Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Inte det?» undrar fru d’Ottange och ser på honom med sin innehållsrika blick, där han tycker sig se en hel hemlig värld af hvarandra korsande tankar.
»Hvad vill hon mig?» frågar
Klercken sig och möter hennes blick med ett misstroende, som hon genast uppfattar.
Ty hennes ögon bli klara och varma i ett nu, de likasom förebrå honom och beundra honom på samma gång, och hon tager dem icke ifrån honom innan hans misstrogna uttryck vikit för en glimt af leende.
Det öfriga frukostsällskapet är färdigt och drager sig från bordet och matsalen ut på verandan och i trädgården.
De två bli ensamma kvar i den kyliga, halfskumma salen, och fru d’Ottange gör sig möda att spara på sitt te så länge som möjligt för att ha skäl att hålla Klercken sällskap.
Hennes blick söker forskande hans, upprepade gånger undviker han den, men slutligen fångas hans öga af dessa två andra, som tala så ifrigt och tydligt och varmt.
En kort sekund bli de hvilande i hvarandra, Klercken känner likasom en lätt svindel och en rysning ned öfver kroppen, så drager han sin blick undan igen, men finner ej ett ord att säga till sin bordskamrat.
Hon sitter fortfarande och ler mot honom, äfvenledes utan att säga ett ord.
Ändtligen reser hon sig och gör min af att gå, men lutar sig i stället öfver bordet fram mot Klercken och säger lågt:
»Har ni verkligen hjärta att afbryta en begynnande vänskap och sympati så brutalt?
Klercken vet icke hvad han skall svara, han kastar ett par sockerbitar i sin tekopp, fyller på den och tuggar nervöst på en rest af sin smörgås.
Han förefaller sig ofantligt löjlig, öfverrumplad, beslagtagen.
Är detta en roll för en man?
Så få hans tankar ändtligen ord, men de komma fram ett för ett, tvekande, blyga, löjliga:
»Huru kan det intressera ... huru kan det intressera er om jag reser eller inte?
Jag har plikter, som kalla mig hem ... dyra plikter ... som jag inte får försumma ... och jag blir i alla fall inte bättre af att stanna här längre ...»
Fru d’Ottange har lutat sig ändå närmare fram mot honom för att kunna uppfatta hvad han säger, ty han talar nästan ohörbart.
Hennes fylliga byst snuddar vid hans arm och hennes mörka ögon se brännande i hans.
»Jo, det intresserar mig mera än det är bra att det gör,» svarar hon resolut, och hela hennes väsen får plötsligt prägeln af ett slags nästan manlig beslutförhet, som sårar honom ofrivilligt.
Det är som växte hon till i styrka och säkerhet ju mera hans viljekraft sviker honom.
Han vrider sig plågad längre ifrån henne och koncentrerar sin upproriska manliga fåfänga på ett afvisande men höfligt svar.
Just när han har det på tungan, kommer tjänstflickan in för att duka af bordet.
Klercken sväljer harmset ner sitt svar, dricker ur sin tekopp och följer efter fru d’Ottange på verandan.
Där finns det folk, och därför gå de ut som på öfverenskommelse.
De gå ner på strandvägen, och fru d’Ottange inslår riktningen ifrån staden.
Han följer efter henne, ond öfver sig själf, men urståndsatt att göra en kraftyttring och visa henne, att det är han som bestämmer hvad som skall ske.
När deras underliga magnetiska promenad fört dem ett stycke från villorna, bryter hon tystnaden:
»Är det ert allvar?»
»Att ni tänker resa.»
»Ja, visst är det det.»
»Så plötsligt?»
»Nej, inte plötsligt.
Jag har ju sagt er, att jag aldrig haft för afsikt att stanna här längre än en vecka.»
»Har ni menat det verkligen?
Kan det vara möjligt?»
»Men ... vet ni hvad jag tror?»
»Nej –»
»Att ni är rädd för mig, helt enkelt!»
