Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har reserverat mig emot Utskits Betänk., emedan jag anser att en sådan skrifvelse, som der är föreslagen, är alldeles öfverflödig.
Regeringen tager nog den ilrågav:de saken i öfvervägande, utan någon framställning från Ständernas sida, och den vet mycket väl att en stor del af dem, som hafva roterings- och rustningsskyIdighet, gerna vilja blifva derifrån befriade mot erläggande af vakansalgift.
Ett annat skäl, hvarför jag ej kan biträda Utsk:ts hemställan, är det att jag anser det vara högst betänkligt att minska den redan förut otillräckliga stammen af vår armée.
Den har något minskats sedan 1850, då deremot beväringen har stigit i samma mån som folkmängden ökats.
Om derföre båtsmännen icke behöfvas för sjöförsvaret, så böra de, enl. min tanke, öfverflyttas till landtförsvaret.
Detta förhållande skulle jag önska att R. o. Ad. tog i öfvervägande, innan R. o. Ad. beslöt att aflåta någon skrifvelse i ämnet.
Hr Nordenfalk, Erland: 1 motsats mot Frih.
Leijon hufvud, anser jag att det är R.
St:r som böra taga initiativet i denna fråga.
H. lil. 35 546 Den 18 April f. m.
Hvad för öfrigt de båda förslagen beträffar, så anser jag att Utskrts har företräde framför det af Hr Brakel framställda.
Ufsk:t säger nemi., att det anser som oeftergiflig! vilkor för en dylik förändring i båtsmanshållet alltid böra blifva, ej blott att de indragningar och besparingar, som dervid ega rum, fortfarande komma femte hufvudtiteln till godo, utan äfven att de inflytande vakans-afgifterna verkligen användas till anskaffande af väl öfvadt och tillräckligt aflönadt manskap för flottans bemanning.
I Hr Brakels förslag finnes deremot icke ett ord nämndt om vakans-afgifternas användande.
Af detta skäl får jag, i likhet med Hr Lilliehöök, anhålla om bifall till Utskrts Betänk.
Jag vill endast tillkännagifva, att jag anhåller om afslag å Betänkt.
Leijonhufvud i att yrka afslag på Betänkt.
Att gå in till K.
M. med en framställning i ett ämne, der man icke sjelf gjort sig reda för hvad man vill, synes mig vara något för tidigt.
Het är kändt att rotar, tillhörande båtsmanshållet, äro belägna så långt in uti landet, att de väl kunna lämpa sig för den åtgärd, som Frih.
Leijonhufvud föreslagit, och, enl. min tanka, vore det måhända tjenligare att använda denna styrka för landtlörsvaret och gifva den eget befäl, än att gifva anslag till underhåll af hästar åt befälet vid ett marinregemente, såsom IL o.
Ad. för en tid sedan beslöt.
Hvar och en inser troligen, att, om Sverige anlälles af en fiende, så måste vår armée vara concentrerad på de yigtigaste punkterna i landet, och kan icke vara spridd på våra vidsträckta kuster för att försvara de hamnar och inlopp till städer och handelsplatser, som der finnas.
Leijonhufvud, anser äfven jag, att det vore lämpligt, att vakans-afgifterna för de båtsmän, som icke äro behöfliga för flottan, användas till bil dande af ett kustförsvar, och jag tror, att detta vore öfverensstämmande med det förslag, som Iirigs-Ministern framställt.
Dessutom anser jag icke att man bör, genom aflåtande af en sådan skrifvelse, som blifvit föreslagen, gå i förväg en ännu icke utvecklad organisationsplan, hvarföre jag får anhålla om afslag å Betänkt.
Det ifrågav:de Betänkt är föranledt af åtskilliga motioner, väckta inom Bonde-St:t.
Bland dessa är en framställd af samtlige Riksdagsfullmäktige från Blekinge.
Det förundrar mig, att någon, som gjort sig möda att genomläsa denna motion, icke ömmar för de förhållanden, som deri blifvit framställda ang:de rustningen i Blekinge.
Jag tager mig friheten upprepa hvad motionärerna säga: »Den orimliga mängd båtsmän, Blekinge håller, utgörande 1,500 å 875|ijJ:dels mest små och magra hemman, d.
Den 18 April f. m. 547 v. s. en båtsman på fördels eller icke fullt |:dels mantal, har icke blott direkt till en stor del utarmat eller skuldbelastat hemmansegarne; den har äfven indirekt verkat i många afseenden skadligt, och är säkerligen förnämsta orsaken till den låga ståndpunkt, hvarpå denna sköna provins ännu i flera afseenden befinner sig.
