Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu erfor äfven Rakel någonting liknande, ty hon fann sig under den sednare tiden aldrig rätt lycklig utan i hans grannskap under inflytelsen af hans ögons magt.
Den fruktan, som nu kom
Rakels hjerta att klappa med oroliga slag, var en, hvilken spriddes med luften öfver de tusen hus och tempel, som hvilade mellan Skambonides, Museions, Akropolis’ och Kolyttos’ kullar.
Baruk hade under hela dagen synbarligen plågats af en ängslig sinnesstämning.
Vid middagstiden hade han under någon förevändning aflägsnat tjenstefolket ur huset och nedburit sin dyrbarare egendom, guld, silfver, penningar och vigtiga papper till ett hemligt förvaringsrum under husets källare.
På flickans frågor om orsaken till detta försigtighetsmått hade han sökt gifva lugnande svar.
Men af sin mor och af tjenstefolket hade Rakel erfarit, att under den förflutna natten åtskilligt tilldragit sig, som lät befara oroligheters utbrott i staden.
Der Rakel nu stod, lutad emot altanens bröstvärn, seende ut öfver staden, som bestrålades af den nedgående solen eller hvilade i de långa skuggor, som kastades af kullarne, längtade hon efter Karmides och fruktade nästan, att han ej skulle komma.
Det föreföll henne, som om Karmides måste hafva lemnat staden, eftersom denna icke längre var det glada, lifliga Athen, utan genombäfvades af rädda aningar.
Hon kände, att hans närvaro, åsynen af hans glada anlete, på hvars panna hon aldrig upptäckt någon skugga, vore det enda, som kunde förjaga hennes ängslan.
Hur glad blef hon derför icke, då plötsligt på toppen, af Skambonide visade sig en gestalt, som var hans.
Han såg upp till altanen och vinkade till Rakel.
I bakdörren stod den gamla tjenarinnan och gaf honom det tecken, som lät honom förstå, att terrängen var fri.
Straxt derefter hördes hans elastiska steg i trappan.
Rakel vände sig om; han stod framför henne, glad och leende, och räckte henne en bukett af de utsöktaste blommor.
Icke ett spår af bekymmer kunde upptäckas i hans väsen.
Han kom just nu från badet, och syntes strålande af helsa och ungdom.
– Du kom då ändtligen, utbrast hon och kände sig färdig att med systerlig hängifvenhet kasta sig i hans armar.
– Jag försummar icke ett enda af de sällsynta ögonblick, då jag får träffa Rakel, svarade Karmides.
– Visdomen och Rakel äro mina gudinnor.
Jag offrar åt den förra de stunder, som den sednare icke kan förunna mig.
Äro dina föräldrar i synagogan, mitt barn?
– Ja, svarade Rakel och betraktade förtjust de vackra blommor, som Karmides gifvit henne.
– Synagogan är en förträfflig anstalt.
Jag tycker om menniskor, som vörda sin Gud.
Men jag kan med skäl anmärka, att er gudstjenst är alltför kort.
– Ack, i afton dröjer det icke länge.
– Begagnom då ögonblicken för vår gudstjenst, sade Karmides, i det han fattade flickans hand och med lätt våld förmådde henne att sätta sig på en soffa vid hans sida.
– Mina andaktsstunder äro de, när jag skådar i dina ögon.
– Fy, du talar som en hedning, hvilket du också är ...
Men säg mig, Karmides, du är ju äfven filosof?
– Hvilken fråga! sade Karmides skrattande.
– Visst är jag filosof, och en af de aldra förnämste tillochmed.
– Ja, du är mycket lärd, det vet jag, men är du också mycket dygdig?
– Naturligtvis.
Lärdom och dygd äro tvillingbarn, som aldrig åtskiljas.
– Det gläder mig mycket att höra, ty i går sade Jonas till min fader, att visa och dygdiga hedningar, sådane som ...
– Karmides?
– Nej, det sade han icke, utan sådana som ... som ...
