Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen afbröts kärleksförbindelsen för någon tid, då fröken Rudenschöld hösten 1787 företog en längre resa till Quedlinburg och Berlin och Armfelt våren 1788 * gick öfver till Finland för att såsom öfverste för Nylands regemente öppna kriget med Ryssland.
Men hösten
1788 återsågo de båda älskande hvärandra, och Magdalena Rudenschöld blef åter Armfelts älskarinna samt började derefter allt mer invigas i hans och konungens politiska planer.
Armfelt hade icke gillat Gustaf den tredjes och Tolls plan att angripa Ryssland.
Men sedan kriget var beslu-tadt, kämpade han med lika mycken tapperhet som trohet.
Anjala-förräderiet fann i honom en beslutsam och oförskräckt motståndare.
Men framför allt utmärkte han sig, då det, efter Danmarks krigsförklaring, gälde att organisera frikårer i Vermland och Dalame.
Samma dag, som konungen utfärdade sitt manifest och kallade svenska folket till vapen mot rikets yttre och inre fiender, den 29 september 1788, förordnades äfven Armfelt att vara brigadchef för den i Dalame upprättade frikåren och att föra befäl öfver trupperna i Vermland.
Hans förmåga att, när det så behagade honom, vinna menni-skörs hjertan visade sig nu i en glänsande dager.
* Hälften allvarligt, hälften humoristiskt skrifver han från Eda skans: » Alla bondgubbar och bondgummor gråta, så fort jag öppnar munnen.
Häromdagen på en härads-stämma, då jag talade med allmogen i Gillbergs * härad,sade jag åt en bonde med grå rock och svart kalott: Ack, min vän, om jag finge byta rock med dig; huru glad, huru högfärdig skulle jag icke vara!
Alla började att gråta; application gjordes efter hvars och ens imagi-nation * och jag fick i stället för 100 rekryter, jag begärde, 275.
Folket kallar mig ’ den vackre generalen ’, och när jag reser, så fråga de hvem som skall få skjutsa — n. b. jag kör i smått lunk! »
I Dalame uppträdde Arm fel t i jacka, rund filthatt, rundskuret hår och silfverring på fingret, men kunde ej låta bli att på denna daldrägtsuniform stundom bära sitt blåa band till danska elefanter-orden, som han erhållit året förut.
Men trots denna fåfänga, som väckte anstöt, blef Armfelt snart utomordentligt populär äfven i Dalame.
Tack vare den engelske diplomaten sir Hugh Elliots energiska bemedling afslöts redan den 9 oktober med Danmark ett stillestånd, hvilket sedermera förlängdes och beröfvade Armfelt tillfälle att föra sina frikarer till strid.
Dalkarlarne hemförlofvades nu, men i februari
1789 fick Armfelt af konungen i största hemlighet befallning att begifva sig till Dalame för att med 1,200 man af dalkarlames frikår genast marschera mot Stockholm och taga qvarter på Drottningholm.
Denna af Armfelt anförda frikår använde Gustaf den tredje sedan till att demonstrera mot Riddarhuset.
Armfelt medverkade sålunda till statskuppen 1789, men deltog icke i riksdagsförhandlingarna.
Då Gustaf den tredje sommaren 1789 äfreste till Finland, insatte han Armfelt såsom ledamot af Hemliga Krigsberedningen.
Efter att hafva utvecklat en energisk verksamhet för truppernas utrustning, öfvergick Armfelt på hösten 1789 med sin brigad till krigsskådeplatsen i Finland.
Vid stormningen af Elgsö och vid flere andra tillfållen ådagalade han en lysande tapperhet, men förlorade träffningen vid Savitaipal, der han svårt sårades.Angående orsakerna till detta nederlag yttrar den tappre Jägerhom: » Befälhafvarens, stora bravur, öfverdrifna nit och hans hetta, blandad kanske med förakt för fienden, förorsakade hans olycka. »
Efter att sålunda hafva med ära, om än med vex-lande lycka, deltagit i kriget, fick Armfelt äfven såsom svensk fullmäktig sköta underhandlingarna och afsluta freden i Verelä, som undertecknades i Armfelts tält, den 14 augusti 1790.
