Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Man skall inte hälla nytt vin i gamla flaskor, och det är just de gamla flaskorna vi hålla på att slå sönder, och jag skall gerna hjelpa till att krossa dem.»
»Har du de nya flaskorna färdiga då?» frågade Dina och smålog.
»Det är dem vi arbeta på, dem som vi alla arbeta på», svarade Maria.
— »Ja, du skall få slippa!
— Du är alltför söt; du skall inte ha något besvär.
— Du skall ligga på en divan och trösta oss med din skönhet när vi äro trötta.»
»Får jag komma in?» frågade en röst utanför.
»Var så god», svarade Dina, och dörren öppnades för gamla tant Mina, som försigtigt bar en bricka; bakom henne kom jungfrun med en annan.
»Här ha vi litet mat åt de små fröknarna», sade frun och log mildt.
»Men hvar ska vi sätta det?
Du har så fullt öfverallt.»
»Åh, Maria, tag bort böckerna från bordet der!»
Dina reste sig till hälften i soffan.
»Flytta det litet närmare, — tack!
Nu kan ni lägga duken på!»
»Men det var förskräckligt hvad här luktar brändt papper», sade fru Mina och lyfte på näsan.
»Ja, det var litet papper jag kastade i kakelugnen, men glömde att öppna spjället», svarade Dina och blinkade till Maria.
Fru Mina och jungfrun dukade bordet, och gamla tant Birgitta kom trippande med brödkorgen.
»Åh, söta tant», sade Dina och lyftade på locken.
»Sparrisomelett och inlagd hummer, — båda mina favoriträtter!»
»Ja, ni ska väl ha litet att trösta er med i det dåliga vädret», sade tant Mina och klappade Dina med många små klappar på ryggen.
»Tycker inte fröken Heller, att
Dina för resten ser ganska frisk ut nu för tiden?»
»Hon är vackrare än någonsin», svarade Maria afgörande.
»Ja, Gud ske lof, vår lilla skatt trifs bra här hos oss», sade den gamla damen och lade händerna i kors på magen.
Dina åt redan.
»Kom Maria!
Smaka på den här omeletten!
Den gör tant heder, kära tant Mina, — stor heder!»
Hon hade munnen full.
»Ja, ät ni nu och roa er så godt ni kan», sade fru Mina och gick, men Dina tog fast i hennes klädning och hviskade till henne: »Vi få väl desert?»
»Ni få inkokta hallon och tårtor», hviskade tanten tillbaka.
Dina nickade förnöjd och kysste på fingret åt henne, då hon gick.
Det var trångt om plats till allt.
Tebrickan stod på en stol, brödkorgen på en pall.
Det lilla bordet dignade af små rätter.
»Det är just det roliga!» sade Dina och flyttade något för att få plats.
»Vi kunna inbilla oss, att vi bo på ett hotell och äta på våra enskilda rum.
Jag är madame Recamier och du är Chateaubriand, som äter hos henne.
Jag har läst en roman om dem.»
»Jag vill hellre äta din chateaubriand», sade Maria och stack gaffeln i en liten biffstek, »ty den är utmärkt.
— Hvad har du der i buteljen?»
»Det är ungerskt vin.
Jag tycker, att man skall ha litet vin till köttet», sade Dina.
»Får du så der allt, hvad du vill?» frågade Maria.
»Åh, en half butelj vin är väl inte hela verlden», svarade Dina; »och för öfrigt betalar jag verkligen så bra för mig, att de gerna kunna ge mig en smula ordentlig mat, i synnerhet när jag har främmande.
Hon hälde i vinet och klingade med Maria.
»Skål, Maria, låt oss dricka för framtiden!»
»Ja, för framtiden!» sade Maria och höjde glaset.
»Och för vår gyllene frihet!»
»Som vi använda hvar och en på sitt sätt!» svarade Dina.
Hon hade redan glaset för munnen.
Borta hos fru Skog, hos hvilken hon var inackorderad, satt Sofia Lindholm ensam på sitt rum och skref på sitt tyska tema.