Platon tror jag, att han hette ... väl kunna räknas till det utvalda folket, fast de aldrig ätit påskalammet.
– Derutinnan hade den lustige Jonas rätt, min Rakel.
– Och hvad jag blef glad deröfver, ty jag tänkte genast: då bör äfven Karmides räknas till mitt folk, och han är icke längre en främling för en dotter af Israel.
– Hör blott på!
Du filosoferar ju förträffligt, äfven du.
Det vore en besynnerlig Gud, som endast skulle tycka om de kaftanklädde, långskäggige och kroknäsige mäklare, som kalla sig Judar.
Han skulle då hafva en helt annan smak än du.
Rakel rodnade.
Karmides tog buketten och fäste den vid hennes barm.
– Ser du, fortfor Karmides, i det han pekade på solen, hvars halfva skifva redan sänkt sig i hafvet, – samma sol för våra ögon, samma åtrå till sällhet i våra hjertan, huru kunna vi då kalla hvarandra främlingar?
– Samma himmel och der uppe öfver stjernorna samme Gud, sade Rakel med en djup blick på Karmides.
– Den qväll, som jag gaf dig den lille ringen, som ... som du icke bär på ditt finger ...
Karmides, hvar har du ringen?
– Här, på mitt hjerta, svarade Karmides, i det han drog den upp ur sin barm.
– Ack, förlåt mig!
Jag ville öfvertyga mig, att du hade förvarat honom, fortfor flickan med glädjestrålande ansigte.
– Men jag ville säga dig, att samma qväll drömde jag, att vi alltid fingo vara tillsammans.
Mina föräldrar omfamnade dig och kallade dig son.
Han var icke svartsjuk alls; han bara talade och talade med dig om den der Platon och andra besynnerliga saker.
Och du visste att svara honom på allt hvad han ville veta.
Det märktes tydligt, att du var lärdare än han.
– Din dröm skall besanna sig.
Det kommer en tid, då vi alltid skola vara tillsammans.
– Tror du det?
– Beror det ej af oss sjelfva?
Betrakta hafvet, Rakel!
Det lyser purpurfärgadt, och guldkantade skyar spegla sig deri.
Längtar du icke att sväfva öfver dess yta, buren af ett skepp, tusenfaldigt vackrare än något af din faders?
Jag skall föra dig till en ö, som jag upptäckt der borta i vester, långt, långt bakom synranden.
De kalla henne Lycksalighetens.
Hon är en lemning af det i hafvet sjunkna Paradiset.
Der skola vi bo, jag och du.
– O, hvad säger du? utbrast Rakel, hvars barnsliga obekantskap med verlden gaf Karmides tillfälle att på det mest obundna sätt gifva luft åt sina fantasier.
– Men, tillade Rakel betänkligt – icke kan jag lemna fader och moder qvar här uti Athen.
– De skola åtfölja oss, Rakel.
På Lycksalighetens ö finnas omätliga förråder af den gula metall, som är din faders lust.
Han följer oss dit, samlar en skeppslast guld och återvänder som den rikaste menniska på jorden, för att återuppbygga ert tempel.
– Ack, det är ju herrligt!
Jag måste underrätta min fader härom.
– Nej, nej, icke ännu.
Min plan måste hemlighållas, likasom våra möten.
Hör du det!
– Nå, som du vill.
Rakel hade i sin älsklings närvaro alldeles förgätit den fruktan, som nyss oroade henne.
Först nu, då talet rörde sig kring att lemna Athen, erinrade hon sig, att denna stad i närvarande stund var en farlig ort, och hon anförtrodde Karmides sina obestämda farhågor.
I sjelfva verket var denna afton besynnerlig äfven i det hänseende, att det väldiga sorl, som annars uppsteg nedifrån staden mot Skambonides topp, var så godt som förstummadt.
Det rådde en ovanlig tystnad, endast afbruten genom bullret af någon genom gatorna rullande ensam vagn, eller ett och annat hammarslag från de närbelägna verkstäderna.