Under de två sista åren af Gustaf den tredjes regering var Armfelt, om än icke till namnet, dock i verkligheten konungens premier minister.
Af konungens gamla rådgifvare hade några dött, andra dragit sig till baka till det enskilda lifvet, andra, såsom Toll, Schröderheim, Ruuth, Adlerbeth, Munck, förlorat större * delen af det inflytande de fordom egt.
Af de män, som efter enväldets införande 1789 kommit sig upp, bröderna Nordin, biskop Wallqvist, lagman Håkansson, underståthållaren Ahlman, revisionssekreteraren Låstbom m.
fl., egde ingen de lysande sociala egenskaper, hvarpå Gustaf den tredje fäste så högt värde och hvilka satte Armfelt i stånd att slå alla sina motståndare och rivaler ur brädet Endast öfverstekammaijunkaren och generallöjtnanten friherre Taube var någon tid 1791 en farlig medtäflare för Armfelt om konungens gunst och politiskt inflytande.
Men äfven ur denna, täflingsstrid framgick Armfelt såsom segrare.
De civila befattningar, hvilka Armfelt innehade, såsom öfverste kammarjunkare, Öfverintendent af Kongl.
Maj: ts hofkapell och spektakler samt kansler .för univer-sitetet i Abo, inneburo icke någon politisk makt Men icke desto mindre gingo så väl arméns angelägenheter genom hans händer som i väsentlig mån äfven förhandlingarna med utrikes makter.
Äfven vid tillsättandet af tjenster egde han det största inflytande, och sammankallandet af riksdagen 1792 skedde på hans råd.
Underkonungens resa till Aachen sommaren 1791 var Armfelt den inflytelserikaste ledamoten af den tillförordnade regeringen och tillika kommendant i Stockholm.
Såsom ett bevis på gunstlingens inflytande kan också anföras, att * sjelfva Gustaf den tredjes syster, Sofia Albertina, i maj 1791 anlitade Armfélts förord hos konungen i ekonomiska angelägenheter.
Armfélts stora inflytande berbdde till en ' del utan tvifvel derpå, att han — såsom biskop Wallqvist vid ett tillfälle * uttrycker sig — förstod att äfven vid statsären-ders behandling » med infall och qvickheter blidka konungens humeur *.
Men lika otvifvelaktigt är, att Armfelt under dessa år vid flere tillfällen ådagalade verkliga statsmannaegenskaper.
Dock gjorde han detta mindre genom hvad han uträttade, än genom hvad han förhindrade.
Sverige har allt skäl att vara tacksamt mot Armfelt för det motstånd, han gjorde mot Gustaf den tredjes fantastiska planer att i spetsen för en svensk-rysk armé återupprätta den iranska monarkien.
Armfélts rival baron Taube, uppbjöd hela sitt stora inflytande för att förmå konungen att lyssna till de franska prinsa mes och emigranternas uppmaningar, smicker och böner.
Äfven Armfelt hade i början med ifver talat för en väpnad intervention i Frankrike, men kom sedermera på förståndigare tankar.
Också kunde ingen vara bättre egnad att med hopp om framgång afråda Gustaf den tredje från hans olyckliga älsklingsidé än just Armfelt, hvilken gifvit så många bevis på sin förkärlek för den franska monarkien och sitt hat mot revolutionen.
Under Gustaf den tredjes vistelse utomlands 1791 lät Armfelt från Stockholm utvisa tvänne fransmän, hvilka fält vanvördiga yttranden om konungen af Frankrike och uppträdt som
* Minnen och bref af biskop Olof Wallqvist.
Stockholm 1878.
17fnhetsapostlar.
