Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har, i detta hänseende ej gjort något annat, än utgått från den grundsats, på hvilken storskiftena, hvila, eller att hvarje hemmansdel må få sitt.
Sparre, att man sålunda skulle vid låns sökande i kassor, eller hvar som heldst, vålla svårigheter derigenom, 4SG Den 5 Juli f. m. att vedei'bör:de, som skola granska lånehandlingarne, nödgades efterse hvad hvarje serskildt hemman vore värdt.
Men med denna eftersyn måste de långifvaude i alla fall, besvära sig, ty i de flesta kassors reglemenien finnes föreskrifva, att belåningen skall rättas elter taxeringsvärdet; så alt, då der kominer någon sorn begär lån, äro de, som skola bevilja det, enl. reglementet nödsakade att uppsöka taxeringsvärdet, och se eller om hemmanet är värdt så mycket som man begär att derpå få låna, samt att derefter göra sina beräkningar.
Skall man åter först belåna i klump, och sedan, då hemmanen blifvit ätskiljda, fördela länet, så kan det hända alt fördelningen ej äskas förr än så mänga är efter länets beviljande, att vissa hemmans värden under tiden förändrats.
Om lånet t. ex. beviljats pä 3 mantal, af hvilka hvardera då uppskattades till 4000 r:dr, och lånesumman vore 12,000 r:dr; så kan det hända att blott några är efter det hemmanen åtskildes, det enas egare, lill erhållande af större bränvinsbränningsrättighet, sjelfmant uppdrifvit hemmanets taxeringsvärde till 6000 r:dr, ehuru han har genom skogens förödande för bränvinspannaus skuld, nedsatt det vanliga värdet under de öfriga bättre vårdade hemmanens.
När då fördelningen af lånet ifrägakommer, så har man 2 bättre hemman värderade till 4,000 r:dr hvardera, och ett sämre hemman värderadt till 6,000.
Skall då det sednares egare komma att beräkna sin part af skulden efter de 6.000 och de andra blott efter 4,000 hvardera, vore det billigt?
Månne långifvaren å sin sida då verkligen fiuge valuta för sina penningar i detta hemman? och hvilket trassel tillställer man ej derigenom!
Vida bättre synes derföre vara, att uppgöra sådant på förhand; dä en hvar vet, hvad han har att rälla sig efter.
Banken har, på sätt Gr.
Sparre anlydt, haft nog besvär med dessa fördelningar för den förflutna liden; hvarföre skulle man då låta dem fortfara äfven för framtiden?
Allt hvad i detta fall gäller för banken gäller äfven för kassor och enskilde.
All den oreda och alla desvårigheter som man kan häfva ulan att nedsätta eller förändra egendomsvärdet, hvilket i min tanke ej göres genom mitt förslag, dem bör man ock söka att för framtiden förekomma.
Det är derföre som jag anhåller att R. o. Ad. måtte antaga den ordalydelse, jag föreslagit.
Det af flr von Hartmansdorff omnämnda förhållandet tror jag ej komma i fråga, enär § 20 säger, alt ”hvardera fastighetens värde” (skall) ”beräknas efter den uppskattning derå till allmän bevillning, som var gällande året näst före det, då inteckningen söktes”.
En sedermera verkställd förändring i taxeringsvärdet kan således ej hafva någon inverkan på fördelningen, enär det ej kan blifva fråga om annan taxering än den som var gällande året näst före det då inteckningen skedde, och efter hvilken taxering lånet är beviljadt.
Således tror jag ej att det omnämnda fallet kan inträffa.
För öfrigt ber jag att få erinra derom, att räntan fallit, att inteckningar i fastighet begärligt mottagas, och att man är temli - Deri 5 Juli f. m. 487 gen nöjd med det näivarule förhållandet.
Jag t villar då att det är rätt rådlig!, att vidtaga en så genomgripande förändring, genom (savidt vi, som behandlat saken, kunna förslå) tillfälle till inteckning och till kredit i allmänhet skulle försvåras.
Dä man öfverhufvud varit nöjd med nu gällande inteckningslag, men svårigheter likväl uppstått vid fördelningen af inteckningar; så har Utsk., till förekommande af dessa svårigheter, föreslagit ifrågavar:de stadgande för att bestämdt föreskrifva huru dermed skall föl faras, men Utsk. har sannerligen ej vågat, att företaga den genomgripande förändring, som nu blifvit här ifrågasatt, och som jag tror skulle komma all förorsaka mycket trassel.
