Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill dock icke påstå att detta verkligen är förhållandet, särdeles som man icke kan förneka att vi beklagligen äro myckel besvärade af brott och just detta förhållande är det, som framkallat den allmänna tanken på till ändamålet bättre ledande straff; men skulle ock så vara, att brottens antal betydligen ökats, sä tror jag åtminstone för min del att man icke bör tillskrifva della spöstraffens borttagande, ty obestridligt är att dessa straff, i st. f. att förhindra brottslingars återfall, bestämdt föranleda detsamma derigenom, att den person, som varit utsatt för en sådan bestraffning, i verkligheten utskjutes ur samhället och då således alla uttågar till ärlig försörjning för honom slängas, samt han ovillkorligen måste söka uppehålla lifvet, finnes för honom intet annat medel, än att begå nya brott.
Sjelfva straffsättet ökar således broltslingarnes antal.
Jag tror dessutom att en väsendtlig orsak lill det ökade antalet af brottslingar hör sökas i det ständiga tilltagandet af löst folk utan försörjningsutväsar, hvaröfver alla samhällen hafva att klaga och hvaraf äfveu vårt lider.
— Det är äfven i motionen sagdi, att i Preussen och annorstädes lärer det nya straffsystemet vara antaget på försök, om jag hörde rätt.
Jag vet icke hvarifrån den värde motionären hemtat denna uppgift.
Jag har sökt, så vidt möjligt varit, ali följa med förhållandena i Preussen, men icke erfarit att något så beskaffadt försök derstädes ägt rum.
Det är likväl möjligt, att så varit förhållandet, och jag ber i sådant fall den värde motionären upplysa mig, hvarpå han grundat denna uppgift.
Man säger att om man låter den som är dömd brottslig välja mellan kroppsoch fängelsestraffen, så får man se hvilketdera som oftast väljes, och hvilketdera brottslingen anser vara minst afskräckande; men 53G Den 29 December e. m. jag hemställer huruvida en person, som är dömd för ett brott, kan hafva något skäl för sitt val i della fall.
Han kan väl icke bedöma hvilket som är svårast, att fä spö eller eusamhetsfängelse, innan han försökt begge delarne.
Visserligen kan man i inbillningen föreställa sig att det ena är svårare än det andra, men utan att hafva försökt det, sä kommer man icke till något säkert omdöme.
Dä man således måste tillskrifva brottslingens val af ena eller andra straffet, endast ett hugskott, huru skulle man då på denna väg komma lill något säkert resultat?
Dessutom lärer det väl icke gå an all hafva 2 strafflagar pä en gång; ömsom begagna kroppsstraff och ömsom fängelsestraff.
Det är föreslaget i slutet af motionen, att del skulle i nådeväg förunnas brotlslingarne att fä välja emellan de båda straffen, men jag vet icke huru delta skulle exeqveras; tyda de första gången dömas för brott, så kommer nästan aldrig någon nådeansökning i fråga.
Den dömde önskar då vanligen alt, så fort som möjligt, få komma på fri fot; han är icke vand vid fängelset och har icke hunnit få behag derför och önskar derföre blott att komma ut derifrån.
Vanligen komma endast nådeansökningar från mera förhärdade brottslingar, hvilka derigenom söka att vinna lid; det är åtminstone nu förhållandet med mängden af dem som söka nåd.
Om, för sådane förhärdade brottslingar, det skulle blifva öppet alt välja emellan kropps- och fängelsestraff, så kunde deraf visserligen icke hcmlas någon ledning för omdömet, ty man skulle göra sig alldeles för stora illusioner, om man trodde att del nya straffsystemet skall verka på dem, som i de gamla fängelserna grånat till hofvar.
Icke ens den mest nitiska försvarare af det nya straffsystemet kan hoppas alt detsamma skall pä sådana personer verka till förbättring; men om deremot detta system tillämpas på dgn som icke i våra gamla fängelser förhärdats, eller genom nuvar. straffsystem oftast blifvit för lifstiden gjord till brottsling, torde man med någorlunda säkerhet hoppas pä det nya straffsystemets verksamhet.
Jag kan således för min del icke finna hvartill del skulle leda eller hvad man skulle vinna för en erfarenhet genom det sätt, som den värde motionären här föreslagit; ty, som sagdt är, något bevis kan man endast erhålla genom det nya straffsystemets tillämpning någon längre lid, d. v. s. när brottslingar hunnit försöka det svåra uti de nya straffen och deras erfarenhet derom blir bekant.