Hon hade skrifvit derpå i två timmar, men ännu var hon icke färdig dermed, och hvar gång hon läste igenom kladden, fann hon nya och oväntade fel eller kom plötsligt i det mest hopplösa tvifvel, huruvida det icke skulle heta något helt annat.
Hon hade först läst på en lång lexa i kyrkohistorien, ett par sidor, der allt som stod med spärrad stil var af särskild vigt, och Sofia fann, att så godt som hela sidorna voro tryckta med spärrad stil.
Följande mening fann hon i synnerhet påkostande:
»Derföre visade sig ock snart den proklamerade enheten mellan den Hegelska filosofien och christendomen blott vara en tom illusion, då Strauss, Bruno, Feuerbach m. fl., konseqvent tillämpande mästarens grundprinciper, utbytte rationalisternas abstrakt deistiska moralism, — som dock ville fasthålla, om också icke den positiva christendomen, åtminstone en på sedlighetens grundval hvilande religion i allmänhet, — mot en från fysisk pantheism till anthropologisk atheism sig utvecklande åsigt, hvilken, börjande med att förneka Guds personlighet, slutade med att försvara och göra gällande menniskans sjelfförgudning.»
Hon hade läst derpå, tills hon fick qväljningar och det gick rundt i hufvudet på henne.
Nu hade hon som en omvexling satt sig att skrifva det tyska temat, men pennan gick trögt och tankarna ännu trögare.
Hon visste, att hon var dum; alla lärare och lärarinnor sade henne det i alla tonarter.
Att icke far och mor och hennes fyra små och två stora systrar sade henne det, kom naturligtvis deraf, att de höllo af henne och voro så goda emot henne.
De flesta andra klasskamraterna tyckte icke, att de tyska skrifningarna voro synnerligen svåra, och hon fann dem alldeles omöjliga att gå i land med.
Hvar gång hon skulle öfversätta en sats, tyckte hon att den kunde öfversättas på två, tre olika sätt, som alla föreföllo henne lika bra, men om hvilka hon dock hade en hemlig aning, att de alla voro lika dumma.
Hon satt och bet i pennskaftet och såg på ränderna på sitt hemväfda bomullsförkläde.
Plötsligt vände hon det på afvigsidan och betraktade det noga.
— Det var icke samma väf som den husan brukade väfva.
Det måtte vara en ny sort, som hon hade lärt sig.
Den der röda tråden, som sprang på afvigan, och som blef till små röda fläckar på rätan, — nej, det måste hon se riktigt noga efter!
Hon satt så länge och fördjupade sig deri, att hon var nära att glömma sitt tema, men en klocka inne i salen, som slog sex med tydliga, klingande slag, kom henne att plötsligt spritta till — »An, auf, hinter, in» — hvad var det nu de styrde? — och så undantagen; det mesta var alltid undantag.
Derute snöade det häftigare och häftigare.
Det riktigt smattrade mot rutorna.
»Nu står snön högt öfver taket på iskällaren der hemma», tänkte Sofi och såg upp.
»Isen bär nog öfver Tallviken, och då kunna systrarna gå på skridsko till Ramsnäs!»
Hon satt länge och såg mot fönstret.
Nu visste hon, att det snart var tedags hemma.
Far och mor och alla de sex systrarna voro samlade omkring det stora bordet i salongen.
— Nu läste visst far högt i någon rolig bok, och mor satt och sydde julklappar, och de fyra små systrarna försökte också sätta ihop något, ja, lilla Maria hon sof nog bakom fars rygg, som hon brukade, för att sedan under jämmerrop bli dragen ut till qvällsvarden.
— Emmy och Laura, de voro lyckliga!
De voro nitton och tjugo år och för alltid fria från att läsa för guvernanter och gå i skolan.
Hon hade nu i två år måst fullända sin undervisning inne i staden.
Guvernanten der hemma tyckte icke, att hon gjorde tillräckligt stora framsteg, och nu skulle hon fullborda sin utbildning i institutet.
