Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon såg ut som vanligt, intet kunde drifva henne ur det välsignade lugn, som kommit öfver henne och som omgaf hela hennes varelse liksom luftlagret omger jorden.
»Herre du välsignade Gud», suckade Anderson, »att hon också skulle gå och dö för det där gamla hjärtats skull, som inte är värdt sextio penni, det var nu också ett Herrans eviga öde.
Alltid ska vi stackars fattiga ha sorger, hur vi vänder oss, så ska vi ha sorger.
Och för oss är allting dyrare än för andra.
Den här begrafningen nu till exempel!
Så mycket får jag inte ihop med en månads trälande.»
»Tacka och prisa Gud, ska' man», svarade hustrun med en viss salvelse i tonen, »för hvad som sker.
Herren gaf och Herren tog, välsignadt vare Herrans namn.
Gud ske lof att hon då åtminstone var mätt, när hon dog -- en vet minsann inte hur man kommer att gå hädan.»
Så tog hon potatisgrytan från elden, satte tvättvattnet på i stället och började därefter långsamt och betänksamt äta ett stycke hvetebröd, doppadt i kaffe.
Det var resterna af hennes begrafningskalas.
»Herre Gud, Herre Gud», suckade mannen.
»Sitt inte där och voja dig, du, som ändå kan supa dig tröstad!»
Hustrun tog på sig en arg min och rynkade ögonbrynen.
»Hvad månne du nu egentligen gnäller öfver, -- patrons ha ju betalt begrafningen, kan du då inte vara glad?
Och vi ha hela andra flaskan kvar ännu!
Det var ju bara den ena ni fick slut på.
Jag ids inte se dig så, Anderson, gå ut och lufta dig!
I eftermiddag kan du börja på arbeta igen!»
Mannen gick, och på aftonen återfick patronens Anna sitt silfverhjärta putsadt, uppfiffadt och helt.
Det hade förutom reparationen kostat -- ett människolif.
En aftonstämning.
Det lugnade.
Hafvet var ännu upprördt, dyningarne stego och föllo, stora, glansiga böljor höjde och sänkte sig, och vid stranden, där det farliga undervattensgrundet låg, skummade det ännu.
En bränning slog hvit och fradgande högt upp, men på land susade det helt sakta i träden och vinden höll på att somna af någonstädes långt borta i skogen.
Den vackra
Dalön låg som en trädgård midt ute på fjärden.
På ena sidan var fastlandet, men på den andra hela, vida hafvet.
Stundom, när det hägrade starkt, såg man långt i fjärran söderut en hög kust.
Där syntes otydligt en stad med gammalmodiga hus och många spetsiga kyrktorn.
Folket påstod, att det var Estlands kust och staden Reval.
Stranden vid Dalö var klippig och trädbevuxen.
Höga tallars och granars bruna och skrofliga stammar syntes mellan björkarnes hvita, och barrträdens grenar skiftade i mörkt mellan hängbjörkarnes ljusa blad.
Allra närmast stranden hängde alarnes saftiga mörkgröna blad i vattnet, de smekte ytan, höjdes åter af en vindfläkt och doppade så i igen.
Hvit, hård sand utgjorde bottnen, nu på höstsidan växte där en mängd långt gräs, på somligt stack det fram små hvita, svagt doftande blommor, medan tången, nordens korall, i tjocka, vackra formationer grodde på djupet eller sände lösryckta fragmenter, prydda med snäckskal, till stränderna.
Några famnar från stranden, inbäddad i träd, låg en liten röd byggning, hälften stuga, hälften villa.
Framför densamma stodo några högstammiga blomstergrupper, något härjade af storm och regn, men doftande och täcka, vårdade, som det tycktes, af kärleksfulla händer.
Och på sidorna, längs gångarne, omkring hela huset, reseda och åter reseda.
