Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
gamla, många af dessa motiv nötta; men det är just det största beviset på det ursprungliga och gedigna i Gellerstedts skaldekynne, att han gör möglade tankar skinande och 9krumpna ämnen friska och nya.
Han är stundom föråldrad till innehållet, han är alltid ny i framställningssättet.
Det förra lånar han ofta från andra håll, i det senare är han alltid sig sjelf och ingen annan.
Han- ratar de stereotypa naturföremålen, han tager hvad han ser.
Han kommer oss alltid att tro på, att han sett och känt, hvad han skrifver, han gör alltid intryck af att vara ärlig och att dikta ur sig sjelf.
Det är naturligt, att en skald, hvars Väsen är sinnets blidhet, skall i sin diktning med förkärlek vända sig till blomsterverlden; det är lika naturligt, att en skald, för hvilken allt lefvande är besjäladt af samma ande, samma kraft, samma lif, kan i växtlifvet se en symbol af menni-skolifvet, och att en skald, som i all yttre skönhet endast ser ett hölje för en inre, ständigt söker uppspåra den tanke, den vishetsregel, som är dold under former och färger.
Han ser, att tisteln bär taggar och blommor, och tisteln har sagt honom, att han bär taggame mot våldet, ~ blommorna för sorgen och armodet.
Liksom svalorna qvittra på telegraftråden, genom hvars undertråd sorgeposten ilar, kanmunnen le, medan sorgen är i hjertat.
Då han ser furan höja sig allt mera smärt och kvistfri mot den soliga rymden, ju trängre han står, frågar han sig sjelf, om också x hans ande höjt sig så vid lifvets trängsel och trångmål.
I åns hviskning til^ stranden, att den icke skall söka stånga honom inne mellan trånga bräddar, hvilka han ändock skall öfversvämma eller spränga, utan låta honom flyta i stilla frid mellan vass och blommor, hör han den tanken porla upp, att obändiga krafter i menniskonaturen, hvilka trotsa hvaije tvång, låta blidka sig af kärlek.
Liksom klippan kan spolas fin och slät och den mörka vågen kan brista i silfver och perlor, så kan ock i lifvet det skrofliga af-slipas och det mörka ljusna.
Vasstrået, böljorna och en störtsjö spela symboliskt en hel liten roman ur mennisko-lifvet.
Sålunda kan Gellerstedts diktning närmast karakteriseras som en symbolisk naturdiktning % som når sitt mest typiska uttryck i en sådan dikt som » I skogen 5 », i hvilken det symboliska, didaktiska, moraliserande är doldt i naturskildringen, liksom grundränningen af ett enkelt, färgfint inslag.
Liknande förhållande eger rum i » Martallen », &gt;An till stranden », m. fl.
Dessa båda element, det symboliska och det naturskildrande kunna sedan mera lösgöra sig från hvarandra, stå i ett mera organiskt eller mera dödt sammanhang; stundom kan det ena ensamt framträda i en dikt. » I skogen 7 » t. ex, är tillämpningen på menniskolifvet vidhängd naturskildringen såsom en sentens:
- Det fins ej någon stubbe här, /
Hvar sten, hur skroflig och hur hård Han innerst är, sig prydt Med hufva mjuk och grön, hvars bård Små lingonblommor sytt.
Och vindfallsstammen, der han död År utsträckt på sin bädd,
År grön och blommig, hvit och röd Liksom en majstång klädd.
Du, som slet ondt på verldens torg Och fick der vank och men,
Kom hit från kif och strid och sorg,
Och se på stock och sten! »
Många af smådikterna äro helt och hållet utspunna ftfver en sådan allmän sats.
Och i dessa visar det sig, huru en så hård metall som en moralisk sanning kan smältas i hjertevärme och huru händiga konstnärshänder af denna smälta metall kunna forma ett konstverk, full-ändadt i all sin enkelhet.
Den första dikten i cykeln » På Alfvarem är en sådan af finaste slag.
Fälten här för sommarvinden Bölja ej med vågor gula Och af ängens blomsterväfvar Hittar du med nöd en smula.
Inga gladlynt röda stugor Här med blanka rutor blinka,
Inga vikar mellan dungar Här med solskensglitter vinka; Men ett landskap olikt mängden Så i färgton som i linie, \
En Canipagna här dig möter Utan aquedukt och pinie.
Ner ur österns molnbädd hoppar, •
Förr än alla spindeltrådar Tappat daggens klara droppar!