Då får man nog veta verkan deraf.
Jag får på dessa grunder afstyrka bifall till Hr von Hartmansdorffs motion.
I anseende lill Frih.
Raabs anförande, som är mycket menskligt och med mycken chrisllig vänskap för samhället, kan jag icke fästa mig vid något annat än det, ali det förundrat mig huru en person, som begått brott i en persons tjenst, kan skickas till annan person.
Han måste naturligtvis medföra en orlofssedel, 1 denna orlofssedel skall åtminstone slå personens karakter, såvida samvetet talar.
Derigenom hindras personen att dupera andra personer.
Jag begriper icke huru det är möjligt att en person, sorn begått brott, kan få plats på ett ao - Den 29 December e. m. 537 nät ställe då Iian fått orlofssedel, och enligt Svenska lagen måste lian hafva en sådan.
I afseende på Hr Åkermans förslag, sorn är märkvärdigt nog, utomordentligt i min tanka, sä får jag medgifva och erkänna, del jag icke har rest på statens bekostnad för att vinna kunskaper i andra länder.
Jag har försökt att sjelf vinna duglighet utomlands, och det skulle glädja mig om jag här någongäng kunde vinna bifall af det
Stånd jag tillhör, men det torde blifva svårt.
När man reflekterar och ser, att man blott liar en planka att öfverhoppa, så är det mycket lätt alt öfverhoppa denna planka; men supponera att man bade ett djup af 20 famnars bredd att öfverhoppa; då frågar jag: månne man icke reflekterar, innan man öfver'hoppar det; ty nian vet att om man försöker det, så skall man falla i djupet.
Så länge de gamla straffen äro qvar, så skall man frukta att utsätta sig för dem.
.lag får endast nämna, att jag på det högsta gillar den motion, som Hr von Hartmansdorff framställt.
Det är första gången jag vistas i detta ärans hus, men det är pä samvete jag talar i anseende lill de känslor, jag tiar inombords.
Jag anhåller alt de fä ord, jag bär haft äran uttrycka inom detta Stånd, mätte få medfölja remissen af Hr von Hartmansdorff motion.
Jag har fått vida mindre anmärkmr emot mitt förslag, än jag väntade mig.
Emellertid får jag förklara alt det icke är af de lagkloke, sora man företrädesvis bör lära sig huruledes slrafflagarne skola vara beskaffade.
Det behöfves icke lång erfarenhet för att se huruledes än det ena straffet, än det andra blifvit af vederbör, lagstiftare berömt.
Vid 1840 och 1841 årens riksdag hörde man ådaläggas klart sorn dagen, att endast kropps- och skamstraffeu bortloges, så skulle med detsamma brotten förminskas.
Men illgerningsmännen hafva i verkligheten visat motsatsen.
Det är förnämligast af dem, som jag tror att man skall lära sig huru brottmålslagar böra vara beskaffade.
De straff, för hvilka missdådare rädas, de som desse afsky är det, hvilka lagstiftaren bör antaga; deni som illgerningsmannen icke rädes för, bör lagstiftaren afskaffa.
Utan afseende på hvad de lagkloke derom må säga, nödgas samhället alltid omsider begagna de medel, hvarigenom missdådare återhållas.
Det är ur denna synpunkt, som mitt förslag blifvit affattadt och som jag vidhåller det, öfvertygad, att det allmänna skulle vinna på dess antagande.
Jag bör likväl icke lemna utan genmäle vissa af de anmärkmr sora emot mig blifvit gjorde.
Först bör jag dock erinra, att rubriken på min motion är oriktig.
Jag vet icke hvem som gjort den, men så som jag hörde den uppläsas skulle jag hafva föreslagit ändringar i den nya strafflagen.
Det vill jag icke befatta mig med.
Den nya strafflagen är ingen lag, utan ett förslag, och jag hoppas att han icke mätte blifva något mera.
Jag har föreslagit förändringar i den nu gällande strafflagen, emedan det är efter den som tjufvar och skälmar rät - 538 Den 29 December e. m. (a sig.
Raab har sagt, att sedan man en gång ändrat de gamla straffen, så borde man icke återtaga hvad man derigenom lagstiftat, d. v. s. det samma som att i händelse man gjort ännu flera misstag 1840 och 1841, så skulle man icke rätta dem efter som de redan vore begångna.