Ömtåliga heliotroper stodo med sina lilafärgade blomklasar och dröpo efter regnet, hvita långstjälkade liljor sträckte halfslutna klockor åt läsidan, astrarne prålade i sina granna höstfärger, och några georginbuskar visade tjocka, lofvande knoppar, som tyngde på sina skaft.
Herrn i huset kom ut på verandan.
Han såg sig omkring, söp in luften i stora drag, liksom hade han smakat på den, han nästan luktade och snusade på vädret.
»Kom ut», ropade han, »det är ingen fukt, vi kan godt sitta här ute!
Den salta luften är läcker, kom och känn så bra den smakar!»
Man bar ut ett bord på verandan.
Man slamrade med glas, karaffiner, skålar och kannor.
Téköket rök, toddykannan likaså, ur glasen ångade det och den bruna konjaken i sin slipade karaffin fick ett mörkt skimmer af solen, som stundom genom björkarne kastade några sneda strålar på det dukade bordet.
Herrarne satte sig med ryggen åt utsikten och spädde på glasen.
Det var glam och glädje, till och med under de ifrigaste dispyter.
Läkaren och prästen munhöggos oupphörligen, häradshöfdingen och kaptenen skrattade, det var en gemytlig kvartett, fyra oskiljaktiga vänner, man kunde icke undvara hvarandra, man behöfde hvarandra och älskade hvarandra både i lust och nöd.
Kaptenen och prästen voro fattiga slarfvar bägge två, och de representerade nöden, häradshöfdingen och läkaren däremot lifslusten, glädjen och hjälpen, som i form af penningar eller borgen åstadkom denna välsignade harmoni, hvilken alltid nådde sin skönaste fulländning vid klangen af de kära toddyglasen.
Läkarens fru, den lilla doktorinnan, stod vid köksspiseln och stekte abborrar.
Hon visste icke att »bröderna» skulle komma i dag.
De bodde så afsides, hon och familjen, ett par timmars rodd ifrån staden, och hon var icke beredd.
Hon hade icke väntat dem ännu på några dagar.
Prästen hade ju i början af veckan fått största delen af hennes mans kvartal, kapten hade fått det mesta af det privatpraktiken inbringat.
Hon, ja, hon hade fått slita och sträfva för att få det återstående att räcka till för hushållet och till skor åt de välsignade barnen ... och nu voro de där allaredan.
Skulle kanske kaptenen låna penningar i dag igen?
Häradshöfdingen var visserligen ett stöd, men -- han hade sin familj, specielt frun, som hade respekt med sig, han var icke så lättplockad som hennes man.
Det var ett bråk att ställa till ett värdigt emottagande för främmande så här à propos.
Pigan Katrina hade sprungit från Mörknäs till Edsudden, från Edsudden till Hästviken, och först hos fiskarn i »Kroken» fått några marker fisk.
Själf hade hon varit i ärtlandet och plockat ärter, lilla Mina satt ännu bland hallonbuskarne och letade ut de få mogna, dyrbara bären; Elin, femåringen, satt på trappan med morteln på knäet och stötte finsocker, och Katrina låg borta i potatisåkern, våt ända till magen och gräfde efter potatis.
Där fanns i år bara några, och små voro de, hvitgula och ovala som mandlar.
Drängen från gården stod bakom gärdet och »spektaklade» med Katrina; de voro »kärestafolk», och det var högst förargligt för de två att de inte nu i stället fingo ta sin vanliga aftontur ut åt ladorna...
Den unga frun i köket arbetade så att kinderna glödde och gåfvo henne ett friskare, gladare utseende.
Lågan från spiseln kastade glans öfver hennes trötta, melankoliska ögon; hennes lifliga och något nervösa rörelser talade om ett varmblodigt temperament, men hennes redan litet lutande hållning skvallrade om årslånga öfveransträngningar, och ett nät af fina rynkor och fåror i det vackra, eljest så bleka ansiktet berättade en tyst historia om många tårar.
I barnkammaren sof en liten svag gosse på tvenne månader, en annan, äldste sonen, satt som vanligt ute under kardborrbusken, där hade han ett »hus», och i det huset rymdes han själf nätt och jämt med sin docka och sin griffeltafla.
