Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Raab har beräknat, att, om ett hemmans yttergränser utgjorde en mils sträcka, så skulle, för upförande af hägnad deri, endast till stäfver eller stör, hvartill tagas unga och vackra träd, åtgå omkring 20,000 stammar, och om skiljelinierna emellan de särskilda hemmansdelarne och emellan dessas särskilda egor voro Den 6 September f. m. 261 än längre, erfordrade endast ett hemman mer än dubbla antalet stammar, utom allt annat virke.” ”Alt med någon visshet kunna beräkna den förödelse, hägnaden upförande och årliga underhåll medförer, lärer ej vara möjligt.
Det säkra är, att skadan och national-förlusten är stor och att hushållningssättet är lika oklokt, som förstörande.
Detta sätt att freda sina egor kunde vara lämpligt och möjligt på siu lid.
Då byarne ännu lågo oskiftade och hägnader endast behöfdes emellan dessas yttergränser, var skogsåtgången härtill mindre märkbar; men sedan genom laga skiften de gränser, som skola fredas, blifvit mångdubblade och skogarne äfven genom dessa skiften undergått stor förödelse, har den ödeläggelse, hägnadsbesväret medför, blifvit mera i ögonen fallande, i samma mån som skogarne glesnat, och då å de flesta orter i riket redan klagas öfver skogsbrist, synes den lid ej vara särdeles aflägsen, dä landet blir skoglöst, derest ej, medan tid är, en gräns sättes för det slöseri med landets dyrbaraste egendom, som nu eger rum.
Af hvilken vigt denna fråga är, torde lätt inses, då vi bebo ett land, der vintern herrskar under större delen af året, och som blir obeboeligt, om den skogsbrist, som redan förefinnes på mänga orter i riket, blir allmän; och torde det icke eller böra lemnäs oanmärkt, att, enligt hvad vetenskapsmän utredl och erfarenheten visat, skogens utrotande menligt inverkar ej mindre på klimat och nederbörd, än äfven på sjelfva vextligheten, hvilken ej obetydligt nedsättes derigenom, att det skydd försvinner, som skogen lemnar.” ”Hägnadsbesväret inverkar äfven menligt på jordbruket, boskapsskötseln och landets förkofran i allmänhet.” ”Den som känner att de gamla byarne egde milslånga yttergränser och alt, efter dessas delning, nya gränser upstått ej allenast emellan de särskilda delegarne, utan emellan dessas särskilda jordtegar, hvilka alla skola förses med stängsel, kan icke ha lemnat obemärkt den omätliga kostnad detta medförer, särdeles på slättbygden, der kostnaden för en skidgårds upförande upgår till 16 sk. b:ko famnen, och der, i anseende till den förstörelse dylika hägnader äro underkastade af stormar, röta och af tjufnad, man lärer kunna antaga att de behöfva omsättas öfverhufvud hvart sjette år.
Motionären har sökt utreda, hurusom en betydlig del af slältboens afkastning af jorden och en stor del af hans lid förspilles i och för hägnadernas underhåll, och att mångenstädes jordens afkastning knappt bär hägnadsbesväret.
Utan alt kunna bedöma riktigheten af dessa beräkningar, torde det dock vara uppenbart, att den kostnad och den tidsförlust hägnadsbesväret medförer, särdeles på slättbygd, der man på flera mils afstånd nödgas hemta stängsel-ämnet, måste vara ganska stor och tryckande, och att denna kostnad och detta arbete, användt på jordbruket, skulle bringa detsamma nu åsidosatta fördelar.” ”Hägnaderna medföra äfven den olägenhet, att utmed dem samlas för åkerbruket skadliga snödrifvor, och, hvad ännu värre är, svara de icke alltid mot sitt ändamål, enär de ej sällan af okynne och skadebegär nedrifvas, dermed egofriden är tillspillogifven.
Och 262 Den 6 September f. m. likväl, sä stora dessa olägenheter än äro, återstår dock ännu en sida al ämnet, hvilken företer och innebär följder af ännu menligare inverkan, än alla de förut omnämnde.” ”Slängselskyldigheten utgör nemi. i närvande stund det väsendtligaste hindret för slätternas jordbruk att höja sig utur det förfall, hvaruti detsamma i allmänhet sig béfinner.
Temligen allmänt inses det rättvist öfverklagade missförhållandet emellan åkerbruk och boskapsskötsel, och behofvet att på en förbättrad och utvidgad ladugårdsskötsel grunda ett förbättradt åkerbruk.