När ett så stort antal båtsmän skall hållas af fattiga hemmansegare, hållas de illa.
Pojkar antagas; de gifta sig vanligen genast.
Skaror af fattiga barn och en mängd enkor efter de genom liderlighet och olyckor ofta i förtid bortgångne finnas alltid.
Utom de 1,500 tjenstgörande båtsmäns familjer, torde sålunda ett lika antal familjer af kasserade båtsmän samt af båtsmansenkor eller barn finnas.
Således sannolikt 3,000 dylika familjer på cirka 900 mantal.
Man torde kunna föreställa sig, huru detta skall trycka på fattigvården.
Hvad värre är, det verkar på den allmänna sedligheten och säkerheten.
Tiggeri, laster och brott äro följderna af det prisade indelningsverket.
Blekinges allmoge tiar derpå förlorat till och med sitt goda rykte.
Det är för att minska tungan af fattigvården, hvilken tunga nu inom många kommuner är odräglig; det är för att minska antalet af den del af befolkningen, som till en början väl blott tynger fattigvården, men slutar med att betunga fångvården, som nedsätter sedligheten och ofta till en förfärlig grad ökar osäkerheten i våra hem och å våra allmänna farvägar; det är för att undanrödja anledningarne till den farhåga, att Blekinge kunde^ blifva Sveriges Irland, hvilken säges hafva blifvit yttrad af en af våra dugligaste Landshöfdingar, som vi våga påkalla Statsmagternas behjertande, och begära nedsättning uti båtsmännernas antal.»
Det är sålunda för att minska tungan af fattigvården, som samtlige Riksdagsmän från Blekinge hafva föreslagit, att R.
M. anhålla att af de indelade båtsmännen i Blekinge åtminstone J:del eller 500 t. v. få indragas och ersättning af rusthållarne utgå medelst vakans-afgifter.
De äro således villiga att betala detsamma som förut, och önska blott att båtsmannens antal i Blekinge måtte nedsättas från 1,500 till 1,000.
1 andra provinser äro de indelta soldaterna vanligen de bästa arbetarne, men så är icke förhållandet i Blekinge, så beskaffade som båtsmännen der tyvärr äro.
De äro der en källa till uselhet och brott.
Motionärerna anföra vidare åtskilliga andra skäl för sin begäran, såsom att båtsmännen, på det sätt de för närv:de användas, icke skulle vara det bästa manskap för flottan.
Häröfver vill jag icke upphäfva mig till någon domare, men jag har likväl hört många män af facket dela denna åsigt.
Jag hoppas att R. o. Ad. inser billigheten af den begäran, att K.
M. måtte taga i öfvervägande, huruvida icke, utan skada för sjöförsvaret, någon del af båtsmanshållet kunde hållas vakant, och anhåller således, att R. o. Ad. måtte bifalla Utsk:ts hemställan.
Såsom boende i en trakt, der, liksom i Blekinge, båtsmanshållet är särdeles stort, 548 Den 18 April f. m. anser jag mig böra yttra några ord för att vitsorda, att det medför ganska stora olägenheter och ganska stor tryckning på fattigvården.
Det är en börda för arbetet, derigenom att en så betydlig del af ortens befolkning tages bort för att i Carlskrona användas till kronans tjenst.
Då dessutom af flera sakkunniga män den tanken blifvit uttalad, att det vore till flottans fördel att utbyta båtsmännen mot matroser eller andra sjövanda män, så kan jag icke finna annat än att det är en ganska välgrundad framställning, som här blifvit gjord, nemi. huruvida icke en indragning af några mindre delar af båtsmanshållet kunde ega rum.
Att båtsmännen icke äro användbara till sjötjensten, kan jag intyga.
Såsom bosatt nära vid sjön, har jag varit egare af fartyg, och såsom innehafvare af skog, har jag byggt åtskilliga sådana.
Af den stora mängd båtsmän, som finnes inom den socken, der jag bor, har knappt någon enda kunnat användas till att utrusta eller bemanna ett fartyg; men det finnas många andra sjömän inom samma socken, hvilka, i händelse en enrölering skedde, ganska säkert skulle göra flottan en mycket större nytta än båtsmännen.
Då det nu blott är fråga om en anhållan hos K. M., att K.
M. måtte taga saken i betraktande, så kan jag icke finna, huru man skulle kunna vara så obillig att neka bifall till en begäran, som i sådan form blifvit framställd.
