Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ser man saken från en annan sida och talar om det lidande, som kan tillskyndas den, som blir ålagd ett sådant vite, står det ju den, som anser sig förorättad, öppet att hos Hofrätten söka ändring i K.
Bolindes beslut, och Hof-rätten lär icke underlåta att, i händelse af ändrings-sökandets befogenhet, gifva klaganden rätt.
Och är han missnöjd med Hof-rättens utslag, kan han fullfölja sin talan hos K. M. Genom rättigheten alt söka ändring är allmänheten betryggad mot lättsinnigt åläggande af vitén, och jag anser att denna § både kan och bör qvarstå.
Jag anhåller att R. o. Ad. behagade afslå Utskrts Betänk.
Motionären har klandrat de stadganden i nu gällande landshöfdinge-instruktion, som dels bemyndiga landshöfding att för fel, försummelse, vanvördnad eller ohörsamhet skilja lands-sekreterare och lands-kamrerare från tjensten på samma gång, som den felaktige ställes under åtal, dels ock berättiga Konungens Beflude att afsätta länsman, då Konungens hafva förtroende; och Utslct har delat motionärernas åsigter, ansett berörde stadganden olämpliga och för bemälde tjenstemän nedsättande, samt derföre föreslagit, att R.
St:r måtte hos K. M. i underdånighet begära landshöfdinge-instruktionens omarbetning; men hvarken motionären eller Utsk:t har nämnt något om hvad som föranledt de klandrade stadganderne eller sökt visa jj
Den 14 Mars f. m. 97 visa att de blifvit obehöfliga och kunna utan olägenhet afskaffas.
Det torde tillätas mig att derom nu yttra några ord.
För omkring 40 år sedan inträffade att en landshöfding fann att hans lands-sekreterare begått åtskilliga försnillningar och underslef.
Landshöfdingen företog sig dä, på eget bevåg, utan stöd af då gällande lag, att suspendera landssekreteraren och anmälde liktidigt dermed förhållandet i K.
Hof-rätten till åtal.
Oaktadt landssekreteraren öfverbevistes om brottslighet, yrkades likväl under rättegången ansvar å landshöfdingen för den olagliga suspensionen, men hvarken Hofrätten eller Högsta Domstolen ålade honom något sådant, väl inseende att om suspensionen ej egt rum, skulle landssekreteraren lemnats tillfälle att undansopa, om ej alla, åtminstone de flesta bevisen om sin brottslighet.
En annan tilldragelse, timad många år förr än nu gällande landshöfdinge-instruktion utfärdades, har jag ock att omnämna.
En tillförordnad landskamererare vägrade att expediera ett utslag i öfverensstämmelse med den mening, det beslut, som landshöfdingen uttalat.
Föreställningen derom att han egde reservera sig, hjelpte ej, utan han forblef vid sin vägran.
Då, såsom omförmäldt är, denna landskamererare endast var tillförordnad under vakans, blef det väl lätt för landshöfdingen att utverka hans skiljande från befattningen, men landshöfdingen måste emellertid sjelf skrifva utslaget och tillkalla länsbokhållare att kontrasignera detsamma.
Dylika händelser höras lyckligtvis nu mera ej af; men i dem, som timat, ligga otvifvelaktig! orsakerne till förstberörde, af motionären klandrade stadgande.
Huru kunnig i sitt embete, huru varm i sitt kali en landshöfding må vara, är han dock ofta i mer eller mindre mån till sin vällärd och sitt anseende beroende af de honom närmast stående tjenstemännens, landssekreterarens och landskamererarens ärlighet, ordentlighet och flit.
— Han har således alla skäl att söka få till dessa platser redliga och skickliga män, äfvensom att bemöta dem med aktning, vänskap, välvilja och förtroende; men skulle han i någon af dessa befattningar finna en oredlig man eller en ohörsam krångelmakare, så behöfver landshöfdingen den magt, som i nyssberörde stadgande är honom lemnad, för att förekomma skada och göra sig lydd.
Dessutom bör man besinna att landshöfding icke kan utan ansvar missbruka denna magt och att han icke eller kan underlåta, när omständigheterne så fordra, att begagna den, utan att ådraga sig ännu större ansvarighet.
Utsk:t har sagt, att bemyndigandet för landshöfding att för hvarjehanda fel skilja landssekreterare eller landskamererare från tjensten skulle nedsätta dessa tjenstemäns anseende; men jag har icke erfarit det, och lika gerna, som man påstår såH. lil. 7 98 Den 14 Mars 1. m. dant, kan man säga att straffbestämmelserna i lag, för förbrytelser i embete, nedsätta embetsmäns anseende i allmänhet.
