Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beträffande vidare Frih.
Armfelts yttrande, att när lagkomitén och lagberedningen i en viss fråga vore af olika åsigter, han skulle hafva erfarit att den af dessa auktoriteter, med hvilka man i denna fråga delade åsigt, ofta åberopades, vill jag förklara, att jag yttrat mig hvarken till förmån för lagkomitén eller för lagberedningen.
Jag framhöll endast den omständigheten, att man icke borde åberopa någon af dem, enär det fordrats endast 6 års mellantid för att hos den sednare utveckla grundsatser i rak strid med dem, som hyllats af den förra.
Jag sade äfven att det vid sådant förhållande syntes mig vara mycket lämpligare att gifva helgd åt den åsigt, som gällt i ett Den 14 Februari f. m. 393 halft århundrade, än åt den, som tillskapats af opinionen för dagen.
Man har flera gånger omtalat rättssäkerhet såsom skäl för antagande af det föreslagna stadgandet.
Jag skall söka visa, hvari denna »rättssäkerhet» består.
Om i ett inbördes testamente säges: »vi gifva vår egendom åt den efterlefvande», så existerar icke något vilkor, utan endast en from önskan, som icke kan vara bindande.
Ar det åter sagdt: »vi gifva vår egendom åt den efterlefvande, men på det sätt, att efter bådas vår död egendomen skall tillfalla en 3:dje person,» så är detta ett vilkor, som är bindande.
Hvad har Lag-Utsk:t sagt? jo! det framställda förslaget utgör icke något hinder för att, när ett sådant vilkor innehålles i ett inbördes testamente, detta blir bindande.
Således skulle, enligt majoritetens inom Utsk:t åsigt, oaktadt lagförslaget blefve antaget, den efterlefvande icke ega att ändra förordnandet.
Häraf torde framgå, att det föreslagna tillägget, långt ifrån att åstadkomma säkerhet, ger helgd åt osäkerheten; ty domaren vet icke huru han i detta fall skall göra, och om lagstiftaren ville göra aldrig så väl, kan han dock icke stifta en lag, som blifver fullt lämplig.
Jag fortfar således i mitt yrkande på afslag.
Hr Cederschiöld, Rob. Theofr.: Motionären, Frih.
Armfelt, har upplyst att i förev:de fall olika domslut utgått, icke allenast från underdomstolar och hofrätter, utan äfven från högsta domstolen, och med anledning häraf har han fästat uppmärksamheten på vigten deraf att lagen blefve tydlig och klar.
Anmärkningsvärd! är, att Frih:n, sedan han uttalat denna åsigt, sjelf likväl lofordat Lag-ötsk:t derföre, att det försigtigt undvikit att meddela sin åsigt derom, huruvida, då ett bestämdt vilkor vore i ett inbördes testamente uttryckt, detta vilkor borde efterlefvas.
Jag deremot beklagar att Utsk:t icke härutinnan uttalat sin åsigt.
I den af motionären yttrade åsigt om nödvändigheten deraf, att, när motsatta utslag meddelats af högsta domstolen, lagstilningen må träda emellan, instämmer jag fullkomligt, och skulle således med min röst gerna biträda hans förslag, om detta åsyftat att få i lagen bestämdt uttryckt, att efterlefvande make, som begagnat sig af ett inbördes testamente, icke, med mindre sådant blifvit i testamentet uttryckligen medgifvet, egde ändra testamentet.
Att det åter står testator fritt att i testamentet intaga ett sådant medgifvande, ligger i öppen dag.
Man har åberopat att ett kontrakt icke skulle kunna ingås mellan äkta makar.
Så är det enligt den juridiska doktrinen, och skälet dertill är, att de båda makarne anses utgöra tillsammans en juridisk person.
Det oaktadt kan icke nekas att mellan dessa hälfter öfverenskommelser kunna på god tro ingås, och om de således öfverenskomma och genom inbördes testamente bestämt, att den efterlefvande maken under sin lifs - 394 Den 14.
Fetman f. m. tid skall vara i besittning af det gemensamma boet, men att egendomen efter bådas död skall tillfalla en tredje person, kan jag icke föreställa mig annat, än att denna, liksom hvarje annan på god tro träffad öfverenskommelse, bör hållas i helgd.
En talare har anmärkt, att om hvardera maken skrefve sitt testamente på särskildt papper, det skulle vara orimligt att han i sådant fall finge ändra detta, men icke om testamentet vore skrifvet och undertecknadt på samma papper.
Det är dock en betydlig skillnad.