»Jag skulle just vilja veta, när man egentligen börjar bli bildad», tänkte Sofi och såg på sin penna.
»Emmy och Laura äro naturligtvis bildade, de äro ju färdiga, — men när månne det kom?
— Men de säga ju alla, att jag är så sen af mig.»
Så kom hon att tänka på hvad systrarna kunde ha sytt till julen?
Hon sjelf hade så litet tid till handarbeten, men så snart hon hade några ögonblick lediga, tog hon itu dermed af alla krafter.
— Hon måste bort och öppna sin låda och se på den kudde hon krokade åt sin far.
Den var bara halffärdig, men hade ett vackert mönster och var jemnt och bra gjord.
Bara hon kunde få den färdig!
Och så måste hon nödvändigt göra ett litet fottäcke till mors säng.
Hon vecklade försigtigt upp ett ljusrödt silkespapper.
Der lågo de spetsar, hon hade knypplat åt de äldsta systrarna.
Hon mätte dem på armen; — tre, fyra alnar och en, två, tre tum.
Ja, dem skulle de dela.
Det kunde nog räcka till två förkläden.
Åt den äldsta af sina fyra små systrar hade hon virkat en boll, — det var en mycket bra julklapp.
Åt de tre yngsta tänkte hon köpa något.
Hon tog fram sin portmonnä och räknade.
Sex kronor och fem femtioöringar.
Det var hennes enskilda kassa, men derför skulle också hushållerskan och de båda jungfrurna, som passade upp hemma, ha något.
Nu började hon räkna i hufvudet.
Hon tog en blyertspenna och ett papper.
Det gick bättre.
Hon trodde nog, att det skulle räcka.
— Man kunde få små dockor för sjuttiofem öre, som verkligen voro tillräckligt bra åt de minsta systrarna att slå sönder, hvilket de alltid hunno göra innan juldagen var öfver, och så skulle hon nog hitta på något annat till de andra.
Men temat!
Temat!
— I en hast stängde hon lådan och satte sig ner att skrifva.
»Nu skall jag skrifva, till dess vi skola in och äta qväll», sade hon till sig sjelf och slog handen i bordet, och så skyndade hon på.
Hon försökte att icke tänka på något annat, och då klockan var tre qvart på åtta, var temat färdigt och inskrifvet.
Hon anade, att det mesta af det var galet, men hon hade i alla fall gjort, hvad hon kunde.
Hon steg upp, lade sina böcker omsorgsfullt i ordning, kammade sitt hår och tvättade sig.
Derpå såg hon sig om, gick alldeles tyst bort och riglade dörren till salen.
— Ett ögonblick stod hon och lyssnade.
Det var tyst der ute.
Med tysta steg gick hon till ett sidoskåp, tog upp en nyckel ur fickan och öppnade dörren, medan hon andades djupt, som om detta skulle göra, att ingen kunde höra hvad hon hade för sig.
Från en låda i skåpet lyfte hon en stor, grå kartong och tog försigtigt af locket.
Hennes ansigte fick ett gladt, längtansfullt uttryck, hon log, så att det blef gropar i hennes runda, friska kinder.
Sakta, sakta lyfte hon något ut ur asken och kysste det: — det var en docka, en medelstor docka med porslinshufvud och riktigt hår, ett förtjusande, välskapadt dockbarn med strålande, stirrande dockögon.
Sofi såg länge på dockan, borstade omsorgsfullt hennes silkesmjuka hår, som blifvit rufsigt i asken, strök ned hennes kläder och hviskade sakta till henne:
»Stackars lilla Berta!»
Hon hade uppkallat den efter Berta Anderson.
»Är du alldeles ensam och öfvergifven, min stackars unge!
Och så dina kläder se ut!»
Hon vände på den.
Den skära klädningen tycktes henne allt för tunn i detta kalla snöväder, och hon satte sig och började kläda af dockan.
