Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon och Maja blef genast »allra bästa vänner.»
Skratt och kvitter flyger genom huset hela dagen —.
Kapten är bortskickad för att inte störa spelet.
Fanny är ofta hos fru Ungfrau, tack vare sin slängda tyska och sin vackra röst.
Jag presangterade!
Fru Ungfrau kände inte alls igen henne!
Stackars barn, hon var så rädd, att de små bländhvita tänderna alldeles klapprade mot hvarandra, men allt lyckades utmärkt!
När hon började sjunga — hon har en riktigt stor — röst — alla fru Ungfraus favoritsånger, (undervisad af kaptenen), riktigt strålade »den otäcka, hårdhjärtade, rara mutterälsklingen», som hon uttryckte sig sedan.
Lilla tyskan däremot börjar liksom blekna af.
Kapten är borta, ingeniören rest, borgmästaren vill hon inte ha — fast hon inte sett honom i nattrock, som jag, och Ruffen deklamerar inte »der-di-das» längre.
Stackars Ruffen!
Jag har kännt länge att inte allt varit som sig borde, men i går fick jag riktigt veta hvad skuggan heter.
När jag kom från Anna Ene, som ligger sjuk, illa sjuk, som jag spådde, så låg Ruffen på fulingen, och det fast det var midt på förmiddagen.
»Hur är det, vännen lilla?» sa jag oroligt och tog hans hand i min.
»Något tråkigt?»
»Kaffet har fallit — skarpt!»
»Nåå?» sa jag.
»Jag hade sålt fast. 6,000 borta i ett naffs!
I ett naffs!»
Jag kan till min eviga heder säga att jag teg.
»Borta, ser du, borta i ett naffs!»
Nej, jag måste få säga mitt hjärtas tanke, eller också dog jag.
»Vänta litet, vännen lilla», sa jag mildt, mycket mildt. »Jag kommer strax tillbaka.
Därmed rusade jag in i förmaket, drog igen dörren om mig, flickorna var lyckligtvis uppe hos sig, och så sa jag i alla möjliga tonfall och med alla möjliga tonvikter:
»Var det inte det jag sa!
Var det inte det jag sa!
Var det inte, var det inte, var det inte det — jag — sa!»
O, hur det lättade!
När jag kom in i sängkammaren igen, låg
Ruffen, stackare, kvar på fulingen och såg alldeles förbi ut.
»Var inte ledsen nu, gubben lilla», sa jag så nytert jag kunde åstadkomma, med själen gående i vågor.
»Förlora i stort, vinna i stort, det är väl själfva grosshandelsskapets kärna, det!
Nästa gång stiger nog kaffet — och då vinner du nog igen alltsammans och mer till, det känner jag på mig.
Men vänta nu, så ska jag gå efter ett glas vin åt dig och en hafrekäx!
Du ser riktigt blek ut!»
Ja, så gick jag efter vin och hafrekäx åt oss båda två, bredde på honom en varm filt, satte mig bredvid honom och strök honom gång på gång öfver hufvudet, där håret börjat att tunna af.
»Tänk Lovisa, hvad steg vi trampat för att få ihop de styfrarna —!»
»Tänk inte på det nu», sa jag gladt, men måste bryta af i detsamma så att inte tårarne skulle komma i farten.
Ja, det var just det!
Den, som får trampa ihop sina styfrar öre för öre, lär sig älska dem — på ett helt och hållet annat sätt än den, som ärfver dem!
De blir vänner; kära, senkomna vänner, som skänker glädje och sol — både åt en själf och åt andra.
»Och så mycket — på en gång, du!
Sex tusen!»
»Åh, ännu är vi inte på fattighuset», sa jag käckt, »fast det förstås det, när man väl gifvit sig till grosshandlare, så är det —»
Inte långt dit — höll jag på att säga, men häjdade mig lyckligtvis.
Grufligt hvad det är svårt att vara ädel och storsinnad alltigenom, när det inte ligger för ens naturell!
Lilla tyskan har rest till Stockholm för att roa sig några månader på Ungfraus bekostnad.
