Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag strider just för det unga i tiden, i det jag strider emot det som är vilseledande uti
innan vi hafva sett in i, lefvat oss in i och återupplefvat inom oss sjelfva menniskolifvet omkring oss, förr kunna vi icke återeröfra den högre uppfattning af lifvet, som till en del går förlorad under studiet.
Romantiken kunde bevara den, men icke i sanning, derför att den lät sig nöja med en skuggbild; men realismen glömmer icke, att fastän naturen är det första och sista, är den dock icke allt.
I samma ögonblick tron på andens frihet inför materien sänker sina fanor öch materien ställer sig på dess plats, i det att medlet blifver mål, har realismen slagit öfver i naturalism.
Med.den.
Och om hvad der är vilseledande, öfvertygas jag genom en historisk återblick.
Jag kan icke annat än tänka på en punkt i den antika konstens och literaturens historia, som företer en om än icke slående, så likväl märklig parallel.
Jag tänker på alexandrinismen, genom hvars hela diktning och konst denna falska, konstlade lust att visa sin lärdom och sitt vetande (i konsten specielt inom fysiologien) utgör ett så väsentligt kännetecken, men hvilken såsom impotent icke han skapa annat än vrångbilder af de stora gamla skalderna; jag tänker på de milesiska novellernas breda liderlighet, hvilken framkallade den anmärkningen af en barbarkonung, att af en dylik lektyr kunde man förklara de romerka officerarnes låga ståndpunkt; jag tänker på uppkomsten af den motsvarande riktning inom måleriet, som vi under namnet pornografi beundra i Pompejis lupanarier, men som derifrån insmög sig äfven i anständiga familjers sofrum — alldeles som man nu finner “ Nana “ äfven i väl uppfostrade damers bibliotek.
Men denna tid var ingalunda framåtskridandets, utan det betänkliga tillbakagåendets tid.
Naturalismens första påstående är vanligtvis det, att den har dräpt romantiken.
Ja, har den gjort det, så har den gjort en stor gerning; ty det är som bekant en kinkig sak att slå en död ihjäl.
Och antingen har den slagit en död man ihjäl eller också far den med osanning.
Ty menar den med romantiken — såsom den stundom synes göra
— “ den romantiska skolan “, så var den ihjälslagen långt innan den moderna naturalismen var till; efter Runebergs “ Fänrik Stål “, andra delen, har ingen gjort försöket att skrifva en “ Fågel blå “, efter Ibsens “ De unges förbund “ har ingen skrifvit en “ Otar af Bretagne “; menar den dere-mot med romantiken — såsom den vid andra tillfallen synes göra — hela den poesi, som är äldre än Flaubert och Zola
/ äldre än Karl Gjellerup och “ Gjengangere “, så far den med osanning.
Och detta synes verkligen vara meningen, liksom på sin tid en dansk kritiker lärde oss, att den norska poesien börjar med Björnson, alldeles som om Wergeland och Welhaven icke funnits till, liksom Wagner efter Niebelun-genrepresentationen 1876 sade: “ Wenn Sie nun wollen, m.
H., so können wir eine deutsche Musik haben “, precis som om Händel, Bach, Haydn, Mozart och Beethoven icke existerat.
Men de existera och skola existera så länge den europeiska kulturen fins till.
“ Den gamla tiden är dömd! “ säger en ^naturalistisk tuppkyckling.
Dömd?
Törs jag fråga af hvem?
Äro Sofokles och Shakspeare, Beethoven och Mozart, Rafaël och Leonardo dömda?
Må vara, men det biter rasande litet på dem.
Stundom berätta oss naturalisterna,- att romantiken går igen och spökar, men den strid som väntar naturalismen är icke en strid med döda spöken, utan en strid mot realismen, som lefver och vill slå ett slag för sin rätt.
Positivt gör skolan fordran på, att vara den förste, som har studerat “ le document humain “, studerat naturen.
Men detta “ document humain “, som Zola har på läppame, är det någontiug annat, än det menniskostudium, som alla sanna skalder och alla sanna konstnärer i alla tider hafva utöfvat?
“ Ja — de ha idkat detsamma omedvetet. “ Nej, till på köpet medvetet uttaladt.
“ Låt naturen vara föremål för ert studium! “ Boileau har sagt det, la Bruyère har sagt det, Mad.
Staël har sagt det, hvar och en med sina ord, och det lustigaste är, att just detta ord var ett af den romantiska skolans slagord i dess kamp mot akademisterna.
Man skulle nästan kunna tro, att naturalismen icke blott har mördat romantiken, utan också i den mördades fickor funnit det recept, hvilket den nu utbjuder såsom ny vara, ty hvad naturalismen utgifver för sitt verk, har varit hela århundradets sträfvan.
Hvari ligger då det nya?
I behandlingen af de lägsta klasserna i samhället?
De skildras än som det oförderf-
«vade folket — detta har redan herdepoesien under förra århundradet gjort — än som förderfvadt afskum: det har Parisermysterierna med ty åtföljande romaner gjort.
Eller ligger det i de rena, ädla, lägre klassernas framställning i motsats till de förderfvade högre (som i Kjellands “ Arbejds-folk “)?
Se då efter i romantikernas bibliotek från tiden före 1848 — en literatur som börjar i Schillers “ Cabale und Liebe “ och slutar i Overskous “ Pak “.
Eller i den oförstälda behandlingen af könsförhållandena?
Gasanovas memoarer och Schlegels “ Lucinde “ äro väl dock äldre än den moderna naturalismen.
Eller kanske i den frivola blasfemien?
— en man på gränsen ‘ af den romantiska skolan har utöfvat den både qvickare och blodigare, Heinrich Heine.
Till och med determinismen — blott icke som materialistisk men som mystisk — återfinnes i den romantiska skolans Schicksals-tragoedien.
Ja, icke ens den naturalistiska läran om nödvändigheten af att inskränka menniskoslägtets förökning våga vi som motiv för poetisk behandling tillerkänna den nya skolan, ty den finnes löjligt nog hos sjelfva den romantiska skolans fader Chateaubriand, i intet mindre verk än “ Genie du Christianisme “ hvari han uppställer Kristi celibat som bevis för att slägtet icke bör ytterligare ökas.
Men så pekar naturalismen på det oöfverträffligt drastiska i sina skildringar, på sin oförfärade styrka i att beteckna äfven det outsägligaste med sitt rätta namn.
Naturalismen står dock häri långt tillbaka för äldre tider, och vi nordbor borde allra minst vara okunniga härom, vi som i våra sagor ega skildringar, hvilka i detta afseende stå oöfverträfiade.
Man behagade erinra sig det berömda drastiska slagsmålet i tvättstugan i “ L ’ Assommoir “, men hvad säges om följande motstycke, återgifvet efter en löjlig, ehuru fullkomligt allvarsam bearbetning, från början af förra århundradet, af Eigil Skallagrimsons saga:
(Da Eigil) omsider blev ganske beskjänket, stod han op og gik rundtomkring gul vet, vendte sig så til Armodr, greb ham i begge Skuldre och satte ham digt op til väggen, at han ikke kunderöre ' sig, begyndte så at spy ham lige i ansigtet, at det randt ham ned i barmen, ja fyldte både näse og mund fuld pa ham, at han näppe fick sin ånde igjen, men var när qvalt i hans spy.
(Hund gjör hunds gjerning).
Der nu Armodr endelig fik sin ånde igien fik han og halsen fuld, hvorover han vämmedes og måtte gulpe emod, så de gave vare mod vare.
Deraf kom så slem stank, at alle som i huset vare måtte kjöbslage med og hver spy på sin sted.
Derfor bleve de så forbittrede på Eigil, at de] skjendte hannem huden fuld og bad hannem rie faen i vold, som var sådan uforskammed gjäst, ligere et best end et menneske, at han ikke vilde gå ud for dörren, når han vilde spy.
Eigil sagde, at de gjorde ham uret deri, at de skjäldte på ham, thi han har ikke gjort andet end som verten gjorde efter og de andre ligeså, gik derfor hen, satte sig på sin sted igjen og bad dem give sig mere drikke og begyndte at synge.
Här är mer än Zola.
Man skulle tro, att naturalismen likväl hölle sig fri för den jagt efter bilder, som så ofta skadade romantiken
— ty hvad i all verlden har naturalismen med bilder att göra?
Icke dess mindre begagnar den dem, men ställer dem i sjelfva verket på hufvudet, ty då romantiken ofta jemförde det lägsta med det högsta, gör naturalismen tvärtom, hvarigenom den verkar parodiskt.
