Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan Utsk:t utförligen redogjort för traktatens uppkomst, antydt de stora fördelar, som derigenom tillskyndats vår sjöfart, vitsordat dess fördelaktiga inflytande på vår handel med icke allenast Frankrike, utan äfven med Preussen och öfriga till Tyska Tullföreningen hörande stater, och tillika förklarat, att Sverige erhållit alla de förmåner, som blifvit medgifna de mest gynnade nationer, och dessutom fått behålla på åtskilliga artiklar högre tnllsalser än Frankrike medgifvit något annat land, kommer Utsk:t, det oaktadt, till den slutledning, att, »ehuru de fördelar för landet, som man kunnat vänta och hoppas af en handelstraktat med Frankrike, icke kunna anses nöjaktigt vunna genom den nu afslutade etc.»
För min del tror jag, att hvar och en, som genomläst detta Betänk., icke kunnat tro annat än att Utsk:t velat in amplissima forma tillstyrka traktatens godkännande, och då jag, just med anledning af de deruti åberopade skäl, funnit mig föranlåten att bifalla traktaten, har jag måst reservera mig mot berörde mellanmening, som jag anser vara i hög grad olämplig.
Under den diskussion, som i denna fråga blifvit förd såväl inom Utsk:t som på detta rum, hafva de största farhågor blifvit uttalade för den skadliga inverkan, den Franska traktaten skulle komma att utöfva på vår industris alla grenar.
Jag skall icke tillåta mig att uttala något omdöme om dess inflytande på andra industrigrenar; men för mig, såsom jordbrukare, står det såH. II. 25 386
Den 7 Februari e. m. sorn en tydlig och klar sanning, att då jag icke kan begära eller påräkna skydd för de produkter jag sjelf tillverkar, det måste vara en stor fördel att för billigare pris och på lättare sätt än förr kunna erhålla de artiklar, jag, utöfver hvad jag sjelf kan producera, nödgas förbruka.
Utsk:t yttrar vidare i sin hemställan, »att ehuru R.
St:r hade förväntat, att den Franska handelstraktaten blifvit underställd R.
St:rs pröfning och godkännande, innan de bestämmelser, den innehåller, blifvit tillämpade etc.» — Afven emot detta uttryck har jag nödgats reservera mig.
St:r i underdåniga skrifvelse!) den 4 Nov. 1863 förutsatte, att en traktat med Frankrike skulle afslutas och att tullnedsätlningar i följd deraf skulle komma att ega rum; så yttrade R.
St:r i denna skrifvelse icke ett ord derom, att de förväntade att, innan denna traktat tillämpades, den skulle underställas R.
St:rs godkännande.
— Särskildt anser jag att Bevilln.- Utsk:t öfverskridit sin befogenhet, då det behandlat denna fråga ur konstitutionel synpunkt; hade Utslct hyst några dubier om frågans grundlagsenliga natur, hade Ulsk:t bort remittera den till Konst.-Ulslct och först derefter betrakta den ur internationel synpunkt.
Detta har dock icke skett och lika litet har det behöfts, ty då frågan förekom till behandling d. 13 sistl.
Januari, var det lör alla Bevilln.-Utslcts medlemmar bekant, att Konst.- Utslct, som är den auktoritet, som eger att pröfva huruvida Regeringens åtgärder öfverensstämma med grundlagens bud, redan ogillat den anmärkning, som med anledning af Franska traktaten blifvit dit inlernnad.
För den opartiske granskaren vill det synas som om Utsk:t, hvilket icke kunnat finna skäl att förkasta ifrågavarande traktat, i sin harm deröfver velat i de citerade mellanmeningarne gifva luft åt sin ovilja mot dem som underhandlat om densamma.
— För min del har jag icke härutinnan velat vara Utslct behjelplig; ty det strider helt och hållet emot min natur, att söka genom insinuationer såra, der jag icke kan på öppet sätt angripa.