Ungt, långt bort vid markens synrand Ligger hafvets stålblå strimma Der, som tappar små af yågskum,
Långsåt åsen väderqvamar Radade, jag tror visst hundra,
Stå och korsa sig och storligt på din morgonvandring undra.
Och det skymtar fram en kyrka Ur en liten fjerrblå dunge,
Som om dufvor gömt bland träden Liten snöhvit, vingsvag unge.
öfver åsens kam går röken Upp från bygden ut på näsen,
Molnens skuggor glida öfver Taflan tyst som andeväsen.
Vänta —
Trippar mot dig, lyfter vänligt På sin lilla fjäderhufva.
Annars lägger han i de dikter, i hvilka han icke användt naturskildringen i symboliskt-moraliskt syfte, hufvudvigten på att precisera den stämning, som sväfvar öfver sceneriet, dettas intryck på en fin, känslig mennisko-själ, den känsla, af hvilken menniskan gripes, den ackord, som samklingar mellan dagern öfver naturen och stämningen i menniskohjertat, sålunda en ny nyans af sammanhanget mellan enheten af naturens och menniskans lif, så t. ex. i den första af » Vårvisor ».
V. 3. l8 » De svälla och ljusna de grå knoppar, Det spritter och glänser i alla droppar;
Det krälar och brådskar i alla stackar Och sippoma nicka i ljumma backar;
Det spelas på orgel i blommigt vide —
Ack, lar mig du koltrast på granens spira,
Att fröjd invid vemod i visan vira-;
Att innerst i sången till sommar gläntas! »
Gellerstedt är en fin konstnär, en utpräglad personlighet, hvilkens innersta väsen är blidt allvar, en hjerte-varm menniska.
Hans diktning är så enkel och skär som en folk vismelodi, som en morgon, i skogen, sval och doftande, som solsken på vårspäda boklöf, som markdoften efter ett vårregn, som » Linnean i blomningen * .Hans Järta.
Huru konung Karl XIV Johan upptog den i slutet af förra uppsatsen omtalade märkvärdiga skrifvelsen * in • hemtas af ett bref från Järta till exc.
v. Engeström den 30 sept.
1821, som jemte det nedanför åberopade finnes i Engeströmska brefsamlingen på kungl.
Vi anse oss böra i detta sammanhang anföra de två första punkterna derur, vitnande om den gamle ironikems undertryckta bitterhet, på samma gång som han nära nog använder en känd kyrklig formel.
Hans Järta skrifver nämligen till excellensen: » Med lugn undergif-venhet under mitt öde har jag emottagit den underrättelse, som E.
E. behagat meddela mig om H.
M. konungens tvänne beslut; det ena att icke befatta sig med frågan om min skändligen angripna heders upprättelse, och det andra, att, till upprättelse för herr kanslirådet Malmström, gifva honom Tuna pastorat.
Bägge dessa konungens höga beslut ålägga mig att fatta det, att i underdånighet återlemna i h. majestäts händer det förtroendeembete, som jag under nio svåra
* Hvari Järta inför K.
Maj: t utmålade vådorna af den fria pressen m. m. dylikt.år förvaltat. » Men vi lemna å sido bitterheten i dessa onekligen skickligt stiliserade rader.
I fortsättningen af detta långa bref och ett derpå följande förekommer dock ett och annat som antyder, att Järta fortfarande hyste hopp om, att den af honom förordade rektor Forslind i Falun, hans söners lärare, skulle framför Malmström bli utnämnd till kyrkoherde i St. Tuna och att således det föregifna beslutet om afskedstagande i verkligheten endast var en hotelse.
Också inlemnade Järta sin afskedsansö-kan icke förr än Malmström blifvit utnämnd till kyrkoherde i St. Tuna.
Då det nämnda befordringsmålet på sin tid ådrog sig en stor uppmärksamhet inom hela landet och föranledde Järta att för andra gången frånträda embets-mannabanan, torde en icke alltlör knapphändig notis derom vara för våra läsare välkommen.
Kanslirådet, professor Malmström, kyrkoherde i Sköfde, sökte transport till St. Tuna pastorat i Dalame.
Domkapitlet i Westerås, der J. O. Wallin vid ifrågavarande tidpunkt under några år var domprost och den ledande viljan, uteslöt honom från förslaget, med tre röster mot två.
Detta förfarande och i synnerhet det yttrande Wallin afgaf, då domkapitlet skulle förklara sig öfver Malmströms besvär, klandrades mycket, äfven af Wallins vänner och beundrare.
