Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anser att de i denna g uptagna maximi-summor böra ökas med minst 2 år; men jag vill ej nu i frågan framställa definitivt förslag, utan önskar att §:n måtte återremitteras, på det att Utsk:t, i ani. af mina anmärkningar, måtte taga densamma i förnvadt. öfvervägande, i sammanhang med den nära beslägtade 15 g:u. hvilkens återremiss jemväl i följd af otydlighet i ordalagen torde blifva oundviklig.
För min del vill jag ej motsätta mig den af Hr Adlercreutz yrkade återremiss af denna §, svnnerligast i ani. af det nära sammanhang, den har med den 15 §:n, om hvars rätta tillämpning jag hört flera yttra tvekan.
Jag vill blott fästa upmärksarnheten derpå, att denna g ej nödvändigt förutsätter, att flere måste hafva sammanrotat sig. utan de kunna alla vara delaktige >i en misshandling, som skett af en och en i sender; och att, om än således strafflatituden bör vara tillräcklig
. äfven för den försvårande omständighet, som, enligt hvad Hr Adlercreutz anmärkt, kan anses ligga i sjelfva sammanrotningen, så bör den dock jemväl å andra sidan icke uteslutande afse detta fall.
Utan att bestrida en återremiss, anhåller jag endast att få fästa upmärksarnheten derpå dels att förhöjning af det svåraste straffet synes medföra en alltför stor utsträckning af strafflatituden och dels att i förev-.de g bestämmes straffet för upsåtlig misshandel å annan endast med afs, derå att den varit bidragande orsak till den misshandlades död, och att vid denna g, lika litet som vid andra, må förbises stadgandet i 70 § om bestraffandet af handlingar, som innefatta särskilda brott eller i särskilda afseenden äro med olika straff belagda.
Den af Hr Carleson anmärkta olägenhet af maximi-summornas höjande torde, om den ens är af beskaffenhet att kunna erkännas, dock lätteligen undanrödjas derigenom att äfven ett minimum sättes så att t. ex. i det första alternativet ansvaret bestämmes till 4 å 8 år o. s. v. återremitterades. § 9.
Med åberopande af Biskop Anjous reservation förefaller det mig ganska betänkligt att borttaga all pligt för dråp, som skett af våda.
I sjelfva § står »mera af våda än af vållande».
Och det torde ej alltid vara så lätt för domaren att bedöma, huruvida dråpet skett under de uti ifrågavrde § förutsatta vilkor.
Vid underdomares omdöme, huruvida förbrytelsen inträffat genom våda eller ej, komme det troligen oftast att bero; ty i händelse denne § godkännes, komme, efter min förmodan, dylika mål uphöra att, såsom f. n., underställas OfverDomstolens pröfning.
Härvid torde äfven böra tagas i betraktande att
DomareEmbetet, ganska ofta bestrides af tillförordnade yngre domare, för att för - Den 24 Mars f. m. 335 skaffa dessa önskvärd praktisk utöfning af domarekailet oell bereda ledighet åt de ordinarie domrarne, måhända icke alltid med afside å den stora menighetens bästa.
Skulle mina åsigter ang:de denna § vinua afs:de, anhåller jag om återremiss af denna,punkt.
Då det beror af domaren att bedömma hvad som är vållande, så kan det ej vara farligt att ej bestämma något ansvar för det, som timar af våda.
Jag ville endast fästa upmärksamheten derpå, att, ifall Utskits förslag antogs, skulle bedömandet af huruvida en olycka skett af våda eller ej, tillkomma Underrätten, då det ,i annat fäll skulle öfverlemnas till Ho fila 11 en.
Hr Cederschiöld, Rob.:
Om det är meningen att ut trycka att det, som sker af våda, bör vara strafflöst, torde § böra erhålla en lydelse, som tillkännagifver detta i tydliga ordalag.
Nu lyder § salunda: »För dråp, som prof vas hafva timat mera af våda, än af vållande, skall ej någon till straff dömas».