Eller hvad säges om följande på fullaste allvar begagnade bild i en förhistorisk naturbeskrifning i Gjellerups “ Tubalkain “:
Men netop nu går over klippens lave höjdedrag Fuldmåneskiven langsomt op; i vandtungt tågelag Den sväver som en kjämpebille,
Lueröd som en mandrille-Hans hårlöse bag!
Ja — här är något nytt!
men om det är till fördel för naturalismen, om det är någonting annat än romantikens karikatyr, får bli dess egen sak.
För öfrigt vänder den ut och in på romantikens gamla fel och gör dem alla på nytt igen, blott i omvänd riktning; den förebrår med rätta romantiken, att denna sträfvade uppåt i det blå utan fotfäste i verkligheten, och den sjelf arbetar sig ned i. den vetenskapliga analysens grufvor, der luften är full af “ Schlagende Wetter “ * för poeterna, som icke ha vetenskapens säkerhetslampor; den förebrår med rätta roman-tiken, att denna sökte “ skönheten “ ensidigt — och söker sjelf lika så ensidigt det otäcka.
Var romantiken kristligt-sentimental, så är naturalismen hednisk-materialistisk.
Vi ha qvar allt det gamla, blott stäldt på hufVudet — är detta sättet, hvarpå det nya frambringas?
I synnerhet då samma osanning, som vidlådde romantiken, också berör naturalismen: ljög romantiken medeltiden upp till ett ideal, så gör naturalismen vår egen tid (och denna gång i vacker samdrägt med sin dödsfiende) till en reservoar för allt uselt, ehuru vistelsen på detta bristfälliga klot må hända aldrig varit så drägliggjord som för menniskorna i vår tid.
“ Min herre! “ kommer naturalisten att säga: “ I allt, hvad ni här sagt, har ni icke träffat naturalismens väsen, det nya ligger icke i hvad den framställer, utan i sättet hvarpå.
Jag vet det och skall komma till saken, det var blott nödvändigt att konstatera att vi icke lemnade en sida opåaktad, hvari ytliga betraktare stundom ha trott sig se naturalismens storhet.
* Emedan den dagliga pressen ganska utförligt refererat föreläsarens framställning af det sätt, hvarpå naturalismen går till väga, erinra vi blott i största korthet om hans medgifvande, att naturalisterna med talang röra sig på det lågas område: krogar och andra lastens nästen, delirium tremens och andra ohyggliga åkommor behandla de med en stundom genialisk pensel, detta icke i osedligt, utan tvärtom i moraliserande syfte, men med fullkomligt missförstånd om poesiens uppgift, ty skaldekonsten inverkar vp,l förädlande på fantasi- och känslolifvet och verkar derigenom indirekt tillbaka på moraliteten, men icke direkt.
Naturalismen leker en farlig komedi med sig sjelf och sina läsare, då den tror sig kunna läka tiden genom att sätta problem under debatt och lösa dem didaktiskt — ju inera didaktik, dess mindre sanning i skildringen.
Vi rycka på ax-larne åt de välment kristliga tendentiösa ” traktaterna ”, dessa enfaldiga broschyrer, som vilja uträtta faktiska omvändelseverk genom uppdiktade omvändelsehistorier.
På alldeles samma sätt begär naturalismen, att tänkande läsare skulle utan kritik hålla till godo med uppdiktade tendensberättelser, afsedda att visa den nya skolans ofelbarhet.
Detta lyckas emellertid icke: ” Man merkt die Absicht und wird verstimmt. ” Red.Mina åhörare veta, hvad som förstås med negativa afgjutningar.
Det som var upphöjdt i originalet, blir i den negativa afgjutningen lågt, det som var lågt blir upphöjdtT det som var platt, förblifver platt.
Naturalismen är — hvad stoffet angår — romantikens negativa afgjutning.En fråga för dagen:
Klassicitet eller modern bildning?
Ett uttalande af Th. H.
* Återgifvet för ” Dagens Krönika ” af Christian Lovén.
För några år sedan hade jag, såsom flere af mina åhörare torde påminna sig, förmånen att tala till en stor samling innevånare i denna stad, hvilka hade kommit tillsammans för att hedra minnet af sin ryktbare landsman, Jo-seph Priestley, och vi må hoppas att, om ära efter döden kan skänka någon tillfredsställelse, den med eld och brand förjagade * * forskarens skugga, då ändtligen fick ro.
Ingén som är begåfvad med någorlunda sundt förstånd och med icke mer än en måttlig portion fåfänga, torde likväl vilja anse väre sig samtidens eller efterverldens berömmelse såsom det högsta goda; och Priestleys lefnad lemnar icke något tvifvel derom, att han åtminstone satte ett mycket högre värde på framsteg i vetande och på befordrandet af den tankens frihet, som är på en gång orsak till och en följd af intellektuelt framåtskridande.
* Denna framställning förekom ursprungligen i ett tal, som nyligen hölls vid öppnandet af Sir Josiah Masons Science College i Birmingham.
* # Förf.
syftar härmed på det upplopp i Birmingham 1791, då Prie8tleyt den frisinnade dissentern, måste med sin familj fly för lif-vet, under det hans hus med alla hans mannuskript och samlingar uppbrändes af den fanatiserade pöbeln.
Priestley emigrerade kort
derefter till Amerika.Jag är derför benägen att tro, att, om Priestley i dag kunde vara med oss, anledningen till vårt möte skulle bereda honom till och med ännu större njutning än de förhandlingar, som firade hundraårsdagen af hans förnämsta upptäckt.
Hans välvilliga hjerta skulle röras, hans högt utbildade sinne för samhällspligt skulle tillfredsställas af att se välförtjent rikedom, som hvarken bortslösas på tom lyx och skrytsam ståt, ej heller kringströs med den obetänksamma välgörenhet, hvilken lika litet länder gifvaren som mottagaren till välsignelse, utan användes på utförande af en väl genomtänkt plan till att understödja nu lefvande eller kommande slägter af sådana, som hafva vilja att hjelpa sig sjelfva.
Så långt äro vi alla ense.
Men vi måste dela Priest-leys lifliga intresse för naturvetenskap och hafva lärt känna, så som han, värdet af vetenskaplig uppfostran äfven på undersökningsfält, hvilka tyckas vara vidt skilda från naturvetenskapen för att vi skola kunna uppskatta, så som han skulle hafva gjort det, värdet af den ädla gåfva, Sir Josiah Mason skänkt innevånarne i Midland distriktet.
För oss, det nittonde århundradets barn, har likväl inrättandet af en högskola med sådana bestämmelser, som de, hvilka finnas i Sir Josiah Mason ’ s stiftelseurkund, en särskild betydelse olik den, det skulle hafva haft för hundra år sedan.
Det ter sig nämligen såsom en antydan derom, att vi närma oss afgörandet af den strid eller rättare den långa rad af strider rörande uppfostran, hvilka blifvit utkämpade under ett fälttåg, som begynte långt före Priestley ’ s tid och sannolikt icke lärer komma att sluta ännu så snart.
I förra åhundradet utgjordes de stridande af den antika literaturens förkämpar på den ena sidan och af den moderna literaturens på den andra; men för omkring tretio år sedan * blef kampen än mera invecklad derigenom att
* George Combes och andras uttalanden till fordel för naturvetenskapens införande i den allmänna uppfostran började åtskilligten tredje armé uppträdde, som ordnade sig kring naturvetenskapens banér.
Jag vet icke att någon har bemyndigande att tala i denna nya härs namn.
Ty man måste medgifva, att den har ett visst tycke med en guerillastyrka, till stor del sammansatt af irreguliera trupper, som fäkta hvar och en så der temligen på egen hand.
Men törhända torde den uppfattning af sakernas närvarande ställning och vilkoren för en varaktig fred, som alstrats hos en simpel soldat, den der sett ej så litet af tjensten i ledet, icke vara utan intresse; och jag tror ej, att jag skulle kunna göra ett bättre bruk af detta tillfälle än genom att framlägga den för eder.
Från den tid, då den första antydan om naturvetenskapens införande i den vanliga uppfostran skyggt framhvi-skades, intill denna stund hafva den vetenskapliga uppfostringsmetodens förespråkare haft att möta motstånd af två slag.
På den ena sidan hafva de blifvit behandlade med förakt af förvärfvets män, som brösta sig öfver att vara den praktiska nyttans representanter, under det att de på den andra blifvit lysta i bann af den klassiska lärdomens målsmän i deras egenskap af tjenstgörande Leviter vid bildningens ark och innehafvare af monopolet på en högre uppfostran.
De praktiska männen trodde, att den afgud, de dyrka
— praktiken — har varit källan till den förflutna tidens blomstring och allt framgent skall vara nog för slöjders och manufakturers välfärd.
De voro af den meningen, att vetenskap är ingenting annat än spekulativt skräp, att teori och praktik icke hafva något att göra med hvarandra och att vanan att tänka vetenskapligt är ett hinder snarare än en hjelp vid skötandet af vanliga affärer.
