund för motionen, vara, jag vill icke säga orättvis, men för oss och våra förhållanden obehöflig i sin tillämpning.
Jag vet visserligen, att personer, med utmärkta insigter i detta ämne och bland dem äfven vår nuvarande Hr Landtm., hvilka utaf K.
M. fått sig det
Nåd. förtroende uppdraget att undersöka och utreda våra financers tillstånd, uti det betänkande, de år 1823 afgåfvo, tillstyrkte enskilda actieägares inträde i Banken; men detta skedde i en tid, då någon annan utväg icke påtänkts för att anskaffa det silfver, som ännu fattades i Bankens hvalf, för att kunna inlösa dess sedlar.
Ständerna antogo likväl icke detta betänkande, och Konungen gillade det icke heller.
Man sökte och fann en annan väg för att hinna målet.
Nu är det upphunnet.
Bankens fond är förstärkt och så, att den kan öppnas till vexling hvilken dag som helst; och jag begagnar detta tillfälle att förklara, det jag icke det ringaste fruktar de faror för en häftigare silfveruttagning, som man här förespeglat.
Jag är fullt öfverlygad, att istockholm icke finnas penningeägare , som viddess öppnande kunna uttaga sammanräknadt två millioner riksdaler i silfver.
Då jag således är öfvertygad, att Banken icke beliöfver enskildas biträde och credit att upprätthålla sin egen och inlösa sina utelöpande förbindelser i den mån de till inlösen presenteras; hvarföre då ingå på en princip, som i sin tillämpning endast komme att på privata öfverlåta en del af den vinst, Banken sjelf kan och bör odeladt tillgodonjuta?
Om det verkligen finnes så stora capitaler, att de kunde förstärka Statsbankens soliditet, hvarföre ville ägarne deraf dela vinsten med Statsbanken?
Hvarföre bilda de sig ej egna banker bredvid Statsbanken?
Är enskilda crediten så stor, att dessa kunna bära sig, och är Statsbanken så utan alla garantier, som den värde motionären vill inbilla oss, så komma, efter naturliga förhållanden, de privata bankerna att qvarstå, och Statsbanken ramlar.
Låt dessa mägtiga capitalister på detta sätt strida med Statsbanken och försöka, hvilken som är starkast.
Man säger, att så länge Banken är Statsbank, har den ej samma credit, som den skulle äga, om enskilda personer finge del deri, och följaktligen äfven uti styrelsen.
Men då actierna icke finge uppgå till så stort be - Den i3 Mars f. ra. lopp, att pluraliteten läge hos de enskilda acticägarne, begriper jag ej, hvad vinsten vore med denna åtgärd; men väl inser jag vinsten å actieägarnes sida, och denna synes mig vara hufvudändamålet.
Det är lagarna för Banken och Bankens förmåga att på dagen lösa in sina sedlar, sorn bestämma dess credit, och intet annat.
Det har måhända förundrat manga, likasom det förundrat mig, att en Bank, som haft moratorium ända sedan 1818, ändå kunnat under tiden hafva sådan credit, att dess sedlar bibehållit nästan ett oförändradt värde i förhållande till de inhemska produeterna; men just detta phenomen, mina Hrr, visar, att en Banks credit icke står, i afseende på förhållandena inom landet, i samina kathegori som till de varor, hvilka skola köpas på främmande handelsplatser, och att det egentligen är i afseende på dessa, som det är angeläget att noga beräkna qvantiteten af det silfver, som finnes i dess hvalf.
Bankens credit inom landet beror fastmera derpå, att de sedlar, den utgifter, af Statsmagterna förklaras lika med mynt och att det såsom sådant i Kronans uppbörd emottages.
En Bank skulle till och med, i afseende på inre rörelsen, utan metallisk valuta kunna obehindradt röra sig, endast Statsmagten erkände dess sedlar i uppbörden; den allmänna rörelsen kunde då icke undvara dem, och deras värde vore helt och hållet oberoende af deras förhållande till någon silfverfond.