Hvad angår länsmäns afsättlighet, så torde jagjfå erinra, att en tid klagades deröfver att en eller annan länsman lefde oordentligt och prejade allmogen, hvarvid man alltid lade K.
Bfhrde, under hvilken en sådan tjenade, till last att han fick vara qvar i tjensten, oaktadt bevis saknades om någon så beskaffad brottslighet, hvarpå han kunde dömas tjensten förlustig.
— Denna klagan, grundad eller ej, antager jag hafva föranledt stadgandet, som berättigar Konungens Bfh:de att afsätta länsman, för hvilken han icke har vidare förtroende, — en åtgärd, som man icke gerna kan tänka sig att godtyckligt, utan verkliga skäl, vidtages.
Det lärer således vara klart, att de ifrågav:de[stadganderna äro giIna på det att landshöfdingen må kunna tillbörligen uppehålla embetet, och innebära egenteligen för honom ökade pligter.
Jag har begärt ordet endast i anledning af Hr Ribbings anmärkning mot detilO:de§:n af nu gällande landshöfdinge-instruktion införda stadgande, att Konungens Bfh:de eger rätt att, uti sådana fall, der ansvar icke är i lag bestämdt, stadga erforderliga vitén.
Detta stadgande innefattar icke något nytt, som först genom 1855 års instruktion infördes, utan förekommer redan i K.
Brefvet den 10
Maj 1815, hvarifrån det nästan ordagrannt är afskrifvet.
I nämnde bref heter det, att K. M. förklarat dess Bfludes rättighet att stadga vitén i politie-mål vara inskränkt till de fall, då något ansvar uli lag eller författningar icke vore bestämdt.
Häraf torde vara ådagalagdt att det icke saknat sin grund att införa det klandrade stadgandet, samt att skäl för dess bibehållande ännu förefinnas.
Hvar och en, som önskar att Konungens Bliude skall kunna uträtta något, bör icke ogerna se att medel lemnäs Konungens
Bflnde att fullgöra sina åligganden, och då det dessutom är föreskrifvet att den missnöjde kan besvära sig, tror jag icke att något äfventyr för det allmänna af berörda stadgande kan uppstå.
Jag förenar mig med dem, som yrka afslag å Betänkd.
Den siste värde talaren har förmenat att de af honom ur äldre författningar upplästa §§:na tillräckligt skulle ådagalägga att det af mig anmärkta, i 10:de §:n af nuv:de landshöfdinge-instruktion intagna stadgande, om rättighet för K.
Bfh:de att stadga vitén, redan funnits före tiden för nämnda instruktions utfärdande.
Bemälta stadgande skulle, efter Gr.
Mörners citation, återfinnas i K.
Brefvet den 10 Maj 1815.
Ingressen till detta Bref lyder sålunda: »Uti skrifvelse af den 31 Augusti sistl. år har Vår Blh:de i Mariestad, i anseende dertill att Vi, vid pröfning al flere till
Oss genom besvär inkomne mål, förklarat bemälte
Bfludes rättighet Den 14 Mars f. m.
99 att stadga vitén i politie-mål vara inskränkt till de fall, då något ansvar uti lag eller författningar icke vore bestämdt, af anförde skäl i underdånighet hemställt, att till befrämjande af ändamålet och ordnings vidmakthållande ej allenast de uti vissa politie-mål stadgade böter måtte ökas till ett emot förändradt penningevärde svarande belopp, utan ock ansvar uti andre dylika fall utsättas, etc.»
Hvad här säges om K.
Bfhtdes rätt att stadga vitén, har man velat upphöja till rang, heder och värdighet af förut befintligt lagstadgande, och skulle det, såsom Gr.
Mörner sade, vara ord för ord infördt i 1855 års instruktion. 1 detta Bref förekommer emellertid ingenting derom, att K.
Bfh:de, för handhafvande af sina åligganden, eger att för sådana fall, der ansvar icke är i lag bestämdt, vite stadga.
Genom stadgandet i 10:de §:n landshöfdinge-instruktionen har ett så vidsträckt fält blifvit öppnadt för godtycket, att, såsom jag i mitt förra anförande yttrade, K.
Bfh:de tagit sig före att åsätta vite t. o. m. för fullgörandet af hvad lagen bestämt, och sålunda göra till brott hvad som icke är brott.
