Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Prinsarna kunna visserligen utan Konungens samtycke träda i äktenskap, om de för den husliga sällheten i privatlifvet vilja upoffra arfsrätten till Kronan.
Vidare har man sagt att de äro förhindrade från, eller att de åtminstone genom en allmän tyst öfverenskommelse icke an ses böra idka borgerlig rörelse.
Jag medgifver visserligen att det är en tradition, att anse K.
Prinsarne höjda öfver vanligt förvärf; men, mine Hrr, ingen menniska har också satt i fråga, att det icke bör lemnäs dem så mycket, att de kunna lefva på denna inkomst utan ekonomiskt bekymmer, och jag kan icke finna någonting, som är mindre ändamålsenligt, än att exaltera sig öfver en sak, som ingen satt ifråga.
På dessa grunder, och då ämnet för öfrigt är tillräckligt debatteradt, inskränker jag mig till att instämma i de yttranden, som af Gr.
Ankarsvärd och Frih.
Cederström, Anders, blifvit afgifna.
Det ämne, som här diskuteras är redan så tillräckligt utbredt af de tali,re, som, sedan jag begärde ordet, yttrat sig i samma riktning som jag ämnat, att jag icke länge skall uptaga E. o. Ad:s tid.
Jag har från motsatta sidan icke hört något annat skäl, som kunnat på mig verka, än att Arffprinsarne skulle blifva mera beroende derigeom att anslaget till deras underhåll sammanfördes med Konungens hofhållningssumma och ställdes till Hans disposition i st. f. till deras egen.
Jag bestrider dock riktigheten af denna sats, emedan jag anser det vara ett vida större beroende för Prinsarne att bero af Ständerna, än af Kegeringens chef, hvilket sednare är ett naturligt beroende, som i intet hänseende kan blifva svårt för de, dem ej heller framkalla någon kurtoisie hvarken mot Eegeringen, oppositionen eller något annat parti.
E. St:r kunna således icke utan högst tvingande omständigheter indraga det anslag, som de för detta ändamål anvisat på Konungens civil-lista.
D en 21 Mars f. m.
Då man här så mycket talat om bristande logik och inkonseqvens, så hemställer jag, huruvida det icke ligger en större inkonseqvens deruti, att, så länge en Arffurste icke är gift, det beroende, hvaruti han då står till Konungen, icke skall anses vara af någon tryckande beskaffenhet.
Hans känsla af beroende måtte väl icke vara mindre, då han är ogift, än i motsatt fall, och jag hemställer, om förhållandet skulle genom ett giftermål så betydligt förändra sig, att Arffursten derigenom skulle förlora sin sjelfständighet
För öfrigt ber jag att få fästa upmärksamheten på en annan invändning, som blifvit gjord och hvilken uttalat sig i klagan öfver att Prinsar icke få innehafva civila embeten.
Låt vara, att en sådan rättighet vore dera medgifven och att inga andra qvalifikationer än deras egenskap af Prinsar erfordrades för deras anställning i Rikets tjenst, så frågar jag, huru pass deras anspråk då skulle blifva tillfredsställda?
Den högsta lön, som är bestämd tor någon civil embetsman i Sverige är för Utrikes Statsministern, och den utgör icke mer än 24,000 R:dr rmt.
Jag förmodar, att ett sådant anslag icke skulle vara tillräckligt för att göra en Prins oberoende.
Vidare har blifvit yttradt, att det skulle vara mindre lämpligt för Prinsar att idka landt- eller bergsbruk, hvartill dessutom fordrades medel, äfvensom att ställa sig i beroende af enskilda.
Hvad det första beträffar, ber jag att få erinra, att det icke saknas exempel på att Svenska Prinsar egt betydliga enskilda jordbesittningar, och möjligen har deras ekonomiska ställning icke lidit derpå, att de intresserat sig för dessa praktiska yrken.
Dessutom finnes det en hel mängd Kungsgårdar, ,och jag kan icke finna, att någonting olämpligt läge deruti, om Furstar, som befunne sig i slägtskap med Konungahuset, mot en skälig arrendesumma till Staten öfvertoge dessa gårdar.
Vid 1830 års
Riksdag var det fråga om en faddergåfva till Prins Oscar, och det föreslogs då, om jag icke minnes’orätt, att till honom öfverlemna en betydlig Kungsgård i' Westergöthland.
Detta förslag väckte som jag tror icke någon ovilja; man blott tyckte att formen, hvaruti det blifvit framställdt, icke var den lämpliga, hvarförutom d. v. Konungen afsade sig denna gåfva.