Men för de yttre förhållandena är silfverfonden nödig, ehuru någon annan proportion för den i förhållande till sedelemissionen icke kan positivt bestämmas annorlunda, än att en solid Bank aldrig skall sätta sig utur tillfälle att på dagen inlösa de sedlar, som presenteras; och i förhållande härtill måste dess functioner bestämmas och dess lånerörelse efter behofvet utvidgas eller inskränkas.
Vid detta af mig upplysta förhållande ser jag ingen vinst för Statsbanken, men väl för den enskilde att få inträde der.
Jag afstyrker sålunda på det högsta motionen.
Med detta mitt yttrande har jag likväl icke velat bestämma Statsbankens företräde framför privatbanker.
Om detta företräde tvistas ännu i hela verlden, och utgången af striden han ej bestämmas, förrän erfarenheten gifvit utslag.
Men det vissa är, synes mig, att då man äger en Statsbank, bör man ej lättsinnigt skänka bort dess vinst åt enskilda, minst i ett land, der den så väl behöfves till styrka för realisationen och understöd åt näringarna.
Ju flera gånger Frih.
Cederström i dag yttrar sig, desto tydligare finner man, att han anser de garantier, Banken nu äger, fullkomligt tillräckliga; och jag vet då icke, hvartill den nya redactionen af 72 §. Reg.F., hvilken likväl Frih. försvarade såsom cn behöflig och ytterligare garanti, skulle tjena.
Frih. har sagt, att inga nya rättsförhållanden och ingen ny säkerhet behöfves.
Jag troi- visst ock, att så är; men om principen, som ligger till grund för motionen, är riktig, böra vi godkänna den; det beror på a38 Den i3 Bl ars f. m.
Utsk. att undersöka, om dess tillämpning nu ur behöflig.
Jag tror icke, att vi ovilkorligen behöfva andra garantier än dem vi äga; men många finnas, som tro motsatsen, och dessa behöfva lugnas.
Mig synes motionärens förslag vara ett ganska säkert medel härtill.
Ett är Bankens fondsäkerhet; ett annat är Bankens styrelsesätt.
Cederström försvarade sin besynnerliga motion om rätt till prestationer in natura, anmärkte han, att det ej fordrades litet, för alt trygga en Bank, och att ett väsendtligt vilkor för realisationens betryggande vore, att Bankens styrelse öfverlemnades till sakkunniga personer.
Då detta behof ännu står qvar, hemställer jag, om icke åtminstone någonting motsvarande kunde vinnas derigenom, att man förbunde enskildas inleressen med Bankens.
Det vill synas, som skulle en egen ovilja finnas emot motionen.
Då den innebar förslag, att aclieägarne jemväl skulle få del i Bankens styrelse, tadlade man sådant och invände, att det vore grundlagsstridig!; nu, då förslaget i denna del är borttaget, säger man, att åtgärden icke medförde någon säkerhet, om actieägarne icke jemväl vunne delaktighet i styrelsen.
Hvad Bankens soliditet beträffar, tror jag visst, att
Banken kan vexla utan den föreslagna garantien; men det är möjligt, att opinionen i landsorten är den, att Banken icke äger en sådan soliditet, och jag tror, att förslaget skulle, emot en sådan opinion, vara af god verkan: det blefve ett medlingsförslag emellan dem som tro och dem som icke tro.
Cederström har upprepat sin erinran, att man med en liten fond skulle kunna multiplicera sin delaktighet i Banken; men möjligheten deraf skulle grunda sig på förutsättningen, att actierna tillerkändes full bélåningsrätt; och detta har jag angifvit såsom ett missbruk.
Bien om Frih. considererar, att actien endast blefve ett contract emellan Banken och enskilda, som berättigade innehafvaren att, i mån af det insatta beloppet, deltaga i Bankens vinst och förpligLade honom att i samma mån vidkännas dess förlust; om han vidare erinrar sig, att jag påstått, det actierna skulle ställas på viss man och endast med Bankstyrelsens begifvande finge transporteras; så tror jag, att han måste medgifva, det inga multiplicationer kunna aga rum och icke heller någon svårighet att finna actieinnehafvaren.
Frih. har uppställt en jemnförelse emellan Bankens sedelhafvare och de föreslagna actionärerna och trott, att de sednare lika väl kunna stämma Banken som de förra.