Dertill fordras i första rummet, som man vet, odlandet af flerårige foder växter.
Redan en sådan kulturs införande å den bättre åkerjorden erfordrar sitt förlag och medför sin tillfälliga upoffring; men denna nya kultur måste dessutom fredas, och, för att blifva fredad, är jugen annan utväg än alt hägna.
Ny utvidgad hägnad är åter på den skoglösa orten nästan overkställbar, och man finner häruti sjelfva stötestenen, till följe hvaraf en stor del af landels bördigaste, af naturen eljest gynnade landskap i denna stund förete ej blott ett stationärt, utan, hvad värre är, ett sig årligen undergräfvande tvåskiftesbruk, då i stället å samma sträckor, under bättre ordnade egofrids-förhållanden, ett för samtid och efterkommande mera båtande åkerbruks-system säkert redan skulle gjort sig gällande.” ”öian tvifvel har sednare tiders skiftes-verk varit ett af de mest afgörande och inflytelserika steg, som från lagstiftningens sida varit tagne till jordbrukets utveckling; men stegel är, hvad slättbygden angår, ej mera än halft, så länge den genom skiftesålgärden mångdubblade slängselskyldigheten pä det mest tryckande sätt der motverkar jordbrukarens åsyftade frihet att, oberoende af alla grannskaps-förhållanden ordna och lyfta sin hushållning till ett bättre och mera vinstgifvande skick.
De olägenheter och kostnader, ett laga skifte medför, borde icke eller ökas genom skyldighet för delegarne att kringgärda sina egor, en kostnad desto mindre gagnande, som på många orter hela vinsten af ett laga skifte varit ökade hägnader.” ”Då byarne lågo oski flade, voro deras egor" delade i två gärden, af hvilka det ena besåddes och det andra låg i träde lill gemensamt bete.
Byarne skiftades och hvarje delegare skilje sig nu icke allenast från sina grannar, utan delade äfven sin jord på gamla viset i två lika delar, för att vexelvis gagnas lill gärde och träde med bete; och hela fördelen af skiftet blef således ökadt stängselbesvär.
Så länge man bibehåller denna indelning, hvilken möjliggöres och betingas af hägnaderna, kan ett rationelt jordbruk icke upstå.
Först när jordbrukaren nödgas taga värd om sina kreatur, genom vallning på stora områden och tjudring på mindre, så att han kan å sina skiften begagna hvilket brukningssätt som helst, utan äfventyr att se sitt arbetes frukt förstörd genom ströftåg af kreatur, kunna de förhoppningar om ett förbättradt och väl ordnadt jordbruk, man fästat vid skiftesstadgan, fullständigt upfyllas.
Det synes dessutom Ulsk:n vara klart, att eganderätten till jord först då är i allo stadgad och i åtnjutande af full helgd, när uprättandet af särskilda försvarsanstalter ej mer utgör vilkor för laglig Den 6 September f. m. 2G3 räll lill fred för jorden och derå befintlig gröda emot främmande kreatur.” ”Dessa åsigter, om hägnadernas menliga inverkan på landets kultur, liro inga hugskott för dagen.
Härledda ur erfarenheten, delas de af landets mest uplysta jordbrukare, och vid de allmänna landtbruksmölen, som i sednare tider varit hällne, har denna vigtiga fråga utgjort ett ständigt återkommande öfverläggningsämne.