Eril. min tanke borde detta ändras till följande lydelse: »För dråp, som pröfvas hafva timat af våda, skall ej någon till straff dömas».
Jag hemställer derföre att § återremitteras, på det att deruti må tydligen uttryckas att det dråp, som timat af våda, bör vara strafflöst.
När våda omtalas i Kriminalrätten, är det na turligt att något vållande alltid måste ingå i brottet, ty hvad som sker af ren våda, kan omöjligt intagas i lagen och något straff derför ådömas.
Om jag t. ex. faller i sjön, så är det ren våda och derför kan ingen straffas, och ett dylikt fall beliöfver ej uptagas i lagen; men då i kriminal-lagen talas om våda, är det alltid något vållande, hvarföre jag anser denna lydelse af § fullkomligt riktig.
Elter härmed slutad öfverläggning samt framställd och med många ja jemte några nej besvarad propos. å bifall till §:n, förklarades ja hafva varit öfvervägande. § 11.
Efter min upfattning har Utsk:t i den nu ifrågav:de §:n föreslagit en ändring i det Kongl.
Förslaget, hvilken det torde tillåtas mig att med exempel förtydliga.
Om A. efter öfverlagdt beslut att beröfva B. synen, utslog hans öga, så att B., som förut vöre enögd, blefve blind, skulle A. enl. det Kongl. Förslaget dömas efter den strängaste straffbestämmelsen för kroppslig misshandel, hvaraf död ej följt; men om A. efter öfverlagdt beslut att tilldela B. ett slag utan att förorsaka honom någon åkomma, verkställde denna sin afsigt och sedermera, under derigenom upkommande slagsmål, i hettan fattade och verkställde beslut att utslå B:s öga, så att denne blefve blind, skulle A. eill. berörda Förslag vara förfallen till ansvar, icke efter den nyssnämnde svåraste, utan efter den derunder närmaste straffbestämmelsen.
Utsk:ts förslag, om jag ej missförstår det, hänför deremot A. i begge fallen Den 21 Mars f. m. rinder samma straffkategori.
I strid mot det Kongl. Förslaget har i sådan händelse den af Utsk:t antagna indelningsgrunden lemnat utan alside den väsentliga skillnad i straffbarhet, som förefinnes emellan å ena sidan den, sorn med vilja tillfogar en annan något stadigvarande svårt mehn till helsan och tillika handlat efter öfverlagdt beslut att åstadkomma just detta eller något annat dermed jemförligt ondt, och ä andra sidan den, som väl med vilja gjort en sådan skada, men hvars öfverläggning utgått på motsatsen eller tillfogandet af endast något hastigt öfvergående lidande.
I det Kongl. Förslaget har den indelningsgrund, som antagits vid distinktionen emellan mord och dråp, jemväl blifvit följd vid upstiillningen af straffkategorierne för den svårasle kroppsliga misshandling, hvaraf icke kommit död, och derigenom har äfven lemnats en för andra fall behöflig anvisning i afside å grunderne för straffbarhetens bedömande.
— Utskits förslag angifver deremot, om jag riktigt upfattat ordens betydelse, olika indelningsgrunder för de svåraste slagen af kroppslig misshandel, och lätteligen skulle deraf kunna föranledas en betänklig villrådighet vid dessa grunders tillämpning i andra läll.
Att sluta af motiveringen, har Utsk:t ej åsyftat annat, lin en förbättring i form eller uttryck, som naturligtvis alltid måste vara önsklig, men, då tillika synes hafva skett en ändring i sak, hvilken efter mitt omdöme skulle vara både oriktig och skadlig, vågar jag anhålla att §:n måtte återremitteras.
Skiljaktigheten mellan K. M:s Propos. och Utsk:ts Betänk, i denna § består deri att, då enl. K. M:s Propos för tillämpning af §:n erfordras att just det våld, som inträffat, skall hafva varit efter öfverläggning Asyftadt, Utsk:ts åsigt deremot är, att om den våldsamma gerningen varit öfverlagd, och den inträffade skadan jemväl åsyftad, det är likgiltigt om denna skada ingått i öfverläggningeti, hvarom dessutom bevisningen blir särdeles svår.