Hittills har sådant åtminstone varit omöjligt och blir det säkert ännu länge; ty de, som hafva båda Statsmagterna emot sig, lära väl icke hafva att påräkna någon framgång i en sådan process.
Jag tillstyrker bifall till motionen, såsom till sin princip riktig, och lemnar till Utsk. och B.
St. att afgöra, om de garantier, den åsyftar, nu äro behöfliga eller icke.
Jag har icke begärt
Den i3 Mars f. m. 23(J ordet för att ingå i någon granskning af förslaget, emedan jag föreställer mig, att det Utsk., hvartill jag förmodar, att frågan remitteras, skall så behandla den, att intet återstår till förslagets vederläggning; men då man har åberopat 1822 års FinanceGommitte', hvaraf jag hade äran vara ledamot, vill jag, i afseende å förhållandet dermed, lemna några upplysningar.
Jag är häruti likväl till en del redan förekommen af Frih. Ehrenborgh.
Det är ganska sannt, att Committeens betänk, innehåller alternativet af privata actieägares inträdande i Banken; men den tiden var Bankens ställning, såväl för allmänheten som Committeen, en fullkomlig hemlighet.
Det var först vid i8a?> års Riksdag, som dess ställning blef bekant.
Committeen mäste handla efter gissningar, ang:de redbara fondens belopp.
En ledamot af Committeen, frami.
Statsrådet Schwan, hade väl såsom Bancofullmägtig inhemtat kännedom om förhållandena; men han var bunden af tysthetsed och kunde endast gifva vinkar om verkliga tillståndet.
Committeen kunde dock förmoda, att Banken, för att börja utvexling, hehöfde förstärkning, och på det denna skulle kunna till vägabringas utan uppoffringar af Nationen var det, som förslaget gafs, att enskilda actieägare skulle kunna få tillskjuta med en eller annan million.
För realisationen ansågs denna åtgärd ingalunda behöflig, utan blott såsom ett nödfallsmedel för vinnande af tillökning i Bankens fond.
Jag gaf dock aldrig min röst tili detta beslut.
Men alt nu vilja åberopa detta förslag, sedan öfver tio år förflutit och Banken derunder ökat sin fond med Öfver två millioner riksd. silfver specie, sedan förhållandena sålunda ändrat sig derhän, att Banken nu är en af de solidaste i Europa; dertill finnes intet skäl.
Blott sedan sista Riksdag har Banken i ulla afseenden förbättrat sin ställning; och hvarföre då nu inbjuda enskilda, ej att uppoffra eller riskera, utan blott att med Banken dela dess vinst.
Det ligger i det enskilda interessets natur att endast sträfva efter att öka ögonblickets vinst.
Alla privatbanker åsyfta mer och mindre att endast bringa dividenden allt högre och högre.
Och hvad som kan hända om femtio år, det behöfver den enskilda actieägaren icke frukta; då är han borta, har sålt sin actie, men Staten står qvar och får vidkännas förlusterna.
Det gifves tvenne garantier för realisationens bestånd, som äro bättre än alla lagförslag och alla projecter.
Dessa garantier äro: sakernas naturnödvändighet och förtroende till vår ärlighet.
Den första vinnes derigenom, att vi visa, det vi följa förfädernas lära: att hålla hvad vi lofvat; den andra dermed, att vi börja vexlingen, ty sedan den en gång är börjad, vore den magt beklagansvärd, som ville försöka ett lika våldsamt tillgrepp och användande af Bankens credit sorn det, hvilket år 1809 ägde rum.
Denna magt skulle falla tillika med Banken.
Det är med ledsnad, jag åter nöd - 2^0 Deli i3 Mars f. m. gas upptaga tiden; men jag är dertill föranledd af Gr.
Cronlijelms yttrande.
Han liar trott, att jag i mina anmärkningar mot Frih. Kantzou’s motion kunnat upptaga andra principer än dem, hvilka i motionen innefattas.
Cronhjelm nu vill förändra dessa, lärer sådant icke föranleda något afseende, enär motionstiden nu är förbi.
Motionen lärer således nu få qvarstå sådan den är.
Cronhjelm har förundrat sig öfver, att jag kunnat tillstyrka förändring af 72 §. Reg.F., fastän jag sagt, att Banken alltid stått under lagen.