Jag anhåller om bifall till Betänk:t.
Då Hr von Koch, som sjelf är egendoms egare i Blekinge, utan reservation läst upp den sorgliga teckning af tillståndet derstädes, hvilken blifvit uppdragen af åtskilliga representanter från nämnde provins, skulle man hafva anledning tro att det i denna provins står särdeles illa till.
Jag hoppas emellertid, att skildringen måtte innefatta högst betydliga öfverdrifter i flera hänseenden.
Jag vill åtminstone icke tro att den Blekingska båtsmannen är så illa känd eller så oduglig, som de värde repre sentanterna påstått.
I ett yttrande, som en ledamot af detta Stånd afgaf vid den gemensamma öfverläggning, som egde rum ang:de denna fråga, fingo båtsmännen fastmera en ganska vacker orlofssedel.
Skulle fattigvården i Blekinge vara så betungad, som den upplästa motionen antyder, så förefaller det mig äfven besynnerligt, att man icke i det embetsverk, der jag är anställd, oftare är besvärad med rättegångar med afseende å fattigunderstöd åt nödlidande inom berörde ort.
Man har visserligen der understundom förehaft sådane till behandling, men de komma mest från Carlskrona.
Det är icke den indelta båtsmannen, utan den värfvade truppen i Carlskrona, som ger anledning till mångfaldiga rättegångar.
Man bör visserligen icke göra några suppositioner, men omöjligt är ej att anledningen, hvarföre rusthållarne i Blekinge anse sig böra hafva någon lindring, kan i viss mån igenfinnas i det förhållande att vid en föreg:de riksdag en ej ringa fördel blifvit räntegifvarne inom Den 18 April f. m. 549 samma provins beredd.
De hemman i lilekinge, som skola tillsätta båtsmän, åtnjuta, i likhet med rusthåll i det öfriga Sverige, befrielse från grundräntas utgifvaride, emot det de hålla båtsman, och äro således att anse såsom rustnings-stammar.
Då deras räntor icke uppgingo till det vid första indelningen såsom nödigt ansedda belopp, så fingo de tillskott af räntorna från andra hemman, hvilka således äro att anse såsom augment till rusthållen.
Dessa augmentshemman utgjorde länge sina räntor, såsom i allmänhet är händelsen uti de eröfrade provinserna, med penningar utan förvandling.
Rusthållarne, som ansågo att de hade alltför liten hjelp af augmentshemmanen vid rustningsskyldighetens utgörande, då dessa endast lemnade samma penningebelopp, som under Carl XI:s tid blifvit bestämdt, klagade häröfver, med anhållan att räntorna skulle utgå efter förvandling, och genom R.
St:rs skrifvelse af d. 29 Dec. 1834 blef afgjordt, att öfverskottsräntorna skulle framdeles, till förmån för de tillskottstagande hemmanen, utgöras med förvandling efter årlig markegång å de till båtsrnansrustningen, enl. 1685 års kontrakt, hörande persedlar, men att denna förändring ej skulle vidtaga förr än med år 1844, hvarefter, genom en ytterligare skrifvelse från Ständerna af d. 13 Aug. 1831, stadgades att de till fyllnad för den gamla båtsmans-indelningen i Blekinge anslagna reserv-räntor skulle, i likhet med ölverskotts-räntorna, utgöras med förvandling efter markegång å den verkliga rust ningskostnaden; att, vid så beskaffad förvandling, samma medelberäkningsgrund skulle för reserv-räntorna löljas, som vid den nya båtsmans-indelningen blifvit följd, eller 20 dal. smt för hvarje båtsman, och att denna förhöjda beräkning ej skulle vidtaga förr än från och med uppbördsåret 1859.
Med dessa beslut voro åter innehafvarne af de hemman och lägenheter, från hvilka öfverskotts- och reserv-räntorna skulle utgå, icke belåtna, och Riksdagsmännen från Blekinge i Bonde-St. anhöllo derföre om upphäfvande deraf.
Dessa yrkanden vunno dock i början ej framgång, utan afslogos af R.
St:r särskilda gånger, men framställningen kom åter, och vid 1856 och 1857 års riksdag kullkastades de förra besluten och uppfördes på 5:te hufvudtiteln ett förslagsanslag af 16,000 rdr, hvaraf till rusthållarne skulle utgå så stort tillskott, som motsvarade skillnaden mellan hvad rustningshemnianen efter förvandling skulle i tillskott bekommit och hvad de erhöllo i penningar, i sammanhang hvarmed augmentsräntegifvarne befriades från att betala mer än det kontanta belopp, de af ålder hade erlagt.
