Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vore jag vidskeplig, skulle jag tro, att en trollpacka stått vid min första vagga och kastat därin en flicka i stället för prinsen, som skulle ärfva sin faders bragder.
Vare därmed huru det vill: jag har alltid aktat förstånd högre än sagor.
Men ännu i denna stund är jag inte riktigt mig själf; jag är inte den jag synes, utan en annan, som skulle vara en prins och blifvit förklädd till kvinna.
Ni kan tro mig, det är inte godt att vara klufven i två: en som är och en som skulle vara.
Det föder af sig ett ojämnt sinnelag och mången otillbörlig hjärtats åstundan.
Hvad ni mig sagt om kvinnorna, att de äro så svaga, det vill jag intet förneka; jag kan aldrig lida dem så, som jag lider starke män, och det kommer sig däraf, att jag känner inom mig den bortbytte prinsen.
Säg mig, är detta synd?
Är det uppror emot Guds skickelse?
-- Är det knot och otålighet, så är det visserligen synd, och då skall min käraste fröken bedja Gud om ödmjukhet att dämpa sådana sinnets affekter.
Men är det allenast ett frimodigt hjältehjärta, såsom Deborahs, då skall det fastmera anses såsom en besynnerlig Guds gåfva, gifven en drottning för stora värf.
-- Det kommer mig ofta så för, men en annan gång är det högmod och afund.
Tänker jag dock, att där jag engång kommer till regementet och regerar mer som en man, än som kvinna, skall detta blifva riket till båtnad.
Men si, nu kommer jag tillbaka till löftet.
Skall jag det stadigt hålla, eller skall jag det bryta af bättre förstånd?
Om jag det håller, står vid min sida en konung, som är starkare än en drottning.
Om jag det bryter, gäller det samvetet.
Märk, att jag var tio år, när det aftalades oss emellan.
Är det syndigt af en fullvuxen att bryta ett barns ord?
-- Gäller det samvetet, finnes ingen undskyllan, genmälde hofpredikanten eftersinnande, ty frågan var icke lätt att besvara.
-- Gäller det kungsord, ställer sig svaret lika klart.
Men frågan är, om ett barns känslor äro en samvetssak och ett barns ord ett kungsord.
I förevarande ärende ville jag detta långt hellre bejaka än neka, men mitt samvete bjuder att svara nej.
-- Alltså bryta?
-- För Guds och för rikets skull, käraste fröken, haf ingen hast att besluta därom!
Ni är så ung ännu, låt tiden råda!
Fråga först Gud och därnäst edert eget hjärtelag!
Törhända är där något, som svarar ja.
Kristina teg länge.
Där gick våg på våg i de dolda djupen af hennes innersta och undanträngde den ena den andra.
Det var nästan mörkt i rummet, när hon knappt hörbart hviskade:
-- Men om jag har honom kär?
-- Så i Guds namn ja!
Då har den vuxna kvinnan beseglat barnets ord.
Hon teg åter.
Om Johannes Matthiæ varit en slipad hofman, skulle han svarat nej, och då hade hans drottning sannolikt svarat ja.
Men när han sade ja, reste sig motsägelsens ande i henne, och hon svarade:
-- Nej, det går inte, det kan inte ske.
Hofpredikanten kände, att äfven en ängels tålamod kunde brista.
-- Hvarför fråga en fattig tjenare? återtog han.
Min nådiga fröken handlar dock i sin konungsliga frihet som henne för godt synes.
Kristina ringde.
-- Tänd lampan! sade hon till den inträdande hoftärnan.
Bikten var afslutad.
Skriftebarnet var åter drottning, skriftefadern en undersåte.
Hon hade blottat för honom en flik af sitt hjärta, som för alla andra var dold.
Ångrade hon, att hon varit så sällsynt öppenhjärtig?
Om hon ångrade det, ville hon godtgöra sitt fel.
-- Jag tackar ers vördighet -- yttrade hon i lätt ton, när kammartärnan åter försvunnit -- och jag skall följa edert råd.
Kurprinsen skall i morgon få sitt höfliga afsked.