Doktorns äldste gosse var sin mors älskling och sin fars afsky.
Barnet, en sexåring, var icke som andra barn.
Han kunde aldrig bli karl.
Han kunde aldrig få fasoner.
Han var ful, uppnäst och skygg, bockade sig aldrig, log aldrig, svarade icke, när fadern frågade.
Han rodnade däremot som en flicka, var tankspridd som en lärd och klumpig som en femtonåring.
Förgäfves försäkrade modern att han var genialisk, älskvärd, god och lydig -- bara man tog honom på rätta sättet.
Förgäfves omtalade hon hvilka svåra tal han räknat ut i hufvudet, hur märkvärdigt hans minne var och hur han var redo att springa i elden för henne, då hon bad honom.
Fadern tyckte, att alla barnen voro »misslyckade» och »illa, uppfostrade», allihop, t. o. m. den minsta.
Han skulle ändå icke hafva klagat, om icke just den äldste, Karl August, varit sådan som han var.
Med flickorna kunde det vara detsamma, men pojken, äldste sonen, blifvande caput familiae, en sådan obehaglig klump!
»Mamma!» Lille Karl August stack fram sitt hufvud ur hålet i sitt hus, såg upp till modern, som i det öppna fönstret stod och sköljde salaten, stirrade frågande med sina ljusa ögon och gapade med sin röda mun, »mamma, ä' det roligt i himlen?»
Hur så?»
Gossen reflekterade för sig själf utan att besvara moderns fråga.
»Nå, hvarför dör man då?»
»Gud vill det...»
»Men ä' det bättre där än här?»
»Javisst, det kan du vara säker på.»
»Hvarför ska' man då vara här?»
»Emedan, åh ... det förstår du inte.»
»Åh jo, bara säg, söta mamma!»
Modern svarade icke.
»När kommer man till himlen, mamma?»
»När Gud anser en värdig.»
»När blir man värdig att komma till himlen?»
»När man blir äldre.»
»Jaså! Ä' barn ovärdiga?
»Nej, inte när di ä' snälla.»
»Om barn dör, hvart kommer di?
»Till himlen...»
»Hva' gör di där?»
»Sjunger.»
»Hela da'n?»
Efter en stunds paus: »Blir di inte hesa då, mamma?»
»Fråga inte, jag vet inte alls sådant där.»
»Hvad får di för mat i himlen?»
»Det vet jag inte heller.»
»Grälar Gud aldrig ... fast di ä' fula?»
»Nej, min gosse.»
»Grälar han, om di inte bockar sig?»
»Men om di inte svarar, när han frågar?»
»Det måste man...»
»Men om man ä' så rädd, att man darrar?»
»Man ä' inte rädd för Gud.»
Modern sade detta med en blick af den varmaste kärlek.
Åter en paus.
Han smålog förnöjdt.
Efter ett ögonblicks begrundande stack han åter ut sitt lilla hufvud i hålet.
Men så kom fadern, tog honom ut och bad honom att för de främmande visa att han ej var så dum, som man kunde tro.
Därmed smekte han honom, tog honom på knäet, gaf honom ett par sockerbitar doppade i toddy, och började frågorna.
Barnet, ovant vid smekningar och goda ord, gömde sitt hufvud vid faderns bröst och begynte snyfta.
Det var länge sedan doktorn känt det lilla barnets brännande panna mot sin hand, och hans hjärtas våldsamt häftiga slag mot sitt bröst.
Han kysste gossens hufvud, strök det stripiga håret och värmde hans kyliga och våta små händer i sina.
»Du behöfver inte svara, min gosse, du får gå igen, om du vill.»
»Nej pappa, jag vill svara.»
Han tittade litet upp med ena ögat, en tacksam men skygg liten blick.
Så begyntes förhöret.
Fadern gaf honom additionstal, först enklare, så mer komplicerade.
Så subtraktion.