Efter min erfarenhet är det långt ifrån att man varit nöjd med det stadgande som hittils gällt i afseende å inteckning i klump.
Den har tvertnm föranledt till allt för manga och invecklade förhållanden, såväl för dem, hvilka vilja sälja en del af den intecknade fastighetsmassan, som för dem hvilka vilja en sådan köpa, så att raan har varit i högsta grad missbelåten med allt del omak och det bråk, som förorsakats för att man skulle kunna bryta ut en del ur del hela om den skulle förflyttas på någon annan, eller för alt fä veta till hvad belopp den häftar, då det är fråga om afbetalning.
Den föreslagna genomgripande förändringen är ju ingen annan än den, att ett gravationsbevis på sjelfva egendomen uttages, och sedermera en uppgift från landskansliet på värdena, och dä får jag i densamma veta, icke hvad egendomen i klump är värd, utan man får veta hvad hvar serskild nummer är värderad till.
På grund af de lösta dokumenten kan låntagaren hädanefter som hittills få låna lika väl, och svårigheten dervid vore ej större, än att låntagaren gjorde en specifikation, i st. f. att såsom nu upptaga hela klumpen i massa.
Man sluppe då allt det trassel som uppkommer genom blifvande fördelning af inteckning.
Då värdet på hvarje nummer är upptaget, sä är det ganska lätt att utbryta hvad del som heldst, och säga huru mycket af lånet som honom tillfaller.
Jag kan häruti ej se någonting så svårt och genomgripande, att man skulle hissna vid genomförandet af denna sak, som för mig åtminstone förefaller ganska lätt, och som komme att för framtiden leda till mycken ordning och lättnad vid transaktioner.
Ehuru jag visserligen skulle anse mig nu kunna gilla Hr von Hartmansdorffs förslag, så, emedan jag i frågor om lagbestämmelser anser det i allmänhet rådligare att återremittera en sak, för att få sjelfva redaclionsförändriugen inom Utsk. granskad, än att genast densamma inom Ståndet antaga; så tillstyrker jag återremiss af förevar:de § 19.
Att de olägenheter, hvaröfver Hr von Hohenhausen klagat, ega rum, det har jag visserligen ej beslridt; men det är just för att afhjelpa dessa som Utsk. föreslagit den här framställda principen.
Att vi dervid ej vågat gå längre än lagberedningen, som i allmänhet ej skyr för förändringar; det tror 488 Den 5 Juli f. m. jag ej bör räknas oss till mehn.
Vi hafva dock gått ändå något längre för att compleltera stadgandet, men vi hafva ej vägat gå så långt, som de värde talarne föreslagit; och lagberedningen har ej heller vågat det.
Det måste vara otvifvelaktig!, att en person som önskar låna på en större egendom, heldre gör det på hela egendomen tillsammans, än han vill utportionera den i små stycken, då han mäste undersöka värdet af hvarje slycke särskildt.
Om t. ex. en egendom är såld för 100,000 r:dr, och jag med säkerhet vet, att den kan lemna 100 proc. pä de 100,000 r:dr; sä kan ju lånet uppgöras med den aldra slörsta lätthet, ulan att så många betänkligheter och sä många småsaker möta den lånesökande.
Jag kan ej utan största svårighet skaffa mig kännedom om hvad hvarje litet hemman för sin del är värdi, om jag ej vill fästa mig vid pröfningskomitéens uppgifter, och dessa äro vanligen rättade efter köpesumman; det är åtminstone min erfarenhet i afseende å de egendomar, hvaruti jag har del.
Jag tror således att denna undersökning komme att leda till mycken svårighet, och betydligt hindra den lånesökande från omöjligheten att få lån.
För min del anser jag det ingalunda rädligt, att göra en sådan förändring.
Det är en besynnerlig vändning, som denna öfverläggning tagit.
Sparre ej finner sig hafva skäl i sak, så säger lian: sorn lagberedningen är den ytterligaste reformatorn, men mine värde motståndare vilja gå än längre, så lärer val R. o. Ad. finna att desse gå för långt.
Vore det då icke bättre, att säga hvilka skäl som böra hejda oss från alt rusa lill förderfvet, än att skrämma oss för vissa personer.
I afseende på skälen har Gr.
Sparre nämnt, att pröfningskomitéerna rätta sina taxeringar efter sista köpesumman.
Men dä jag deltagit i pröfningskomité har jag funnit alt man snarare iakttager samma värde på hvarje serskildt hemman, som det i långliga tider haft, än gör förändring med mindre serskilda omständigheter inträffa.