Klercken är numera så inne i sin roll af den bergtagne, att han knappast förvånar sig öfver hennes manliga djärfhet.
I går, eller när som helst under de föregående dagarna, skulle han haft ett raskt och befriande skratt till svar på hennes förmodan, i dag kan han omöjligt tvinga sig till ett löje.
Skulle hans krafter vara så nedsatta efter den häftiga bergsbestigningen i går?
Hvar är hans manliga fåfänga och stolthet?
Hvar är hans ironi, som ännu aldrig lämnat honom i sticket vid de mest kritiska tillfällen?
Försvunna – försvunna!
Han måste harska sig två eller tre gånger, innan hans röst blir hörbar, och så svarar han beskedligt, alldeles utan spår af ironi:
»Hvarför skulle jag vara rädd för er?
Jag har ju ingenting ondt gjort er.»
»Nej, men ni är rädd för mitt inflytande på er, ni är rädd, emedan ni inte kan undandraga er det, ser ni!
Ni är likasom på något sällsamt vis beroende af mig.»
Klercken rycker till för de orden och blir blek.
Nej, det går för långt!
Hon förolämpar ju honom!
»Hvarför antager ni det?» frågar han och känner att harmen jäser befriande inom honom.
Han börjar få herraväldet öfver sig igen, och han spänner sina muskler för att pröfva om de lyda honom.
De göra det, och då rätar han upp sin sammansjunkna hållning med en nästan missaktande kastning på hufvudet.
Hon observerar det, men fortsätter djärft:
»Jag antager det, emedan vi talat om magnetism och om onda ögon och öfvernaturligt inflytande, och emedan ni för länge sedan erkänt att ni är underkastad ett stort och godt inflytande af mig.
Dessutom såg jag ju det tydligt i går, när ni ett ögonblick glömde er och förlorade er själfbehärskning.
Ni minns det nog – det var på strandterrassen i går efter lunchen!»
»Ja, jag minns det,» medgifver Klercken nedslaget.
Hans befriande harm sviker honom.
Det kommer öfver honom som en tung sky, hvilken hindrar honom att tänka klart och sammanfatta sin splittrade vilja i en enda ansträngning.
Skyn tjocknar allt mera, och han arbetar förgäfves att rifva sönder den.
Nyss hade han flera träffande och klara svar på tungan, nu har hon tagit dem ifrån honom allihop, nu är han insvept i sina egna oklara förnimmelser ånyo, utan kraft och vilja att slita sig lös ur dem och själf omfatta dem, i stället för att omfattas af dem.
Med en tyst triumf ger fru d’Ottange akt på hans tilltagande förvirring; hon njuter den, tycker han, som en tribut till både hennes intelligens och kvinnliga tjuskraft, och slutligen slår hon honom med handen på axeln, när hans ansikte allt mer fördystras och hans gång blir allt mindre säker och spänstig.
Klercken far upp ur sina tankar vid beröringen och ser upp som om han vaknat ur en dröm.
»Ni får inte alldeles försjunka i er själf!
Kom ihåg, att ni nu gör sällskap med mig, och att det är den sista dagen vi ha att vara tillsammans,» säger hon med ett omärkligt litet löje, som är både godmodigt och elakt.
»Å,» svarar Klercken omedelbart, »fordra inte sällskapstakt af mig – jag är så sjuk!»
»Jag tror alls inte att er sjukdom är så farlig, allra minst är den till döds.
Man gör inte bergsbestigningar när man håller på att ge upp andan, tro mig!»
»Hvad är det då, som är åt mig?
Säg mig det om ni kan!
Och befria mig från det!»
Det låter som ett ångestskri ur en tillsnörd strupe.
Klercken har stannat och stirrar henne ångestfullt och bedjande in i ögonen.
Hans läppar darra och hela hans väsen är i uppror.
»Ni är öfveransträngd,» säger hon lugnande som en läkare, »edra nerver äro för känsliga, och därför skall ni bli här och sköta om dem i lugn och ro, i stället för att fara hem och göra dem värre!»