»Det är det minste jack kan gere för min mans schöne und älskansvärde kusinsbarn », säger hon, »som giort hele den långe schvåre rese hit bara för att hälse på mick!»
Fanny är öfverlycklig!
Höll nyss en fullkomlig krigsdans härinne och så kröp hon tätt, tätt intill mig och hviskade, att hon varit så förfärligt svartsjuk, efter hon — tyskan — var så förfärligt vacker.
Det där förstod jag.
Det lönar visst prata om, att man inte ska vara svartsjuk!
Inte är man svartsjuk därför att man ska, utan därför att man inte kan låta bli!
Och en faslig åkomma att ta på krafterna är det!
Fast nu är då jag, för min del, riktigt ledsen att hon har rest – jag menar tyskan.
Jag vet inte hvad jag ville ge, om jag fick se Ruffen göra några små kabrioletter igen — just på hvad språk som hälst.
Det har kommit ett så ängsligt och hopknipt drag kring munnen på honom, som jag alls inte tycker om, och jag måste riktigt anstränga mig för att kunna dölja hur tyst han har blifvit!
Nyss bud från fru Ungfrau —
»Jack säge dick någet, min Lovise», skref hon:
»Mitt hus vare så tist — und schräckligt.
Du hafver två solstråler — jack hafve intet nu, när min mans schöne kusinsbarn rest.
Vilst du nicht låne mick den ene — den siste — den lille sångfågel, som är glad jämt — und så käck?»
Men naturligtvis gjorde jag alla möjliga omöjligheter — —
»Fanny har flyttat midt i hjärtat på fienden», skref jag nyss till kaptenen.
Jag är mycket glad för hennes skull och också litet för min egen.
Det har varit så svårt att ha en främmande i huset just nu, i synnerhet en främmande, som man naturligtvis ville göra allt för, på det hon skulle ha det så ljust och gladt som möjligt.
Ruffen riktigt sörjer, det märker jag, fast han ingenting säger, och Anna Ene ligger för döden.
Maja, stackare, ser häller inte glad ut.
Efter förgät-mig-ej-en har inte Thore låtit höra af sig en smul, och det fast han bort känna på sig af mina bref, hvilken förändrad flicka hon blifvit, om jag också inte säger någonting direkt.
Styfnackad och hårdhjärtad, det är hvad han är, fast det förstås, har en flicka lekt med en man, så har han rättighet att vara så styfnackad och hårdhjärtad han någonsin vill — om han vill!
Och så en sorg till!
Mina aktier ger ingenting i år, häller.
Just i år, när jag skulle behöfva så mycket, mycket pängar.
Jag är så ledsen så jag kan dö!
Alltid ska det vara allra värst för mig!
Christin Boström har nyss varit här för att få litet frostbalsam.
Så hårda och fulla af kylknölar hennes händer är!
Men så är hon också i farten från klockan fem på morgonen.
Sjutton personers hushåll, dessutom sin skrala man att se efter — och en pigslinka till hjälp.
Men inte klagar hon!
Och Vendla Ax, se’n, som är en så’n skvallerranta, för det är hon, satt inte hon i sju år hos sin lama son och skötte honom utan ett ord af förebråelse, fast de tagit sig så nära de någonsin kunnat för att få honom till studerad man och så fick lof att ta hem honom som ett halft lik i stället.
Inte klagade hon!
Men du ska knorra, du, Gud bevars, och lefva öfver de fattiga 500 du förlorade till redaktören, och känna dig bitter och allt möjligt fult.
För öfrigt har du ju rättighet att fordra igen dem!
Om du skulle göra det!
Tänk, Lovisa lilla, om du skulle göra det!
Villy sa ju, att han är så ordentlig i affärer?
Nog tar det emot rysligt — — men det är ju inte för mig själf.
Har skrifvit till redaktören och fått svar.
»Anser de 500 som en fullkomlig rättvis ersättning för min vildgåsjakt.
Ödmjukeligen etc.— —»
I första häpenheten höll jag på att tro att han hade rätt, men om någon bör ha rättighet till ersättning, så måtte det väl vara vi.
Huru som hälst; nu är den saken på det klara!
Nå, blir väl någon råd.