— Då jag sålunda anser, att de restriktioner, som finnas i slutstrofen al Betänk:t, äro både olämpliga och obehöriga, så får jag anhålla, att Hr Gr. o. Landtm, behagade framställa propos. att R. o. Ad. måtte, med uteslutande af dessa restriktioner, lemna sitt godkännande af deri med Frankrike afslutade Handelsoch Sjölärts-traktat.
Jag ämnar icke ingå hvarken uti någon historik öfver bandi In, eller uppgöra några kalkyler.
Jag lofvar att i ersättning blifva kort.
Det gifves tvenne extrema partier i vårt iand, hvaraf det ena anser ej allenast att ve och olycka blelve en följd af antagandet utaf den med Fransmännens Kejsare afslutade handelstraktaten, utan att derjemte ett grundlagsbrott genom samma afslutande är begånget; det andra, att början till all sköns lycka dermed vore förbundet; men det gifves ännu ett tredje, hvar - Den 7 Februari e. m. 387 till jag räknar mig, sorn ingalunda önskar att vi gå i spetsen för den nya tiden, men som ej heller önskar spjerna mot den, utan med lugn besinning antaga hvad den bjuder godt och nyttigt, som med afseende på traktaten anser den innebära fördelar och olägenheter, de förra öfvervägande de sednare, de förra en följd af Regeringens omvårdnad, de sednare en följd deraf, alt vår ställning icke är sådan, att vi kunna diktera vilkor, utan måste acceptera de mindre olägenheterna, för att kunna erhålla de större fördelarne.
Hvad åter det grundlagsenliga i denna fråga beträffar, så ligger det för mig klart, att den, som nämner grundlag, måste ock med detsamma böja sig under den auktoritet, som just den bestämt att vid tvistiga frågor utan appell gifva domslut, och Konst.-Utskit har härvid redan afgifvit sin röst.
Då jag således anser traktaten för nyttig, då Konungen haft full rätt att den sluta, så finnes, efter mitt förmenande, icke mer än ett sätt för oss att tillgöra, och det är att godkänna densamma.
Konungen, stödd på sina ansvariga rådgifvare, slöt denna traktat.
I följe af dessa rådgifvares tillstyrkan, borde han, utan sitt eget omdöme, derigenom stadfästas i den öfvertygelsen att det var till landets bästa, och således som axiomatiskt antaga, att R.
St:r genom sitt godkännande fyllde det vilkor han af grannlagenhet intagit för traktatens framtida bestånd.
Man har sagt, att, med tanke på våra efterträdare, vi åtminstone icke borde godkänna oftanämnde traktat för längre tid, än tili nästa statsreglerings-period.
Vi äro visserligen döende, men det är icke af slapphet; ännu ega vi kraft och rätt, om vi ega vilja, att sjelfständigt handla.
Jag känner den form, hvarunder den nya riksförsamlingen kommer att uppträda; men jag känner ej de personligheter, som skola gifva den döda formen anda och lif.
Min kärlek till dessa obekanta storheter är ej så stark, att den absorberar kärleken till den bekanta storheten — Konungen.
Man har på detta rum, vid en föregående vigtig debatt, uttalat mycken fruktan för framtida inskränkningar i konungamakten.
Jag har delat denna fruktan, men jag är lika rädd för de, som skulle göras i dag, som för dem, som kunde inträffa i morgon; och för min del känner jag ingen farligare inskränkning, än ett moraliskt nedsättande af denna makt.
Jag fattar ett afslag på den Kongl. Proposm af dem, som med full öfvertygelse tro, att landets väl, genom ett godkännande, vore i fara.
Ingen konsideration skulle, om förhållandet vore så med mig, hindra mig att med min röst dertill bidraga; deremot kan jag icke fatta ett godkännande af hvad man ogillar, anser något dylikt R. o. Ad. ej värdigt och anhåller således om propos. på rent bifall, med uteslutande af Utsk:ts omotiverade fras.
Det gifves en egenskap, användbar vid alla tillfällen i lifvet, ej minst vid behandling af politiska frågor; den kallas — takt.
S88 Den 7 Februari e. m.
Det Norska folket har gifvit oss exemplet derpå vid behandlingen af denna fråga.