En sådan gåfva är alldeles icke att jemföra med lifgeding eller fijrläningar.
Slutligen anhåller jag att här få förklara, det jag i likhet med Frih. Cederström, icke ämnar bestrida det belopp, som K.
M. begärt för Prins Oscars hofhållning; men jag tror att om det också kan synas vara temligen likgiltigt i närvarande ögonblick att antaga den grundsats, som i motionerna innehålles, sådant dock för framtiden är af vigt samt att det under dylika omständigheter är bättre att, såsom ordspråket säger, stämma i bäcken än i ån.
Ty säkert är att man då skulle vara ganska glad öfver, att redan från början hafva följt en princip som både i politiskt och ekonomiskt hänseende är riktig.
På dessa grunder förenar jag mig i den propos., som af Hr Stjernsvärd blifvit begärd.
236 Den 21 Mars f. n>.
Den enda fråga, som här f n. tyckes vara omtvistad, är den, huruvida det före* slagna anslaget tili Prins Oscar bör såsom särskildt Apanage beviljas, eller om det bör sammmanslås med Konungens hofhållningssumma.
De, som hylla den sednare meningen, hafva med mycken kraft sökt såsom ett skäl derför framhålla den efter deras åsigt i grundlagen nedlagda syftning att icke furstliga personer böra förses med särskilda hofhållningsanslag, men medgifva dock, att någon direkt föreskrift derom icke förefinnes, ehuruväl de tro sig genom analogier finna, att sådan är Grundlagens anda och mening, samt uprepa i sådant hänseende det derstädes befintliga förbudet för Prinsar att hafva lifgeding.
Elter min öfvertygelse är denna åsigt om Grundlagens anda och mening en förvillelse.
Hvad vidkommer förbudet mot innehafvande af lifgeding, torde det väl vara klart, att detsamma egentligen åsyftar att förekomma de ganska vådliga förhållanden, som kunna upsta derigenom att Purstliga personer komma att utöfva en slags Regentmakt inom landet.
Ingalunda kan detta förbud vara härledt från den relatift obetydliga omständigheten, att Purstarne kunna af dessa lifgeding hafva någon inkomst, som kan vara vådlig; ej heller liar det varit denna omständighet, som under förflutna dagar gifvit åt dessa förhållanden en ganska betänklig verkan, utan förbudets grund och syfte är uppenbarligen att förekomma Konungamaktens inskränkning genom
Prinsar samt förhindra dem att utöfva ett inflytande, som icke bör tillkomma någon annan än Konungen Sjelf.
Jag anser det för öfrigt vara en felaktig upfattning af det konstitutionella samhällsskicket, att tro det icke vara dertned öfverensstämmande att bevilja särskilda anslag åt de K.
Prinsarne, utan sammanslå dem med Konungens hofhållningssumma.
Enligt min tanke är det just denna åsigt, som närmar sig det despotiska eller absoluta Statsskicket.
Der framträder nemi. alltid den grund-idée, att landet och Riket är att betrakta såsom Regentens egendom, eller ett slags fideikommiss i Hans hand, öfver hvilket
Plan eger att disponera på sätt Honom godt synes, och af hvilket Han således kan försäkra större eller mindre delar åt
Sina familjemedlemmar.
Men annorlunda förhåller det sig i konstitutionella Stater, och i synnerhet här i Sverige, der Ständernas beskattningsrätt är i tillämpningen utpreglad ända derhän, att anslagens beviljande måste i hvarje särskildt fall bero på ständernas egen pröfning.
Det förefaller mig derföre på sätt och vis oväntadt, att man från den sidan, der man, som jag tror, med allt skäl söker att i detta fall bevara folkets rätt oförkränkt, vill just i förevarande speciella afseende förneka principen och afhända sig den pröfningsrätt, som i hvarje annat hänseende tillhör R.
Jag tror således, att man äfven i detta fall bör taga i betraktande den större eller mindre lämpligheten af den ena eller andra anordningen, och derutinnan kan, enl. mitt förmenande, ingenting nytt tilläggas, enär skälen å ömse sidor äro fullständigt utvecklade.
För den mening, som jag för min del redan gifvit tillkänna, eller att lämpligast vore, att anslaget särskildt beviljades, tala egent - Den 21 Mars f. m. 237 ligen, pä sätt Hrr:ne förut och äfven i dag hört, trenne särdeles vigtiga omständigheter.