Järta sjelf säger härom i det ofvannämnda brefvet till exc.
v. Engeström, att Malmström » ej på formelt lagliga skäl blifvit utesluten från förslaget ».
Också erhöll Malmström genom sina besvär icke blott rum å förslaget, utan det första och derefter vid valet en betydlig pluralitet.
Alla objektiva befordringsskäl voro således på hans sida.
* Vid filosofie
* Detta besvärsmål företogs till behandling i Allmänna Årendemas Beredning den io febr.
1821 och det protokoll som derom fördes upptar 44 sidor.
Alla ledamöterna förenade sig om att föreslå Malmströms uppförande å förslaget, framför rektor Forslind, och hemstälde äfven, att dedoktorspromotionen i Upsala 1785 hade han innehaft första hedersrummet.
Fyra år derefter befordrades han till professor i grekiska och österländska språken vid
Abo universitet och förflyttades derifrån 1795 till k. bibliotekarie i Stockholm med löfte om snar befordran till pastorat.
Om Malmströms verksamhet i sistnämnda befattning meddelas i biografiskt lexikon, ny följd, » att under hans ledning inflyttades och uppstäldes ‘ hela biblioteket i den stora och då praktfullt utstyrda sal i nordöstra flygeln af Stockholms slott, som det senare i öfver 80 år innehade, och att då biblioteket i slutet af 1796 förevisades den unge konungen, befanns det ega det värdiga utseende, som egnade en inrättning konungen ' och riket värdig. » Och vidare heter det på samma ställe: » visst är, att Malmström var ganska verksam på sin plats och förr än någon annan hade en öppen blick för den nationella betydelsen af en dylik samling i hufvud-staden.
Under hans vård vann biblioteket en betydlig tillväxt, det blef för allmänheten tillgängligt fem dagar i veckan (från kl. 9 till 1), dess fond för bokinköp ökades, och dess tjenstepersonal blef fördubblad.
I sept.
1804 erhöll Malmström uppdrag att granska alla från utlandet inkommande tidningar och journaler.
Deijemte skulle han hafva uppsigt öfver alla i riket utkommande
periodiska skrifter. --- Hans befattningar under Gustaf
IV Adolfs regering voro icke egnade att tillvinna honom sympatier och det kan antagas, att den ovilja och det misstroende, hvaraf han under sitt lif följdes, till ej ringa del hade sitt ursprung härifrån. » Både som talare och författare åtnjöt Malmström under sin vistelse i hufvud-staden ett stort anseende och hade förslag till Storkyrko-församlingen jemte Wallin samt ansågs som en farlig
fel och olagligheter, som begåtts vid förslagets upprättande, måtte anmärkas och domkapitlet derom erinras.
Pluraliteten föreslog, att domkapitlet för dessa måtte få en föreställning.medtäflare om platsen.
På franska språket hade han skrifvit flera uppsatser i politiska ämnen, som tillvunnit sig Karl Johans synnerliga välbehag.
Under sådana kända förhållanden skulle det visst icke hos någon annan än Järta kunnat uppstå en föreställning om, att en med Malmström i meriter till första klassens pastorat på intet sätt jemförlig extra sökande, * rektor Forslind, genom enskilda föremälen, huru mycket än dessa vägde, skulle vid utnämningen blifva föredragen den, som efter regeringens beslut intagit första rummet å förslaget,.
erhållit församlingens kallelse och tillvunnit sig konungens bevågenhet.
Men just då frågan efter valet var fullt klar för alla andra, böljade Järta en häftig agitation mot utnämningen.
Vi hafva redan anfört om hans hotelse till exc.
v, Engeström, för den händelse utnämningen skedde, och han skref härom äfven till Rosenstein och andra män med inflytande.
Men märkligast och oformligt nog äfven i den tiden var, att han skref i ämnet ett af Landssekreteraren kontrasigne-radt bref till konungen personligen.
I detta bref, som finnes vidfogadt ansökningshandlingame, förekomma många insidiösa anmärkningar mot Malmström.
Deruti uttalas äfven farhågor, att han genom befordran till St. Tuna skulle sättas i tillfälle att uppväcka oro och splittring inom provinsen.
