Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under de andra slumrade de af hans kämpar, som fallit, då det stora slaget stått där på mon.
Nu hade de legat där så länge, att dödens fruktan och vördnad vikit ifrån deras grafvar.
Vägen gick fram mellan deras hviloställen.
Den nattlige vandraren tänkte aldrig på att se till huruvida dimomsvepta skepnader vid midnattstid sutto på kumlens topp och i tyst längtan stirrade mot stjärnorna.
Det var en glittrande morgon, daggfrisk och solvarm.
Skytten, som varit ute på jakt alltsedan dagningen, hade kastat sig ned i ljungen bakom kung Atles hög.
Han låg på rygg och sof.
Hatten hade han dragit ned öfver ögonen, och jaktväskan af skinn, ur hvilken harens långa öron och orrens krokiga stjärtfjädrar stucko fram, låg under hans hufvud.
Bågen och pilarna hade han bredvid sig.
Fram ur skogen kom en flicka med ett matknyte i handen.
Då hon trädde ut på de flata hällarna mellan kumlen, tänkte hon på hvilken god dansplats detta kunde vara.
Hon fick en innerlig lust att pröfva den.
Hon satte ned knytet i ljungen och började dansa helt ensam.
Ingen vetskap hade hon om att en man låg och sof bakom kungshögen.
Skytten sof alltjämt.
Brinnande röd stod ljungen mot den skarpt högblåa himlen.
Myrlejonet hade uppkastat sin håla tätt bredvid den sofvande.
Däri låg ett stycke kattguld och gnistrade, som om det velat sätta eld på alla sandmons gamla stubbar.
Ofvanför skyttens hufvud utbredde sig orrfjädrarna som en plym, och deras metallfärger skiftade från djup purpur till stålblått.
På den oskuggade delen af hans ansikte glödde brännande solsken.
Men han öppnade ej ögonen för att skåda förmiddagsglansen.
Emellertid fortsatte flickan att dansa och svängde om så ifrigt, att den svartnade mossjorden, som samlat sig i hällarnas ojämnheter, rök om henne.
En gammal torr fururot, blank och grå af ålder, låg uppryckt inne bland ljungen.
Den tog hon och svängde om med.
Spånor foro ut ur det multnande träet.
Tusenfotingar och tvestjärtar, som haft bo i springorna, kastade sig hufvudyra ut i den ljusfyllda luften och borrade sig ned bland ljungens rötter.
Då de svingande kjortlarna snuddade vid ljungen, fladdrade därur upp skaror af små grå fjärilar.
Dessa, som hade vingarnas undersida hvit och silfverglänsande, hvirflade upp som torra löf för en stormil.
De syntes då helt hvita, och det var som om det röda ljunghafvet stänkte upp hvitt skum.
Fjärilarna höllo sig en kort stund uppe i luften.
Deras sköra vingar dallrade så häftigt, att färgstoft lossnade och föll ned i ljungen som tunt, silfverhvitt fjun.
Då var det, som om luften genomfarits af ett solbestråladt duggregn.
Rundt om i ljungen sutto gräshoppor och gnedo bakbenen mot vingarna, så att de klingade som harpsträngar.
De höllo god takt och voro så samspelta, att enhvar, som gick öfver mon, trodde sig höra samma gräshoppa under hela vandringen, fast han än hade henne till höger, än till vänster, än före, än efter.
Men hon, som dansade, var ej nöjd med deras spel, utan började om en liten stund att själf tralla takten till en danslek.
Hennes röst var gäll och sträf.
Skytten blef väckt af sången.
Han vände sig på sidan, höjde sig på armbågen och såg öfver kumlet bort till henne, som dansade.
Han hade drömt, att haren, som han nyss dödat, sprungit ut ur väskan och tagit hans egna pilar för att skjuta på honom.
Han såg nu bort till flickan, halfvaken, yr af drömmar, med hufvudet brinnande efter sömnen i solskenet.
Hon var storväxt och groflemmad, ej fager i anletet, ej lätt i dansen, ej taktfast i sången.