Och i ett bref till sin hustru frän samma tid skrifver han: » Hvad jag skulle vara lycklig, om jag hade 30,000 man på tio mils afstånd från Paris
* Hvad har jag icke alltid sagt dig om denna olycksaliga frihet!
Det är endast ett ord; och då det slutligen visar sig som en verklighet, så är det — mord, fasor och tygellöshet. » När en man med sådana tänkesätt enträget afrådde konungen från ett krig med Frankrike, emedan det skulle gagnlöst utarma Sverige och förspilla dess krafter, kunde ett sådant råd icke undgå att väcka Gustaf den tredje till besinning.
Ett ögonblick * i augusti 1791, syntes visserligen Taube och krigspartiet nära att få öfverhanden, och man såg, berättar Wallqvist,- » de lis-mare, som förut fyllt Armfelts förmak, numera flyttade till Taubes.- » Men redan i september hade Armfelt återvunnit sitt inflytande.
Gustaf den tredje öfvergaf visserligen icke helt och hållet sina krigsplaner, men han uppsköt dem, och lät i stället af Armfelt och dennes vän finansministern Håkansson öfvertala sig att sammankalla riksdagen.
Armfelt lyckades derigenom leda ko-nungeris uppmärksamhet från de farliga franska planerna till tanken på Sveriges inre angelägenheter.
Konung Gustaf, som under vistelsen i Aachen och umgänget med de franska emigranterna smidt så högtflygande och donquixottiska planer, tillstod nu i förtroende för Armfelt, att han funnit, att denne haft rätt, och att » det vore orimligt, om jag skulle söka att återbringa lugn i franska nationen, med förstörande af detsamma i min egen. »
Äfven ett annat af Gustaf den tredjes fantastiska förslag, planen att uppträda såsom medtäflare om Polens konungakrona, tyckes af Armfelt hafva blifvit behandladt som » en politisk chimèr ».
Deremot hade Armfelt ganska liten heder af de vidlyftiga och långvariga underhandlingar, som han efter freden i Verelä förde med Ryssland angående vissafrågor, som vid fredens afslutande lemnats sväfvande, underhandlingar, om hvilka herr Tegnér yttrar, att » deras slutliga resultat var så föga fördelaktigt som möjligt för Sverige ».
Vida värre för Armfelts rykte är dock, att han tog mot pengar af Ryssland.
Vid fredsslutet i Verelä erhöll .Armfelt, förutom S: t Andreasorden och en dyrbar briljanterad dosa med kejsarinnans porträtt, 3,000 dukater samt dessutom ' ytterligare en hemlig vexel på
10,000 dukater.
Under loppet af de underhandlingar, hvilka sedan fördes i Stockholm, gaf ryske ambassadören Stackelberg å kejsarinnans vägnar, sommaren 1791, Armfelt löften om en frikostig gåfva, så vida en traktat mellan Sverige och Ryssland kom me till stånd.
» Baron Armfelt blef » — skrifver Stackelberg till Katarina II
— » rörd öfver kejsarinnans godhet mot honom; han förklarade helt naivt, att han ber E.
M: t icke * gifva honom diamanter, utan pengar; han hoppas visst på samma belopp, som han fick vid freden. » Huru förödmjukande för den svenske konungagunstlingen äro icke dessa ord af den ryske ambassadören?
Stackelberg borde hafva varit härdad vid åsynen af mensklig ruttenhet, ty han hade ju varit rysk ambassadör i det fala Polen.
Men trots sin glädje öfver att hafva lyckats i sitt uppdrag, kan han likväi icke athålla sig * från en viss ironi.
Och situationen var också från rysk synpunkt icke blott glädjande, utan äfven en smula löjeväckande.
Sveriges inflytelserikaste statsman och konungens förtrognaste gunstling mottager med » rörelse » ett förnedrande anbud, men skyndar tillika helt » naivt » att sjelfmant förnedra sig ä » nu djupare genom att be om att erhålla » gåfvan » i form af kontanta pengar, och tyckes till och med helt vördnadsfullt hafva an tyd t summans belopp.