Om han genomläst och jemnfört BancoOrdn. med vår Constitution, skulle han funnit, att stadgandet uti denna §., oförändrad, bildar en lucka i tillämpningen af grunderna för Sveriges lagstiftning, derifrån jag liemtat anledning att tillstyrka förändringen, helst uti all vårt lands lagstiftning båda Statsmagterna böra äga lika del.
Delta har för mig utgjort grunden för mitt tillstyrkande af förändringen.
Jag har velat yttra detta, på det man ej af Gr.
Cronhjelms framställning skulle taga sig anledning förmoda, alt jag begått någon inconsequens genom mitt tillstyrkande af förändringen, eller dervid förbisett grunderna för ordning i Svensk lagstiftning.
Hr Reenstjerna, Svante, uppläste följande:
Det af Frih. Rantzou utgångna förslag N:o 2, rörande enskildas inträde såsom actieägare uti Banken, synes mig förbundet med faror, vida större, än de deraf bärflytande lör* maner.
För mig synas farorna blifva Nationens och förmånerna actieägarnes samt deras beredvilliga commissionärers.
Säkerligen skulle uti detta ögonblick utländingar med contant förmögenhet genast anmäla sig; och jag är ganska förvissad, att de inom liufvudstaden ej skulle sakna det commissionärsbiträde, som på allt sätt sökt bereda dem framgång.
Vi skulle då slutligen kunna motse det resultat, sedan dessa actieägare fått sin andel uti Bankens styrelse, att köpmän uti Hamburg eller London hade öfvervigt inom Sveriges Bank.
Hvilka följder skulle väl detta hafva för Nationen, utom detta oformliga och för dess anseende kränkande tillstånd!
Icke heller är tidpunkten nu lämplig för denna operation; man måste först se de välgörande verkningarna af realisationen Kanske blifva de nu af den beskaffenhet, att ett nytt Riksmöte snart erfordras; och då torde det blifva särdeles besvärligt för Ständerna att hafva medgifvit åt enskilda ifrågavarande rättighet.
Cederström finner jag vinstberäkningen och tror, i afseende på t hvad en värd talare, Hr Gr. Cronhjelm, yttrat, att han ej kunde inse den, lämpligast till vinnande af upplysning vända sig till Hr Frih. Rantzou, som med förslaget inkommit; och jag kan med lika uppriktighet som Frih. Boye förklara, det jag ej anser Frih. Rantzou afse enskild, fördel.
Jag afstyrker förslaget.
Frih Den 13 Mart f. m.
Det är ett uttryck i Gr.
Cron* hjelms yttrande, som föranleder mig att åter upplaga några ögonblick af R. o. Ad:s tid.
Jag fann nemi., att Hr Gr* föreställde sig, att garantien för realisationens bestånd, hvil* ken vi alla så lifligt önska, skulle så säkert finnas i Frih. Rantzous förslag, emedan Bankens förvaltning derigenom skulle komma att förbättras.
Jag vänder mig i anledning häraf till den värde motionären sjelf, hvars antagonist jag, i brist på någon annan, nu blifvit, med dell fråga, om icke han delar med mig den Öfvertygelse, att en sådan garanti säkrast skulle vinnas genom en i grundlagsenlig väg beredd, än* damålsenligare administration för Banken?
Om Frih. Rantzou, som i dessa ämnen äger både kunskap och erfarenhet, vill gå i befattning med tillvägabringandet af en sådan förändring af Bankens nuvarande styrelse, skall jag gerna, med hvad på mig beror, söka understödja den, så att vi en gång erhålla en Bankstyrelse, som förstår sin bestämmelse och leder Bankens functioner ändamålsenligt.
Jag bekänner, att i dessa mina uttryck möjligen kan anses ligga något sårande emot Ståndens Fullmägtige; men jag förklarar, att då det varit långt ifrån mig att vilja här klandra den styrelsepersonal, Banken nu äger genom Fullmägtige af hvarje RiksSt., tror jag mig likväl icke hafva trädt sanningen för nära, då jag påstår, att inom BondeStåndet få lära finnas, som äga förmåga att föra en bankstyrelse.