I sednare fallet hafva nemligen de båda makarne vetat af hvarandras förordnande och derom kommit öfverens, hvilket icke lärer vara händelsen i förra fallet.
Ar en öfverenskommelse i nämnde afseende emellan makarne träffad, bör denna icke ensidigt af den ena af dem kunna ryggas.
Om likväl den föreslagna lagen skulle till sin syftning vara rigtig, möter dock mot dess antagande ett betydligt hinder i den redaktion, hvari lagen är affattad, en redaktion, som jag med förundran hört uppgifvas skulle vara utgången från lagberedningen.
2:ne fall äro antagna: det ena att makarne gjort testamentet endast till hvarandra inbördes; det andra att de gjort det äfven till Iredje man; och heter det derefter för båda dessa fall, »att den efterlefvande för sin egendom skall ega rätt att testamentet ändra eller återkalla, ändå att han, der inbördes testamente gjordt var, begagnat sig af hvad deri till hans förmån är förordnadt.»
Men, Mine Hrr! i det förra fallet, det vill säga då makarne gjort testamente endast till hvarandra inbördes, hvad är det väl, som den efterlefvande maken, hvilken begagnat sig af hvad deri til! hans förmån är förordnadt, derefter kan hafva att ändra eller återkalla uti ett testamente, som redan i dess helhet gått i fullbordan?
alldeles ingenting.
Redaktionen af det föreslagna lagstadgandet är således efter min uppfattning alldeles felaktig och borde, ifall fråga kunde uppstå om förslagets antagande, förändras till ungefärligen följ:de lydelse: »Hafva två eller flera gemensamt gjort testamente, såväl till hvarandra inbördes, som ock till tredje man; ege dock, hvar för sin egendom, rätt att testamentet ändra eller återkalla, ändå att han, der inbördes testamente gjordt var, begagnat sig af hvad deri till hans förmån är förordnadt.»
Afgörandet huruvida ett vilkor, som förekommer i ett särskildt vid domstol löretedt testamente, bör, om det klandras, få gälla eller icke, utgör icke föremål för nuv:de öfverläggning.
Jag har derföre endast i förbigående omnämnt, att Utsk'-t sorgfälligt undvikit att yttra sig öfver denna fråga, emedan det ansåg den nu icke höra till saken.
Hvad jag med mitt förslag afsett, är att få bestämdt hvad lag säger; att få ett stadgande, hvarefter domaren må ega att rätta sig, på det han icke må vara i villrådighet huru han skall döma.
Behöfligheten af ett sådant lagstadgande tror jag vara temligen uppenbar, och frågan tyckes vara af alltför stor vigt, Den 14 Februari f. m. 395 för att den obestämdhet, som nu är rådande, längre kan fördragas.
Jag fortfar i min anhållan om bifall till Utslcts Betänk.
Egentligen har jag begärt ordet med anledning utaf ett yttrande af Lag-Utsk:ts Ordförande, att den, som ändrade ett testamente, icke handlade hederligt.
Det är en åsigt, som jag ingalunda kan gå in på, och jag kan icke föreställa mig annat, än att den härrör af en ensidig uppfattning att ett inbördes testamente skulle vara ett kontrakt.
Då jag icke kan finna annat än att ett inbördes testamente är af samma natur som ett enkelt, anser jag häraf nödvändigt följa, att man eger ändra det.
Jag anser frågan vara af praktisk vigt, och då det ofta är svårt att reda en doktrin, då den framställes på vetenskapligt sätt, vill jag genom ett exempel upplysa, hvartill det kan leda att icke få ändra sitt testamente.
För en del år sedan bodde på min egendom ett gammalt hjonelag, som hade upprättat ett inbördes testamente till förmån för ett af dem upptaget barnhusbarn.
De afflyttade från torpet och köpte sig en jordlapp.
Genom dåligt sällskap blef den i testamentet utsedda arftagaren ledd på villovägar och blef för något begånget brott skickad till en fästning.
Medan han der satt, dog hans fostermoder.
Han återkom från fästningen och gick en tid på socknen, men af den karlen förorsakades bara bekymmer.
Han jagade och fiskade olofligen, utan att man kunde komma åt honom; slutligen började han att misshandla sin fader och en vacker dag korn den gamle mannen och beklagade sig öfver att sonen hade förstört hans ökstock, fiskredskap m. m.
Han bad mig tillika hjelpa sig att få testamentet så ändradt, att förmögenheten skulle tillfalla en hans kusins dotter.
