Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der står: »En sådan förhoppning (nationernas inbördes närmande) var så mycket naturligare, som Sveriges folk, under medvetandet af sina Den 17 Mars f. m. 189 afsigters renhet, kunde förvänta, att öfvertygelsen om den fasta sammanslutning, båda folkens väl kräfde, snart skulle föra begge in på den bana, der deras bästa snarast och säkrast kunde vinnas, helst då åt båda de nära besliigtade nationaliteterna lika fritt utrymme lemnades att göra sig gällande.
Denna förhoppning har icke blifvit upfylld.
Det Norska folket har, i sin hängifvenhet för sträfvandet att bevara sin nationalitet, betraktat hvarje förslag, åsyftande att förverkliga det närmande folken emellan, som, enl.
Sveriges föreställning, skulle utgöra föreningens syftemål och styrka, såsom försök att på bekostnad af Noriges nationalitet sammansmälta folken, samt fördenskull afvisat hvarje tillmötesgående uti ifrågav:de riktning, oell, allt efter som sympatier härför kunnat visa sig i Sverige eller i Norige, nära nog stämplat dessa såsom ett attentat eller ett förräderi mot Noriges sjelfständighet och statshöghet».
Detta språk är sannerligen i samma ton, som jag anmärkte i det föregide, och, hvad ännu värre är, det är icke grundad t på faktiska förlndet.
Jag vet alltför väl att Svenska folkets afsigter emot Norige varit rena och broderliga.
Jag vet att det är Norrmännens kyliga tillbakadragenhet och ofta afvisande svar, som framkallat den animositet, hvilken beklagligen nu upkommit emot dem.
Det förekommer mig som en fiiare, hvilken länge blifvit kallt och slutligen snäsigt bemött af föremålet för sin ömhet, och derföre hastigt fattar humör.
Visserligen är denna min liknelse något haltande, men den uttrycker min förhoppning, att den hastigt påkomna animositeten skall ock hastigt vara öfvergående.
Jag hoppas det desto hellre, som den grundar sig mindre på verkliga förnärmelser från Norsk sida, än på de skefva framställningar, vi derom fått, och på de föreställningar, vi till följd deraf gjort oss.
Låtom oss derföre något närmare undersöka verkliga och sanna förledet härmed.
Vi torde alltid böra hågkomma Norrmännens befogade ömtålighet om sin grundlags helgd.
Nå väl, huru länge dröjde det ifrån föreningsbandels knytande, förr än Norska Stortinget fick mottaga den ena propostn efter den andra om uphäfvande och förändring af just de vigtigaste af deras grundlagsbestämmelser, om Konungens veto i lagfrågor, om adels återinförande, om embetsmäus afsättlighet (såväl civila som ecklesiastika, utom domare) m. in., och icke mindre än 10 Kongl. Propos:r lades och lågo 1821 på Stortingets bord, af hvilka de flesta voro af en genomgripande betydenhet och skulle, om de haft framgång, »gjort representationen till verktyg i konungamaktens hand», såsom en Svensk författare påstår.
Då dertill kom det försök, sorn från Svensk sida gjordes att imponera på Stortinget, dymedelst att 3000 man Svenska trupper sammandrogos i läger utanför
Kristiania samtidigt med 2,000 man, som på en flottilj lade till utanför Kristiania, och att dessa alla voro försedda med skarp ammunition, hvilket säkerligen en och annan på detta rum torde erinra sig — så var i sanning lika litet denna demonstration som de försök, hvilka gjordes att åstadkomma ändring i Noriges grundlov, af det slag, att, om de kommit från Norsk sida, vi ingal, skulle betraktat dem 190 Den 17 Mars f. m. såsom försök att vinna vårt förtroende, vår välvilja, vår vänskap.
Jag vet alltför väl att Svenska folket icke hade ringaste del i dessa åtgärder, icke ens Svenska Regeringen j men att man i Norige ansåg dem såsom Svenska var ej att undra på.
Huruvida ifrågavide Propos:r och demonstrationer blifvit i Norige stämplade såsom »attentat» vet jag ej, men det vet jag att, om de kommit från Norsk sida, Ekon.Utsk:t då skulle haft befogenhet att gifva dem detta namn.
Men, Mine Hrr, icke har Norige, såsom Ekon.Utsk:t säger, »afvisat hvarje förslag till närmande».