Torstenson skall måhända få en fiende i sin rygg, men Sverige skall undgå en annan Sigismund.
Johannes Matthiæ lämnade med en djup vördnadsbetygelse, men förnärmade känslor sin kungliga lärjunge.
Hon skulle afskeda kurprinsen?
Därtill behöfde hon icke hans råd, på sin höjd hans skäl; hon hade beslutit detta honom förutan.
Hade hon en afsikt med bikten, så gällde den Carl Gustaf, den unge fursten af Pfalz-Zweibrücken, hennes barndoms trolofvade, och i denna hjärtefråga hade rådgifvaren kommit till korta.
Lägg betsel på den svallande vågen! tänkte han, bekymrad och misslynt.
Hon vet icke själf hvad hon vill och begär att andra skola veta det bättre.
Gud styre!
Flickan har ännu icke fyllt sitt sextonde år.
Lärdom mot lärdom.
Hvarför skall hon, som äger hela världen, gifva sig i en tiggares våld?
Man var nu i början af November.
Brandenburgs sändebud hade afrest från Stockholm med sin höfliga korg, som gillades af riksförmyndarne -- en stor, tom korg, som innehöll tillintetgörelsen af vidsträckta politiska framtidsplaner, uppgångna i rök.
De, som nu begrunda begynnelsen af det matfriska preussiska riket, kunna efter behag tänka sig de skickelsedigra möjligheterna af en förbindelse mellan Fredrik Wilhelm, »den store kurfursten», och Sveriges Kristina, en ny dynasti, ett nytt stort protestantiskt östersjörike, tryckande med hela sin tyngd på Tyskland och det öfriga Europa samt sålunda förverkligande Gustaf II Adolfs segerdrömmar vid den tid, när han stod på maktens höjder.
Eller kunna de tänka sig två rivaliserande kronor på samma hufvud, nya tronstrider mellan Sverige och norra Tyskland, ett stort radergummi öfver tre väldiga Carlars tidehvarf och allt annorlunda, ända till våra dagars politiska råmärken och nuvarande maktförhållanden.
Det är allt gagnlösa kombinationer, där man glömt att intaga i beräkningen bottenbjälkarna i historiens mausolé öfver förgångna tider: världsstyrelsen, folken och utvecklingens lagar.
Utan världsplan finnes intet förnuft i tillvarons virrvarr; utan folk inga regenter; utan utveckling kaos.
Den unga drottning
Kristinas hand var vid denna tid det mest lysande och mest eftersökta parti i världen.
Den stora korgen gjorde på ryktets vingar sin rund kring Europas hof och emottogs öfverallt med tillfredsställelse, utom där, hvarest man kände sig förnärmad och sviken -- i Berlin.
Danmark, som fått två korgar förut, missunnade ej sina grannar den tredje.
Kejsaren likaledes: han hade ock fått två korgar, utan att räkna andra, som tillfallit tyska prinsar.
Polen likaledes: det hade fått tre.
Spanien, Portugal, England, Ungern, alla spekulerade på den nu lediga jungfruhand, som tycktes dem så passande att upphjälpa klena affärer och tillförsäkra deras prinsar hemgiften af en stormakt.
Det vardt ett tassel i världen, såsom af hvad man i våra dagar skulle kalla en europeisk kaffekongress, och kurprinsen Fredrik Wilhelm var icke sen att strax därpå förmäla sig med en prinsessa af Oranien, såsom bevis att han ej var så illa anskrifven hos det täcka könet, som hans belackare påstodo.
I Stockholm var man vid denna tid orolig för hären i Tyskland, hvarom man endast visste, att Torstenson belägrade Leipzig och att ett fältslag väntades.
Den unga drottningen och det likaså muntra hof, hvilket redan begynt samla sig kring hennes omyndiga person, lät dock icke hindra sig af krigsryktena att taga lifvet gladt.
Man hade, en frostig novembermorgon, pröfvat sina skridskor på den första nattgamla Mälareisen, och drottningen hade varit en af de djärfvaste.