Den ena är den, att derigenom jemkningar mycket lättare kunna ega rum i anslagen under l:sta HufvudTileln, då nemligen förändringar upstå i behofven deraf; den andra är att långt ifrån att verka till en mera betryggad ställning för landet, om Prinsarne sättas i ett större beroende af Konungen, sådana omständigheter kunna vara för handen, hvarigenom just detta alltför stora beroende kan föranleda förvecklingar och minskad samdrägt inom Konungafamiljen, hvilket efter min öfvertygelse bör undvikas.
Den tredje omständigheten är hvad som här många föregående gånger blifvit vidrördt, eller att det ligger en obillighet deruti, att, då dessa Prinsar enligt Grundlagen innehafva en exceptionell ställning, de icke i afseende å sin ekonomiska ställning och deraf härflytande oberoende böra betryggas.
Hvad slutligen prejudikatet beträffar, tror jag för min del att icke deruti kan ligga någon fara; ty om det äfven för framtiden kan emotses, att anspråk för särskilda hofhållningar kunna väckas, så bör det å andra sidan också betänkas, att dylika anspråk icke framställas annat än då omständigheterna verkligen rättfärdiga dem.
Ty obehaget af ett afslag i detta afseende från representationens sida är väl uppenbarligen så stort, att ett sådant afslag icke kommer att ega rum, derest man icke finner skäl och talande omständigheter saknas för den framställda begäran.
Då dessutom framtida Ständer bäst kunna bedöma de särskilda förhållanden, som motivera ett bifall eller afslag. synes mig, att man med trygghet kan öfverlemna den frågan åt kommande tider.
De olika förslag, som nu omtvistas äro således så beskaffade, att man verkligen, beträffande skälen för det ena eller andra likasom olägenheterna å båda sidorna, tvingas att mot hvarandra väga fördelarne och olägenheterna, samt följa det alternativ, för hvilket öfvervigt af fördelar eger rum, och, enl. min öfvertygelse, ligga alla fördelarne på den ena sidan, då deremot alla olägenheter tillhöra den andra Under sådana omständigheter synes mig valet icke vara svårt, utan får jag tillstyrka, att It. o.
Ad. behagade bifalla Utsk:s förslag i denna. del.
Pr olie h, David:
Jag hade verkligen icke ämnat deltaga i denna discussion; men då jag funnit en stor mängd talare på den s. k. venstra sidan eller den sida, derifrån man kunde vänta att en opposition mot detta Betänk, skulle yppa sig, hafva i detta syftemål upträdt, har jag ansett det vara skäl att åtminstone gifva något svar åt dem, hvilka tro sig ifra för principer och derföre envist fasthållit dem, ehuru de, efter allt hvad jag kunnat finna, icke fattat den enda riktiga principen, utan till följd deraf blifvit inledda i ett haf af satser, hvilka af andra talare, den siste inberäknad, blifvit vederlagde.
Vi måste ihågkomma, mine Hrr, att vi lefva här i ett monarkiskt land — huruvida det är konstitutionelt är en annan fråga; det beror på, om oppositionen förstår att begagna grundlagen både 238 D en 21 Mars f. m. i afseende på hvad der står och icke står — men ett monarkiskt land är vårt, och vi få således icke förbise det samband, som måste liga rum emellan Hofvet och Staten.
Då vi antagit en dynasti och nedskrifvit §§ om thronföljare och arffurstar, böra vi icke förvånas deröfver, att när en sådan händelse inträffar, att en arfprins skall träda i gifte med Konungens samtycke, denne prius då behöfver ett anslag till sitt underhåll.
En sådan sak kan väl icke vara främmande hvarken för oppositionens män eller för någon annan.
Men hvarföre har då oppositionen nu framkommit med satser af den beskaffenhet, att den utsatt sig för att af andra, alldeles icke tillhörande den sidan, blifva vederlagd?
Jo derföre att de från början fattat i hvad de anse såsom en grundsats, men som alldeles icke är någon grundsats.
De hafva nemi. trott, att de borde förvandla en hyllning, gifven till en arffurste,' som skall gifta sig, till ett reghte i vår grundlag, som på det hela icke är något annat, än en samling af reglementariska föreskrifter, hvilket den dock icke bör vara; och till den ändan hafva de sökt undvika den enkla frågan: »Hvad skola vi erbjuda arffursten vid hans blifvande förmälning, hvilken Konungen från timonen tillkännagifva att han iimnar ingå?