Hon hade stora kinder, tjocka läppar och platt näsa.
Hon var mycket röd på kinderna, mycket mörk i håret, yppig i växten, kraftig i rörelserna.
Hennes kläder voro torftiga, men bjärta.
Röda bårder kantade den randiga kjorteln, och brokiga ullgarnssnodder följde lifvets sömmar.
Andra unga tärnor likna rosor och liljor, men hon var som ljungen, stark, munter och lysande.
Med glädje såg skytten den stora, granna kvinnan dansa på den röda heden, midt ibland spelande gräshoppor och fladdrande fjärilar.
Medan han såg på henne, skrattade han, så att munnen drogs upp mot öronen.
Men så fick hon plötsligen syn på honom och blef stående orörlig.
»Du menar väl jag är tokig,» var det första hon kom sig för att säga.
På samma gång undrade hon hur hon skulle få honom till att tiga med hvad han sett.
Hon ville ej höra förtäljas nere i bygden, att hon dansat med en fururot.
Han var en ordfattig man.
Inte en stafvelse fick han öfver läpparna.
Han var så blyg, att han ej visste bättre att göra än att fly, fastän han gärna velat stanna.
Hastigt fick han hatten på hufvudet och skinnväskan på ryggen.
Sedan lopp han bort mellan ljungtufvorna.
Hon ryckte till sig matknytet och sprang efter.
Han var liten, stel i sina rörelser, och hade synbarligen ringa krafter.
Hon hann honom snart och slog hatten af honom för att förmå honom att stanna.
Egentligen hade han mest lust att blifva stående, men han var yr af blyghet och flydde med än större fart.
Hon sprang efter och började rycka i hans väska.
Då måste han stanna för att försvara denna.
Hon anföll honom med all makt.
De brottades, och hon lade omkull honom.
»Nu talar han ej om det för någon», tänkte hon och var glad.
I detsamma blef hon dock helt rädd, ty han, som låg på marken, tycktes alldeles blekna bort, och ögonen vände sig i hufvudet på honom.
Han hade dock icke på något sätt skadat sig.
Det var sinnesrörelsen han ej tålt.
Aldrig förr hade så stridiga och starka känslor rört sig inom denne enslige skogsbo.
Han var glad öfver flickan och ond och blyg och ändå stolt öfver att hon var så stark.
Han blef alldeles hufvudyr af det.
Den stora, starka ungmön lade armen om hans rygg och reste upp honom.
Hon bröt ljung och piskade hans ansikte med de styfva kvistarna, tills blodet kom i rörelse.
Då hans små ögon åter vände sig mot dagsljuset, lyste de af nöje vid att se henne.
Alltjämt teg han; men handen, som hon lagt om hans lif, drog han fram och smekte den sakta.
Han var ett barn af svält och tidiga mödor.
Torr och gulblek, köttlös och blodfattig var han.
Hon kände sig rörd af att han var så försagd, han, som dock syntes vara bortemot trettitalet.
Hon tänkte, att han måtte lefva alldeles ensam inne i skogen, eftersom han var så ömklig och så illa klädd.
Ingen månde han äga, som såg om honom, ingen mor eller syster eller käresta.
Den stora barmhärtiga skogen utbredde sig öfver obygden.
Döljande och skyddande upptog den i sitt sköte allt, som sökte dess hjälp.
Med höga stammar stod den vakt kring björnens ide, och i täta buskars skymning inrymde den småfåglarnas äggfyllda bon.
På denna tid, då folket ännu höll trälar, rymde många af dessa till skogen och funno skydd bakom dess gröna murar.
Den blef för dem ett stort fängelse, som de ej vågade lämna.
Skogen höll dessa sina fångar i sträng tukt.
Den tvang de slöa till omtanke och uppfostrade de i träldomen förfallna till ordning och ärlighet.
Endast den flitige gaf den nåden att lefva.
De båda, som möttes på heden, voro ättlingar af sådana skogens fångar.