Det hade gått illa; en kammarjunkare hade fallit in, sällskapet måste besluta sig för att invänta nästa nattfrost.
Man var på återväg från denna misslyckade färd, när någon anmärkte, att gamle riksrådet Skytte, som för några dagar sedan ankommit från Jönköping, låtit anmäla sig till audiens i slottet.
Kristina befallde sin kusk att köra till Skyttes hus.
Hon sökte ett stöd hos denne lärde, kloke och djärfve statsman, som varit hennes faders lärare och nu var Axel Oxenstjernas farligaste motståndare.
Huset var nästan tomt och obebodt, sedan dess ägare bortflyttat.
Ingen tjenare mottog de ankommande.
Drottningen steg oanmäld uppför en obekväm trappa till andra våningen, åtföljd af sin yngre kusin, furstinnan Eleonora Katarina.
De funno en stor, tom sal, hörde muntra flickröster i rummet bredvid och stannade vid en halföppen dörr.
-- Här är lärdom i luften, anmärkte furstinnan.
De tala latin därinne.
-- Bättre upp.
De tala grekiska, skrattade drottningen och inträdde i rummet.
Två unga flickor, en svarthårig och en blond, båda vid samma ålder som drottningen, sutto framför en foliant vid ett långt omåladt ekbord, pratande och skrattande med munnen full, under det att hvardera bet på en ost.
Om de studerade, var det åtminstone icke med lärdt allvar, ty de munhöggos med allehanda lustiga okväden, den ena på latin, den andra på grekiska.
-- Claudite jam rivos!1 utropade Kristina i samma muntra ton.
-- Är riksrådet hemma?
Det glada skämtet förstummades, flickorna sågo tigande på hvarandra.
De behöfde tid för att klargöra sin språklåda till ett redigt svar.
Fotnot 1:
Stängen nu bäckarna!
-- Grekisk:
Eipe alêtheian!
Säg sanningen! skrattade
Kristina, framletande ur sitt knappa grekiska ordförråd det tarfliga uttryck hon i hast kunde påfinna.
-- Är riksrådet Skytte hemma?
-- Det är drottningen! hviskade den svarthåriga den blonda i örat.
-- Ja ... nej, blef det brydda svaret, som ännu bar spår af sista ostbiten. -- Morfar har gått till slottet.
-- Så kunna vi vänta en stund.
Och Kristina såg sig om efter en stol, men där fanns endast en ledig bänk.
Läserskorna erbjödo sina platser, som antogos.
Drottningen kände sig klassisk till mods, det vill säga vid godt lynne.
-- Är du riksrådet Skyttes dotterdotter? frågade hon den blonda.
Den blonda neg och framstammade namnet Hillevi Kyle.
-- Ja, jag påminner mig ...
Vendela Skytte, gift med landshöfdingen Kyle ...
Du är af hög börd, du!
Det finns ingen i Sverige, som haft en så oförliknelig moder.
Hvilken förlust att mista henne så ung!
Men hågen för studier ligger i blodet.
Hvad är det I läsen?
-- Det är Xenofon.
Hagar är snäll och vill lära mig grekiska.
Men det går förskräckligt illa ännu ...
Hagar?
Detta namn stod i någon förbindelse med Kolmårdens skog.
Kristina betraktade närmare den svarthåriga flickan, hvilken hon glömt så lätt, som man glömmer en sten, öfver hvilken man snafvat i går.
-- Det var du, som skrämde min häst, sade drottningen, med en törntagg kvar af sin första förbittring vid detta tillfälle.
-- Nådig fröken befallde mig följa i slupen till Norrköping, inföll Hagar, som ej heller kunde förgäta den oförrätt hon lidit genom drottningens glömska.
-- Du läste Tacitus.
Hvarför kom du ej till mig i Norrköping?
-- Nådig fröken var sjuk.
Ingen fick veta hvarför.
De stängde mig i en källare för att jag ej ville bekänna.
-- Jag hade ett par dagar ondt i hufvudet, var det lätta svaret.
Hvad andra lidit var ju en småsak. -- Och hvad blef det sedan af dig?