Ilade vi nu tagit frågan så, att när vi hört denna framställning från timonen, vi tänkt, att det åligger en nation, som styres af en monark, att visa sin hyllning vid ett sådant tillfälle, och att det bör kunna begripas att särskilda kostnader skola fordras för en gift prins i jemförelse med en ogift; så hade det varit ett icke allenast värdigt, utan nödvändigt och mycket enkelt ämne att öfverlägga om, huru stor summan borde vara.
Jag förklarade derföre från första stunden, då jag anmodades att bevista en konklav, der det skulle upgöras, huru frågan borde behandlas, och då jag hörde att meningarne lutade åt den åsigt, som sedermera uttrycktes i Frih.
Cederströms motion, förklarade jag att jag dermed icke ville hafva någonting att skaffa.
Jag kunde nemi. icke erkänna, att de, som då ämnade framstå som ledare, hade upfattat den rätta principen, och vid sådant förhållande var det klart, att mitt samband med dem i detta afseende måste uphöra.
Jag hörde då, liksom nu, Hr Cederschiöld deremot framställa anmärkmr, dem jag icke anser vara vederlagda eller på hvilka man ännu i denna stund icke ingått i svaromål.
Men, mine Hrr, jag vill derföre icke lägga motionären, eller alla de personer, som yttrat sig för att understödja hans mening, till last, att de endast ifrån början varit de som upställt en falsk grundsats; jag vill snarare lägga hufvudsakligen den siste värde talaren till last, att han, i egenskap af Konungens Rådgifvare, såsom en del af Stats-budgetens l:sta HufvudTitel, framlägger ett förslag, som, enl. min öfvertygelse, icke borde tillhöra någon HufvudTitel.
Jag tager saken enkelt, mine Hrr.
Vi hafva redan hört i hvad riktning den befinner sig, och jag ber att få vidare utveckla den.
Jag tror nemi., att Konungens Rådgifvare, med den kännedom han äger derom att Svenska folket icke skulle vilja lemna den af Konungen från timonen gjorda framställningen om Prins Oscars tilltänkta förmälning obesvarad, hade bort från sin plats vid rådsbordet gifva tillkänna, det hans mening vore, att K.
M. icke borde Den 21 Mars f. iö. 239 föreslå något anslag åt närande Prins, och att det icke borde uptagas under Irsta HufVudTiteln.
Jag är ganska öfvertygad om, att derest man icke redan från första början af Riksdagen hade hört detta förslag omtalas och sett förkunnadt i tidningarne, huru det skulle komma att från K.
M. emanera i sammanhang med den öfriga budgeten, skulle det knappt hafva varit möjligt, att ju icke någon aktad medlem af detta hus hade upstått, på samma sätt som det tillgick i fordna dagar, för att för R. o. Ad. visa nödvändigheten att vid detta tillfälle ådagalägga sin loyauté genom att erbjuda den K.
Prinsen ett passande anslag.
När nu sådant icke skett, hade det i andra instansen varit StatsUtskrs skyldighet, så framt det någorlunda konstitutionelt upfattat sitt kall, att säga: »Som det begärda anslaget icke bör utgöra någon del af den ordinarie budgeten, tillstyrker Utsk. R.
St:r att afskilja det derifrån, och enär icke någon särskild motion blifvit hos R.
Sfr väckt i afseende på sjelfva summan, hvilket Utsk. har anledn. tro härleda sig deraf, att den blifvit upförd i budgeten, så tillstyrker Utsk. R.
Sfr att för berörde ändamål bevilja ett anslag af 60, 70 eller 80 tusen
R:dr årligen;» ty om beloppets storlek är icke fråga.
Om så skett, hade, det måste vi alla medgifva, till hvilken sida vi än må höra, hela denna discussion varit öfverflödig.
Man hade då icke fått höra talas om oberoende, eller om vådan af att ställa en arffurste,i beroende af sin fader eller broder, och icke elfer hade det kommit i fråga att etablera någon princip, som kunde i ringaste afseende vara stridande emot hvad grundlagen stadgar om appanager, lika litet som det hade behöfts anses såsom något prejudikat i annan måtto, än att om en annan arffurste framdeles skulle förmälas, det då vore Svenska folket öppet att ånyo hembära sin hyllning.
Då hade saken stått på en annan fot; men olyckligtvis har man blifvit så van att vilja i grundlagen inskrifva alla dylika slags principer, att man just derigenom bevisar, att man icke förmår fastställa någon riktig grundsats.
