Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Afven jag vet, att staten är en organism och följaktligen underkastad vilkoren för hvarje sådan: lif och utveckling; äfven jag erkänner det berättigade, lojala evolutionsarbetet, som, efter grundläggandet af vårt nuv:de statsskick, fortgått på djupet af samhällslifvet, och som fordrar afhjelpandet af stora brister i vårt nuv:de representationssätt: sjelfskrifvenheten, det tunga arbetssättet och saknaden af åtskiliige till inträde i representationen berättigade samhällsklasser; men dessa olägenheter kunna afhjelpas på de partiella reformernas väg, genom ståndsförfattningens ombildande, utan att man behöfver våldföra ståndsväsendets eviga och oförstörbara verkligheter, hvilka såsom lägre organisationer ingå i den högre statsorganismen; och hvad jag bestämdt tillbakavisar är den ofta hörda och äfven här på detta rum upprepade förolämpningen mot 1809 års lagstiftare, att det representations-ideal, som föresväfvat dem, tagit konkret gestalt i det Kongl, representationsförslaget.
Nej, desse vise insågo, hvad dagens statsmän hafva glömt, desse vise insågo den djupa betydelsen af dessa Burkes, den Engelske statsmannens, oförgätliga ord: »Den, som vill bota statens refvor, gånge dertill, såsom läkaren till sin sjuke fader, med en af vördnad dröjande hand.» — Nej, det Kongl, representationsförslaget har ingen rätt att börda sina anor från 1809; dessa äro af yngre datum.
Jag känner dess stamfar, ty han är landsman med mig, han är vestgöte; han föddes för omkring 20 år sedan och erhöll i dopet namnet »Delenda Carthago»; och hans döpelselöfte innehöll, att man skulle så ofta, i tid och otid, upprepa nödvändigheten af ståndsväsendets utrotande, att allmänheten till slut icke skulle veta, hvarifrån den bekommit denna öfvertygelse.
Denna tankebyting, som, såsom man finner, genast vid födelsen bar sitt jesuitiska Cainsmärke på pannan, har alltsedan med örn och faderlig omvårdnad omhuldats af sina faddrar i den radikala pressen, så att nu, sedan han känt sina muskler nog starka och Den G December. 347 sina senor nog spänstiga, han klättrat uppför de första trappstegen till tronen och, i skepnad af en ljusens engel, insmugit sig i rådkammaren, under det han derutanför uppträdt i sin rätta gestalt såsom denne vilde agitator, hvilken redan dristat lägga sin svarta hand på samhällslifvets strupe.
Sen honom här, huru han, i salig försmak af att snart hafva uppnått sitt mål: ståndsväsendets utrotande, grasserar inom alla områden, der lian lyckats vinna insteg, i pressen, i adresser, i möten och depntationer.
Sen honom, huru han, svängande den politiska fanatismens gissel, än med en fräckhet, som endast öfverträffas af dess dumhet, förolämpar Konungens Hot-Adel med den insinuationen, att denna, för att göra Konungen till viljes, skulle uppoffra sina pligter mot fäderneslandet, än söker beröfva Konungens Rådgifvare den ära, som, hurudant representationsförslagets öde än blifver, alltid skall blifva deras omistliga egendom, äran af det om äkta liberalitet vittnande handlingssätt, att icke hafva utöfvat någon obehörig påtryckning på förtroendeembetsmännen, än uppmanar soldaten att icke lyda sitt befäl, då det gäller ordningens upprätthållande, och ändtligen, i omåttet af sitt vanvett, lastar Konungens upphöjda Majestät derhän, att han söker göra troligt, att Konungen, glömsk af svurna pligter, skulle sjelf göra sig till den förste fridsstöraren.
Carthago föll för Rom.
Den urgamla, af Ståndsväseodet skyddade, Svenska folkfriheten skall maka åt sig för den moderna frihet, som skall blifva blomman af det nya representativa skicket, grundadt på medborgerligt förtroende.
Men har man då glömt det stolta verldsbeherrskare Romas eget öde, Roma, som dock älskade att kallas »in aeternum condita».
Någon talare har sagt, att Adelns politiska mission nalkades till sitt slut.
Till denne talares tjenst och liktänkandes skall jag tillåta mig att andraga några betraktelser öfver den Franska Adeln af den här så ofta citerade Tocqueville, hvilka torde hafva sin å propos för stunden.