Må vi följa det!
Efter de yttranden, Frilr.ne Manderström och af Ugglas afgifvit, är, i afseende å den konstitutionella delen af frågan, icke mycket för mig att tillägga.
Ehuru nu en gammal man, som bevistat många riksdagar, har jag icke förr än under de sista åren hört någon ifrågasätta Konungens rätt att nedsätta tuilafgifter.
Men likasom en och annan spetsfundig ung jurist ibland gör nya upptäckter i 1734 års lag, derom veterligen intet spår finnes, att hvarken de som skrifvit eller någon som under de första 100 åren tillämpat densamma haft ringaste aning, så hafva våra Hrr protektionister nu, efter 50 år, uti 1809 års Grundlag gjort den oväntade upptäckten, att Konungen icke eger den rätt den Han och alla samma Grundlags tillämpare och rättslärde tolkare, under dessa 50 år, så vidt jag känner, utan undantag, Honom tillerkännt.
Nu då vi snart afträda, för att lemna rum åt en ny representation, är det af ofantlig vigt, att vi icke börja att slitas med konungamakten om dess rättigheter och rubba de gränser 1809 års lagstiftare mellan de båda samhälls-myndigheterna utstakat.
I detta fall — afvägningen af makten — har erfarenheten ådagalagt, att de varit både visa och lyckliga, då knappast tecken till dylik olycklig slitning hitintills egt rum.
Vi, som med våra röster bidragit till antagande af representationsreformen, hafva en dubbel pligt, alt icke tillåta några inkräktningar på konungamakten.
Man kan medgifva alt Konungen icke ensam borde hafva den ekonomiska lagstiftningen, och att han icke borde ega att nedsätta tullsatser.
Men detta är en lagstiftnings-, icke en lagtillämpnings-fråga.
Lagstiftningsfrågan tillhör i första rummet Konstitutions-Utsk:t.
Nu är endast fråga om de rättigheter Konungen i Sverige eger, icke hvilka Han eller konstitutionella monarker i allmänhet böra få, när allt eller något härom mellan båda statsmakterna regleras.
Man har här framdragit såsom bevis att Konungen icke eger rätt nedsätta tullalgifterna, att Han ju då kunde utstryka alla tullsatser från tulltaxan.
Bevisning ex absurdo har värde just i mån af sannolikheten att det absurda kan inträda.
Emot den bär ofvan framställda möjliga följden deraf, att Konungen kan nedsätta tullsatser, vill jag framställa en, som jag lörmodar allmänt måste medgifvas, oändligen mera sannolik följd deraf, att
Han icke kunde nedsätta eller borttaga tull.
Om landtmanna-afdelningen bland
Hrr protektionister vid någon riksdag ensamma kunna bestämma tulltaxan, och dervid skulle sätta t. ex. en sådan tull på ull, att hela den nu vackra klädesfabrikationen inom landet till följd deraf skulle gå under, vore det lyckligt, om Konungen då icke egde rätt hejda ett dylikt tilltag?
Den 7 Februari e. m. 389
Men det lönar icke mödan längre upphålla sig vid fantasierna i några få lijernor.
Hvad nu åter beträffar hufvudsaken eller sjelfva traktaten, så bör jag först tillkännagifva mig höra till deras antal, hvilka, om man hade att bilda ett nytt samhälle, icke skulle vilja hafva andra än s. k. finanstullar lör att upptaga nödiga skatter.
Då, man deremot, såsom här, länge varit på den enl. min tanke oriktiga väg, att reglera eller dereglera näringarne genom tullar, dä man icke längesedan öfvergifvit förbuden och ännu har många och höga s. k. skyddstullar, anser jag att man måste vid dessas nedsättande och borttagande gå så varsamt som möjligt till väga, samt dervid framför allt tillse, att vid den slitning mellan interessena, dertill skyddstullsystemet alltid gifver anledning, icke några blifva alltför mycket lidande, såsom t. ex. här var fallet med jordbruket, då man borttog tull på allt hvad jordbrukaren säljer, men bibehöll till en del mycket höga tullar på det mesta af hvad han måste köpa.