Jag har tagit mig friheten att i min re servation föreslå en ny redaktion af denna ifrågav:de 11 g; och då denna reservation möjligtvis kan ega något företräde framför Utsk:ts förslag, derigenom att den framhåller tydligare den subjektiva sidan af brottet, hvaraf straffbestämmelserna kunna bero, anhåller jag att vid blifvande återremiss Utsk:t måtte taga mitt förslag i närmare öfvervägande. §:n återremitterades. § 12.
Hr“0 li vec ro u a:
Då nu den 11 §:n blifvit återremitterad, anhåller jag att så äfven måtte ske med denna punkt, på det att någon redaktionsförändring i den måtte vidtagas; och anhåller jag äfven att, i händelse af återremiss, ett i min reservation af mig upgifvet förslag måtte af Utsk:t vid öfverläggningen ang:de denna punkt tagas i betraktande.
Den 21 Mars /. m. 337 Gr.
Så litet jag i öfrigt är benägen att bestrida en återremiss, måste jag dock i detta fall motsätta mig en sådan.
Den siste värde talaren har i sin reservation upgifvit ett annat förslag till denna §, men detta förslag har det felet att upställningen deraf ej öfverensstämmer med de öfriga ggma.
Man bär nemi. börjat hvar och en af 11, 12, 13 och 14 gg med orden »har någon misshandlat»; och qvalifikationerna äro beskrifna genom stadgande om upsåt, öfverläggning, berådt mod och hastigt mod.
Om nu reservantens förslag antages, så, då upställningen af §:n ej stöde tillsammans med 13 och 14 gg, måste dessa äfven omskrifvas.
Då nu den värde talarens förslag i ingen väsendtlig del skiljer sig från K.
Mits Propos., hemställer jag, att 11. o. Ad. ville taga i betraktande, att en återremiss af den 12 g:n skulle antyda, att R. o. Ad. mera gillade den andra redaktionen.
Hela saken är hjelpt, om man antager K. Mits Propos. i detta hänseende, hvarföre jag anhåller om bifall dertill. gin bifölls. gg 13 och 14.
Biföllos. § 15.
Hr Adlerceutz:
På sätt förut blifvit antydt, tror jag den na g vara af beskaffenhet, att en återremiss deraf är nödvändig.
Anser man ifrågavide g i och för sig innefatta straffbestämmelser för de brott, der omtalas, inträffar den inkonseqvens, att om flere deltaga i en misshandel, deraf så beskaffadt lyte, som i 13 § omtalas, följer, utan att utrönas kan, af hvilken skadan blifvit gjord, så får den tilltalade, huru svåra omständigheterna än i öfrigt må vara, ej dömas till annat än böter från 5 till och med 10Li i-’dr, då deremot det 14 g omförmälda lindrigare våld kan bestraffas äfven med fängelse.
Meningen kan ej vara sådan, utan lärer i slikt fall, som ofvan uptagits, böra dömas på en gång efter både 14 och 15 gg, men jag fruktar att af tio domare knappast en skall våga en sådan tolkning, och jag anser derför en förändrad redaktion af 15 g:n vara af högsta behof påkallad, derför jag anhåller om propos. på återremiss.
I ani. af anmärkningen mot den sista straffbestämmelsen i g:ns sista morn., liiläter jag mig enahanda erinran som vid g 8, nemi. att här är fråga om bestraffandet af misshandeln endast såsom bidragande orsak till något mindre lyte och att tillika bör tagas i betraktande stadgandet ig 7 0.
För att undanrödja allt missförstånd, torde likväl måhända någon redaktionsföräqdring vara nödig och en återremiss följaktligen böra ske. g:n återremitterades.