I sitt arbete: »L/ancien régime et la révolution», yttrar Tocqueville: »Just vid revolutionens början iakttager denna Adel (den Fransyska), hvilken skall falla med thronen, inför Konungen och i synnerhet inför hans embetsmän, en hållning oändligt högre och ett språk mycket friare än det tredje Ståndet, hvilket snart skall kullstörta konungadömet.
Nästan alla de garantier mot maktens missbruk, som vi hafva besuttit under 37 år af den representativa styrelsen, fordrades af Adeln med hög stämma.
Man märker, då man läser dess motioner, oaktadt de fördomar och obetänksamheter, som i dem finnas, en ande af aristokrati och några af dennes stora egenskaper.
Man nödgas för beständigt klaga, att man, i stället för att kufva denna Adel under lagens välde, har nedslagit den och upphuggit dess rötter.
Genom att gå till väga på detta sätt, har man beröfvat nationen en nödvändig beståndsdel af hennes väsende och gifvit friheten ett sår, hvilket aldrig skall läkas.
En klass, som under sekler har gått främst, har, under detta långa obestridda umgänge med högheten, antagit en viss stolt - 548 Den 6 December. het i hjertat, en naturlig förtröstan till sina krafter, en vana att blifva hörd och afsedd, som gör densamma till den mest sega motståndspunkten af samhällskroppen.
Den besitter icke allenast manliga seder; den ökar genom sitt exempel manligheten hos de andra klasserna.
I det man utrotar den, försvagar man till och med sjelfva dess flender.
Ingenting skulle kunna ersätta densamma fullkomligt; den sjelf skulle aldrig kunna återuppkomma; den kan återfå sina fäders titlar och egendom, men aldrig deras själ.»
Dessa ädla tankar anvisa den väg, som Svenska Adeln i reformfrågan skall beträda.
Den skall handla sonligt mot sin forntid, broderligt mot sin samtid och faderlig! mot sin efterverld.
Den skall handla sonligt mot sin forntid, den skall vördnadsfull och trogen sina stora minnen och traditioner förkasta ett förslag, som helt och hållet brutit med dessa traditioner, och ställt sig på en för alla våra nationela elementer främmande grund; den skall handla broderligt mot sin samtid, ty, på samma gång den förkastar förslaget, skall den gifva nationen ett ärligt handslag uppå att den vill en tidsenlig reform, endast att det beståendes rätt varder tillbörligen tryggad; — den skall ändtligen handla faderligt emot sin efterverld, ty i det den förkastar förslaget, vill den lemna det emottagna arfvet förökadt till efterverlden.
Innan jag slutar, har jag ännu några ord att tillägga om »situationen», för såvidt någon ledning för densammas bedömande blifvit gifven uti ord, som jag ej hort, men hvilka jag uti någon tidning sett åberopade såsom på detta rum uttalade af H. Exc.
Just.-Stats-Ministern; orden skulle hafva fallit sålunda^ »A andra sidan kan väl ingen föreställa sig, att ett af konungamakten framlagdt förslag, som blifvit godkändt af två Stånd nästan enhälligt och med bifall mottaget af landets allmänna mening, skulle öfvergifvas derför, att det nu möjligen faller på en knapp majoritet.» Eders Exc. 1 Aro dessa ord edra och har E.
Exc. med dem velat antyda, att, i händelse representations-förslaget faller, Regeringen skall framlägga det ånyo, då E. Fxc., förlåt den oförställda uppriktighet, med hvilken jag, mannen ur den djupa skuggan, skall tillåta mig att till eder, omstrålad af eder höga samhällsställnings och popularitetens dubbelgloria, framställa den erinran, att edert yttrande varit både oklokt och oförsigtigt.
Oklokt derför, att jag anar, att detta yttrande, det första från eder mun, som inneburit en tillstymmelse till hot, skall, långt ifrån att skrämma till öfvergång, fast heldre hos tveksamma, men för grannlagenhetens fordringar känsliga naturer anvisa en väg i motsatt rigtning; —- och oförsigtigt derför, att det torde kunna få antagas att frågan om de åtgärder, som böra vidtagas, i händelse representations-förslaget faller, ännu icke förevarit i konseljen.
Det kunde ju hända att »vice värden» gjort upp räkningen utan värden.
Ännu älskar
Svenska folket att Den C December. 349 tro, att det är han, Konungen, som diskuterar sina beslut för eder, Ministern, och icke tvärtom.
Vår Herre söker menniskan på många vägar.