De gingo stundom ned till de bebyggda, odlade dalarna, ty de fruktade ej mer att återföras i den träldom, hvarur deras fäder flytt, men helst hade de sina vägar inne i skogsdunklet.
Skyttens namn var Tönne.
Hans egentliga yrke var att utföra röjningsarbeten, men han förstod sig ock på andra ting.
Han samlade töre, kokade tjära, torkade fnöske och gick ofta på jakt.
Hon, som dansade, hette Jofrid.
Hennes fader var kolare.
Hon band kvastar, plockade enbär och bryggde öl af den hvitblommiga porsen.
De voro båda mycket fattiga.
Förut hade de aldrig mötts i den stora skogen, men nu tyckte de, att alla skogens vägar slingrade sig till ett nät, i hvilket de lupo fram och åter och omöjligen kunde undgå hvarandra.
Aldrig visste de nu välja den stig, på hvilken de ej möttes.
Tönne hade en gång haft en stor sorg.
Han hade länge bott med sin mor i en usel rishydda, men så snart han blef vuxen fattade han den planen att bygga henne en varm stuga.
Under alla sina fristunder gick han ut på skogshygge, fällde träd och högg dem i afpassade stycken.
Sedan gömde han det hopade timret i mörka klyftor under mossa och kvistar.
Det var hans mening, att hans mor ej skulle veta något om allt detta arbete, förrän han var färdig att resa stugan.
Men hans mor dog, innan han fått visa henne, hvad han samlat, innan han hunnit att säga henne, hvad han velat göra.
Han, som hade arbetat med samma nit som David, Israels konung, då han samlade skatter för Guds tempel, sörjde öfvermåttan bittert häröfver.
Han förlorade all lust för nybygget.
För honom var riskojan god nog.
Dock hade han det föga bättre i sitt hem än ett djur i sin håla.
Då nu han, som hittills alltid smugit omkring ensam, fick lust att söka Jofrids sällskap, betydde detta helt visst, att han gärna velat hafva henne till käresta och brud.
Jofrid väntade ock dagligen, att han skulle tala vid hennes far eller vid henne själf om saken.
Men Tönne var ej i stånd härtill.
Det märktes på honom, att han var af trälaätt.
Tankarna, som funnos i hans hufvud, rörde sig långsamt som solen, då hon färdas öfver himlen.
Och svårare var det för honom att forma dessa tankar till sammanhängande tal än för en smed att smida ett armband af rullande sandkorn.
En dag förde Tönne Jofrid hän till en af de klyftor, hvarest han hade dolt sitt timmer.
Han ref undan grenarna och mossan och visade henne de afhuggna stockarna.
»Mor skulle haft det,» sade han.
Han såg förväntningsfullt på Jofrid. »Detta skulle ha blifvit mors stuga,» upprepade han.
Märkvärdigt sen var denna ungmö att fatta en ungersvens tankar.
Då han visade henne mors stockar, så borde hon väl förstå, men hon förstod ej.
Då beslöt han att än ytterligare förklara sin mening.
Ett par dagar efteråt började han släpa upp stockarna till platsen mellan kumlen, där han första gången sett Jofrid.
Hon kom som vanligt vägen fram och såg honom arbeta.
Dock gick hon vidare utan att säga något.
Sedan de blifvit vänner, hade hon ofta gifvit honom ett godt handtag, men med detta tunga arbete tycktes hon ej vilja hjälpa honom.
Tönne tyckte dock, att hon bort kunna förstå, att det nu var hennes stuga, som han ämnade timra.
Hon förstod det fullväl, men hon hade ingen lust att skänka bort sig åt en sådan man som Tönne.
Hon ville hafva en stark och frisk man.
Det tycktes henne bli dålig utkomst att gifta sig med en, som var svag och klent begåfvad.
Dock var det mycket, som drog henne till denne tyste, blyge man.
Tänk dock, att han sträfvat så mycket för att glädja sin mor och ej fått njuta lyckan att bli färdig i tid.
Hon kunde vilja gråta för hans skull.