-- Jag följde presidenten Kurck till Stockholm och har fått läsa naturvetenskap för riksantikvarien Bureus.
Riksrådet Skytte bad mig läsa grekiska med Hillevi.
Öfversätt för mig det där stycket ur Xenofon!
Kristinas panna klarnade, ett smålöje krusade hennes öfverläpp, som bar en fin, knappt märkbar början till en mustasch.
-- Kom till mig i morgon bittida klockan fem, nickade hon.
Hagar rodnade starkt.
Det var andra gången henne vederfors en så smickrande kunglig ynnest.
Skulle denna kallelse sluta i slottskällaren?
Icke långt därefter inträdde riksrådet Skytte, andlös af brådska.
Han hade i slottet förnummit den ära, som skedde hans toma hus.
Framför drottningen stod en lång, vacker gubbe om sextiofem år, hennes faders och farfaders trotjenare, adlad redan 1603, när han utbytte fädernenamnet
Skräddare och sitt antagna namn Schroderus mot ett annat från mödernesläkten.
Han hade blifvit friherre 1624 och förste president i Göta hofrätt 1634, bortskickad från hufvudstaden af Axel Oxenstjerna.
Lika förgäten som han nu syntes i Stockholm, lika hågkommen var han i Upsala, där han som kansler upprättat akademin ur ett långvarigt förfall.
För öfrigt var Skytte icke den man, som så lätt kunde skjutas åt sidan.
Han låg fortfarande djupt invecklad i tidens politiska frågor, kallades tid efter annan att återtaga sin plats i riksrådet och förde en hemlig brefväxling med den unga drottningen, hos hvilken han understödde pfalziska huset mot riksförmyndarne.
Skytte ansågs tala den bästa latin i Sverige.
Hans ursäkter framfördes nu på detta språk och besvarades på samma språk af drottningen, med den anmärkning, att försummelsen var hennes, då det ju först varit han, som sökt henne.
Därefter presenterades dotterdottern Hillevi Kyle.
Man såg, att hon var det käraste den gamle morfadern ännu hade kvar på jorden.
Tretton års mödor och strider hade ej förmått läka det sår, som moderns, hans dotters, tidiga bortgång efterlämnat.
-- Det är Vendelas ögon och mun, sade han, kyssande flickan på kinden.
-- Näsan är faderns, sanguine mixto.2
Se på barnet, nådig fröken!
Just sådan var min Vendela den tid jag läste med henne Livius.
Och när jag förundrade mig öfver en oklassisk konstruktion hos denne illustre häfdatecknare, sade hon skrattande: det är hans patavinitas, hans dialekt från Padua!
Kan nådig fröken tänka: hon hade, mig ovetande, läst Qvintilianus, som omtalar detta, och jag hade ej honom i mitt bibliotek; hon hade lånat honom från Upsala!
-- Vendela Skytte har öfverträffat Alexander, svarade Kristina med en vacker blick.
-- Hon var endast tjuguett år, när hon kallades bort, och hade, som han, eröfrat världen.
Men detta bådar godt för Sveriges lärdom, hvars fader ni är.
Ni har bevisat, att anlagen gå från far till dotter och från dotter till dotterdotter.
Går det så framåt, skola vi om hundra år vara ett mångkunnigt folk, herr riksråd!
Fotnot 2:
Blandadt blod.
Och Kristina tog en guldnål från sitt bröst, räckte nålen åt den förlägna
Hillevi och sade med samma vackra ögonkast:
-- Bär detta minne af en, som anser nyttiga kunskaper vara en grundval för rikens lycka!
Blif hvad din mor var, men lef längre än hon!
Hillevi kysste i tårar drottningens hand.
Bakom henne stod Hagar med blandade känslor.
O, att vara en drottning!
Att kunna fritt rannsaka all världens visdom, att icke känna en annan gräns för forskningen, än sitt lif!
-- Det gläder mig, att Hillevi funnit en vän med samma sinnelag, tillade drottningen, likasom hade hon anat Hagars känslor.
