Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den lille darrade och kände sin kraft förminskas, sin vilja slappas, sitt hjerta försmälta.
– Sorgbarn, ropade riddaren, – jag krossar dig, om du icke svär vid Gud att nästa natt, hvarje natt, återföra mig till Singoalla!
– Jag svär, suckade Sorgbarn, nästan medvetslös.
Återvändom då till slottet, innan jag vaknar!
Jag känner, att din kraft minskas, att jag snart skall vakna.
Vi äro annars begge förlorade.
En knapp fjerdedels timme derefter hvilade riddaren i sin säng och pilgrimen på sin mattta ...
Men Assim lurade förgäfves på sitt rof, der han stod i klippbrottet med det skarpslipade svärdet i handen.
När Singoalla återkom till grottan, sade hon blott: – riddaren kommer icke ...
Assim slog då svärdet i klippan, så att det brast vid fästet, ilade så till stranden och roade sig hela natten med att härma nattfåglarne och rulla stenar nedför klippornas sluttning i sjön.
Den sista nattvandringen.
Sorgbarn höll sin ed.
Och Singoalla ... hon som redan försonat sig med tanken på evig skiljsmessa och död ... ack, hon glömde snart sitt beslut, då riddaren återvände följande natt vid Sorgbarns hand och anropade henne att stanna.
Han sade sig vara vansinnets och Helenas om dagen; han ville vara sällhetens och Singoallas om natten.
Han kallade henne maka och bad henne hålla den ed, hon hade svurit på Alakos bild, om ock han sjelf af onda makter drifvits att bryta sin.
Huru ljufva voro ej hans smekningar för den arma, hvars allt, hvars lycka och olycka, han varit från hennes första jungfruår!
Huru sköna voro ej dessa nätter, genombäfvade af det hemlighetsfulla, då de hviskade med hvarandra i grottan eller i oändlig trånad sutto, hand i hand, på bäckens strand!
Singoalla kunde icke motstå; hon stannade och framlefde timmarne i svärmiska drömmar.
På tjugonde dagen efter pilgrimens ankomst till Ekö slott återvände han ur skogen med nattvardsbägaren i hand.
Den öfverlemnades åt priorn, och alla förundrade sig öfver uppenbarelsens sanning och botgöringens kraft.
Men med Riddar Erland timade en förändring, som med hvarje dag blef tydligare.
Hade han förut någon gång varit dyster i hågen, så var han det nu hela dagen, från morgonen till natten.
Han magrade förfärligt; hans ögon voro insjunkna, hans kinder tomma, hvarje dag tycktes plöja en fåra i hans panna, hvarje timme gjuta olja på den hemska elden i hans blick.
Tjenarne darrade, när han nalkades, fru Helena vågade icke mer fråga, hvad som tärde honom, ty han tycktes likasom ana, när en sådan fråga sväfvade på hennes läppar, och aflägsnade sig då ur hennes grannskap.
Han var kall för sin makas sorgsna blickar, skydde hennes smekningar och hade icke mer ögon för sin lille son.
Sällan talade han ett ord till någon.
Helena yppade för priorn sitt bekymmer öfver herr Erlands tillstånd och rådslog med honom om hvad som borde göras till hans räddning, ty ögonskenligt var, att detta svårmod förde honom med brådskande steg mot grafven.
Priorn beslöt tala öppet med riddaren och anbefalla honom en fullständig och uppriktig bigt.
– Hvilar en synd på din själ, min son?
Eller hvad är det, som gör dig förtviflande?
Rufva icke på din smärta!
Ur henne torde annars komma lekamlig och evig död!
Se, hon står ju villig att taga din skuld och din sorg på sina axlar!
Så talade priorn till riddaren.
– Förfölj mig icke med sådane ord, fromme fader!
Säg det ännu en gång, och jag lemnar er och flyr till andra bygder!
När tid blifver, skall jag bigta.
En annan gång, då riddaren syntes något lugnare till sinnes, yttrade han till priorn:
– Min själ är full af sönderslagna bilder.