Den fördel, som sålunda blifvit sistnämnde hemmansegare beredd, har dock icke utgjort någon lindring i rustnings-tungan för sjelfva rusthållarne.
Att de kunna finna det mycket angenämt, om de också lyckades komma ifrån att utgöra rustningsskyldigheten in natura, det är lätt att fatta, och sannolikt synes mig att hvarje rusthållare skulle ej ogerna se, om enahanda fördel bereddes honom.
I det outredda skick, hvari denna fråga nu befinner sig, tror jag det icke vore lämpligt att R.
Skr ingingo till K. M. 550
Den 18 April f. m. med en skrifvelse i den syftning, som Utsk:t föreslagit, utan får jag anhålla om afslag å Betänk:t.
Huruvida någon skulle våga att resa genom Blekinge efter den skildring deraf, som motionärerna framställt, anser jag ganska tvifvelaktigt.
Lyckligtvis är tillståndet derstädes icke så orande.
Jag är förekommen af den siste värde talaren, som med stor kännedom meddelat de upplysningar, som jag hade ämnat framlägga.
Det är gifvet, att en rusthållare, liksom hvarje annan person, om han tror att han kan få en förmån, är ganska benägen att taga emot den och gör allt hvad som står i hans förmåga för att erhålla den.
Jag har haft ganska mycket att göra med båtsmän och jag har icke funnit dem vara värre än annat folk.
Det är min öfvertygelse, att det bland båtsmännen icke finnes så stort antal »enfants perdus», som man i allmänhet vill göra troligt.
Jag fortfar i mitt tillstyrkande, all en skrifvelse måtte afgå till K. M., då jag anser det för Staten möjligen vara fördelaktigt, om indragning der och hvar kan ske.
Jag hade icke ämnat deltaga i diskussionen öfver förev:de ärende, men då man framställt så mörka skildringar af en hel klass medborgare, boende inom det län, som är mig anförtrodt, så vore det ett förräderi mot dessa medborgare att icke gifva åt denna målning en ljusare färg, Jag får således tillkännagifva, att jag, som länge gjort tjenst vid den indelda arméen, aldrig har funnit att båtsmännen äro svårare att hafva att göra med än soldater, annat än i vissa fall, till hvilka man ganska lätt kan spåra orsakerna.
Först och främst är båtsmanshållet så stäldt, att inom de stora kompanierna finnes nästan intet befäl.
Dit kommenderas en kapten och en löjtnant, hvilka anse denna kommendering som en plåga, och som flyttas derifrån så fort som möjligt.
Oaktadt den mest nitiska tillsyn, är det icke möjligt för dessa båda att kontrollera 200 spridda båtsmän, i synnerhet när de till sitt biträde hafva endast en korporal, som är utsedd af manskapet och som gör sin tjenst ganska oordentligt.
Som landshöfding har jag haft det mesta besväret till följd af klagomål från båtsmän öfver nidskhet hos deras rusthållare, och dessa klagomål äro merändels af den beskaffenhet, att båtsmännen få rätt — jag vill dock i detta fall undantaga motionärerna, hvilka höra till dem, som hålla sina båtsmän ganska bra.
Hvad kan val vara orsaken till det dåliga förhållandet emellan båtsmännen och deras rusthållare, och huru kan det rättas?
Till en början kan det rättas derigenom, att rusthållarne söka att få bättre folk, hvilket man får, om man betalar bättre; men om man antager den första trashank man får tag uti, så får man naturligtvis folk derefter.
Vidare skulle det kunna rättas, om båtsmannen blef behandlad på annat sätt än han nu blir.
Vid sista sammanträdet här, rörande denna fråga, har det blifvit upplyst
Den i8 April f. m. 551 om hurudan behandling en båtsman undergår.
Sedan han blifvit antagen och hans tid är inne att blifva kommenderad, så skickas han till Carlskrona; der får han arbeta på varfvet, hvarest han visserligen får någon rekryt-undervisning, men hans hufvudsakliga arbete der är dock släparbete, och han anses såsom den persons dräng, under hvilken han gör tjenst.
Detta är tydligen icke ett sätt att uppväcka ambition hos en krigsman.
Sedermera blir han kommenderad på expedition, och då har han icke mer reda på sjömannayrket, än hvad han kunnat lära sig sjelf under fiske etc.
Till följe häraf känner han icke namnet på en enda tågstump.