Utan att på grund af förordningen den 5 juni 1739 yrka ansvar å Malmström, hem-stälde han dock » huru det borde anses, att han låtit i Tuna utdela, dels den tryckta skriftvexlingen i förslags-frågan, dels sina egna predikningar vid de ’ extra guds-tjenster ’ han i Sköfde hållit för att fira kronprinsens födelsedag. » Omedelbart efter Malmströms utnämning till kyrkoherde i St. Tuna inlemnade Järta sin afskedsansökan
* Detta var deremot en annan extra sökande, den utmärkte matematikern, professorn, teologie doktor O. Hi Forssell, kyrkoherde i Hudiksvall, presidenten Forssells farfar.och denna beviljades samma dag som Malmströms fullmakt utfärdades, den 26 mars 1822.
I den proposition k. maj: t aflät till riksens ständer den 25 jan.
1823, deri en årlig pension å 2,000 rdr b: co föreslogs till f. landshöfdingen Hans Järta, - säges det: » att k. maj: t vid dennes afsked tillförsäkrat honom detta pensionsbelopp och att det till en början för sistlidne års tredje och tjerde qvartal utgått från extra utgiftsmed-len.
K. maj: t tillförsåg sig, att riksens ständer gema skola genom särskilt anslag för framtiden bekräfta en pensionsutgift, den k. maj: t beviljat, såsom rättvis belöning för de tjenster Järta vid flera vigtiga tillfällen gjort fäderneslandet. »
Den kungliga propositionen bifölls slutligen, men med hvilken grad af beredvillighet detta skedde, framgår af de förhandlingar, som derom fördes vid riksdagen.
I det uttalande, som från statsutskottet ingick till riksens ständer den 3 juli, erkändes det, att Järta, » i icke ringa mån bidragit till nuvarande regeringsform och den sammanfattat; men då han hvarken uppnått den ålder eller tjenstetid som författningame bestämma för åtnjutandet vid afskedstagande af större eller mindre del af lönen i pension, äfvensom ej heller något sådant sjukdomsfall
* Det har af hr Forssell felaktigt uppgifvits, att esc.
v. Engeström i konseljen den 19 mars ¿kulle ha talat mot Malmströms utnämning.
Detta gjorde deremot exc.
G. Mömer och föreslog till utnämning rektor Fors-lind, » säsom en man af obestrid t anseende *.
Mot honom uppträdde exc.
Sköldebrand med ett utförligt och.
synnerligen väl motiveradt yttrande för Malmström, såsom den äldste, lärdaste, på första förslagsrummet uppförde; hvartill kom, att han redan 1808 varit på förslag till samma pastorat uppförd och då erhållit enhällig kallelse, nu de flesta rösterna och för sin tjenstgöring i Sköfde tilldelats ett berömmande vitsord af domkapitlet i
Skara,blifvit angifvet, som hindrar honom att fortsätta utöfnin-gen af det innehafda embetet, ansåg utskottet sig icke kunna tillstyrka riksens ständer att af statens knappa tillgångar bevilja den begärda pensionen. » Mot detta beslut reserverade sig friherre af Nordin och med honom instämde två ledamöter af ridderskapet och adeln, två af borgareståndet och en af bondeståndet, men ingen af presteståndet.
Då utlåtandet den 7 juli föredrogs hos Ridderskapet och Adeln, uttalade flertalet sig för en återremiss och ett bifall till k. maj: ts proposition; men af andra yrkades enträget bifall till utskottets förslag.
Till de förra hörde den nyvalde Justitie Ombudsmannen Casper Ehrenborg,
* Huru förbittrad Järta blef öfver hvad som förekommit i statsutskottet, hvars öfverläggningar voro honom delgifna, innan beslutet justerades, kan inhemtas af ett bref den 5 juli 1823, till Kanslirådet Wallmark, som för * varas i riksbiblioteket.
Efter en kort inledning heter det: &gt;Hvad äro många runda prostar, bönder och adelsmän annat än nollor, som ensamme dkr stälda till venster ej betyda något, men till höger om en Fröberg, en Longberg, en Anckarsvärd potentiera dessa till Sveriges regenter.
Jag borde vara bedröfvad, men är det icke, öfver statsutskottets beslut angående min pension.
Nog kunna dessa herrar bringa mig i en annan art af nöd, än den allmänt öfverklagade; men icke kunna de bringa mig att hylla deras oädla faktionsvälde.
Jag skall underkasta mig mitt öde, med öfvertygelse att jag förtjent ett bättre och utan afund till de prostar, som finna en orklös embetsman böra svälta, under det de sjelfva innehafva in * drägdga em be ten, som adjunkter förvalta och som tillhöra deras enkor och barn tre å fyra år sedan äfven deras magar blifvit till stoft.