-- Ja, ja, inföll presidenten, skyndande att godtgöra den förlåtliga glömskan att endast hafva tänkt på sitt eget blod.
-- Detta är Hagar ...
Hagar ...
-- Hagar Ring, inföll den omtalade skyggt.
-- Ja, Hagar Ring, så var det; en frände och fosterdotter till presidenten Kurck.
Jag sökte en studiekamrat åt min Hillevi och hörde händelsevis
Kurck omtala denna begåfvade unga person.
Nå, barn, hur går eder Xenofon?
Benig, kan jag tro med sina ho, hä, to; det är värre än der, die, das!
Här gäller att sätta accenten på rätta pricken.
-- Xenofon är klar som källvatten för Hagar -- understod sig Hillevi att svara -- men för mig är han tjära.
-- Det tar sig, min pulla, det tar sig, smålog morfadern.
Men gån nu till biblioteket, barn!
Vi skola ej uppehålla hennes majestät med våra obetydliga läxor.
Å, att mitt hus skulle vara så fast jämmerligt tillredt, när mig vederfares en så hög ära!
Han hade förblifvit stående, medan furstinnan Eleonora, som önskade all lärdom till Häxefjäll, tyst gäspande nöjt sig med en plats på bänken vid fönstret och sett utåt gatan.
-- Komme det mig vid -- sade Kristina, sedan den gamle tagit plats vid hennes sida -- skulle edert hus i Stockholm icke stå obebodt.
Men den tid torde komma, när jag får se vid min sida kronans stöd.
-- Stöttor finnas här öfvernog, och det gamla virket murknar.
Jag tackar hvar dag min Gud, att Sveriges krona är där hon skall vara och icke på herrehufvuden.
Hvad säger Homerus:
Ej mångvälde är godt, blott en skall råda i riket.
Och därtill fördristar jag mig tillägga den uttydning, att salig konungen sörjt för rikets välfärd genom att efterlämna sin hug i afkomman.
Men där som min nådigaste fröken finner kronan tung, äro nog de att finna, som utsträcka händerna till att hjälpa.
-- Och sveda naglarna?
Ja, de finnas.
-- Jag fröjdar mig underdånigst, att en har i dessa dagar fått krokota fingrar.
Men om jag törs säga, är ock den till finnande, som icke frågar efter kronan, utan efter den henne bär ...
-- Ställ palt för pojkar, och säg till dem: rör icke! ...
Men hvad tänker riksrådet göra med Hillevi, när hon engång blir lika lärd som ni själf? -- Kristina tyckte ej om den evärdeliga friarefrågan i sin kusins närvaro.
-- Hvad jag tänker göra med Hillevi?
Söka åt henne en bra man.
-- Är det därför hon skall blifva så bottenlärd?
Kan hon ej steka rapphöns, knyppla sin mans spetskrage och tukta barnen med mindre?
-- Lärdom är en prydnad i hvarje hus, och kvinnan är mannens ära, säger Paulus.
-- Nej, undskyll, det är orätt öfversatt.
Det heter hos Paulus 1 Cor. 11: 7:
»kvinnan är mannens doxa», hans anseende hos andra, godt eller ondt.
Men det kan också öfversättas: hans omdöme, hans inbillning, hans förväntan.
Det står då att uttyda, om en lärd hustru svarar mot hans eller andras förväntan.
-- Aldrig hade jag det kunnat tro, att min nådigaste fröken kommit längre i grekiskan, än själfver Lutherus, genmälde Skytte med oförställd förvåning, men där låg en omedveten spets, som förtretade hans åhörarinna.
-- Å, jag har längre till hans och eder lärdom, än från Stockholm till Wittenberg, invände Kristina lifligt.
Besynnerligen med grekiskan reder jag mig ännu slätt, förutom Nya testamentet, som jag dessa tider genomletat för att få skriftens språk mot de reformertes villfarelser.
Summa: hvarför skall en lärd jungfru kastas i armarna på en olärd man?
Är icke det att förmäla en hök och en näktergal?
Stackars Hillevi!
Fast hellre må hon gå makalös.