Min mening är derföre, att vi borde äga fullkomligt sakkunniga och dugliga Bank* directörer, valda utan afseende på Stånd, och jag tror, att den säkraste garanti derigenom skall åstadkommas och det ändamål, motionären åsyftar, derigenom säkrast ernås.
Sedan så vidlyftiga anmärkningar blifvit gjorda vid min motion, förmodar jag, att Hr Gr. o. Landtm, icke vidare sätter i fråga dess behörighet till remiss, och jag går således att yttra mig i hvad som mot motionen blifvit anfördt.
Den hufvudsakligaste invändning, som jag hort flera göra vid mitt förslag, är den emot actieägares rätt till belåning af sina actier.
Man har förmenat, att detta blott skulle föranleda dertill, att actierna, dagen efter det de blifvit insatta i silfver, belånades i bancosedlar, och att Bankens silf— verfond således ej ökades, enär Banken städse måste hafva till hands del motsvarande beloppet i silfver för dessa sedlars inlösen.
Härvid anmärker jag först, att allt det silfver.
Banken äger i sina hvalf, har hon "till hands” för inlösen af sedlar; men ju mer silfver hon der samlar, ju större blir förrådet och ju lättare har hon att göra töte åt sina utbetalningar.
Att förneka actionärerna samma rått, som andra publika pappers- innehafvare, att belåna sina actier vöre orim 4 h; 3i Den i3 Mars f. m. ligt, enär samma säkerhet som eljest, d. v. s. för närvarande revers och borgen, dem affbrdrades för återbetalningar inom viss tid; hvilket jag ock föreslagit.
Denna rätt äger ju en hvar, som insätter guld och silfver i Banken, och skillnaden emellan actionärer och andra låntagare på ädla metaller är den, att den förre gifver sitt silfver Banken till egendom, att dermed utvidga sin rörelse, den sednare insätter det, för att när som helst uttagas in natura.
Actionären har dessutom just det interesse att ej förlora sitt actiecapital; ett bestämdt interesse, som, långt ifrån att förstöra, tvärtom upprätthåller Bankens soliditet.
Emot mitt förslag till enskilda actieägares inträde i Banken har man derefter förnämligast anfört, att R.
St. ej borde, till fördel för hufvudstadens eller landets penningeägare, ja kanske för utländska capitalister, inskränka sin dispositionsrätt öfver Banken, eller afstå någon andel i Bankens vinst.
Jag svarar härtill, att det är just denna inbillade dispositionsrätt, som förstört vårt myntväsende och som föranledt, att R.
St. trott sig kunna betala Statens skuld genom att utgifva nya bancosedlar eller, med sitt rätta namn, genom att stjäla från den enskilde en del af hans välförvärfvade egendom.
Det är denna olyckliga tanka om Statens ägande- och dispositionsrätt öfver Banken, som måste ryckas upp med roten, så att man en gång linner, att en hvar, som äger en bancosedel, är en naturlig actieägare i Banken, och att hvarje enskilds rätt sammanhänger i det närmaste med Bankens förvaltning.
Det är derföre män bör åsyfta att, så mycket som möjligt, garantera denna rätt.
Det säkraste medlet härtill är, i min tanka, att låta enskilda personer directe inträda i Banken och framdeles deltaga i dess förvaltning inom bestämda lagar.
Hvad som i första rummet derigenom vinnes, är åtminstone, att Banken blir administrerad efter sundare grundsatser och med mera kännedom angående sättet att sköta affärer.
Beträffande andelen i Bankens vinst, skulle naturligtvis denna andel endast beräknas i förhållande till den förstärkning i silfverfonden, som skett genom actieägarnes tillskott, och sålunda alldeles icke med ett öre minska Bankens inkomst af sina nu ägande eller genom egen styrka framdeles förskaffade tillgångar.
Fördelen för den enskilde actieägaren bestod deri, att hans penningar utlånades genom Banken, i stället för genom honom sjelf; men deremot hade landet den stora fördelen, att rörelsecapitalet kunde ökas, icke blott med det i Banken insatta silfvervärde, utan deröfver med -J, eller mera, efter omständigheterna.
