Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror nemi. att sådant icke är lämpligt, då del är fråga om ett StatsUtsk:s Betänk., utan anhåller derföre vördsamt, del Hr Gr. o. Landtm, måtte framställa propos. huruvida icke R. o. Ad. ville låta vid Ulsk:s tillstyrkande bero.
Jag är ledsen att icke kunna instämma med ordfönden i StatsUtsk. i hans här gjorda framställning, eller att raan icke, på sätt föregående talare yrkat, bör låta vid Ulsk:s hemställan bero, men ogilla moliverna; och sådant är äfven den förste värde talarens yrkande, att Betänk, måtte med ogillande läggas lill handlingarne, ty detta innefattar ej annat än att R. o. Ad. måtte låta vid beslutet bero, men ogilla motiverna.
Ingen röst har höjt sig mot förslaget, ty så får man väl ej tolka hvad den talaren, som här upträdde näst före den sista, yttrat, eller att han inom Utsk. funnit det vore olämpligt att understödja denna motion, derföre att den skulle fplla hos de öfriga Stånden.
Jag beklagar endast att han låtit en sådan åsigt leda sitt beslut; ty jag tror att besluten inom Utsk:n, liksom annorstädes icke böra ledas af annat än åsigter om hvad som är rätt.
Elt bifall till motionen kati naturligtvis icke f. n. tjena till någonting sedan 3 Stånd redan afgjort frågan, men att med ogillande lägga Betänk, till handlingarne är icke någon opinionsyttring i den politiska frågan hvarken för norr eller söder om Donau, utan helt enkelt ett uttryck af R. o. Ad:s åsigt om nödvändigheten af att bereda Svenska Officerare tillfälle att öfva sig i de utländska arméerna.
Det är derföre jag beklagar utgången af Hrr Ribbings och Stjernsvärds motioner samt reserverar mig mot Utsk:s beslut.
Och det är äfven derföre som jag anhåller det R. o. Ad. måtte ogilla moliverna men låta vid Betänk, i öfrigt bero.
Med ani. af Hr Virgius yttrande, ber jag att få nämna några ord.
Jag tror icke att raan bör jemföra den rättighet flottans Officerare lia att gå i utländsk tjenst med förhållandet inom landlarméen.
Det är nemi. alltid fallet att en Officer vid flottan, då lian går i utländsk tjenst, erhåller aflöning, hvartill äfven kommer att lians lefnadskostnad är ringare än den vid arméen.
Deremot är del aldrig exempel på att en Officer vid landtarméen, som på permission går i utländsk tjenst erhåller någon aflöning. n Hvad Frih.
Åkerhjelm’ sagt i afseende derpå, alt det icke skulle gå an alt lägga ett StatsUtsk:s Betänk, till handlingarne med ogillande af motiverna, så inser jag ej skälet, hvarföre icke detta Den 1 Mars f. m. 11 skulle kunna låta sig göra.
Jag instämmer derföre med Hr Bildt, enär jag, på sätt han föreslagit, får min önskan upfylld derigenom att Betänk, med ogillande af moliverna lägges till handlingarne.
Det är orätt, att, såsom här blifvit yttradt, till följd af de stora anslag, som nu äro beviljade vilja afslå de små.
Jag är visserligen icke bland dem, som anse dessa anslag vara öfverflödiga, men man bör ihågkomma ordspråket, att icke sila myggor och svälja kameler.
Jag förenar mig i de äsigler Hr Bildt uttalat, och ber att få hembära min tacksamhet lill motionärerna för den bana, de här öpnat, enär en motion i dylik riglning i framtiden har mera utsigt alt vinna framgång.
Derföre inskränker jag mig lill dessa tacksägelser, hvilka jag tror skola delas af lieie, samt ber alt få instämma med Hr Bildt uti hans yrkande, all Ståndet måtte låta vid Utsk:s Betänk, bero, men ogilla moliverna.
Jag har begärt ordet endast för alt ytterligare förklara det yttrande af mig, som Hr Bildt nämnt.