IV. H. n 338 1>«ii 24 Mars t. m. § ifi.
Då ingen annan gjort någon an märkning mot denna §, kan jag ej underlåta att göra detsamma.
Det förefaller mig svårt att fatta den tankegång, som ledt derhän, att då man för sådana förbrytelser, som i 14 § äro Dämnde och hvilka kallas ringa, kan stadga ett straff af ända till 200 Bdr böter eller fängelse under t. o. m. 6 månader, för en sådan förseelse, som i denna § omtalas, utöfvad af den som har rätt att tilldela aga, icke bestämmes något straff.
Det är visserligen sannt att husagan i allmänhet är borttagen; men det finnes likväl en stor del personer, som stå qvar under denna aga ; barn stå under föräldrars aga och i skolorna stå barnen under lärarnes o. s. v. Att nu genom en lagbestämmelse säga att, i fall dessa ägande personer låta sig af sin vrede föranlåtas till misshandling, de skola vara strafflösa, synes mig vara i hög grad oriktigt och klandervärdt.
Jag har ej mycket hopp att genom min framställning kunna åstadkomma något, men vill i alla fall nedlägga min allvarliga protest mot förslaget.
Att denna äganderätt någon gång kan förorsaka vrede hos den ägande inser jag mycket väl, och jag anser honom ej så straffbar som den, som eljest förbryter sig mot 14 §; men man. kunde för detta fall insätta en lägre proportion både i fängelse och penningeafgift för förbrytelse emot denna §, t. ex. 14 dagar t. o. m. (i veckor och med ungefär samma förhållande, hvad böterna beträffa.
Jag anhåller om återreraiss.
Häruti instämde Hr Dalman.
Det är, enligt mitt förmenande, en stor och vigtig grundsats, som lagstiftaren ej bör förgäta, nemi. att lagarne så litet som möjligt böra göra intrång på familjens område.
Så fort agan går ända till våld. kan 13 § tillämpas; och efter deit uteblifver icke straffet; men om jag vill skäligen aga mitt barn för en af det begången förseelse, så vore det i sanning hardt, om åklagaren skulle komma och blanda sig i miu rättighet att upfostra mina barn.
Jag tror att i detta fall lagstiftaren snarare bör stå något för långt från gränsen af detta område, än gå för långt in derpå; och får jag på denna grund anhålla om bifall till g:n, öfvertygad att, såsom jag nyss nämnde, i fall ett gröfre våld utöfvas, den 13 §:ns tillämpning ej skall uteblifva.
Så länge ännu rättigheten att utdela kroppslig aga är i lag någon tillerkänd, bör väl också lagen utstaka en gräns, som agan icke får öfverskrida, utan att den medför straff för den, som agar för hårdt.
Och då denna S innehåller, att med sådan aga icke strafflöst får tillfogas större lidande, Dori 24 Mars f. m. 339 än som hänföres till den i lagen omnämnda lindrigaste kategori och skada, så har lagstiftaren väl icke kunnat gå längre, ty det lärer icke kunna nekas, att om aga skall användas, den någon gång kan behöfvas så allvarsam, att någon liten åkomma eiler skråma deraf lätteligen upkommer.
Lagen tillerkänner ingalunda derföre åt husbönder, lärare, eller målsmän någon rätt, att under utbrott af vrede eller passion, utan skäl eller behof, tilldela den, som står under hans lydnad, alla de skador, som möjligen kunna hänföras under 14 g.
Tvertom vill jag påstå, att den, som agar till följd af sin vredes utbrott, är icke i utöfning af någon laga rättighet att aga.
Frih. Alströmer.
Carl Jonas Oscar:
Jag anhåller att få instämma i Hr Nordenfelts yttrande ronde denna ifrågavrde 17 §.
Afven jag hyser betänkligheter vid den na § och anser att rättigheter] att aga dermed blifvit usträckt utöfver hvad skäligt är och hvad de särskildta författningar, hvarpå denna rättighet sig grundar, afse.