Ett skarpt öra skulle likväl just i detta ögonblick kunnat uppfånga ett genom afståndet nästan förtonadt sorl af menniskoröster, hvilket kom från norr samt nalkades mer och mer.
– Bah, sade Karmides till svar på Rakels frågor, – hvad har du att frukta?
I Hebreer kunnen, likasom de olympiske gudarne från sina moln, i god ro förlusta er åt de andres strider.
– Men det är ju förskräckligt!
Du tror då verkligen, att det kommer till strid, till blodsutgjutelse ... och här, här i Athen, kanske utanför min faders port? frågade Rakel bleknande.
– Men hvad har då händt?
Hvad är det, som uppretar dem emot hvarandra?
– Kristianerna hafva i natt frånstulit den gamla lärans anhängare ett tempel och lagt beslag på tempelskatten ...
– Men hvarför, hvarför handla de så illa? utbrast Rakel.
Alla kunna icke vara mäklare här i verlden, men alla vilja hafva guld.
De som ej bli mäklare som Judarne, så bli de röfvare som Kristianerna.
Der är förklaringen.
Må packet slåss!
De mina känner jag.
De äro för fege att våga sina lif.
Kristianerna kunna fråntaga dem allt, till och med lifvet, men af fruktan för detta sitt lif skulle de icke våga försvara det.
Men Kristianerna sjelfve, min Rakel, de äro män!
Eller rättare: de äro vilddjur ... modigare än lejon, blodtörstigare än tigrar.
Vi behöfva dem ej heller, ty vi hafva Kristianerna.
Vi taga plats på åskådarebänken och klappa händerna, när de sönderslita hvarandra.
Vi hafva ett präktigt skådespel att vänta.
– O Gud, huru du nu talar, Karmides!
Jag nästan förskräckes för dig.
– Lugna dig, flicka!
När jag ej kan afvända åskan eller näpsa stormen, så fattar jag mitt beslut: jag fröjdas åt deras höghet.
Men hör vidare hvad som händt i natt, som utbreder förfäran i staden.
Det herrskande kristianska partiet har upptäckt, att det undertryckta hållit hemlig gudstjenst i ett kalkstensbrott beläget i grannskapet af den ohygglige Pelar- Simons fält.
De sednare hafva blifvit öfverraskade midt under sina böner, soldaterna hafva nedrusat i deras underjordiska kyrka, tillfångatagit så många, som ej kunde smyga undan, bundit dem och släpat dem i fängelse.
Man säger, att de undertrycktes förnämste kämpe, en prest med ett af de der långa äckliga namnen, som Kristianerna påhittat ...
Athanasios heter han ... var närvarande och just predikade, när händelsen inträffade; men att han i mörkret och villervallan lyckats komma undan.
De fängslade äro vid pass femtio; de fleste tillhöra packet, men åtskilliga äro ansedda män och medborgare af Athen.
Lagen dömer dem till döden.
Du kan begripa hvilken uppståndelse detta väckt bland deras trosbröder, vänner och anförvandter.
Sorg, häpnad och raseri hos de mång tusen, som kalla sig Homousianer.
Man tror, att de skola beväpna sig, för att med våld befria de fångne.
Det herrskande partiets anförare, biskopen af Athen, önskar ingenting hellre, ty han har trupperna till sitt förfogande och vill begagna tillfället, för att krossa motståndarne med ett slag.
Se der i korthet mina nyheter, du min svartögda flicka.
Hvad din blekhet förskönar dig!
Jag frestas att skrämma dig alltid, för att alltid se dig sådan.
Men var lugn!
Karmides är ju hos dig.
Här, här i min famn, fruktar du här?
Karmides hade utan motstånd tryckt den darrande flickan till sitt bröst och lekte med hennes mörka lockar.
– Jag skulle icke frukta, om du alltid vore här.
Men du kommer ju och går.
Du är borta, då kanske ...
Nej, jag vågar ej tänka på ett sådant ögonblick.
– Jag skall osynlig vara i ditt grannskap och i synlig måtto stå vid din sida, om en fara hotar.