Jag bemödar mig att åter sammansätta dem; derför grubblar jag nu så mycket.
När taflan är färdig, då ser jag hvad jag vill se; då vet jag hvad jag vill veta.
Först då kan jag bigta, ty icke kan man bigta det obekanta.
Under dessa dagar betjenade Sorgbarn, såsom vanligt, herr Erland.
Men fristunder hade Sorgbarn numera inga, ty riddaren ville knappt för ett ögonblick förlora honom ur sigte.
Bittra stunder hade Sorgbarn desto flera.
Riddarens ögon riktade nästan beständigt på gossen en blick, i hvilken tillbakahållet hot, fruktan och vild misstanke lågade.
Han tycktes bevaka hvarje Sorgbarns ord, hvarje hans rörelse.
När de voro ensamme, hände att han plötsligt steg upp, kramade Sorgbarns armar och lyfte honom från golfvet, för att slunga honom tillbaka mot dess stenar.
Men han sansade sig åter, och allt slutade dermed, att de blå märkena på Sorgbarns armar voro flera.
Äfven Sorgbarn led mycket.
Hans kinder voro om möjligt, blekare än förr, hans kropp var nästan en skugga.
Men han uthärdade tåligt riddarens misshandlingar, räknade dagens timmar och tänkte med fröjd på natten, när detta hemska ansigte åter skulle blifva vänligt, dessa vilda blickar blida och denna stumma mun kalla honom son och slösa med försäkringar om kärlek.
Natten var Sorgbarns dag, och dagen var hans natt.
Om dagen satt hans moder ensam med den tyste Assim i skogen; om dagen voro hans fader och han sjelf olyckliga; men natten kom med berusande sällhet åt dem alla.
Med riddaren gick det slutligen derhän, att han föll i en feber, under hvilken han en gång rusade upp ur sängen och var nära att genomstinga Sorgbarn med sitt svärd.
Gossen räddades af priorn och en annan munk, som vakade vid den sjukes säng.
Riddaren talade under feberyran mycket om en grotta och om en kulle, på hvilken en gran vexer; han kallade Sorgbarn stundom son, stundom en liten djefvul.
I få ord: hans feber var svår och hans hjerna uppfylld af förvirrade bilder.
Under dessa dagar väntade
Singoalla förgäfves sin riddare; men Sorgbarn besökte sin moder ofta.
Då herr Erland åter var frisk, beslöt han bigta.
Priorn blef icke litet förskräckt, när riddaren bekände, att han var besatt af tvenne djeflar: den ene uppenbarade sig för honom lik en qvinna; den andre hade antagit Sorgbarns skepnad, utan tvifvel för att derigenom håna pilgrimen och hans fromma värf.
Pater Henrik kallade riddaren i hemlighet till klosterkapellet och besvor de onda andarne att vika.
Riddaren kände sig lättad och trodde sig vara befriad.
Då riddaren vaknade om morgonen, erinrade han sig, att han hela natten varit plågad af de begge afgrundsandarne.
Icke lång tid derefter hände en natt att riddaren vaknade, icke i sin säng, utan i skogen.
Nejden belystes af ett blekt månljus, och då riddaren förvånad skådade omkring sig, såg han en flyende gestalt, som liknade Sorgbarn.
Huru hade riddaren kommit till skogen?
Han gaf sig icke tid att grubbla häröfver, utan skyndade efter den flyende vålnaden.
Men när riddaren öppnat dörren till tornkammaren, låg den lille pilgrimen på sin matta.
Från denna stund återfingo riddarens tankar sin första riktning.
Han arbetade flitigt med att sammansätta de sönderslagna bilderna i sin själ till ett begripligt helt.
Han samlade alla sina hågkomster från nattens drömmar, jemförde dem med hvarandra, valde det öfverensstämmande, förkastade tills vidare det andra, iakttog med förnyad uppmärksamhet
Sorgbarns uppförande och beslöt att vaka under nätterna.
Men detta sistnämnda beslut var han icke mäktig att hålla.