Alla handelstraktater tror jag väl i och för sig vara ett ondt, men ett ondt, som visat sig nödvändigt för samfärdseln mellan de folk der protektionister ännu ega makt, emedan dessa icke frivilligt lossa på band, utan för hvarje sådan lossning äska en löseskilling.
Om man vid afslutande af den nu förevarande traktaten hade kunnat betinga sig att gå något långsammare tillväga vid nedsättning af åtskilliga våra import-tullar, hade det kanske varit bättre, helst intet hinder mött, att sjellva göraj! de ytterligare nedsättningar vi önskat.
Men, så vidt jag varit i tillfälle erfara, har Frankrike medgifvit lika mycket, om icke mera, åt oss som åt någon af de flera större nationer, med hvilka det slutat fördrag i sednare tider.
Större grundad förhoppning kunde 1863 års
Ständer icke ega, då de önskade handelstraktatens afslutande.
Emellertid och ehuru jag länge lifligt önskat afslutande af denna traktat, skulle jag likväl icke vågat förorda den, om icke
Sverige erhållit den fördel framför alla andra dessa nationer, att fritt få bestämma sin tull å sädes- och jordfrukt-bränvin.
Men införsel här utaf franskt vindruf-bränvin har blifvit medgifven mot en lägre tull.
Härom har mycket blifvit ordadt.
Dock tror jag mig ej böra underlåta nu meddela ett af mig gjordt försök till besvarande af frågan:
Har Fransk-Svenska traktaten lemnat
Franska bränvinstillverkare sådana fördelar, att de
Svenska hotas med en fördem farlig täflan på den Svenska marknaden?
Jag visade vid ett föreg:de tillfälle (den 13 Januari), och det medgafs, att Sverige ensamt af de stater, hvilka afslutat handelstraktater med Frankrike, Norge icke undantaget, utverkat sig, dels rätt, att sätta hvad import-tull det behagar på allt annat bränvin än al vindrufvor, tillverkadt i Frankrike, som derifrån sjöledes direkt inkommer till Sverige, dels rätt, att å detta vindrufbränvin bestämma en »surtaxe» (tullförhöj - 390 Den 7 Pebruari e. m. ning utöfver utgiften ä tillverkningen eller den inhemska skatten) högre än Frankrike förbehållit sig sjelft eller medgifvit andra länder, med hvilka traktater nyligen slutits.
Denna »surtaxe» är nemligen, beräknad för hectolilre (38,2 sv. k:r) till 16 francs för Sverige, till 15 francs för Frankrike, Norge, Belgien o. s. v. Enligt första öfverenskommelsen med England af den 23 Januari 1860, var »surtaxen» endast 2 pence pr gallon (0,0454 hectolilre) såsom jag från minnet den 13 dennes, oberedd å debatt, uppgaf, men den har, genom sednare öfverenskommelse den 25 Fehr. samma år, blifvit ökad till 5 pence pr gallon.
Tillverkningsafgiften är nu äfven ökad i England från af mig uppgifna 8 till 10 shilling pr gallon.
»Surtaxen» å 1 sv. kanna af 100 proc. alkohol är här 30 öre med 120 öres skatt.
Surtaxen å svensk kanna är i England icke fullt 22 öre med 513 öres skatt.
Jag har visserligen sett, att Tullkommittén den 15 April 1864, yrkande minst 40 öre i »surtaxe» för Sverige, uppgifvit surtaxen i England vara bestämd »till ungefärligen 36 öre» pr svensk kanna af 100 proc. alkoholhalt.
Men jag föreställer mig sådant vara grundadt på ett misstag, föranledt af någon otydlighet i Engelska tulltaxan och det olika profningssältet i England, der man ännu lärer bruka den gamla »Hvdrometern af Sykes», hvarom det synes svårt få bestämd upplysning.
Jag har i »Boiteaus» samling, här till hands, genomläst hela Engelsk-Franska traktaten med tilläggs-artiklar.