Hvilka andra än så beskaffade misstag skall man rätta?
Han har sagt att osäkerheten mycket tilltagit på sednare lider.
Min andra värde motståndare, Hr Akerman, har deremot förklarat, det brotten, så vidt han visste, icke ökats utan minskats.
Hvilkendera af mina värde motståndare är det nn som har rätt?
Vilja de sjelfve utreda det?
Raab har bestridt den 2:dra punkten af mitt förslag, men före-' slår likväl särskildt, alt den 3:dje måtte ogillas.
Det behöfver icke Friherren, ty förfaller den 2:dra punkten, så förfaller äfven den 3;dje. Frih.
Raab har omtalat hvilken god verkan husagan gjort på hans underhafvande.
Månne icke sådant bevisar huru nyttiga kroppsstraffen äro; ty jag förmodar att ingen annan husaga begagnats, än den som drabbar kroppen.
Raab, att först efter många års erfaredhet kan man se hvad ett straff verkar.
Ehuru det så förhåller sig, vill Frih.
Haab likväl icke afvakta den erfarenhet som kunde vinnas genom det försök jag önskade skulle anställas, utan han tror bättre vara, att på måfå antaga hvad lagberedningen föreslagit.
Hr Akerman frågar mig hvarpå jag grundat min uppgift om förhållandet i Preussen.
Den har jag grundat på egen åsyn derstädes.
Jag har sett de här föreslagna straffen der verkställas, men blott på ett ställe.
De verkställas icke allmänt af det goda skälet, att man der likasom här icke har fängelser byggda öfverallt.
Men der har man den försigtigheten alt icke genom lag införa ett straff, som icke kan verkställas, under det man här söker få en lag antagen som, i fall den vore gillad, icke kunde utföras för obrist på fängelser.
Hr Akerman har sagt att brottslingen, äfven om nåden beviljades honom alt få välja, icke kan göra ett sådant val derföre alt han på förhand icke kan veta skillnaden emellan de olika straffen.
Om brottslingen icke vet hvilkeldera straffet som är värst, huru veta då lagstiftarne det?
Och likväl tilltro de sig på förhand afgöra hvilkeldera straffet som är mera verksamt än det andra.
Jag slutar med hvad jag började, nemi. att det är väsendtligen af ogerningsmänuen, man skall lära sig hvad straffen verka.
Det hände mig under det jag besökte ett bestraffningsfängelse i Belgien, att föreståndaren visade mig en hel skrift med anmärk:r som en fånge derstädes hade gjort ang:de de nya straffen.
När jag frågade föreståndaren hvad skriften väsendtligen innehöll, så svarade han: ”jo! fången säger, att lagstiftaren känner oss icke; lian vet icke hurudan vår tankegång är, och derföre har han misstagit sig i sina välmenta framställningar.”
Utan att tilltro mig förmåga att ingå Den 29 December e. ni. 539 djupare i det diskussionsämne, som nu är för handen, hvilket jag dessutom icke kan. då jag så sent kommit upp, har jag likväl icke kunnat undgå att med stor uppmärksamhet åhöra den grundsats, som en utmärkt talare och ledare inom delta hus har framställt såsom regel för lagstiftningen, nemi. alt man borde rätta sig i afseende på straffens antagande efter fångarne och illgerningsmännen.
Jag fruktar alt detta antagande skulle gifva en tillämpning af ordspråket, att sätta bocken till trädgårdsmästare; ty det är icke sannolikt alt man skulle få den bästa undervisning af illgerningsmännen om de lämpligaste straffen.
Hr von Hartmansdorff synes laga för afgjordt, all illgerningsmännen tycka mera om de straff som äro föreslagna uti det nya lagförslaget, än de nu gällande.
Jag ber att med anledn. häraf få erinra om, att samma sidas talare, som nu deklamera emot det nya lagförslaget på den grund, att del skulle gå ut på en allt för stor mildhet, afmålade vid förra riksdagen ensamhetsfängelset såsom alltför grymt emot de brottslige.
Således synes just den inkonseqvens, som de förebrå de lagkloke, alt berömma än det ena straffet än det andra, egentligen ligga deni sjelfve lill last, ty eljest tyckes det icke som de kunde föra ett motsatt språk vid den ena riksdagen emot den andra.
Jag vill för öfrigt icke bestrida att de åsigter, som den värde motionären här framställt, äro konseqveula ifrån den synpunkt från hvilken han utgår.