Då Drott-ningholmstraktaten, detta » för Sverige så föga som möjligt fördelaktiga resultat » af underhandlingarna, i november 1791 ratificerades, erhöll Armfelt af ryskakejsarinnan 6,000 rubel samt dessutom en » gratifikation » af 3,000 dukater.
Armfelts penningebehof voro också mycket stora, rians lefnadssätt hade länge varit slösande, och mot slutet af konungs Gustafs regering omgaf han sig med en nästan furstlig ståt, som, enligt hans biografs uttryck, » gaf anledning till tanken på hemliga förvärfskällor, med hvilkas upptäckande sqvallret var ifrigt sysselsatt ».
Tack vare Stackelbergs depescher känna vi nu dessa hemliga förvärfskällor, eller åtminstone en del deraf.
Det var med ryskt guld han betalade sin öfverdrifna lyx och prakt, och ej alldeles utan skäl kallade hans fiender honom föF » den lille Potemkin » och påstodo, att han ville i Sverige införa » orientalisk träldom ».
Han antog ett högdraget väsende, förolämpade folk genom sitt anspråksfulla uppträdande och förspilde sålunda allt mer den popularitet, han vunnit såsom frikåremas.
anförare och genom sina tappra bedrifter i finska kriget Sjelfve Gustaf deh tredje lär vid ett tillfälle om sin öfvermodige gunstling hafva yttrat: » Hvad är Armfeli för en narr!
Han bär sig * ju åt som en turkisk pascha.
Jag räds för att ordspråket sannas, som säger, att högmod går för fall. »
Högst stego Armfelts öfvermod, skrytsamhet och praktlystnad under riksdagen 1792, hvars sammankallande han sjelf bidragit att utverka.
I Gefle, der denna riksdag hölls, omgafs han af en kår af drabanter, som
buro en särskild uniform.
A konungens vägnar höll han under riksdagen öppen taffel för 30 personer.
» Der voro prakt, vällust och högfärd förenade », berättar biskop Wallqvist *.
» Baron inviterade till sig embetsmän och ledamöter ur alla stånd, mottog dem med en fömämhet, som var nästan kunglig, satte sig sjelf alltid främst, och,
* Minnen och bref af biskop Olof Wallqvist Pag.
105.just som kungen, kallade dem han ville till sina grannar.
För honom sjelf var serveradt med ett litet saltkar af guld, samt sked, knif och gaffel förgylda.
Till taffel-musik hade han åtta tyskar, klädda på det präktigaste, med breda silfvergaloner i alla sömmar.
När han talade, var det att göra nåd eller narr åt någon.
* Vid dessa middagar, brukade äfven bönder vara inbjudna, och de kysste Armfelts hand efter måltiden.
Det berättades, att Armfelt före riksdagen till konungen yttraf, att han vore beredd att, om riddarhuset vidhöll sin opposition från 1789, » låta skjuta skarpt på adeln ».
Det militäriska befäl, som under riskdagen anförtroddes åt Armfelt, var derför egnadt att väcka farhågor för nya statskuppsplaner.
Såsom tjenstgörande generaladjutant under riksdagen förde han befälet öfver de i och omkring Gefle sammandragna trupperna.
Lyckligtvis tog riksdagen ett fredligt förlopp, och några våldsamheter behöfde icke användas.
Efter riksdagen ville Gustaf den tredje utnämna Armfelt till grefve, men denne vägrade.
Deremot mottog gunstlingen af sin herre en årlig pension af 3,000 riksdaler (specie).
» Jag ansåg mig icke böra säga nej till denna välgeming », skrifver Armfelt, » då mina penningaffärer voro i så dåligt skick, att en för långt drifven grannlagenhet skulle kunna hafva gifvit mine fordrings-egare skål att anklaga mig för bedräglighet eller dårskaps Konungens bref om denna pension är dateradt den 14 mars 1792.