Och lagstiftaren bör väl icke förutsätta att taxeringsmännen äro, antingen af välvilja eller hat, så ensidiga att de, derföre att egendomen ombytt egare, skulle för egarens skuld ombyta värdet.
Jag tror således, på sätt jag redan omförmält, att det ej har någon svårighet med det förslag, som jag gjort.
Men då Hr von Hohenhausen yrkat, att man ej genast måtte godkänna redaktionsförändringen, utan återremittera §:n: så anhåller jag att både denna § och alla de öfriga måtte återremitteras, på det att LagUtsk. må kunna sätta dem i ett sammanhang.
Annu en gång ber jag alt få upprepa, att från min ort hafva ganska många låneansökningär blifvit afgifna, hvaruti låntagarne haft den försigtigheten att utsätta huru stor del af lånesumman som belöper sig pä hvarje hemman; och att dessa låneansökningar, långt ifrån att möta större svårigheter, hafva blifvit lika skyndsamt, och kanske fortare, expedierade och antagne, såväl i Banken som i andra kassor.
Jag får tillika fästa uppmärksamheten på den stora beqvämlighet för rörelsen, för krediten och för liqviden, som derigenom uppkommer; ty om en låntagare t. ex. öfverenskommer
Den 5 Juli f. m. 489 nied långifvaren om alt få afbetala en summa, så vet man strax! hvilken del af inteckningen, som skall retaxeras.
Men då R. o. Ad. önskar slut på diskussionen, skall jag visserligen ej uppehålla tiden med de flera tillägg som kunde göras.
I händelse Hr von Hartmansdorffs hemställan 0111 återremiss af samtlige §§:ne skulle bifallas, sä ber jag att några mina anmärkn:r vid den 20 § må få åtfölja återremissen.
Ar 1816 inträffade en konkurs, hvarvid fordringsegarne fingo intet.
Den utsedde utredningsmannen lyckades likväl att genom sin skicklighet att bedrifva rättegängs-ärenden påbörda 3:ne af kuratorerna betalningsskyldighet af den ena summan efter den andra, till godtgörande af den brist som uppkom genom den 4:des af dem konkurs.
Beloppet af den ifrågasatta ersättningen uppgick först till 20.000 r:dr oell sedan ända 70,000 r:dr.
Underdomslolen vägrade väl att godkänna denna fordran, men hofrätten tvekade ej att förklara giltig denna obilliga och orättvisa ....
Landtm, erinrade Hr Hammarhjelm derom att enl. 90 § Reg.F., frågor om domaremaktens beslut, resolutioner och utslag ej fä komma under R.
Sirs öfverläggningar och pröfning samt att således en sådan granskning af dessa beslut, som Hr Hammarhjelm nu framställt, ej vore i grundlagen medgifven.
Jag måste fortfölja!
Egendomarne blefvo härigenom så öfverintecknade, att de ej kunde försäljas för det öfverdrifna prisets skuld.
Men sedermera hafva hypotheksföreningar och privatbanker uppkommit, och öfverflödet af penningar derigenom blifvit så stort att dessa egendomar förökals med ^ af värdet.
Här står i § 20 att uppskattningen skall rätta sig efter det för allmänna bevillningen bestämda värdet; men della har hittills beräknats för 10 år vid vanliga låneinteckningar.
Likväl står här att värdet skall rättas efter bevillning n för ”uret näst före det du. inteckningen b evil jas”.
Dä kan en låntagare efter ett är med höga sädespriser fä sig ett lån beviljadt, som är högre än egendomens verkliga värde.
Likaledes står i samma § ”sorn efter sagde tid först skedde”.
Men som hypotheksföreningarne allt för mycket uppdrifvit värdena; sä torde delta uttryck böra utgå.
Det är dessa 2:ne stadganden (ang:de uret näst före det, dä ett, och efter sagde tid) som jag anhåller att få ändring uti.
De äro högst skadliga för allmänna krediten.
Jag ber blott att få fästa R. 0. Ad:s uppmärksamhet derpå att, om den återremiss, som mine värde motståndare yrka, blefve beviljad; sä skulle sådant törhända leda^ dertill, att vi ej fingo någonting alls af lagen.
Och det vore en verklig olycka, ty denna lag är just afsedd, att nu afhjelpa de olägenheter, som det närvande tillståndet förorsakar.
Det tyckes mig vara bäst att, om man vill frångå eli stadgande, öfvergå så småningom till det nya.