Kommittéer hafva vid dessa möten blifvit sammansatta för alt utreda frågan; och hafva desse kommitterade hufvudsakligen yttrat, att den skyldighet, som för närvande åligger Sveriges jordbrukare, att instänga sina egor, för att bereda sig fred mot andras kreatur, utgjorde ett af de svåraste hindren för jordbrukets förkofran här i landet, en af de bördor, som mest tryckte jordbrukaren, förlamade hans arbetskrafter och inskränkte hans verkningsförmåga; och att de stora kostnader, de kännbara upoffringar och olägenheter, som skiftesverket medfört, icke kunde till fullo upvägas af några deremot svarande förmåner, så länge den ifrågavande skyldigheten fortfor, samt alt denna skyldighet, med begagnande af det stängselmedel, som hos oss allmänneligen brukades, är från år förökade den skogsbrist, som redan i många orter med så stort skäl öfverklagas, — hvilka åsigter antagits såsom mötenas gemensamma mening.” ”Af denna utredning lärer följa, att, du stängselskyldigheten endast har sin grund i gemensam nytta, men ådagalagdt är, att denna skyldighet i allmänhet, långt ifrån att gagna, är för landet skadlig, hägnadsskyldighen icke i allmänhet bör bibehållas, såsom skydd för ego-friden, och alt denna följaktligen bör på annat sätt värnas.” ”1 fråga åter om delta sätt torde någon tvekan icke upsla att godkänna den af lagberedningen uttalade åsigt: ”alt den enda med en utbildad eganderälts och ett längre framskridet odlingstillstånds kraf förenliga grundsats för ego-fridens skyddande arden: alt hvar och en skall om de hemdjur, han utsläpper, hålla sådan vård att de ej inkomma på annans egor.”'1'' ”Denna grundsats är så enkel och rättsenlig och så ändamålsenlig, att den ej fordrar särdeles försvar, och den, som, med åsidosättand*e af förut fattade meningar, vill och kan afväga rättvisans och nyttans fordringar i denna fråga, bör ej kunna förneka dess rigtighet och ändamålsenlighet.” ”Alt egaren af kreatur, hvilka skola afhållas från att göra skada, vare sig på hans egna eller grannens områden, sjelf bekostar deras vård, är så påtagligt rätt, att satsen ej fordrar annat bevis, än att rättvisan deruti enkelt framhålles.” ”Att ifrågavande sätt alt uprätlhålla egofriden är klokt och ändamålsenligt, lärer äfven böra ådagaläggas.
I detta, som i de flesta fall, torde erfarenheten vara den bästa läromästaren; och i detta hänseende skulle en ganska vidsträckt erfarenhet kunna åberopas, enär i hela Europa, med undantag af Norden, der skogarnes rikedom hittills möjliggjort bibehållandet af den gamla stängsellagen, man icke känner annan lag, än den, som bjuder kreaturs - 264 Den 6 September f. m. egaren, att Italia våld om sina djur; och livad som är fördelaktigt i andra civiliserade länder, torde äfven kunna antagas vara det hos oss, under likartade förhållanden.
Men man beliöfver ej gå utom våra egna landamären, för all få frågan löst.
I vära egna bördiga slättland, såsom i Skåne och lill en del i Westergöthland, haiman, af ren beräkning, inom egna områden borttagit hägnaderna.
För införande af ett förbältradt jordbruk, har man nemi. måst indela sin jord i flera eller färre gärden, hvilka alla liehöft fredas, och då man efter skedda försök och noggranna beräkningar kommit lill den erfarenhet, alt det kostat mindre att valla eller tjudra kreaturen, än att emellan alla de särskilda gärdena upföra och underhålla kostsamma gärdesgårdar, liar man valt den förra utvägen, och de på slätterna år frän år allt mera försvinnande mellan-gärdesgårdarne bevittna bäst åtgärdens ändamålsenlighet; men, invänder man, hvad som kan vara nyttigt och verkställbarl på större områden, är det icke på mindre.
Vid besvarande af denna invändning torde äfven erfarenheten kunna åberopas.
Flere egare af större egendomar hafva under sednare tider, för att hos sina underhafvande bönder och torpare införa ett förbättradl jordbruk, måst förut ordna deras egofrids-förhållanden, hvilket skett genom gärdesgårdarnes borttagande och kreaturens vallning och ultjndriug.
I början väckte åtgärden missnöje, men erfarenheten undanröjde snart missbelåtenheten.
Då jorden nu kunde fritt indelas, behöfde icke längre hälften deraf uptagas till träde för ett fattigt betes skull.
Man fann snart, att hälften af jorden, begagnad till åker, lemnade långt rikare skörd än förut, och att den andra halfparten, besådd med gräsväxter, lemnade en förut saknad tillgång till godt foder och ett rikt bete, samt att vallning eller tjudring af kreaturen dessutom kostade långt mindre än gärdesgårdarnes underhåll, och lära äfven de mindre jordbrukarne i Skåne i allmänhet borttagit gärdesgårdarne inom egna områden.
Om raan 1111 vårdar sina kreatur inom egna gärden, framträder ännu skarpare orimligheten deraf, att nödgas stänga i den yttre gränsen af egorna för att vara fredad för grannens fä; börande det icke eller lemnäs oanmärkt, alt genom vallning lemnäs den halfvnxna ungdomen ett tillfälle till arbetsförtjenst, som för den fattige ofta är ganska välkommet.” ”Den, enligt hvad 1111 torde vara ådagalagdl, af rättvisa och nytta lika högt påkallade förpligtelse till sådan vård om hemdjur, alt de ej göra skada å annans egor, är ej eller nu för Svensk lag alldeles främmande.