Det kan icke komma i fråga all jag skulle gå ifrån min öfvertygelse; men då inom Utsk. under discussioneu visade sig alt tre Stånd voro emot frågan, så var detta orsaken, hvarföre jag der icke lade så mycken vigt på alt reservera mig, utan lät saken dervid bero.
Alldenstund denna fråga nu blifvit bragt å bane, och jag möjligen vid ett annat tillfälle saknar förmåga alt deltaga i härvarande öfverläggningar, utber jag mig att, för dem, som intressera sig för detta ärende, få fästa upmärksamheten på ett misstag, som jag tror, vid undersökningen af argumenterna för och emot, hafva under discussionen insmugit sig.
Det har nemi. blifvit yttradt, att hufvudsakliga skälet, hvarföre man borde understödja i utrikes tjenst varande militärer, då krigstillfällen yppa sig, vore om de ensamt icke egde tillräckliga medel alt sjelfva bekosta sitt vistande vid en utländsk aimée, och alt i forntiden alla hade så stor förmögenhet ali de kunde göra det.
Detta är, efter min öfvertygelse, ett stort misstag.
Det var efter det stora nordiska kriget, som de fleste Svenska Officerarne utmärkte sig i utländska härar, och det var före detta krig som den bekante Finske öfversten, hvilken fann sin död vid Puitava, utmärkte sig i Holländsk tjenst, och der förvärfvade sin skicklighet.
Det var således från Sverige, som utländska makter sökte att erhålla skickligt krigsbefäl, och icke" utländska makter, som hjelple Sverige.
Detta misstag önskar jag måtte blifva rättadt, så att icke andra, hvilka ej känna saken, må laga det ifrågaställda anslaget mera såsom ett fattigunderstöd, ån som ett statsbehof.
Det är klart att när Sverige är krigförande, och derigenom får öfva sina Officerare, så kunna främmande makters arméer icke behöfva sökas för denna öfnings vinnande.
Men då förhållandet är omvändt, d. v. s. när Sverige icke förer krig, mäste det vara af vigt för fäderneslandet att få 12 Den 1 Mars f. m. sina officerare öfvade i krigstjenst.
Huruledes skall detta tillgå på annat sätt, än derigenom att de inträda i främmande makters härar.
Det na ifrågavar:de förslaget är, efter min öfvertygelse ganska riktigt.
Hade det blifvit framställdt vid en föregående Riksdag, då flere personer funnos, som trodde att krig aldrig skalle inträffa, då hade man kunnat finna skäl för StatsUlsk:s afstyrkande.
Men då det nu är ovedersägligt, att krigsförklaringar kunna ega runi, så synes StaisUtsk. icke hafva haft skäl att afstyrka motionen.
Om det än under närvarande omständigheter icke vore rådligt att ål bägge hållen utskicka officerare, emedan det kunde hända att de kommo alt slå ihjäl hvarandra, så är (let dock skäl att länka på framtiden.
Det är naturligtvis med afseende derpå, som motionen blifvit väckt.
Jag kan derföre icke annat än instämma i det här framställda yrkandet, att Betänk, mätte, med bevekelsegrundernas ogillande, läggas till handlingarne.
Landtnäs härefter först till bifall å StatsUlskis förevar:de Utlåt, framställda propos., besvarades med nej, och då Hr Gr. o. Landtm, sedermera hemställde om R. o.
Äd. behagade besluta alt med ogillande af de motiver Utsk. anfört, låta vid ifrågavar:de Utlåt, bero, ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han funnit ja öfvervägande.
Föredrogs ånyo StatsUtsIcs d. 18 och 25 sistl.
JYs 32, ang:de låneunderstöds beviljande för verkställande af tomtreglering inora den år 1849 nedbrunna del af Lidköping eller den s. k. gamla staden.
Hr Sandströmer, Anders Peter: StatsUtsk. har, såsom skäl för sitt afstyrkande utaf K. M:s Nåd.