Den säkra tonen, i hvilken hon säger detta, verkar egendomligt välgörande på Klercken, han lämnar gärna sina ansträngningar att klargöra alla de många tankarna, som fallit öfver honom likt en tung sky, han suckar en gång djupt och andas lättare därefter.
De gå vägen fram utan att byta ett ord, men fru d’Ottange ger allt fortfarande noga akt på Klercken.
Plötsligt säger hon:
»Vet ni hvad det var, som först gjorde att jag fattade intresse och sympati för er?»
»Nej – jag förstår det inte ännu.»
»Jo, jag är litet fysionomist, ser ni, och en smula mystiker tillika.
Ni har ett par så ytterst märkvärdiga ögonbryn.
Håren där äro likasom flätade in i hvarandra – de påminna mig om något mycket säreget.»
»Nå –?» frågar han och stannar.
»Jo, om jag vore spåkvinna och ni frågade mig om ert framtida öde, så skulle jag förutsäga det på grund af edra ögonbryn.
Ja, ja – det faller mig bara in!
Jag säger ju alls inte att det betyder någonting, tvärtom är det väl bara ett af mina vanliga hugskott.»
»Och hvad skulle de ha att betyda?
Klercken är mer intresserad än han vill medgifva.
Den märkvärdiga fransyskan har i alla fall en oförklarlig förmåga att lägga beslag på honom – så länge de äro tillsammans.
När han är ensam med sina tankar, skall han nog kontrollera henne och bringa hennes inflytande ner till sin naturliga nivå igen.
»Hvad ha de att betyda?» upprepar han sin fråga, när fru d’Ottange tyckes ovillig att svara.
»Ah – det är bara hugskott!» svarar hon i lätt ton, men fixerar honom mycket allvarligt med ett sällsamt uttryck, som han ej sett hos henne förut.
»Ni vill då inte spå mig?
Är det något illa?»
»Ja och nej!
Jag vill nog spå er, men först skall jag försöka gissa mig till er karakter af ert yttre.
– Ni är ...
ni är mycket god i grunden, kanske alldeles för god för denna världen.
Ja, le inte, jag menar inte att ni är god nog för edra egna pretentioner på godhet, men världen anser er för god, och det är ni.
Ni kan naturligtvis ha edra anfall af elakhet och dåligt lynne, men er syn på tingen är upphöjd och försonlig, och ni har mer än en gång tålt en oförrätt, utan att slå igen den, som förorättat er – inte sant?
»Världen kan anse det för svaghet, men ni själf kallar det er styrka och ni är stolt öfver den – inte sant?
Och det är en styrka – den största af alla.
Frälsarens oemotståndliga styrka!
Jag kallar det också styrka, för öfrigt, i synnerhet i vår tid, när all försonlighet, mild öfverlägsenhet och upphöjd ro äro bannlysta som kännetecken på en försvagad vilja – ty det är den onda, stridslystna viljan, som behärskar världen i detta nu, och det är endast den, som anses värdig och stark af alla de brutala, hvilka brutalt slitas om brödbiten.»
Klercken hör i början på henne med det gängse uttrycket af höfligt men intresseradt tvifvel, som man bör antaga i sällskap, där någon kommer fram med något bizarrt och djärft.
Men snart ryckes han med.
Han kan icke neka till att hon märkvärdigt väl läser hans innersta tankar, han känner sig smickrad öfver att hon läser endast de vackra och stora tankarna han hyst, men besväras samtidigt af ett lefvande medvetande om att hon gör narr af honom.
Dock – han ser icke ett spår af skämt i hennes stora, allvarliga ögon, hvilka med ett tankfullt uttryck fara öfver hans ansikte.
Hon fortsätter, som om hon gissat hans tankar:
»Det är smickrande för er, det hvad jag hittills läst i ert ansikte, men där finnas andra drag, som skvallra om svaghet och bristande tro.
