Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På detta sätt medverkade allt att göra min ankomst hit obehaglig, och då jag ändtligen, sedan en piga ankommit med en lykta och ånyo påtändt mitt ljus, samt bäddat sängen och anskaffat mina oumbärligaste förnödenheter af glas och saltglaseradt ämne (postlin lärer ej hafva hört till rummet), lagt mig, samt ämnade somna, fortforo obehagen, ty råttorna började en nattdans, och ej nog dermed, osams sig emellan höllo de ett väsen som öfvergår all fattning; dock somnade jag slutligen och vaknade ej förr än sent på morgonen eller, efter min klocka, tio minuter öfver half nio i dag, då en jockej med en kopp thee och ett par skorpor på en bricka inträdde i mitt rum.
Är Hennes
Nåd uppstigen ännu? frågade jag och besvarades med ja, hvarföre jag, så skyndsamt som möjligt, förfogade mig ur sängen i afsigt att kläda och putsa mig, men till min stora bestörtning mötte mig dervid den harmfulla synen, att min tur eller lilla peruk, som jag om aftonen lagt på bordet, alldeles var sönderskuren af råttorna.
– Du vet hur kal min hjessa utan denna beklädnad är, och huru jag den förutan ser ut.
– Någon mer än denna tur ägde jag olyckligtvis icke och något tjenande i dess ställe kunde jag ej i hast påfinna.
Jag nödgades således hjelpa mig min peruk förutan, och kammade mina hårstrån så godt jag kunde uppåt, men hjessan var och blef kal; och så utseende, med skrapad näsa till på köpet, måste jag låta mig nöja, begifvande mig öfver borggården till stora förstun, der jag lät anmäla mig.
Att jag aldrig varit hvad man kallar blyg, åtminstone att den svagheten ej vidlådat mina skrifter alltsedan jag blef ledamot af Alarmförbundet, känner du; således torde du väl tro att jag med fullt courage presenterade mig för Grefvinnan och den grefliga familjen: – men upprigtigt sagdt förhöll det sig ej alldeles så, ty vid mitt inträde i stora förmaket, der Enkefru Generalinnan, Grefvinnan m. m. satt i en soffa i hvit morgonklädning, omgifven af sina döttrar, deras Gouvernant, en slägtinge med åtskilliga Ordensbandstumpar knutna i knapphålet af en gentil morgonrock, och ändtligen unga Grefven med en ond och missnöjd uppsyn, alla, som jag tyckte, riktande sina blickar åt min hjessa, var det lika som en liten blyghet öfverfallit mig; likväl tog jag min stolta auctorsmine uppå, och närmade mig så reslig som möjligt till Grefvinnan för att kyssa hennes hand.
– Jag inser nog mitt fel häri, ty en slik sak lär väl icke hafva anstått mig utan Furstlig fullmakt, och i alla fall kanske icke i min subordinerande ställning, – men förlusten af peruken konfunderade mig; också tillät Grefvinnan ej heller någon handkyssning, likväl undandrog hon sin hand med så mycken skicklighet, att jag det oaktadt ej skolat bli förlägen om jag ej observerat Guvernantens grinlöje, hvilket äfven kom Grefvinnan att mot sin vilja dra på mun, dock återtog hon genast sin värdiga mine och hjelpte mig åter genom ett artigt tilltal, så att jag snart ånyo kom i fattning.
Hon förklarade sitt nöje öfver min ankomst och berömde Professor Lipman som, efter hennes sätt att uttrycka sig, ”haft mycken bonté för hennes son i det han procurerat honom ett sådant sällskap som mitt, under dess resor” m. m.; härvid presenterade hon sin son Grefve Jaques Pancrace, hvilken, oaktadt ganska ung, var en skrumpen gubblik figur, mera lik en dverg än en yngling, men vid närmare betraktande upptäcktes lätt, att han verkligen var i de så kallade slyngel-åren.
