Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hrr Elektorers listor vid val af Utsk:s ledamöter, och ha.'e dertill blifvit utsedde i Lag -Utskottet: efter N:o 1753.
Hr Hedenstjerna, Johan Fredrik; N:o 254.
Hr Liljecrona, Pehr Gustaf. Allm.
Besvärs och Ekon.-Utskottet: efter N:o 2261.
Hr af Klint, Erik Magnus; N:o 1506.
Hr Stjerngranat, Claes Ludvig Ferdinand.
Hrr Elektorers lista vid val af en ledamot uti Const.Utsk. att inträda under den ordinarie ledamoten N:o 3.
Gyllenstierna af Lundholm, Nils Christoffer, beviljade ledighet från och med d. 14:de till och med d. 19:de innevar. månad; och befanns dertill hafva blifvit utsedd: N:o 778.
Hr Leijonancker, Fredrik Wilhelm Erik Carl.
Äfvenledes öpnades Hrr Elektorers lista vid val af en Suppleant i Const.Utsk. efter N:o 1661.
Hr Carlheim Gyllenskjöld, Henrik Adolf Oscar; och befanns, dertill hafva blifvit utsedd: N:o 1506.
Föredrogs StatsUtsk:s d. 12 dennes på bordet lagda mern.
N:o 222, med förslag till samman jemkning eller voter:s-propos., i anledn. af RiksStms skiljaktiga beslut, ang:de ersättning för omkostnader, i anledn. af D.D. K.K. H.H.
Kronprinsen och Kronprinsessans förmälning. R. o. Ad. godkände den i detta mern. föreslagna voter:s-propos.
N:o 223, i anledn. af erhållne äterremisser å utlåt.
N:o 160, i fråga om ytterligare anslag till upförande af cellfängelser.
400 Den 15 Jali. R. o. Ad. biföll det i utlåt.
N:o 160, afgifna förslag, som Utsk. i förevar, mern. vidblifvit.
Vid föredragning af StatsUtsk:s d. 12 dennes, på bordet lagda mern. 224, i anledn. af erhållne återremisser å utlåt.
N:o 161, ang:de extra Statsanslag till föremål, tillhörande Landtförsvars-depar:tels handläggning, vidblef R. o. Ad. sina förut rörande 1, 3, 4, 5, 8 och 10 punkterne af nämnde utlåt, fattade beslut och lades förevar, mern. i öfrigt till handlingarne.
Vid föredragning af StatsUtsk:s d. 12 dennes på bordet lagda mern.
N:o 225, i anledn. af erhållne återremisser å utlåt.
N:o 162, ang:de extra Statsanslag till föremål tillhörande Sjöförsvars-deparitet, vidblef R. o. Ad. sitt rörande 3:dje punkten af nämnde utlåt, förut fattade beslut och lades förevar, mern. i öfrigt till handlingarne.
Föredrogs StatsUlsk:s d. 12 dennes på bordet lagda mern.
N:o 226, i anledn. af erhållne återremisser å utlåt.
N:o 163, ang:de ifrågaställde extra Statsanslag till föremål, tillhörande Civil-depar:tets handläggning.
Utsk:s nedannämnde i afseende på de i utlåt.
N:o 163 förekommande punkter afgifna yttranden företogos hvar för sig lill afgörande. l:o äng:de l:sta -punkten.
Utsk:s yttrande lades till handlingar.
2:o an g: de 3:dje punkten. R. o. Ad. vidblef sitt förut i ämnet fattade beslut. 3:o ang:de 4:de punkten.
4:o ang:de 5:te punkten. R. o. Ad. vidblef sitt förut i ämnet fattade beslut. 5:o ang:de 6:te punkten.
Utsk:s yttrande lades till handlingarne. 6:o ang:de 7:de punkten.
Mörner, Carl Göran Detlof: Uti Utsk:s ifrågavar. tillstyrkande har jag icke kunnat deltaga och i den reservation, som finnes detta betänk, vidfogad, har jag framlagt skälen derför.