Man har hört den siste värde talaren yttra, att det hör till det despotiska styrelse-sättet, att ställa konunga-familjen i beroende af Konungen.
Jag hemställer dock, om det icke finnes ett annat sätt att komma till detta slags styrelse-sätt, och detta är när en Chef för PinansDepart. nära nog i form af en debetsedel skickar till Svenska folket och StatsUtsk. en lista på hvad de skola betala.
Vi känna alltför väl i hvad ställning vårt statsskick är; vi känna alltför väl, huru det tillgår att med ett StatsUtsk., hvars ledamöter äro valda af ett visst parti, få hvad som helst beviljadt.
Således, i st. f. att gå den enkla och raka vägen, för att visa vår sympathi, i följd af en framställning, som ådagalade, att Konungen af nationen väntade en sådan hyllning, har man nu gått på sidan om saken och endast fästat sig vid den form, hvarunder det äskade anslaget borde i budgeten upföras.
Man har bestridt bifall till StatsUtsk:s Betänk, derföre, att det för framtiden skulle innebära ett prejudikat.
Jag skulle önska, att få veta hvad dét är för beslut, som icke kunna anses som prejudikater.
Ar väl det annat än ett prejudikat, det som vi nyss •240 Den 21 Mars f. in. erfarit, eller att ett af våra RiksStånd, oaktadt grundlagen föreskrifver, att vi i vigtigare frågor skola ställa så till, att vi kunna besluta på en gång, icke företager denna fråga till handläggning i dag, utan afvaktar hvad de tre öfriga Stånden, der man med visshet förutsätter, att StatsUtsk:s Betänk, skall gå igenom, derutinnan ämna besluta?
På detta sätt se vi öfver allt prejudikater, och att de hopa sig på hvarandra, kan just vara detsamma, mine Hrr.
Ty de visa ingenting annat, än att med den statsförfattning vi äga, med det sätt att afgöra ärendena, som här existeras, och med det sätt, hvarpå oppositionen upfattar sin ställning, då icke ens den, som anses vara deras Chef, infinner sig på detta rum, våra ögon en gång böra öpnas.
Och för min del förklarar jag, att det är mig alldeles likgiltigt, huru StatsUtsk:s Betänk, afgöras; ty jag ser icke något annat prejudikat eller någon annan följd deraf, än att nationen, som ändtligen väl kommer att en gång öpna sina ögon, skall finna nödvändigheten af att dess representanter tänka såsom statsmän och handla med enhet och kraft.
Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.; hvarefter åter ropades på propos.
Efter allt hvad som här blifvit yttradt, skall jag icke blifva mångordig.
Det har på motsatta sidan blifvit emot de med mig liktänkande yttradt, att de skulle hafva brist på konseqvens och logik.
Jag tror tvertom, att dessa förebråelser böra drabba dem, som framkommit dermed, ty det är desse Hrr, som sammanblandat frågorna.
Hr Cederschiöld har förmenat, att jag skulle hafva yttrat, att
Prinsarne icke vore förbjudna att gifta sig inom privata familjer äfven inom landet.
Jag har icke sagt, att någon Svensk Prins äger rättighet att gifta sig inom andra än furstliga hus, men såsom ett exempel på, att dylika giftermål uti andra länder gå an inom privata familjer, anförde jag, att Franska Kejsaren är förmäld med ett fruntimmer, som icke är af furstlig börd.
Det är dock icke Reg.- F:n som bestämmer att den person, med hvilken en Svensk prius får gifta sig, bör vara af furstlig härkomst; utan denna bestämmelse förekommer blott i SuecessionsOrdmn, hvarigenom dessa båda lagar icke stå i öfverensstämmelse med hvarandra.
Här har ytterligare blifvit anfördt, att Prinsarne skulle sakna medel för att förvärfva sig egendom.
Jag ber att få bemöta denna anmärkn.
De af eder, mine
Hrr, som anser Sveriges Konung vara i den nödställda belägenhet och så fattig, att
Han mindre än någon annan af eder, är i tillfälle att gifva
Sina barn erforderlig utstyrsel, torde dock påminna sig det grundkapital af 4 milhr, hvarföre räntan med .200,000 E-.dr årligen utbetalas till Konungen af Riksg:sKont.
En talare har till och med gått så långt, att han funnit Prinsarnes belägenhet så bekymmersam, att de icke skulle kunna föda sig, om ej de nu begärda anslagen af R.