Jag har begagnat preteritum, då jag talade om de
tidigare; men rörelsen hade knapt vunnit någon praktisk kraft före den tid, på h vilken jag häntyder.praktiska männen — ty sä fruktansvärda de än voro för trettio år sedan, är jag ej rätt säker på, om icke den rena rasen nu är alldeles utrotad.
Också kan man verkligen säga, att de, åtminstone hvad argumenter beträffar, hafva varit utsatta för en sådan feu d ’ enfer, att det skulle vara ett underverk, om någon af dem undkommit.
Men jag har iakttagit, attgden typiske, praktiske mannen har en oväntad likhet med en af Miltons englar.
Hans andliga sår, sådana som slås med logikens vapen, kunna vara så djupa som en brunn och så vida som en kyrkdörr, utan att han ändå är en bit sämre för det, så när som möjligen på några droppar blodvar af himmelskt eller annat slag.
Derför vill jag, äfven för det fall några af dessa slags motståndare händelsevis ännu skulle vara i lifvet, icke öda tid på ett fruktlöst upprepande af bevisningen för vetenskapens praktiska värde; men då jag vet, att en liknelse stundom kan borra sig in, der slutledningar icke förmå bana sig väg, tillåter jag mig att berätta en liten historia till deras begrundande.
Det var en gång i tiden en gosse, som utan att hafva något annat att stödja sig på än sin egen kraftiga natur, kastadés in i den tätaste striden för tillvaron midt ibland en stor industriel befolknig.
Han tyckes hafva haft en svår kamp, efter som hela hans disponibla förmögenhet, då han var i en ålder af trettio år, icke uppgick till mer än 20 p. st. Icke dess mindre lemnade hans medelålder, genom en ovanlig framgång, slående bevis för, att han förstod de praktiska problem,, han på ett så hårdhändt sätt blifvit kallad ' att lösa.
Till slut, då hjelten i min berättelse uppnått ålderdomen med dess väl förtjenta omgifning af “ heder och talrika vänner “, företog han sig att tänka på dem, som hade att börja sitt lif på samma sätt, som han det gjort, och huru han skulle kunna räcka dem en hjelpsam hand.
Efter långt och ifrigt eftertänkande kunde denne framgångsrike, praktiske affärsman icke finna på någonting bättre än att bereda dem medel att erhålla — “ sund, vidsträcktoch praktisk vetenskaplig kunskap. “ Och han egnade en stor del af sin rikedom och fem år af oaflåtligt arbete åt detta mål.
Jag behöfver icke påpeka sensmoralen af en berät-tetse, h vilken, såsom “ the Science College ’ s “ fasta och rymliga byggnad lärer oss, icke är någon fabel, ej heller kan något, som jag kunde säga, förstärka den bevisande kraften af detta praktiska svar på praktiska invändningar.
Vi kunna således taga det för gifvet, att enligt deras åsigt, som äro bäst berättigade till ett omdöme, en i vida kretsar spridd grundlig vetenskaplig uppfostran är ett absolut nödvändigt vilkor för industrielt framsteg, och att den högskola, som i dag blifvit öppnad, skall blifva en ovärderlig välgerning för dem, som i framtiden hafva att förvärfva sitt lifsuppehälle genom utöfvandet af handtverk eller manufaktur inom detta distrikt.
Den enda fråga, som förtjenar diskuteras är den, huruvida de bestämmelser, under hvilka högskolan skall arbeta, äro sådana, att de gifva den bästa möjliga utsigt till en varaktig framgång.
Sir Josiah Mason har, — tvifvelsutan visligen — lem-nat de förtroendemän, åt hvilka han föreslår att högskolans administration slutligen skall anförtros, stor handlingsfrihet, på det att de må kunna lämpa dess anordningar till öfverens-stämmelse med framtidens vexlande förhållanden.
Men med afseende på tre punkter har han gifvit så väl administratörer som lärare de uttryckligaste föreskrifter.
Partipolitik får icke hafva något inflytande på någon-deras åsigter, så vidt de angå högskolans arbete; teologien är oryggligen bannlyst från dess område, och slutligen stadgas det särskildt, att högskolan icke skall träffa någon anordning för “ rent literär undervisning och uppfostran. “
Beträffande de båda första föreskrifterna finner jag ingen anledning att nu uppehålla mig vid dem längre, än som for dras för att uttrycka min fulla öfvertygelse om deras förträfflighet.
Men det tredje förbudet bringar oss ansigte mot an-sigte med dessa andra den vetenskapliga uppfostringsmetodens motståndare, hvilka ingalunda äro såsom den praktiske mannen, i ett döende tillstånd, utan tvärtom lifliga, vaksamma och fruktansvärda.
Det är icke omöjligt, att vi skola få höra ett skarpt klander af detta uttryckliga uteslutande af “ literär undervisning och uppfostran “ från en högskola, den der likväl ger sig ut för att gifva en hög och fullgod uppfostran.
Sannerligen, det fans en tid, då bildningens Leviter skulle hafva låtet sina basuner ljuda emot dess murar såsom emot ett uppfostrings-Jeriko.
Huru ofta har man icke sagt oss, att naturvetenskapens studium är oförmöget att skänka bildning, att det icke vidrör något af lifvets högre problem och, hvad än värre är, att den ständiga sysselsättningen med vetenskapliga studier sträfvar att alstra en trångbröstad och vidskeplig tro på de vetenskapliga metodernas användbarhet vid sökandet efter all slags sanning.
Huru ofta har man icke anledning att iakttaga, hurusom intet svar på ett besvärligt argument gör så god verkan som det att kalla dess framställare “ endast en vetenskaplig specialist “.
Och då, såsom jag fruktar, vi icke få tala om denna form af opposition emot vetenskaplig uppfostran i preteritum, — kunna vi icke vänta att få höra, att detta icke blott förbigående af, utan rent af förbud mot “ ren literär undervisning och uppfostran “ är ett i ögonen fallande exempel på vetenskaplig trångsinthet?
Jag har icke närmare reda på de skäl, som bestämt Sir Josidh Masons handlingssätt, men om, såsom jag inser vara fallet, han med uttrycket “ rent literär undervisning och uppfostran “ afser den vanliga klassiska kursen vid
våra skolor och universitet, vågar jag ur min egen fatabur framlägga åtskilliga skäl till stöd för denna åtgärd.
Om två ting är jag nämligen djupt och fast öfverty-gad, — för det första, att hvarken den klassiska uppfostrans formelt bildande kraft, ej heller dess innehåll är af så omedelbart värde för den, som studerar naturvetenskap, att ettbortslösande af en dyrbar tid på någondera af dem deraf berättigas, och för det andra, att ea rent vetenskaplig uppfostran är åtmihstone lika kraftig att meddela verklig bildning, som en uteslutande literär.
Jag behöfver knapt säga eder, att dessa åsigter, synnerligast den senare, äro diametralt motsatta dem, som hysas af det stora flertalet bildade engelsmän, påverkade som de äro af skol- och universitetstraditioner.
Enligt deras tro kan bildning endast ernås genom en högre uppfostran; och en högre uppfostran är synonym, icke helt enkelt med uppfostran och undervisning i literatur i allmänhet, utan i en särskild form af literatur, nämligen den grekiska och romerska antikens.
De hålla före, att en person, som lärt latin och grekiska, huru litet det än må vara, är bildad, under det att den, som är bevandrad i andra kunskaps-grenar, huru grundligt det än må vara, är en mer eller mindre aktningsvärd specialist, som likväl ej bör ha tillträde till den bildade kasten.
Bildningsstämpeln — universitets-graden — är icke för honom.
Jag är alltför väl bekant med den ädla, allmänt mensk-liga anda, den verkliga sympati för vetenskapligt tänkande, som genomgår vår förnämste bildningsapostels, M: r Th. Arnolds skrifter, för att kunna identifiera honom med dessa åsigter, och likväl kan man ur den ena eller andra af hans epistlar till de Philistéer, hvilka så behaga alla dem, som icke lyda detta namn, plocka ut satser, de der gifva dessa åsigter ett visst stöd.
M: r Arnoldt säger oss, att med bildning menas “ att känna det bästa, som hp.r blifvit tänkt och sagdt i verlden “.
Detta är den uppfattning af lifvet, som innehålles i litera-turen.
Enligt denna uppfattning betraktas “ Europa såsom, med afseende på intellektuela och andliga syften, en stor konfederation, som är förpligtad till förenad verksamhet och arbetar för ett gemensamt mål, och hvars medlemmar hafva såsom gemensam utrustning kunskap om den grekiska, romerska och orientaliska antiken samt om hvar-andra.