Jag ansåg mig icke kunna tillstyrka detta, utan blef tvungen alt råda honom att kringgå lagstadgandet på så vis, att då icke något testamente får utgå förr än gäld är betald, han skulle till henne utbetala en lön och att karlen endast skulle få hvad som blef öfrigt.
Det är verkligen sorgligt, att man till följe af ett bakvändt lagstadgande nödgas på så vis på en omväg komma till hvad man anser rätt och billigt.
Då det dessutom visar sig, att alla domstolar, till och med Konungens Högsta, döma olika i detta ämne och att de olika komitéer och beredningar, som varit nedsatta, tänkt olika i frågan, är det då icke nödigt att ett lagstadgande blifver inlördt, så att man vet hvarefter man har att rätta sig?
Jag beklagar att redaktionen af denna § är ofullständig, men jag tror dock att icke något hinder för ett bifall till förslaget häri förefinnes.
Det af den siste talaren anförda exempel var visserligen ganska bedröfligt, men jag tror att det ganska 396
Den 14 Febrnari f. m. ofta inträffar att en arfvinge eller testamentstagare gör sig ovärdig de honom ämnade förmäner.
Med afseende på det anförda exemplet, vill jag lästa uppmärksamheten derpå, att ehuru ifråga v:de testamentstagare!) så förföll, att han kom på fästning, man kan tänka sig att den aflidna önskat att han likväl skulle komma i åtnjutande af hvad hon ämnat honom.
II amilton:
Jag vill endast erinra derom, att man med detta Betänk, icke velat annat än bestämma att ett testamente är testamente och icke något kontrakt.
HrDalman:
Armfelt, lika med LagUtsk:t, uppställda sats, dels att intet testamente kan anses såsom ett kontrakt, dels att någon »juridisk bindande» öfverenskommelse icke kan träffas emellan makar, anhåller jag att emot denna teori få nedlägga min protest, ty om än ett testamente icke kan anses såsom ett kontrakt, då det är gjordt utan vilkor, så är det, såvida ett sådant vilkor deri influtit, utan tvifvel ett kontrakt mellan testator och testamentarien, då den sednare efter testators död vill deraf sig begagna; ty i annat fall är ju hela handlingen en nullitet.
Eller kan man bestrida, att t. ex. testamenten, som innefatta fideikommiss, hvilkas innehafvande beror af vissa vilkor, måste anses såsom ett kontrakt?
Lika oriktig är, i min tanka, satsen att äkta makar sins emellan icke kunna göra någon bindande öfverenskommelse, eller att de två skulle i juridisk mening betraktas såsom en person.
Lagen tillägger likväl makar hvar för sig rätt till enskild egendom, befrielse från skyldigheten för den ena makan att under vissa förhållanden betala den andras skulder m. m.
Erfarenheten visar ock, att hustrun kan gå i borgen och ikläda sig sär skildt ansvar för den andres enskilda skulder, och derigenom underkastas stora förluster och mycket lidande.
Ej heller lärer det kunna bestridas, att hustrun och mannen hvar för sig kunna genom testamente förordna om sin enskilda egendom, och att ett sådant förordnande, till förmån för endera af makarne, är juridiskt bindande.
Följaktligen måste äfven det aftal, som genom inbördes testamente mellan tvänne makar eger rum, vara ömsesidigt bindande och vilkoren för aftalet respekteras.
Att vilja genom lag bestämma att ett sådant frivilligt, i behörig form gjordt aftal skulle vara ogiltigt, derföre att det slutits mellan tvenne makar, vore i min tanka att vända upp och ned på all rätts-princip.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels afslag å förev:de Betänk., framställde Hr Gr. o.
Landtm, först propos. på bifall till detsamma, hvartill svarades många nej, blandade med ja, och sedermera propos.
Den 14 Februari f. m. 397 på afslag derå, då svaren utföllo med starka ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu haft öfvervigten.
Armfelt hegärde votering.
Upplästes och godkändes följtde förslag till voter.-propos.: »Den som bifaller Lag-Utsk:ts Betänk.
N:o 20, i ani. af väckt motion om ett tillägg rörande inbördes testamente till 16:de kap. 3:dje §:n Arfda-Balken, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner nej, afslår R. o. Ad. ifrågav:de Betänk.»
Ja —19. Nej—95.
Föredrogs ånyo Lag-Utsk:ts d. 7 och 11 dennes på bordet lagde Betänk.
N:o 21, i ani. af vackt motion om ett tillägg till lagstiftningen ang:de äktenskapsskillnad.