Deraf har jag inhemta!: att surtaxen å Engelsk sprit i Frankrike är beräknad å »aleoni pur»: att deremot intet stadgande finnes ang. styrkan af den Franska sprit, hvarå vid införsel till England skall erläggas en »surtaxe» af 5 pence pr gallon, samt att man således, intill dess motsatsen ådagalägges, bör antaga att reciprocitets-grundsatsen tillämpas, så att Fransmännen både taga och erhålla surtaxe å sprit af lika styrka, eller efter beräkning af »aleool pur.»
Men, invändes det, vinsprit kan i allt fall hitföras och säljas billigare än svenskt bränvin.
Franskt vindruf-bränvin lärer egentligen i handeln förekomma af 2 slag.
Det ena, s. k. kognak, tillverkas af de bättre drufvorna.
Denna förvandlas icke till sprit, emedan den genom distillering skulle förlora dess aromatiska egenskap.
Oaktadt den håller endast omkring hälften i styrka mot den sprit, som kallas (§-) »trois-six», är den t. ex. nu minst 60 proc. dyrare.
Men af kognak finnas många sorter, varierande sisth år i pris från 135 till 800 francs pr hoctolitre, d. v. s. från 2 A till 15 rdr pr svensk kanna.
Det andra slaget vindruf-bränvin, nyssnämnde £ »trois-six», är sprit, som tillverkas, dels af sämre drufvor, dels utaf s. k. »marc» eller affall vid vinberedningen.
Sistnämnde slag (de mauvais gout) har vanligen varit 15 ä 20 proc. billigare, och lärer icke genom destination kunna befrias från deD bismak, Den 7 Februari e. m. 391 som gör att den egentligen endast är säljbar dels i Lothringen, der man är van dervid, dels till tekniska behof och dels till förfalskning af bättre sorter.
Den bättre vinspriten bör hålla 33 grader, enligt »Carlier* 40-eradiga aréometer, motsvarande ö4T4n proc. alcoliol, enligt Gaij-Zussacs eller vår hundragradiga »alcoolonit-ter.» Vanligen göres den något starkare, och beräknas hålla 85 å 86 proc. alkohol.
Priset och beskaffenheten af »trois six» vexla högst betydligt.
Detta härleder sig förnämligast från vinskördarnes riklighet och godhet.
Ett annat skäl lärer ock dertill bidraga.
Handeln med denna vara har varit i mindre goda händer, emedan den varit, likasom bräminshandeln någon tid här i Stockholm, föremål för hörsspekulation å »leverans», och drilvits mest med slutsedlar af säljare, som icke egde varan, köpare, som icke önskade eller kunde mottaga den, utan hoppades på mellangift vid leveranstiden.
Under sistlidet år inträffade med anledning af den ovanligt rika vinskörden ett sådant prisfall å f. att samma vara, som 1863 såldes för 144 francs, år 1865 såldes lill och med för 49 francs pr hectoliter.
Ordinärt
Medelhafsvin såldes nästlidne höst pr velta eller ungefär 3 kannor för 75 centimer.
Detta gör omkring 18 öre pr svensk kanna.
Dertill bidrog bristen å förvar i npsk ä riI, som var så stor, på ställen der tunnbindare saknades, alt vin utbyttes mot tomma fat efter kannrymd utan mellangift.
Mycket vin och af bättre slag än vanligt användes naturligtvis då till sprit, hvilken derför i år sannolikt är bättre än vanligt.
Vanliga priset å fat har annars varit 30 francs för pipa, hållande 80 veltes eller 240 k:r, hvilket gör det ändå höga af 9 öre pr sv. kanna (p. 894).
Vinet anses intaga 3 ggr så stor volym som bränvin och 6 ggr så stor som deraf tillverkad sprit ($).
På dylika undantagsförhållanden kunna inga tillförlitliga kalkyler grundas.
Jag kan sedan min barndom minnas ett sillfiske i Bohuslän så rikt. att hvarken käril eller salt räckte.
En tunna färsk sill såldes i Strömstad för 16 styfver eller 4 skilling, och min far jemte andra landtmän köpte den för att användas direkle till gödsel i stället för alfallet vid trankoknin gen — grumset.