Propos. om förändrade bestämmelser i vilkoren för det
Lidköpings stad beviljade låneunderstöd till bestridande af kostnaderne för tomtregleringen derstädes, anfört den af R.
St. antagna grundsatsen, alt, med afseende på de olägenheter, som upkommil deraf, att lån ulgifvits till enskildte tomtegare i de städer, som blifvit af eldsvåda hemsökte, sådana lån endast böra utlemnas emot hela stadens gemensamma ansvarighet.
Jag medgifver visserligen riktigheten af denna allmänna grundsats, men tror, att det förslag, som nu är i fråga, icke är deremot stridande.
Propos. innehåller nemi. att detta lån måtte anvisas ”mot gemensam ansvarighet af lomlegarne i gamla stads-delensåledes icke fördelas på serskildte tomtegare, utan ansvaras af hela samhället.
1 Lidköpings stad förefinnas sådana serskildta förhållanden, som till fullo rättfärdiga detta förslag, och icke förekomma uti någon annan stad.
Staden utgöres nemi. utaf (venne delar, den gamla och nya staden, hvilka, såsom deras benämning antyder, äro anlagda på olika tider, ega serskilda privilegier, och i viss mån serskild egendom, så att den ena och den andra stadsdelen har egen jord och egen skog.
Häraf har det förhållande blifvit föranledt, att städerne ansett sig, i vissa fall böra betraktas såsom tvenne serskildta släder.
Då fråga upstod om kostnaden för tomlregleringen uti den nedbrunna gamla staden, ansåg sig den nya Den 1 Mars f. m. 13 icke behöfva deltaga i dessa utgifter, hvaraf en rättegång dera emellan blef följden.
St. vid sista Riksdagen beviljade ett lån för nämnde tomtreglering emot vilkor, att hela staden skulle ikläda sig gemensam ansvarighet derför, så förklarade derföre innevånarne i den nya stadsdelen, att då de icke vore pligtige att deltaga i kostnaden för tomtregleringen i den andra stadsdelen, så vore de icke heller förbundne att deltaga uti ansvaret för lånet dertill hvadande icke niedgäfvo samma låns uptagande emot hela stadens gemensamma ansvarighet och följden häraf har naturligtvis blifvit den att lånet icke kunnat utbekommas.
Denna tvist har nyligen genöm serskildt tillförordnad
Magistrat blifvit på det sätt afgjord, att de serskilda stadsdelarne ansågos uti frågor af sådan natur som denna, vara från hvarandra afskiljda, så att den nya staden förklarades icke vara pligtig att uti kostnaderna deltaga, annorlunda, än så vidt de kunde belöpa på sådana allmänna byggnader, liggande inom den gamla staden som det kunde tillhöra båda stadsdelarne att gemensamt underhålla, såsom kyrkan och kyrkoherde-bostället.
Denna fråga är visserligen i besvärsväg underställd Landsh.-Emb:s pröfning, men ännu icke afgjord, och man kan med visshet förutse, att, hurudan utgången der än må blifva, så kommer dock tvisten att fullföljas till K. M., hvarigenom otvifvelaktig! en längre tid kommer att til 1- ändalöpa innan densamma slutligen blifver afgjord.
Det är dock af största vigt att det med ifrågavande lånet afsedda understöd för stadens tomt-reglering snarligen kan erhållas, och det torde under ofvannämnde förhållanden icke vara att förvänta, att den nya stadens innevånare, som f. n. äro befriade från allt deltagande i kostnaderne, nu skulle mera än förut, vilja ikläda sig ansvarigheten för ett lån, som just skulle afse bestridandet af dessa kostnader.
Jag anser mig således böra hemställa, att R. o.
Ad. ville återremittera StalsUtsk:s Retänk. i afseende å Irsta och 2:dra punkten, ochanser mig derjemte böra uplysa att dessa punkter på enahanda skäl redan blifvit af Borgare- och BondeStrn återremitterade.