Från en annan ask, som hon hemtade ur skåpet, tog hon fram en tjockare underkjol, ett par längre strumpor och en mörkrandig klädning, som lilla Berta fick på sig.
Hon skulle just till att sätta på henne ett nysydt hvitt förkläde med spetsar omkring, då någon tog i dörren.
Sofi spratt till och tryckte dockan intill sig.
Det knackade igen.
»Var så god och öppna, Sofi», sade en skarp röst utanför.
»Här är ett bref till dig!»
»Strax, strax!» svarade hon och kastade så fort hon kunde alla dockkläderna huller om buller, gaf Berta en hastig afskedskyss, och så in i skåpet med alltsammans.
Hon, Sofi, var ju snart sjutton år.
Hvad skulle fru Skog och hennes stora söner säga, om de visste, att hon lekte med dockor!
Det dröjde dock något, innan hon kom och öppnade, och frun, som kom in, en lång, mager dam med en hvass blick och mycket frappanta löständer, såg sig forskande omkring i rummet.
»Hvarför öppnade du inte, Sofi?
Hvad hade du för dig?»
»Ingenting, — ingenting», stammade Sofi.
»Jag gjorde mig bara litet i ordning till qvällen.»
»Behöfde du regla dörren af den orsaken?» frågade fru Skog och såg stadigt på henne.
»Ibland komma gossarne in, och — jag ville gerna vara ensam litet.»
»Jag kan aldrig tro, att gossarne komma in utan din tillåtelse», sade hon bestämdt.
»Och du behöfver under inga omständigheter regla dörren, som om det vore tjufvar och röfvare utanför.
— Här är ditt bref!»
Hon räckte Sofi brefvet och gick ut med en hållning, som tillkännagaf missnöje ända ned i hälarna.
Sofi såg genast, att brefvet var hemifrån.
Det var hennes fars stil.
Annars var det för det mesta modern, som brukade skrifva.
Sofi anade nästan hvad det var.
»Min kära lilla flicka», skref fadern.
»I onsdags fingo mina sex döttrar en liten bror.
Mamma är frisk och kry, och vi äro alla så lyckliga som möjligt öfver den lilla gossen.
Han är också den vackraste och mest välskapade lilla pys jag någonsin sett!
— Nu skola vi ha en jul så glad, som vi aldrig förr ha haft.
Jag och två af systrarna komma och hemta dig examensdagen, och så resa vi genast hem.
Din lilla mamma kysser dig.
Hon ligger der inne i sängen med sin son i famnen.
Nu behöfver hon min hjelp, så att jag säger dig farväl.
Din lycklige far. —»
Det var för mycket för Sofi; en son och arfvinge hade varit det enda som fattats i familjelyckan i Sofis hem.
Och nu hade han kommit!
En lefvande liten bror att bära och kyssa!
— Åh, hvad det var långt till jullofvet!
Sofi brast i gråt.
Hon var så långt från dem allasammans!
Hon grät, så att hennes flätor gingo upp, och hon måste tvätta sig i ansigtet.
De ropade på henne en och två gånger der ute och skrapade med stolarna.
Då hon kom ut, satte man sig vid qvällsbordet.
»Hvad har du lipat för?» frågade en af fru Skogs stora gossar.
Sofi såg ned i sin kopp.
Frun tittade på henne.
»Det har väl inte händt en olycka?» frågade hon.
»Är någon död?»
»Nej, — jag har fått en liten bror», svarade Sofi sakta och rodnade.
Gossarne började fnissa, men fru Skog sade:
»Nå, det är väl egentligen inte någon så fasligt bedröflig händelse.
— Vill ni inte ha sylt till palten?» frågade hon derpå en af de fröknar, som hörde till inackorderingen.
Det glada jullofvet var för länge sedan slut, och skolan var i full gång.
Vintern var ännu i mars månad temligen sträng, men det var dock, som om dess makt skulle börja undergräfvas, och då och då kunde en enstaka dag påminna en om, att det fans något sådant som sol och sommar, och gifva ett svagt hopp om, att en bättre tid en gång skulle komma.