Men nu icke ett ord mer om fruktan och fara!
Der börja stjernorna tändas.
Hvar är din cittra, barn?
Cittran låg i Karmides’ grannskap.
Han tog henne, stämde henne och sjöng till hennes ackorder en täck lefnadsglad visa.
Derefter började han i annan tonart en sång om kärlek, kärlekssmärta, trohet i döden.
Rakels blick var tårad, när han lade cittran bort.
Älskade lilla toka! sade han.
– Dina ögon hafva värmt min själ, men tårarne göra dem till solar, som förbränna henne.
Blunda, eller du bländar mig!
Blunda, österländska flicka!
Och när Rakel lydde, lade han armarne kring hennes hals och tryckte på hennes läppar en brännande kyss.
Karmides gick stundom långsamt mot sitt mål.
Han var en Proteus – olika hos olika qvinnor.
En flicka, sådan som Rakel, var för hans öfvermättade sinnen dock ännu en retelse, desto större, ju mer hennes enfald afbröt mot hans vanliga väninnors verldserfarenhet.
Alldagliga byten tog han med storm.
Hos Eusebia, den blaserade Romarinnan, var det han och icke hon, som koketterade, som spelade blyg, behagsjuk, nyckfull, oerfaren, och ehuru Eusebia genomblickade det, voro begge för kloka att förjaga en illusion, af hvilka båda hade samma nöje.
Rakel älskade honom.
Hvem undrar då, att hon kände sällhet i denna kyss?
Men hon öppnade ögonen och rodnade upp till pannan.
Hennes blick bad om förskoning från förnyad sällhet; men den djerfve var obeveklig.
Rakel hörde ej, huru det aflägsna sorl, som förnams från norr, kom allt närmare, huru det allt tydligare blandades med bullret af en folkmassas tramp, det dofva brusande ljud, som ett sådant månghöfdadt, tusenfotadt vidunder åstadkommer, när det framtränger genom en stads trånga gator och vid hvarje gränd, hvarje öppning, hvilken det stryker förbi, sväller ut, rycker med sig allt, som möter och förenar det med sig.
Men slutligen urskiljdes i detta förvirrade larm rop, genomträngande och vilda, vittnande, att det månghöfdade vidundret var retadt, att det sökte fiender, och att dessa fiender måste darra för en annalkande hämd.
Nu släppte Karmides Rakels hand.
Ropen hade trängt till hans öra.
Hon grep efter Karmides’ hand och tryckte sig darrande intill honom.
Under den förskräckelse, som fattade henne, flög hennes första tanke till föräldrarne.
– O Gud, mina arma föräldrar!
De äro ute.
Hvad kan icke hända dem!
Jag måste ut.
Jag vill skynda till synagogan.
Karmides, följ mig!
Jag fruktar intet, när du följer mig.
I detta ögonblick dök den gamla tjenarinnans förfärade ansigte upp öfver altantrappan.
– De komma! ropade hon.
– Hvilka?
– Dina föräldrar.
De äro redan utanför porten.
– Pris vare Gud!
De äro då räddade.
– Farväl, min Rakel, sade Karmides hastigt.
Rakel hade knappt mod att släppa Karmides’ hand.
Man hörde, huru den tunga porten till gatan gnisslade på sina gångjern.
Karmides ilade ned för trappan och genom bakdörren ut i det fria.
Rakels blick följde honom, då han med skyndsamma steg gick öfver den hällbeströdda toppen af kullen och försvann bakom densamma.
Derefter skyndade hon ned att möta sina föräldrar.
Hon såg den gamla Ester stödjande sig på rabbi Jonas’ arm.
Hennes fader upplyfte de tunga bommarne, med hvilka porten invändigt var försedd, lade dem i kors öfver hvarandra och fäste dem vid deras jernhakar.
Baruk och Ester beledsagades icke blott af rabbi Jonas.
Sju eller åtta unga kraftiga Israeliter åtföljde dem, för att stanna i huset, medan stormen rasade genom staden.