Ni är inte mäktig af någon större ansträngning eller uppoffring, såsom ni borde vara det för att ert ansiktsuttryck skulle bli helt.
Er själ är splittrad och försjunken i dådlöst grubbel, och ert ansikte är splittradt därefter.
Där felas den starka martyrvilja, som ögonbrynen och pannan gifva ett halft löfte om.
Ni kan lida, men ni vill det icke.
Ja, ni lider, lider kanske mycket, men det är icke med er vilja, utan emot den.
Där sitter er svaghet!
Ni har ännu inte nått medvetandet om att lidandets tro är den enda och största religionen, ni är knappast proselyt ännu, ni fikar fortfarande efter denna världens små fröjder, fast ni går och bär på ett slags nödfallsresignation, att användas och tillämpas om ni icke kan få någon godbit mera från samtidens stora festmåltid.»
»Det är sant,» säger Klercken öppet.
»Ser ni det!» triumferar fru d’Ottange.
»Jag kan ändå läsa mer än bara nationaliteten i ert ansikte.»
»Det har jag aldrig tviflat på,» svarar Klercken.
Fru d’Ottange hämtar sig som efter en ansträngning och far med sin näsduk upprepade gånger öfver sitt ansikte.
»Men,» invänder Klercken, »ni har i alla fall inte spått mig något ännu.
Ni har ingen slutsats dragit af mina ögonbryn och alla de andra svaga dragen ...»
»Hm – det kan ni väl göra själf efter alla de upplysningar jag gifvit er.»
Klercken har under den senaste delen af samtalet utan att anstränga sig det ringaste blifvit fri dimman, som lagt sig öfver hans tankar.
Han känner sig frigjord från något obestämdt, dunkelt och tyngande – kan det vara hennes inflytande, hennes djärfva försök nyss så att säga våldtaga hans själ, som han tillbakaslagit?
Men han har ju alls icke stridit emot, än mindre tillbakaslagit någonting.
Nej, han är sjuk, det är alltsammans!
Lika godt – han finner nu ett svar, som formulerar sig själft:
»Jag har väl gjort mina slutsatser om mig för längesedan.
Det är edra som nu intressera mig.»
»Nå, godt!
Edra ögonbryn äro likasom vridna omkring er panna och likna i hög grad en törnekrans.
Och ni vet själf hvad en törnekrans kring ett änne är för en symbol för hela kristenheten.»
»Ja väl,» svarar Klercken, bragt ur fattningen en smula af allvaret, med hvilket hon slungar fram sin fantastiska slutkläm, »men jag förstår ändå inte, hvad denna tillfälliga och ytliga likhet kan ha för innebörd.
Jag anar något mystiskt och dunkelt därunder, förstås, men med förlof sagdt, så tror jag sist och slutligen att ni endast vill göra narr af mig.
Det är allt hvad jag kan sluta mig till.»
Fru d’Ottange blir stående på stället.
De ha under tio minuter alldeles mekaniskt och frånvarande förflyttat sig framåt sida vid sida, utan att gifva akt på någonting annat än hvarandra.
Nu ser hon sig omkring med ett uttryck som om hon kommit till sig själf igen, tager några snabba steg öfver vägen och sätter sig på stenbarrièren, som följer vägen åt på sjösidan.
Hennes ansiktsuttryck har förändrat sig helt och hållet, det viljefasta, nästan fanatiska draget är borta, och i stället träder ett litet, mycket sorgset smålöje fram på de vackra, bågformade läpparna.
Blicken förlorar sin skärpa och starka glans, och hennes stämma är en helt annan persons, när hon ändtligen gitter svara:
»Hvarför skulle ni jaga bort min vackra dröm med edra hårda och tanklösa ord?
Er lilla lumpna egenkärlek har alldeles brutit min säkra fattning, och hela min siarförmåga är borta.»
»Hysteri!» tänker Klercken ett ögonblick, men känner i detsamma synd om henne.