När qvällen kom, kände han sig så förslappad, att han omöjligt kunde jaga sömnen från sina ögonlock.
Att sofva ensam med Sorgbarn ålade honom hans löfte.
Småningom, efter utomordentligt grubbel, lyckades riddaren få sin tafla färdig.
Hon var en hemsk mosaik, hoplappad af sprängda orediga minnen, men gaf dock i sin helhet en aning om verkligheten.
Från qvällarne och det halfvakna tillstånd, som föregår sömnen, erinrade sig riddaren mer och mer, att tvenne skuggor plägade röra sig fram och åter öfver hans panna, och att
Sorgbarns ögon lyste mellan dessa skuggor, såsom stjernor mellan moln.
Han erinrade sig vandringen i skogen vid Sorgbarns sida och sökte om dagen återfinna den stig, som han trodde sig hafva trampat om natten.
Men hågkomsten bedrog honom, minnet gycklade, och han gick alltid åt helt andra håll, stundom milslångt, än åt det, som förde till klippbrottet.
Han erinrade sig äfven målet för dessa vandringar och mötena med
Singoalla; men minnena af dessa förmälde sig med allt det fasansfulla, hans inbillning plägade fästa vid den bruna hedningaflickan, och omgåfvos derför likasom af ett tjockt töcken, ur hvilket de gräsligaste gestalter skymtade.
Men hans misstankar mot Sorgbarn voro nu rotfäste.
Hvarje afton han gick till sängs hoppades han kunna utföra den.
Men Sorgbarns kraft segrade.
Den lilles hela jordiska omklädnad syntes upplösa sig i denna hemliga kraft.
Den fyrationde dagen från Sorgbarns ankomst till Ekö slott var inne.
Det var en mulen dag med regn och blåst.
Insjöns böljor skummade, skogens toppar böjde sig, skyarne samlade sig kring klippornas branter.
Solen sjönk ned bakom svarta och gulbleka moln.
Qvällen kom, och den dystre riddaren gick till sin tornkammare, följd, såsom alltid, af pilgrimen.
Men dessförinnan hade riddaren dolt en välslipad jagtknif i sin lifrock.
Riddaren gick till sängs.
Sorgbarn lade sig på sin matta.
Sanduret hviskade, vindflöjlarne på taket gnisslade, insjöns vågor brusade.
Riddaren hade sagt, förrän han lade sig, att han var mycket trött.
Också somnade han genast i sin naturliga sömn.
Det hörde Sorgbarn af hans andedrag.
Då smög pilgrimen till riddarens säng, och hans små magra händer rörde sig som genomskinliga skuggor öfver dennes panna ned mot hans bröst ...
– Nu verkade kraften hastigt, sade den lille till sig sjelf.
– Stig upp och följ mig! hördes derefter hans milda röst.
Riddaren steg upp.
Sorgbarn fattade hans hand, förde honom nedför trappan, öfver det skummande sundet och in i skogen.
– Det är en ryslig natt, sade Sorgbarn, hvars lockar fladdrade för vinden.
– Hör, huru det tjuter omkring oss!
Tänk, om träden falla öfver oss, fader!
Låtom oss skynda!
– Hvart förer du mig? frågade riddaren betänksamt.
– Till hvem annan skulle jag föra dig än till min moder, till Singoalla? sade Sorgbarn, förundrad öfver denna fråga.
– Singoalla är således din moder?
– Javisst ...
Hvad du i afton talar besynnerligt!
Riddaren tycktes inse, att hans frågor icke vore rätt ställda, och att här vore klokare att tiga än tala, ty han vandrade länge helt tyst vid pilgrimens sida.
Så kommo de allt djupare in i skogen.
De mörka sönderslitna skyar, som, likt spillror af ett i stormen förgånget skepp, kringdrefvo på himmelen, läto som oftast månen gjuta öfver nejden en gul sjuklig belysning.
Trädens fram och tillbaka gungande grenar och fläktande löf bredde ett dallrande, af tusen skuggor och dagrar flätadt gallerverk öfver de belysta delarne af skogsmarken; der syntes alla föremål lefva, röra sig och hoppa i spökaktigt virrvar.