De skulle utgöra husets besättning.
Baruk, som handlade med vapen, var försedd med en hel arsenal af sådane.
I det stängda bommade huset ville de med vapen i hand afvakta händelsernas gång.
Början till ett sorgespel.
– Från det ena nöjet till det andra!
Prisad vare Olympen, som ännu strör rosor öfver jorden!
Så tänkte Karmides, i det han vandrade nedför den del af Skambonide, som sluttade åt Kerameikos.
Han erkände tacksamt, att den stund han tillbragt hos Rakel hade varit en stund af njutning, det vill säga en skugga af lycka – visserligen blott en skugga, men han åtnöjde sig härmed, ty han hade längesedan gifvit verkligheten förlorad.
Han sökte nu en annan förströelse.
Från Kerameikos skallade vilda rop, förnummos tusentals larmande röster.
Det var förmodligen inledningskoren till en storartad tragedi.
Karmides älskade tragedier och skyndade att förvissa sig om plats bland åskådarne.
Som vi veta var skymningen redan inne och stjernorna började tända sig på himmelen.
En sådan halfdager är gynnsam för sådane skådespel, likasom en mulen himmel ökar intrycket af ett götiskt tempel.
Han döljer sådane små enskildheter som de små menniskorna, och låter de stora massorna, som äro de på denna bana uppträdande skådespelarne, försmälta till sublima individer.
Karmides stannade ett ögonblick, innan han hunnit den punkt, der de trånga gränder vidtogo, som på denna sida klättrade upp mot kullen.
Utsigten härifrån beherrskade vissa, af tak och murar afbrutna delar af gatan Kerameikos ända hän emot Areopagens kulle.
Alla dessa delar betäcktes af en böljande massa, som i sjelfva verket tycktes vara ett enda jettedjur, sakta, mödosamt och konvulsiviskt slingrande framåt likt en sårad orm.
Tvenne bloss, som lyste i spetsen, voro vidundrets ögon.
Men likasom ryktet enligt skaldernas beskrifning, så var denna jettekropp i hela sin längd betäckt med en man af tungor, icke talande, icke hviskande, utan rytande af raseri.
Karmides skyndade vidare.
Han kom in i en trång gränd, som mynnade ut till hufvudgatan.
Medan denna sednare tyngdes af ett öfvermått af lif, var den förra ödslig, likasom utdöd.
Portarne bommade, fönsterluckorna stängda, ingen menniska att se.
Karmides befann sig nu vid sjelfva randen af den förbivältrande, svällande folkströmmen.
Ett steg till och han hade blifvit bortryckt med dess böljor.
Han såg ansigten dyka upp och försvinna, ansigten förvridna af dyster vrede eller raseri.
– Hämd, hämd!
Död åt kättarne!
Död åt giftblandarne!
Död åt Athanasianerna!
Dessa rop, blandade med andra af samma slag, skallade i hans öron.
Förhänget hade fallit, korsången hade börjat, korsången, som inledde det länge väntade och förberedda sorgespelet.
Karmides hade ingen lust att låta sig bortrycka af den hvirflande strömmen.
Man uppoffrar ogerna sin vilja och det fria bruket af sina lemmar, när man ej genomtränges af den ande, som sammansmälter den trängande och skuffande massan till ett helt.
Han lemnade Kerameikos och vandrade genom de folktomma sidogatorna hän till torget, sedan han öfvertygat sig, att strömmen brusade åt detta håll.
Det var tomt och öfvergifvet af alla, utom bildstodernas tysta rader.
Det tycktes likasom med hemsk fruktan vänta på den annalkande skaran.
Karmides steg upp på Målningsgalleriets marmortrappa och intog en beqväm plats vid dess hörnpelare.
Tätt förbi denne måste tåget stryka fram; han var bestämd till vågbrytare mot floden.
Karmides kunde således se allt på nära håll.
Facklorna, som lyste i spetsen, närmade sig.