De öfriga af sällskapet, för hvilka jag äfven i ordning presenterades, helsade alla artigt, dock kunde jag lätt inse, att åtminstone fröknarne och den unga officern, det oaktadt trodde inom sig att de voro af något ädlare gryt än jag, skallige studiosus.
Den sednare, Löjtnanten och Kammarpagen Eggstjerna nemligen, tilltalade mig likväl genast angående väglaget, och behagade äfven yttra ett par ord om vårt Universitet och Alarmisterna, förmodligen för att välja ett ämne passande åt mig; men sjelf, så tyckte jag mig finna, hade han ej serdeles reda på hvad han talade om.
Nu har jag troget och kanske nästan för omständligt meddelat dig berättelse om mitt emottagande; – Hvad unga Grefven, hvars beskrifning jag förnämligast ville ge dig, beträffar, kan jag deremot för närvarande nästan intet utlåta mig mera än jag gjort, ty ännu känner jag honom ej vidare än till utseendet, hvilket ej är det skönaste: han är, som sagdt är, småvext, har en nedåt lutande näsa, bred mun och öfre läppen betydligt större än den undre, tittar något under lugg, ser ond ut, samt förefaller ögat likasom han vore hjulbent.
Hans själsegenskaper torde vara mera intagande, och det var i detta hopp jag, efter att hafva gjort den första bekantskapen, åter förfogade mig till mitt rum och började detta bref – Vår resa är utsatt att ske inom ett par dagar; jag får kanske således ej så hastigt något tillfälle att ånyo skrifva till
dig; emedlertid har du nu de första begreppen om Grefve Jaques Pancrace von Himmel och Jord.
(Från Skolmästaren Lurfverus till Conrector Bondmark, dat. d. 21 Octobris.)
Jag får berätta käre Broder, att min k. son Petrus nu, efter fem och trefjerdedels års condition på Serafimersholms Grefliga gods, genom salige Pastor Oréns i Larfnäs timad afgång och Hennes Höggrefveliga Nådes högtgällande protection varit så lycklig att komma i besittning af nämnde gjäll, der han förleden söndag 20:de efter Trinitatis höll sin inträdespredikan, hvari han talade något litet om djefvulen: om ej denna lägenheten så snart genom min k. son Petri fästmös, Hennes Nådes Kammarjungfrus, medverkande och Den Högstes besynnerliga nåd tillfallit honom, hade han kanhända tillbjudits medfölja sin fordna förnäma discipel till utländska Academier, dit Herrn nu till följe af Högtsalige Generalens m. m.
Fideicommiss-disposition rest för att fullkomna sina studier, hvilken hederspost han så i anseende till sin ovana vid den främmande mundarten som ock i hänseende till annat, svårligen i alla fall kunnat våga sig emottaga, och ännu mindre nu kan sakna, emedan, ehuru stor en sådan ära än varit, lika som den han snart sagdt i sex års tid åtnjutit, att få umgås med högt och förnämt folk, dock synes kärare vara att få sätta fötterna under egit bord och vara herre sjelf, hvilket han lärt, ty den som lärt sig lyda har ock gemenligen lärt sig befalla.
– Käraste Broder torde påminna sig, att han på Högtsalige Herr Grefvens, Generalens och Commendeurens med Stora Korssets af Stor-Grefveliga Magerska Ordens första Classes vocation till Huspredikant, blef ordinerad till prest, och att han ofördröjeligen efter vigningen afreste för att inställa sig i sitt em– bete, hvilket i ett så högt ljus fordrade både förstånd och ödmjukhet.
– Egenteligen skulle han väl bli Informator för unga Grefven; men hans andeliga stånd berättigade honom tillika att få bli ett slags sällskap eller tidsfördrif för Nådig Generalen, m. m. och hans främmande; så att han äfven i nådig unga Grefvens ögon var mera till ett nöje än en lärare.