Staden har icke sjelf velat göra något för att befordra den ifrågavar. hamnanläggningen, men fordrar att Staten skall göra allt.
Af en händelse uplystes inom Utsk., att man gått ända derhän, alt för en väganläggning, som ortens innevånare erbjudit sig att verkställa, mot rättighet till bro-penningars upbärande under någon viss tid, äfvenledes Statsanslag blifvit äskadt.
Då detta förhållande uplystes, fann man-att den saken numera icke kunde påyrkas; men i afseende Den 15 Juli. 401 i afseende på hamnen fortsätter man silt anspråk, utan att vilja i någon mån lemna bidrag för ändamålets vinnande.
Staden har ett förfallet mudderverk; till anskaffande af ett nytt, önskar nian att Staten skall lemna understöd.
Delta synes vara att gå nog långt i sina fordringar, och jag anhåller att R. o. Ad. måtte afslå StatsUtsk:s framställning i denna punkt.
Palmstjerna, Carl Otto: R. o. Ad. har redan vid första föredragningen af denna fråga, bifallit StatsUtsk:s då afgifna tillstyrkande; och på de goda skäl som då anfördes, äfvensom på grund af, hvad Gr.
Mörner dels i sin reservation, dels muntligen åberopat, får jag vördsamt anhålla, det behagade Hr Frih. o. Landtm, framställa den propos. alt R. o. Ad. mätte vidblifva sitt förut fattade beslut i denna fråga, med afslående af StatsUtsbs nu gjorda framställning.
Uppå härefter framställd propos. fann R. o. Ad. för godt, att med afslag å det af Utsk. nu tillstyrkta anslag till hamnbyggnaden i Calmar vidblifva sitt förut i ämnet fattade beslut. 7:0 ang:de 8:de punkten. R. o. Ad. vidblef sitt i ämnet fattade beslut. 8:o ang:de 10:de och 11 :te punkterne.
9:o nng:de 12:te punkten. R. o. Ad. vidblef sitt förut i ämnet fattade beslut. 10:o ang:dc 13:de punkten.
Utsk:s yttrande lades till handlingarne. 11:0 ang:de I5:de punkten. R. o. Ad. vidblef sitt i ämnet förut fattade beslut. 12:o ang:de 16:de och 21:sta punkterna.
Slutligen förekom och lades till handlingarne Utsk:s anmälan att de öfrige punkterne af utlåt.
N:o 163 blifvit af samtlige RiksSt:n antingen bifallne eller lagde lill handlingarne.
N:o 227, i anledn. af erhållne återremisser å utlåt.
N:o 165, ang:de extra Statsanslag till föremål tillhörande Finance-depart:lets handläggning, vidblef R. o. Ad. sitt förut rörande l:sta punkten af nämnde utlåt, fattade beslut och lades förevar, mern. lill handlingarne.
N:o 228, i anledn. af erhållne återremisser å utlåt.
N:o 166, ang-.de extra Statsanslag till föremål, tillhörande Ecklesiastik-depantets 8 H. 26 402 Den la Juli. handläggning, yttrade sig, i fråga om det i 5:te punkten af nämnde utlåt, afslyrkta anslag lill Svenska Nycktei hets-sällskapet lill nyckterhelens befordrande.
Jag anhåller att R. o. Ad. måtte bifalla Utsk:s förslag.
Förenande mig med Gr.
Mörner, anhåller jag vördsamt om propos. till bifall å det betänk, som Utks. i denna punkt framställt.
Dä frågan förra gången förevar, hade jag tillfälle förklara, hvarföre jag, för min del, ansåg att det åsyftade ändamålet icke skulle upnås, och på grund deraf ber jag nu ali få yrka den propos. som jag då föreslog.
Utsk:s i 5:te punkten af utlåt.
N:o 166, afgifna och nu vidhållna yttrande.
De öfriga delarne af förevartde mern. blefvo utan diskussion lagde till handlingarne.
Föredrogs ånyo Lag-Utsk:s d. 9 och 12 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 29, i anledn. af K.
Jag kan icke annat än högeligen beklaga, att K.
M:s propos. i ett sä vigtigt ämne som det ifrågavar.
, icke lyckats hos Utsk. tillvinna sig något annat afseende, än samma afstyrkande, hvarmed Utsk. funnit för godt alt till Ständerne beledsaga nästan hvarenda Konungens propos., som vid denna riksdag blifvit lill Utsk. öfverlemnad.
Jag beklagar detta förhållande, säger jag, men har icke rätt att klandra det, enär jag gerna antager alt Ulsk:s förfarande helt och hållet har sin grund i Utsk:s öfvertygelse om det rätta.
Men i synnerhet måste det förefalla be dröfligt, då man af belänk. erfar, att förkastelsedomen inom Utsk. varit så allmän, att ingen enda ledamot velat eller förmått inse nödvändigheten af att åtminstone icke sä sönderstycka den K. proposm, att man försätter värt inteckningsväsende i sämre skick än hvari det hittills varit.
Under sådane förhållanden kunna måhända auspicierna synas föga gynsamma för ett bemödande att här tillvägabringa ett annat resultat; men då jag, som tillstyrkt den K. proposm och dervid haft stöd af Högsta
Domstolens i ämnet afgifna yttrande, just till följd af detta stöd i Högsta Dostolens officiella mening, ogerna kan finnas benägen att böja knä för den motsatta åsigt, som Utsk. vill göra gällande, äfven om den är enhälligt uttalad, så länge åtminstone icke denna åsigt tillika blifvit R.
St:s, anser jag mig af samvetspligt och skyldig omtanka för landets väl i en fråga af stort och vigtigt intresse, upmanad alt här upträda, för att genom en något fullständigare utredning af sakförhållandet, än som återfinnes i Utsk:s betänk., sätta R. o. Ad. i tillfälle att sjelf bedomina frågan — jag hvarken vill eller kan göra anspråk på att utöfva något annat inflytande på Ståndets beslut.
— Jag måste således utbedja mig Ståndets upmärksamhet för en stund åt en fram - Den 15 Juli 403 ställning, den jag skall göra så kort sorn möjligt, ehuru ämnet verkligen är af en ganska invecklad natur och t. o. m. svårfattligt för dem, som dermed icke på förhand gjort sig hemmastadde.
Den nnvartde inteckningslagen, som stiftades 1818, raedgifver i 18:de och 19:de §§:ne en fordringsegare, sorn fått inteckning i en serskild fastighet, sedan samma faslighet tillika med flera andra förut blifvit intecknad för en odelad fordran, att kasta den gemensamma äldre inteckningen tillbaka pä de öfriga fastigheterna lill hela beloppet eller åtminstone till sä stor del, som i hvarje fall fordras för att den serskilda inteckningen skall fullt kunna utgå, och denna lag gör således alla fastigheterna solidariskt ansvariga äfven för den serskilda inteckningen.
Ett sådant stadgande kan också ur rättsgrund försvaras i det fall, att alla fastigheterna fortfara alt vara i samma egares hand och serskild inteckning blott finnes i en af dem.
Sannolikt åsyftade också lagstiftningen icke med nämnde stadgande något annat än della fall, ty det leder lill uppenbar orättvisa då stadgandet äfven får tillämpning i de motsatta fallen, att antingen fastigheterne kommit i olika egares händer, eller flera af dem blifvit inlecknade för serskilda fordringar.
Emellertid stadgar nuvar. lag för sistnämnde tvä fall alldeles ingenting, och denna lagens tystnad har föranledt otaliga tvister, hvilka ofta, såsom exempel hvarpå jag blott vill åberopa den för några och 20 år sedan bekanta Roxendorffska processen, slutat med en himmelsskriande orättvisa, hvilken man dock ingalunda kunnat lägga domstolarne lill last, utan sjelfva lagen.
Redan vid 1828 års riksdag väcktes derföre fråga om lagens förändring, men hvarken då eller vid den påföljande riksdagen kunde man komma öfverens om hvad man skulle sätta i stället, ehuru alla erkände den nuvar. lagens bristfällighet och oduglighet.
Frågan förföll således då, men den uptogs åter i Lagberedningen, der jag pä den tiden var ledamot, och efter ganska långvariga öfverläggningar stannade majoriteten af Lagberedningens ledamöter vid ett förslag, som visserligen i flere delar, i afseende på fullständighet och bestämdhet, har ett oslridigt företräde framför nu gällande lag, men hvilket förslag likväl efter min tanke laborerar med samma grundfel som den nu gällande lagen, nemi. att i viss mån, och pä ett inveckladt sätt, göra flera, för odelade fordringar intecknade fastigheter, ansvarige jemväl för hvarje efteråt tillkommen serskild inteckning i någondera fastigheten.
Jag sökte derföre i Lagberedningen att upgöra ett annat förslag, grundadt på den princip, att hvarje dylik serskild inteckning skulle i alla händelser ovillkorligen ensamt vara bunden inom den faslighet, i hvilken inteckningen blifvit meddelad, och ehuru man redan inom Lagberedningen mot mig invände, att en sådan princip icke kunde genomföras med mindre än att rubbning i någon mån skulle komma att ega rum i redan bestående förhållanden, i förhållanden som redan fått sin tillvaro under den gamla lagens gällande, — ehuru, säger jag, man redan då gjorde den invändningen, och anmärkte såsom otillbörligt att den nya lagen i något afseende skulle erhålla retroactif kraft, biet likväl mitt förslag vid sisth riksdag antaget af både Lag 26 * m
Den 15 Juli.
Disk. och Ständerna.
Men man stadgade i det af Ständerna vid sisth riksdag antagna förslaget ingenting i fråga, huruvida den nya lagen äfven skulle hafva tillämpning, på redan beviljade inteckningar.
Utsk. säger väl, alt delta skedde med mogen öfverläggning, och under gifven förutsättning, att sådan tillämpning icke skulle ega rum.
Såsom sjelf ledamot af sisth riksdags LagUtsk.
, då Inteckningslagen der behandlades, anser jag mig likväl berättigad att bestrida denna upgift.
Icke ett ord nämndes derom under öfverläggningarne inom Utsk., och om Utsk. verkligen dea tiden hade någon bestämd öfvertygelse i den delen, så bör man snarare kunna antaga, att Utsk., som lill alla delar godkände mitt i Lagberedningen framställda förslag, äfven godkände min derstädes yttrade mening, att man lika litet nu som 1818 behöfde något serskilt stadgande i fråga om lagens tillämpning utan kunde öfverlemna afgörande! deraf åt lagslupningen.
Detta var åtminstone rein tanke då, och jag förmodar, att det också var Utsk:s. Emellertid blef Ständernas förslag icke af Konungen anlaget, af skäl som vid början af denna riksdag blifvit Ständerna meddelade, men Konungen fann, att åtskilliga delar af hvad delta Ständernas förslag innehöll utgjorde en bestämd förbättring af den nu gällande inteckningslagen, och deribland äfven den nu ifrågavar. förändringen af 18:de och li):de §§:ne.
Konungen befallde derföre, alt en propos. derom skulle till denna riksdag aflåtas, och det var först vid upgörandet af densamma, som någon allvarsam fråga upstod huruvida man verkligen kunde, utan äfventyr öfverlemna ät lagskipningen att bestämma i hvad mån den nya lagen skulle ega tillämpning på gamla inteckningar, eller om något serskildt derom borde stadgas.
I öfverensstämmelse med Högsta Domstolens tillstyrkande stadnade man härvid i det resultat, alt ämnet vore alltför ömtåligt för att helt och hållet öfverlemnas åto de olika åsigter, som kunde göra sig gällande hos domstolarne.
A ena sidan skulle man äfventyra att lagen kunde fä en generel tillämpning på både äldre och nyare inteckningar redan ifrån kungörandet och inan vederbörcde inteckningshafvare hade haft rådrum att reglera sig efter den nya lagen.
A andra sidan äfventyrade man alt hos domstolarne skulle göra sig gällande samma åsigter som nu hos Utsk., d. v. s., att nya lagen aldrig skulle få tillämpning på redan meddelade inteckningar, och man ansåg sig icke kunna med likgiltighet blottställa landet för allt det oerhörda trassel och den osäkerhet, som skulle blifva en följd deraf, att man i en obegränsad framtid tillät tvenne serskilda, inteckningslagar att ega bestånd i bredd med hvarandra.
Ty man bör ihågkomma, Mine
Ilrr, att hvarje meddelad inteckning kan genom förnyelse sedermera i en alldeles obegränsad framtid fortfara alt göras gällande, och att detta också sannolikt skulle blifva förhållandet med de gamla intecluiingarne, i samma mån som dessa, efter den nya lagens utfärdande, skulle i någon mån blifva bättre än de nya.
De skulle aldrig blifva dödade, man skulle aldrig vilja göra sig af med en sådan inteckning, den skulle transporteras från man till man, och slutligen skulle man komma i sådane kollisioner när både nya Den 15 Juli. 405 oell gamla inteckningar funnos i samma egendom, jag icke ser någon möjlighet för domslolarne att reda de tvister som häraf skulle upstå.
På ett praktiskst riktigt och ändamålsenligt sätt vill det derföre synas som man i den K. proposm valde den utvägen att uttryckligen stadga, att den nya lagen väl skulle få tillämpning på både äldre och nyare inteckningar, men först efter en viss tids förlopp; och dä denna lid bestämdes till 5 år, tror jag sannerligen, att man vid konsideration af det verkliga sakförhållandet skall finna denna tid innefatta ett fullt tillräckligt rådrum.
Man bör nemi. icke glömma, att den lagförändring, sorn Konungen nu föreslagit och Utsk. i sjelfva saken godkänt, icke bär inflytande på alla slag af inteckningar.
Det är blott vissa af dem, på hvilka denna förändring kan utöfva inverkan, nemi. sådana, som, efter det flera fastigheter blifvit intecknade för en gemensam fordran, sedan tillkommit i någon viss af dessa fastigheter serskildt.
Men nu vet hvar och en, som känner verkliga förhållandet, att dessa inteckningar, till följd af vårt nuvar. trassliga inteckningsväsende, äro af beskaffenhet alt gifva så liten säkerhet, eller alt åtminstone föranleda till så många invecklade förhållanden, alt de fordringar för hvilka man åtnöjt sig med dylika inteckningar, höra, icke lill den slående och på lång lids upsägning ställda skuld, hvarmed landels fastigheter äro behäftade, utan helt och hållet till den fluktuerande skulden, hvilken i de flesta fall, om ej i afla, är ställd på några få månaders, högst ett års upsägning; hvadan ett rådrum af 5 år också måste vara fullt tillräckligt för att omsätta eller indrifva sådana fordringar.
Mot dessa skäl, som lala för bifall till den K. proposm, har LagUtsk. nu upställt det enda inkast, alt ingen ny lag får medföra relroactif verkan.
Utsk. medgifver till och med, som jag vill minnas, alt det vore ganska väl och nyttigt om ett sådant stadgande som den K. proposm innehåller kunde antagas, men det är omöjligt, säger Utsk., emedan den generella satsen, alt en ny lag icke får medföra retroactif verkan, aldrig får lederas; och Utsk. går i tillämpningen af denna sats till och med längre än man vid förra riksdagen ansåg sig behöfva göra; ty då öfverlemnades, såsom förut är sagdt, omsorgen härom lill lagskipningen, och man lemnade derigenom åtminstone utrymme för möjlighelen af en framtida rättelse i händelse domstolarne vid lagens tillämpning skulle råka in på någon skadlig afväg, under det man deremot svårligen någonsin skulle kunna vinna en sådan rättelse, om ett bestämdt stadgande i motsatt syftning, såsom Utsk. vill, nu skulle antagas.
Hvad för öf rigt sjelfva det af Utsk. begagnade argumentet beträffar, så erkänner jag visserligen satsens riktighet i allmänhet, men måste erinra, att det förhåller sig med denna sats likasom med afla andra allmänna satser, alt den kan missbrukas och sträckas för vida.
Då det är fråga om en rättighet som lagen gifvit åt en viss person, och rättigheten således är ämnad att gälla endast för en viss inskränkt lid, så är det oneklig!, att satsen har sin fulla giltighet.
Detsamma gäller äfven om rättigheter, som äro grundade på af lagen tillåtna aftal, dessa må för öfrigt vara ingångna för längre eller kortare tid.
Men enahanda är icke alltid förhållandet, när fråga är om en blott 406
Den 15 Juli. på lagen grundad rättighet, sora kan och är ämnad att göras gällande för en alldeles obegränsad framtid, och hvilken således har mera afseende på ett visst sakförhållande än pä någon viss person.
Om i fråga rörande en viss sak, och här gäller det just en sådan sak, — icke borgenärens på aftal grundade rätt emot gäldenären, utan den i hvars mans hand gällande inteckningens verkan enl. lag emot en annan likaledes i hvar mans hand gällande inteckning — om, säger jag, lagen, så länge sjelfva saken fortfar att existera, icke skulle ega makt att reglera förhållanderne med samma sak pä annat sätt, ån lagen en gång bestämt, så mäste sannerligen lagstiftningen afsäga sig möjligheten alt kunna förbättra en mängd af våra lagar.
Ingen ny skiftes-stadga, ingen ny stängselförordning skulle då någonsin kunna utföras, .la, man skulle icke ens kunna göra en ny bränvinsförordning såvida densamma, i afseende på sjelfva rättigheten att tillverka bränvin, eller i afseende på redskapens beskaffenhet o. m. d., ej finge tillämpas på andra bränneriet', än dera som efteråt anlades.
Man ser således alt den ofvannämnde satsen kan drifvas för långt; och om man icke anser de nyss anförda exemplen vara nog adaeqvata, såsom hemtade frän den ekonomiska lagstiftningen, så skall jag anföra ett annat exempel, hemtadt från den föregtde lagstiftningen just om inteckningsväsendet.
Före 1818 innehöll lagen i afseende på sjelfva inteckningsrälten icke annat än H.
B:s stadgande, att hvarje inteckningshafvare njuter förmånsrätt efter ålder utur sin pant.
Den tiden hyllade lagen således på intet sätt den först med 1818 års lag införda solidaritetsprincipen.
Denna princip var då alldeles ny, och på samma sätt förhöll det sig med det stadgande, att uplupen ränta å intecknad fordran icke får gälla med förmäns-rätt för mer än 3 år; ty förut fanns häruti icke någon inskränkning.
Det hette tvertom uttryckligen, att all uplupen ränta skulle vara lika gild som hufvudstolen.
Men oaktadt dessa nyheter, af hvilka den förstnämnda i flera fall hade ett vida större inflytande på redan gifna inteckningar, än som nu är i fråga, fick den nya lagen är 1818 gällande kraft på både äldre och yngre inteckningar redan dagen efter dess utfärdande, under det man nu föreslagit 5 års rådrum.
Att det således finnes vissa förhållanden, under hvilka en ny lag måste medgifvas retroactif kraft i så måtto, att den nya lagen äfven får omfatta förhållanden, som tillkommit under den gamla lagen, torde härmed fä anses för bevisadt, ehuru dermed ej är sagdt, att icke lagstiftningen i dylika fall bör gå tillväga med nödig försigtighet.
Det återstår att tillse, huruvida icke förhållanderna just här äro af beskaffenhet, att en sådan retroactif kraft kan medgifvas, utan att derigenom någons förut i lag bestämda rättigheter blifva förnärmade, och jag skall för alt ådagalägga detta hålla mig till samma exempel, som Utsk. i sitt betänk, anfört.
Tvenne egendomar X och Y, äro hvardera värde 1000 r:dr.
Om de först intecknas gemensamt för ett lån å lika belopp, eller 1000 r:dr, och fordringsegaren A sedermera låter serskilt inteckna den ena egendomen X för 1000 r:dr, sä får han efter nuvar. lag kasta den gemensamma inteckningen helt och hållet tillbaka på Y och derige - Den 15 Juli. 407 nom göra egendomen X tillräcklig för betäckande af hela Sin fordran.
Denna rättighet skulle lian deremot förlora efter den nya lagen.
Han skulle icke få taga mer än 500 ndr ur X och således mista all säkerhet för återstoden; och onekligen ligger häruti en vigtig förändring.
Men den nuvar. lagen bestämmer ej den omnämnde rättigheten för annat fall, än att ingen serskild inteckning finnes i Y, och sä länge denna egendom fortfar alt vara i gäldenärens hand, möter intet hinder för A alt när som helst genom ytterligare inteckning i Y förstärka den säkerhet han förut haft ensamt i X och sålunda med största lätthet skydda sig mot all förlust i följd af den nya lagen.
Har deremot Y tinder liden kommit i annan egares hand, elier jemväl blifvit besvärad med serskild inteckning till B, sä är A visserligen stängd från den nyssnämnde utvägen att förstärka sin säkerhet, men då har också eli fall inträffat, hvarom den nu gällande lagen ingenting bestämmer.
Huru mycket som under sådana förhållanden A skall fä taga ur egendomen Y, till förfång för den nya egaren eller sedermera tillkomna fordringsegaren B, har hittills helt och hållet berott på domslolarnes tolkning, hvilken icke alltid varit densamma; och följaktligen måste det äfven vara tillåtligt för den nya lagen, alt, i ett fall som hittills varit i lagen oregleradt, reglera förhållandet på det sätt lagstiftningen finner lämpligast, utan att derigenom någons i lag bestämda rättighet kan anses Isederad, serdeles dä man dervid tillvägagär med den försigtighet, att man lemnar ett mer än tillräckligt rådrum af 5 år åt hvar och en att utkräfva sina fordringar med samma rätt som han hittills haft, i fall han ej vill ålnöjas med den rätt nya lagen erbjuder.
Till ytterligare bevis på riktigheten af denna åsigt, vill jag äfven erinra derom, att de så väl vid 1828 som 1834 års riksdagar i ämnet väckta förslager gingo ut på, icke en lagförändring, utan en lagförklaring, hvarigenom den nya lagen ovillkorligen skulle få den retroactifva kraft, för hvilken man nu sä mycket hesiterar ; och att ingendera gången någon betänklighet mötte från den omständigheten, ehuru förslagen, såsom jag förut nämnt, af andra skäl för föl lo. Jag slutar Mine Hrr, sedan jag, ehuru måhända på ett ofullständigt sätt, sökt, men som jag hoppas lyckats, att sätta R. o. Ad. i tillfälle att bedöma frågans beskaffenhet, med den begäran att 11. o. Ad., med afslag å LagUtsk:s förevar, betänk, ville bifalla K.
M:s nåd. propos. i ämnet, och jag tillägger härvid, blott den förklaring, alt, ehuru hela den förbättring i inteckningsväsendet som med ifrågavar. lagförändring är åsyftad, från början utgått från mig, och jag således bör vara på del högsta intresserad af frågans framgång, jag likväl är den första att afstyrka hela för slaget, såvida det icke kan antagas på andra villkor, än dem LagUtsk. framställt.
Ty efter min tanka är det vida bättre att man i landet fortfarande lefver efter den gamla, fastän ofullständiga och bristfälliga lagen, än att man under en obegränsad framlid, skall nödgas lefva efter tvenne olika lagar, med all den villervilla och osäkerhet, som både hos den stora allmänheten, och inom affärsverlden, deraf skulle föranledas.
408 Den 15 Juli.