Än sedan, om det var bara hysteri och öfverspändhet?
Hon var långt intressantare, långt vackrare, långt större och starkare nyss.
Nu förefaller hon honom som ett torkadt skal, som en kautschuksballong, därifrån man låtit en del gas strömma ut och som fallit i fina rynkor och veck efter sin spänstiga, stigande fullhet ögonblicket förut.
Han är nästan ångerköpt och söker förgäfves efter några uttrycksfulla och vackra ord att försona sin tanklöshet.
Slutligen nöjer han sig med några helt vanliga:
»Ni är alldeles för känslig för ett afbrott – nästan lika känslig som jag själf.
Bara en liten smula nyktert förnuft, och ni tappar bort hela er säkerhet och er inspiration!»
»Hvarför då afbryta mig?»
»Jag kunde inte annat.
Jag var rädd ni höll mig för en narr och försökte inbilla mig alla möjliga öfverspändheter om mig själf.»
»Men ni var inte rädd att bli hållen för en narr, när ni i går bekände mig edra egna lidanden och förlorade er själfbehärskning så, att ni uppförde er som ett sjukt barn – – ?»
Klercken kan ej annat än bli träffad af det riktiga i anmärkningen, han böjer sitt hufvud och blir stående framför henne med nedslagen blick, utan att tänka på försvar.
Då kommer det spelande lifvet igen öfver henne, munvinklarna mysa, näsvingarna skälfva och hennes blick likasom skjuter fart emot honom.
Han ser upp under intrycket af att hon betraktar honom och hinner icke förvånas öfver förändringen, hon undergått, innan hon med ett skutt är nere på landsvägen och säger afgörande:
»Det är tid på att vi vända om, annars komma vi för sent till lunchen!»
»Som ni vill,» svarar Klercken, och de begifva sig långsamt på väg tillbaka.
När fru d’Ottange ingenting säger på en stund, besluter sig
Klercken för att knyta till samtalet, där det afbrutits:
»Och ... ja ... huru var det igen med mina ögonbryn och hvad ha de att betyda?
Det fick jag aldrig veta.»
»Jaså, ni är nyfiken likafullt?»
»Som ni vill.
Egentligen brukar jag aldrig vara nyfiken, det är inte min last, men jag ville ändå veta, hvad ni sluter er till af den egendomliga likheten, som jag finner betydelselös?»
»Vill ni verkligen det?
Och skall jag också vara färdig att utsätta mina luftigaste fantasier för att bli trampade på af ert tunga, järnskodda dragonförnuft?
»Jo, gör det!» ber han summariskt.
Det korta svaret gör slag i saken.
Hon ser på honom med sin irrande siarblick ånyo, och hennes annars klara stämma blir beslöjad och hemlighetsfull, utan att därför alls bli affekterad, då hon upptager sin afbrutna tankegång:
»Ni vet ju godt, att Kristusfiguren börjat gå igen i konsten och litteraturen, så mycket har ni väl ändå följt med er tid?»
Klercken nickar ett medgifvande i allmänhet, litet skamsen öfver att icke så alldeles noga ha reda på det hon förutsätter af honom, men intresserad och spändt lyssnande till hennes ord.
»Jo, det är inte bara en nyck af samtidens mest känsliga individer, konstnärerna – det ligger mycket, mycket därunder.
Det ligger där en hel otillfredsställd och lidande mänsklighets omedvetna längtan efter att den personliga, människoblifna guden åter skall visa sig ibland dem.
Men naturligtvis skola de missförstå och misshandla och korsfästa honom igen.
Det är klart att så skall gå ännu i dag och i morgon och i öfvermorgon och i flera sekler framåt.
Likafullt vilja de ha honom bland sig – de bättre sinnena, förstås, alla de, som ännu ej gått upp som tanklösa maskindelar i samtidens stora mekanik.
»Till dessa bättre sinnade hör jag, ser ni.