Den ägande kan nemi. hafva vida öfverskridit den aga, Skol-lagen eller Legostadgan iriedgifver, utan att derföre mindre lyte, kreppsfe! eller lindrigare sjukdom af agan följt, och handlingen skulle likväl inför allmän domstol vara straffri, om denna g blefve lag.
Då, efter min tanke, ett maktmissbruk ej bör få blifva ostraffadt och straffet säkrast träffar den felande, om del beror på de allmänna domstolarna att ådöma det, så anhåller jag om äterremiss å denna §, för att den må blifva så upstäid, att straffrihet för den ägande ej må ega rum, om han öfverskridit laga rättighet att aga.
Jag förmodar att några af de betänklig heter, sora Hr Nordenfelt yttrat, härleda sig från de uttryck, som förekomma i den 14 §:n, särdeles ordet »misshandel», som lätt förblandas med ordet misshandling, hvilket sednare ord återigen, enligt vanligt språkbruk, utmärker en synnerligt svår förgripelse emot annans person.
Af 14 § skall man emelltid finna, att under begreppet misshandel subsumeras äfven minsta slag utan åkomma, såsom hugg, slag, knuffning, hårdragning eller dylik mindre förgripelse mot annans person.
Hvad nu särskildt dessa betänkligheter beträffar, så har redan en föreg:de talare erinrat derom, att det måste finnas en viss gräns, då den kroppsliga aga, som föräldrar eller upfostrare kunna tilldela, uphör att vara strafflös och der lagens tillämpning orri straff vidtager.
Då det nu lärer böra anses rent af nödvändigt, att föräldrar eller de, som hafva barn att upfostra, måste emot dem kunna begagna aga, har Utskit ansett, att denria gräns för lagens tilllämpning om straff för öfverskridandet af lofgifven aga ej närmare eller på annat sätt, än som i denna § sägs, kan bestämmas.
Jag begagnar tillfället, då jag nu har ordet, att på samma gång nämna det denna § är aldeles lika lydande med 34 § 17 Kap. i Lagberedningens förslag till Straffbalk, så att hvad som i 340 Den 24 Mars f. m. detta afs. blifvit af K.
M:t proponeradt är ej annat än hvad Lagkomitéen och Lagberedningen förut framställt.
Jag anhåller derföre om bifall till den föredragna §:n i oförändradt skick.
En talare, Hr v. Ehrenheim, har sagt, att det är målsegaren sjelf, som skall angifva saken.
Derigenom skulle en gosse, som af sin lar eller mor blifvit tillrättavisad, sjelf blifva målsegare.
Skulle det vara lämpligt och riktigt tillstäldt, om lagen upmanade gossen att gå till den allmänna åklagaren och ställa till brak, derföre att han af sin läder fått en skråma eller blånad, på samma gång jag bibehåller min lagliga rätt, att aga unga tjenare, som stå under min upsigt?
För öfrigt är jag fullkomligt öfvertygad, att man alltid skall finna tillfälle till missnöje vid så ömtåliga frågor som denna.
För min del har jag, såsom jag förut nämnt, ingen anledning att yrka någon förändring i Utskits förslag, hvarföre jag fortfarande yrkar bifall dertill.
Hr v. Ehrenheim: Gr.
Sparre har frågat om ett barn, som blifvit agadt, sjelft skulle hos allmänna åklagaren anmäla saken till domstols bepröfvande eller hvem eljest skulle göra det.
Svaret är ganska lätt: att barnets föräldrar eller målsmän liro de, som ega att göra en sådan anmälan, i fall de anse sig dertill upfordrade. och att det således icke bör komma i fråga att ett barn skall sjelft hos allmänna åklagaren anmäla sin lärare.
Jag skulle emellertid emot §:n intet hafva att invända, om jag vore öfvertygad att, på sätt en talare tycktes mig antyda, uttrycket laga rättighet att aga innebär att rättigheten, sådan den i serskild författning är medgifven, icke får varn öfverskriden och att den, som i upretad sinnesstämning tillämpar omåttlig aga, ej kan anses hafva utöfvat en laga rättighet, men jag befarar att §:n kommer att tydas så att straffrihet eger rum, så snart den misshandlande haft rättighet att aga den misshandlade, och derföre uprepar jag min anhållan om återremiss.