Hvad beträffar sista delen af Betänk., eller den som rörer Hr Fridstedis motion, alt staden för tomtregleringen måtte erhålla ett serskildt understöd utan återbetalningsskyldighet, så förekommer visserligen att enahanda fråga redan vid sista Riksdag förevarit och R.
St. då icke funnit skäl alt bevilja detta understöd, ehuru ganska ömmande omständigheter talade för staden, enär kostnaderne voro högst betydliga och upgingo till öfver 30,000
R:dr, således mer än dubbelt så mycket som det låne-understöd, hvilket varit i fråga att beviljas samt vid alla tillfällen förut, och äfven på sednare tider, de städer, som blifvit hemsökte af större eldsvådor, hvilka föranledt kostsamma tomtregleringar, erhållit anslag af allmänna medel sig beviljade ulan återbetalningsskyldighet: och jag medgifver att, under sådana omständigheter, föga utsigt finnes, att hos Utsk. verka ett annat beslut, men anser mig dock pligtig att äfven å denna del af Utsk:s Betänk, anhålla om återremiss.
De skäl den siste värde talaren anfört för återremiss af ifrågavande Betänk, voro redan kände på 14 Den 1 Mars f. m. elen afdelning inom Utsk. der frågan behandlades, och togos då äfven i betraktande.
Jag anhåller dock, att, innan jag till besvarande uptager de anmärkn:r den värde talaren gjort emot Utsk:s Betänk., få i korthet framställa huru ifrån början med ifrågavande sak sig förhåller.
Lidköpings gamla stad, som ligger på ena sidan af Lida-ån, hemsöktes år 1849 af en eldsvåda, som förstörde största delen af staden.
Med anledn. af den olycka, som drabbat största delen af detta samhälle, auhöllo stadens innevånare hos K.
M. om understöd, dels till den nedbrunna stadsdelens återupbyggande och dels till tomtregleringen.
Denna anhållan gick ut på att erhålla ett byggnadslån af 66,666
R:dr 32 sk. för stenhusbyggnader, och 33.333 R:dr 16 sk. för trädhusbyggnader, jemte ett anslag af 13.333 R:dr 16 sk. för tomtregleringen och lån af samma summa för samma omständighet. K. M. pröfvade då detta ärende och aflat vid sista Riksdagen en Nåd. Propos. till R.
St. i hvilken föreslogs alt staden skulle få ett byggnadslån af 66,666
R:dr 32 sk. och ett län för tomtregleringen af 13,333 R:dr 16 sk., hvilket äfven af R.
Då SlatsUtsIcs utlåt, i denna fråga, innehållande tillstyrkande af K. M:s Nåd. Propos., först inkom till R.
St., blefdet utaf 2 Stånd, Preste- och BorgareStånden, ålerremitteradt, till en del på de skäl, som af den siste värde talaren blifvit anförde, visserligen icke alla, men på en del af dam.
Jag skall nu uptaga de gjorda anmärknme mot Utsk:s förslag; här har blifvit sagt att det skulle bero af en rättegång, huruvida den nya staden skulle komma att deltaga uti kostnaden för tomtregleringen i den gamla, men detta var redan vid sisth Riksdag såsom ett skäl för Hr Sandströmers åsigter anfördi och finnes uti StatsUtsk:s Mern.
M 230 för sista Riksdagen uptaget; men StatsUtsk. fann sig, vid en förnyad pröfning af frågan, icke böra frånträda sitt förra beslut, utan vidblef sitt tillstyrkande af bifall till K. M:s Nåd.
Propos., hvilken sedermera äfven utaf alla 4 Stånden bifölls.
Jag vill äfven tillägga att detta lån för tomtregleringen utaf R.
St. beviljades på lindrigare vilkor, än dem K. M. föreslagit. K. M. föreslog nemi. att lånet skulle utgå under enahanda vilkor med dem, som R.
St. fästat vid ett lika beskaffadt understöd för Christianstad, men R.