Den är för vinlertiden stadgad genom Kongl.
Förordn. d. 6 Okl. 1815, och hvad i detta hänseende för lagstiftningen återstår, är således egentligen ej annat, än att till öfriga årstider utsträcka denna förpligtelse.” ”Vöre således de lokala förhållandena inom landel lika, kunde antagandet af ifrågavar:de grundsats såsom gemensam egofrids-lag för hela landet ulan tvekan tillstyrkas.” ”Nu är förhållandet likväl icke sådant.
Landet omvexlar med slätter och skogar; och dessa omvexlingar ligga hvarandra så nära, ingå så uti hvarannan, att det icke eller är möjligt updraga någon bestämd gråns emellan slättland och skogsbygd.
Få slättlandet fö - Den 6 September f. ni. 265 rekomma nemi. skogstrakter och i skogsbygden stora slätter.
Häraf kommer oek den svårighet man funnit att tillämpa särskilda egofrids-lagar för skogsbygd och slättland.
Om således den föreslagna egofrids-lagen är fullt ändamålsenlig och tillämplig å slättbygden, men deremot icke är lämplig i skogstrakter, hvilket hvar och en lärer inse och erkänna, kan den följaktligen icke antagas såsom gemensam lag för hela riket.
Vid sådant förhållande och enär någon bestämd gräns icke eller kan updragas emellan de orter, der lagen kan vara tjenlig och icke tjenlig, torde det vara lämpligast att denna fråga öfverlemnas till orternas innevånares eget afgörande sålunda, att de sältas i tillfälle att föreningsvis besluta om företrädet emellan den nya egofridslagen och den gamla stängselstadgan, med rättighet ali antaga den de finna för sig tjenligast.
På delta sätt torde de olika lagarne naturligast och bäst lämpas efter de särskilda orternas olika förhållanden och behof.” ”En sådan rättighet är väl redan erkänd och genom K.
Kungörelsen d. 23 Okt.
1850 i lag antagen; men genom stadgandet att öfverenskommelsen skall vara enhällig för att blifva förbindande, har denna lag blifvit ulan all inverkan på de gamla förhållandena, hvilka, stärkte af vanans makt, alltid vunnit någon anhängare, som önskat bibehålla stängsel-vitsordet.” ”Då nu blifvit antaget, att frågan lämpligast bör lösas på den fria öfverenskommelsens väg, men frihet i öfverenskommelse ej finnes der, hvarest det beror på en enda delegare att förhindra utförandet af hvad alla de öfriga anse nyttigt, lärer häraf följa att, i denna fråga, såsom i andra dylika, der omröstning eger rum, beslutande-rätten bör tillerkännas flertalet af dem öfverenskommelsen angår.
Som likväl flertalet af delegare i en by eller ett hemman sammanlagdt kunna ega en mindre del af samfällighetens ego-område och följaktligen mindre andel i dess hägnader, än ett mindre antal delegare med större ego-lotter, i hvilket fall rättvisan synes fordra, att de sednare ej höra kunna öfverröstas af de förre, torde det vara lämpligt stadga, alt flertalet i stängsellaget, hvarmed förstås en by eller ett hemman, som utgör ett skifteslag, för att i frågan ha beslutanderätt, skall ega mer än hälften af jordrymden inom stängséllaget,” ”Om röstberäkningen sålunda kan lämpligen ordnas inom ett och samma stängsellag, möter deremot större hinder, då dylik fråga upkommer emellan särskilda samfälligheter.
Om en by, som har större ego-område och flere delegare, möter annan by eller enstaka gård, som har mindre jordrymd och färre delegare, skulle, om håda slängsellagen röstade tillsammans, det större kunna öfverrösta det mindre, hvilket, efter nu gällande grunder för stängselskyldighetens fördelning, kunde synas obilligt, särdeles om den mindre byn med skog och utmark mötte den stora byns åker eller äng.
Det har af sådan anledning, och på det hvarje stängsellag må ega frihet att ordna sin ego-frid efter egna lokalförhållanden, synts lämpligast att lill dylika frågors afgörande bör erfordras båda stängsellagens samtycke, hvilket åter inom hvardera samfälligheten bör utrönas genom omröstning emellan delegarne inbördes.