Derefter kunde man dock ej länge beräkna sillpris.
Flera kalkyler äro dock, såsom vi hört, uppgjorda, för att visa till hvilket lindrigt pris franskt vindrulsbränvin nu kan införas.
Till en början skulle det vara intressant att veta huruvida verkligen nåeot sådant, utöfver vanlig till vinblandning bruklig qvantitet, blifvit under 1865 års låga pris och bättre qvalitet, med begagnande af den genom traktaten nedsatta tull, hit infördt.
Jag bar anledning betvilla alt införseln var större 1865 än t. ex. 1863.
År 1864, då man väntade på traktaten, var ett undantags-år, hvilket jag vdl utesluta.
På grund af uppgifter, dem jag icke bör misstänka för partiskhet, har äfven jag 392 Den 7 Februari e. m. försökt göra en kalkyl, ang. införsel af sprit utaf Vindrufvor från Gette.
Ett fat 228 liter å 50,30 fr. 115,15.
Smärre omkostnader, export-tull etc. i Gette : . D 8, Kommission 2 proc., Courtage i proc. » 2,85. fr> j20.
Assurans \\ pr., Accept ^ pr., Confirmation i pr., » 3,15.
Fr. 129.15.
S:ma rmt (å 72 rdr pr 100 fr.) rdr 92,99.
Frakt frän Cette till Slockholm 8, Vindragare 0,25, broafgift etc 2,04.
Sprit, som, derest den under vintern föres pä jernväg, på den korta liden icke torde förlora i styrka eller genom leckage, men som då dels blir dyrfraktad, dels icke får förtullas elter traktaten, anses deremot på sjöresan förlora minst 1 j å 2 proc.
Om ock ett proffat, köpt för visst ändamål, t. ex. att bestämma en tulltaxa, håller mera, så kalkylera dock köpmän icke på mera än högst 83 proc. ren alkohol af hit till Stockholm ankommande sprit.
Dess styrka i Cette beräknas till 33 grader Cartier, ej fullt 85 proc.
Leckaget lär ock vanligen vara högst betydligt.
Förlusten i afdunstning och leckage eller s. k. »Consiime» beräknas till och med i Paris till 7 å 8 proc. pr år (895).
Det lärer då icke vara för mycket att beräkna, det ett fat, som sjövägen sällan kan hilkomma förr än nästa vår elter vinskörden, förlorat vid ankomsten hit två proc. genom leckage.
Hvad här då bör förtullas utaf inköpta 228 liter blir 223.44 å 83 proc.
Men låtom oss räkna 225 liter och öka styrkan till 85 proc.
Vi erhålla då 86,15 sv. k:r ä 85 proc. alkohol eller 146,46 sv. k:r å 50 proc.
Tullen derå a 0,75 rmt utgör . . . 109,84.
Ränta å 103,03 i 2 månader å 6 proc, pr anno. . . . 1.03.
S:ma rdr 213.90.
Handelsvinst och risk säga mig köpmän å så beskaffad vara beräknas till minst 15 proc.
Men om den endast beräknas till 5 proc. eller 10 proc., så uppstår det resultat, att äfven under ett s. k. »année fabuleuse» eller fa hela k tigt rikt år, då priserna sjunkit lill vanvärde å vin och sprit, kosta 146,46 sv. k:r bränvin, utspädda af densamma, här i Stockholm vid ankomsten, elter förtullning rdr 213,90, så att, om fatets värde aldrages med 6 rdr, återstå 207,90 eller för 1 svensk k:a 1,42 rmt; att härtill mäste läggas l:o handelsvinst, hvilken ökar priset, beräknad å 5, 10 eller 15 proc. till respektiva 1,49 —1,56 eller 1,63, samt 2:o ränta, afdunstning, leckage och magasinshyra från lossningsdagen lill den dag varan säljes och betalas.
K isken att icke lå betalning af bränvinshandlare torde ock vara någon.
Den 7 Februari e. rn. 393
Denna beräkning är grundad på ett något lägre pris, än den af Frih. af Ugglas gjorda kalkyl, nemi. å cirka 50 francs för hectoliter i Otte, d. v. s. 55§ öre pr sv. kanna 50 proc. alkohol.
Medelpriset kan dock efter all än vunnen erfarenhet icke anses vara under 70 francs pr hectoliter eller 77 öre pr sv. kanna *).
Men en annan omständighet är, att enligt »Dubrunfaut» hela produktionen af vinsprit i södra Frankrike icke är mer än 50 å 60,000 pipor i vanliga år, 40 000 i dåliga och 80,'100 i de rikaste eller s. k, »années fabuleuses.»
Då vinsprit på hela verldsmarknaden lärer användas till vinblandning eller kypring, torde någon alsevärd myckenhet icke kunna tynga på marknaden vid täflan med annan sprit af säd eller jordfrukter.
Export tor ett nytt ändamål sk tille ock genast höja priset betydligt af en vara, hvars produktion icke lätt lärer ökas.
Vindrufsjukan hindrar åtminstone för närvarande vinodling att öka sig, och i Frankrike anser man, att ett tunnland, planteradt med pofäter, gifver mera alkohol än ett planteradt med drufvor.
Potatis - *) Priserna å vimlrufssprit eller s. k. »trois six» (jj) var, enligt uppgifter af eu Pariser-mäklare, »Longchamps», för hvar månad från 1802 till och ined 1830 högst 700 francs i December 1817, lägst 120 francs i Juli 1835.
Medelpriset för år var högst 590,25 fr. år 1817, lägst 136,45 fr. år 1835.
Jag tror att detta icke är för hectoliter, utan för 08,22, 205 liter eller 27 veltes. (p. 295.
Emd. C.) Eldigt »Mangin» voro priserna pr hectoliter för »trois six» de Montpellier: år 1854 den 15 Januari 210 francs, den 15 December 214 francs.
» 1855 d:o 195 170 » » 1856 d:o 170
Vid 1858 års början noterades »trois six»: de bon gout 90 å 95 francs, de marc 70 francs i Beziers. 100—105 » 60 - 72 i Marseille, allt pr hectoliter.
Enligt prisuppgifter från Engelska tidningen Economists Pariser-korrespondeut gällde »trois six»-spriten af 80 proc. i Bordeaux: 1864 den 2 Januari 92 francs.
1805 den 7 Januari 74 » 1806 den 6 Januari 53 » Jemlikt Hamburger Börsen-Halle för den 12 Januari 1866 noterades följande priser å 3T°-tal eller 83 svenska kannor, nemligen för »Brantwein» i Reichsthaler å 3 mark kurant eller ungefär 3,2 7 rmt.
Bordeaux <fc Bayonne 55—60 rdr Gette, Barcelona &
Neapel 3 . . 60—70 » Cognac 75—130 » Rohspiritus å 80 proc. T. ... 19,1 » Riibensprit rect å §$ proc. T. . 22J » Kartoffelsprit å §{J proc. T. . . 24—26 »
De sista hit i år ankomna prisnoteringarna från Cette, som jag varit i tillfälle bekomma, äro för en hectoliter J af 1865 års skörd . . . M 1864 »> ... ... 70 » )) 1863 » ... . . . 78 » » 1862 » ... . . . 84 )) » 1861 » ... ... 94 » » 1860 » ... ... 125 » 394 Den 7 Februari e. m spriten anses ock i flera afseenrien bättre än §.
Den kan lättare frigöras från all bismak, och ehuru den icke har vinspritens »arom eller parfym», kari den just derigenom erhålla en sådan genom tillsatser.
»Les esprits de fécule ont line grande reputation å 1’entrepot de Paris ... ils sont plus doux; ils n’ont entin ni gout ni aromes particuliers; ils sont par la meme propres ä recevoir tous les aromes.» (p. 896.)
Man har här talat om förfalskning af vinsprit, samt de faror, hvilka derigenom hota vår bränvinsbränning.
Genom en ternligen enkel procedur lärer dock vinspriten lätt kunna skiljas från annan.