St. beviljade likväl detta lån på 1 proc. billigare vilkor.
När nu staden skulle begagna sig af dessa lån, så emottog den byggnadslånet, men förklarade sig icke vilja emottaga lånet till tomtregleringen, emedan staden ansågs vara delad i tvänne olika samhällen.
Det har af den siste värde talaren blifvit uplyst, att en tvist pågår emellan dessa båda stadsdelar och att den nya staden säger!
”Vi vilja icke deltaga i tomtregleringen, emedan dessa båda städer utgöra tvenne serskildta delar;” då den gamla staden deremot säger: ”Vi skola båda gemensamt deltaga i dessa kostnader, emedan vi äro ett samhälle.”
Antingen har nu den ena eller den andra rätt.
Då de båda hafva gemensam Borgmästare, gemensam kyrka m. m. som utmärker ett samhälle, så synes det mig, som skulle ock så vara förhållandet, men jag vill dock icke härutinnan positivt yttra mig, enär juridiska skäl kunna förefinnas, dem jag icke känner, som kunna åtskilja dessa båda delar, men antagom att de äro ett samhälle; då har Den 1 Mars f. m. 15 gamla staden otvifvelsktigl rätt i sill påstående oell dä skulle den nya staden deltaga i kostnaden för lomlregleringen, men om den nya staden deltager i dessa omkostnader, sä förfalla de ömmande omständigheter, hvarom man talal, enär utaf Landsh:ns 5 års berättelse inhemtas alt Lidköping är den vigtigaste stad uti Skaraborgs län, och att den der hvarje år går framåt i förmögenhet och industri.
Det skulle icke möta någon svårighet för denna stad alt erhålla detta lån om den utgjorde et! samhälle: men om man antager att den gamla staden verkligen är ett serskildt samhälle, oell att lånet således borde densamma beviljas, så gör man en supposition, som den gamla staden sjelf icke godkänner, och man kan således icke bevilja dem detta lån på samma gång som man säger: ”J skolén få detta lån under vilkor att J blifven ett serskildt samhälle, ” ty den gamla staden säger: ”det vilja vi icke vara.” Följden utaf att R.
St. på detta sålt skulle ingå uti pröfning af denna tvist skulle blifva den, att man inlät sig uti en fråga af uteslutande juridisk natur, hvilket vore oformligt, och del har derföre synts Utsk. klart, att denna fråga icke borde tagas i betraktande vid sakens afgörande, utan att man endast borde tillse, huruvida tillräckliga skäl förefunnes att låta lånet tillkomma staden såsom ett samhälle betrakladt.
Jag anhåller för öfrigt att få fästa det Höglofl.
Ståndets tipmärksarnhet på hvad följden skulle blifva om man beviljade delta län. R.
St. hafva alltid varit frikostiga emot de städer, som blifvit hemsökta af eldsvådor och Borås, Wexiö, Amål, Wennersborg, Norrköping m. fl. andra städer böra derom vittna.
Vid beviljandet af sådana frikostiga understöd hafva R.
St. förut begått den oförsiktigheten att låta ansvarigheten för återbetalningen hvila på de personer, sorn fått npbära understödet d. v. s. hus- och tomtegarne.
Följden häraf har blifvit ouphörliga trakasserier, utmätningar, processer m. m. och Revisionsberättelserna bevittna nogsamt huru många förluster för Statsverket härigenom upkommit.
För att undvika detta trassel utan att derföre uphöra med sitt ädelmod emot kommuner, som behöfva understöd, hafva R.
St. antagit den grundsats vid dylika låns beviljande hädanefter, att stadssamhället i sin helhet skulle ansvara för återbetalningen af lånet, så väl lill kapital som ränta.