Vill vår Herre hjälpa, så hjälper
Han nog!
Bud från Enes.
Stadsläkaren ger inte något hopp.
Hon lefver antagligen bara öfver natten.
Anna bättre!
Hon får lefva!
Vi behöfver inte vaka hvar natt nu.
Jag är så glad kunna få vara hemma litet mera.
Ruffen behöfver mig så väl — och Maja med!
Nej, jag måste tala reson med Ruffen!
Det här går inte för sig längre!
Han bara trafvar omkring som en osäll ande och ser så ängslig ut, att jag blir hjärtängslig, jag med.
Pängar är ändå bara pängar!
Tänk, om han förlorat hälsan på kaffet i stället, det hade varit värre, det.
Efter middagen i dag satte jag mig bredvid honom, när vi väl var för oss själfva, lade hans hufvud mot min axel, och så sa jag:
»Jag står inte ut med att se dig gå och sörja på det där viset för några usla tusen, Ruffen lilla.
Herre Gud, nog är pängar bra, men själafrid och glädje är bättre — för de hjälper oss att dö, om också pängar hjälper oss att lefva.
Du får inte vara ledsen mer, Ruffen, min.
De där styfrarna kan vi undvara, de är våra egna, vi är inte skyldig en människa redovisning för dem, men lyckan vi fått kan vi inte undvara, och för den är vi skyldiga redovisning.
Älskade vännen, nu ska vi kyssa hvarandra på det, att den där förlusten är som om den aldrig funnits till.
Nog räcker det vi ha kvar till döddagar, och räcker det inte, så har nog Vår Herre någon mening med det med.»
Ja, så kysste vi hvarandra riktigt hjärtligt och så talade vi riktigt ut om saken, för det finns inte något bättre än att få tala ut, och nu tycker jag, Gud ske lof, att
Ruffen är sig lik igen, om han också inte är så pigg att han skulle vilja deklinera »der-di-dass», om han också kom i tillfälle!!
Vi höjer oss, sakta men säkert — —
Jag har så ofta på hemvägen från Enes tittat in till Alfvéns för att hvila mig litet, så jag inte skulle se allt för utschasad ut, när jag kom hem, för det tycker Ruffen inte alls om.
Det har varit en så god plats att hvila på!
Alltid lika tyst, alltid lika ljust, alltid lika fridfullt och vackert.
Ingen kamp, ingen oro för hvad som är rätt eller orätt.
Här inne dömmer man – och känner sig lycklig.
Men stanna där?
Nej, inte för aldrig det!
Hvar och en måste få älska Gud efter sitt hjärtelag, och jag tror säkert, att bär alla vägar till Rom, så bär också alla vägar till himlen, åtminstone för dem som efter sina krafter bjuder till att tukta sig!
Känner mig allt piggare och piggare.
Hade jag nu bara pängar, skulle jag vara morsk som en strömming.
Kan det vara möjligt, att fru Ungfrau rent af skickat i väg »sin mans schöne och älskansvärda kusinsbarn» bara för att komma åt att bjuda Fanny?»
Så ser det nästan ut.
Hon är alldeles förtjust, och kapten, som får underrättelser hvar dag, är i sjunde himlen, fast vild af ifver att få komma hem.
Måtte han bara inte komma i otid!
Bref till Maja från Thore — ändtligen?
Jag låtsade naturligtvis ingenting se, fast hon ryckte åt sig kuvertet och rusade på dörren, från kaffe och allt.
På aftonen, när jag satt i sängkammaren, kom hon insmygande, drog fram en pall, lade hufvudet i mitt knä och sa så sakta och vackert, att jag riktigt kom att tänka på Esther Krycke, när hon berättade sitt hjärtas vackra historia:
»Moster — — det — är jag, som har skrifvit först.
— När han den där andra — ohyggliga — en — kysste mig — då — då — förstod jag så mycket.
Jag förstod att — det var — min trolofningskyss med Thore — han stal — — därför blef jag så ond! O, så ond!!
Allting blef så annorlunda mot förr — med ens.
Jag har kännt mig som skymfad se’n — — dess.