Platsen mellan Pnyx och Areopagen uppfylldes af, och torgets pelargångar återkastade de vilda, ursinniga ropen:
– Död åt kättarne, Athanasianerna, giftblandarne!
De slungade ett skum af menniskor upp på Målningsgalleriets trappa, der Karmides befann sig i skydd af sin pelare, samt utbredde sig hastigt som ett öfversvämmande vatten öfver torget.
Facklornas röda sken belyste en bår, som hvilade icke på skuldrorna, utan på de uppsträckta armarne af ifriga bärare, som när de tröttnade, ögonblickligt ersattes af andra, lika ifriga.
Så lemnar på hafvet våg åt våg att bära det seglande skeppet.
På båren hvilade en varelse, knappt liknande en menniska, ty det var
Simon pelarhelgonet eller hans jordiska hydda.
Kroppen var naken.
Björnpelsen, som betäckt honom, låg sammanrullad under hans hufvud, så att detta, som var vändt emot den efterföljande hopen, med sina rysliga anletsdrag, sina slutna ögon i lodrät riktning kunde belysas af facklorna och ses af mängden.
Närmast kring båren gingo några prester med nedfällda kåpor och blottade hufvuden.
Bredvid den ene fackelbäraren sågs Eufemios.
De tego, ty den lösen de från början utdelat återskallade nu i de vilda ropen, som genom sjelfva sin styrka vunno öfvertygandets kraft hos de fanatiserade tusentalen.
Presterna tego, men närmade facklorna intill den dödes ansigte för att åter och åter visa det så tydligt som möjligt.
Och hvarje gång skallade med ökad styrka ropen:
– Död åt Athanasianerna!
Giftblandarne!
Kättarne!
Massan hade slutligen hunnit förbi.
Karmides sällade sig till de siste i eftertruppen, för att se, hvarthän den ärnade sig, och bevittna upplösningen af denna scen.
– Medborgare, hvad har händt? frågade han sin närmaste granne.
– Hvad är det, som försätter folket i raseri?
– De hafva mördat
Simon bekännaren och helgonet, svarade mannen.
– Har du öron och förnimmer ej hvad folket ropar?
– Jag hör, att det ropar giftblandare och kättare.
Det är således någon Athanasian, som förgifvit den helige?
– Någon Athanasian?
Nej, de hafva gjort det alla.
Alla Athanasianer äro medbrottsliga i detta mord.
De kunde icke tåla, att de rättrogne egde en broder så helig som Simon.
De fruktade hans förböner hos Gud och martyrerna.
Homousianerna äro giftblandare af gammalt.
Gåfvo ej Athanasios och hans vänner gift åt Arios samma morgon, då han skulle begå den heliga nattvarden i Konstantinopels storkyrka?
Hafva de ej vid flera tillfällen förgiftat nattvardsvinet för de rättrogne?
Kan du då betvifla, att det är samme kättare, som mördat vår Simon?
Hämd, hämd!
Mannen instämde i de outtröttligt skallande ropen.
Karmides aflägsnade sig, för att ej bortföras af de nya hopar, som oupphörligt förstärkte massan.
Tåget gick tvärsöfver torget, vältrade derifrån in på en gata, som följde Akropolis’ södra sluttning, banade sig under förfärlig trängsel väg genom porten, som utmärkte gränsen mellan det gamla Athen, „Theseus stad“ och det nya, „Hadriani stad.“
Sedan det genomvandrat hufvudgatorna i den sednares folkrika qvarter och förstärkt sig med Homoiusianerna, som bodde i dessa trakter, styrde det, i spåren af sina ledare, kosan mot Kristianernas storkyrka, belägen på en öppen plats vid gatan, som slutade vid Diomeiska porten och förde till det gamla gymnasiet Kynosarges.
Kyrkan var upplyst, dess portar uppslagna på vid gafvel.
Hon var inom några ögonblick öfverfull af menniskor.
Men dessa utgjorde dock endast ett fåtal af den väldiga hopen.
Den öfriga delen uppfyllde platsen utanför och de tillgränsande gatorna.