-- Jag understår mig intet att därom strida med min nådiga fröken, återtog Skytte undfallande.
Det är nu engång fattiga jungfrurs lott och deras kvist att sitta uppå.
För de höga och rika står det att välja, efter som deras hug är.
Dock pläga ock de gemenligen gifva sig uti äkta stånd.
-- Drottning
Elisabet gifte sig aldrig.
Hvad skulle riksrådet säga, om jag gjorde som hon?
-- Jag skulle bedja Gud upplysa min nådiga fröken om hvad bäst är efter hans vilja.
-- Låt Hillevi blifva ogift!
Gif henne icke i träldom under en man!
Hon har fått därtill för högt förstånd.
Och si, nu äro vi tre, om ej flera, af landsens döttrar, som kunna latin.
Är det ej skam för ett så mäktigt rike som Sverige, att hafva så många lärde män och så okunniga kvinnor?
När jag kommer till regementet, skolen I hjälpa mig att inrätta flickskolor i riket.
Det skall blifva edert sista mästerstycke, såsom salig konungens uppfostran och Upsala akademi varit storverk tillförene.
-- Gud bevare!
Om Sverige finge så många lärda jungfrur, som akta sig för goda att gifvas åt olärde män, skulle riket snart blifva öde.
-- Å, sörj inte för det!
Nog hitta vi lingon i skogen skäppan full, men åkerbären plocka vi ett och ett ...
Nej, se på henne därborta vid fönstret!
Hon skall ej akta lärdomen högre än prinsar ...
Nore!
Den unga furstinnan hade, trött af morgonens mödor, inslumrat med handen under sin blomstrande kind och reste sig nu med en förvirrad ursäkt.
-- God morgon, mitt allrarödaste lingon!
Det är tid att vi unna riksrådet hans middagsro.
Farväl, käre Skytte!
Tag det ej illa upp, om jag pratat tok.
Men lofva mig en sak ... lofva mig, att Hillevi blifver ogift!
-- Tack för den stora heder min nådiga fröken bevisat ett obebodt hus och en utsliten trotjenare!
Tack, tack, men begär ej af en gammal stubbe, att han skall säga till körsbärsplantan vid sin rot: grönska, mitt barn, grönska, men blomma aldrig!
Och blommar du någonsin, bär aldrig frukt!
Nej, det kan jag intet ... faren väl, nådigaste drottning ... det kan jag intet!
Och han ledsagade sina höga gäster barhufvad ut genom den toma salen, den kalla förstugan, den ishala trappan, ända till deras väntande släde.
Doxa.
De, som Gud adlat, få ej förnedra sig.
Klockan fem på morgonen var ingen tidig timme under Kristinas tidehvarf, när arbetsdagen vanligen började klockan fyra och för de flitiga klockan tre.
Det var stickmörkt, när Hagar, åtföljd med lykta af presidenten Kurcks kammarpiga och beväpnade tjenare, trefvade sig fram genom Stockholms trånga och smutsiga gator.
Den korta väg hon hade att passera från Kurcks bostad på Riddarholmen, öfver nuvarande Riddarhustorget och Storkyrkobrinken till slottet, var vid denna tid på dygnet och året allt annat än angenäm.
Nordvästen stormade från Mälarens öppna fjärdar hvinande in genom båda strömmarna, betäckte taken med snöslask, gnisslade i vindflöjlarna, klappade i fönsterluckorna och beredde sig med en ringdans kring den kungliga borgen att fortsätta sin färd utåt Saltsjön.
Rännstenarna forsade, vattpussar glittrade i lyktskenet öfverallt på de gropiga gatorna.
Än här, än där hade vandrarne att undvika opåräknade hinder, som ogeneradt stängde vägen för dem: en kärra med långa skalmar, en kullslagen vattså, en hög afskräden, en död katt och, värst af allt, en mängd stock och tegel efter de hus, som Klas Fleming låtit nedrifva för att uträta Storkyrkobrinken.
Ett nyare Stockholm var i görningen under denne energiske öfverståthållare, som nyss låtit reglera Norrmalm och gifvit den nuvarande Drottninggatan dess sträckning.