Och nu byggde han stugan, just där han sett henne dansa.
Det fanns ett godt hjärtelag hos honom.
Och detta lockade henne och fäste hennes tankar vid honom, men hon ville alls icke gifta sig med honom.
Hvarje dag gick hon öfver ljungfältet och såg stugan resa sig, fattig och utan fönster, med solsken insilande mellan otäta väggar.
Tönnes arbete gick öfvermåttan fort, men ej med omsorg.
Hans timmer var ej kanthugget, knappast barkadt.
I golfvet lade han in klufna ungträd.
Det blef mycket ojämnt och svigtande.
Ljungen, som stod och blommade därunder, ty ett år var gånget, sedan den dagen, då Tönne legat och sofvit bakom kung
Atles hög, stack upp förvägna röda klasar genom springorna, och myrorna vandrade opåtaldt ut och in, granskande detta bräckliga människoverk.
Jofrid än styrde stegen under dessa dagar, stod den tanken för henne, att där byggdes en stuga åt henne.
Det reddes ett eget hem åt henne däruppe på ljungmon.
Och hon visste, att om hon ej stege in där som husmor, så skulle björn eller räf få bo där.
Ty så mycket kände hon Tönne, att hon förstod, att om han fann sig hafva arbetat förgäfves, så skulle han aldrig flytta in i den nya stugan.
Han skulle gråta, den stackaren, då han fick höra, att hon ej ville bo där.
Det skulle bli en ny sorg för honom, lika stor, som då hans mor dog.
Men han fick väl skylla sig själf, då han ej frågat henne i tid.
Hon tyckte sig ge honom tecken nog därmed att hon ej hjälpte honom med stugan.
Därtill hade hon dock god lust.
Hvarje gång hon såg mjuk hvit mossa, ville hon plocka den för att drifva in i de gistna väggarna.
Hon var ock sinnad att hjälpa Tönne vid murandet af spiseln.
Såsom han förfor därvid, skulle all röken samlas i stugan.
Men det var detsamma hur där blef.
Där skulle ingen mat koka, ingen brygd sjuda.
Ledt var det dock, att den stugan aldrig ville gå henne ur tankarna.
Tönne arbetade, glödande ifrig, viss att Jofrid skulle förstå meningen, blott stugan blefve färdig.
Han undrade ej mycket på henne.
Han hade nog att göra med att hugga och timra.
Tiden gick raskt för honom.
En eftermiddag, då Jofrid kom gående öfver mon, såg hon, att där var kommen dörr för stugan och stenhäll för tröskeln.
Då förstod hon, att allt nu måste vara färdigt, och hon blef mycket upprörd.
Tönne hade täckt taket med tufvor af blommande ljung, och hon greps af en stark längtan att träda in under detta röda tak.
Han var ej själf vid nybygget, och hon beslöt sig för att gå in.
Den stugan var ju timrad för henne.
Den var hennes hem.
Det stod ej till att motstå lusten att se den.
Därinne var mer hugnesamt, än hon hade väntat.
Enris var strödt öfver golfvet.
Frisk doft af barr och kåda härskade där.
Solstrålarna, som spelade in genom luckor och springor, drogo ljusband genom luften.
Det såg ut, som om hon varit väntad: i väggspringorna voro gröna kvistar instuckna, och i spiseln stod en nyhuggen gran.
Tönne hade ej flyttat dit sitt gamla husgeråd.
Där funnos blott ett nytt bord och en bänk, öfver hvilken en älghud var kastad.
Så snart Jofrid kommit öfver tröskeln, kände hon ett hems glada trefnad omge sig.
Hon var till freds och lugn, medan hon stod där, men att gå därifrån syntes henne svårt som att gå bort och tjäna hos främmande.
Det var så, att Jofrid nedlagt mycken flit på att skaffa sig ett slags hemgift.
Hon hade med konstfärdiga händer väft bonader, sådana som tarfvas för att pryda ett rum, och dessa ville hon sätta upp i sitt eget hem, då hon fick något.