Och jag spejar efter hvarje flyktig likhet med honom i det yttre eller i karakteren, och jag är glad, när jag finner den.
Jag har känt mig som Maria Magdalena i behof af en allt förstående, allt förlåtande mästare i konsten att lefva för att få gråta ut min sorg och förtviflan vid hans fötter.»
Det blir en kort paus, och Klercken känner sig mycket liten och fult misstänksam, då han nyss tänkt att denna kvinna endast velat drifva gäck med honom.
Det ligger så mycket allvar i hennes ord, och hennes tonfall gömmer såsom en ström af osynliga tårar, dem hon har styrka nog att icke visa.
Han betages af en känsla, som nästan är andakt, och han har ingen lust att säga något, fastän pausen redan börjar bli lång.
Hon afbryter den själf med en sorgsen skakning på hufvudet:
»Ja – jag är väl en svärmare, och ni kan säkert inte förstå mig.
Ni kan inte ens fatta att mitt intresse för er är stort annat än en hysterisk kvinnas; – hysteri är slagordet, med hvilket samtidens materiella vetenskap slår ihjäl hvarje försök, som vi göra att höja oss öfver anatomien.
I dess ögon äro vi människor intelligenta arbetsmaskiner i en ganska tröstlös och ofullkomlig kulturs tjänst, och vi kunna heller aldrig bli annat – i dess ögon!
Men jag har min tro och min längtan för mig, och jag ... ja, det är nog om mig nu, det var ju om er vi skulle tala ...»
Hon far med handen öfver sin panna som för att samla sina tankar, ser på Klercken ett ögonblick och finner så igen tråden.
»Jo, som jag sade, är ni en god människa, och det är en farlig egenskap i onda tider.
Ni har haft hårda öden, och ni går än hårdare till mötes.
Det är inte nog med det lidande ni genomgått, ty det har endast varit ett inre, ett blott själens lidande under den krassa samtidens tryck, ett lidande som ni ansett fysiskt och som läkarne ansett fysiskt och som ni därför sökt fysisk bot för.
Men ni har ingen bot fått på fysisk väg, ty det är er själ som är sjuk, emedan den ej får fungera fritt som den vill och bör få.
Samtiden skall också ha själarna till sina slafvar, ser ni, det är knuten!
Och ve den ensamme, som vågar följa sin själs innersta kraf på frihet!
Han krossas ofelbart i mekaniken, ty det är den som regerar världen numera, sedan den en gång fått öfvertaget.
Människorna ha i tiden ställt upp den sinnrika mekaniken för att med tillhjälp af den regera världen, men den har blifvit dem öfvermäktig och regerar nu världen och dem.
»Det är slafveriet under mekaniken, som hittills gjort ert omedvetna lidande, fastän ni varit ett hjul i den, som gjort sin tjänst.
Men ni är af för mjuk metall, ser ni, för god och kanske för ädel metall, ni plattas ut och fördärfvas, medan de andra ännu kunna göra sin tjänst länge, emedan de äro af hårdare och simplare beskaffenhet.
Och när ni sedan kastas bort som obrukbar och utnyttjad, då börja edra verkliga lidanden.
Då vrides törnekransen fastare kring er panna, så den stinger er och ni svettas blod.
Men ni skall också stå bi med det, tro mig.
Då ni inte har de ondas styrka att vara ond, skall ni utan ett ord af klagan finna er lefnad förspild och gå bort från en värld, som krossar er mekaniskt under sina fötter, sedan ni ej längre är duglig för dess matnyttiga arbete!
Ty ni är god – en af de stackars föraktade goda!
Samtidens parias under det ondas herravälde!»
De sista orden slungar hon fram i utmanande hånfull ton med en stor åtbörd mot skyn, såsom ville hon kasta sitt hårda hån mot hela världsalltet.
Därpå tiger hon med ens, drager en tung suck, ordnar om sitt pannhår och går vidare med raskare steg, nöjd som om hon fyllt en plikt.