Men der träden voro lummigare och stodo tätare, låg kolmörker öfver vandrarnes stig.
Hvad är det som lyser derborta djupare in bland trädens stammar?
Det är icke månskenet; det är de röda flammor, som spridas af tjärbloss.
I skogen ljuda röster, som icke äro vindens.
– Alako, förbarma dig!
Alako ...
Sorgbarn förskräcktes.
Riddaren mumlade:
– Afgrundsandarne hafva i natt stämt möte.
– Fader, sade gossen och tryckte sig närmare intill sin följeslagare; – jag är rädd ... det är en ryslig natt ... beskydda mig!
– Fader! upprepade Erland för sig sjelf; – det var ett besynnerligt ord af denne besynnerlige pilgrim från afgrunden.
Frukta icke, tillade han högt och grep hårdt kring gossens arm; – ingen skall kunna taga dig ifrån mig.
Så vandratte de vidare under susande träd, genom blekgult månsken och svarta skuggor.
Alltjemnt, om än på större afstånd, ljödo ropen:
Alako!
I stormens toner, i insjöns brus, i månljusets dystra färg, i sjelfva de jagande molnens skepnader lät sig förnimma något ovanligt och dödsbådande.
– Alako! tänkte riddaren, i det han föraktligt lyssnade till detta rop; – hvad betyder det ordet?
Hvar hörde jag det förr?
Ah, jag vet ... besvärjelseordet som slog min själ i bojor.
Men i natt ljuder det förgäfves.
I natt äro alla besvärjelser vanmäktiga emot mitt beslut.
De voro nu nära klippbrottet.
– Sorgbarn, är vägen till din moder lång? frågade herr Erland, i det han i lifrocken trefvade efter sin dolk.
– Du talar nu åter underligt ...
Likasom du icke visste detta, sade Sorgbarn och betraktade sin faders ansigte.
Det var ej sådant det plägade vara, när den hemliga kraften verkade i honom.
Det var dystert som om dagen, ja mörkare, hemskare.
En förfärande misstanke flög genom gossens själ.
Han stannade och utbrast, medan hans inre bäfvade:
– Herr Erland, vi återvända till slottet.
Följ mig!
– I sanning ett löjligt infall, sedan vi gått ut och vandrat så länge i storm och mörker för att träffa din moder!
Nej, fromme pilgrim, vi fortsätta vår väg.
Vi måste väl snart vara vid dess mål.
– Vi återvända!
Jag befaller dig!
– Ha, du skämtar lustigt, inföll riddaren.
– Är icke du min tjenare?
Är icke jag din herre?
Intet tvifvel återstod.
Den hemliga kraften, på hvilken den lille vägvisaren förlitat sig, då han sade: „jag befaller“, verkade icke.
Sorgbarns vilja var ej den herrskande.
Riddaren var vaken; på detta såg
Sorgbarn en bekräftelse i hans vilda ögonkast.
Gripen af dödsångest föll han ned framför riddaren, omfattade hans knän och bad:
– Herr Erland ... fader ... gör mig icke illa!
– Hvad fruktar du?
Har du plötsligt fått dåligt samvete?
Se så, inga narrstreck!
Upp, min gosse, och för mig till din moder!
Erland fattade gossen våldsamt i armen och ryckte honom upp.
– Ja, jag skall visa dig till henne.
Men ... du vill väl icke döda henne?
Du vill väl icke min moder något ondt?
– Tänk ej på hennes säkerhet; tänk blott på din egen, sade riddaren.
– Nåväl, lyder du eller vågar du trotsa?
– Herr Erland, jag lyder ... jag lyder dig gerna.
Men lofva blott ...
– Tyst! ropade riddaren och drog, ur stånd att längre dölja sin verkliga sinnesstämning, jagtknifven ur slidan.
– Du är din moders medbrottsling, och så sannt som hon sugit lifskraften ur mitt hjerta lofvar jag, att hennes eget hjerta skall i denna natt skälfva på udden af min knif.