Jag erinrar mig nu för ögonblicket åtminstone följande frågor, i hvilka Norige visat beredvillighet att gå oss till mötes:
Om handelsförhållandena mellan Sverige och Norige år 1815, hvarigenom tullen å spanmål från Sverige nedsattes till hälften i Norige, hvaremot tullen å fiskvaror nedsattes i Sverige; om handel och sjöfart år 1827', och om konsulatförhållandena år 1856.
Ar 1857 anslog Norska Storthinget medel för jernvägsförbindelse med Sverige.
Man bör icke heller förglömma att Norska Stortinget år 1822 hade åtagit sig betala 3 mill. specier, som det möjligen skulle kunnat undandraga sig.
Sverige hade nemi. i Kielerfreden förbundit sig att ersätta
Danmark sagde belopp, såsom utgörande den på Norige belöpande andelen af Danska statsskulden, men glömt att vid konventionen i Moss fordra ersättning derför af Norige.
Med känsla af denna glömska, erbjöd Carl Johan sig att sjelf bidraga till beloppets erläggande genom årligt afdrag af 60,000 specier å sitt och dåv:de Kronprinsens apanage.
Men Norska Stortinget alböjde detta tillbud.
Tvifvelsutan hafva Norrmännen gått oss till mötes i flera frågor. än jag nu kan upgifva, ehuru de beklagligen afvisat flertalet.
Emellertid ådagalägga de exempel, jag anfört, öfverdrilten i Utskits påstående att de »al visat hvarje tillmötesgående» i rigtningen af ett närmande.
Men låtom oss nu fortsätta att undersöka halten af Utsk:ts motiver.
På sist anförda sida. nemi. 29, näst sista raden, öfvergår Utsk:t till frågan om det gemensamma försvaret, och säger: »För det gemensamma försvaret ställer Sverige till Unionskonungens disposition liela sin försvarsstyrka, medan Norige genom grundlagsbud betagit
Unionskonungen rättigheten att använda den vida större delen af dess armée, eller alla de trupper, som ej äro linietrupper, utanför Noriges gränser, d. v. s. till annat än Noriges försvar, likasom man betagit Konungen rätt att, utan Stortingets samtycke, använda någon enda del af arméen eller skärgårdsflottan till anfallskrig, ett sväfvande och tvetydigt stadgande, som en gång haft sin motsvarighet i Sveriges grundlag och lemnat sorgliga minnen i dess historia.
Huru under sådana förhållanden man ens kan tala om en likställighet mellan de båda länderna, må i sanning anses oförklarligt.
Och likväl, då i unionskomitén ett förslag till föreningsfördrag i denna syftning utarbetades, ansågo sig Noriges representanter hafva gått långt i medgifvande!! och ega anspråk på Den 17 Mars f. m. 191 dvlika från Sveriges sida, derföre att de ingått på borttagande af förbehållet rörande anfallskrig och på landtvärnets användande äfven inom Sverige, dock »med Stortingets samtycke.»
Lika med Utsk:t, erkänner jag att i det gemensamma försvaret ligger just den vigtigaste föreningspunkten, och jag må bekänna, att jag har känt mig djupt sårad — bittert retad såsom Svensk öfver den obenägenhet — öfver den alvoghet, som jag har trott att Norska folket, visat i denna fråga.
Men jag har nu skaffat mig uplysningar, som hade stått Utsk:t tillbuds, om det velat begagna dem, af hvilka jag med angenäm öfverraskning erfarit, att Norige icke gjort sig skyldigt till de skarpa förebråelser, som jag, lika med andra, missled af tidningsnotiser och hörsagor, gjort brödrafolket.
Unionskomiténs Betänk:de, som ända hitintills förblifvit en hemlighet här i Sverige, och om hvilket en värd här närvarande ledamot på ett sammanträde i förrgår yttrade i ganska god afsigt: »För ingen del bör denna handling blifva tryckt och spridd till allmänheten, ty deri lära förekomma så otillbörliga anspråk och yttranden från de Norska ledamöterna, att kännedomen derom skulle blifva en farlig eldbrand, som skulle kunna tända en allt för stor och häftig eld i sinnena emot Norrmännen.
Af detta förfärliga dokument har jag nu i min hand ett exemplar, nemi. ett tryckt Norskt exemplar, sora jag genom en ung Norrman förskaffat mig.
Beklagligen har jag icke förr än nu på morgonen fått det, så att jag endast flyktigt kastat ögonen deri, men så mycket har jag deraf sett, att redan Unionskomitén föreslog, hvad ock Norska regeringen i sin Indstilling af d. 27 Febr. 1847, hvilken jag också här håller i min hand, tillstyrkte, att nemi.