Visserligen kunde det i början vara ovant för min k. son Petrus att lämpa sig i så höga kretsar; men med hans hufvud lärde han sig snart sådant, och misstyckte aldrig då han t. ex. skulle sätta sig till bordet, att stolen af någon skalk undanrycktes och han till höga Grefskapets förnöjelse baklängest, men med all respect, slog (reverenter taladt) laboratorium i golfvet, eller att Grefskapet vid lekar behagade fullsota honom i ansigtet och väl äfven någon gång slå vatten öfver honom, med mera dylikt, hvarmed besynnerligen unga Herrar Officerare hade sitt nöje och roade sällskapet; ty han visste nogsamt att sådant skulle i förening med hans inclination för Jungfru Skrångel vara recommenderande till ett pastorat i framtiden.
– Han blef också genom detta sitt skickliga och ödmjuka uppförande ganska påräknad och omtyckt, så att Grefskapet ofta, så snart han inträdde, började skratta, hvilket jag sjelf flere gånger varit så lycklig att få åse.
Sin ödmjuka pligt emot Nådig unga Gref– ven iakttog han likaledes, aldrig förglömmandes hans höga stånd, hvarföre han ock rättade all undervisning efter dess välbehag, väl vetande att en så hög herre ej behöfde på samma sätt handledas som en gemen djäkne; öfver hvilket hans uppförande Herrens höga föräldrar äfven täcktes förklara nådigt välbehag, inseende med honom nyttan deraf, att de egne ädla anlag, hvarmed Herr Grefven af naturen blifvit utrustad, ej genom scholastiskt gräl qväfdes; bland hvilka herrliga anlag jag må nämna ett martialiskt sinne, hvilket i yngre åren redan visade sig, så väl emot mig och min k. son Petrus, som emot barn och betjeningen, samt emot hundar, kalkonhönor och grisar, med dylika, dem herrn kunde rå på, emot hvilka hans humör ofta bröt ut; så att han visserliga torde blifva en herre som ej låter spela sig på sin höga näsa:
En fast caracter syntes ock visa tidiga tecken hos Herrn, emedan hvad han en gång föresatt sig, det måste ske, eller ock blef han så upptänd af vrede, att af så ung herre knappt sådant kunde förmodas.
Föröfrigt har han verkligen mycket högvälboret och nådigt både i uppförande och utseende, så att naturen sjelf synes hafva velat bilda
Herrn till något högt; men min k. son Petrus har dock i sin mon bidragit till hvad denna höga herre redan är och i en framtid torde blifva för stt fädernesland och sina många hundrade undersåtare.
(Från Adjunkten Walfridson till Doktor Flanell, dat.
Gränsen den 6 Maj.)
Nära ett halft år har nu passerat sedan du erhöll någon skrifvelse från mig.
Hvilka äfventyr min Grefve och jag under den tiden haft, vill jag i största korrthet berätta, ty rörande vår utländska resa tror jag mig af flere orsaker ej böra vara vidlyftig.
Efter iordningställandet af allt i och för vår affärd, afreste vi i en beqväm resvagn med
Himlar och Jordar under öppna tornerhjelmar på bägge dörrarna, samt utrustade med tvenne betjenter i gult livré och trefärgade sultaner, så prydligt, att bönderna på gästgifvaregårdarne bäfvande åskådade vår glans och höghet.
I sällskap på resor lär man, som du torde veta, lättast känna personers lynne och snillegåfvor, åtminstone tror jag så, och skulle derföre gerna vilja göra en liten tur med den flicka jag ämnade till min hustru, förr än jag med henne afgjorde saken.
– Men funne jag hennes uppförande då i ringaste måtto likt den reskamrats jag nu hade, tackade jag visserligen Gud att kunna slippa henne under den stora resan genom lifvet.