Om man nu godkänner att en del af Lidköpings samhälle nemi. den upbrunna delen deraf, skulle ensam ikläda sig denna ansvarighet, så går man ifrån denna grundsats, och man skulle då snart komma tillbaka till del gamla förhållandet, ty om man antager att blott de husegare, som fått sina hus nedbrända, skulle ansvara för lånets återbetalande, så finnes ju ingen gräns om det skulle blifva 10 eller 100 o. s. v. Denna gång nedbrunno 18 hus, men nästa gång upbrinna kanske uti en eller annan stad 10 hus, och då komma dess innevånare och säga, att på samma sätt som del tillgick uti Lidköping, der endast de brandskadade (ingo ikläda sig ansvarigheten för det erhållna låneunderstödet, på samma sätt anhålla äfven vi att få ikläda oss ansvarigheten hvar och en husegare serskildt, och då är man åter inne på den gamla stråten, hvilket man just velat undvika.
Jag har vid sista Riksdagen med IG Den 1 Hars f. m. min röst bidragit till antagandet af den grundsats jag nu försvarat, oell jag kan således, oaktadt jag alldeles icke undrar på att den siste värde talaren, mån om sitt läns kommuner, försöker att här erhålla en återremiss, som säkerligen skulle slita den tvist, som uti Lidköping upstått, ingalunda instämma med honom i hans åsigt om nyttan af denna återremiss, just derföre alt tvenne Stånd redan återremitterat della Betänk., ty en gifven följd utaf en återremiss äfven ifrån det 3:dje Ståndet skulle blifva den, alt Utsk. sorn i sitt Betänk, afsett uprätthållandet utaf den af R.
St. antagna grundsats, skulle nödgas åter inkomma med ett förslag, som skulle innehålla ett förnekande af densamma.
Jag anser det vara af mycket större vigt för R.
St. all uprätthålla denna grundsats i sin ekonomiska lagstiftning, än att förebygga ett gräl emellan 2 olika stadsdelar, och jag anhåller derföre vördsamt om bifall till Utsk:s Betänk.
Då jag i många är varit bosatt i Skaraborgs län, har jag äfven länge känt det serskildta förhållande hvaruti den gamla och nya delen af staden Lidköping stå till hvarandra, såsom af länets Höfding redan blifvit uplysL
I många ekonomiska frågor behandlas nemi. den gamla och nya staden såsom skiljda samhällen.
Jag undrar visserligen icke på att StatsUtsk. företrädesvis strängt fäster sig vid formen, men jag skulle tro att StatsUtsk. icke handlat rätt deruti, att det fästat sig vid tvetydiga former och gjort mera afseende på dera än på sjelfva saken.
Derigenom har Utsk. kommit till det resultat att vilja afstyrka hela anslaget, men för min del anser jag delta anslag vara af vigt för staden, och önskar att den måtte få tillgodonjuta detsamma. K. M. har vid denna Riksdag ånyo föreslagit att den vid sista Riksdag beviljade lånesumma för tomtregleringen i Lidköping måtte emot gemensam ansvarighet af tomtegarne i den gamla stadsdelen utbetalas, och mig synes härvid, att om summan vore mycket stor, 100,000 R:dr t. ex., kunde man ega större skäl att fordra större säkerhet än den innevånarne i den gamla staden kunna lemna, men då det nu är kändt, att de personer, som bodde i den gamla stadsdelen, just voro de förmögnaste i Lidköping, och då här endast är fråga om ett lån af 13,333 R:dr 16 sk., så skulle jag tro att R.
St. böra anse sig ega all erforderlig säkerhet om ock den gamla staden ensam skulle ikläda sig ansvarigheten.
Af dessa skäl anser jag forrafrågan här vara en obetydlighet, äfven om den skulle hafva mera skäl för sig än jag anser den hafva, men då deremot sjelfva saken är af stor vigt för staden Lidköping, anhåller jag i likhet med en föregående talare om återremiss, på det att Utsk. efter 3 Stånds yttranden i ämnet, måtte finna sig befogadt att frångå den åsigt, som uti ifrågavar:de Betänk, utaf detsamma blifvit uttalad.