Kanske skall från det stora, lojala, i fred åt sig sjelft lemnade folket genom oss, dess främsta söner, ett ångestrop tränga fram till thronen; kanske läser Konungen redan deruppe i höganloftssal domen öfver edert förslag i samma eldskrift, som vi se låga på dessa murar: »Mene, mene thekel upharsin, jag häfver vägt dig på ena våg och funnit dig för lättan.»
Ingen dödlig rår om morgondagen, icke Konungen, än mindre Ministern.
Och dessutom — E. Exc.l Ni är en ädel man, och hyckleri kan ej bo i edert hjerta.
Ni har i dessa dagar yttrat dessa ord: »Det är oss icke nog, att Adeln lägger sitt ja i urnan; vi vilja se det fritt och med förtröstan till framtiden afgifvet, likasom vi vilja hafva ett kärleksfullt, icke ett med motvilja blandadt ja från Preste-St:t.» Välan! E. Exc., jag ställer denna frågan rakt på edert samvete:
Huru många af de ja’n, som skola falla i urnan der framme, äro uttryck af den frimodiga öfvertygelsen?
Endast en handfull personer hafva förklarat, att de med hela sin själ omfattade förslaget; största delen af dem, som tillkännagifvit sig skola rösta för förslaget, hafva gjort det under medgifvande af förslagets brister och vådor.
Och PresteSt:s kärleksfulla »ja»?
Hvad betyder dess beslut att först efter Adeln votera i denna fråga?
Och till sist ett ord till eder, mina politiska vänner.
Svaret gafs i går af Gr.
Hamilton; en hvar skall rösta efter sitt samvete, obekymrad om utgången; och jag tillägger:
Hvad skola vi göra, om förslaget går igenom, fastän vi redligen bekämpat detsamma?
Ställom då för själens öga den sublima, heroiska bilden af den gamle hedniske statsmannen, om hvilken det sades: »Victrix causa Diis placuit sed victa Catoni», eller, ändå bättre, tryggom oss vid kristendomens lugnande löfte, att, sedan menniskan gjort sin pligt, så styrer Gud allting till det bästa.
Detta yttrande afbröts flera gånger medelst talrika och häftiga yttringar af missnöje, blandade med starka bifallsrop, så att Hr Gr. o. Landtm, måste med klubban äska tystnad; och sedan jemväl efter anförandets slut talrika yttringar af så väl bifall som missnöje afgifvits, hördes en mängd ledamöter högt och häftigt yrka på propos.
Svårt och betänkligt är det i sanning att nu fatta ordet i denna fråga; svårt derföre att det Högloft, Ståndet redan länge genom starka rop på propos. gifvit tillkänna sin önskan att komma till slut med diskussionen, och desto mera betänkligt i detta ögonblick, efter det anförande, hvartill vi nyss varit vittnen.
Jag hade också tänkt att afstå från begagnandet af min yttranderätt, men just med anledning af hvad som sednast blifvit sagdt, må det tillåtas mig att nämna 350
Den 6 December. några ord.
Visserligen har jag ej, såsom den siste talaren, blifvit yr i hufvudet af den argumentation, som under denna och föregående dagar här förts, men jag bekänner, att jag snarare blifvit det af de mångskiftande bilder, som hans inbillning framkallat för vår syn.
På de praktfulla taflorna, som han upprullade, följde dock något positivt: lian vände sitt tal till en ledamot af detta Hus, och framställde frågor, på hvilka han fordrade ett svar.
Ingalunda anstår det mig att gå den man i förväg, till hvilka dessa frågor direkte voro ställda, — jag vill icke falla någon hvarken i talet eller embetet — men en af dem har jag befogenhet att upptaga, emedan den rörer hvar och en af dem, som ämna afgifva sina röster för det hvilande förslaget, och det var den frågan: »huru många af de ja-röster, hvilka komma att läggas i voterings-urnan, tror Ni väl äro afgifna med en frimodig öfvertygelse?»
Jag tror, och jag vågar förklara, att det blir fallet med dem alla; jag tänker för högt om detta Stånd, för att ej vara viss uppå, att öfvertygelse, och endast öfvertygelse, dikterar de beslut, som här fattas, och jag visar på det bestämdaste tillbaka den förnedrande beskyllning, som blifvit mot oss framkastad.