Slorthinget borde medgifva den förändring i Grundlovens 25 g, som vi å vår sida fordrat, så att K.
M:t skulle ega samma fria dispositionsrätt öfver Norska arméen och flottan som öfver den Svenska.
Samma förslag förnyades af den s. k.
Vapenkomitén år 1856.
Någon propos. om ändring af 25 g måtte aldrig varit gjord, åtminstone har jag icke lyckats att derom få kännedom, och jag begagnar tillfället ställa en fråga till härvarande konseljledamöter — specielt till Hr Gripenstedt, som längst innehaft sitt höga embete — huru härmed sig förhåller.
Att andan åtminstone inom Norska arméen är till förmån för ifrågavrde ändring, derom vittna flera artiklar uti den af Norska Milit.-Samfundet i Kristiania utgifna tidskrift, och jag åberopar specielt i detta afseende 1859 års C:te häfte, pag. 518 — 524, deri det yrkas icke blott att 25 g Grundioveti, utan också att Norska krigslagarne i allmänhet matte ändras till öfverensstämmelse med de Svenska, så att inga förvecklingar må kunna upkomma, då, i blandad tjenstgöring, Norska trupper kunde komma under Svenskt befäl, eller tvertom.
Utskits upgilt att den vida större delen af arméen icke nu vore disponibel af K. M., är icke exakt, aldenstund de disponibla linietrupperna utgöra 12,000 man i ledet, jemte 2000 befäl, spel m. m., eller tillsammans 14,000, då deremot landtvärnet, som icke får kommenderas utom Noriges gränser, icke hittills upgått till mer 192 Den 17 Mars f. m. än 9000 man, ehuru fråga lärer vara att öka det till 15,000.
Jag har derom skaffat mig upgift från samma unga Norrman, jag här ofvan åberopat, och har upgiften här tillgänglig för en hvar, som derom behagar taga kännedom.
Af samma upgift inhemtas att Norska Storthinget innev:de år höjt anslaget för arméen med cirka % utöfver förra beloppet, nemi. till 1,021,600 speeier.
Frågan om anslaget för flottan är ännu ej afgjord.
Visserligen återstår mycket att önska i afseende på Norska försvarsverket, men icke frammana vi Norrmännens beredvillighet att upfylla dessa önskningar, eller hvad jag må kalla billiga fordringar, om vi förneka, dölja eller vanställa hvad de gjort.
I fortsättning af samma stycke, jag n}ss upläst, yttrar Utsk:t: »Det skulle sannerligen ej behöfvas mera än ett i gemensamt intresse företaget krig, der dylika stadganden tillämpades, för att
Sveriges folk klart iusåge hvad den yrkade likställigheten innebure och föreningens sista timma hade slagit.»
Ehuru nyttig och nödig en förändring af 25 § Grundloven är, så att Konungen får fri disposition öfver hela arméen, lärer väl icke kunna tänkas att Han skulle, äfven med sådan fri disposition, vilja så blotta Noriges kuster, i händelse af ett krig, att Han derifrån droge flera, än de disponibla 14,000 man.
Månne ej Norige, om det såge sina kuster härjas och ödeläggas i brist på trupper, sorn vore dragna derifrån till ett anfallskrig, skulle få större, befogenhet till klagan, än vi nu ega öfver den olämpliga inskränkningen i den af opionen äfven i Norige utdömda 25 § ?
Men, M. Hrr! huru mörk, osalig och jag hoppas falsk är ieke den föreställning, Utsk. gör sig, att vid ett inträffande krig, under gemensam fara, de båda brödrafolken skulle, i stället att förena sina krafter mot en gemensam fiende, låta kifvet och afundsamheten förleda sig till tanka på unionsuplösning?
Det är sorgligt att sådana tankar kunna upspira, än mer att de kunna slippa fram i ett Utskits Betänk.
Litet längre ned på samma sida förekommer följande: »Men det gifves äfven andra förhållanden, som göra en likställighet omöjlig, derest man ej på denna väg vill komma till föreningens uplösning.
I samma stund den yrkade fullkomliga lik ställigheten genomföres, i samma stund är ock i hvarje fråga, der tilläfventyrs olika intressen mellan de båda rikena kunna upstå, och sådana lära väl ej alldeles uteblifva, bevakandet af det gemensamma bästa uteslutande lagdt i Unionskonungens händer och beroende af hans personlighet.