Denna rättighet länder dock, enligt min tanka, hvarken Konungamagten eller dess Blh:de till styrka, och jag ber att få citera ett exemp., som visar huru Konungens Bflr.des åtgärder i berörde hänseende blifvit ogillade.
Sedan N. N. Härads-rätt fällt åtskilligeN.
N. socknemän att, för försummelse med iståndsättandet af en b:o, ej mindre, efter 25 Kap. 11 § Byggn.-balken, hvardera plikta en rdr, än ock särskildt fem rdr efter Konungens Bflvdes i N. N. län den 10 Nov. 1813 utfärdade kungörelse; så har Götha Hofrätt genom Utslag den 17 Juni 1817 förklarat berörde vitesförbud vara stridande mot lag och K.
Brefvet den 10 Maj 1815, samt derföre, med upphäfvande af samma vitesförbud, de tilltalade från de dem ådömde vitesböter befriat; hvarefter K.
M. detta Hofrättens beslut gillat och fastställt.
Hvad R.
St:rs Just.-Ombudsm. i sin till R.
St:r, vid riksdagen näst efter nya landshöfdinge-instruktionens utfärdande, afgifna berättelse yttrar, i fråga om denna landshöfdinge-embetenas lagstiftningsmagt har således inträffat.
När nu Konungens Bfh:des bud och befallningar komprometteras af domaremagten, är det då icke bättre att borttaga denna deras rättighet att stadga vitén.
Jag medgifver, att när landshöfdinge-embetet innehafves af så värdiga personer, som nu är -*■ fallet, föga våda är att befara; men lagar stiftas icke för personer, utan för att bringa rättsgrundsatser i tillämpning och undanrödja ojemnheter i lagskipningen.
Då jag varnat mot bibehållandet af ett stadgande, som tillåter kränkning af grundlagarne, alldenstund det gifver Konungens varnat häremot, har jag icke uttalad ensamt min åsigt, utan samma åsigt är redan uttalad af en Svenska folkets Justitie-Ombudsman vid riksdagen näst efter oftaberörda instruktions utfärdande.
I denna sin embetsberättelse hemställer Teorell att ioo Don 14 Mars f. m. en underdånig skrifvelse måtte af R.
St-.r till K.
M. aflåtas med anhållan om landshöfdinge-instruktionens öfverseende och omskrifning.
Denna Justitie-Ombudsmannens hemställan lemnades utan afseende, och den nuv:de har icke aktat nödigt utlåta sig i ämnet.
Jag förnyar min anhållan om bifall till Utsk:ts Betänk.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels afslag å förev:de Betänk., framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma, hvartill svarades starka nej jemte några ja, och sedermera propos. på afslag derå, då svaren utföllo med starka ja tillika med ett eller annat nej; och förklarades ja nu hafva varit Öfvervägande.
Hr Ribbing begärde votering, men, innan voterings-propos:n blifvit uppsatt, anmälte sig och yttrade Hr Ribbing:
Flere af mina vänner hafva anhållit att jag skulle afstå från mitt yrkande på votering, hvarföre jag. ehuru jag önskat se huru många lika med mig önskat se grundlagen oförkränkt, då tiden kanske icke för en sådan enskild önskan bör upptagas, afstår från detta mitt yrkande.
Jag vill till protokollet nedlägga min reservation mot R. o. Ad:s nu fattade beslut.
Föredrogs ånyo Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 4 och II dennes bordlagde Betänk.
N:o 94, i ani. af väckta motioner om ändring i sednast utfärdade stadgar för Carolinska MedicoKirurgiska Institutet.
Stjernstedt, Joli. Wilh.: Ekon.-Utsk:ts förev:de Betänk, berör en fråga af största vigt.
Det gäller nemi. läkarebildningen i Sverige och den dermed sammanhängande helsooch sundhetsvården.
Med skäl säger man att läkarebildningen i Sverige står på en hög ståndpunkt.
Hvad är det som bringat den till sådan höjd?
Helt säkert de förhållanden, som af regeringen under en längre följd af år blifvit bestämda för undervisningens meddelande.
Och nu, när man erkänner att det närvarande tillståndet är godt, vili man vidtaga förändringar, utan att ega någon borgen för att något bättre kommer att sättas i stället.
Om man vill vänta aktning för representationen, såväl i landet som af den andra statsmagten, är det en grundsats, att man icke bör förkasta hvad redan är godt, eller företaga ändringar i förordningar, hvars verkningar man ännu icke sett.