Slutligen multiplikation, division och en smula regula di tri.
Gossen gick segrande igenom.
Han hade firat en verklig triumf.
Kaptenen svor på att han själf inte kunde hälften, prästen öfveröste honom med smicker och själfva häradshöfdingen tog upp sin stora plånbok och gaf honom en femmarkssedel.
»Underbarnet» log förnöjdt, han blef alltmer dristig och frispråkig.
»Nå gå nu till ditt hål», sade fadern, »i morgon skall du få en ny docka från stan, och en lång pumpernickel!»
»Får flickorna också pumpernicklar?» hans röst klingade så förtröstansfull.
»Så gå nu, unge, och var inte oförskämd, bed mamma skynda med kvällsvarden, se så, spring!»
Faderns ton var nu kylig och afvisande, han gaf honom en liten omild knuff, så att han stupade och slog sin lilla uppnäsa.
Begynte strax att gråta, blef ledd ned för trappan och skuffad ett stycke fram på gången.
Det var halft i välmening, halft i otålighet.
Barnet måste aflägsnas, »bröderna» begynte bli en smula högröstade, toddyn var kanske något för stark.
Mellan de tunga molnen stack solen fram, röd och klar, nere vid horisonten.
Det var alldeles lugnt nu, skyarne hade skingrat sig, himlen speglade sig i hafvet.
I öster syntes Helsingfors, i sydvest Sveaborg.
Alla fönster skeno som af guld, kyrkor och torn framstodo så vackert i ljus rosenfärg.
Utterns nakna klippor sågo vänliga ut nu i aftonbelysningen, fiskarbåtar foro långsamt fram mellan grunden i fjärran, det skimrade som silfver efter dem, och en kaskad af glänsande vattenpärlor kastades upp vid hvarje årtag.
Luften var mild, det kom en doft af kåda från barrträden, och resedans starka vällukt trängde in öfverallt i det lilla huset.
Maten var ändtligen färdig, abborrarne öfver allt beröm, och den lilla frun dukade bordet, prydde det med blommor och arrangerade allt så trefligt hon kunde.
Ändtligen kom hon ut på verandan.
De mörka lockarne stodo som en gloria om hennes hufvud, hon glödde af värme och ifver.
»Så skönt här är!» hennes röst lät mild och melodisk, »en sådan högtidsstämning.»
Ett par af herrarne vände sig om för att betrakta hafvet och sceneriet omkring sig, medan de andra mera nyfiket spejade efter bordet och rätterna.
I detta ögonblick drog en flock tranor förbi, man följde med ögonen deras färd.
Med ens hördes ett ljud, hälften sång, hälften klagan.
Det ljöd så vemodigt, alla vände sig om och lyssnade.
Den unga frun tryckte häftigt handen mot hjärtat.
Hon blef i ett ögonblick blek och frågade ångestfullt sin man:
»Hvad är det, det låter som en begrafningssång?»
»Alltid öfverspänd, kära Maria, det är väl någon fiskare, som sjunger psalmer ute på sjön.»
»Nej», upplyste häradshöfdingen, »det är tranorna, de ha ett sådant där läte, då de dra bort...»
»Hvar är Karl August...», doktorinnan var alltjämt upprörd och såg med skrämda blickar omkring sig, »han gick ju hit för en halftimme sen?»
»Han gick härifrån för en kvart sen, till dig...
Kanske är han i hålet.»
Modern sprang ned.
Nej, han är inte där och inte i köket, inte i huset och inte i trädgården.
Det blef ett sökande.
Själfva doktorn blef orolig och steg upp ifrån bordet med supsmörgåsen i munnen.
Där kom en fiskargumma ifrån andra stranden.
Hon berättade att, då hon för en kvart sen rott förbi, hade hon sett »unge herrn» på båtbryggans yttersta kant.
Han hade suttit på bryggan i bara ben och hade plaskat med fötterna i vattnet.
Med en suck, tung som en döendes, segnade modern ned.