Då affärsmännen börjat blifva vane vid öfvergången, så är det ju 490 Den 5 Juli f. 111. ingenting sorn hindrar att då taga steget fullt ut.
Men ett hinder anser jag likväl möta emot det gjorda förslaget och det är att lieie hemman tillsammans oftast hafva större värde, än de skulle få, betraktade hvar för sig.
Det är ock derföre som Utsk. stadgat ali vid försäljning af sådan egendom, skall såväl hvarje hemman serskildt utbjudas som ock hela egendomen; emedan Utsk. förutsett, alt i det sednare fallet egendomen kan uppgå (ill högre belopp.
Det är sålunda just för att gynna landtbrukarne eller jordegarne, och för att bereda dem tillfälle att få sä höga inteckningar som möjligt.
Det är otvifvelaktigt att sådant länder till landets nylla, och jag beder derföre R. o.
Ad. på det högsta att icke fatta det föreslagna heslutet; först och främst derföre alt, om det hlefve genomförd!, eli band lades pä krediten, och sedermera derföre att det kunde hända, att vi i anseende till riksdagens snara slut ej finge något alls af den nya lagen, hvilken är af den allmänna rösten högt påkallad.
Om det förhåller sig så, att en egendom har större värde dä han sammanhålles än dä han sönderdelas; så lärer det ock förhålla sig sä, att egaren till hela fastigheten får större lån, än de, som sedermera blifva egare af vissa delar, borde undfå eller bibehålla.
Följden af den gamla inrättningen hlefve ju den, att nuvaride innehafvare af panten vunne, men inteckningshafvarne komme med tiden att förlora.
Del är ju sålunda ett slags snara för efterkommande som man utlägger.
Hvad riksdagens snara afslutande beträffar, och faran att fä ingen förbättring i st. f. den föreslagna, derom vill jag ej yttra annai, än alt, om man skulle endast för riksdagens snart vänlade slut, ej göra några anmärkmr vid Utsk:s betänkm, sä tjenade det ju till intet att derom öfverlägga.
Det vore ju då bäst att utan öfverläggning blott bifalla eller afslå hvad som föredrages.
Just till förekommande af det utaf Hr von Hartmansdorff omnämda fall, är det stadgadt i detta förslag, att egendom skall vid försäljningen utbjudas så väl gemensamt som serskildt; och då inträffar ju hvad långifvaren beräknadl, nemi. att han får sin inteckning beräknad efter hela egendomens värde.
Hvad för öfrigt rörer anmärkmr i allmänhet, så är jag visserligen ej den, som sätter mig emot en anmärkn. mot ett lagförslag, om densamma är nödig, ty då är det bättre att lagen ej antages; men att gä så långt som mine värde motståndare vilja, det hafva vi ej vågat.
Hvarföre, och då jag ansett en varsam öfvergång bättre än en brådstörtad, jag ock anser bättre att lagen antages sådan den är af Ulsk. föreslagen.
Hr Gr. o. Landtm :s härefter först till bifall å den föreslagna 19 § och sedermera till densammas återremitterande framställde propos:r besvarades med blandade ja och nej; hvarefter H r Landtm, ånyo hemställde om R. o. Ad. bifölle denna § afUtsbs förslag, samt då härvid ropades starka ja, blandade med åtskilliga nej, förklarade det han trott sig finna att ja öfverröslal nej. §§:ne 20 till och med 28.
I)cn 5 Juli f. m. 491 Hr von Hartmansdorff:
Vid närmare eftersinnande tror jag mig böra anmäla min reservation emot R. o. Ad:s beslut öfver § 19, ehuru jag, som sjelf ej har någon egendom att inteckna, men ser fastighetsegarne tiga, ej velat besvära R. o. Ad. med omröstning.
Jag förenar mig i den reservation som Hr von Hartmansdorff anfört, emedan jag ej kan finna skäligt, att för några få fastighetsegare i riket, för hvilka det kan vara förmånligt att fä inteckning i klump, en olägenhet skulle drabba alla andra, både köpare och säljare. § 29.
Den ifrågavande §:ninnehåller ett väsendtligt stadgande, som jag ej vill låta gå igenom, utan att derpå hafva fästat R. o. Ad:s uppmärksamhet.
Det har varit en fråga, som af domstolarne bedömts olika, huruvida en postposition (hvarom handlas i § 32) kan gälla såsom förnyelse af inteckning eller ej.