Två dagar derefter utförde Ankarström sin mordgerning.
Armfelt var icke tillstädes på operamaskcraden, då mordet skedde.
Men han vakade troget vid sin välgörares dödsbädd och var den siste, till hvilken konung Gustaf talade.
Vid Gustaf den tredjes död hade Armfelt ännu icke fyllt 35 år, och likväl hade han redan hunnit både uträttaoch njuta mer än de flesta.
Sasom krigare, såsom diplomat, såsom författare, såsom teaterdirektör, såsom hofman, men först och sist såsom konungagunstling hade han lyckats förvärfva ryktbarhet, men också väckt afund, hat och hämndkänsla.
Hans fiender och afunds-män hafva sökt vanställa hans historia.
Men i herr Tegnér har Armfelt funnit en biograf, hvilken med pietet och sympati och glänsande talent återupprättat hans rykte i många, kanske de flesta stycken.
Vackert och uttrycksfullt säger herr Tegnér om sin hjelte: ' » Armfelt hann under konung Gustafs dagar knappast att mogna till man.
Han var och förblef länge en yngling, med ungdomens hänförelse och älskvärdhet och med mer, än önskligt varit, af dess obeständighet och öfverilningar; men en ridderlig yngling, ' sans peur ’, om också icke ’ sans reproche ’ ».
Detta omdöme torde i mycket vara sant, men dertill måste oundgängligen tilläggas, att bland de » reproches », som träffa Armfelt, är också en så fruktansvärd anklagelse som den, att denne eljest så » ridderlige yngling », då han af sin konung fått förtroendet att leda underhandlingarna med Ryssland, utan blygsel och med » rörelse » mottog pengar af Sveriges arfifiende.Albert Gellerstedt.
En kontrast till den Wirsénska tendensdiktningen.
Af Ola Hansson.
Gellerstedts namn ligg-er icke på dagens tunga; han blir sällan nämd och är föga känd.
Hans produktion är ytterst ringa, hans diktning är till sitt lynne sådan, att den svårligen kan fullt och rätt uppskattas af den » stora allmänheten ».
Men för en kritiker, som har till syfte icke att gifva en orlofssedel på godt eller ondt, utan att teckna en fysiognomi, är denna diktning af stort intresse.
Gellerstedt har i de två små diktsamlingar, hvilka ännu utgöra all hans produktion, gifvit- hela sin personlighet, osammansatt, genomskinlig, afslutad som den är.
Han tränger genom den yttre skönheten, formernas och färgernas, in till den inre skönheten, tan-kames och känslornas.
Hans mjuka, skära, musikaliska språk höljer sig öfver innehållet i organiskt sammanhang, liksom huden öfver köttet.
Hans innersta väsen är en ymnig sympati, som alltid röjes i hans tonfall, fastän i många nyanser: i manligt allvar, i innerlig vekhet, i.dämpadt skalkaktig munterhet; med denna sympati omfattar han allt och den bestämmer hans synpunkt på menniskoma och naturen.
Summan af all lefnadsvishet är att i alla skickelser, om än aldrig så mörka och bistra, vara vid godt mod, att leta fram det goda och gagneliga, som fins i allt, äfven i det motigaste.
Han harmas aldrig öfver lidna oförrätter, han känner sig sällan bitter och aldrig retad till trots, utan fogar sig alltid i undergifvenhet, icke af tvång, utan enligt sin natur, och han manar sitt » hoppas! » ända in i lifvets kala höst.
Han ber sorger och bekymmer stiga in och dela hans bädd oqh hans kost i käck förtröstan, i fast visshet om, att de icke skola trifvas bland hans myckna sång.
Hans lifsideal är ett litet bo, en hj erte vän, fin och äkta, ljuf och trofast, en ansad * graf, ett ärligt namn, som barnen skola hedra; detta begär han af lifvet, icke mer, men detta vill han ha i fred.