Men då man sålunda betviflar renheten af våra motiver, må det tillåtas mig att, utan att med grånade
Statsmän inlåta mig i någon kontrovers om detaljerna, anföra de hufvudsakliga skäl, på grund af hvilka jag är besluten att med min röst biträda det hvilande förslaget om representationens ombildning.
Förhållandet med mig har varit alldeles motsatsen af det, som egt rum med en talare på motsatta sidan, en af dem som hade ordet i början af öfverläggningen i denna fråga.
Då förslaget först framlades, yttrade han, så trängde det in i hans hjerta, men sedermera blef det derifrån utdrifvet af hans för stånd.
För min del mottog jag det tvärtom med misstroende, det tillvann sig icke mina sympatier; jag släppte det aldrig in i mitt hjerta, jag dolde ej för mig dess fel, men just förståndets granskning har sedan bestämt mig och förestafvat mitt handlingssätt; och jag gör nu som en annan talare yttrade: »jag tar den sköna med hennes fel och brister», icke till följe af den ungdomliga svärmiska kärlek, som ej märker dem och som förtar besinningen, utan till följe af samvetets röst efter fullbordad pröfning.
Jag täger detta förslag, emedan det nedbryter de konstitutiva skiljeväggar, genom hvilka folket hitintills varit deladt i särskilda kategorier, emedan det stryker bort dessa med olika privilegier omgärdade fyra Stånd, som äro stater i staten, och sålunda af de förut söndrade delarne gör ett enda homogent folk.
Jag tager förslaget, emedan det baserar samhället och dess vigtigaste institution på den enda grundval, som eger giltighet, nemi. rätten, och införer verkliga och berättigade grundsatser i stället för de traditionella förhållanden, hvilka utgöra ursprunget till vår nuv:de författning, som det är omöjligt och orimligt att vidare bibehålla, icke allenast faktiskt omöjligt, utan rättsligt orimligt.
Ty hvarpå grundar sig den rättighet, Den 6 December.
351 sorn vi här utöfva?
Genom tapperhet och mod, ådagalagda mot Rikets fiender, genom träget och nitiskt arbete i statens tjenst, stundom också genom Monarkens gunst och nycker hafva våra förfäder tillvunnit sig företräden och rättigheter, hvilka sedermera så småningom gått förlorade, men af hvilka nu återstår, den sista och dyrbaraste, det är sannt, men likväl den, som minst af alla borde kunna genom arf öfverlåtas, rättigheten att representera en annan, att vara en annans ombud, utan att denne andre dertill lemnat sitt samtycke.
Jag tager förslaget, emedan det åsyftar, om ock detta ej är genomfördt, att tillerkänna åt alla samma politiska rättigheter, och emedan det sålunda närmar oss till kretsen af de stater i vår .verldsdel, hvilkas lif och verksamhet rörer sig i modernare, i tidsenliga former.
Och detta är af vigt, ty det finnes mellan nationerna en solidaritet, som ej får lemnäs ur sigte, när det gäller att ordna institutionerna ii.om hvar och en af dem särskildt.
Förslagets motståndare hafva också icke förbisett detta, då de som skäl emot dess antagande framställt hotande faror från öster.
Men om de med fruktan skåda mot öster, må det i stället tilllåtas oss att vända blicken mot vester och söder, mot brödrafolket i vester, mot vår beslägtade granne i söder, mot de båda stora makter, hvilka gå i spetsen för vår verldsdels civilisation och med hvilka vi för ett årtionde sedan ingingo ett förbund, grundadt på ömsesidigt förtroende och gemensamma intressen, — öfverallt skola vi finna samma grundsatser, samma politiska system gällande.
— Jag tager slutligen detta förslag utan fruktan för följderna, emedan jag hyser förtroende till det Svenska folket, emedan jag ej fruktar att initiativ till brådstörtade förändringar och våldsamma omstörtningar skall utgå från den kategori af samhällets medlemmar, som man hittills snarare beskyllt för en hårdnackad konservatism, än för kärlek till omogna nyheter; emedan jag ej fruktar, att konungamakten skall kringskäras i ett land, der kärlek till Konungen alltid gått hand i liand med kärlek till friheten, — friheten, som ej är något nytt eller ovanligt för detta folk, ty det har från urminnes tider sjelft stiftat sina lagar och sjelft deltagit i deras tillämpning; och vi kunna till detta folk hysa förtroende, ty dess historia är ren och obefläckad; der finnes blott ett nedsudladt blad:
J veten väl när det skrefs, Mina Hrr! det var för omkring hundra år sedan, och vi kunna ej neka, att det då fanns ett starkt Riddarhus.