St:r beviljades.
Jag tror detta påstående vara vederlagdt med hvad jag nyss förut yttrat.
I) e» 21 Mai s f. m. 241 I alia fall torde det icke ligga någonting förnärmande för Årfprinsar att vara jordbrukare; vi veta ju att Sveriges Kronprins icke ansett det förnärmande att vara arrendator af Beckaskog.
Hiir har yttrats mycket ogillande öfver den beroende ställning, hvari Årfprinsarne skulle komma till Sveriges Konung.
Jag tror, att man icke bör hysa den minsta tvekan i att stidla en Prins i detta förhållande till sin Konung, allraminst när det är fråga om dennes egna barn.
För öfrigt har Hr Dalman på ett öfvertygande sätt visat, att detta beroende äger alltid runi så länge Prinsarne äro ogifta, och jag hemställer om deras inträde i äktenskap bör utgöra någon grund att förändra detta förhållande.
Hr Cederschiöld har yttrat, att det vore brist på oppositionsmän.
Jag tror att Hr Cederschiöld härvid förbisett sig sjelf; han har nemi. samtidigt förklarat, att lian står ensam, utan att tillhöra något parti.
Han är således i opposition med alla, således en oppositionsman i superlatif bemärkelse.
En annan talare har, såsom skäl till anslagens beviljande åt Prinsarne särskildt, åberopat den fördel som derigenom skulle upstå i så måtto, att derest någon af dessa Prinsar doge, hans anslag då kunde indragas.
Jag anser icke detta sköl vara fullkomligt riktigt.
Vi påminna oss, om vi gå tillbaka till 1848 års BiksStat, att densamma för Arffurstarne uptager ett anslag af .20,000 It:dr b:ko.
Efter den åsigt, som den värde talaren hyser, hade denna summa bort blifva minskad år 1850, hvilket dock ieke skedde.
Här har talats om det skymfliga för Prinsarne, att i ekonomiskt hänseende bero af en broder eller möjligen af någon annan slägting, men huru många fideikomisser äro icke af den egenskapen, att derifrån meddelas hjelp och underhåll åt medlemmar af familjen.
För öfrigt har man velat visa nödvändigheten af att Årfprinsar icke öfverlemna sig åt idkandet af sådana borgerliga näringar, hvarom jag i mitt föreg:de anförande talat, alldenstund deras verksamhet borde uteslutande vara riktad på förvärfvandet af de egenskaper, som erfordras för det höga kall, som de möjligen kunna komma att bekläda.
Jag ber eder, mine Hrr, att i detta hänseende få påminna om Axel Oxenstjerna: hans egenskap af jordbrukare på Tidon hindrade honom icke att förvärfva det rum han som statsman äger i historien, och hvilket vi med alla våra verkliga eller inbillade statsmanna-egenskaper aldrig skola kunna upnå, och jag tror, att,Sverige skulle varit ganska lyckligt, om. hvarje Konung, som setat på dess thron, ägt de egenskaper, som prydde Axel Oxenstjerna.
Vi kunna jemväl gå till vår riuvar:de tid; utan att vilja uttala en allmän opinion öfver Frankrikes Kejsare, kan man dock icke frånsäga honom stora egenskaper.
Huru har han förvärfvat dem?
Jo, han har gjort det i det borgerliga lifvet.
Hr Gripenstedt har yttrat, att den föreslagna öfverflyttningen skulle vara en slags hyllning åt despotismen.
På detta inkast svarar jag att om det är en hyllning åt despotismen att göra Konun IV. H. ' 16 Pen 21 Mars f. sr. gen mäktig, då det ieke sker på folkmaktens bekostnad, så är jag den förste att böja mig under en sådan despotism.
Jag skall icke länge uptaga R. o. Ad:s tid.
Frih, Stael von Holstein yttrade som ett skäl för afslag å Betänlet, att rättigheten att fritt få välja sig maka icke kan betalas med penningar.
Detta är sannt; men begagnande af denna rättighet kan förhindras af brist på penningar; och det'är derföre en dyrbar pligt, som det Svenska folket ej eller vill lemna ifrån sig att egna sin hyllning åt förbindelser, sådane som den här ifrågavrde.
En annan talare har förespeglat oss, huru vi med bibehållande af denna rättighet skulle kunna inledas på en bana att pensionera frånskiljda drottningar m. fl. Sådant har man här i Sverige aldrig vetat om, och införandet af sådane bruk från utlandet vilja vi icke tillåta.