Det vigti gaste för menniskan är att hafva ett öppet öga för det sköna, ett varmt, lent, rent hjerta, att vara from, god, modig, glad, fri från onatur och band samt att skåda verden från dess ljusa sida.
Vid sonens uppfostran är hans syftemål att dana en many som skall känna och uppfylla sin pligt och tro på det godas seger.
Han misströstar aldrig, hoppas alltid; när » lillvännen » dött, söker den söijande fadern tröst i den tanken, att hans älskade barn befriatsfrån jordelifvets lidanden och frestelser.
Och man tror på detta tröstesätt, skalden gör det naturligt och sannt, hans visa har intet af fadd och uppskrufvad sentimentalitet Han är alltid vid godt mod; när hösten är inne, brister han icke ut i sorg och svårmod, utan ber den * sista sommarstrålen och den sista skygga lärktonen att undan köld och storm komma in i hans egen barm och hvila der för att, då våren kommer igen, återsända ett soligt skimmer i hans ögonvrå och ett ändlöst jubel i hans bästa sång.
Ett leende, en vänlig min är honom nog; när de lyckliga stunderna äro borta och sorgen kommit, är minnet qvar.
Han har Önskningar, men de äro hvarken många eller stora; och dessutom har han en viss förtröstan om, att det nog blir bra, om vår Herre får råda.
Han är fy la af en innerlig tacksamhet och förebrår sig sjelf, att han näns klaga, fast han fått så mycket sol i lifvet, då allt i naturen är ett gladt tack till himlen, så att blåa sippor spira upp ur smultna drifvor vid första blåögda blick från himlen och gullklara vifvor springa fram ur tufvoma vid första solstråle.
Hans lynnes grunddrag är sålunda blidhetcn.
Ur denna utspringa alla de egenskaper, som hans diktning ‘ förhärligar: hoppfullheten, ödmjukheten, undergifvenheten, tacksamheten, förnöjsamheten.
Den dämpar hans skämt och gör det innerligt, den låter sorgen mynna ut i vemod i stället för i förtviflan, den kommer honom att älska den lugna sinnesfriden vida mera än stundens yra fröjder, den värmer ur hans blick som hemmets brasa, den ljuder så godt i hans stämmas tonfall som hörde vi en moder, den smeker i hans rytmer som en skön, vyssande musik, — och visorna svepa sig kring vår själ, liksom om vi kände lena kronblad på vår hud.
Det är denna hjertevärme, som alltid vinner oss för honom och som gör, att hansundergifvenhet icke blir fadd, hans vekhet icke sentimental.
Denna hjertevärme gjuter sig in i hans diktning, af hvilken minsta bit afspeglar rent hans manliga, sunda, fina, varma natur; derför kan han våga behandla bagateller, hvilka skulle stöta oss hos andra skalder, derför kan han i diktens form ge oss råd, erfarenhetsrön, sentenser, moraliska sanningar, vidhänga dem efter en dikt som dess betonade sens moral eller till och med i en dikt genom dem uteslutande moralisera och docera, utan att vi taga anstöt deraf.
Hans väsen är sålunda kärleken; hvad han mest är det blida och innerliga.
Och denna hans kärlek sträcker sig ut öfver menniskolifvet, hän öfver allt lef-vande, långt ned öfver växtverlden.
P. Jakobsens novell » Mogens » förekommer ett samtal mellan Mogens och Thora om skönheten i naturen.
Hon föreställer sig, att det bor ett lefvande väsen i hvarje träd, hvaije buske, hvilket öppnar och sluter blommorna och slätar bladen.