Förevarande motion handlades inom Lag-ötsk:t första gången den 22 December 1862, dervid efter diskussion om åtskilliga formella betänkligheter, till hvilka jag straxt skall återkomma, genom votering beslöts, att motionen skulle till »hufvudsaklig» pröfning upptagas.
Nästa gång förekom motionen den 23 Januari 1863, då Utsk:ts sammansättning något förändrats.
Vid detta tillfälle fattades det beslut, som ligger till grund för det här föreliggande Betänk:t, i hvilket Utsk:t på samma formella skäl afstyrker afseende å motionen.
Då detta förfaringssätt icke kan vara rigtigt och för Utsk:ts framtida verksamhet kan blifva ett vådligt prejudikat, torde ensamt denna omständighet utgöra tillfyllestgörande skäl till återremiss.
Det är likväl icke det enda.
Jag återkommer nemi. nu till det formella skäl, hvarpå Utsk:ts motivering hvilar.
Motionären har gjort begäran om tillägg till K.
1860 och i sådant afseende framställt tvenne förslag, det ena och första åsyftande ändring, det andra blott förklaring af nu gällande lag.
Af dessa båda har Utsk:t blott upptagit och granskat det sednare, dervid Utsk:t på skäl, som äfven af mig godkännas, förklarat en sådan förklaring obehöflig.
Det förra förslagets lämplighet elier olämplighet har deremot af Utsk:t icke blifvit i Betänk:t med ett enda ord berörde, tvärtemot föreskriften i 33:dje §:n R.
Det enda som derom nämnes, är ett förnekande af dess befintlighet, ett förnekande, som synes mig alldeles oförklarligt.
Icke behöfver väl i hvarje förslag, åsyftande en lagförändring, tillika uttryckligen 398 Den 14 Febrnari f. m. sägas, att den nu gällande lagen skall upphäfvas.
Konseqvenserna af en dylik åsigt, t. ex med afseende på det nu under Utsk:ts behandling varande förslaget till ny strafflag, ligga för öppen dag.
Att Utsk:t alltså förbigått en vigtig del af motionen, är mitt andra skäl att önska en återremiss.
Men mitt tredje och hufvudsakliga skäl dertill är den vigtiga lagförbättring, som genom antagande af ett sådant förslag kunde vinnas.
Familjen är samhällets grund.
På bevarandet och helighållandet af familjens inre lif beror ytterst samhällets friskhet och kraft.
Det är derföre ett stort, ett omätligt ondt, om familjebanden slappas, om hos folket aktningen för dessa band genom missbruk undergräfves, om familjerna ej värdigt uppfostra sina medlemmar, utan i stället i samhället utkasta sådana, som från barndomen Järt sig att i familjebanden afsky ett helvete på jorden.
Detta är likväl fallet i de olyckliga äktenskap, der kärleken, äktenskapets enda sedliga grund, måst lemna platsen åt inrotadt »afsky och hat.»
Hvarthän det leder, om ej ens sådana äktenskap få upplösas, lärer oss Frankrikes exempel, der »la divorce est abolie.»
Hos oss är deremot grundsatsen om sådan äktenskapsskillnad i lag erkänd genom tillåtelsen att söka den hos K. M.
Detta förfaringssätt har likväl flera vigtiga olägenheter: l:o på samma gång man medger äktenskapsskillnad, om verkligen skäl dertill finnes, måste man iakttaga varsamhet, så att rättigheten icke missbrukas, och lättheten att upplösa äktenskap alstrar lättsinne vid deras ingående.
Pröfningen om äktenskapsskillnad måste alltså vara noggrann och grundas på verklig kännedom om de individuella förhållandena, som påfordra skilsrnesssa.
Sådan kan likväl, enl. sakens natur, pröfningen icke blifva omedelbart hos K. M.
Den har derföre ock efterhand urartat till en tom formalitet, så att det lärer blifvit, snart sagdt,exempellöstattsådanansökningafslagits, annat än på formella skäl.
Hos domstol kan deremot pröfningen blifva en verklighet.
— Vidare är det en i konstitutionella samhällen stadgad grundsats, att den högsta regeringsmaktens omedelbara ingripande bör inskränkas till det oundgängligt nödvändiga, till dess eget egentliga område.
Hvad som förloras i omfattning, vinnes i verklig styrka.
Slutligen är det också en vigtig grundsats, att lagen bör vara lika för alla.
Rikedomen och en högre samhällsställning medföra i alla fall nog många fördelar, att de ej genom lagen böra ökas.
Detta är likväl fallet med denna lag.
För de s. k. högre klasserna går det i vårt land lätt nog, att vare sig på denna eller andra vägar vinna äktenskapsskillnad.
Att ingå med en ansökan omedelbat till K. M., möter för dem inga svårigheter.
Motsatt är likväl förhållandet inom de samhällsklasser, der denna skillnadsorsak eljest lättast förekommer och der mannens råhet icke så sällan gör qvinnans ställning, snart sagdt, outhärdlig.
För dem utgör den större kostnad, som det omedelbara anlitandet af K.
M. oundgängligen medför, ett väsendtligt hinder för vinnande af den rätt, som likväl äfven för dem bör vara åtkomlig.
På alla dessa Den 14 Februari f. m. 399 skäl vågar jag hoppas att R. o. Ad. icke bifaller förev:de Betänk.
, utan återremitterar ärendet till ny handläggning inom Utsk:t.
Jag beder den föreg:de talaren om ursäkt, för det jag icke kan följa honom vid hans exkursion på familjelifvets område, eller inse i hvad mån det har något inflytande på den fråga, som är föremål för R. o. Ad:s öfverläggning.
Frågan är endast denna, huruvida Utslr.t rätt förfarit i afseende å motionen, eller om de, som säga Utsk:t hafva förfarit grundlagsvidrigt, ega något skäl för ett dylikt påstående.
Jag skall söka rentvå Utslut från detta tillmäle.
Vid sista riksdagen beslöts en förändring i 14:dekap. l:sta §:n Giftermåls-Balken, ang:de de varningsgrader, som skola föregå mellan oeniga makar, innan rätten eger döma till skillnad til! säng och säte.
Derigenom bestämdes att de skulle varnas först af kyrkoherden i församlingen och, om detta visar sig overksamt, inför kyrkorådet, innan domstol egde döma tillskillnad till säng och säte på ett år.
Förut var stadgadt, att innan domstol kunde döma till sådan skillnad, makarne skulle inför domkapitlet varnas, och lagstiftningen underlättade således då i viss mån den förmenta förmånen af äktenskapsskillnad.
Nu har en motionär, i okunnighet om gällande lagstiftning, och i förmodan, att lagen icke stod i öfverensstämmelse med sig sjelf, samt att allt lagstadgande ang:de egentlig äktenskapsskillnad fattades, väckt det spörsmål, huru, sedan året var förflutet, efter lag skulle förfaras.
Stadgande härom finnes likväl redan, enligt hvad jag haft äran anföra, och motionären behöfde endast upplysas om sin okunnighet, så var hans mål vunnet; ty han önskade att lagen icke skulle stadna dervid, att makar kunna skiljas till säng och säte, utan i detta afseende kompletteras.
Något sådant behöfdes ingalunda, ty lagstadgandet existerar, ehuru jag medgifver att det är ganska förlåtligt att en ledamot af Hederv.
Bonde-St. icke känner till det.
Lag-Utsk:ts åtgärd kunde således icke blifva annan, än att upplysa motionären om obehöfligheten af hans förslag.
Nu är det sannt, att han alternativt uppställt det ifrågasatta tillägget.
Han säger: det saknas allt stadgande om huru förfaras skall, sedan de i K.
Förordm den 20 November 1860 föreskifne varningsgrader och den derefter ådömda skillnad på ett år fruktlöst aflupit; derföre föreslår jag ett tillägg till F^örordm om skillnad till säng och säte, som antingen tillåter domaren att, då nämnda varningar och skillnad ej verka till ändamålet, döma till äktenskapsskillnad, eller utsätter att frågan derom bör till K.
M:s Nåd. afgörande i underdånighet öfverlemnas.
Det sednare är redan i lag stadgadt och motionären har icke sagt att han föredrager det förra förfaringssättet framför det sednare, ej heller att han vill att någon förändring i gällande lag skall göras, utan endast att ett lagstadgande måtte meddelas för ett fall, för hvilket han anser någon bestämmelse hittills 400
Den 14 Februari f. m. icke hafva förefunnits.
För att upplysa detta, vill jag uppläsa hans motion, hvarefter jag icke tror att någon villrådighet kan uppstå.
Motionen lyder: »Vid sist hällne riksdag hafva R.
St:r föreslagit en förordning, som, i fråga om kif och osämja mellan man och hustru, skulle innehålla, att sådana makar borde först varnas af kyrkoherden i församlingen, sedan inför kyrkorådet, och att, om de deraf ej läte sig rätta, borde af rätten dömas till skillnad på ett år till säng och säte, med föreläggande för dem, der så nödigt pröfvades, att, vid vite af fängelse, hvarandra icke under tiden besöka; och detta förslag har genom K. M:s Nåd.
Förordning den 20 November 1860 blifvit godkändt.
För mig äfvensom för flere rättslärde och prester har tvifvel uppstått om hvad som följa bör, sedan förberörde varningar och skillnad på ett år fruktlöst aflupit.
Kan meningen månne vara, att makarne skola derefter opåtaldt lemnäs åt sitt ömsesidiga hat med ty åtföljande husliga elände och okristliga exempel för barn och samhällsmedlemmar; eller må domaren, på endera makans anmälan och efter den andres hörande, döma till skillnad i deras äktenskap; eller bör frågan derom, enligt K.
Förordm den 27 April 1810 till K.
M:s Nåd. afgörande öfverlemnas.
Utan något stadgande i denna eller dylik syftning, anser jag förstnämnde Nåd.
Förordning ofullständig och föreslår alltså: att till densamma må bestämmas ett tillägg, som antingen tillåter domaren att, då ofvannämnde varningar och skillnad ej verka till ändamålet, döma till äktenskapsskillnad, eller utsätter, att frågan derom bör till K. M:s Nåd. afgörande i underndånighet öfverlemnas.»
Det ena finnes, efter hvad nämndt är, redan stadgadt och då motionären icke uttalat sitt missnöje med lagen, hvarom han uppenbarligen varit i okunnighet, kunde Utsk:ts åtgärd icke blifva annan, än att härom upplysa honom.
Häri skulle då bestå det grundlagsbrott, man förevitat Utslct.
Jag har icke något vidare att tillägga, utan har endast velat försvara Utsk:t mot det obehöriga tillmålet.
Jag tror icke, att det är så lätt, som Gr.
Sparre förmenar, att försvara Utslcts förfarande i denna fråga.
Utsk:t har, enligt hvad Gr.
Hamilton redan utredt, oaktadt det först beslutat upptaga motionen till pröfning, likväl icke ställt sig detta sitt eget beslut till efterrättelse.
Sparre har uppläst motionen, och af hvad deruti förekommer, följer uppenbarligen, att motionären med sitt förslag åsyftade, att, sedan varningsgraderna försiggått och domstolen dömt till skillnad till säng och säte, men hat och bitterhet makarne emellan fortfore, de borde ega ovilkorlig rätt att från äktenskapet skiljas.
Man kunde väl skäligen icke fordra, att en Den 14 Febrnari f. m. 401 en bonde skulle vara så lagkunnig, att han kände och förstode tolka alla författningar, eller att han vore så skicklig i författandet af motioner, att ju icke deruti någon tveksamhet om hans mening kunde upptäckas.
De mera lagkunniga ledamöterna i Lag-Utsk:t hade likväl icke bort taga en sådan brist eller okunnighet till förevändning att undandraga sig pröfningen af de framställda förslagen.
1 förev:de motion äro 2:ne alternativer föreslagna, och Utsk:t hade varit ovilkorligt skyldigt att yttra sig öfver dem båda.
Om Utsk:t dervid slädnät i den åsigt, att den nuv:de proceduren att söka äktenskapsskillnad hos K.
M. borde fortfara, hade Utsk:t bort angifva något skäl, hvarföre det ansåge någon ändring härutinnan icke lämplig; om deremot Utsk:t hyllat den åsigt, som omfattats al Gr.
Hamilton och Hr Carlén, hade Utsk:t likaledes hort motivera sitt beslut i detta hänseende.
Men en nog långt drifven advokatorisk spetsfundighet var det att, utan att inlåta sig på sjelfva frågan, kringgå densamma på sätt som skett.
För min del tvekar jag icke att anse frågan om äktenskapsskillnad, när sådan skillnad sökes på grund af hat och bjtterhet makarne emellan, böra hänskjutas till vederbörlig domstol och icke böra bero ensamt af K.
Det torde nemligen icke vara obekant, att mål af omhandlade beskaffenhet afgöras icke i Konungens Högsta Domstol, utan i konseljen, der, vid sådant tillfälle, endast 2:ne Justitie-Ilåd taga plats.
Någon undersökning i sak föregår icke der, utan endast en granskning af de ingifna bevisen om undergångna varningsgrader, vederbörande presterskaps intyg om domkapitlets utlåtande m. m.
På dessa bevis grundar sedan K.