Häraf följer 266 Den C September f. m. äfven, att om 2 enstaka oskiftade gårdar mötas, begges egare måste vara ense för att afgöra frågan.” ”Här torde nu kunna anmärkas, alt förhållandet borde vara enahanda nar, efter det en by eller ett hemman undergått laga skifte, de särskilda delarne inom skifteslagen mötas, emedan dessa då kunna anses såsom enstaka gårdar.
En annan mening har likväl blifvit antagen, för hvilken torde böra redovisas.” ”På sätt här ofvan är vordet ådagalagdt, låter det sig icke göra att updraga någon bestämd gräns emellan de orter der de olika egofrids-lagarne böra tillämpas, och det har derföre ansetts lämpligast, att frågan härom öfverlemnas till orternas innevånares eget afgörande.
Här kan åter ifrågasättas, om dessa beslut skola fattas länsvis, häradsvis eller socknevis, eller inom ännu inskränktare samfälligheter; och, som redan inom en socken och ännu mer inom eli härad och ett län kunna finnas sådana lokala förhållanden, alt hvad som i fråga om egofridens ordnande kan vara lämpligt i det ena byalaget, kan vara olämpligt i ett annat, torde det vara rådi igast, att det lemnäs hvarje stängsellag frihet att i frågan besluta; och som byarne, äfven sedan de undergått laga skifte, fortfarande äro att anse såsom samfälligheter eller stängsellag och såsom sådane betraktas då de hvarannan möta, lärer någon tvekan icke upstå alt updraga afgörandet af frågan till dessa mindre samfälligheler, inom hvilka den åter måste afgöras i enlighet med flertalets önskan, med den inskränkning likväl här ofvan blifvit bestämd.” ”När en sådan öfverenskommelse åter blifvit ingången, torde, till förekommande af de kostnader, som af täta ombyten skulle blifva en följd, det vara af vigt, alt öfverenskommelsen ej lika lått brytes, vare sig lill följd deraf, att någon delegare, på hvars röst afgörandet berott, öfvergår på minoritetens sida eller af andra tillfälligheter; till förekommande hvaraf föreslås, att en sådan lagligen ingången öfverenskommelse ej må kunna brytas, med mindre delegarne enhälligt dertill samtycka.” ”För ordnandet af denna angelägenhet återstår ännu en fråga att afgöra, nemi. den, om den hyllade grundsatsen, atl en hvar skall vara skyldig ansvara för vården om sina kreatur, skall, med uphäfvande af stängsel-vitsordet i allmänhet, antagas såsom regel, med rättighet för de orters innevåpare, hvilka önska bibehålla hägnads-skyldigheten, att inom viss i lag bestämd tid derom träffa förening, eller om stängsed-vitsordet bör utgöra regeln och dess uphäfvande undantaget, hvarom man må ega att föreningsvis besluta.” ”På det hela kan det synas likgiltigt, hvilken grundsats blir antagen såsom regel eller såsom undantag, då det beror på flertalet inom stängsel-lagen att besluta om antagandet af den ena eller andra egofrids-lagen; men då det utan tvifvel är klokast att utgå från det bestående, lärer stängsel-vitsordet böra såsom allmän regel bibehållas, och det bero på öfverenskommelse att antaga den nya ego-frids-lagen.” ”På grund häraf torde de i ämnet väckta molionerne så lill vida böra bifallas,
alt R.
Den 6 September f. m. 267 hos K. M. i underd:hel anhålla, att, med uphäfvande af K. Kung. d. 23 Okl. 1850, genom allmän förf alta. matie stadgas, som följer: § I Upstår emellan delegare i by eller enstaka gård fråga, huruvida skyldigheten att hålla stängsel emellan deras egor uphöra må, galle det beslut, hvarom de fleste sig förena, der de tillika ega mer än hälften af jordrymden inom samfällighelen. § 2.
Yppas sådan fråga emellan delegare i serskilda byar eller enstaka gårdar, ege den by eller gård vitsord, som stänga vill.
Inom hvardera stängsel-laget afgöres frågan efter thy, som de flesta besluta, der de tillika ega mer än halfva jordrymden. § 3.
Beslut, som i nu stadgad ordning fallas om stängselskyldighets uphäfvande, skall skriftligen uprätlas, för all giltigt anses. § 4.
Ar dylikt beslut sålunda falladt, svare hvar jordegare för vården af sina kreatur eller gälde den skada, som de göra å egor, hvilka i beslutet inbegripne äro. § 5.
Ej må sådant beslut brytas, der ej alla delegarne dertill samtycka; dock vare delegare ej förment alt sina egor serskildt instänga, der han stängseln ensam hålla vill.” Jag förenar mig i hvad Frih.