Doktorns lefnadsfriska ansikte blef grått på en sekund.
Han sprang upp som en rasande, bort, ned till stranden.
Lilla Mina och Elin sprungo efter, häradshöfdingen tog hand om den afsvimmade pigan, drängen och herrarne begåfvo sig i en rad ned åt stranden.
Man försökte intala hvarandra mod.
Det var alldeles omöjligt, barnet hade ju aldrig förr ensam öppnat grinden, och allra minst, utan modern, gått ut på den långa gungande plankbryggan.
Med tunga, fasta steg och sänkt hufvud gick doktorn förut ned, ensam.
De andra stannade något bakom.
Han stod nu på ändan af bron.
Vattnet var här ett par famnar djupt.
Ett ögonblick var det alldeles tyst.
Så ett tungt fall, ett plaskande i vattnet.
Han försvann och syntes icke.
Ett par sekunder förgingo, långa som timmar.
Så kom han upp med sin börda.
Simmade några alnar, tills han fick botten.
Gick så i vattnet mellan slippriga stenar och snärjgräs.
Barnet låg liflöst i hans armar.
»Det är slut», sade han, då han undersökt den lille, »slut för några minuter sedan.
Men -- låt oss försöka!
Till verket!»
En halftimme förgick under detta pinsamma arbete.
Lifvet återkom dock icke.
Solen hade gått ned, det skymde starkt.
Sveaborgs kyrkklockor kallade soldaterna till aftonmässa.
Ljudet kom och förklingade åter.
Ännu stred det röda skimret borta i väster, men det grå segrade.
Skuggorna blefvo allt större och snart syntes stjärna efter stjärna på himlen.
När det blef alldeles mörkt, kom fadern in med sitt barn.
Han kysste barnets breda panna och låg länge med sitt ansikte lutadt mot den lille dödes.
De voro i denna stund fader och son.
När lindarne blomma.
Han var ung, hon var ändå yngre, de voro nyss gifta, rika och lyckliga.
Allt var som det skulle vara, och ändå såg det icke riktigt ut, som om de passade för hvarandra.
Hon var en modern hufvudstadsskönhet, och han hade varit den enträgnaste, den hyggligaste och den anspråkslösaste bland hennes många friare.
Gud vet hvarför han fått ja ... visserligen var han han en beskedlig människa med en karakter af guld, men något vidare elegant var han icke och föll eljest sällan unga flickor i smaken.
Nu hade hon tagit honom -- i nåder, och han var otroligt förtjust!
De hade hyrt en villa ute i skärgården hos hennes föräldrar, och han brukade roa sig med att ro ut med sin älskade hvar morgon denna sköna, underbara sommar, då hvar dag var som en enda fest af solljus och lycka.
Hon hette Elisabet, den unge häradshöfdingen hette bara Anders, ett tarfligt namn, men som passade honom utmärkt.
I dag hade de kommit att aflägsna sig långt från hemmet, de voro nu borta vid ytterskären; här såg fullkomligt obebodt ut, endast där borta, ute vid vida hafvet, låg bland de grå, kala och ödsliga klipporna en liten lummig ö, likt ett ensamt grönt stänk i det gråblå vattnet, som nu låg framför dem skimrande i junisolen.
Unga frun var törstig, man rodde mot ön och sökte ifrigt en hamn.
Ogästvänligt dolde en mur af branta klippor öns grönskande stränder.
Den unge mannen hade af en lots hört att här var bebodt, det gällde nu bara att finna inloppet.
Han rodde och rodde och hon satt och stirrade likgiltigt ut mot hafvet, färden roade henne icke, luften var för stark, solen för varm, båten för liten och allting just så, som det icke borde vara.
Anders var alldeles för entusiastisk, satt han inte där och himlade sig öfver denna »intressanta» ö, som om den varit själfva lycksalighetens, hunger och törst generade honom icke, sällskap var hans plåga och ensamheten med henne hans största glädje!
Hon älskade omväxling, en smula sällskap, skön natur -- men helst civiliserad.