Den minsta skeppspojke är kunnigare än båtsmannen, hvarför också denne sednare icke åtnjuter den ringaste aktning.
Hans moraliska känsla måste således ovilkorligen blifva nedsatt.
Detta är visserligen nu till någon del rättadt, så att befälet åtminstone behandlar honom menskligt.
Ur dessa förhållanden utvecklar sig den tanken, att det är ett syndastraff att blifva båtsman, men i sjelfva verket äro båtsmännen ganska bra.
Om man nu undanrödjer dessa orsaker och låter båtsmännen få exercera och slippa släparbete, och om han under sommaren fick komma om bord på ett fartyg, som seglade en längre tid och han der fick kunskap om det yrke, som han tillhör, så skulle han tilltvinga sig större aktning, och man skulle slippa att höra några klagomål öfver hans oduglighet och dåliga uppförande.
Om den nu föreslagna skrifvelsen till K.
M. kan hafva den påföljd, att K. M., för att lätta rustningen, minskar båtsmanshållet, och om sedan de inflytande vakans-afgifterna användas på sådant sätt, att de qvarvarande båtsmännen blifva bättre hållna, så att deras sjelfkänsla väckes, så är ett ganska stort ändamål vunnet, och vid sådant förhållande vill jag yrka på bifall till Detänk:t.
Under den senare delen af diskussionen har man mycket fästat sig vid den tafla, som af motionärerne blifvit framställd.
Man kan måla en tafla på olika sätt och likväl måla sannt.
Jag tror att denna tafla bar fått väl starka färger, men det hindrar den icke att vara natursann.
Ett misstag är här begånget, när man trott att målningen omfattar de i tjenst varande båtsmännen.
Så är icke förhållandet, men den stora mängden af båtsmän inverkar på befolkningen uti de omkringliggande delarne af landet.
Det är naturligt att de, som hafva befäl öfver båtsmännen, äro angelägna att endast behålla de karlar, som äro dugliga, och deraf följer att en hel hop får kasseras vid temligen tidiga år.
Dessa blifva sedan qvarboende i trakten och komma merändels att ligga fattigvården till last.
Allt detta gifver stoff till en sådan tafla, som nu blifvit framställd.
I samma mån som arbetslönerna hafva stigit, har också svårigheten för rusthållarne ökats att anskaffa dugligt folk till 552 Den 18 April f. m. båtsmän och att kunna betata dem; så att, utom den tunga, sorn ligger i sjelfva rustningsskyldigheten, så hafva rusthållarne en alltjemt ökad tunga i den tilltagande svårigheten att anskaffa det folk, som erfordras.
Mörner har sagt att rusthållarne vilja söka att komma ifrån denna sin skyldighet.
Detta är icke deras mening, utan de vilja blott undvika de olägenheter, som jag har påpekat.
Vidare har Gr.
Mörner såsom bevis på att det icke skulle vara så farligt med bördan på fattigvården i de ifrågav:de trakter, anfört att inga besvär inkomma derifrån till Kammar-Rätten.
Jag frågar, hvad det skulle tjena till att komma in och besvära sig öfver en sak, som icke kan hjelpas.
Som jag anser att den föreslagna skrifvelsen åsyftar på samma gång flottans och rusthållarnes fördel, så får jag fortfarande anhålla om bifall till Betänk:t.
Jag vill endast med några ord bemöta Gr.
Mörners yttrande.
Hvad han talade om, ang:de det anslag, som för några riksdagar sedan blef beviljadt till upphjelpande af rusthållarnes augmentsräntor, tror jag icke hafva något med den förev:de saken att skaffa.
Rusthållarne vilja nu alldeles icke undandraga sig detta onus.
De begära endast att få erlägga vakans-afgift för en del båtsmansnummer, och den vilja de betala till sitt fulla värde.
Det finnes många af dem, som anse det fördelaktigare att fullgöra sin skyldighet in natura, och det är egentligen ur fattigvårdens synpunkt, som de begärt denna förändring.
Man har sagt här att motionärerne utmålat en sådan tafla, så att, om den vore sann, skulle man knappt våga att resa i Blekinge.
Mina Hrr! så var för icke längesedan förhållandet.
Ett härad, hvari jag har egendom, Östra härad, är det andra eller tredje i ordningen i afseende på fridstörande brott, och landshöfdingen har sig nog bekant de grofva brott, som der äfven nyligen blifvit begångna.
Om det icke precist har varit båtsmän, som föröfvat alla, så har det åtminstone som oftast varit båtsmans alkomlingar, som föröfvat dem.