Och dig lofvar jag, att om du ett ögonblick tvekar att visa mig vägen till henne, skall jag döda dig och finna vägen sjelf.
Och träffar jag henne icke i natt, skall i morgon jagthornet smattra, kopplen lössläppas och skallgången draga sin kedja kring den djefvulska trollkvinnan.
Hon skall icke undkomma mig.
Fresta fördenskull icke mitt tålamod med ett ord vidare!
Minns för ditt eget bästa den lydnads-ed du svurit mig!
– Nej, nej! utbrast Sorgbarn med styrkan af ett nödrop och omfattade ännu en gång riddarens knän.
Riddaren lossade våldsamt hans armar och sparkade honom med hat och afsky ifrån sig.
– Trotsige usling, som jag med ett knytnäfslag kunde krossa!
Upp, säger jag, och för mig till målet för vår vandring!
Lyd eller dö!
– Fader, skona mig!
Döda mig icke!
– Fader, upprepade riddaren med ökadt raseri; – du som med sataniska trollkonster länge beherrskat och förderfvat min själ, du som är ett afgrundens afskum, en bastard åf djefvul och hexa, vågar du skända en kristen man med fadersnamnet!
Du skall icke hafva gjort det ostraffadt.
Du skall dö med din moder.
För sista gången befaller jag dig: upp och visa mig vägen!
Och då gossen icke rörde sig, grep riddaren hans arm och släpade honom med sig.
Sorgbarns lemmar stöttes mot trädrötter, sargades af törnbuskar.
Smärtan och förskräckelsen framtvungo qvidande ljud från hans läppar, men hans klagan och det svaga motstånd han medvetslöst försökte uttömde den i blodiga drömmar frossande riddarens tålamod.
Denne stannade, betraktade sitt offer med en blick af obeskriflig afsky och stötte dolken i dess bröst.
Han hade aflägsnat sig några steg från platsen, som färgades af Sorgbarns blod, då han stannade och sade till sig sjelf:
– Fader!
Hvilken lögn!
Han gick åter några steg, men stannade och upprepade:
Hvilken oförlåtlig, grym, förfärlig lögn!
Jag skall återvända och ropa i hans öra:
Du ljög!
Jag är icke din fader ...
Jag skall ropa: förbannad vare du för denna lögn!
Ett svart moln drog förbi månen och lemnade nejden i mörker.
Men riddaren tyckte sig höra rosslingar såsom af en döende och lät vägleda sig af dem.
I detta ögonblick var molnet borta.
Månen besken ett ansigte, som ej var Sorgbarns, ett rysligt förvridet, blåblekt ansigte, bestänkt af blodfradga.
Den främmandes bröst var obetäckt, och riddaren, som häpen betraktade honom, såg på detta den store mandråparens märken: bölder och svarta fläckar.
– Pesten! mumlade riddaren med bleknande läppar.
Han reste sig upp och gick vidare utan att veta hvart.
Han förde handen till pannan, inom hvilken blodet brusade genom en förvirrad hjerna.
Än påskyndade han sin gång; än stannade han och blickade upp mot den gulbleke, dystert skridande månen.
Han gick utan tanke och utan mål.
Han hörde trädens löf hviska ord, än rysliga, så att han spratt till dervid; än hånande, så att han skar tänderna af vrede och ryckte de löf, som hviskat så, från deras grenar; än lustiga, så att han gapskrattade; än sorgsna, så att han fällde tårar.
Men besynnerligast hviskade till nattvandraren, som nalkades henne, granen deruppe på kullen, på mötenas plats vid skogsbäcken, ty dit ledde slumpen hans steg.
Hon stod deruppe, såsom fordom, smärt, rak, stolt och trotsig mot stormen.
Sörjde hon öfver den brustna anden, den förtärda gestalten, som förr, men uti ädlare former än hennes, bar pregeln af hennes egen kraft och stolthet?
Eller hånade hon honom?