Nu undrade hon hur dessa dukar skulle passa härinne.
Hon skulle gärna vilja pröfva dem i den nya stugan.
Hon begaf sig raskt hemåt, hämtade sin väfrulle och började att fästa de färgrika tygstyckena uppe under taket.
Hon slog upp dörren, så att den stora kvällssolen lyste på henne och hennes arbete.
Hon rörde sig ifrigt i stugan, brådskande, munter, trallande på en kämpavisa.
Hjärtligt nöjd var hon.
Det blef grant därinne.
De väfda rosorna och stjärnorna lyste som aldrig förr.
Medan hon arbetade, höll hon god utkik utåt ljungmon och grafställena, ty det förekom henne, som om Tönne äfven nu skulle kunna ligga dold bakom ett af kumlen och skratta åt henne.
Kungahögen låg midt för dörren, och bakom den såg hon just solen sjunka.
Gång på gång såg hon dit.
Hon kände det som om någon skulle sitta där och betrakta henne.
Just då solen var så djupt nere, att blott några blodröda strålar silade fram öfver det gamla stenröset, såg hon hvem det var, som betraktade henne.
Hela kumlet var ej mer ett kummel, utan en stor, gammal kämpe, som satt där, ärrig och grånad, och stirrade på henne.
Rundt om hans hufvud bildade solstrålarna en krona, och hans röda mantel var så vid, att den utbredde sig öfver hela mon.
Hans hufvud var stort och tungt, anletet grått som sten.
Hans kläder och vapen voro ock stenfärgade och härmade så noga stenarnas skiftningar och lafklädnad, att man måste se väl efter för att märka, att det var en kämpe och ej en stenhög.
Det var som med dessa larfver, hvilka likna trädgrenar.
Man kan gå dem förbi tjugu gånger, innan man märker, att det är en mjuk djurkropp man tagit för hårdt trä.
Men Jofrid kunde ej längre taga fel på att det var den gamle kung Atle själf, som satt där.
Hon stod i dörren, höll handen skuggande öfver ögonen och såg rakt in i hans stenansikte.
Han hade mycket små, sneda ögon under sin höghvälfda panna, bred näsa och ett stridt skägg.
Och han lefde, denne stenman.
Han log och blinkade mot henne.
Rädd blef hon, och hvad som mest förfärade henne, var hans tjocka, muskelstyfva armar och håriga händer.
Ju längre hon såg på honom, dess bredare blef hans löje, och till sist lyfte han en af de skeppundstunga armarna för att vinka henne till sig.
Då gaf Jofrid sig på flykt hemöfver.
Men då Tönne kom hem och fann stugan klädd med stjärnströdda bonader, fick han så stort mod, att han sände sin böneman till Jofrids fader.
Denne sporde Jofrid om hennes mening, och hon gaf sitt samtycke.
Hon var mycket nöjd med den vändning saken tagit, om hon än skänkte bort sin hand halft tvingad.
Hon kunde ej säga nej till den man, till hvars stuga hon redan burit sin hemgift.
Dock såg hon först efter, att gamle kung Atle åter blifvit till ett stenkummel.
Tönne och Jofrid lefde lyckliga under många år.
De fingo ett godt namn om sig.
»De äro goda människor,» sade man.
»Se hur de bistå hvarandra, se hur de arbeta tillsammans, se hur den ene ej kan lefva skild från den andra!»
Tönne blef för hvarje dag starkare, uthålligare och mindre trögtänkt.
Jofrid syntes hafva gjort en hel man af honom.
Mestadels lät han henne råda, men han förstod ock att med seg envishet genomföra sin egen vilja.
Det följde skämt och glädje med Jofrid, hvart hon kom.
Hennes kläder blefvo allt brokigare, ju äldre hon blef.
Hela ansiktet var skarpt rödt.
Men i Tönnes ögon var hon fager.
De voro ej så fattiga som mången annan af deras stånd.
De åto smör till gröten och blandade hvarken sådor eller bark i brödet.