Således, om äfven taflan fått något starka färger, så tror jag likväl att den i grunden är ganska sann.
Orsaken dertill att tillståndet i nämnde provins nu är något förbättradt, ligger deri att arbetslönerna hafva mycket stigit, isynnerhet genom de allmänna arbeten, som på sednare tider lemnat tillfälle till förtjenst.
Jag vill icke trötta R. o. Ad. med att uppläsa hela motionen, men hvad deri begäres, är endast att, i fall K.
M. skulle anse att några båtsmans-nummer kunde sättas på vakans, utan att försvarsverket derigenom korame att lida något, sådant måtte ske.
Derigenom skulle det både blifva lättare att anskaffa folk och man kunde äfven få dugligare folk än nu.
Jag anhåller fortfarande om bifall till Betänk:t.
Indelningsverket till lands tror jag ega för fäderneslandet stora och öfvervägande förtjenster.
Jag tror att Den 18 April f. m. 553 detta är det enda sätt att förskaffa en tillräcklig stam för vår talrika beväring.
Svenska staten är alldeles för fattig att kunna hålla en stående armé ständigt under vapen, och under den tid, då den icke är under vapen, så bör naturligtvis staten bereda soldaterna tillfälle till arbete, och något för dem lämpligare arbete än jordbruket finnes, i min tanka, icke.
När bondpojken blir antagen till soldat och får lära sig exercis och att handtera musköten, så höjes han både i sin egen och andras tankar.
Helt annorlunda är förhalandet med indelningsverket till sjös.
Från några kustprovinser tagas ynglingarne från jordbruket och skickas ut påt några knapphändiga sjöresor, der de icke få någon sjömanna-intelligens, utan komma hem, nära nog lika okunniga i sitt yrke, som när de farit ut.
Jag tror näppeligen att hela båtsmanshållet kan uppvisa 100 man medelmåttiga sjömän.
Sedermera användas de till släparbete på varfven och detta arbete kostar staten ganska mycket.
Jag har hört att ombord på kronans fartyg det funnits båtsmän, som varit så litet öfvade, att officeren, sedan han utdelat en befallning till någon af dem, har tänkt: »jag får väl gå och se efter, så det dumhufvudet ej går och trillar i sjön.»
Båtsmanshållet står nu alldeles på samma ståndpunkt som om både Sjöministern och Amiralen hade sofvit allt sedan Carl den elftes dagar.
Det Svenska sjöfolket står helt och hållet främmande för Sveriges flotta.
Det anser ett krigsfartyg vara ett flytande fängelse.
Jag vill icke bestrida att Hr Lilliehöök på ett fartyg, som ansågs vara det bäst utrustade som utgått från Svenska marinen, bland 300 båtsmän funnit några, som varit dugliga sjömän; men detta bevisar ingenting för båtsmanshållets lämplighet.
Jag tror att den båtsman, som har håg och kärlek till sitt yrke, när han kommer hem icke tvifves med bondens långsamma steg och trägna arbete, och jag är fullt öfvertygad om att dessa »sjögastar», som på sjön äro en ära för sitt land, äro på landbacken en plåga för sina rusthållare.
Jag har sjelf hört af kompani-chefer att rusthållarne hafva ständiga obehag af sina båtsmän.
Då så är förhållandet, så tycker jag icke att det är för mycket att R.
M- med en anhållan, att K.
M. täcktes småningom indraga och ordna båtsmanshållet.
Jag har egentligen icke något emot att bifalla Utsk:ts hemställan, om man blott uteslöt ändamålet, hvartill vakansalgifterna skulle användas.
Jag önskar detta derför att i Betänk:t förekommer en hemställan, att K.
M. skulle taga i betraktande det förslag till organisation af flottans trupper, hvilket dels jag, och dels andra motionärer hafva framställt, och förr än R.
St:r hafva afgjort, om de antaga mitt förslag eller det, som Utskit framställt, så anser jag, för min del, att det icke kan bestämmas till hvad ändamål vakansafgifterna skola utgå.
Hr Rosensvärd, Johan Henrik:
Jag ämnar icke ingå i någon undersökning, huruvida båtmanshållet lemnar en beman - 554 Den 15 April f. m. ning, som är passande för flottan; lika litet ämnar jag granska de dystra skildringar, som blifvit framställda af det olyckliga tillstånd, som båtsmanshållet åstadkommer i provinserna.
Jag vill blott bifoga den anmärkningen, att detta måste endast vara fallet med den del af båtsmanshållet, som är berustad.