Om något i statsutskottets beslut förargar mig är det, att presteståndets pluralitet dertfll bidragit.
Men innan jag dör af hunger, skall jag väl, hoppas jag, kunna visa de svarte bröderna att jag lefver.
Det nuvarande väldet, — utan allt enskildt intresse, indignerar mig.
Det är värre än Gustaf Adolphs.
Han uppoffrade åt sin egensinnigbet, nationens fysiska kraft; men dessa barbarer söka att förstöra allt, hvad svensken kunnat rädda undan det europeiska förderfvet, af sin fordna ädelhet.
Af bönder, landtjunkare, bondplågare och borgmästare har man i detta fall ej mycket att fordra.
Men af prester borde man kunna vänta någon akt * ning för det heliga. » hvilken dock icke fann Järta som embetsman förtjent af pension, men väl som snille och statsman, öfversten Aug.
v. Francken och Friherre Henning Wrangel talade förnyade gånger mot k. propositionen och den senare tillkännagaf, att han äfven kom att begära votering i frågan.
Derifrån afstod han, sedan prosten grefve von Schwerin tillkännagifvit, att han icke ville motsätta sig en återremiss, men ville icke att Järta för sitt snille skulle tillerkännas pension.
» Många stora snillen och statsmän, bland dessa Fredrik II, hade aldrig undandragit sig från arbete.
Om pension beviljades, borde dervid fästas det vilkor, att den skulle indragas, om Järta utnämndes till tjenst med motsvarande lön. » Detta blef äfven Ridderskapet och Adelns beslut.
Likadana beslut fattades i Preste- och Borgarestånden.
I Bondeståndet antogs Utskottets förslag.
I fömyadt utlåtande den 5 sept.
säger statsutskottet,.
» att förra utlåtandet inom tre stånd blifvit återremitteradt med anmärkningar, hvilka hufvudsakligen öfverensstämt deruti, att Järta haft en nära dei uti insättandet af nu gällande konstitution, samt författat regeringsformen (P).
Då utskottet funnit allmänna rösten inom riksens ständer förenad derom, att undantag här borde göras från hvad författningame stadga för afskedstagande embetsmän, föreslog utskottet beviljandet af k. maj: ts proposition; men ' om Järta utnämndes till tjenst med motsvarande lön, skulle pensionen besparas. »
Hos Ridderskapet ‘ och Adeln förekom härom en liflig och från oppositionens sida synnerligen hetsig diskussion, som inleddes med ett långt och uddigt anförande af Aug.
von Francken och i samma ton fortsattes af den bekante Lorenzo Hammarsköld.
Det påstods i dessa anföranden, att många tjenstemän varit lika skickliga och än mera förtjenta af pension än Järta.
Att det ej var han som författat regeringsformen, utan att dennatillkommit genom ett samarbete, deri det särskildt tillädes riddarhussekreteraren A.
G. Silfverstolpe en stor andel.
Utskottets uppgift, att allmänna rösten inom rik-sens ständer varit för beviljandet af den begärda pensionen, motsades på det bestämdaste och afslag yrkades på utskottets förslag.
Sedan åtskilliga talare uppträdt, bland dem Grefve von Platen, och talat för bifall till förslaget, antogs detta genom votering med 63 röster mot 52.
Häremot anmälde Lorenzo Hammarsköld sin reservation méd det tillägg, » att han vore öfvertygad, att framtiden skulle lika så väl göra rättvisa åt hans åsigter i denna fråga, som allmänna opinionen redan gjort det åt den olycklige Oxelberg. »
I borgareståndet bifölls utlåtandet, efter föregående diskussion och begärd votering, med 22 röster mot 16, samt i preste- och bondestånden utan votering.
I det förra yttrade prosten Stephammar, utan att framställa något yrkande: » begynner man pensionera statens kraft- • fulle tjenare, så skall endast duglösheten qvarstå att bestrida dess tjenster. »
Järta var vid afskedstagandet 48 år gammal.
Han hade nu kommit till insigt om, att hans sjelfviska sinnelag och obevekliga rätthafveri, utvecklade ända från ungdomsåren och måhända påverkade af en redan då böljande lefversjukdom, gjorde honom omöjlig på embets-mannabanan.
Icke en gång anbudet att blifva sekreterare i svenska akademien kunde förmå honom att träda från privatlifvet.