Rörande förslagets fördel i dess närvarande skick för hufvudstadens penningemän, vill jag hänvisa till rådförande derom med dessa Hrr.
Tilläfventyrs torde deras svar blifva, att det för dem Ur ingenting mindre än lockande.
Men om Den i3 Mars f. ra. 343 det ock vore för dem lockande, så desto bättre; ty hvilken, som äger en ouppsägbar actie, gör väl ingenting till saken.
Flera talare hafva utmålat förskräckliga farhågor för enskilda actieägares intagande i Banken, grundade på den förutsättning, att snikenheten efter höga dividender skulle innan kort föranleda lånerörelsens alltför vidsträckta utvidgning, och Hr Rosenblad har i detta fall hemtat exempel företrädesvis från NordAmerikas privatbank-system.
Jag ber blott de värda talarne erinra sig, att de enskilda actieägarne ingalunda få inträde i Banken under rätt att der husera såsom dem lyster, utan att de måste lyda under de lagar, som af Konung och Ständer stiftas, samt hålla sig inom gränsorna af de ordningar och reglementen för lånerörelsen, hvilka i behörig, ordning tillkomma.
Man ihåghomme ock, att Bankens functioner äro underkastade offentlighet samt granskning af både Statens och blifvande enskildas revisorer.
Jag har lärt af verldserfarenheten, att der de moraliska garantierna ej med säkerhet kunna påräknas, der böra dessa garantier sökas i mängdens upplysning om sitt eget interesse, hvarförutan en förnuftig lagstiftning ej kan vinnas.
Denna upplysning skall ock, som jag hoppas, Bereda framgång åt sundare åsigter i penninge- och creditläran samt således skalla de s. k.
"verkliga vännerna” af realisationen någon tröst i sin sorg öfver att icke hafva kunnat intvinga i Banken en magt, hvars sanpa interesse det alltid är att vara derifrån afskiljd, likasom det städse är folkets interesse att icke oupphörligen motarbetas af de entraver, som en främmande magtinflytelse gemenligen ställer i vägen uti alla företag af enskild natur.
Vidare har jag hört invändas, att actiecapitalet icke skulle kunna erhållas inom landet och att utländningen skulle draga räntorna ur landet, hvilket åter skulle öka vexelbeliofvet pch stegra coursen.
Hvad vi alla önska, är just att genom realisationen leda utländska capitaler i vår rörelse.
Om detta sker genom capitalers insättning i Banken eller utlåning till enskilda, Blifva de utgående räntorna lika mycket eller lika litet tyngande på vexelbörser; och sannolikt är åtminstone ej det förra.
Hafva vi en gång fått hit de utländska capitalerna, få vi nog äfven en stor del af räntorna qvarstående till disposition för nya utlåningar.
Det silfver, som vore i Banken insatt, kunde icke uttagas utan försäljning af actier mot sedlar, och då minskades ju sedelstocken med ett motsvarande belopp af de sednare, hvilket icke vore farligare, an om man sålde sitt hus mot bancosedlar och för dem toge ut silfver.
Skillnaden är blott den, att bankactien är ett lätt rörligt och löpande, men huset ett svårt rörligt och stilla stående capital, Det naturliga är alltid det sanna, och lagarna för crediter och rörelser äro verkligen mindre kongliga, än man föreställer sig.
De visa, att när förtroende fin - Den i3 Mars f. m, pes, sokn capitalerna sig alltid dit, der de med bästa fördel och emot den högsta räntan kunna användas, och de qvar" stadna der, så länge de upptagas af industriens behof.
Något annat än Aterstäldt förtroende, ordning, klokhet och ärlighet i förvaltningen fordras icke; och jag upprepar, att om det vöre tänkbart, det hela Bankens silfverförråd ginge ut, kunde vi, under dessa förutsättningar, vara fullt vissa, att det innan kort återginge, kanske fördubbladt, om rörelsen behöfde det.
Dessutom är jag öfvertygad, att, om realisationen vinner stadga, ganska många, som inom landet äga metalliska tillgångar, skulle skynda att förvandla dessa i bankactier
De i öfrigt gjorda anmärkningar anser jag mig icke be* bofva upptaga.