Då jag instämmer i de af Professor Agardh uttalade åsigter, må det tillåtas mig att af hans reservation uppläsa vissa delar, som jag anser vara i synnerhet upplysande.
Agardh börjar sålunda:
Den 14 Mara f. m. 101 »Att R.
St:r skulle, utan särdeles tvingande anledningar, söka rubbning af ett nyss förut fattadt regeringsbestut, bar jag för min del icke kunnat tillstyrka.
Man kan utan tvifvel vara förvissad derom, att regeringen, i en fråga, som blifvit ifrån så många olika håll skärskådad, icke utan moget öfvervägande fattat sitt beslut.
Ar nu dertill detta beslut i full öfverensstämmelse med en föregående R.
St:rs skrifvelse, om det stödjer sig på alla förut hörda auktoriteters yttranden, månne det kan vara lämpligt att P>.
St:r på grund af ett, om också högljudt uttaladt, missnöje på ett håll, genom en ny skrifvelse söka ändring i detta beslut, mot hvars ändamålsenlighet den korta tid, som efter dess lättande förlupit, icke ens kunnat lemna någon erfarenhet.
Regeringen hade Irenne förslag att välja emellan: l:o
Det af komilerade för den medicinska undervisningens ordnande framställda hufvudförslaget, åsyftande alla läroverkens sammanslående till en enda medicinsk läroanstalt i hufvudstaden; 2:o
Att göra hvart och ett af de Irenne läroverken till ett ■sjelfständigt, eller med rättighet att utan samverkan med de andra utbilda sina elever; 3:o
Att antaga det af komiterade framstälda s. k. interimsförslaget, åsyltande att fördela undervisningen mellan fakulteterna och institutet.
Att antaga hufvudförslaget kunde väl svårligen komma i fråga, enär R.
St:r sjelfve i sin skrifvelse uttalat, »att den medicinska undervisningens fördelande på flera läroverk visserligen vore af vigt, till förekommande af ensidighet och för undervisgens fullkomnande, genom täflan mellan flera lärare i samma vetenskap.» Hufvudförslaget hade dessutom blifvit afstyrkt af universiteternas fakulteter och konsistorier, al Kanslern, af Sundhets-Collegium, och således af alla sakkunniga myndigheter, med undantag af Carolinska institutets professorer.
Att göra alla tre läroverken till sjelfständiga och af hvarandra oberoende läroanstalter, torde icke heller kunna komma i fråga, enär R.
St:r i sin skrifvelse uttalat, »att en ändamålsenligare samverkan emellan dessa läroverk borde tilivägabringas, för vinnande af deras gemensamma syftemål: en så fullständig läkare-bildning som möjligt.» Afven komiterade afstyrka denna utväg.
Återstod således endast att antaga komiterades interimsförslag, med de modifikationer, som, enligt deröfver afgifna utlåtanden, möjligen kunde anses nödiga.
Enligt interimsförslaget skulle theoretiska (eller kandidat-) examen anställas inför endera medicinska fakulteten i Upsala eller Lund; hvarefter lärjungen skulle tjenstgöra 4 månader på universitetsklinikerne och 12 månader på klinikerne i hufvudstaden, samt derefter undergå praktisk (licentiat-) examen i 2 afdelningar.» 102 Den 14 Mer» f. m.
Vidare yttjar reservanten: »Sundhets-Coll. har förordat interims-förslaget att antagas som definitivt, endast med förbehåll af vissa förändringar; och hvad särskildt theoretiska examen beträffar, harColleginm i alldeles bestämda ordalag tillstyrkt, att densamma skulle inför fa kulteterne afläggas.
Universiteternas fakulteter och konsistorier samt slutligen kansleren — högste styresmannen för både Universitet och Carolinska institutet — hafva icke heller haft något emot denna anordning att anmärka.
Vill man således anse den theoretiska examens förläggande till universitetet såsom »en inskränkning i Carolinska institutets verksamhet», så, långtifrån att, såsom motionären framställer förhållandet, denna inskränkning på intet iiåll blifvit ifrågasatt, har den tvärtom blifvit godkänd af alla myndigheter, som blifvit hörda, Carolinska institutets professorer icke undantagna.
Kan man väl vid sådant förhållande skäligen framställa denna, af alla sakkunniga myndigheter obestridda åtgärd såsom ett våld emot Carolinska institutets rätt, en stympning, med hvad mera derom blifvit yttradt.