Biskop Petros i spetsen för sina underordnade prester hade vid hufvuddörren emottagit båren.
De nedsatte den nu i det af mångarmade kandelabrar upplysta koret, medan tempelhvalfven syntes lyftas af massans ursinniga rop.
Midt under dessa uppstämdes en psalm af presterna, som knäböjde kring helgonets lik.
Den fromma sången kunde endast förnimmas af de närmast stående.
Men desse förenade sig i densamme; han utbredde sig nu mer och mer, vexte i styrka och trängde ändtligen, buren af tusen röster, till mängden, som stod der utanför templet.
Och nu förenade sig alla röster i sången.
Raseriet hade fått rytm och melodi.
Det öfvergår då lätt till lugn, men, vid tillfällen som detta, till ett lugn af förfärlig och hotande art, vådligare än dess föregångare, emedan det är mägtigt af ordning.
Också lyssnade alla, när psalmen slutat, till Petros’ väldiga röst, när den ljöd öfver folket i följande maning:
– Gån hem i frid och afvakten morgondagen, då Herren skall bevisa sin herrliga kraft!
Maningen upprepades af presterna i hopen och gick som en fältherres kommandorop igenom massan.
Vi lemna kyrkan och begifva oss till biskopliga palatset.
Clemens hade denna afton icke fått beledsaga biskopen; han var anbefalld att stanna hemma.
Utom honom funnos i palatset endast portvaktaren och en fånge, densamme, om hvilken blifvit taladt under namnet Theodoros.
Ungefär en timma före det ofvan skildrade uppträdets begynnelse hade biskopen begifvit sig till storkyrkan.
Clemens hade tillbragt denna timma med att läsa en bok, som hans fosterfar förärat honom, om den kristliga lydnaden.
Din egen vilja är din djefvul.
Det var den egna viljan, som åstadkom våra första föräldrars fall och gjorde vårt slägte till ett fallet syndigt förderfvadt slägte.
Lär dig då att lyda, lär dig att offra din vilja under en annans.
Då Gud den Allsmägtige antog en tjenares skepelse, kan du då icke underkasta dig att tjena en menniska och vara en menniskas slaf?
Lär ödmjuka dig, du mull och aska!
Tig och lid, så varder dig hulpetl
Var tacksam, att du icke är din egen, utan har jordiska herrar, ty det är dig tryggare att lyda än att ansvara för dig sjelf.“
Och här var säden icke spilld på hälleberget.
Hvem undrar, att Konstantinus gynnade en lära af detta slag, när han blef kunnig om dess verkliga beskaffenhet?
De vanslägtade sönerna af antikens republikaner betraktade despotismen som en olycka och den ovilkorliga hörsamheten mot herrskaren som en hård nödvändighet; Kristianerna sågo i despotismen en oantastlig sak, inrättad af Herran, och i den blinda lydnaden en dygd.
Hvad beträffar den unge föreläsaren, så framstodo för honom dessa satser i ett högre ljus, som kom icke från dem, utan ifrån hans egen till himmelsk renhet trängtande själ.
När det skymde i hans lilla kammare, gick han ut i aulan och fortsatte der sin ifriga andaktsfulla läsning.
Men när stjernorna började genomskimra ethern, måste han lägga pergamentet bort, ty dess bokstäfver läto icke mer urskilja sig.
Det var med dem som med menniskorna.
De betydde föga, om icke i förening med hvarandra, men när de förlorade äfven denna sjelfständighet, när skymningen kom, som förflygtigade deras egendomlighet och gjorde den ena lik den andra, så var äfven anden borta, som nyss talade utur dem.
Först nu erinrade sig Clemens, det tiden var inne, då han enligt biskopens bud skulle tillföra Simon pelarhelgonet ett bröd och ett mått vin, ty detta var honom sedan gårdagen ålagdt såsom en daglig skyldighet.
Ja, tiden var icke blott inne; den kära läsningen hade kommit honom att förgäta den rätta stunden.