En ledamot af StatsUtsk., sorn försvarade dess Betänk., yttrade för en stund sedan det en annan talare gjorde rätt deri att förorda Westgölarnes sak, enär han såsom Landshöfding i ett af Westgötha-länen vore i frågan inte resserad.
Ren 1 Mars f. ni. 17 resserad.
Då jag hvarken är Westgöthe eller lill Westergöthland har några serskilda förbindelser, som konna göra mig jäfvig i denna fråga, sä anhåller jag att deröfver, få yttra min tanke.
Jag vill icke för Lidköping tillstyrka några fördelar utöfver dem, som StalsUlsk. redan föreslagit och R.
St. medgifvit, men jag tillstyrker att R. o. Ad. ville bevilja detta län ål den gamla staden allena, ulan att afbida slutet på rättegången om den nya staden skall i ansvarigheten deltaga eller ej.
Mina skäl härtill äro följande:
Den gamla staden och elen nya utgöra t vänne serskilda släder; den förra är så gammal, att jag icke vet från hvilken tid han härrörer; den nya deremot hr grundlagd af Magnus Gabriel de la Gardie; — Städerna ligga på hvar sin sida om Lida-ån, den ena i Kållands och den andra i Kinne-fjerdings härad.
När tillförene den nya staden afbrann, så vägrade den gamla att deltaga i kostnaderna för den nya stadens uprättande.
När nu den gamla staden afbrunnit, så vill den nya icke eller deltaga uti några kostnader för den gamla, utan bestrider sin skyldighet dertill.
Denna tvist är dragen under vederborde myndighets pröfning, och, såsom vi här hört, ännu oafgjord.
Ar det då skäl alt för denna rättegång mellan tvenne serskilda delar af samma stad upskjnta utgifvandet af det lån, som blifvit den albrunna delen beviljad!?
Sådant vore ju alt endast, skada dem, som ölyckan drabbat, utan att jag kan inse Staten på sin undsättning något förlorar, ty den gamla delen af staden är, såsom här blifvit omförmäldl, den förmögnare delen och har tillräcklig egendom för alt gifva Staten betryggande säkerhet.
Ilr Bildt säger att en grundsats, sorn borde uprälthällas, skulle genom länet rubbas.
För min del tror jag tvärtom, att när R.
St. lemna låneunderstöd, icke åt enskildta personer, utan ät den del af Lidköping, som kallas den gamla och som i sjelfva verket nästan är en egen stad, så hafva R.
St. icke tagit något steg, som kan vara vådligt för framtiden.'
Det påslås alt den gamla staden är mycket förmögen och den spanmålshandel han drifver, gifver ock anledn. alt antaga detta förhållande.
Skulle nu, derföre alt tvenne stadsdelar äro med hvarandra oense, den ena delen straffas för den andras oginhet?
Om denna oginhet hos den nya skylles på en oginhet hos den gamla vid ett föregående tillfälle, huru långt tillhaka skola då eflerräknirlgarne sträckas?
Om R. o. Ad. kunde afgöra denna fråga ulan hennes återförvisande till StalsUtsk. så skulle jag icke yrka derpå, men då denna omgång är nödvändig för ali vinna ändring i Ulsk:s Betänk.
, så anhåller jag alt R. o. Ad. måtte bevilja den återremiss hvarom Hrr Sandströmer och Hjärne anhållit.
Det är, enl. min tanke, nödvändigt att i denna fråga noga särskilja hvad som är hufvudsak och hvad som utgör bi-omständigheterna.
Mig synes det vara oförlydbart, alt hufvndsaken härvid är det understöd, R.
St. vid förlidne Riksdag ville förunna den brandskådade Lidköpings stad, likasom B.
St. vid många andra tillfällen velat förunna andra afbrunna städer enahanda fördelar.
Ganska välbetänkt har man antagit för grundsats 5 II. 2 18
Den 1 Mars f m. alt ansvarigheten för de gifna lånen icke skulle drabba de enskildte husegarne, utan släderne hvar för sig; det är på denna i sig sjelf aktningsvärda och nyttiga grundsats