Grefven var, med ett ord sagdt, otreflig; det enda, hvari våra lynnen närmades hvarandra, var att han ofta önskade att äta och dricka, men deremot voro vi sällan af lika smak.
– Alla menniskor, som ej voro förnäma, syntes han anse böra vara honom undergifna, följaktligen ville han att jag äfven skulle vara det; men sedan jag, lik en annan Simson, återfått min styrka med mitt hår, eller tydligare uttryckt, sedan jag ånyo fått mig en tur och blifvit närmare bekant med grefven, återstod hos mig ej den minsta blyghet, och således misstog han sig om min underdånighet; dock iakttog jag ej heller någon slags myndighet, endast de rättigheter en like och reskamrat tillkomma; ty såsom fri man ansåg jag mig fullkomligen lika god som hvarje Grefve, och glömde aldrig att lika litet som någon Grefve finns hvilken ej härstammar ifrån en oäkta slaf, lika litet finns någon ofrälse som ej härstammar från en kung.
Årstiden, nemligen i Oktober, var väl icke den aldravackraste, men den gynnande väderleken tillät dock ännu sommarlika stunder; dessutom äger hvarje årstid sitt behag, men Grefvens smak för beständigt uppdragna fönster, förmodligen derföre att han upptäckt att jag önskade dem nedfällda, hvilket jag dock icke i anseende till hans föregifna ömtålighet kunde yrka, hindrade mig att njuta deraf, och så instängda passerade vi från ort till ort, så att blott konversationen oss emellan återstod till tidsfördrif, och den förtjenar i sanning icke att meddelas; ty sällan bestod den af annat än dumma frågor och triviala svar, såsom då Grefven fäste sin uppmärksamhet vid något nytt föremål som han fann af serdeles märkvärdighet, t. ex. att en anka stod på ett ben, frågade han om hon också kunde gå på det benet ensamt, och dylika uppbyggliga saker, föga klokare än den Nordiska Grefvens, som frågade huru flaggan som han under sina resor såg på en stång, kunde veta vädret och förstå att visa rätt.
Vi höjde oss likväl stundom med våra samtal, t. ex. då vi en den vackraste afton stigit ur vagnen på en kulle vid hafvet, och solen i sin nedgång spridde en mild purpur kring horisonten och det skönaste landskap jag sett, och jag, ledd af min förtjusning, ingick i betraktelser öfver skapelsens majestät och oändlighet samt det upplyftande i att tänka derpå.
– Jag började för att leda Grefvens tankar till de oändliga rymder der sjelfva tanken liksom finner en gräns, att beskrifva solens storlek, som jag bäst trodde mig kunna göra fattlig genom exemplet, att om hela jorden sattes midt uti detta ofantliga klot, och månan på samma afstånd som nu ginge kring jorden, skulle den ändå ej hinna till solens yta; men att grefven ej hade lust att följa mig så långt, eller vid min berättelse kände något högtidligt intryck, slutade jag så mycket snarare, som hans tankar stadnade vid solen och månan på betjenternas livresnören, der han anmärkte att de hade näsa och mun.
– Jag kunde ej vederlägga detta, och ansåg derföre bäst att tiga.
– Den meriten hade Grefven likväl, att han icke beständigt talade, och den ännu större att icke vilja säga qvickheter, oaktadt, om jag ej alltför mycket bedrar mig på min förmåga att bedöma menniskor, han verkligen ägde anlag till båda delarna.
– Således utan serdeles angenäm resa anlände vi till det ryktbara Universitet du så ofta önskat få besöka – Grefvens underbyggnad för en resa dit, var – jag kan ej neka det – vida svagare än jag väntat: ty han kunde platt intet, icke ens rätt läsa sitt modersmål, ännu mindre något annat, och skrifva kunde han ungefär så väl som en vanlig klädtvätterska.
Fransyska talade han dock, emedan i Grefvens föräldrars hus detta språk nästan ensamt nyttjades.