Klercken går tankfull bredvid henne och känner alla hennes ord gifva eko inom sig, ett högt, skärande och skriande eko.
Hvem är denna kvinna, som tycks ha lidit så mycket och tänkt så mycket?
Det låg ingenting af orakel i hennes tal, så snart hon blifvit varm.
Det var hellre en personlig, lidelsefull och vild protest hon uttalat, men den protesten var hans egen!
Pythia försvann för honom och lämnade rum för en varmblodig, lidande kvinna, och han glömmer helt att hennes tal gällde honom.
De gå med snabba steg mot staden, och snart skymtar pension Bellevues hvita gafvel fram bland stranddungarna.
Klercken blir ängslig till mods öfver att deras promenad nalkas sitt slut, han vill fråga henne om så mycket, förklara henne sin sympati, tacka henne, se henne in i ögonen och därigenom likasom tillägna sig en del af hennes eldiga tro på det godas stora martyrium, som likafullt segrar i döden.
Men han kan icke formulera sin önskan, han vet icke, hvar han skall börja och huru han skall säga henne allt det outsägliga, som tränger sig på honom.
Hon kommer själf honom till hjälp, genom att låta dyningarna efter sina tankars storm nyss få ord:
»Hvad man har att göra?» säger hon, hälften för sig.
»Ja, det är det urgamla:
Älska din nästa såsom dig själf!»
»Men det lära vi oss aldrig,» svarar Klercken.
»Så finns det en annan, lika hög regel:
Frukta aldrig döden!
Lef med döden för ögonen och bryt udden af dess skräck genom ditt goda och fasta medvetande att du gjort honom till din vän!
Den regeln ger oss lifvet själft hvarje dag, men vi sluta ögonen till för det.
Vi äro fega, erbarmligt fega, och vi bli fegare dag för dag, ju kärare lifvet görs för oss.»
Klercken försjunker i egendomliga tankar.
Återigen hans egna ord!
Så säger han:
»Men det finns just i vår tid så många, som våga själfmant kasta sig i sin store, dystre väns armar.»
»Ja, jag högaktar dem, bara de inte göra det af feghet.
Jag högaktar Sokrates, men jag älskar Kristus.
Mänsklighetens adel är död och lifvet en usel parodi, när deras sista efterföljare andats ut sin sista suck.
Då triumferar småsinnet och jublar pöbeln, och efter dem kommer syndafloden.
Det finns ingen annan lösning.»
Hon räcker
Klercken sin hand på terrassen framför verandan, som de nått.
»Adjö för i dag!» säger hon.
»Jag är trött och drager mig undan i mitt skal.»
»Tack för allt hvad ni sagt!» svarar han.
»Jag tänker som ni.»
Det är en lång dag
Klercken tillbringar ensam med ekot af sina många intryck och tankar på morgonen.
Han har en känsla af något ödesdigert, som rufvar öfver honom, han vet icke hvad det är, men han känner dess inflytande som en förlamning, hvilken hindrar honom att göra några ansträngningar alls, vare sig fysiska eller moraliska.
Han går omkring som i en dimma, och om han förut sett framtiden i svart, kan han numera icke se den alls.
Han känner igen samma tillstånd från sina tidigare perioder af trötthet, hvilka infunnit sig efter öfverspänningen, men nu är han mera än någonsin fången och öfvermannad.
Han längtar efter att få se en skymt af fru d’Ottange, det skulle bestämdt hjälpa honom.
Men fru d’Ottange förblir osynlig.
Hans synkrets, såväl den yttre som inre, är insvept i det ogenomträngliga töcknet, han kan knappast tänka sig ett i morgon bakom det, och hela hans lif tycks honom bestå endast i detta dunkla, dådlösa, kraftlösa, vindstilla nu.
Fram på eftermiddagen blir honom hans tillstånd odrägligt, han måste företaga sig något som väcker honom och sliter sönder töckenslöjan.