Naturligt nog måste på honom mäktigt inverka den enighet och kraft, med hvilken hvartdera folkets särskilda intresse inom detsamma söker göra sig gällande.
Och huru mycket lättare vinnes ej sammanhållighet, inom ett mindre talrikt folk än inom det talrikare, huru mycket kraftigare måste ej en mera homogent bildad representation göra sin röst' gällande, helst då den eger i grundlagen befästad en vida kraftigare och lättare verkliggjord ministeriel ansvarighet.»
Här säger Utsk:t nära nog rent ut — vi måste försöka att tillmäta l)en 17 Mars f. m.
193 tillmäta osa ett principal, ty, ehuru Noriges folk är mindre än det Svenska, har det dock genom sin enighet och sin homogena representation en vida större kraft och inflytelse — har anspråk på att göra sin röst mera gällande, än vi Svenskar, som icke äro eniga, och som icke hafva en sådan representation.
Huru kan man väl framställa dylika anspråk på sådana skäl?
Är det ett fel eller en dygd hos ett folk att vara enigt?
Är det Noriges fel att Sverige har en fvrdelad, af Ekon,Utsk:t nu så bittert ironiskt klandrad representation?
Svaret kan ej blifva mer än ett.
Skulle än ett land, som erkänner sig stå tillbaka i enighet — stå efter i konstitutionella former och i sin representationsförmåga att utöfva inflytande på konungamakten — skulle ett sådant land, som erkänner dessa lyten, kunna på deras tillvaro med något sken af billighet grunda sina anspråk på supremati öfver det andra, såsom en motvigt, derföre att det andra är bättre ordhadt?
Så illa står i sanning icke till i Sverige, hvarken med vår enighet eller med vår representation, som Ekon.Utskit hånande påstått — ; bort med en sådan förnedrande tanke om vår enighet, bort med så förnärmande föreställning om vår representation!
Jag fortsätter på samma sida: »Den gångna tidens erfarenhet är i detta fall för Sverige ej att förbise.
Den visar huru det lyckats Noriges representation att steg för steg bringa sina önskningar till fullbordan, icke alltid utan att Sveriges sympatier dervid satts åsido.
Så har Norska grundlagens stadgande, att Noriges örlogsflagga skulle vara en unionsflagga, vunnit den tillämpning, att väl Norige fått särskild örlogsflagga, men att, detta oaktadt, på grund af det Norska grundlagsbudet, Sveriges urgamla flagga, genom ärorika minnen, både från segrens och motgångens dagar dyrbar för Svenska folket, erhållit en för densamma främmande tillsats, medan å andra sidan yrkas, att en i samma Norska grundlag
Svensk man förbehållen förmån skulle utan Sveriges hörande kunna uphäfvas.»
Äfven jag erkänner, att i afs. på flaggan har Norige gått utöfver — och fått sig beviljadt mer än sin tillständiga rätt, då det fick en särskild unionsflagga, i stället att, såsom lil § Grundloven bjuder, det bordt vara en gemensam.
Men huru varmt jag må älska våra förfäders minnen och prisa d“ras bedrifter under den blå och gula flaggan, hvartill jag enskildt må ega desto större skäl, som min lär och mina förfäder utmärkt sig under densamma och derigenom beredt mig rättighet att här föra talan, kan jag lika litet betrakta brödrafolkets färger främmande för oss, som känna mig sårad af en tillsats i vår flagga, som påminna oss om den ökade styrka vårt sjöförsvar kan få genom föreningen med Tordenskölds och Adlaers tappre landsmän.
Har Engelska flaggan blifvit nedsatt i Europas — i verldens — ögon, derföre att de Skottska färgerna der fått rum —?
Nej, M.
Det var just från den tid, som Englands flagga fick denna H. IV. 13 194 Den 17 Mare f. m tillsats, söra det mer och mer inkräktat det välde, som detta land nu har på hafvet.
Men i de rader, jag sednast upläste, står ännu ett anmärkningsvärdt ord — »Svensk mans lörman».
— Ståthållarebefattningen i .Norige skulle derföre vara oss dyrbar, att den kunde såsom »förmån» tillfalla en Svenk man!
Huru skef är icke denna upfattning af Svensk förmån ?
— Sannerligen jag tror det skall vara mangen, som skulle numera på allvar vilja söka sig en sadan förman.
För min del skulle jag vara böjd anse mannen icke för lycksökare, för t: vidt dermed menas den, som söker lyckan, utan last hellre lör äfventyrare.