Jag förundrade mig i början öfver denna sällsynta okunnighet, helst hos en yngling som i flera år haft informator, men då jag betänkte hvilken stackare denne informator måste hafva varit, åtminstone att dömma af den missaktning betjenterna i början visade mig, som de trodde vara hans efterträdare, undrade jag ej serdeles derpå.
Jag erkänner till och med äfven att det skulle hafva varit ett fruktlöst arbete att vilja bibringa honom några kunskaper, ty dertill hade han ingen den minsta applikation.
– Så svåra pligter ålågo mig ej heller; min enda skyldighet var att anskaffa honom ett Doktors-diplom, och, ehuru jag väl ansåg sådant lättare, trodde jag ändå att äfven deri skulle möta stora svårigheter; men jag glömde då att Grefven var Fideicommissarius och ägare till Serafimersholm, Palthammar och Ingelunda; också behöfde han knappt ankomma till Akademien, med den glans som omgaf honom, och der hyra en prydlig våning samt framför allt vara okunnig i landets språk, hvarigenom hans svaghet ej så lätt förråddes och hvilket dessutom, som du vet, alltid rekommenderar, förr än hans anseende verkligen var stort, och han firades, i mitt tycke ungefär likt Baron Holbergs pantsatte Bonddräng, då jag naturligtvis får rôlen af dennes hofmästare, ty på enahanda sätt som de båda, uppförde vi oss i allmänhet, undantagande att Grefven ej ræbede öfver bordet, och mera dylikt.
Rent och oförstäldt anmälte jag Grefvens afsigt att bli Doktor för pengar, och lika uppriktigt svarades mig att intet hinder vore deremot att tilldela en utlänning ett diplom, helst han dermed aldrig kunde göra någon förtjent person inom landet förfång; i synnerhet då han vore nöjd med att bli Doktor i ehvad vetenskap som helst, och följaktligen äfven i verskonsten eller poesien.
För ordningens skull borde han dock offentligen försvara sin gradualdisputation, hvarvid du lätt kan begripa att jag hjelpte honom med afhandlingen; dock gjorde jag mig dermed ej serdeles besvär.
Jag begagnade nemligen blott en händelsevis öfverkommen disputation De Versificationis Suecanæ vitiis, utgifven i Upsala; och således, som jag med skäl förmodade, såsom från en så aflägsen ort, fullkomligen okänd, utgaf jag den för Grefvens arbete.
Auctor (numera Grefven) hade deri genom en vers ur Ovidius, anbragt på inre sidan af titelbladet, blygsamt förklarat att han skämdes för sitt arbete och att det i hans tycke väl förtjente utstrykas nästan helt och hållet, men att han ändå ej velat förbättra något m. m. hvilket ock kunde vara en sanning, ty innehållet för resten var ej heller serdeles lärorikt eller upplysande, emedan det nästan endast bestod af exempel på fel i Svenska verser. 1:sta §:n handlade om förkorrtningar, hvarå såsom bevis anfördes huru författaren till en vitterhetssamling, tryckt i Götheborg, nyttjat,
O! jag skådar lifvets förhäng’ bak’
Englar le derstäds’ emot mitt öga –
i stället för, bakom lifvets förhänge eller förlåt, och derstädes; – had’, kund’, månd’, förjäfs’, och hundrade dylika vårdslösheter i stället för hade, kunde, månde, förjäfves, m. fl., i synnerhet af en poet vid namn Sesemannus, anfördes vidare. 2:dra §:n upptog fel emot metern, hvarå exempel förnämligast hemtades ur en Sång till Horatii Skugga, tryckt i Stockholm, der versen:
Undfägnas ganska väl med spenat och ölost
i stället för med ölost och spenat förekommer; likaledes, ibidem:
Så när en rik Canalj far ut till sin malmgård,
i stället för ut till sin malmgård far.