Utsk. har nu uttalat den åsigt, att postposition ej bör gälla såsom förnyelse; emedan postposition blott har afseende på 2 personers inbördes förhållanden, oeh således ej kan anses såsom förnyelse, hvilken afser allmänhetens kännedom och andras rätt.
Jag har blott ansett mig böra afgifva denna upplysning för att ordagrant förklara meningen. §§:ne 30 och 31.
Lemnades ulan anmärkning. § 32.
Uti förevar:de § stadgas, att i allmänhet, för postpositions beviljande, ej bestämdt fordras att inteckningshandlingen i hufvudskrift företes för den rätt, som inteckningen beviljat; men att, i fall flera lika lydande inteckningar i samma egendom äro å samma dag beviljade, samt (om förnyelse deraf skett) pu samma dag förnyade; ”då må ej någon af de inteckningar nedsättas, förändras eller dödas, utan alt den handling, hvarå inteckningen grundad är, i hufvudskrift företes för den rätt, som intcckningarnc beviljat”.
Detta stadgande blir dock omöjligt att efterlefva, ty det är oftast för den, som har en inteckning obekant, huruvida ens någon lika lydande inteckning blifvit på samma dag beviljad, samt äfven om han händelsevis har sig det bekant, det i alla fall kan vara honom helt och hållet obekant, om förnyelse ä båda inteckningarne skett på samma dag; likasom det blefve ett serdeles tidsödande göromål för domstolen, att vid hvarje sådan fråga, der inteckningen ej i hufvudskrift inlemnas utan blott prot. från annan rätt meddelas, då i inteckningsprot:ne efterse, om någon annan inteckning blifvit beviljad på samma dag, samt om hvarje förnyelse (hvilka förnyelser kunna vara ganska många) skett äfven på samma dag.
Dä jag anser detta kunna leda till stora svårigheter; anhåller jag vördsamt, att den förevande § 32 måtte återremitteras.
492 Den 5 Juli f. m. Gr.
Motivet för det af Gr.
Lagerbjelke nu vidrörda stadgandet återfinnes i Utsk:s betänk, sida 14, der det heter: ”Om två alldeles lika lydande skuldsedlar blifvit utfärdade och intecknade på samma dag, vore det möjligt, alt innehafvare!! af den ena medgåfve postposition, men icke iunehafvaren af den andra: att således blott en af sedlarne uppvistes vid annan rätt, än inteckningsdomstolen, att likväl den, som hade fördel af postpositionen, uttoge 2 exemplar af prot. öfver uppvisandet; och att han komme med begge exemplaren till inteckningsdomstolen; och der kunde han då lätteligen utverka sig postposition af båda inteckningarne” etc.
Detta fall, som It. o. Ad. finner skulle kunna medföra väsendtlig fara för krediten, har föranledt Utsk. att göra eli afsteg fran den princip, som i öfrigt i förslaget finnes anlagen, den nemi. att förevisandet af original-handlingen ej vore nödvändig för post position eller förnyelse af inteckning.
Då Utsk. framför allt haft för ögonmärke, att förebygga allt som kunde menligt inverka på real-credilen; så har Utsk. af detta skäl ansett nödigt, att göra ett afsteg frän ofvauberörde princip.
Den olägenhet som Gr.
Lagerbjelke omförmält, och den svårighet för domaren, som skulle uppkomma af berörde föreskrift, afhjelpes derigenom att ett gravations-bevis företes, hvarigenom domaren kan se, om flera inteckningar äro på samma dag beviljade; och i de aldra flesta fall brukar äfven gravations-bevis företes vid sådana händelser.
Då jag anser detta stadgande isynnerhet afse bibehållandet och tryggandet af krediten, hvilket för det allmänna framförallt är angeläget; så vågar jag vördsamt tillstyrka bifall till betänk.
Jag instämmer fullkomligt med hvad Gr.
Lagerbjelke i detta ämne anfört, af följande obestridliga skäl nemi.
(A):
Jag personligen, som nu mera är både bosatt och skattskrif— ven i Stockholm och påtänkt, alt dermed fortfara min återstående lifstid, äger af en händelse en stor lagfaren inteckning inom Wermland, der ordinarie domarens bostad midt i domsagan, är Christinehamn.
Om jag rätt minnes så är ifrån Stockholm till Christinehamn landväg omkring 36 mil (fogelvägen är mig obekant).
Det är således en rak omöjlighet, att communicera Wisnums häradsrätt på sådant afstånd, rådhus- och kämnersrälters prot:r samma dag, då domhafvanden i Wisnums härad dessutom måste hafva än mera ökad nämnd, aflägsna på flera mil och spridda, för att kunna framsätta en behöfvelig nämnd för extra och urtimma häradsrätt.