Om borttagandet af denna theoretiska examen skulle hafva ett så förderfligt inflytande på institutet, kan det väl rimligtvis antagas att olägenheterna icke skulle kunnat inses af institutets professorer och af Sundhets-Collmm, då de, utan all protest deremot, afgåfvo sina ofvan refererade yttranden?»
Sedan reservanten visat grundlösheten af det påstående, att institutets elever hafva sämre kompetensrätt än uriiversiteternas, fortfar han: »Anledningen hvarföre den theoretiska examen öfverflyttades uteslutande på fakulteterne, ligger uppenbarligen deri, att man, i likhet med hvad R.
Skr föreslagit, ville en samverkan af de olika läroanstalterne, till åstadkommande af en så fullkomlig läkarebildning som möjligt; man ville att i samma land det icke skulle finnas läkare af 2:ne slag.
För att vinna detta mål, skulle intetdera af läroverken ensamt kunna bibringa den på alla stadier nödiga undervisningen; intetdera oförändradt förblifva vid förut föreskrifna åligganden, men hvart och ett i vissa delar af sin verksamhet inskränkas, för att i andra utvidgas.
Derföre skulle fakulteterna allena öfvertaga den theoretiskt medicinska bildningen, institutet allena bestrida den mera praktiska kliniska undervisningen, hvarefter det öfverlemnades åt examinandens fria val att bestämma vid hvilkendera läroanstalten han ville undergå den slutliga pröfningen i licentiat-examen.
Att dessa bestämmelser motsvara de ifrågav:de inrättningarnes inre natur och beskaffenhet, torde svårligen kunna bestridas.
Det är, som jag vågar tro, af stor vigt att den theoretiska medicinska bildningen inhemtas vid de läroverk, der den sammanbindes med undervisningen i de naturvetenskapliga ämnena i allmänhet; äfvensom att deri studerande icke allt för tidigt ryckes ur kretsen af den allmänna vetenskapliga verksamhet, som vid universitetet är rådande.
Skulle deremot eleven efter den filosofiska examens afläggande genast öfvergå till en Den ti Mars f. m. 103 fristående tillämpningsskola, hvars stora utveckling på det praktiskt-kliniska området ingen lär förneka, så synas grundade anledningar vara för handen till den farhåga, att den allmänt vetenskapliga grundläggningen kunde komma att stå tillbaka för en stark utbildning i det vrkesmessiga af konstens utöfning.
Utan att ingå i någon bevisföring för dessa åsigter, skall jag endast anföra hvad Sundhets-Collmm i sitt utlåtande om interimsförslaget yttrar: »Detta förslag hvilar på grundsatseu att utan våldsam rubbning i bestående förhållanden vinna ändamålet: en förbättrad och förenklad undervisning för läkare, genom att förena de tre nu befintliga läroverken till enig och ordnad samverkan, dervid uppå lätt insedda skäl den hufvudsakligen theoretiska undervisningen i förening med den praktiska handledning, hvartill universitetsstädernes sjukvårdsanstalter lemna tillfälle, uppdrages åt de medicinska fakulteterne, och deri fullständigare praktiska läkarebildningen kommer att åligga läroverket i hufvudstaden.
Colhum erkänner att den princip, hvarpå detta förslag är grundadt, onekligen är riktig, och att detsamma, behörigen genomfördt, alltså bör kunna lända till väsendtliga förbättringar i den medicinska undervisningen i riket.»»
Efter att hafva med siffror bevisat att antalet af elever vid institutet elter utfärdandet af den K.
Stadgan icke förändrats, samt efter att hafva ådagalagt orsaken dertill, att, sedan nämnda stadga trädde i verket, ingen vid institutet undergått licentiat-examen, vara den, att det varit alldeles omöjligt, slutar reservanten sålunda: »Bifalles slutligen, enligt Utsk:ts förslag, motionärens begäran orri rättighet för Carolinska institutet att bestrida undervisning för och kreera medicine kandidater, så måste nya institutioner (botanisk trädgård) och flera lärare (t. ex. för bestridande af den förberedande kliniska undervisningen) anställas.
Vill man göra uppoffringar härför, så kan man väl från vetenskaplig synpunkt ej hafva något deremot att invända.
Men om åt institutet inrymdes rättighet att kreera medicine kandidater, så blir följden att väl institutet, men icke universitetet, kan oberoende af det andra läroverket bilda läkare.
Den samverkan, som åsyftades, blir derigenom upphärd.