– Till denna § eller afdelning räknades naturligtvis äfven för långa vers, såsom följande ur visor och sångstycken af uppgifne ännu lefvande författare:
– Vi sedan må,
Alla likt muntra Bacchi kaptener till våra
hemvist gå,
Äfvensom:
Herr Kammar-Rådets välgångs skål
Så ock hans broders Herr Advocat-Fiskalens –
Men i synnerhet upptogos, i 3:dje §, en ofantlig mängd fel emot äkta rim.
Bland exempel derå anfördes ej allenast en poetisk Riddersmans vers:
När hästen lyfter på sin gump,
Så blir han ganska lik en tupp:
Den efter författarens egen tanke mindre lyckliga Charaden:
Mitt första ser man ofta vandra
På mig och äfven på min brud,
Hon ropar jemt åt mig mitt andra
Så snart jag öppna vill min trut m. m.
Utan äfven både huru Sveriges spränglärdaste poet sjelf rimmar prägel mot degel, och huru en snillrik komplimentör i Kalmare tidning sjunger:
Till mästerverk naturen tvangs
Och gaf en de la Grange –
Hvilka rim alla förkastades såsom oäkta eller på sin böjd så kallade halfrim, för hvilkas nyttjande unga skalder dock i allmänhet varnades.
– Vidare upptogos i en appendix ord, hvilka alldeles icke rimma, såsom stolpe, äple m. fl., hvarvid en anonym Rådmans i Telge uppgift af hvirfvel till rim mot silfver, dock i nödfall och i brist af bättre, gillas.
Denna disputation skulle nu Grefven försvara, hvilket ej på annat sätt kunde låta verkställa sig, än att en student (vid namn Hackman) dold under Kathedern eller täckelset för densamma, hvarå ett par hål för ögonen voro gjorda, talade för Grefven, som endast visade sig, efter instruction, lika som han varit närsynt, beständigt seende i sitt papper och rörande på munnen som om han sjelf svarat; ungefär på samma sätt som Aktörer och Aktriser stundom låtsa spela harpa eller cittra, då likväl ljudet kommer ifrån kulissen; och detta, ehuru påtagligt, gick dock till åhörarnes stora nöje en lång stund, ty allt var öfvadt, och opponenterna, hvaribland jag naturligtvis var, ense om hvad de skulle göra; Men olyckan ville att en näsvis Svensk student, himmelen vete hvarifrån han kom, kanhända stött öfver någon citation, föll på den ideen att opponera extra, och lyckades riktigt att få ordet; Hans första argument rörde orikigheten af klandret å den anförde versen:
O! jag skådar lifvets förhäng’ bak’ &c.
”Om jag” yttrade han, ”uttryckte mig i svensk vers:
O! jag ser kathederns förhäng’ bak’
Någon står derstäds.
Fram med figuren!
vore sådant ganska riktigt; deremot om jag sade:
O! jag skådar bakom förhänget –
ingen derstädes man sökt förborga –
hade jag fullkomligen orätt både i anseende till tankar och versbyggnad”
– Dessutom påstod han att hela disputationen var oduglig, och trodde att då Auctor, enligt Ovidii vers, sjelf insett sådant, han ock bordt utstryka densamma; men ej nöjd dermed, höll han sig ej ens vid saken, utan började i en skorrande latin framkasta frågor: hvad disputationer tjena till, då goda och odugliga äro lika gällande? m. fl. Com.
Jacobus Pancratius, som väl icke förstod hvad som sades, anade dock något oråd och rörde under tiden beständigt på munnen, samt ökade läpparnes rörelse mer och mer, allt som han blef hetare om öronen, men ändtligen förlorade han allt tålamod och blef ond, då hans ansigtsmuskler drogo sig till gråt, hvilken ock snart plötsligen utbröt med full fart.
– Emedlertid fortfor rösten ifrån katedern at besvara opponenten, men det allmänna åtlöjet slutade snart hela akten, och jag måste med hög röst, ehuru oombedd, på den opponerandes vägnar, ropa concedo.