(B) Genom ett så stadgadt beslut, skulle jag, här boende, rakt förlora min efter dag är och dato redan innehafvande förmånsrätt, således beröfvad, och möjligen medellös, om den eftervarande inleckningshafvareu fick oklandrat intaga min plats, som enl.
Utsk:s tanka kunde och borde verkställas.
An svårare för dem som innehafva inteckningar pä 40 å 50 mils afstånd, som lärer vara förhållandet, uti rikets nordligare höfdingedömen; således skulle den verkan genast blifva, att med sådan osäkerhet, alla inteckningshafvare som ville försäkra sig om någon behållning, genast uppsade sina intecknade Den 5 Juli f. m. 493 fordringar til) en ruin och inöjlige konkursers påskyndande för den förut punktuela och redeliga riintegifvaren.
Till följd häraf, så äskar jag, att 1818 års författning ang:de inteckningar i fast egendom, måtte till både bokstaf och mening, samt hitintills af domstolen antagna behandling härutinnan, måtte orubbeligen i all framtid bibehållas, och yrkar således afslag på Utsk:s project och beslut.
Den ifrågavar:de §:n är alldeles ny, och någon dylik finnes ej i 1818 års inteckningslag.
Af rooliverna för densamma finner man, det förslaget har till syftemål, att bereda lättnad och säkerhet i transactionen af den art som §:n omhandlar, om för säkerhetens skull något dylikt stadgande, som det nu föreslagne bör i inteckningslagen inflyta; så kan jag dock ej medgifva, det vara hvarken nödigt eller nyttigt att för lättnadens skull utsträcka det sä långt, som LagUtsk. tillstyrkt.
Tvertom är jag af den tanken, att aldrig någon postposilion eller förändring i inteckning bör få ega rum, med mindre än att sjelfva inteckningshandlingen vid intecknings-domstolen företes, och att domstolens beslut pä densamma må tecknas.
Man säger, att det leder till många svårigheter, att förete sjelfva hufvudskriften.
Må så vara; men sjelfva förändringen är af så stor och ingripande vigt för alla dem, som hafva inteckningar samtidigt med den eller dem, om hvilkas postposilion är fråga; alt i delta fall obeqvämligheten bör vika för sjelfva viglen af åtgärden.
Jag tillstyrker således, att § 32 måtte uttala ett bestämdt stadgande, att, vid de tillfällen då inteckning vill nedsättas, eller på annat sätt förändras, eller lill större eller mindre del dödas; såskall det vara en ovilkorlig skyldighet, att förete originalhandlingen inför domstolen.
Hvaraf följer att jag anser § böra sluta med de orden: ”och skrifve rätten derå bevis om den åtgärd, som meddelad varder, sedan den i prof. tecknad är”; sä alt hela den följande delen af §:n må utgå.
I följd häraf anhåller jag, om återremiss till Ulsk. af denna §, för att taga i öfvervägande, om det ej vore af vigt, att inskränka dess lydelse till hvad jag föreslagit.
Det ändamål, som med ifrågavande § afses, må vara aldrig så vigtigt; så måste dock af lika stor vigt vara, att stadgandet så uppställes, att det må kunna tillämpas.
Jag tror mig redan hafva visat, att det är svårt för en inteckningshafvare, att veta huruvida någon annan inteckning på samma dag är beviljad, samt sedermera allt framgent förnyad på samma dag, som den han innehafver; ty äfven om han kan lösa gravations-bevis (hvilket likväl har sina svårigheter att ålägga honom, enär lösen deraf är temligen dyr), så får han likväl derigenom, så vidt jag vet, ingen annan underrättelse än om hvilka inteckningar som i egendomen äro beviljade; hvarigenom lian visserligen får veta om några andra inteckningar i egendomen finnas, samt från hvilken dag de åtnjuta förmånsrätt, men icke hvilka dagar de blifvit förnyade; så att derom får hvarken inteckningshafvaren eller domaren upplysning genom 494 Den 5 Juli f. m. gravationsbevis, utan de måste fördenskull! genomgå alla inteckningsprot:ne; hvilket är ett serdeles tidsödande göromål.
Jag tror således i afseende å detta stadgande, det må nu vara huru rättsenligt som heldst eller för ändamålet vigtigt och angeläget, så står detta dock ej att vinna på det sätt, som man velat uppnå det.