Och till slut på sidan 30 heter det: »Det låter och lätt tänka sig hvart likställigheten skulle ledar om, såsom man föreslagit, genom tillträdes lemnande för Norrmän tiil statsministersembetet för utrikes ärendena, Norige skulle ega eu organ iuom Sveriges statsråd, medan den möjlighet, som för Sverige funnits att i den Norska regeringen bevaka sina intressen, skulle uphäfvas.» Hvad angår Norsk mans tillträde till statsministersembetet, må jag förklara att jag .i allo delar deras mening, som icke vilja lemna Norige denna rättighet, icke derföre att Svenske utrikesministern har, jemte ansvarigheten för ministeriela mål, också ansvarighet för öfriga Svenska regeringsärenden, hvari lian deltager, oell elenore, att, under vår närv:de organisation af in t eri mssty reisen, Norige skulle få, genom tillsättande af utrikesministerplatsen, en ännu större öfvervigt, än det redan liar i densamma, utan ock hufvudsakligen derföre att jag finner det billigt, att Sverige, såsom den sä betydligt större makten, bibehåller, såsom undantag, det redan från unionens början förbehållna försteget i alla underhandlingar med utrikes makter, så länge vi ej ega en gemensam unionsrepre sentätion.
Men då Ulslct i reciten framhållit såsom en synnerlig fördel, beviljad Norige, den sedan år 1835 gällande föreskrift, att ett Norskt statsråd skall öfvervara alla ministeriel la mål, som röra Norige, fördrar ock rättvisan att framhålla skälet hvarföre Norska regeringen först ifrågasatte att få denna rättighet sig beviljad, I en liten stad vid namn Bodö, högt upp i Nordlanden, hade etablerat sig ett Engelskt lurendrejarebolag, som djerft trotsade lag och embetsmyndigheterna, och som genom öfverlägsen styrka, vid ett tillfälle af beslag, återtog det konfiskerade godset, brände upp packhuset, bakband tulltjensteman m. m.
Naturligtvis blefvo dessa våldsverkare derför häktade och lagförda.
Men de lyckades, att inför Engelska utrikesministeriet vanställa förhållandet, som icke heller måtte blifvit tillbörligen utredt inför det Svenska, så att resultatet blef en befallning från K.
M:t, att lurendrejarne skulle släppas på fri fot, processen nedlades, och Norska statskassan fick med 18,000 pund godtgöra dem deras förmenta förluster.
Jag har hemtat detina upgilt ur samma bok om föreningsfördraget, jag ofvan åberopat, pag. 65 till 68 om jag rätt minnes.
Den 17 Mars m. 191 lagen under om Norrmännen sökte få vid afgörandet af do ministeriella målen en organ, genom hvilken de kunde meddela uplysningar och bevaka sitt intresse.
Att en Svensk man såsom Riksståthållare i Norige skulle hafva till upgift att bevaka Sveriges intressen der, är en oriktig framställning.
Han öfvergår från Svensk till Norsk embetsman, från Svensk huld- och trohetsed, och kan, om han är hederlig karl, ej undgå att anse sig lika pligtig, sorn hvarje annan Norrman, att befordra Noriges intressen.
Dertill manas han ock af en annan sporre, som torde verka äfven på den, sorn icke vore samvetsgrann, nemligen fruktan för straff, ty lian ställes under Norsk lag och Norsk ansvarighet, och kan dömas till och med till lifstids fängelse, utan att Konungen, som endast i fråga om dödsstraff eger benådningsrätt, skulle kunna skydda honom.
Annat var förhållandet med den Ståthållare, som stod i spetsen för Norska ärenden före 1814.
Denne — den
Danske ståthållaren — var endast inför Danske Konungen och Danska lagen na svarig för sina åtgärder i Norige, och en sådan ståthållare är här icke fråga om.
Litet längre ner på sidan 31 förekommer följande strof: »Endast rättvisa grunder lemna utsigt att vinna syftemålet, och dessa äro hvartdera folkets frihet och sjelfständighet samt okränkta rätt att, i den mån det bidrager till det gemensamma ändamålets vinnande, också ega inflytande på de gemensamma angelägenheterna» etc.
Är då föreningen mellan Sverige och Norige ett handelsbolag, ett aktiebolag?
Är det ej en politisk-militärisk förening emellan tvenne hvar för sig sjelfständiga suveräna folk under en Konung?
Icke var det föreningens höge stiftare, som hyste en sådan krämaretanka.
