Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vidare får jag förklara, att då genom de här föreslagna förändringar i den olika arfsrätlen otvifvelaktigt följa hemmanskly fningar samt mindre besullenhet, hade också, efter mitt förmenande, förslaget bort, i fråga om arfvingars inbördes lösningsrätt, innehålla de stadganden, som i 8 cap. 7 och 8 §§:na Ärfda-b:n af Lag-comite'ens förslag finnas intagna.
Jag tror det vara en stor omission, att detta ej blifvit i betänk, iakttaget, och jag kan ej finna nuvar. lags föreskr ifter i 5 och 6 §§:na af 12 cap.
Ärfda-b:n om brödrens s. k. tagelott, äfvensom det r.u föreslagna tillägget i 7 §:n af samma cap. vara tillfredsställande.
Mot 4 §:n 3 cap. Ärfda-b:n anmärker jag hufvudsakligen, att det ej bort stå:
"äro ej syskon eller afkotnlingar af dem, 'arfvén då förfäder i andra led.”
Detta uttryck ”syskon eller a f k o m I i n g a r” är alldeles obestämdt.”
Del står i nuvar. lagen: ’’äro ej fader eller moder, sam- eller halfsyskon, ''eller deras barn till; ärfven då faderfader och fadermoder” etc.
Men här står syskon eller’ afkomlingar till dem, och således lemnäs det i ovisshet huru långt nedstigande led å sidone skall vara berättigad! till arf framför förfäder i andra led ; och jag befar ar att man af förevar, betänk, skall draga den slutföljd, att sidoarfvingar ända till och med gide led äga rätt till arf framför’ förfäder i 2:dra led, hvilket ej bör vara förhållandet.
Vidare har LagUtsk. i 3 cap. i4§:n Ärfda-b:n bestämt, att sista gränsen för sido- och bakarfvingars rätt till arf är gide led.
Jag troi’det vara ot alt att bestämma en sådan viss gräns för arfsrätt, af del skälet, alt om ingen arfvinge finnes, så blir det ett s. k. dana-arf, eller sådant arf som tillfaller Staten, och det blott af den rättsgrund, att som det icke finnes någon ägare dertill, så är det bättre att Staten blir ägare deraf, än att godset blefve res nullius.
Men jag finner, att så snart någon arfvinge kan styrka sin slägtskap i aldi ig så aflägset led, så bör han framför Staten hafva rätt till arfvet.
Hvad beträffar de föreslagna förändringarna i g cap.
Ärfda-b:n, ang:de bouppteckning efter död man, så finner jag nuvar. lagstadgande vara vida bättre än det föreslagna, hvarföre jag anhåller, vid en blifvande återjemiss, alt Utsk. måtte derpå fästa sin uppmärksamhet och i den delen vidblifva hvad som finnes stadgadt.
Vid 6 cap. Jorda-b:n anmärker jag, att Utsk. bar utsträckt bördemannarätlen för sidoarfvingar ända till gide ied.
Delta tycker j,ig är en utsträckning, som är alltför långsträckt.
Köpet är en afhandling, sora slutar sig på god tro, och börd är en rättighet, som endast är stadgad för att bibehålla egendomen Den i September e. m. inom familjen, men man liar dervid endast tillåtit de närmaste arfvingarna alt börda.
Nu liar LagUtsk. tillstyrk t att sidoai fvingar eller syskons barn i g:de led skola få börda, hvilket skulle medföra alltför stor rubbning i nuvar. bördsrätt samt osäkerhet i köp.
Jag får isynnerhet fästa uppmärksamhet derpå, att nya lagförslaget i i i cap. 4 §:n Joi dahm endast utsträcker bördemanna-rätten på sidone lill 3:dje led, äfvensom nuvar. lagstadgande icke heller utsträcker bördemannarättcn å sidone utöfver 3:dje led.
Om nu LagUtsk. hade gått ett led längre eller till 4:^e lech s« finner jag att det varit nog, aldrahelst sorn LagUtsk. betagit faderfader och moderfader bördsrätt, hvilket jag för min del finner högst obilligt, hvarföre jag vördsamt tillstyrker att LagUtsk. ville i sitt förnyade betänk, intaga det stadgande, att bördemannarätten endast skall utsträckas på sidone till 4tde led, och i rakt uppgående till och med 2:dra led.
— I öfrigt får jag anmärka, att LagUtsk , vid afgifvande af detta betänk., likasom i dess betänk, om lagmansrätlernes upphörande, hade boil föreslå, att örn betänk, gillades, någon viss praescriptionstid skulle antagas, från hvilken förändringen skulle gälla, eller också att åt K.
M. öfverlemnades att bestämma en sådan tid, emedan annars många och svåra rättegångar skulle uppstå om både arf och giftorätt, som fallit nyss förrän den möjligen blifvande författningen utkomme, äfvensom, vid de äktenskap som blifvit ingångna förrän den lika giftorätten blifvit antagen, man ej visste, om den nya eller gamla lagen skulle tillämpas.
På dessa grunder anhåller jag om återremiss, och får jag vördsamt begära att dessa mina anmärkntr må få densamma åtfölja.
Den värde talaren, som först yttrade sig i delta ämne, har menat, att nya lagförslaget borde pröfvas i ett sammanhang, och att ali pröfning af sådana principfrågor, som den förevar., borde derföre uppskjutas.
Han är visserligen i detta afseende ganska conseqvent, emedan samme talare har vid flera föreg:de riksdagar drifvit samma lära.
Men likasom jag då bestridt sådant, nödgas jag äfven nu göra det och framställa den erinran, att om vi då hade följt motsatsen till den princip Frih: 11 yrkat, hade nya lagen nu kanske varit så godt som anlagen; åtminstone hade så mycket deraf redan varit undangjordt, att man ej behöft någon grundlagsförändring för att få saken slutligen afgjord.
För öfrigt hvad beträffar sjelfva hnfvudsaken eller arfsriilten emellan bräder och systrar, så anser jag billigheten och rättvisan fordra alt icke någon skilnad göres emellan könen i detta afseende.
Det är nog att naturen gjort den skilnad, att mannen blifvit egnad åt det offentliga lil vet, den yttre verksamheten, och qvinnan åt det husliga lifvets bestyr; men också inom denna krets bör hon njuta sin räll tillgodo, Den a September e. m. att hafva samma förmåner som mannen.
Den värde talaren har menat, att jorden skulle splittras för mycket, om dottren skulle ärfva lika med sonen; men jag får erinra, att förhållandet just skulle blifva det motsatta, emedan hon då finge en större andel af fadrens jord än hon nu erhåller, och att jorden följaktligen ej ginge till så små delar, som nu måste uppkomma.
Om t. ex. en far för en son och en dotter efterlemnar 6 hemman, skall nu sonen få fyra och dottren 2 hemman; men efter nya lagen skulle de taga tre hvardera, så att splittringen blefve mindre, eller den ena klumpen större än efter nu gällande stadgande.
Man har sagt, alt
Adelns individuella välstånd skulle undergräfvas.
Det kan jag för min del icke tinna, ty hvad man förlorar på systern, det vinner man på hustrun; och det blefve kanske ett motiv för mången, att icke göra det nu så allmänna valet af ungkarlslifvet.
För öfrigt är det väl sannt, att sonens uppfostran är dyrare än dottrens; men den är vanligen gjord då fadren dör, och sedermera behöfver sonen mindre till sin soutien än hans syster, emedan han då lärt ett yrke eller kan åtaga sig en tjenstebefattning, då deremot något hvar vet huru svårt det är för ett fruntimmer att försörja sig sjelf.
Samme värde talare har erinrat, att så väl R. o. Ad. som BondeSt. hafva vid föreg:de riksdagar afslagit den na lagförändring, men att BondeSt. nu bifallit den.
Detta tror jag borde vara ett motiv för R. o. Ad. att icke låta det Hederv.
BondeSt. gä framför sig på rättvisans och billighetens bana, utan åtminstone hålla jemna steg med detsamma.
Att ingen våda deraf uppkommer, har åtminstone BondeSt. erfarenhet af genom förhållandet i Wärends härad, der döttrarna i långliga tider ärft lika med sönerna.
Slutligen ber jag att få upprepa hvad en värd talare, som nu är hädangången, bär yttrade, då denna fråga förra gången var före, nemi. att han aldrig sett någon af Ståndets ledamöter, som gift sig med en rik borgarflicka, vara missnöjd med att hon ärfde lika med sina bröder.
Detta bevi sar bäst rättvisan af lika arf.
Den siste värde talaren har talat om morgongåfva, och, om jag rätt fattat hans mening, önskat att den borde upphöra.
Deruti instämmer jag fullkomligt, isynnerhet soia sjelfva morgongåfvan nästan innefattar en förnärmelse mot det andra könet.
Den är nemi. ett erkännande af, alt brudkronan ej varit usurperad, och något sådant bör i våra tider icke ens sättas i fråga.
Jag får på dessa grunder vördsamt anhålla om bifall till LagUtskrs betänkande.
Den nu föredragna frågan är, såsom en värd ledamot yttrat, tvifvelsutan en af de vigtigaste i civil-lagstiftningsväg, som kunna behandlas, och jag anser det således vara ett åliggande för den, som under en längre tidsföljd haft äran fullgöra domarevärf på Den a September e. m. 77 åtskilliga ställen, att uttala den opinion och den öfvertygelse, som han vunnit genom begrundande och egen erfarenhet.
Det är redan i3 år sedan jag på K.
M:s befallning i officiel väg yttrade mig i denna fråga.
Jag hyllade då grundsatsen af lika arf emellan bror och syster.
Det var så mycket mera angenämt för mig att göra det den gången, som mitt enskilda intresse då stod i fullkomlig strid emot den grundsats jag erkände.
Förhållandet har sedan dess undergått en förändring, och jag talar nu måhända i mitt eget intresse, om jag nemi. hade något.
När jag sålunda för i3 år sedan yttrade denna grundsats, trodde och hoppades jag, att tiden snai t skulle stunda, då det man då önskade, kunde blifva anlaget.
Det har likväl ej inträffat och vi stå ännu på samma punkt.
Principen omtvistas, ideerna korsa hvarandra, och debatten fortgår nu såsom den gjort under 3o år.
Jag har visserligen till någon del varit af den tankeri att icke lösrycka partiella afdelningar af vår gamla lag, för att i stället inflicka i det rådande systemet andra stadganden såsom undantag eller i författningsform; men jag har numera förlorat illusionen att snart komma till den tidpunkt, då vår gamla lag med sina stora fördelar och äfvenledes stora brister skall gifva vika för en annan, bibehållit det goda och lemnat å sido bristerna, eller, med ett ord, för en lag, som ur mera rationel, som bättre passar in med tidsförhållandena, och som försonar de olika grundsatser, som under 100 års erfarenhet mognat i afseende på denna lag.
Jag kan för ingen del förbise de ekonomiska skäl, som Frih.
Boye anfört, och hvilka blifvit under roångfalldiga former både af honom och andra framställda i denna vigtiga fråga; mende uro dock purt ekonomiska.
Jag tror icke alt de bestå in^ för rättvisan, inför de allmänna rättsgrunderna, hvarpå en lagstiftning bör hvila; ty det är dock efter min tanke en anomali i en väl ordnad lagstiftning, att en tvåfalldig arfsrätt finnes, att den ene medborgaren har en olika arfsrätt emot den andra, och att en tillfällighet, ett adelsdiplom och åtskilliga andra sociala förhållanden skola inverka på arfsrälten.
Jag ser således icke något egentligt skäl hvarföre vi skulle i evärdeliga tider bibehålla skilnaden emellan landsrätt och stadsrätt.
Arfsrätten måste vara lika för bror och syster, utan afseende på stånd.
Huruvida deras ekonomiska behof mer eller mindre kunna behöfva skydd af en ensidig lagstiftning, hörer förmodligen icke till den stora grundsatsen.
Alla sådana förhållanden måste gifva vika för hufvudfrågan.
Jag tror rättvisan fordrar, att barnen af samma hus skola hafva lika rätt, ehvad det huset hörer till det ena eller andra kastförhållandet.
Jag får således upprepa min alltid hyllade åsigt om antagande af det nya systemet.
Jag tror visserligen, att det varit bättre om vi kunnat uppskjuta dermed, lills den efterlängtade nya civil-lagen, med hvilken den criminella kunde följa såsom bihang, hade blifvit anta - Den a September c. m. gen; men jag vet icke, om det är rätt, och vill för mindel icke heller tillstyrka att vi immerfort skola ajournera en princip-fråga, derföre att ufven flera andra sådana böra tagas i öfvervägande, hvilka dock icke hafva samband med arfstägten; ty lika väl som bondesonen i dag ärfver -|:delar, kan han i morgon ärfva hälften af fadrens efterlemnade egendom, med bibehållande af öfriga lagstadganden.
Derföre tror jag att tiden verkligen är inne, att R.
St. prononcera den ide'e, alt de vilja antaga såsom rättsgrund att skilnaden i arfsrätt emellan bror och syster skall definitivt upphöra.
St. framkomma med detta i form af lagförslag, är det naturligtvis beroende af K.
M:s vishet att tillse, huruvida Ilan finner för landet nyttigt och lämpligt alt antaga ett så beskaffad! lagstadgande isoleradt, eller alt derå förvägra sin sanction, intill dess allm. civil-lagen hunnit antagas och sanctioneras.
Jag tror således icke att det skälet, att saken ej nu skulle kunna beslutas, bör begagnas för att till framtiden uppskjuta ett lagstadgande, som rättvisan och allmänna rösten påkalla.
Jag tillstyrker således bifall till denna del af Utskls betänkande.
Boye tror jag har rätt deruti att Utsk. måhända hort afdela sin framställning af detta ämne i alne betänk :n, d. v. s. upptaga frågan om istadarätten för sidoarfvingar i ett betänk., som kunnat särskildt pröfvas.
För den som är af den meningen att vilja förkasta den lika arfsrätten, men deremot antaga istadarätten, eller tvertom, förkasta den sednare och antaga den förra, blir det nu nödvändigt att återremittera betänkandet.
Jag återigen antager Utskls förslag äfven i afseende på istadarätten, och har således ingen betänklighet vid att tillstyrka antagande af Utsk:s förslag i dess helhet.
Jag har väl hört att anmärknlr i §-form blifvit gjorda emot detta betänk., och jag kunde visserligen föröka deras antal med några flera; men jag vill icke dermed upptaga R. o. Adis tid.
Jag förutser att delta betänk, blir återremitteradt, men jag skulle likväl önska, att gången äfven i anmärknina eller de framställningar, som under discussionen göras, måtte lemna så mycket stöd åt antagandet af de tvänne stora grundsatserna, att LagUtsk. må finna sig tillständigt att intaga dem i dess betänk, till svar på återremissen.
Jag yrkar icke återremiss, men ämnar icke heller sälta mig deremot.
Jag vill gerna låta reglementerandet slå till sido, efter jag i allmänhet tror att det icke är Ständernes fach och knappast inom deras förmåga att inlåta sig uti egentligen reglementariska stadganden.
Om hufvudgrundsatsen är beslutad, så lärer det bero af dem, som komma att utfärda författningen, att skrifva sjelfva §§:na, så att de inpassa på vårt lag-sysleme, och således anser jag mig hafva skäl att tillstyrka antagande af detta betänk, sådant del är.
Hr Lagerhjelm, Pehr; Att qvinnans arfsrätt i Sverige länge varit mindre än mannens, är kändt, och man har Den a September e. m. 79 svårt att föreställa sig, att något bristande omdöme eller en bristande uppmärksamhet på den naturliga rätten skulle ensamt förklara ett sådant förhållande.
Om så vore, skulle man nödgas tillerkänna de lagstiftare, sorn för en 100 år sedan författade den lag, hvilken nu galler, en mindre grad af upplysning, en mindre grad af humanitet, än man nu sjelf tror sig äga.
Jag kan icke tro att så varit.
Jag tror att Svenska folket, och isynnerhet de, som gått i spetsen för detsamma vid sådana bestämmelser, varit fullt ut i samma cultur-grad, som andra länders lagstiftare, och jag måste således söka skälet för deras opinion i något annat än ett misstag om den naturliga rätten.
Ofta händer att vid sådana frågors afgörande eller i grunden för bedömmandet af större principer ingå flera skäl än ett.
Gällde här ensamt den naturliga rätten, hvem skulle vara så blind, att lian ej insåg, alt det nu framlagda förslaget vore det enda rälta?
Jag lemnar icke allenast åt den lagkunnige utan äfven åt hvar och en, som känner alla de svårigheter, som vid en lagstiftning förekomma, att uppgifva, pröfva och granska de skäl, sorn måste hafva legat till grund för lagstiftningen i denna del ; ty så absurd kan man väl icke tänka sig denna lagstiftning, att den skulle hafva varit blind för den naturliga rättens kraf.
Jag tycker mig hafva hört några af dessa skäl här uppgifna i det, såsom mig synes, mycket sakrika anförande Frih. Boye afgifvit.
För min egen del är jag alltför litet inne i detta ämne, för att kunna egna deråt samma särskilda pröfning, men just derföre måste det vara skäl för mig äfvensom för hvar och en, som är i samma belägenhet, att önska att ämnet ej måtte lösryckas från det större, som nu snart måste blifva föremål för R.
St:s öfverläggning, nemi. det nya lagförslaget i sin helhet.
Huru kan man, då det är allmänt ei kändt af alla lagkarlar, att det ämne, sorn nu blifvit gjordt till föremål för LagUtskts handläggning, är af en stor omfattning och en princip-fråga, som ingriper i större delen af lagverket; huru kan man, säger jag, vid sådant förhållande föreställa sig, att pröfningen deraf skall kunna försiggå med fullkomlig säkerhet, 0111 den vore isolerad och endast finge bero på det enskildta öfvervägande! af den naturliga rätten?
Alla dessa omständigheter föranleda mig till samma önskan, som Frih.
Boye redan tillkännagifvit, att man icke nu må blifva tvungen alt bestämma sig i en fråga, som naturligen tillhör en större omfattning, än som för närvar, är föremål för öfverläggningen.
Icke heller finner jag några sådana skal af Utsk. eller de talare, hvilka här uppträdt, vara förebragta, som skulle medföra en nödvändighet att genast besluta i detta ämne.
Hvarföre skulle man ej kunna uppskjuta ämnet, lills man kommer alt öfverväga och tänka sig in i alla de öfriga principer, som höra lagverket lill?
Ett sådant begrundande är nödvändigt äfven för andra än lagkarlar; ty det är likväl andra ände, nemi. R.
St. i allmän - 8o Den a September e. m. het, som skola besluta, hvarföre äfven andra än lagkarlar uro nödsakade att i ämnet fatta en opinion.
Skall man nu tvingas att förvärfva sig en sådan, utan att man hunnit förvärfva sig de insigter, som granskningen af det nya lagförslaget erfordrar?
Skall man ej äga rätt att få tid på sig för att öfverväga grunderna för ifrågavar. princip, och ställa dess förmåner i jemförelse med det gamla stadgandet?
Det tyckes som ämnet kommit för tidigt fram och således icke nu vore rätt på sin plats för att afgöras.
På dessa grunder får jag för min del instämma i det förslag, som Frih.
Boye framställt, att antingen måste man lemna hvarje ledamot rätt att få lid att tänka sig in i det hela af lagstiftningen, eller också måste man afslå betänkandet.
Jag begärde ordet egentligen för att vits orda sanningen af hvad en värd ledamot, Hr Cederschjöld, framställde, nemi. att om R.
St. hade vid hvarje rikdag förfarit så, som man nu vill förfara, om R.
St. tillåtit sig att lösrycka utur lagförslaget det ena efter det andra; så skulle, om man börjat straxt efter det lagförslaget kom ut, man verkligen kunnat hinna ett helt stycke väg; men till den värda talaren, sora sjelf är vettenskapsman, som i allt hvad han skrifvit utmärkt sig genom kärlek för systeme och sammanhang, till denna värda talare hemställer jag, under medgifvande alt pröfningen hade kunnat äga rum, hurudan pröfningen hade varit, om man så förfarit.
Har Utsk. i sitt betänk, nämnt ett enda ord om de anmärkn:r, som likväl i Högsta
Domstolen blifvit gjorda?
Har Utsk. i sitt betänk, nämnt ett enda ord om denna princips samband med sina detal]bud eller med de öfriga principer, som iner eller mindre deruti ingå?
Icke ett ord.
Nåväl! till Hr Cederschjöld, som skrifver bra och talar bra, öfverlemnar jag, med hvilken säkerhet han i dag vill afgöra den saken, då han icke ens vet hvad som är sagdt deremot af en sådan Corporation, som Högsta
Domstolen, när han icke ens vet hvad som står i detaljbuden och dertill hörande stadganden.
Jag öfverlemnar till Hr Cederschjöld, om han icke verkligen kommer till mera säkerhet, då han framdeles, när lagförslaget i sin helhet kommer under öfverläggning, blifver i tillfälle att taga kännedom om detsamma i dess sammanhang, med alla de frågor och yttranden, sorn dertill höra.
Om det är likgiltigt, och man bara vill rafsa ifrån sig de vigtiga frågorna; om det är likgiltigt hurudan pröfningen är, då har Hr Cederschjöld rätt, men annars icke.
Utsk. säger sidan 7: ”Då dessa åsigter, efter Utsk:s omdöme, äro på ett fullständigt och öfvertygande sätt utvecklade i motiven till Lagcomitéens förslag samt i förutvarande LagUlsk:s derpå grundade betänktn; så kommer Utskrs yttrande, rörtde dessa hufvtidfrågor, att bestå i ett upprepande af hvad samma förslag - Den 2 September e. m. 81 slag oell betänkfn innehålla.”
Dessa förslag och betänkrn hafva vid 3 riksdagar blifvit af de 2 Stånd, sorn lagstiftningen angick, afslagna.
Jag har deltagit i bemödandet att åstadkomma afslagen.
Jag fortfar att hysa samma tänkesätt, oell då Utsk., som är opponent mot den beslående ordningen, har åberopat hvad sorn förut är sagdt, så torde det ursägtas mig, om jag, såsom den gällande lagens försvarare, jemväl upprepar hvad jag, i detta afseende, tillförene framställt
De hufvudsakliga invändningarna emot den bestående ordningen, äro för det första rättvisans och den naturliga billighetens fordringar.
Den naturliga billigheten och rättvisan lära icke gälla för ett folk allena, utan för alla, samt följaktligen motsvara hvad man kallar allmänna moralbud.
Om den lika arfsrätten vore ett sådant, så skulle Svenskar och Engelsmän, sorn ärfva olika, vara mindre moraliska folk , än Fransmännen och andra, som ärfva lika.
Om en sådan slutsats likväl icke kan dragas, så lärer det bevisa, att påbuden om arf icke äro några moralbud, ulan politiska stadganden, hvilka hvarje folk bestämmer så, sorn det anser för sig gagneligt.
Rättigheten alt göra testamente, hvarigenom både söner och döttrar kunna beröfvas andelar af arfvet efter föräldrarna, skulle eljest vara ännu mera omoralisk, och det aldia fördömligaste vore det sorn är det aldra liberalaste, nemi. tillstånd tor föräldrar att, utan något afseende på eget laga fång, testamentera bort bela deras egendom åt hvilken oskyld de behaga.
Jag tror således, mine herrar! att man icke kan åberopa den allmänna rättvisans eller billighetens fordringar.
Bör då frågan afgöras efter hvad sorn är politiskt riktigt, så lärer man komma derhän, att både rättigheten för barn att ärfva sina föräldrar och för hvarje barn att få en viss andel i qvai låtenskapen, bör bestämmas efter klokhetens fordringar och barnens olika behof.
Klokheten fordrar, att samhället öfverlåta- den dödes qvarlåtenskap åt hans barn.
Derigenom befrias det från omkostnaden för deras uppfostran, såvida någon förmögenhet finnes och samhället kan vara förvissadt att ingen är mera än föräldrarne märi örn att förskaffa barnen ett sådant arf, att de, om möjligt är, icke komma i något slags förlägenhet.
Ser man till barns behof af arf, så kommer man till den andra väsendtliga invändningen emot den bestående ordningen, nemi. alt den inbördes jemlikheten emellan könen och makarna äfven borde föranleda jemlikhet i arf.
Om någon lagstiftning ville bemöda sig att införa benne i arfslagarna, eller andra stadganden, så drager dock naturen, vid hvarje barns födelse, försorg att olikheten varder beståndande i verkligheten.
Det är följaktligen en stridighet mot naturen, som man ville söka all införa i lagen.
Huru obildadt ellef i3 H. 11 8a Den a September e. m. utveckladt samhället må vara, så liar mannen väsendtlig» pligter både emot det allmänna och det enskildta, både mot samhället och hushållet.
Han måste uppfostras för begge.
Qvinnans bestämmelse och hennes bildning afse deremot egentligen det enskildta lifvet, eller hushållet, och att äfven i detta hänseende blott vara mannen till hjelp.
Från mannens dubbla pligter att upprätthålla både samhället och hushållet härröra också hans dubbla rättigheter mot qvinnans, som med inskränktare pligter måste hafva ringare anspråk.
Från olikheten i mannens och qvinnans bestämmelse härrör också olikheten i deras uppfostran.
Mannens utveckling såsom menniska går långsammare än qvinnans.
Han mognar senare än hon, och behöfver vida mera kunskaper.
Detta gör att hans uppfostran måste blifva långvarigare och kostsammare än hennes, och att, om arfvet från början vore ]ika för sonen och doltren, så måste, då begges uppfostran vore fulländad, arfvets återstod vara mindre för brödren än för systern, eller hade lillgångarne möjligen förslagit åt henne men trutit för honom.
När nu uppfostran är slutad, huru lång tid fordras icke ofta för den unge mannen att kunna förvärfva sig en lön af Staten, eller af näringar en inkomst, som är betydlig nog för att föda honom sjelf och jemväl försörja ett hushåll?
Finnes då för honom ingen större grundfond, på hvilken han kan bygga; så är det ock en klar följd, att den fattigdom, från hvilken han till en början utgår, skall framgent vara honom hinderlig att uppfylla sina dubbla förbindelser.
Hade qvinnan lika pligter med mannen, så borde hon, likasom han, äfven vara domare, krigare, prest, embetsman, riksdagsman eller riksdagsqvinna, såsom det väl borde heta.