Hjerta anfört och anser, att alla bemödanden man gör i afseende på så väl skogens omvårdnad, som jordens upbrukning och fortsatta förbättrande skola hafva föga eller ingen varaktig följd, så vida icke vår stängsel-lag och den princip här blifvit framställd en gång kommer alt blifva gällande.
Jag får således anhålla, att R. o. Ad. måtte såsom sin gemensamma tanka antaga den grundprincip för stängselskyldigbelen, att en hvar skall svara för sina kreatur och den skada de göra och hos R.
M. anhålla om utfärdande af en ny stängsel-lag på dessa grunder.
Hr Adelborg har så väl ut talat hvad jag haft att säga, att jag anser mig endast behöfva förena mig med honom.
Jag kan för min del icke förena mig med de tvänne sista talarne.
Jag har vid de samman - 268 Den 6 September f. m. salla Ulskm öfvervarit öfverläggningen i denna fråga, som här blifvit så mycket klandrad.
Jag anser alt det låter myckel bra, alt en hvar bör vårda sina kreatur, men man bar icke länkt på den stora svårigheten dervid.
Här i Sverige med dess stora yla och våra stora skogar är det vida svårare än man föreställer sig.
Förhållandet år, ali, för att vania krealuren så alt de icke inkomma på andras mark, fordras bestämdt mer än ett vallhjon.
Det kan mot en lång sträcka af åker möta en lång sträcka af äng, och när det ena kreaturet föres ifrån åkern, så springer del andra in på densamma och nedtrampar säden.
Följden klefve, att den, som ville hafva sin jord fredad, måste stänga ensam omkring den, då hans grannar ej bry sig derom.
Det kan visserligen nu hända någon gång att man öfverträder den författn., som finnes, genom att låta gärdesgårdarne ligga nere, men det är ingalunda detsamma.
Finner man att en gärdesgård ligger nere, så säger man genast till alt den må resas upp, och delta sker i allmänhet.
Vådan deraf kan icke eller någonsin blifva så stor, som då hela sträckor äro utan gärdesgård.
Jag tror att vid sådant förhållande skulle komma alt nedtrampas ganska betydligt, och göras tjugu - faldig skada mot den som ännu kan ega rum, derigenom att gärdesgårdarne ligga nere.
Här i Sverige, der man om nätterna betar sina kreatur, kan så lätt inträffa, att folkel icke ser efter dem om nätterna.
Kreaturen komma då in på grannens egor och man vet icke af hvem man skall begära ersättning.
Skadan kan äfven vara så stor, att den, hvars kreatur gjort densamma, icke förmår ersätta den.
Det händer äfven om sommaren t. ex. att oxarne slickas af broms och blifva hvad man kallar rent af galna.
De springa öfver allt, så att icke ens tio man skulle kunna hindra det, om det icke funnes stängsel.
För de stora godsegarne kan det vara någon möjlighet att reda sig i detta fall; man kan" på bästa sätt icke allenast vakta egna kreatur, utan äfven försöka att vakta andras; men för små jordegare blifver det rent omöjligt.
Jag fmner således att vi i allmänhet här kunna möta stora svårigheter, mycket bråk och mångfaldigt större kostnad än nu; och de små jord egarne huru skola de bära sig åt?
En torpare t. ex. går på dagsverke och hustrun måste vårda barnen, hvem skall då vårda ko’n?
Skall mannen lemna sitt dagsverke för att vårda ko’n ?
Hvart tager det då vägen?
Detta förhållande kan ega rum, antingen mannen har en, Iva eller tre kor; det blir alltför stor kostnad dervid, och jag ser icke huru det skall gä till.
Man säger alt han kan tjudra kreaturen.
De mäste då hafva sina kreautur inne, eller rättare låta bli att hafva Dågra kreatur, men just för den, som har flera minderåriga barn, är det af högsta vigt att hafva en ko.
Huru skola de då göra om de icke hafva- någon stängsel?
de få göra sig af med den kon’, jag ser ingen annan utväg.
Jag medger visserligen att den ifrågasatta förändringen vore nyttig, om den kunde verkställas utan stor skada; men skadan blefve mångdubbel emot den som nu eger rum.
På de orter der det är ondt om skog, är det genom den författn., som nu är gällande, öppet lemnadt, att, om alla äro derom ense, förena sig om att icke stänga, utan att hvar och en skall vårda sina kreatur.