Hans åsigt om den grund, hvarpå föreningen skulle hvila, uttalade han 1815 i förut aulörda ord, der han tydligen säger att jemlikheten skulle vara oberoende af det ena eiler andra folkets antal eller det ena eller andra landets afkastning.
Och denna åsigt Vann då Svenska folkets och dess representanters jublande bifall.
Af tvänne, under ett krig allierade makter, har väl den makt, som lemnar största truppstyrkan och största bidragen, en i förhållande derefter större röst än den andra?
Eller i en kongress, månne det lilla Danmark skulle åtnöja sig med en tjugondedel eller något dylikt af den rösträtt, som tillkommer Frankrikes eller Österrikes ombud—?
— Eller, för att taga ett exempel inom vårt eget land, månne det Högvördiga Ståndet skulle åtnöjas med den rösträtt i förhållande till BoudeStåndets, som presterskapets bidrag till statsverket skulle utvisa i förhållande till hela Svenska allmogens.
Sjelfva BorgareStåndet skulle stå sig slätt vid en sådan fördelning af de politiska rättigheterna.
Utgående från grundsatsen af allas vapenpligt, kan man ej komma längre än att hvartdera landet betalar i mån af folkmängd, och redan häri ligger en ofantlig fördel såväl för Sverige sora Norige. 196 Den 17 Mars f. m.
Jag bar afsigtligen hittills förbigått några af Utsk:t framkastade ord, dem jag visserligen helst önskat att kunna anse och tyda såsom betydelselösa.
Likväl och med afseende på yttranden, fällda så väl vid remissen af Hr Dalmans motion, som också i pressen, vågar jag ej frånkänna dessa uttryck all syftning.
Det förekommer nemligen på icke mindre än 5 ställen, pag. 27, 29, 30 och 31, strofer, som mer eller mindre aflägse antyda, att, om Sverige ej får principat i unionen — om Norige ej villigt fogar sig efter Sveriges fordringar —, vore måhända så godt att unionen uphörde.
Beklagligen har jag ock enskildt hört den föreställningen i ganska välvillig afsigt yttrad, att om föreningen uphörde, skulle de båda nationerna tvifvelsutan såsom buudsförvandter kunna gagna hvarandra mer än nu tyckes vara fallet.
Jag vill helt kort uptaga denna tanke till besvarande.
Minnes man då ej historiens vittnesbörd, huru det vanligen förhållit sig med mindre angränsande stater?
Att icke gå tillbaka till Grekland, der Philip af Macedouien just bildade sitt välde på grund af de öfriga små staternas inbördes fiendtligheter, eller Roms, hvarifrån vi ha ordspråket: »divide et impera», vill jag åberopa ett färskare af England och Skottland.
Hade väl England före år 1603 något enda krig med Frankrike, der icke Skottland var detta sednare lands bundsförvandt.
Huru har förhållandet varit emellan Sverige och Danmark efter unionens uplösning intill sednaste krig?
Hvem eller rättare hvad har bjelpt Ryssland till sitt försteg inora Europeiska statsförbundet, om ej grannarnes kif?
Betiinken detta, Mine
Hrr, och öfvervägen, huruvida vi ej böra förekomma, att R.
St:r i sin underdåniga skrifvelse utkasta ord, som kunna, likt ogräsfrön, slå djupare rot än man åsyftat.
Jag tror mig nu hafva bjudit skäl för mitt yrkande att Utsk:ts motiver måtte underkännas, och jag har gjort det just för att vinna en önskvärd framgång åt det resultat, hvartill Utsk:t kommit i denna punkt, öfvertygad, som jag är, att framgången befordras mer genom iakttagande af lugn, sanning, grannlagenhet och värdighet i uttryck, än genom ett passioneradt bittert språk, sårande tillvitelser och öfverdrifna anspråk.
Eder behjerta mina ord, desto hellre som vi lefva i en tid, då makterna liksom hvila på gevär, och vi icke kunna veta när kriget höjer sin blodiga fana äfven i Norden.
Glommen ej att vi omgifvas af mäktiga grannar, som gjort allt för att rusta sig till strid, under det att vi deremot, sorgligt och bedröfligt att tänka uppå, tyckas glömma all framtidsfara, nekande medel till försvar, till befästningar, till öfning, till vapen.
Det förekommer mig sannerligen som skulle en tung dimma — en samum — östan ifrån hvila öfver våra hufvuden, som förmörkar vårt förstånd och förblindar våra ögon.