Det hade länge varit på tal, att Berta Anderson skulle ställa till en bal.
Den egde alltid rum en gång hvarje läsår, men brukade explodera strax efter sedan vårterminen hade börjat.
Detta år hade det dragit ut på tiden, och när kamraterna gjorde häntydningar, att Berta halft om halft hade lofvat dem en bal innan skolan slutade, svarade hon blott:
»Det beror på pappa och mamma.
Vi få väl se!»
Men så började det gå ett rykte, att denna bal verkligen skulle ega rum, och det var stor spänning bland flickorna angående hvem som skulle bli bjuden och hvem som icke skulle anses värdig.
Flera af flickorna, som annars inte brydde sig mycket om Berta, visade henne en ovanlig uppmärksamhet.
Fransson erbjöd henne att under qvarten gå igenom den engelska öfversättningen med henne.
Hon visste ju, att Berta icke hade någon hemma, som kunde hjelpa henne, och vid sådant förhållande kunde det ju icke vara orätt att hjelpa en kamrat.
— Underligt nog hade hon icke tänkt derpå förr.
Dina bjöd
Berta att smaka sin bästa chokolad.
Man hade hviskat om, att, bland andra, skådespelaren Erikson skulle bli inbjuden till Andersons bal, och Dina sade temligen högt bakom Bertas rygg, att det var märkvärdigt hvad hon, Berta, hade embellerat på sista tiden.
Sofi kunde icke beundra
Berta mer, än hon redan gjorde, men hon önskade brinnande, fastän blott med ett svagt litet hopp, att hon skulle bli bjuden med.
Hedvig förhöll sig passiv.
Hon var för ärlig till att kunna visa sympati för en kamrat, som hon icke brydde sig synnerligt om, och hon var temligen likgiltig för inbjudningen.
Det var så många andra, som voro så »komiskt ifriga» derför.
Lilla Berta började känna, att hon var en vigtig person, som för ögonblicket hade makt att nedslå eller lyckliggöra, och hon antog små vigtiga och hemlighetsfulla miner, såg uppmuntrande på en och förnämt på en annan, så att man sväfvade i en spännande ovisshet om, hvad resultatet skulle bli.
Slutligen, en morgon, en mörk, kall vintermorgon, då flickorna kommo till skolan frusna och genomblåsta, föga lifvade för att börja lektionerna, visade sig Berta med en mängd små kuvert med utanskrift till de olika flickorna.
Hon smålog och började dela ut dem.
Det var till alla flickorna i klassen, till och med till Claudia Hylstén, som af samtliga kamrater undveks på grund af sin fullkomliga brist på förmåga att hålla sig ren.
Hvarje kuvert innehöll en biljett på tjockt velinpapper, hvarpå var tryckt, att ’Herr Andersson med fru bad att få den äran att se vederbörande på supé med bal den sextonde mars klockan sju.’
Det blef stort jubel i klassen.
Några af flickorna hoppade högt och utstötte små skri.
Dina tackade med en graciös böjning af hufvudet.
Hulda Fransson ref sönder kuvertet för att nog fort få se innehållet, och Sofi tog Berta om halsen och hviskade: »Söta Berta, hvad det var vänligt af dig!» Ebba tackade också mycket vänligt, men sade, att hon icke fick dansa, så länge hon gick i skolan, men hon bad Berta helsa och tacka sina föräldrar.
Ebba umgicks på det hela taget icke med någon i klassen men naturligtvis bjöd man henne ändå.
Maria Heller sade till Dina, att icke heller hon tänkte gå, men Dina svarade:
»Åh, se så, hvad är det för prat!
Naturligtvis går du, när jag går.
Du åker i min släde, och jag vill att du skall se, om du är nöjd med mig.»
Ja, — nu var det öfverståndet.
Det blef en förvandling i det sura morgonlynnet i klassen, och den första timmen gick så utmärkt, att läraren i kyrkohistoria, en ung man med tunga ögonlock och snörflande stämma, såg helt upplifvad ut och fick det intrycket, att hans ämne började fängsla flickorna.