Vi få åter 2:ne slag af läkare (institutets egna, och universitetets, i samband med institutet bildade), och sannolikt åter den gamla rivaliteten och med den nya strider om företräden och om högre kompetensrätt, och slutligen detta jagande efter nya professorsstolars inrättande, för att genom deras antal visa sin öfverlägsenhet öfver den rivaliserande undervisningsanstalten.»
Sedan frågan genom uppläsandet af denna reservation blifvit temmeligen utredd, öfvergår jag till Utsk:ts Betänk.
Till en början måste jag beklaga, att detta Betänk, innehåller allt för litet utredning, hvarföre åtskilligt torde vara obekant, som för frågans rälta bedömande hade bort upplysas.
Afven måste jag beklaga, att
Betänkit icke är så opartiskt affattadt som önskvärdt vore.
Jag vill ej egentligen förebrå Utsk:t härför; ty vi veta huru i allmänhet tillgår vid ett Utsk:s-Betänk:s 104 Den 14 Msrs f. m. upprättande.
Sedan Utsk:t fattat sitt beslut, uppsätter sekreteraren Betänk:t.
Ar han väl med ärendet hemmastadd, gör lian det på egen hand och täger det ur egen fatabur, eller ock rådför han sig med någon enda af Utsk:s-ledamöterna, hvarigenom Betänkit kan erhålla en nog partisk rigtning.
Utskits öfriga ledamöter se vanligen endast på slutmeningen, och är denna bra, så godkännes ock det andra, utan särdeles granskning.
Sedan Utsk:t genomgått en historik öfver Carolinska Institutets första uppkomst och dess vidare utbildning, omtalar Utsk:t, hurusom R.
St:r redan i sin underdåniga skrifvelse den 10 Dec. 1857 anförde, att »den medicinska undervisningens fördelning på flera läroverk vore af vigt, till förekommande af ensidighet och för undervisningens fullkomnande genom täflan emellan flera lärare i samma vetenskap, hvarigenom ock med säkerhet kunde påräknas att, om, af en eller annan orsak, vid någotdera af läroverken en undervisningsgren vore mindre väl upprätthållen, densamma likväl, genom de öfriga iärarnes i samma ämne verksamhet, icke h. o. h. råkade i förfall;» men att, »en ändamålsenligare samverkan mellan dessa läroverk borde tillvägabringas för vinnande af deras gemensamma syftemål: en så fullständig läkarebildning som möjligt.» Härefter, heter det, förordnade K.
M. en komité, som afgaf ett Betänk., »hufvudsakligen af innehåll, att med indragning af såväl de vid Upsala och Lunds universitet befintliga medicinska fakulteter, som af K.
Carolinska medico-kirurgiska Institutet, ett enda medicinskt läroverk borde inrättas i Stockholm, för hvars behof således alla de vid omnämnda undervisningsanstalter befintliga irrrättningar och materiella hjelpmedel, så vidt möjligt vore, skulle komma att användas.»
Åtskilliga auktoriteter blefvo i ärendet hörde, men deras utlåtrn finnas icke införda.
Jag ber att få komplettera hvad som saknas.
Komiterade sjelfva ansågo att svårigheter skulle möta mot genomförandet af ofvanskrifne förslag, och framställde derföre ett annat, om hvilket de yttra, att det, »lätt verkställbar^ för den närmaste framtiden afhjelper de mest kännbara och öfverklagade bristerne i den närv:de medicinska undervisningen, och, så godt sig göra låter, om ock ofullkomligt, genom att förena de tre nu befintliga medicinska läroverken till enig och ordnad samverkan, söker att uppfylla de nödvändiga villkor för en fullständig och god undervisning, hvilka af komiterade enhälligt äro i den förut framlagda allmänna planen uttryckta.
En sådan samverkan emellan de tre medicinska läroverken hafva komiterade ansett kunna åstadkommas genom att åt hvartderas omsorger anförtro hufvudsakligen den del eller sida af undervisningen, som bäst passar för dess nuv:de förhållanden, utan att dock utesluta den andra, samt vidare så ordna och organisera förhållandena och sambandet mellan de tre läroverken, att de känna sig utgöra integrerande delar af det stora medicinska undervisningsverket.
Fakulteterna böra», så fortsätta komitera - Den 14 Mars f. m. 105 de, »efter denna plan hufvudsakligen få på sin lott den theoretiska, men derjemte äfven en del af den praktiska undervisningen. och Carolinska Institutet åter företrädesvis syselsätta sig med läkarens praktiska utbildande, utan alt dock vara beröfvadt vissa lärarekrafter inom det theoretiska området.»