Nybyggnaderna reste sig långsamt ur gruset eller reste sig icke alls, ty kriget uppslukade alla tillgångar.
Det var osäkert nattetid på Stockholms obelysta gator; man hörde omtalas rån och mord.
Ingen vågade sig obeväpnad ut i dessa mörka labyrinter.
Kurcks tjenare gick med dragen värja, beredd att när som helst möta ett anfall.
Nattens vådligaste timmar voro dock redan öfverståndna.
Ingen störde vandrarnes väg mellan grushögarna.
Hagar anmäldes hos slottsvakten och fick genast tillträde.
Hon fann drottningen fördjupad, vid lampans sken, i läsningen af en foliant med gula träpermar, utstyrda med snideri.
Andra böcker i de mest olika format, ända ned till femtonhundratalets kända små pergamentsband, lågo vårdslöst kringströdda på ett stort bord af sandelträ.
-- Sade jag klockan fem? nickade drottningen åt den inträdande med en flyktig blick.
-- Ja, ers majestät.
-- Jag hade bort säga klockan fyra.
Aurora musis amica.3
Vi få ej lång tid nu; jag väntar rikskanslern klockan sex.
Men det gör ingenting; du kan stanna i slottet för att vara till hands, när jag får tid.
Och åter försjönk hon stum i sin läsning, utan att tyckas gifva akt på den nykomna, som fick god tid att betrakta studerkammaren, det så kallade lilla biblioteket.
Fyra öppna bokhyllor af ek, med lutande, tämligen oordnadt och synbarligen ofta begagnadt innehåll -- det redan nämnda bordet med fyra draglådor, rundsvarfvade fötter med ringformiga ornamenter och massiva, i vriden form svarfvade tvärslår nedtill -- ett mindre bord med marmorskifva och ciselerade silfverinfattningar -- fyra med röd sammet och silkesfransar beklädda länstolar utan sidokarmar -- åtta mindre karmstolar med slät sits och rika ornamenter, medan drottningens egen skrifstol var slät, af svart ebenholts.
Därnäst två pretiosa: ett litet brefskåp i två afdelningar af trä, silfver och elfenben, hvilande på karyatider af brons, samt en lång, låg kopparkista, öfverlastad med utsökta sirater och sannolikt ämnad att mottaga viktiga dokumenter -- slutligen en tämligen opraktisk triton med snäcklampa, några vaxljus, en öfverspunnen vattenkaraff med glas, en papperskorg, en ringklocka och ett litet skriftyg af guld.
Sådana voro rummets delvis enkla, delvis kostbara mobilier.
Anblicken af bokhyllorna var för en bokvurm hvad anblicken af guldrullar är för den girige: en frestelse till afund.
O, att vara en drottning, att endast behöfva utsträcka sin hand för att råda öfver all världens visdom!
Fotnot 3:
Morgonrodnaden är sånggudinnornas vän.
Plötsligt vände sig
Kristina till den fattiga flickan, som afundades henne, och utropade:
-- Kan du grekiska, du, så säg mig alla uttydningar hos kommentatorerne öfver ordet doxa!
Hagar kände detta ord ej mer och ej mindre än många andra ord.
Hon svarade, att det förekom hos Homerus såsom förväntan; hon hade sett Plato använda det i betydelsen af en lärosats.
Andra brukade ordet i betydelsen af en persons anseende och i vissa fall ära; men därom hade man med rätta anmärkt, att där vidlådde ordet någonting ovisst och tvetungadt, så att likasom lärosatsen kunde vara en fabel, kunde också anseendet vara ett dåligt anseende.
Denna andra examen hade utfallit lika lyckligt som den första i går.
-- Se här! sade hon och vinkade Hagar till bordet. -- Vår latinska vulgata öfversätter ordet, likasom Luther, med gloria.
Mulier autem viri gloria est.
Den äldsta tyska öfversättningen af 1483 säger som Luther: »Das Weib aber ist die Ehr des Mannes».
Det är vulgata, ingenting annat.