Ändtligen kom den stora aftonen, som man så länge väntat på.
Den var bestämd till en dag, då man hade de lättaste lexorna till nästa dag, och så snart skolan var slutad, skyndade sig flickorna hem för att, hvar för sig, få slut på studierna och lägga hand vid toaletten.
Vid middagstiden började det snöa, och om qvällen vältade snön ned.
Hela den våning, der bryggar Anderson bodde, var briljant upplyst, och det ringde och klingade af klockor och bjellror på stora och små slädar, som stannade framför ingångsdörren inne på gården.
En mängd madamer och gatpojkar stodo sammanträngda för att se vagnsdörrarna öppnas och få se en skymt af en dam i baldrägt, som, inhöljd från topp till tå, med ett skyndsamt hopp försvann i trappan.
Hedvig och Sofi följdes dit af hvar sin jungfru.
De hade höga guttaperkakängor på sig, långa kappor och sjalar öfver skinnmössorna, men då allt detta blef borttaget i ett särskildt rum, som var upplåtet till damerna visade sig Sofi i en skär ylleklädning, som klädde henne bra.
Hennes två långa, kastanjebruna flätor hängde ned på ryggen, och trots sina långa kjolar hade hon utseende af att ännu vara ett barn.
Hennes färg var mycket hög, dels af det kalla vädret och dels af den glädjespänning, hvari hon befann sig.
Hon strök snön ur ansigtet med sin näsduk, knäppte sina ljusa handskar och stod stilla och väntade på Hedvig, som satte upp sina lockar framför spegeln.
»Åh, nu falla mina lockar alldeles ner af allt det våta», sade Hedvig med rynkade ögonbryn och hårnålarna i munnen.
Men hon purrade upp dem mycket fiffigt och puffade upp sin hvita tyllklädning, innan hon, med Sofi bakom sig, gick tvärs öfver den tomma balsalen in i den salong, der herrn och frun stodo i dörren för att taga emot gästerna.
Hedvig sväfvade mycket graciöst framåt, men Sofi hade en känsla, som om hon varit lam i vaderna, och tyckte att den klunga af svartklädda unga herrar och pojkar, som stodo i dörren vid andra ändan af balsalen, alla sågo på henne och mönstrade henne från hufvud till fot.
Der kom en liten släde med en ensam dam.
Det var Hulda.
Hon höll på länge, innan hon kom ur släden, och sade derpå temligen skarpt till ett par småpojkar, som trängde sig fram för att se på undret: »Stå inte i vägen för en, dumma pojkar!
Det kan vara svart nog ändå att komma fram.
I toalettrummet ropade hon på en af tjenstflickorna, som tog emot ytterkläderna, och sträckte fram sina fötter för att få galoscherna af, och derpå sade hon, att man försigtigt skulle taga ned hennes uppvikta klädning och släta ut den noga.
Hon hade en ljusblå ylleklädning med många små smala svarta sammetsband, ett stort elfenbenskors i svart sammetsband om halsen och en bukett röda tygrosor i bröstet.
I håret bar hon en liten kam med hvita vaxperlor och en svart sammetsrosett.
Breda, hvita bomullsspetsar voro nedböjda öfver det hjertformigt urringade klädningslifvet och hängde som manschetter kring hennes temligen röda armar.
Hon stod mycket länge framför spegeln, vände och vred på sig och gick slutligen med små, trippande steg, nedslagna ögon och framtänderna öfver underläppen tvärs öfver salen och neg djupt för värdinnan.
I en stor, täckt släde med raska hästar kommo två unga damer åkande.
Det var Maria och Dina.
»Jag begriper inte, hvarför jag skall med», sade Maria förargad, då de närmade sig Andersons gård.
»Jag afskyr att dansa, och jag tycker, att de dumma herrarne aldrig äro så dumma som på en bal.»