Esc. Hr Gr. o.
Landtm, tillkännagaf att, enligt utfärdadt anslag, plenum komma att fortsättas kl. 6 e. m.
Jag har endast begärt ordet för att tacka Hr Olivecrona för den uplysning, han lemnat mig ang:de ordet »misshandel».
Jag har läst det på sid. 49 i detta ifrågavide Betänk, och får dessutom nämna att jag, utan att på förhand känna detta ords betydelse, ej vågat stiga upp och göra anmärkning deremot, lika litet som jag kunnat deltaga i diskussionen öfver hela g:n. Frih.
Hr Nordenfelt har sagt, att en husbonde, som på enahanda sätt och med lika stränghet agade 2 sina drängar, af hvilka den ena vore nära 18 år och den andra något öfver 18 år gamma), skulle blifva ostraffad i det förra fallet, men straffas i det sednare, ehuru han begått alldeles samma handling.
Detta Den 24 Mars f. m. 341 är fullt sannt, men felet, om det är ett fel, ligger då deruti, att husagan finnes till någon del qvar, och ingalunda deruti, att, då den finnes qvar, förevide förslag, såsom en tydlig konseqvens deraf, förklarar den, som utdelar aga, vara strafflös, om lian ej tillfogat den agade svårare misshandel än 1 4 § omförmäler.
För öfrigt får jag anmärka, att, om ifrågavide g icke af R.
St:r bifalles, så kan ingen aga vidare utdelas hvarken husaga eller skolaga, ja! det blir ej ens möjligt för föräldrar att aga sina barn, ty ingen aga lärer väl kunna tänkas, ingen åtminstone, som motsvarar begreppet derom, hvilken är af beskaffenhet, att ej genom densamma den agade tillskyndas något lidande.
Och lindrigare kan väl ej lidandet tänkas, än det, som i 14 § omtalas, och som t. o. ra. kan vara sådant, att ingen skada derigenom sker.
Hr Carleson: Hr Nordenfelt tyckes antaga, att efter 14:de § skulle tillämpningen af fängelsestraff bero endast på den åstadkomna skadans betydenhet.
Ett sådant antagande hvilar likväl desto påtagligare på ett missförstånd, som den skada, hvilken i samma § afses, alltid måste vara af ringa eller ingen betydenhet.
De omständigheter, hvarunder våldet egt rum, men icke den deraf upkomna skadan, innefatta den hufvudsakligaste bestämningsgrunden vid straffets afmätande inom den stadgade latituden.
Att utdela en kroppslig aga, utan att deraf den ringaste skada upkom mer, är väl sällan möjligt.
Jag anhåller om bifall till den nu föredragne §:n.
Sedan öfverläggningen förklarats afslutad samt de derunder gjorda .yrkanden å bifall till och återremiss af §:n blifvit af H. Exe. Hr Gr. o. Landtm, uptagna, gjordes propos. å bifall till §:n, och då dervid svarades starka ja, blandade med många nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande.
Den, som bifaller 17 §:n af LagUtsk:ts uti Betänk.
N:o 20 afgifna författnings-förslag, röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, varder nämnde §, på grund af deremot gjorda anmärkningar, till Utsk:t återremitterad.
Nej — 16. §§ 18 och 19.
Biföllos. S 20.
Till följd af ändringen i första 313 1) en 34 Mars f. ar.
§:n bör väl den ändring här förekomma, att orden »eller der om* ständigheterna äro synnerligen mildrande, till sådant arbete från och med 8 till och med 10 Ar» bortfalla; och anhåller jag derföre om återremiss af denna §.
Jag anhåller att få instämma med den siste värde talaren i yrkande af återremiss. §:n återremitterades. §§ 21, 22 och 23.