Svårt är att neka att detta gick mindre väl, dock hvad gjorde det för grefven att skämmas ett par timmar, för att i en hel lifstid just derföre ha heder?
Med ett ord, han blef Poeseos Doktor och är det verkligen, åtminstone har han diplom och bär sidenhatt med en gyllene lyra i spännet.
Att vi efter denna affär, och den så väl uträttad, ej längre kunde dröja vid Akademien, inser du lätt.
Vi påskyndade derföre så mycket som möjligt vår återresa, hvilken lyckligen tog sin början i förra månaden, och redan befinna vi oss åter här, från hvilket ögonblick en ny period i Grefvens historia kan räknas, ty hela hans sätt att vara, likasom förändrade
sig med första steget åter på fädernejorden.
Ej nog dermed att han verkligt börjat resonera, ej allenast med mig, utan äfven långa raderna för andra, han gör det ur en ton, som ganska bestämdt tillkännager hans medvetande af att han är en berest doktor.
Vi fortsätta genast vår resa stora vägen till residenset, der grefven hoppas träffa sin Fru
Mor och der han ämnar emottaga någon plats i statens tjenst, den jag förmodar han med mera heder måtte bekläda än katedern.
Min befattning som Guvernör kommer således vid samma tillfälle att upphöra, ty statens Embetsmän behöfva ej Guvernörer.
Troligen blir jag grefligt belönt för min möda, hvilken också verkligen bestått i något så föga hedrande, att jag förtjenar uppmuntran.
(Från Grefve Nordenstöd till Grefvinnan Aimée Aurore Constance von Himmel och Jord; dat. den 17 Juli.)
Jag skyndar att ha den äran berätta det Hennes Durchlaucht Furstinnan i går i Nåder behagat utnämna unga Grefve Jaques von Himmel och Jord till ÖfverHofmasmästare i survivance samt Kammarherre, och tillika, i och för Grefvens
skull, inrättat Ordens-poets-värdigheten, hvilken beställning Grefven jemte dubbla dekorationen och Möordens anseende erhållit.
Grefven är således eröfrad af staten, hvilken trott sig äga de heligaste anspråk på hans snille och talanger; likväl fordrar den ej uteslutande hans tid, och Grefvinnans önskan att öfver sommaren få omfamna sin son på Serafimersholm möter inga svårigheter.
(Från Skolmästaren Lurfverus till Gästgifvaren Kantin i Östra Stöp, dat. den 19 Augusti.)
Mycken tacksägelse, käraste svåger, för den mig tillsände griskultingen, när jag nu kommer att bläda kålen får jag nog att ge honom så att han skall bli fet innan hösten.
Han kom just lagom; k. svåger skulle bara hafva kommit sjelf med och sett all den grannlåt som här varit och hvars make svåger aldrig får se så länge han lefver.
– I går åtta da’r se’n kom Hennes höga Nåde Fru Grefvinnan jemte
Nådig’ fröknarna och all betjeningen tillbaka från hufvudstaden, men Nådig Grefven, som svåger vet, varit ute och rest, var inte med.
Straxt efter hemkomsten anbefallte Nådig Grefvinnan, att ett stort tempel skulle byggas längst bort i trädgården och kläs med löf och granris, och allt folket på godset, ifrån den minsta till den största skulle befallas att lemna skörden och i nya kläder infinna sig vid Herrgården tidigt om morgonen Jacobsmessodagen.
En Konduktör ifrån hufvudstaden, som reste på fjäderkärra, hade Nådig Grefvinnan med sig; Han skulle ställa allt i ordning i templet och ha bestyr med hela grannlåten, som tillställdes för unga Grefvens skull och på hans namnsdag.
– Allting gick ock så fort som möjligt och blef färdigt just som Grefven skulle komma; hvilket väl var en Guds lycka.