»Du skall med derför, att jag inte kan roa mig, om du inte är med», svarade Dina, som satt tillbakalutad i släden med en hvit skinnkappa öfver axlarna och en hvit slöja vecklad om hufvudet.
»Hvad bry vi oss om herrarne?
Vi två slå oss ihop och ha roligt för oss sjelfva.
Du får nog mycket både att observera och kritisera, och bara du ger mig en liten nick, är jag genast hos dig.»
»Ja, det få vi väl se!» svarade Maria.
»När du väl blir omringad af herrar, har du nog inte någon tid öfver åt mig.»
»Nej, naturligtvis», svarade Dina och skrattade. »Jag är ju alltid en trolös och kallsinnig vän!»
Hon kysste Maria på kinden, och de svängde in på gården.
Man trängde sig närmare kring släden för att bättre kunna se, och då Dina märkte det, öppnade hon sin hvita slängkappa och sade:
»Ja, se bara, är jag inte fin?»
Fastän snön föll, blef hon ett ögonblick stående med kappan öppen, under hvilken man såg en mängd skära rosor kastade öfver en hvit florsklädning.
Hon såg så glad och vacker ut, och en af de omkringstående småpojkarne sade högt i mörkret: »Ja, hon var stilig!
Det var något annat än den andra hexan.»
Dina nickade åt pojkarne och sprang uppför trappan, medan Maria kom efter med fasta karlsteg.
Då jungfrun hjelpte Dina i toalettrummet, klappade hon henne på ryggen och sade: »Tack, lilla rara jungfru!» och så vecklade hon slöjan från sitt hufvud och ordnade sitt glänsande hår, som för öfrigt satt så felfritt, att det icke behöfde göras något dervid, högt upp i nacken, med några tjocka, liksom tillfälliga bucklor på toppen af det lilla välformade hufvudet.
Hon var färdig inom ett ögonblick, men medan hon knäppte sina handskar, betraktade hon Maria från topp till tå.
»Söta Maria», sade hon i en litet förebrående ton.
»Du lofvade mig att inte vara kolsvart.
De måste ju tro, att du har sorg!»
»Det har jag också», svarade Maria, som stod styf och tvär i sin höghalsade svarta sidenklädning.
»Det är som att gå till en afrättsplats att gå till en sådan här fest, och jag gör det bara för din skull.»
»Det vet jag nog», svarade Dina och log tacksamt.
Derpå sväfvade hon in i balsalen, följd af Maria som af en svartklädd betjent med lornjett.
Midt i en hel flock af unga flickor stod Berta.
Hon var idel garneringar, rosetter och blommor, hade tre rader vaxperlor om halsen, två guldarmband och sina längsta örhängen.
Hon såg mycket upprymd och glad ut, kom genast de inträdande till mötes och bad dem vara välkomna.
— Hon presenterade dem för pappa och mamma.
Fadern var en tjock, röd herre, med en hel qvast af berlocker vid sin urkedja, och modern var en välfödd, vacker qvinna, som alltid såg ut, som om hon nyss varit ute och smakat på såsen, — hvilket hon kanske också i verkligheten hade gjort.
Båda voro godmodiga, gästfria menniskor, som höllo af hvarandra och lefde ett trefligt familjelif med sina tre halfvuxna söner och sin enda dotter, som de afgudade.
Frun var klädd i en bländande grön atlasklädning med stor juvelbrosch.
Deras gästfrihet hade riktigt slagit ut i sin glans denna qväll.
Herrn hade sagt:
»Ska vi bjuda folk, så ska vi bjuda alla», och frun suckade litet och svarade: »Bara vi ha plats, — men vi ska nog få plats.»
Våningen var stor; två salonger och ett kabinett bakom danssalen, herrns enskilda rum och sängkammaren, som man kunde inrätta till spelrum.
Här fans god plats, och alla blefvo bjudna.
Sällskapet erbjöd derför en ganska brokig blandning af personer af alla åldrar och sorter.
Der funnos småpojkarnes skolkamrater och hela Bertas klass.