De stå i sammanhang med hela det system som han försvarar, och utgå ifrån den grundsats ali hålla ned den fattige, att söka göra en så stor klyfta som möjligt emellan de särskildta samhällsklasserna.
Om man icke tänker sig alt i sammanhang med utvecklingen af national-förmögenheten äfven den fattiges och arbetarens villkor skall kunna förbättras, samt hans friheter och rättigheter ökas, i jemnbredd med en utvidgad folkuppfostran; om raan vill att den egentliga arbetare-klassen skall befinna sig i en sådan belägenhet, såsom nu mångenstädes på landet är händelsen, att en medlem af denna klass icke har något hopp för framtiden, att han icke kan trygga sin ålderdom emot nöden, att han befinner sig nedtryckt i en fullkomlig servilism och liknöjdhet för allt annat, utom all efter dagens möda fä hvila sina trötta lemmar, alt han följaktligen icke kan finna något utrymme för att lyftas i intellektuell afseende öfver det dagliga elände som omgifver honom, och icke heller kan hafva lust dertill så länge han likt den drunknande mäste anstränga sig ifrån morgon till qväll blott för att uppehålla sjelfva lifvet åt sig och de sina; om man, såsom det synes, vill att allt detta skall fortfara, så är det äfven ett naturligt föreställningssätt nog i enlighet dermed, att sådane personer icke heller kunna genom något annat medel med säkerhet afhållas ifrån alt öfverträda lagen, än genom skräcksystemet.
Såsom skräcksystem betraktadt är det möjligt, att kroppsstraff^ kunna verka fördelaktigt (jag säger icke att de göra det, men jag känner icke saken nog för att afgöra det).
Då finner jag det äfven konseqvent af dem, som vilja hafva skräcksystemet till basis för straffen, alt de yrka på delta straff; det torde blott 540 Den 29 December e. m. böra anmärkas, att det synes som tidsandan tagit en annan riktning och hyllar andra åsigter, och då man arbetar för de lägre klassernas lyftning i andra hänseenden, så mäste man äfven frångå terrorismen i detta fall och söka att finna andra straff, hvilka afhålla ifrån brott, utan att äga det slags inverkan, som sökes genom kropps- oöh skarastraffen.
Jag räknar mig visserligen icke till de lagklokes antal, ehuruväl jag egnat en stor del af mitt lif och min verksamhet åt detta häll; men så mycket sjelfförtroende äger jag dock, att jag tror mig hafva förvärfvat någon erfarenhet i lagstiftning och lagskipning; och jag hör derföre icke, oaktadt motionären förklarat mig vara en alldeles inkompetent domare, och att man, för att få det rätta och sunda omdömet i detta ämne, skulle vända sig till illgerningsmännen, låta afhålla mig från alt yttra några ord i följd af hans‘svar.
Han åberopade ur mitt förra yttrande, att jag skulle sagt att brotten under sednare tider minskats.
Detta har jag aldrig sagt, utan jag yttrade alt jag icke trodde att i följd af de ändringar i några fä fall, hvarigenom spöstraffen bortlogos vid 1840 års riksdag, brotten blifvit betydligt ökade och att, om de något ökats, sä ansåg jag sådant härleda sig ifrån andra orsaker.
Den värde motionären yttrade vidare, alt i Preussen hade man den försigtigheten att icke antaga straffen förrän man hade fängelserna i ordning.
Jag vet verkligen icke hvilket man skall börja med, antingen att bygga fängelserna innan man har lagen, eller tvertom.
De, som icke vilja lagen, kunna säga: vi dröja med lagen intill dess vi hafva fängelserna färdiga, då man på andra sidan kan med allt skäl säga, att del icke är skäl alt hygga fängelser innan man vet om de komma alt begagnas.
För mig tyckes det vara gifvet, att man skall vara deciderad antaga lagen, innan man ingär på de betydliga kostnaderue, som medlen för dess tillämpning — fängelserne — erfordra, och att man derjemte kan vara ganska lugn, att lagen icke kommer lill någon verkställighet, förr än man har fängelserna i ordning.
I mitt anförande nämnde jag att de der försöken, sorn föreslogos, icke skulle kunna blifva några försök på hvilka ett säkert omdöme kunde grundas om huru straffen skulle komma att smaka, och i strid mot Hr von Hartmansdorff tror jag att de, som egnat sig åt lagskipning, måste i följd af deras derunder förvärfvade bekantskap med hrottslingarues lynnen, deras sträfvanden, deras fruktan o. s. v., tills vidare torde fä antagas vara kompetenta domare, öfver hvilkeldera straffsätt må vara lämpligast.
Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolf, anförde skriftligen:
Jag fäster min öfvertygelse i detta föredragna ärende vid samma skäl hvarpå allmänna tänkesättet hvilar, hvarpå mängden grundar sin öfvertygelse; denna håller sig vid erfarenhetens, vid det verkligas grundfasta skäl och låter icke locka sig af idealismens, af inbillningens tomma förespeglingar, den antager icke Den 29 December e. m. 541 solbeglänsta moln för guld, och icke läror för. sanna, om hvilkas grundfalskhet den öfvertygas, då de skola tillämpas i det verkliga.
Den kan icke såsom theoriernas mästare gifva logiska skäl för sin öfvertygelse, den pekar på händelserna, på verksakerna, lärorna förverkligade, följderna af deras utförande komma den med sin slående sin öfvertygande bevisning till hjelp.
Allmänna tänkesättet, mängdens öfvertygelse har hela liden varit mot den af den nya styrelsen antagna efterlåtenhet uti brottens bestraffande, den bar ansett en alltför långt drifven mildhet mot brottslingen vara en lika stor grymhet mot den laglydige, i det den genom borttagande af fruktan för straffet hos den brottslige äfven borttagit skyddet för den laglydiges rätt.
Osäkerheten i vår hufvudstad, stråtröfverierna kring landet höja för denna åsigt sin öfvertygande röst.
En lag bör för sin öfverträdelse stadga ett så svårt straff, att den hålles i helgd äfven af den som i det moraliska, uti hedrens och pligtkänslans bud icke känner något återhåll; gör den icke det, är brottsligheten lössläppt och laglösbeten framrusar med ohejdade tyglar.
Den sednaste styrelsen har genom sin alltför stora efterlåtenhet uti den brottsliges bestraffande och deraf följande lamhet uti försvarande af den laglydiges rätt, såsom ock i mycket annat, i nationens öfvertygelse rest en ärestod åt den föregående.
Nationen är fullnöjd af dess nya, dess halfheter uti idéer, halfhet uti dessas utförande, lagar, förslag, endast hemtade från inbillningens länder och endast passande för dem, som styra och slyras der.
Jag tror mig uttala allmänna öfverlygelsen, folkets tänkesätt, dä jag sluter mig till Hr von Hartmansdorffs förslag om återgåeude till den strängare bestraffningen, på det den laglydige måtte finna sig lika väl, lycklig, trygg, säker och sorgfri uti sin koja, som den brottslige i sin cell.
Jag omfattar äfven såsom nationens sak Hr von Hartmansdorffs förslag, att det obegränsade fält för pröfningsrält, det nya lagförslaget anvisat, domaren måtte få qvarblifva inom de inbillningens landamären der det blifvit utpekad!; ja jag går så långt häri, alt jag önskar, att den hittills domaren uti vår lag medgifna pröfningsrält äfven mätte försvinna och domaren enligt vår lag liksom enligt den Engelska vara ovillkorligt tvungen alt följa lagens bokstaf, då jag är öfvertygad, att om någon skyldig gick fri, så skulle dock ingen oskyldig blifva straffad.
Med Hr von Hartmansdorff är jag ense derom, att del straff bör företrädesvis användas, som mest verkar lill förbättring; men jag kan deremot icke med honom dela åsigt derutinnan, alt lagstiftaren skulle helt och hållet stadna i villrådighet huruvida spö- och risstraffen kunna verka derhän eller icke.
Vi vela nemi. nogsamt, att spö-och risstraffen alldeles icke verka till detta ändamål och vi veta äfven att det icke är möjligt att med dem kunna åstadkomma någon förbättring, ty den sorn har undergått en sådan bestraffning, lian är för hela lifstiden utskämd och för honom är ingen återgång möjlig.
För deni åter, som insättas i cellfängelse, är det 542 Den 29 December e. m. möjligt alt komma till sjelfbesinning och att hos sig stadga bättre föresatser.
För själasörjaren, som har tillträde till fängelset, är det möjligt att väcka den fallne till förbättring.
Beklagligtvis är likväl förhållandet för närvar, sådant att, sedan förbättringen är åstadkommen, den straffade utsläppes snart sagdt vind för väg, så alt han svårligen kan underlåta att åter beträda brottets bana, emedan icke någon utväg är för honom beredd att i det fria samhället vidare på ärligt sätt försörja sig.
Jag är med Hr von Hartmansdorff i allmänhet ense derom, att sådana straff böra användas, för hvilka illgerningsmännen mest rädas; men jag är deremot icke ense med honom derom, att spöoch risstralTen äro sådane straff.
Erfarenheten visar nogsamt, att förbrytarne icke frukta för dessa straff, och det är alldeles tydligt alt de icke kunna det göra, då de endast åstadkomma några ögonblicks smärta, men lemna förbrytaren tillfälle alt genast åter komma ut ibland sina fordna kamrater för att begå nya brott.
Ensamhetsfängelset deremot är icke några minuters pläga, och är säkert det straff som skall bäst verka till förhindrande just af (jufnadsbrott, emedan de för en längre tid utestänga förbrytaren från all gemenskap med sina fordna kamrater och när han slipper ut ur fängelset, så är han såsom en ny och främmande menniska.
Han träffar icke dem, med hvilka han förut nmgåtts, men inträder uti helt andra förhållanden.
Då är det likväl för honom, likasom i många fall för dem som aldrig begått brott, möjligt att löpa fara alt tvingas till att begå sådana i saknad af medel att på ärligt sätt sig försörja.
Det var derföre jag i sista plenum väckte en motion, som jag vill hoppas och önska att R.
St. måtte behjerta, den nemi. att arbete måtte anvisas åt en hvar, som deraf är i saknad och nödig vård lemnäs åt den kraftlöse nödlidande; och jag är då fullt öfvertygad om att en gräns skall vara satt för brotten och alt kommande Ständer skola blifva i tillfälle att bedöma saken i sin helhet och gerna lemna de medel som behöfvas för att sälta den nya lagen i verkställighet.
Men vill man icke vidtaga den åtgärden, att skaffa arbete åt den som deraf är i saknad, och bereda vård åt den kraftlöse nödlidande, eller med andra ord söka förekomma brotten, så lönar det sannerligen icke mödan att sysselsätta sig med att införa nya strafflagar och uppföra nya fängelser för att bestraffa de brottslige.
Detta alldeles bakvända förfarande kostar oerhörda summor, hvilkas belopp ständigt skall till vexa och snart nog öfverstiga Statens tillgångar.
O o ~ Hr Akerman har, i afseende på den sista delen af Hr von Hartmansdorffs förslag, nemi. alt det i nådeväg skulle lemnäs öppet för de brottslige att välja cellfängelse i st. f. nu gällande straff, invändi alt sådant icke vore möjligt.
I detta afseende kan jag icke annat än förena mig med Hr von Hartmansdorff i hvad möjligheten beträffar, och jag får äran upplysa, att det måste vara så mycket mera möjligt, som redan under flere år K. M. i nådeväg tillämpat cellfängelsestraff.
Vi hafva här på Långholmen ganska många fångar, som blifvit insatte i ensamhetsfängelse i Den 29 December e. m. 543 st. f. alt undergå det straff, hvartill de enligt allmänna lagens stadganden gjort sig förfallne.
Hr Åkerman liar anmärkt huruledes de, som klandra det nya straffsystemet, förlidne riksdag klagade deröfver, all cnsamhetsfängelsel vore för strängt och att lill följe deraf det nu skulle vara en motsägelse i mitt yttrande ang:de de nya straffen.
Det förhåller sig verkligen så, att ensamhetsfängelse, efter min tanke, är ett alltför hardt straff när det är långvarigt,o men alltför klent när det är kort.
Detta borde icke för Hr Åkerman vara någon främmande sak, då del just är derpå, som godtycklighets-systemel betydligen hvilar.
Hr Hjerta har här öppet uttalat en mening, som var mig välkommen ali få höra, emedan den eljest säges desto mera i smyg, nemi. alt de som med mig dela lika tänkesätt hafva för afsigt alt hålla ned den fattige.
Jag får först fästa uppmärksamheten derpå, att det är skillnad emellan den fattige och den brottslige.
Jag har endast talat om illgerningsman, utan alt säga om de äro fattige eller rike; ty de kunna äfven vara det sednare.
Hr Hjerta har deremot talat om fattige allena, utan att omnämna någon brottslighet.
Han har dervid tillagt betraktelser rör:de näringsfrihet och folkuppfostran.