När hon ser en sjö, en djup och klar sjö, håller hon af den, derför att hon tänker sig, att djupt, djupt nere lefva väsen, hvilka hafva sina fröjder och sorger, sitt eget underliga lif med underligadrömmar, och hon kan icke förstå, hvad vackert der är med en grön kulle, när man icke föreställer sig, att det derinne myllrar och ljuder af små, små varelser, som sucka, när solen står upp, men börja att dansa och leka med sina väna skatter, när kvällen kommer.
För honom ligger den i färgen, i rörelsen och i formen, och så i det lif, som fins i allt, safterna, som stiga upp i träd och blommor, solen och regnet, som komma dem att växa, och sanden, som yr samman i backar, och regnskurame, som fåra och urgröpa sluttningarna.
Och framför allt denna sällsamma verld, som finnes bakom allt detta, som lefver och jublar och suckar och längtar och som kan säga och sjunga det alltsamman.
Han ser i växtverlden en symbol af menniskolifvet.
Det finnes icke någon klyfta mellan växtens lif och hans eget; det är samma lif, men i det omedvetna naturlifvets ogrumlade ro, genomskinliga klarhet, obrutna lugn ser han allra tydligast sin egen menniska; sitt eget lönligaste väsen, sina egna innersta känslor.
Derför lägger han allt hvad han sjelf tänker och känner in i dessa gräs och blommor och träd, derför blir han ett med dem, sammansmälter så innerligt med dem, att en mörk färgton slår sin skugga in i hans egen själ och en ljus och varm sitt ljus och sin värme.
Hvarje gräs, hvatje ört har en själ som han, tänker och känner som han.
Han känner alla deras blida, sorgsna och glada tankar och drömmar, han förstår deras språk och umgås med dem som med förtroliga vänner, tröstardem, när de sörja, tröstas af dem, när hans egna tankar äro tunga.
Se honom på hans vandring » I skogen ».
Och midt ikring honom lefves lifvet alldeles som i men-niskoverlden, men mera fint och godt.
Granen älskar den fink, som kvittrar på dess gren; furan skyddar linnéan mot solstyng och stormar, och till gengäld tackar blomman i jujiidagar med sina röda klockor.
Träden hälsa honom på hans skogsvandring, källan bjuder honom läska sig, blomsterskaroma niga och lärkan manar honom att vara glad.
Han ber nattviolen lära honom sin blida sorg och trasten att låra honom tolka så gladt sin tro på ljusare stunder.
Äpgens hvita dimma och himmelens sky älska hvarandra i månljusa höstqvällar; skalden vet det, ty då skyn far bort, lemnar den q var ett tårigt flor på ängens gräs.
Då han ror i vassen, ger honom allting sin hyllning som vän och konung: sjändoma äro hans adjutanter, vasstråna buga, neckrosoma niga, änderna vifta och gäddorna ställa till små kaskader och mörtarnahoppa, n I sädesfältens sommarsusningy hälften suckar och hälften munterhet, hör han en saga om riddar Guldsk&amp;ggs kärlek till jungfru Blåklint.
När i majnatten trasten slår och stjemoma skina, blir det en serenad med tända ljus i himmelens fönster.
Aftonvinden är den lilla blommans gynnade älskare, rival till alla de bin och humlor, som surra och * svärma omkring henne.
Drifvoma, som smälta i vårbräckningen, gråta och le vid den första lärkton, som klingar ned från höjden.
Ute i naturen, » i ostördt jubel, i omängd luft och under oskymd himmel », känner han sig rätt som hemma bland vänner och själsfränder.
Flickan yppar sin varma, blyga bekännelse, som ingen vet af i hela byn, ingen utom vår herre, åt den ljusa björken och den mörka granen, åt alla de små blommorna och de blå böljorna.
» Det fins en gosse, och han är min,
Som är så vacker och glacj i sinn.
Och han ' skall bygga mig varmt ett bo.
Det skall du vpta, du ljusa björk;
Att ej det kommer for snart i rÅp!
Gud vet nog om det, som bor i skyn —
Men ingeg vet det i hela byn. » M^nga af dessa tankar äro.