Porsölet skummade i deras stånkor.
Deras får- och gethjordar förökades så hastigt, att de kunde unna sig köttmat.
Tönne utförde en gång ett röjningsarbete åt en bonde i dalen.
Denne, som då såg hur han och hans hustru under stor munterhet arbetade tillsammans, tänkte som mången annan: »Se, detta är goda människor.»
Bonden hade nyss förlorat sin hustru, och hon hade efterlämnat ett halfårsgammalt barn.
Han bad Tönne och Jofrid mottaga hans son till fostring.
»Barnet är mig mycket kärt,» sade han, »därför lämnar jag det till er, ty I ären goda människor.»
De hade inga egna barn, så att det syntes mycket lämpligt, att de togo detta.
De mottogo det ock utan tvekan.
De menade sig få fördelar däraf, att de fostrade en bondes barn, därjämte väntade de sig hugnad på ålderdomen af att äga en fosterson.
Men barnet blef ej gammalt hos dem.
Innan året var gånget, var det dödt.
Detta sades af mången vara fosterföräldrarnas fel, ty barnet hade varit synnerligen friskt, innan det kom till dem.
Härmed menade dock ingen, att de uppsåtligen dödat det, utan snarare att de åtagit sig hvad som varit öfver deras förmåga.
De hade ej haft förstånd eller kärlek nog för att ge det den vård, som det behöfde.
De hade vant sig att endast tänka på sig själfva och sörja för sitt eget.
De hade ingen tid att omhulda ett barn.
De ville gå tillsammans på arbetet om dagen och sofva en lugn sömn om natten.
De tyckte, att den lille drack för mycket af den goda mjölken och unnade ej honom så godt som sig själfva.
Det var dock långt ifrån, att de visste, att de behandlade gossen illa.
De tänkte, att de voro just så ömma om honom, som föräldrar bruka vara.
Snarare föreföll det dem, som om fostersonen varit för dem ett straff och en plåga.
De sörjde ej öfver att han dog.
Kvinnor bruka hafva sin stora lust och glädje af att handskas med barn, men Jofrid hade en man, för hvilken hon i mycket måste bära en mors omsorg, så att hon åstundade ingen annan att ha vård om.
Det brukar ock vara dem kärt att se de smås hastiga förkofran; men Jofrid hade fröjd nog af att se Tönne utveckla sig till förstånd och manlighet, af att pynta och ansa i sin stuga, af hjordarnas tillväxt och af nyodlingen, som de bedrefvo nere på ljungmon.
Jofrid gick till bondens gård och sade honom, att barnet var dödt.
Då sade mannen:
»Nu har det gått mig som den, hvilken lägger så mjuka dynor i sin säng, att han sjunker ned till den hårda bottnen.
Alltför väl ville jag akta min son, och se, nu är han död!»
Och han var bedröfvad.
Vid hans ord började Jofrid bitterligen gråta. »Gud gifve, att du ej lämnat oss din son!» sade hon.
»Vi voro för fattiga.
Han har ej haft det godt nog hos oss.»
»Detta var ej min mening,» svarade bonden.
»Snarare tror jag, att I klemat bort barnet.
Dock vill jag ej anklaga någon, ty öfver lif och död råder Gud allena.
Nu är det min mening att fira min ende sons graföl med samma kostnad, som om han varit vuxen, och till gästabudet bjuder jag både Tönne och dig.
Däraf kunnen
I märka, att jag ej bär agg till eder.»
Sedan bevistade Tönne och Jofrid grafölet.
De blefvo väl undfägnade, och ingen sade något ovänligt till dem.
Visst hade det berättats af de kvinnor, som svept liket, att det varit ömkligen affallet och burit märke af svår vanvård.
Men sådant kunde väl ock kommit af sjukdom.
Ingen ville tro något ondt om fosterföräldrarna, ty man visste, att de voro goda människor.
Jofrid grät mycket under de dagarna, framför allt, då hon hörde kvinnor tala om hur de måst vaka och slita för sina små barn.