Jag lemnar min röst för det hvilande förslaget.
Hr Stjernblad, Jules Edward:
Jag anhåller, att med blott några ord få angifva min ståndpunkt i denna fråga.
Min verksamhet har visserligen hittills endast varit inskränkt till kommunen, men äfven der kan man stadga sin öfvertygelse i vigtiga frågor, och i den nu föredragna har jag kommit derhän, att, ehuruväl den nuv:de representationen innehåller mycket 35a Ben 6 December. godt, innehåller den äfven mycket, som är absolut onyttigt.
Den är ej tidsenlig, och den är absolut dålig, emedan den är orättvis och emedan den beröfvar landet många krafter, som ej under nuv:de förhållanden kunna verka till dess tjenst.
Detta bevisas bäst deraf, att tid efter annan nya förslag till representationens ombildning blifvit framlagde.
Det nu afgifna bar i mina ögon den stora förtjensten, att det uppställer samfälda val i stället för klassval.
Det är framlagdt af en populär Regering, det omfattas af en massa bland landets tänkande män, och det älskas af folket.
I dessa förhållanden hemtar jag stöd för min åsigt, att förslaget bör antagas.
För min del har jag visserligen ansett, att Adeln sjelf borde hafva framlagt ett tidsenligt förslag, som troligen blifvit bättre uppställdt än det nu framlagda och som helt säkert skulle bliIvit mottaget med välvilja.
Men då Adeln försummat att i rätt tid begagna denna sin rättighet, så är underhandlingarnes terrain numera ohållbar, hvadan ingenting annat återstår, än att antingen antaga det framlagda förslaget, eller ock genom ett »nej» ännu någon liten tid bevara det gamla representationssättet.
Jag säger med afsigt: någon liten tid, ty inom kort går förslaget dock igenom; men denna mellantid kommer att fylla landet med oro och bekymmer.
Jag är ej blind för förslagets brister; men då frågan står på den punkt, att vi blott hafva att välja mellan dessa alternativer, bjuder mig klokheten att antaga förslaget sådant det är.
Och om J det gören, Mina Hrr! skolén J få se, att denna nya telning skall utveckla sig till ett träd, som skall bereda lycka och välsignelse åt fäderneslandet.
Afven detta yttrande framkallade bifallsrop.
För många år sedan, då ett likadant skrik höjdes, som nu, sade vår store Konung Carl XIV Johan, att
Ståndsrepresentationen vore ett palladium lör Svenska folkets frihet — ett palladium, sorn vi aldrig borde lemna ifrån oss.
Knappast 25 år äro sedan dess förflutna, och då kommer en man, som ännu icke varit så länge i statens tjenst, att han kunnat hinna förvärfva sig statsmannablick och vågar inför Sonsonen till den store Konungen påstå, att denna representation hvilar på en förvittrad grund.
Hvarifrån har den man, som tillåtit sig detta yttrande, hemtat skälet dertill?
Månne från representationens verksamhet?
Ej heller bär han kunnat hemta det från något ståndssplit, som skulle röjt sig inom representationen, ty om någon sade något dylikt, så förklarar jag, som sedan 1823 deltagit i densamma, att ett sådant yttrande står i rak strid med sanningen.
Tvärtom har representationens verksamhet ådagalagt, att Stånden alltid visat tillbörlig aktning mot hvarandra, ehuru de kunnat vara af olika mening i vissa frågor.
Nej! öfvertygelsen om den vittrade grunden har förslagets författare hemtat från en press, sorn oupp - Den 6 December.
353 oupphörligen om ståndsrepresentationen upprepat: »delenda est Carthago».
Och orsaken lill delta pressens rop är den, att denna press, som söker få makten i sin hand, ser att ståndsrepresentationen står i vägen för dess begär efter maktutvidgning och derföre vill den undanskaffa allt bestående.
Och redan har denna press fått en sådan makt öfver två Stånd, att de ej våga uttala siu verkliga öfvertygelse.
Del är blott Adeln och Preste-Sl:t, som ännu våga att icke lyssna till denna röst, hvarföre de ock måste kastas undan, och olyckligtvis har pressen i detta sträfvande fått en bundsförvandt i Konungens egna Rådgifvare.
Ej underligt då, alt dessa tidningsfurstar sökt åstadkomma en mängd tacksamhetsadresser till den främste bland desse Rådgifvare.