Synd att deras smak var så olika ... om man bara snart komme hem...
Med en trött blick på sin man fingrade hon på det välfriserade håret, hatten och det nästan osynliga hvita floret.
Båten svängde i detsamma om en af klipporna och de fingo sikte på en liten täck, grön strand, liksom gömd mellan tvenne branta berghällar.
De gingo i land och följde en liten vacker stig, som slingrade sig mellan grupper af lummiga träd fram mot en dal, omgifven af grönskande kullar.
Häradshöfdingen var förtjust, han beundrade allt hvad han såg.
Hon nickade förströdd och steg med sina spetsiga, högklackade skor försiktigt på tufvorna mellan de mossiga stammarne.
»Jag har aldrig sett en vackrare naturlig park eller något så präktigt, som de kolossala mossbeklädda stammarne häromkring!» utropade han.
»Och källan här, hör du hur den porlar och sjunger och hviskar?
Ser du hur asparnes ljusa färg vackert stiger fram mot den mörka bakgrunden af de höga granarne, och hur enarne stå likt grafcypresser omkring en jättemausolé?»
»Så poetisk du är, Anders, jag bara tänker på hur hungerns kval förtär mig», suckade hon, »och längtar att komma till folk ... nu är vi visst nära.»
Stigen blef bredare och de stodo verkligen snart framför ett tämligen stort halfförfallet tvåvånings trähus, hvars dunkla och gardinlösa fönster, likt en blind gubbes blick, tomt stirrade ut mot en gårdsplan, på hvilken man ännu kunde skönja tydliga spår af att den en gång varit en trädgård.
Här och där tittade en förkrympt ros fram bland höga tistelstånd; berberis och buxbom stredo om platsen med hagtorn och njupon; solros, krusmynta och timjan bredde ut sig på löfträdens och resedans bekostnad och på de forna gångarne växte springrot och vildklöfver i bästa förstånd med kardborren och nässlan.
Men på den bristfälliga grå trappans ledstänger slingrade sig några tynande rankor af den vilda vinbusken, som stack in med sina yppigare grenar i remnorna uppe vid taket, där dagern lyste igenom och skvallrade om de årtionden, under hvilka nordanvinden de kalla höst- och vinternätterna obehindradt blåst därigenom på sin väg öfver hafven.
Mot söder beskuggades huset af en präktig rönn och ett par väldiga lindar, sällsynta gäster i nejden och planterade af gamle Erik -- nuvarande egarens far; de stodo nu i blom och spredo sin starka doft vida omkring.
»Här ser obebodt ut och ändå ser jag spår efter människor», sade den unge mannen, »här ligger en duk och där borta hänger en hop kläder till torkning.
Hallå där, är någon hemma?
Helt nära i berget genljöd hans röst och ekot återgaf hans rop hastigt och med yttersta noggrannhet.
Han sprang upp för den knakande trappan, tog den i ett par skutt och slog på dörren.
Endast en katt kröp jamande fram under trappan, krökte sin svarta rygg och satte sig liknöjdt ned på ett af trappstegen, där han långsamt och ordentligt började slicka sina feta lår och små mjuka tassar.
»Jag tror att de äro döda», brummade häradshöfdingen, »kom och låt oss gå omkring huset, kanhända det finnes folk i stallet eller fähuset, jag hör ett väggur slå någonstädes och en fågel kvittra där inne ... titta du in genom fönstret så länge, nå, hvad ser du?»
Hon trippade fram, lyfte gratiöst upp sin vackra spetsgarnerade sommarklädning, snörpte på munnen och med en min som prinsessan i sagan gick hon med små steg fram mot huset och tittade nyfiket in.
»Här bor folk», ropade hon, »här är gardiner, men jag ser ingenting för gardinerna, som täcka halfva fönstret.
Han skyndade också dit och försökte se, men det gick icke, -- blommorna skymde bort utsikten, fönstret var stängdt och han kunde endast tydligare höra kanariefågelns kvitter och se skenet från ensbrasa, som flammade där inne midt i sommardagens solljus och värme.
»Löjliga persedlar det här herrskapet», sade han, »de gömma sig väl, men någonstädes måste de ändå finnas.
Kom, låt oss gå vidare!»
De fortsatte sin upptäcktsresa allt mer och mer intresserade.
I fähuset fanns ingenting, de tomma båsen, af hvilka endast ett enda tycktes vara i bruk, skvallrade om det lif, som idislande kreatur här en gång fört, men äfven här hade tiden, stormarne och regnet ödelagt och förstört, utan att någon försökt att motarbeta förödelsens verk.
Mossa och svamp grodde öfverallt, här och där hade en rutten planka gifvit dagern ett alltjämt större hål att titta in igenom, en hop murbruk, som fallit ner och nu gaf råttor och grodor fri passage hit in, bildade stora, hvita högar i hörnen, järnskrot, stock- och träbitar lågo öfverallt i vägen, gröna af mögelsvamp och spridande en underlig unken lukt.
Det var svårt att komma fram, och allt sökande var förgäfves.
Intet lefvande väsende fanns i närheten.
»Ser du här», sade hon, »se en sådan löjlig ruin!
Ett fragment af ett litet stenhus, och öfvervuxet med konvolver och hallonbuskar.
Nej, se sådana vackra röda bär, jag måste ha dem!»
Nu fick hon lif, sprang uppför den lilla sandbacken till »ruinen» och stod snart uppe bland buskarne, inbegripen i försök att nå de grenar, som buro de vackraste bären.
Han stod ett stycke ifrån och såg på, försjunken i betraktande af hennes fina och af en elegant korsett vackert formade figur och de något bleka och skarpa men regelbundna dragen, samt kom därvid att tänka på hur mycket bättre hon tog sig ut i balsalen, hvars kvafva värme gaf färg åt hennes med poudre de riz sminkade kinder och glans åt hennes stora och matta ögon med deras underrand af väl applicerad touche.
I samma ögonblick skrämdes de båda af ett starkt klingande skratt, som ljöd helt nära och som tycktes komma från jorden; en dörr, gömd under några af de stora buskarne, som växte öfver ruinerna, öppnades sakta och därur framträdde en ung bondkvinna, som med händerna i sidorna och alltjämt skrattande på samma råa och bullrande sätt blickade från den ene till den andre, som om hon haft framför sig några utklädda namnsdagsgratulanter af sitt eget stånd och icke dessa båda förskrämda hufvudstadstyper, klädda efter sista modet och doftande af dyrbara parfymer.
Den unga kvinnan hade svårt att höra upp med sitt skratt, men hon kom sig dock slutligen för och började att på det vänligaste nicka och hälsa.
»Goddag, fina, fina herrskap», sade hon, »hvarifrån är dom?
Hvem har vist dom hit, fanns det en molntapp på himmelen, så kunde en tro dom hade regnat ner.
Hva ska' dom här att göra?
Frun skulle ha' litet vatten ... eller, om det vore möjligt, litet mjölk.
Men flickan rörde sig icke ur fläcken, utan stod ideligen och stirrade på ett på en gång vänligt och fånigt sätt.
Plötsligt, liksom fattad af en inspiration, sprang hon fram, grep den unga frun i handen och drog henne med sig mot huset till.
»Hon skall få hva hon vill, mjölk eller bränvin eller bärvatten, hva' hon vill!
Fosterfar och fostermor sofver och jag sprang ned i källaren, när jag hörde röster, för jag blef rädd att det var ryssen; men när jag såg herrn och mamselln, så blef jag så glad.
Kom in bara, här ä' nyckeln.
Nu kan vi göra hva' vi vill.»
Motvilligt följde den unga damen med sin följeslagerska; dennas stora, robusta, manhaftiga gestalt gjorde ett obehagligt intryck, och hennes osäkra blickar skrämde den lilla frun ännu mer.