Hon märkte ock, att det ständigt talades om barn bland kvinnorna där på grafölet.
Somliga voro så glada åt dem, att de aldrig kunde upphöra att tala om deras frågor och lekar.
Jofrid skulle velat tala om Tönne, men de flesta talade aldrig om sina män.
Sent en kväll återvände Jofrid och Tönne från grafölet.
De gingo genast till sängs.
Men knappast hade de hunnit somna, förrän de stördes af ett svagt kvidande.
Det är barnet, tänkte de, ännu halft sofvande, och kände vrede öfver att bli störda.
Men plötsligt satte sig båda två rätt upp i bädden.
Barnet var ju dödt.
Hvarifrån kom då detta kvidande?
Då de voro fullt vakna, hörde de intet, men så snart de höllo på att somna in, hörde de det.
Små vacklande fötter hördes trampa stenhällen utanför stugan, en liten hand famlade på dörren, och då den ej var öppen, vandrade barnet kvidande och famlande längs med väggen, tills det stannade utanför deras sängplats.
Så snart de talade eller sutto uppe, förnummo de intet, men då de ville somna, hörde de tydligt de osäkra stegen och de kväfda snyftningarna.
Det, som de ej velat tro, men som stått för dem som en möjlighet under de sista dagarna, blef dem nu till visshet.
De insågo, att de dödat barnet.
Hvarför skulle det eljes hafva makt att gå igen?
Från den natten var all lycka viken från dem.
De lefde i ständig fruktan för gengångaren.
Om dagarna hade de väl någon ro, men om nätterna blefvo de så störda af barnets gråt och kväfda snyftningar, att de ej vågade ligga ensamma.
Jofrid gick ofta långa vägar för att hämta någon, som kunde stanna i deras stuga öfver natten.
Kom någon främmande, hade de lugn, men så snart de voro ensamma, hörde de barnet.
En natt, då de ingen funnit till sällskap och voro ur stånd att sofva för barnets skull, steg Jofrid upp ur bädden.
»Sof du, Tönne,» sade hon.
»Om jag håller mig vaken, lär intet höras.»
Hon gick ut och satte sig på dörrstenen, tänkande på hvad de borde göra för att få ro, ty på detta sätt kunde de ej fortfara att lefva.
Hon undrade om bikt och bot och förödmjukelse och ånger kunde hjälpa dem från denna svåra hemsökelse.
Då hände sig, att hon lyfte ögonen och såg samma syn som en gång förr från denna plats.
Grafhögen hade blifvit till en kämpe.
Det var en rätt mörk natt, men dock kunde hon tydligt se och förnimma, att gamle kung Atle satt där och betraktade henne.
Hon såg honom så väl, att hon urskilde de mossgrodda armringarna om hans handleder och kunde märka hurusom hans ben voro omlindade med korslagda band, mellan hvilka vadmusklerna svällde.
Denna gång blef hon ej rädd för den gamle.
Han tycktes henne vara en vän och tröstare i olyckan.
Han såg på henne liksom ömkande, liksom ville han inge henne mod.
Hon tänkte då på, att den väldige kämpen en gång haft sin dag, då han nedlagt högtals med fiender där på ljungfältet och vadat fram i blodströmmar, som forsat mellan tufvorna.
Hvad hade han då frågat efter en död man mer eller mindre?
Hur mycket hade suckan af barn, hvilkas fäder han slagit, rört hans stenhjärta?
Fjäderlätt hade bördan af ett barns död legat på hans samvete.
Och hon förnam hans hviskning, densamma som den gamla stenkalla hedendomen hviskat i alla tider.
»Hvarför ångra?
Gudarna äro de som styra.
Nornorna spinna lifvets tråd.
Hvarför skola jordens barn sörja öfver att de gjort hvad de odödliga tvungit dem att göra?
Då bemannade sig Jofrid och sade till sig själf: »Hvad rådde jag för att barnet dog?
Det är Gud ensam, som styr.
Intet sker utan hans vilja.»