LagUtsk:t har bär vid den 24 §:s redigerande afvikit från K. M:s Propos. i det afs:de, att i st. f. orden »snarast derefter» hafva här nyttjats orden »snart derefter».
De ord, Utsk:t begagnat, kunna gifva anledning till en vacklande lagläsning, och jag för mili del anhåller derföre om bifall till hvad K. M.:s Propos. i denna g innehåller.
För min del är jag ej tillfredsställ! med ordet »snart» i st. f. »straxt»; men kan ej heller annat än finna betänklighet äfven vid detta sednare, såsom möjligen innehållande för stor tidsbegränsning.
I vår nu gällande lag finnes ej något motsvarande tidsbestämmande ord, men af hela ordställningen framgår tydligt den meningen, fr n hvilken man ej heller nu egentligen velat vika, att barnets afdagatagande ej kan såsom barnamord rubriceras i annan händelse, än att det sker vid sjelfva födseln eller i sådant sammanhang dermed, att qvinnan ännu anses vara i den särskilda kropps- och själsbeskafifenhet, hvari hon genom födseln blifvit försatt.
Ville man nu i omförmälde afs:de följa det gamla uttryckssättet, hvilket i lagskipningen vunnit en stadgad betydelse, skulle §:n kunna formuleras sålunda: »Har qvinna, som efter oloflig beblandelse framlödt ett lefvande foster, genom handåverkan eller underlåtenhet af det, som till dess bibehållande vid lif nödigt var, fostret dödat, dömes &o.&c.»
Utan att vilja framhålla detta förslag, såsom ofelbart, önskar jag dock, att det hos Utsk:t måtte komma under öfvervägande, hvarföre jag yrkar återremiss af denna g.
Häruti förmälde sig Hr Dalman instämma. H. £xc. Hr Frih. De Geer:
Lika med Hr Adlercreutz anser jag, att det af Utsk:t här begagnade ordet »snart» är alltför obestämdt, men jag medgifver å andra sidan, att ordet »straxt», som i stället användes i den K.
Proposm, ej heller är fullt tillfreds ställande.
Det är möjligt, att Hr Adlercreutz’s nu framstälda förslag kunde i detta hänseende bättre upfylla alla fordringar, men I > e n -1 Mars f. in. 343 då jag icke tilltror raig, att efter ett flygtigt åhörande derom genast döma, anhåller jag om §:ns återremitterande, på det att den af närande ledamot'föreslagna redaktion af Ut,sk:t må tagas i öfvervägande.
Enär troligen denna § blifver återremitterad, hemställer jag till Utsk:t, om icke den begagnade benämningen »oäkta» barn bör uteslutas.
Villrådighet skulle kunna upstå, huruvida barn efter en fästeqvinna, eller efter en qvinna, häfdaci under äktenskapslöfte, bör anses såsom äkta eller oäkta.
Då nu lagen i 5 kap. 1 g Gifterm.Balken expressis verbis benämner ett sådant barn såsom äkta, kunde, i händelse denne § skulle behöfva tillämpas, qvinnan icke derefter dömas.
Enahanda anmärkning förefinnes äfven vid nästföljande § i Betänk:t.
Jag hemställer således, att Utsk:t måtte taga detta i öfvervägande, — åberopar i öfrigt hvad Hr Adlercreutz anfört, och anhåller derföre om återremiss.
Hr Ribbing instämde häri.
Sedan öfverläggningeu förklarats fulländad samt Hr Olivecrona, vid uptagandet af hans under diskussionen gjorda yrkande om antagande af §:n, sådan den lyder uti den K.
Proposin, begärt ordet och förklarat sig instämma i begäran om §:ns återremitterande, blef propos. derå framställd och med ja besvarad. § 25.
Då den 24:de § blifvit återremitterad, torde äfven detsamma böra ske med denna ifrågav:de 25:te g. §:n återremitterades. §§ 26, 27, 28 och 29.