Dessa adresser vill man nu uttyda såsom bevis på folkets tillgifvenhet för förslaget och oro öfver dess öde, ehuru folket är lugnt och ej känner till denna oro, ehuru det ej ens vet hvarom fråga är och ehuru det är nöjdt med hvad det har.
Det är pressen ensam, som framkallat dessa adresser och utöfvat en påtryckning på personer, som möjligen på detta rum kunna gifva frågan en utgång, som skall störta landet i förderf.
Med förvåning liar jag i tidningarne läst ett uttryck af ET.
De Geer, att Adelil icke vore nog talrikt samlad under Riksdagarne, samt att dess röle vore slutad.
Hr Frih.! detta visar att ni icke uppfattat dess röle.
När här förekomma ärenden, som kunna afgöras af ett kollegium på 4—5 personer, hvarföre behöfver då vid ett sådant tillfälle 4 eller 500 män sitta här?
Nej, Adeln har en ädlare uppgift än så.
Men när förslag framkomma, vare sig från höjden eller från djupet af samhället, hvilka hota att förstöra dess grundvalar, då höfves det Adeln att framträda i ett sådant antal som t. ex. nu, för att ådagalägga sin kärlek til! fosterlandet genom att förkasta dylika olvcksbringande förslag.
Detta förslag har redan burit nog olyckliga frukter, ty genom pressen har det hunnit ned till de lägsta folkklasserna, och der färeställer man sig, att konungamakten inom kort skall försvinna samt att vi skola få en president i stället.
Då sådant redan nu kan ega rum, huru skall väl då sedermera konungamakten kunna motstå den nya representationen och den otyglade pressens påtryckning, i fall det en vacker dag skulle hända inom den nya representationen, att någon uppträdde och sade: hvartill hehöfves någon konungamakt och hvarföre kunna vi icke taga en president i stället?
I går yttrade Frih.
Gripenstedt, att den nuv:de representationen icke uppfyllde sitt ändamål.
Frihm menar då, naturligtvis, att den nya bättre skall göra det, men ännu har ingen djerfts förneka, att, om förslaget antages, så blir en enda klass allrådande. 1844 framlades äfven ett dylikt förslag, och jag kan icke bättre motivera mitt alslag, än genom att uppläsa några ord ur ett anförande, som hölls här på Riddarhuset d. 28 Augusti 1844.
Den värde talaren yttrade: » Förslagets H. I. 23 354 Don 6 December. hufvudsakliga felaktighet, sorn ensam är nog att bestämma mitt votum, består deri, att det är ensidigt och åt en enda samhällsklass öfverlåter en makt, som icke är motvägd af någon annan.
Alla länders och alla tiders historia ligger öppen för att bevisa sanningen häraf.
— — — Af hvad slag och hvad grad maktmissbruket ock må vara, så är det i alla fall lika farligt, lika odrägligt och lika oföreidigt med såväl samhällets som individernas välfärd och bestämmelse.
Ett frö till möjlighet af sådant missbruk ligger i förslaget, och detta är motivet hvarföre jag voterar mot detsamma.
» Hvem var då den ledamot, som yttrade dessa värdiga ord?
Jo, han sitter derborta.
Det var dåvarande Löjtnanten, numera Stats-Rådet Frih.
Gripenstedt!
Tempora mutantur! kan man väl med afseende härpå utropa.
På grund af hvad jag nu anfört, afslår jag för min del förslaget, och hoppas att Adeln, genom att göra detsamma, skall häfda sin ära och skrifva ett nytt vackert blad i sin historia, hvilken af Adeln såsom Stånd ännu aldrig blifvit besudlad.
Att här vidlyftigt tala om skäl för och emot det ifrågav:de representations-lörslaget, är numera nästan för sent, ty hvarje medlem af R. o. Ad. bör förut hafva gjort sig fullt reda för dess egenskaper.
Ståndsprincipen är redan för längesedan föråldrad, då antagandet af samfällda val deremot blifvit en oundviklig nödvändighet.
Förslaget, som innebär en utveckling i demokratisk anda, är så öfverensstämmande med tidsandan och eger dessutom H. M. Konungens, regeringens och nationens fulla förtroende, att detsamma måste förr eller sednade genomföras: gärdet ej nu, så går det tvifvelsutan nästa riksdag.
Och hvilken fördel skulle R. o. Ad. hafva af detta uppskof?
Ingen, utan endast nationens ovilja och allmänna opinionens förkastelse.