Han visste icke hvilketdera, men han ville veta det och lyssnade, och medan han lyssnade och betraktade, förnam han deruppifrån eller inifrån sin egen barm någon hågkomst, som ljöd:
„Det vinkar på kullens topp; är det granen, som rör sina dunkla grenar? är det nyponbusken, som böjer sig, medan vinden plockar dess hvitröda blommor?
Eller är det Singoallas klädning, som fladdrar, då hon väntar den hon älskar?
Jag vet det icke, men anar mycket och är lycklig ...
Ljufligt är att möta sin flicka, ljufligast då skymningen hvilar öfver nejden ... “
Bah, hvarför upprepa denna visa?
Att nu sjunga henne har ingen mening.
Det är icke hån och icke medlidande, utan ren betydelselös barnslighet att så göra.
Man kan hvarken vredgas deröfver eller skratta.
Derom var nattvandraren enig
med sig sjelf.
I detsamma erinrade han sig dolken, som han ännu bar i handen, och då han vid månskenet synade dess klinga, tänkte han:
– Det skulle verkligen kunna vara blod af mitt blod.
Han slängde vapnet ifrån sig och tyckte, att han dock var rätt lycklig, som fått sitt väsen söndradt i så många delar, att han icke visste hvilken som vore han sjelf.
Delarne af den styckade ormen lefva ett förtvifladt rörligt lif, innan de styfna och blifva döda bitar af något, som förr hade sammanhang.
Men att de sträfva till återförening, såsom sagan påstår, kunde nattvandraren icke begripa.
Han för sin del ville ingen återförening.
Bäst vore förintelsen, och han borde egentligen skratta åt allt, då han nu visste, att pesten ginge öfver verlden och skulle utrota det mördareyngel, som hvimlar i stoftet.
Sedan finge gräsen och blommorna vexa i fred för djurens tänder, och ingen yxa skulle fälla träden, som fritt finge flägta sina grenar till ett enda hvalf öfver den stilla tigande jorden.
Då vore paradiset återstäldt i all sin herrlighet.
Men måtte då ingen Adam och Eva komma och förderfva det igen!
Menniskoslägtet har ju visat sig vara en misslyckad uppfinning.
På en ny Adam skulle följa en ny Kain, som dödade sin broder, och på Kain fäder, som dödade sina söner, och söner, som dödade sina fäder.
Under sådane oklara tankar fortsatte riddaren sin vandring kors och tvärs i skogen.
Så hände fram mot dagningen, att han såg ett eldsken och stälde kosan dit.
Dagningen.
Eldskenet kom från klippbrottet.
Denna natt – så hade Singoalla bestämt, så hade hon äfven sagt till Sorgbarn – skulle blifva hennes lyckas sista.
Var detta en spådom om det som denna samma natt skulle bära i sitt sköte?
Nej, Singoalla egde visserligen en spådomsanda, en utbildad aningsförmåga; men sjelf skulle hon försäkrat, att det var ett beslut, icke en förutsägelse.
Den sällhet hon njutit var outsäglig; den hade gjort allt hvad hon lidit till intet, hennes hjerta svällde af tacksamhet mot Gud för dessa nätters mystiska fröjd, för timmarne vid hennes älsklings och makes sida.
De voro nu räknade, dessa timmar, ty hon såg, att Erland icke kunde bära dem.
Han skulle dö, om splittringen mellan dagens lif och nattens fortginge.
Men vore icke minnet mägtigt nog att förljufva den saknad hon skulle känna, sedan hon sagt Erland sitt sista oåterkalleliga farväl och gått för alltid bort ur hans grannskap?
Dock hvarför saknad!
Kan icke lifvet blifva en dröm, i hvilken inbillningen räcker hjertat hvad det åtrår, i hvilken det förflutna blir en återvunnen verklighet, som lemnar saknaden ingen plats?
Ja, Singoalla skulle fördrömma sitt återstående lif.
På andra sidan hafvet, långt bortom stepperna österut, är ett land, der palmer resa sig mot en grönblå himmel och luften är mättad af söfvande blomsterdoft.
Det är hvilans och drömmarnes land.