Jag har skrifvit det där till Thore — bara det där — och så bad jag honom förlåta henne, den andra Maja, för hon var inte jag.
Och nu — —!
O, moster, jag är den lyckligaste flicka på jorden!»
Jag tog henne intill mig, riktigt innerligt och varmt, — och kunde hon inte i det ögonblicket tro, att hon satt hos sin egen mor och berättade om sin dyrbara hemlighet — så inte var det mitt fel.
Jag kände som om hon varit mitt eget barn — och numera är hon det!
Stor explosjon hos fru Ungfrau.
Fanny, som haft den fullkomligt riktiga känslan att ett fördöljande nu längre vore mer än ett fördöljande, har bekännt allt.
I morse fick jag en liten biljett från fru Ungfrau, som ljöd så här:
Du vare en micket schtor schalk!
Aber jack ferlåte dick.
— Den kapten eftertelegraferad.
Torsdagsaften ferlofningskalas mith i ferlofvande par.
Din gamle vän L. U.
Jag blef så glad, att Ruffen och Maja måste in och dricka scherry med mig, fast det var på blanka förmiddagen.
»Skål gubben lilla», sa jag och stötte mitt glas mot Ruffens.
»Hvad tror du »der-di-das» ska komma att säga om det här?»
»Äh, hon!» sa Ruffen föraktligt.
Jo, sådana är männen!
På torsdagsafton var det den allra trefligaste lilla privata fest i »kastellet.»
»Kände du värkligen inte igen henne alls?» sa jag åt fru Ungfrau, som alldeles strålade af belåtenhet.
Fru Ungfrau skrattade och såg inmarig ut.
»Inte först», sa hon.
»Erkänn, erkänn nu, mutter!» sa kapten, som har hållit på att krama ihjäl mig af tacksamhet, och drog öfverlycklig sin näpna fästmö fram till sin så innerligt älskade mutterliebsten.
(Nu fick jag fatt i’et!)
»Erkänn, att hon inte är någon »fuling.»
»Nej», sa fru Ungfrau leende.
»Aber hon vara en mieket schön fuling und har glädje und humör nock att hålle dick kvar, din fjäril.
Jack känner dick, jag känner dick.»
Ja, så slutade den historien till allas glädje, och att Maja också fått sol i tankarna, det märks.
Hon är så öm och uppmärksam och kvittrar och gnolar så lång som dagen är.
Kärleken är lifvets stora honungskaka.
Har man väl bara en gång smakat dess sötma, må världen göra sitt värsta för att bäska till en sedan.
Det mesta man kan bli är sötsur!
Träffar man på någon som är helsur, så kan man vara säker på, att på det hjärtat har kärlekens honungsdagg aldrig rägnat.
Emellertid är jag bra glad få hvila mig litet ifrån »Eros», ty såvida inte Sofis fästman i Amerikan känner att det osar bränd fågel (handlare!) och kommer hemrusande, så vet jag då inte hvem som nu skulle kunna hitta på att förälska sig här i huset — som för väl är!
Jag har skrifvit bref till kaptenen — alla försedda med olika stilar på kuverten!!
Litet äkta Norrländskt.
»Tullen på mjöl har stigit», sa Ruffen nyss och stack in hufvudet i salsdörren.
»Kära hjärtanes, ett sån’t elände!» sa jag.
»Hm hm», sa Ruffen och försvann kvickare än han kommit.
Också sökte jag upp honom på kontoret så snart jag fick tid.
»Hvad var det du ville säga, gubben lilla? sa jag.
»Jo, att jag allt vinner igen en bra del af kaffet nu!»
»På mjölet», sa jag.
»Jaa, just på mjölet.»
Ruffen lät som det oskyldigaste dibarn.
»Och det tänker du göra?» sa jag.
»Var inte dum nu, Lovisa.
Tar inte jag vinsten, så riktar jag ju bara minuthandlarna.»
»Det gör du inte», sa jag bestämdt, »ty säljer du billigt, så säljer de billigt.»
»Och det tror du de gör!
Åh nej, så dum är hvarken — —»
I detsamma sköts dörren upp och Pär från Ytterfrosta klef in i sin gamla afnötta hundskinnspäls, som jag sett minst i tjugo år, och gjorde en slags bockning, med halföppen mun och ögonen vandrande kring väggarna.
Han är en några och femtio års karl med tunnt ansikte, brunt, lockigt hår och ett par tjocka valkar kring mun, som möts under hakan som ett stramt band.
Man får sådana valkar af att tugga barkbröd!
På armen bar han en tom säck och hade tydligen något viktigt på hjärtat.
»Hvar — hvar — ä boden?» — kom det slutligen långdraget — och till hälften gömdt bakom ena handen, som han höll för munnen.
»Den är stängd, kära Pär», sa Ruffen vänligt.
»Skulle
Pär ha något?»
»Joo — jaha.
Men boden, hvar är boden?»
»Den är slut: mågen har tagit alla kunderna», skrattade Gustaf. »Men stig fram och sitt!
Pär mår bra, ser jag, hä?»
»Jaha — visst.
Men — hvar får man köpa mjöl, då?»
»Hos minuthandlarna!
Jag är grosshandlare nu, ser Pär!»
Det var inte fritt att Ruffen pöste upp tonen litet vid de orden, men det bekom inte Pär en smul.
Långsamt och betänksamt knöt han af sig en smal tygbit, som han hade surrat kring halsen som duk, öppnade en knut i ena hörnet och tog fram ett par smutsiga och flottiga sedlar.
Han hade i så många år köpt sina fattiga mjöldoft hos oss, att det inte gick i ett huj tänka om hur det skulle kännas att köpa dem hos någon annan.
»Jag tänker få en hel säck i år; drar hem den på kälken — det är ju bara 10 mil och folk finns det ju att hvila natt hos — — Men jag måste få köpa den här?»
»Låt honom få en säck af vårt eget», hviskade jag sakta.
»Det gör ju oss ingenting!»
»Mjölet har stigit», sa Ruffen viktigt.
Pär såg alldeles känslolös ut för den underrättelsen.
»Om Pär går i en bod, får Pär betala 3 kronor till på säcken.»
Pärs hela själ låg i pängarna, i de svettiga, smutsiga pängarna: han hvarken hörde eller såg.
Slutligen beslöt han sig för att lägga dem på bordet.
»Vi bakar in bark, förstås, som vanligt», sa han lika sakta och fogligt.
»Det vore ju riktigt syndigt att äta rent bröd i hvardags, och då tror jag nog det räcker till efter — våren!»
»Ska du inte ta tre kronor till på säcken, Ruffen lilla?» sa jag sakta.
»Värre är det då med grannars», sa Pär, som lik alla bönder tydligen ansåg sig behöfva tala af höflighetsskäl.
»Frosten bet hårdt i år; hästen deras har svultit ut, så han ligger och dras med döden, och nio barn har de ju.
Mor sa, att vi väl får ge dom ett doft af vårt, när jag kommer igen, fast nog blir det svårt — efter vi har 5 barn själf.»
»Ska du inte ta tre kronor till på säcken, Ruffen lilla?» sa jag lika sakta.
»Behåll pängarna, Pär», sa Ruffen, tjock i rösten.
»Jag säljer inte i minut längre, men för gammal vänskaps skull ska jag lämna en säck som present.
Köp litet mjöl åt grannens i stället för styfrarna, om Pär kan!»
Pär förstod inte först, men när han förstod, började han storgråta och — —
Vi bjöd honom tillbaka på middag och nattkvarter — förstås, och att en påse kaffe och socker ska följa säcken, faller af sig själft.
»Stå inte där och se ut som ett ondt samvete, Lovisa», sa Ruffen förargad, sedan
Pär väl gått.
»Det är inte jag, som satt upp tullen!»
»Det är det inte», sa jag med darrande läppar.
»Men att du ställt så till att vi måste ta sådana pängar, det har du gjort!»
»Prata inte — —!»
»Förut kunde vi hjälpa de fattiga på vårt lilla vis — — nu — så — — Såg du hur pängarna såg ut, Ruffen?
Såg du hur handterade de var — hur hopvikta och hur svarta?
De har varit framme hundra gånger och blifvit tittade på, det kan du vara säker på.
— — Märkte du, att han inte ens förstod att de inte skulle räcka till — inte alls förstod.
Så förfärligt med pängar måste ju räcka till!»
»Så’nt där är pjåsk», sa Ruffen buttert.
»Hade de inte frosten, så skulle de ju reda sig lika bra som nå’n ann — —»
»Ja — — men nu har de frosten, ser du.
Därför är det grymt att — — Så förfärligt grymt att — — »
»Lovisa!»
Men jag gick in till mig.
När hjärtat är riktigt fullt, är det inte så lätt finna de rätta orden — och några orätta ville jag inte säga.
Det är väl, att fulingen är så tystlåten af sig, eljest skulle han kunna berätta om diverse underliga gråtscener.
»Förtjäna på nöden, gå hällre i döden», sa min mor, och hon hade rätt — alltid rätt, så en fattig ouppfostrad lotsänka hon än var.
Hur länge jag legat med hufvudet nedborradt i kuddarna, vet jag inte, när Ruffen kom in.
»Vill du värkligen, Lovisa, att jag ska låta Boström och de andra förtjäna dubbelt på säcken – när de fattiga inte får den minsta vinst af det?
Han lät riktigt ledsen i tonen.
»Nej — det vill jag inte» — sa jag, »för det vore ju dumt.
Men kunde du inte sälja billigt, med villkor att de inte fick höja priset åtminstone för dem, som tror det är synd att äta en beta rent bröd — för frostfolket, för det arma frostfolket?
Hvad bryr vi oss om tull och sådant häruppe — som vi inte förstår — vi bara förstår, hur fattiga, hur gränslöst fattiga de är.
Fråga dem, Ruffen lilla, fråga dem, Ruffen lilla!»
Ruffen har frågat.
Axel sa genast ja, men de andra skrattade och sa att det inte gick an att göra någon skillnad.
Visst går det an göra skillnad, om man bara vill.
Vår Herre har ju redan gjort skillnad.
Att människor, som ska drifva fram hvart ax ur frost och kyla, ska betala lika mycket för lifvets nödtorft som de, för hvilka naturen gjort ett helt annat verk, det är och förblir grymt!
Ruffen har nog förtjänt 2000 kronor!
Han drar ned mungiporna och försöker se ledsen ut, när han kommer i håg sig, men det där ängsliga, hopknipta draget kring själfva munnen börjar att försvinna.
Han ville göra mig till viljes, men nog tror jag, att han i botten är bra glad att det gick som det gick!
Men ett säger jag:
Gud ske lof, att inte vara satt att styra land och rike, ty nog är deras ansvar stort!!
Hade de bara sett hvad jag sett, så — — — —
Besynnerligt att inga lappar varit nere än!
Vargarna lär ändå ha grasserat svårt i år!
I morse, när jag skulle gå ut i köket, hörde jag Sofis röst långt in i salen, så skrek hon: »nej, nej, nej!»
Då förstod jag genast hvad klockan var slagen.
Midt på golfvet, med en smutsig kortlek bredvid sig och pipsnugga i mun, satt Thord, vandringslappen, med benen i kors och tiggde allt han kom öfver.
»Goa jungfru, ge gammal lapp en sup.»
»Goa jungfru, ge gammal lapp en skjorta!»
»Eller kaffe.»
»Eller kött — eller bröd — eller korf eller gryn med liten, liten droppa bränvin till.»
»Eller fina kläder och pärlor och konjak och tobak och köttben.
Goa jungfru, ge gammal lapp ett köttben — eller fin krona att hänga i tak, eller —»
»Hvad i all världen ska Thord med krona att göra, som inte har något tak?» sa jag fryntligt, för Thord är en favorit.
»Gud välsigna, god fru!» sa Thord och sprang upp.
»Jag bara språka lite med ful, mycke ful jungfru.
Nu får gamle Thord säkert en stor, stor sup!»
»Vet inte Thord», sa jag strängt, »att lappar inte får supa?»
»Har hört det — men vet det inte.
Om lapp dödar man — lag dödar lapp.
— Om kristen super full — lag skratta; om lapp super full, lag säga: taga bort!
Hvarför!
Är lapp inte människa — är lapp inte mer än människa?
Aldrig göra lag förtret.
Men bränvin vill lapp ha.
Söta goa fru — gamla Thord vara mycke, mycke sjuk invärtes.
Is gått rakt i mage —.
Stackars lapp behöfver bränvin — mycke bränvin —.
Stackars sjuka usla lapp! »
Naturligtvis gaf jag honom en sup till hans varma lagade frukost, ty hvarför inte lapparna ska ha samma rättighet till en ärlig sup som andra, begriper jag inte.
Ruffen säger, att det är därför att de inte har någon motståndskraft — och låter, när de väl blir fulla, de ’svenska’ lura af sig allt de har.
Det tycker jag är en så obegriplig skam för ’de svenska’, att det är bäst att inte ens tala om’et.
För lapparna är värkligheten minsann inte så rar, att de inte kan känna behof af att »se grannt ibland» som de kallar det att vara druckna.
Då ser de vackra slott, strömmar fulla af fisk, och »fjällets ande, som ligger utsträckt med flåsande vingar.»
Det där hörde jag gamla Thord dikta om en gång, när han fått litet i knoppen, och se’n dess ger jag hvar enda lapp, som kommer i mitt kök, och de är inte få, en sup till sin mat, ty lagad mat ger jag dem af pringsip, Ruffen får säga just hvad han vill.
Värst är det, när jag inte är hemma, ty ingen människa kan få dem att röra på sig förr än de fått sitt.
Sofi är ursinnig och hatar »de gulbruna plågorisen» så hon kan dö — men hjälper inte annat, så börjar de att lägga ut korten på köksgolfvet och på det viset kan de i nio fall af tio haka sig fast till dess jag kommer.
Dagen därpå gjorde vi en förmiddagsutfärd till lapp-lägret.
Kullen och Maja och Fanny och kapten, Adas, Bedas och vi.
Det var ett riktigt litet slädparti.
Lagom kallt — bara femton grader och en luft som en kristall.
Vid sidorna af vägen låg drifvorna så högt uppplogade, att det kändes som om vi ilat fram rakt genom snön.
Hästarna kastade upp riktigt lifsfarliga klimpar med hofvarna, men det gjorde ingenting.
Träden var så vackert snötyngda, bjällrorna klingade så muntert; — också blef vi så muntra med ens, att det kändes som om vi åkt med glädjen själf i släden.
Thord, som sprungit oss en lång bit till mötes med mössan under armen, visste inte på hvilken fot han skulle stå af idel ödmjukhet och förtjusning, och Fanny, som aldrig sett en så stor hjord renar förut, fullkomligt sprattlade af ifver att komma ur slädan, men det gick inte fort ändå, efter kapten behöfde två minuter minst för att lyfta ur henne.
»God dag, Thord, sa jag muntert, sedan jag väl rullat mig ur ensammen.
»Nu är vi här, man ur huset!
Hvar är gammelmor?
God dag, mor!
På med kaffepannan!
Vi har förning med oss.
Blir kaffe öfver lag.»
Nu blef det glädje af, ska jag säga.
Till och med den yngsta, en sexåring, som låg inkörd i en sofsäck, därför att han var krank, började skrika, »att han vara mycke frisk, mycke mera frisk än både far och mor och hela den stora släkt — å hundarna med, å renarna med, å allihopa!»
Vi förbarmade oss öfver honom och öppnade knuten.
Maja och Fanny var redan i fart att åka i akja, medan Thord grinande sprang bredvid med tömmen i hand och gaf åkdonet en puff för hvar gång det trillade omkull — hvilket inte var sällan, till flickornas förtjusning.
Litet för sig själf satt Mari, Thords vackra flicka, gift sedan i fjol.
På ryggen hade hon en kunz, i hvilken låg ett litet mörkt, allvarligt barn — jag tror aldrig jag sett ett litet lappbarn skratta — och stirrade.
Hon hade magrat och fått ett så oroligt och spändt uttryck i ansiktet.
Det var som om hon jämt lyssnat efter något.
»Hvar är mannen, Mari?» sa jag vänligt.