Han ville blifva politisk reformator och af denna anledning böijade han redan 1823 att utgifva den bekanta tidskriften, » Odalmannen ».
Alla erkände hans mästerskap i stilen och språkets behandling, men få voro de som öppet ville vidkännas öfverensstämmelse med honom i hans politiska åsigter.
Endast i Stockholmsposten erhöll tidskriften en berömmande anmälan af von Beskow.
I allmänhet hade tidningame många och skarpaanmärkningar att framställa och sådane gjordes äfven i det konservativa bladet Allmänna Journalen, om ock.
något lenare ordalag, dels af egen tillskyndelse, dels på Karl Johans befallning1, af den annars såundergifhe vännen Wallmark.
Äfven Tegnér antydde i bref till von Beskow, att han icke gillade vissa af Järtas politiska åsigter.
Då härtill kom, att man äfven inom riksdagen fälde oemotsagda omdömen om tidskriftens reaktionära tendens och att konungen sjelf uttalat sitt höga missnöje med ett och annat som deruti förekommit, hvilket allt icke kunde blifva för Järta obekant, så beslöt han att låta tidskriften upphöra redan med andra häftet.
Någon tid derefter uppstod hos Järta den tanken att afflytta från Falun, måhända närmast framkallad genom hans andre sons, Hans Järta, bortgång i början af 1825.
Härom säger friherre Louis de Geer i minnesteckningen öfver Hans Järta: » sedan han 1825 för sina söners uppfostran flyttat till Upsala, dröjde det icke länge, förr än han der blef en medelpunkt och sammanhållning i striden kring det konservativa baneret, som den tiden fördes så högt i Upsala. » Samme författare tillägger vidare: » till bekämpande af de stora Stockholms-tidningames välde öfver allmänhetens tänkesätt uppgjorde Järta tillsammans med von Beskow och några andra den också kraftigt i verket satta planen till ett guerillakrig af provinsbladsspalter emot de Stockholmska liberala kolonnerna.
Sjelf åtog sig Järta Upsala-korresponden-ten; och den omtalade enskilda samlingen af hans skrifter innehåller mera än sextio af honom insända anonyma artiklar i nämnde tidning, nästan alla öfver dagens politiska frågor.
Äfven i andra tidningar och tidskrifter inflöto dylika artiklar af hans hand.
För samma ändamål uppsattes senare i Stockholm en särskild tidning, Svenska Biet, hvilken under loppet af några få år fick emottaga artiklar äf Järta till ett antal af öfver åttio. » Vi hafva genomläst flera af dessa uppsatser, om bvars ursprung man icke kan «misstaga sig, och instämma till alla delar i de omdömen, som derom förekomma i Järtas lefnadsteckning af herr Forssell sid. CLXII, deri-från vi här endast upptaga: » större delen af dessa artiklar äro icke af något framstående värde.
Järta egde icke längre det friska lynne, som gaf hans skämt dess ' behag, och qvickheten syntes mattad af en viss hopplös bitterhet. »
Det var likväl icke endast i tidningar, tidskrifter, tal och minnesteckningar i akademier samt en nära post-daglig brefvexling som Järta nedlade frukterna af sina alltjemt fortsatta historiska studier och politiska funderingar, utan alstren af hans penna kunna med visshet finnas såväl i motioner som i anföranden under alla de riksdagar som höllos efter hans flyttning till Upsala.
Vi ega i dubbelt hänseende ett berättigande att säga, att hans biträde 4 detta afseende äfven söktes af eller erbjöds åt sådane representanter, som själfva hade ett namn både som författare och talare.
I det utförliga yttrande den bekante ledamoten af ridderskapet och adeln, L. F. Rååf af Småland vid 1840 års riksdag afgaf mot förslaget till införande af departementalstyrelse, bekänner han helt uppriktigt, » att de åsigter han deri framstälde icke ursprungligen voro hans egna, utan öfvergått till hans öfvertygelse från en man, h vars sakkännedom och grunda lighet lätt böra röjas för vår samtid ».
Denne man var Hans Järta, hvars biträde äfven skönjes i andra yttranden af den riksdagstalaren.
Mest omfattande och verksamt var dock det inflytande, som Järta under sin första vistelse i Upsala utöf-vade på de många som besökte honom.
Friherre de Geer angifver äfven detta i följande ord: » Under sitt vistande i Upsala blef Järta der snart sagdt ansedd som ett orakel och var sannolikt den, som kraftigast•