Der står, uthugget i klippan, ett underligt tempel, som vaktas af hvitklädda tigande prester.
Der slumra på mjuka kuddar, i skuggan af portikerna, prestinnor, hvilkas enda kall är, då tamtam ljuder, att dansa i gulds och perlors skrud en dans såsom offer åt sinnena, skenet, förändringen, vexlingen, samt att sedan återvända i betraktelsen af det eviga intet.
Dit skall
Singoalla ställa sin kosa, då hon lemnar barrskogens land.
Der skall hon för palmen berätta om granen i Norden, för lotusblomman om neckrosen och för sig sjelf förtälja en ändlös saga om en blåögd yngling och sjunga denna saga som en vaggsång, för sitt hjerta, tills det domnat.
Sorgbarn skall blifva gosse-presten i detta tempel, der öfligt är att gudens rökverk tändes af en gosse, i hvars skönhet man tydligen kan läsa förgängelsen.
Der skall Sorgbarn i heliga skrifter, som af presterna förvaras, få lära urtidens vishet, innan spådomen gått i fullbordan, som hon läst i ådrorna på hans ögonlock.
Så hade Singoalla beslutat.
Hon hade smyckat sig till en afskedsfest, Hon var skönare i natt än den dag för tio år sedan då Erland första gången såg henne tid skogsbäcken.
Sällheten hade återgifvit henne ungdomsfägringen, men förandligad och englalik.
Kärleken och offervilligheten, som genomträngde hennes väsen, hade gjort denna skönhet himmelsk i stället för jordisk.
Den skulle öfverväldigat ögat som en uppenbarelse från en annan verld, om den ej tillika genomskimrats af ett något ur denna verlden, men ur det outgrundligaste djupet af densamma – något af furuskogens sus och stjernenattens mystik, något trollskt och natursymboliskt ...
Grottan var prydd med höstens sista rosor.
Assim hade tändt elden på härden.
Singoalla hade sagt honom, att han nu gjorde det för sista gången, och Assim hade tigande emottagit den upplysningen.
Singoalla hade bedt honom hafva allt i ordning för uppbrott nästa morgon, och han hade tigande fullgjort hennes önskan.
Nu stod han och stirrade tigande i elden och såg, huru bränderna mörknade, förkolades och blefvo till aska.
Han tyckte stundom, att han såg in icke i härdens eld, utan i sitt eget hjertas.
Singoalla satt på sin bädd af mossa med pannan lutad i handen, försänkt i drömmar eller lyssnande till ljud, som kunde bebåda ankomsten af de efterlängtade.
Hon kunde sitta så timme efter timme.
Hennes lefnad under dessa dagar hade varit ett sådant förbidande.
Hon förnam knappt tidens flygt och aktgaf dock på dess ögonblick.
Derute rasade stormen.
Då och då fann en vindstöt väg mellan klipphällarne in i grottan och hotade att släcka brasan, som upplyste henne.
– De dröja i natt länge, sade Assim efter timmars tystnad.
Och då denna anmärkning, som ej väntat ett svar, ej heller fick ett sådant, sade han till sig sjelf, idet han lade några grenar på elden:
– Ännu en liten stund skall lågan brinna.
Men snart har hon förtärt sig sjelf.
Det är godt.
Vi skola få ro.
Assim gick till grottans öppning, såg upp mot himmelen på den bland moln tågande månen och hörde med njutning stormens sång.
Herrligare än under denna natt hade nordanskogen aldrig tonat: så tyckte han.
Han ville gifva ord åt hvad han förnam, men kunde icke.
Så mycket uppfattade han dock, att i sången voro sammansmälta värdighet och vrede, qvar och mannamod, dyster erfarenhet och segervisshet.
Men bland dessa toner hördes andra, som icke voro stormens.
Det ropades ute i skogen Alako, Alako! – och Assims anlete, som uttryckt något svärmiskt och drömmande, fick då pregeln af en helt vaken och lyssnande förvåning.
När han öfvertygats, att örat icke bedragit honom, sade han med hög röst till Singoalla: