Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfvenledes gaf en af flickorna mig i går en törnrosbuske i en den allra älskvärdaste kruka, och jag blef så glad, att, glömmande min Skolmästarevärdighet, jag först kysste flickan och sedan flera af de halft utspruckna knopparne.
Min buske står i yttre rummet och jag ser allt till honom emellanåt – men jag vet icke hur, i går afse höll jag ändå på att blifva missnöjd med honom – han narrade mig att tänka besynnerligheter.
Rätt som jag stod i fönstret och betraktade honom började jag komma ihåg vår vackra trädgård med det lilla nätta drifhuset.
Jag tyckte det var skada att vi ej fingo behålla dem.
Jag inbillade mig, att de, som nu äro der, icke hafva samma nöje af blommorna och träden, som jag – så när hade jag fått stygga tankar, men jag vände mig om, såg
Mamma spinnande och – strax satt jag hos henne och sydde bort alla dumheter.
Detta skrifves, emedan du skall veta allt om mig; derföre skall du också veta, att jag sedan du rest, tänkt mycket, börjat inse mycket – ibland annat en skymt af nytta deri, att du lemnat den lilla stackars Hedda, som nu får sjelf fundera ut det rätta, och icke strax se det på ditt ansigte.
Ack när ser jag det åter?!
Nog sades det i den gamla, goda tiden, att jag skulle göra hvad jag fann bäst vara, men så visste jag alltid, att hvad du gjorde var det bästa, och så apade jag efter på bästa sätt, och hann likväl alltid att gråta tre gånger, innan den långsamma
Margret fått en tår i sina ögon, och att skratta väl sina sex, medan Högstdensamma
Margretan drog på mun.
Ja – nu får jag hjelpa mig sjelf, och lefver på följande sätt.
Stiger upp klockan 5, läser, städar och har allt i ordning till Mamma kl. 7, då frukost ätes – arbetar sedan till 8, då flickorna hafva sina fyra timmar.
12 tänkes till middag – kl. 1 derifrån och sys tills flickorna åter hafva sina fyra timmar.
Jag gifver dem imellanåt en stunds ledighet.
Då skulle du höra och se!
Jag är rädd jag ibland leker med.
– Sedan de gått, sysslas med hvad dagens behof kräfver till 8, då qvällsmat spisas – efter den kan väl hända, att jag någongång tar mig frihet och läser litet högt för Mamma – klockan 10, senast 11 sofves – så gå veckorna.
Söndagarna gås i kyrkan, spatseras utom staden med sin Moder, när väderleken det tillåter, hvarföre man är ganska förnöjd när Söndagshimmelen är molnfri.
Återkommen hem skrifver man till sin Syster, läser, eller öfvar sig i hvad man af henne lärt, hvarpå närliggande uppsatser kunna tjena till bevis.
– Alla dagar tänkes på en Fader, som manar godt för en i himmelen, på en
Mor och Syster, som göra detsamma på jorden, och man är glad och skrattar och narrar någongång sin Mor att skratta med.
Jag tycker just att Mamma ser raskare ut – hennes ögon äro ej mer så dåliga.
Farväl nu min egen Margret.
Det som stod inne af hyran för förledet år är nu betaldt – – nästa halfår också.
Ved är köpt för vintern, Säd likaledes – allt på din befallning.
Skafferiet är fullt.
Om jag ändå kunde skicka dig en bit af vår korf – den är helt och hållet af min tillverkning.
När Gudfar reser ner, hämtar han hos dig mina öfversättningar och öfriga Samlade Skrifter, dem du till dess har rättat, nota bene, om något fel på eget bevåg, utan min vetskap möjligtvis insmugit sig deri.
Farväl än en gång min Vän, min Syster.
Mamma och jag bedja alla dagar för din Elev.
Måtte du af henne få glädje!
Helsa henne från någon, som afundas henne lyckan att ständigt vara när dig.
Gud bevare dig åt din Hedda.
Om min visa Syster skulle frestas att tro, det jag, hennes ovisa Syster, af okunnighet om Grammatikens kapriser (besynnerligt nog, att hon får hafva sådana, dem alla rätta sig efter, och jag fick inga ha –) i början af detta bref skrifver godast, så bedrager min visa Syster sig.
Min bästa
Margret är ingalunda detsamma som min godaste Margret, och när jag någon gång skrifver Grammatikor, skall jag ej undgå att rätta den der felaktiga Superlativen.
Utdrag ur Margaretas bref.
Winäs Nov. 1815.
Min goda Mamma.
Hittills har det varit mig omöjligt att besvara de kära brefven jag emottog af vår Vän R.
Augusta har varit sjuk.
Ett par dagar misströstade Läkaren om hennes räddning.
– Nu är hon mest återställd, och Doktorn, en ovanligt klok och skicklig man, lofvar att „hålla henne friskare“ nu än före denna sjukdom, i hvilken jag med visshet tror att hon sparades, för att blifva god och lycklig på jorden.
Ett par nätter yrade hon – hennes lifliga, alltför yppiga fantasi röjde sig derunder, och jag tackade Gud, för det jag, genast vid min hitkomst insåg nödvändigheten att tygla den.
– Som dåligast led hon ingen när sig utom
Doktorn och mig; åsynen af de förtviflade Föräldrarne oroade henne förmycket, och
Doktorn nödgades aflägsna dem, då Grefvinnan sjelf af sorg sjuknade.
– – Nu är allt förbi.
Jag har varit frisk hela tiden. . . . .
Det var på Pappas födelsedag, som Augustas lif kunde anses tryggadt – jag hade knappt trott, att denna mig så dyrbara dag, kunnat blifva det än mera.
Hedda hälsar jag blott i dag och tackar för hennes bref, så likt henne sjelf, att jag innerligt gladdes deråt.
Ett par af hennes uppsatser har jag genomögnat och märker, det hon läser bäst utan böcker, såsom hon ju fordomsdags påstod sig bäst lära sina lexor, när hon sjöng och dansade dem igenom.
Vi stadna här i vinter.
Doktorn har rådt dertill för Augustas skull.
Hon vet ingenting derom, ty Grefvinnan fruktar det vissheten att tillbringa en hel vinter på landet, kunde verka ofördelaktigt på hennes ännu klena hälsa.
Jag vågar emotse en tid, då Augusta kommer att trifvas öfverallt, der Försynen ställer henne . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Grefve Carl, Augustas Bror, väntas hit med familj till Jul.
Vid underrättelsen derom, skiftade Augusta färg.
Jag trodde att någon aning om Stockholmsresans uteblifvande uppstått hos henne, men fick snart veta orsaken till hennes märkbara rörelse.
Hon hade aldrig kunnat hålla af sin bror, sade hon – och alltid haft ledsamt, när han var hos Föräldrarne.
Likvisst skulle hon måhända nu mindre bry sig om att han kom, sedan jag blifvit hennes Bonne Amie.
Häraf drog jag mina slutsatser, och efter hvad jag annars hört, måste Grefve Carl och hans hustru, född Grefvinna**, vara ypperliga menniskor.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Winäs Nyårsdagen 1816.
Hvad kan jag i dag säga min goda Mamma, min Hedda?
Gud välsigne Eder – oss alla, det är det första, det sista, det enda jag förmår att yttra.
Huru gerna hade jag ej firat Julen med Eder!
– – – – – – – – – – –
Åtskilliga större samqväm utom hus har Augusta för Doktor S. ej fått bevista, och dermed har jag varit mycket nöjd, ty stora sällskap äro henne för det närvarande, i intet afseende nyttiga.
Hon tyckes ej hafva saknat dem, utan roar sig hemma uppriktigt och barnsligt med sina Brorsbarn, tvenne älskvärda varelser, en gosse af omkring fyra och en flicka af två år.
Aldrig förrän nu, har hon funnit nöje i att leka med barn, säger hon sjelf och påstår sig nu vara lika rädd för Broderns afresa, som hon fordom varit det för hans ankomst.
– Det är endast misstag att menniskorna blifva onda – detta blir allt klarare för mig och med detsamma växer min kärlek till Eder, mina goda Föräldrar, som så ömt och upplyst vårdat min barndom.
Hafven tack – i evighet tack derför. –
Grefve Carl och Grefvinnan Emilie bedrogo ej min väntan.
Numera, sedan jag lefvat med dem, begriper jag hvad Adel skulle betyda, och en annan gång vill jag söka att förklara det ordet för Hedda, hos hvilken jag tyckt mig finna böjelse för Jakobinism allt se’n den märkvärdiga dag, då Matilda Br. slog sönder hennes stora docka, och sade sig ej behöfva bedja om förlåtelse, eftersom hon var Fröken och Hedda bara Mamsell.
– Jag väntar att af Hedda snart få veta om jag misstager mig häruti – och är öfvertygad, att, om hon lärde känna unga Grefve C–s skulle hon förlåta dem deras Högvälborenhet. . . . . . . . . . . . . . .
De hafva varit mycket goda mot mig.
Emilie till och med förtrolig, hvarigenom jag fått tillfälle att skåda in i hennes rena själ.
Hennes man, som, – jag kan ej finna något annat uttryck – tillber henne, kallar henne en himmelsk varelse.
Måtte han ej vara mera sannspådd, än han tror!
Lätt kan man vid hennes åsyn falla på den tankan att hon ej länge får tillhöra jorden, och sjelf väntar hon sig det icke.
Under loppet af sommaren skall hon åter blifva Moder, och tror sig ej öfverlefva den tiden.
Detta sade hon mig i går och tillade: „Tro ej, att denna aning är en sjuklig, mjelt„sjuk grill af mig – Jag vet att lif och död „äro i Guds hand, och att Han ensam råder, „deröfver, men jag är så lycklig – Jag känner „att detta ej kan vara länge.“
När hon sagt dessa ord kom hennes man bort till oss.
Aldrig förgäter jag den blick hon fästade på honom.
Han bleknade derför – men hon talade glädtigt med honom, – när han åter aflägsnat sig, följde hon honom med ögonen och sade:
„Om Ni visste hvad det är för mig att se honom lugn och glad.“
Augusta och hennes barn sprungo nu fram till henne.
Då glänste tårar i hennes ögon, hon lyfte upp sina barn och kysste dem – – jollrade sedan länge med dem och var intagande mild, som vanligt, hela aftonen – – – – – – – – Huru gerna jag än ville kan jag ej för Eder framställa en bild af denna ljufva qvinna, om hvilken man med Skalden måste säga: „Stjernan
lik ur molnets slöja, Ängeln sken ur hennes kropp“ – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Intet spår af knot, af nedslagenhet, icke ens af sorg öfver att lemna en jord, der hon allenast varit för lycklig kan upptäckas hos henne, som blott tycks med mera intensitet än vi andra, lefva de stunder hon tror vara sig ännu tillmätta.
– – – – – – – – –
Augustas Mor skickade mig i dag in till sin sonhustru.
Hon satt bredvid sin man – de hade hvardera ett af barnen på sitt knä. – När jag kommit in, såg hon på mig – Jag glömde hvad jag skulle säga – Hon märkte det, kallade mig fram till sig, tryckte min hand och språkade sedan muntert med oss alla. – – –
. . . . . . . . . . . . . . . . . .
Augusta helsar Hedda hjertligt, „törs ej” be mig helsa Mamma, men ville gerna se Eder.
– Hälsa och friskhet knoppas på hennes kinder; min själ är uppfylld af glada förhoppningar
– – Jag vet J bedjen med mig om deras fullbordan! . . . .
– – Farväl – – – – – – – –
Den första årsdagen af Margaretas afresa hemifrån, skref hon till sin Mor.
Fordna tiders minnen framställde sig lifligt.
– Hon tänkte på sin Fader – honom hade hon älskat af allt hjerta.
– Han var död – dottern långt från de sina qvarlefvande – pennan föll ur Margaretas hand.
– – På en gång öppnades dörren, Augusta störtade in, sprang fram till henne och ropade: „Bonne Amie! Bonne Amie!
Kors Bonne Amie har ju varit rik!“
Margareta måste le åt hennes ifver.
„Mina Föräldrar voro en tid ganska rika“ sade hon.
„Ja Bonne Amies Far var till och med rikare än Pappa.“
Margareta menade att det väl vore möjligt.
„Och Bonne Amie har också sjelf varit rik, men så ville Bonne Amie icke vara det, utan gaf sin Pappa allt.“
En fin rodnad drog sig öfver Guvernantens kinder.
Hennes Elev hade, i hast, blifvit förunderligt kunnig.
Augusta tystnade äfven – gick en stund af och an i rummet – brast i gråt, kastade sig i Margaretas armar och sade snyftande:
„Förlåt, men jag kan inte låta bli att vara nöjd öfver att Bonne Amie blifvit fattig, ty annars hade väl Bonne Amie inte kommit till mig.“
Margareta tryckte sin första kyss på Augustas panna.
Hon var djupt rörd, och i detta ögonblick än nöjdare med sitt öde än vanligt.
Hon sade det åt Augusta, hvilkens hjerta liksom ville smälta bort i kärlek och tacksamhet.
Margareta måste lugna henne.
Denna gången skedde det med ord; denna gången skiljdes Lärarinnan och Lärjungen ej, utan att det
Högsta, det Heligaste namn kommit öfver deras läppar!
Margareta talade om den af Augusta beprisade skickelse, som fört dem begge tillsammans – hon kallade den Försyn.
– Under djup tystnad åhörde den unga Flickan sin fromma Lärarinnas ej mer „förtäckta“ ord.
Hon hade upphört att gråta, sammanknäppte medvetslöst händerna – en bön flög upp ur hennes själ – Augustas anlete var lyftadt upp emot stjernorna!
Men icke blott att ej upphäfva sig till enda verklighet ibland skuggbilder, utan äfven att under „det Oändligas tyngd“ icke sammansjunka, icke blifva till Intet, trodde Margareta åligga menniskan, och var äfven nu beredd att leda sin Elev förbi alla afvägar, på hvilka dennas retliga, excentriska sinne skulle kunna föra henne.
– Oroliga, passionerade andaktssvallningar äro ej en dyrkan värdig den Lugne, Allsmäktige Allfadern.
Det heter ju, att menniskorna skola tillbedja i anda och sanning; dock måste väl innan de mäkta hörsamma den heliga kallelsen, någonting hafva föregått i deras underliga väsen.
Deras sig inbördes upprifvande förmögenheter, måste hafva funnit en punkt, hvari de alla kunna mötas, förlikas – – – Men hvar finna den?
I Försoningens Lära genljöd det till svar på denna vigtigaste fråga, i djupet af Margaretas själ.
Ödmjukande sig för den, hade hon derur hämtat tröst och mod för motgång och medgång, förklaring på hvad hon trodde sig förmå utgrunda, kunna begripa – för det öfriga förtröstan till Gud, och under glädje och bäfvan tolkade hon för Augusta denna Lära.
Augusta skulle blifva Christen.
– Kan man undra öfver att Margareta af alla krafter arbetade på detta höga måls uppnående?
Allt som kan kallas verldsliga förmåner hade Augusta fått på sin lott, och redan en gång lupit fara, att såsom forntidens Tarpeja, qväfvas under den på henne sammankastade härligheten.
Att framdeles undslippa ett dylikt öde, behöfde hon likväl icke ryckas ur sina jordiska förhållanden, endast lära rätt värdera dem – men detta var en svår uppgift för den unga, att man så må säga, med öfverdrift anstrukna flickan, som innan hon kommit i beröring med Margareta, i likhet med alla tygellösa, utan betänkande ett ögonblick, nedtrampade hvad, som under ett näst föregående ögonblick varit hennes Afgud, och i ett nästföljande rätt gerna åter kunde blifva det.
„Hvarföre äro har inga Kloster?
Jag ville bli Nunna.
Då kunde jag få vara mest hela dagen i kyrkan, och äta lika dåligt, bo lika illa, och bära lika usla kläder, som den allrafattigaste, som i alla fall helt visst är åtminstone lika god som jag.
Och dessutom är jag säker att Bonne-Amie då följde med mig“ sade Augusta en dag, och förundrades storligen åt Margaretas bestämda förklaring, det hon, såsom Nunna, fått umbära sin Bonne-Amies sällskap.
„Nå hvad skulle Bonne-Amie då gjort“ frågade hon med halft sorgsen, halft förebrående ton.
„Rest hem, hulpit Mamma och Hedda med deras skola, och om Gud så velat, vårdat min Mor till hennes död“ var Margaretas svar, som uppkallade en blossande rodnad på Augustas kinder.
Hon teg länge, smög sig slutligen intill Margareta, hviskade: „Bonne Amie skall kalla Winäs för hem“ och det talades icke mer den gången om Augustas håg för Klosterlefnad.
Några dagar derefter gingo de att aflemna kläder, Augusta nödvändigt velat sjelf sy åt en fattig torparhustrus sjunde, nyfödda barn.
Med barnslig glädje passades på detta åtskilliga tröjor och mössor af den unga sömmerskan, och hon var äfven ovanligt munter under början af deras vandring hemåt.
På en gång tystnade hon och började gå efter Margareta, som hade för sed, att så vidt möjligt var, icke störa henne under dess funderingar. . . . .
Tre fjerdedelar af vägen voro tillryggalagda, innan hon åter framträdde bredvid Margareta och sade, efter att hafva hostat ett par gånger:
„Hvarför frågar Bonne Amie icke hvad jag nu hela tiden gått och tänkt på?“
„Jag ville icke vara nyfiken“ svarade Margareta, leende.
„Eller också vet Bonne Amie, att jag i alla fall, ej kan tiga länge – Ja – jag har gått och tänkt på hvad Bonne Amie sade härom dagen, när jag talade om det der, jag ville blifva, och jag kan icke hjelpa det, jag tycker att Bonne Amie och Hedda äro lyckliga.
J kunnen göra något för Er Mor, gifva henne af de penningar J sjelfva förtjent, och laga hennes mat och passa upp henne.
Hvad kan jag göra för Mamma, för Pappa?
Allt hvad jag kunde gifva dem, skulle jag ju först fått pengar till af dem, och de behöfva dessutom ingenting.
Ja, vet Bonne Amie, jag är nästan säker, att om jag än aldrig så gerna ville, fick jag ej en gång vaka hos Pappa, när han har sin gickt.“
„Du har ännu i dag sagt, att du håller af mig.“ – –
„Tviflar Bonne Amie derpå?“
Tårar kommo i Augustas ögon vid denna fråga.
„Nej visst icke, men jag ville gerna veta hvarföre du håller af mig.“
„Det skall blifva det lättaste i verlden att säga.
Jag håller af Bonne Amie, för det Bonne Amie är så god, att – jag – omöjligt kan låta bli att hålla af Bonne Amie.“
„Jag har ändå aldrig passat upp dig, gifvit dig penningar eller kläder. . . . .
Tvertom – det är för din skull, som dina Föräldrar gifva mig lön och föda.“
„Jag ber om förlåtelse, Bonne Amie bäddade min säng och vakade hos mig, när jag var sjuk.“
„Ett par gånger – ja – Är det blott för deras skull du håller af mig?
„Hur kan Bonne Amie fråga på det stygga sättet?
Bonne Amie vet nog hvarföre jag håller af Bonne Amie, och hur kan Bonne Amie tala om lön och föda, när alla penningar på jorden icke kunde löna Bonne Amie för sin beskedlighet emot mig?“
„Deri har du rätt, att en verklig vän aldrig kan fås för Guld eller betalas dermed, men om du tycker, det jag varit god mot dig, fastän jag blott en gång skött dig som sjuk, och aldrig gifvit dig något, utom kanske småsaker på din födelsedag och i Julas, så måste andra sätt finnas att vara god mot menniskor, än allenast att hjelpa dem, när de äro fattiga och sjuka.“
„Det är sant, det tänkte jag icke på.
– Se der står Mamma och ser efter oss i salongsfönstret.
– Jag springer hem och berättar henne, huru snäll Annas gosse var.“ . . . . .
Under detta och dylika samtal, hvari städse något lemnades åt Augusta att utreda, klarnade hennes blick alltmer.
– I stället att öfverlemna sig åt förvekligande drömmar om de storverk, hon; i andra af henne endast ytligt sedda lägen – möjligen kunnat frambringa, vaknade hon småningom till medvetenhet af sin egen ställning i lifvet.
Visserligen hade den olägenheter, så väl som förmåner!
Men att sätta sig öfver dessa, vore nog icke omöjligt, så började den, en tid af begge delarne nedtryckta Augusta att finna, och andades friare, genast efter denna upptäckt.
Icke utan skäl kunna stolthet och ödmjukhet tilldömmas en och samma person, ty dessa
egenskaper måste sammanträffa hos den, som höjt sig öfver Ödet, för att böja sig under Försynen.
Hos denna måste äfven mycket annat finnas helt, hvilket vanligen endast bitvis anträffas, och för att afsöndra en sådan menniska ifrån de många, ibland hvilka hon framställer sig för oss, pläga vi säga, att hon är enkel, fastän alla ibland oss ej känna det härliga af denna benämning.
Enkelhet är Sanningens jordiska blomstring.
Christendomen, som af menniskan endast fordrar renhet och kärlek, är enkelhetens lära, för hvilken falskhet, förkonstling, alla sofismer i längden icke kunna bestå.
I samma mån denna Läras föreskrifter inträngde i Augustas själ, veko alla orediga, sanningslösa känslor och åsigter derur.
– Hon blef lugn, pålitlig, jemn, sannfärdig „och det var nästan ett under“ menade många, „att den konstiga otäcka ungen kunnat blifva menniska, och till och med i anspråkslöshet,“ (somliga sade enkelhet) „börja likna sin Guvernant.“
„Du var för skön, Du kunde ej få lefva.“ (Kaluschisk Sång.)
Emilies aning slog in.
– Hon födde en dotter – tre dagar derefter afsomnade den tjugutreåriga qvinnan, sedan hon välsignat sina barn och sökt trösta sin man, hvilkens förfärliga sorg var det enda, som tycktes försvåra hennes öfvergång till en bättre verld.
Grefve Carl döfvades af detta slag, hvarpå hans förträffliga maka, under sista tiden af deras sammanlefnad, velat förbereda honom, dels sjelf, dels och isynnerhet genom hans ungdomsvän, Häradshöfding Malung, hvilken på Emilies begäran infunnit sig på Sjöborg, Carls egendom, när tiden för hennes nedkomst nalkades – men Carl hade med manligt öfvermod afslagit alla hänsyftningar ditåt.
„Jag har mod att kämpa om henne med döden“ sade han till sin vän, ännu dagen före Emilies död – han sade det, den vanmäktige – tjugufyra timmar sednare hade hans ungdoms sköna dröm, hans mandoms fröjd för alltid flytt ifrån jorden.
På Winäs spreds sorg och bestörtning af den, för alla utom Margareta, oväntade tidningen om Emilies död.
Gamla Grefve C. nyss återställd från en allvarsam giktfeber ville resa till sin olyckliga son, men insjuknade ånyo, och dystra dagar framlefde den nedstämda familjen, hvilkas tyngd Margareta genom sitt tröstrika umgänge dock något lättade.
En dag sutto alla tre fruntimmerna inne hos den sängliggande Grefven.
Talet hade vändt sig till Sjöborg, då Grefvens gamle Tro- och Kammartjenare inträdde, vinkade, under det han låtsade syssla med någonting, hemligt åt Margareta, och lemnade rummet.
Margareta gick äfven derur, så fort hon kunde göra det utan att väcka uppseende, och fann i sitt rum en svartklädd karl, som, sägande sig vara ilbud från Sjöborg, lemnade henne ett bref, hvarpå hon igenkände Häradshöfding Malungs hand.
Hon hastade att bryta det – deri låg ett annat, stäldt till Grefve C. jemte några rader till henne sjelf ifrån Häradshöfdingen, i hvilka han sade sig af Margaretas bortgångna Vän, Grefvinnan Emilie fått befallning, att i alla efter hennes död inträffande brydsamma förhandlingar inom familjen vända sig till Margareta, hvarföre han bad henne läsa innelyckta skrifvelse, och på hvad sätt hon bäst pröfvade, framföra dess innehåll för Carls Föräldrar.
Margareta öppnade skyndsamt det andra oförseglade brefvet, och hade just genomögnat det, när ljudet af steg tvang henne att dölja alla papperen.
Augusta syntes snart och bad henne begifva sig in till Fadren, den der oroligt frågade efter henne.
Margareta skyndade, föregången af Augusta in till Gubben, som vid hennes åsyn, med sönderslitande uttryck ropade „Carl lefver!
Han lefver ju!“ Grefvinnan och Augusta brusto i högljudt gråt vid denna fråga.
Margareta försäkrade att den älskade sonen lefde.
„Men hvad är det då?“ frågade den gamle, af ångest ännu oroligt talande Fadren.
„Jag såg bestämdt att Ström vinkade på Bonne Amie.
Någonting har händt – Tala – säg allt – jag vill veta allt.“
Med få ord underrättade Margareta honom om hvad hon sjelf visste, och framräckte slutligen Häradshöfdingens bref åt honom.
„Jag kan icke läsa“ sade den darrande Grefven – „Läs sjelf.“
Margareta läste :
Högvälborne Herr Grefve.
Derpå förkunnades att Emilies yngsta dotter, som blifvit döpt på Moderns begrafningsdag, aflidit några timmar efter Dopet.
– „Detta sista slag har alldeles“ hette det vidare „lagt råga på min olycklige väns sorg och det har blifvit tydligt för mig, att, om han ej skall duka under för den, måste någon förändring inträffa i hans nuvarande läge.
– Måtte Carls Föräldrar kunna uttänka ett sätt att kalla honom härifrån.
– Den oförgätliga Grefvinnan Emilie talade med mig om en utrikes resa – jag ser ingen annan utväg – – m. m., m. m.“
När brefvet var läst herskade en stund, djup tystnad i rummet.
„Hvad kan jag göra“ sade slutligen Grefven nästan bittert, „som ligger här fastsmidd?
Hvad kan jag göra“ upprepade han, under det tårar runno nedåt hans vördnadsbjudande ansigte.
„Ja den som visste hvad som vore bäst att göra“ suckade Carls Mor.
„Nog kunde jag resa upp till Sjöborg, men också att lemna dig nu.“. . . .
Augusta hade, såväl under brefvets uppläsande, som under Föräldrarnes samtal, blifvit ömsom röd och blek.
Hon flög nu bort till Fadrens säng och sade:
„Pappa lilla låt mig fara till Carl med Bonne Amie, så får Mamma blifva hemma hos Pappa, och vi släppa ej Carl, förrän han far utomlands och barnen taga vi hem med oss hit.
Gör det Pappa lilla; Gör det Mamma lilla!“
Mot detta oväntade förslag gjorde
Föräldrarne många invändningar – Augusta häfde dem alla.
Grefvinnan yttrade, det hon i denna sorgliga tiden icke kunde undvara henne – „Mamma får så mycket att göra medan jag är borta“ svarade Augusta, „att Mamma ej får tid att sakna mig; Först skall Mamma ju sköta Pappa och hålla honom sällskap och så inreda åt barnen de der båda rummen bredvid Bonne Amies och mina.
– Jag skall komma så snart hem – jag skall alltid vara så beskedlig.“
Augusta bad, hon smekade Föräldrarne ömt.
De gåfvo slutligen efter – redan följande dagen skulle afresan ske.
– Margareta gick att bereda allt erforderligt dertill, och Augusta ville äfven gå, när Fadren ropade henne till sig och sade: