Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De bud, som Pylades skickade honom, satte honom i stånd att steg för steg följa deras utveckling.
Ju längre det led på förmiddagen, desto mödosammare, i trots af vinet och sällskapet, blef det för Annæus
Domitius att beherrska sin otålighet, som började öfvergå till verklig oro, och detta ehuru han visste, att Pylades planerat allt på bästa möjliga sätt.
Emellertid hade
Pylades’ sista bref innehållit följande lugnande ord:
„Biskopen har gillat mitt förslag att låta vapnen hvila i Piræeos till aftonen.
Pöbeln står således till vårt förfogande.
De våra äro blandade i massan, och det kan ej fela, att den snart tågar tillbaka till staden.
Krysanteus är i sitt hus, som han öppnat till fristad för en mängd Athanasianer.
Detta blir en ny orsak till hvad som i alla händelser skall ske.“
Dessa ord voro, som nämndt, af lugnande beskaffenhet för Annæus Domitius.
Men han fruktade ännu, att det förberedda slaget skulle måttas för sent, och för sent blefve det, när Petros efter gudstjensten finge lediga händer och kunde utskicka sina prester som sjelfskrifna ledare af hopen.
Dessa skulle otvifvelaktigt afvärja faran från Krysanteus och rikta pöbelns raseri åt andra håll.
Villans arkimagirus21 hade utvecklat en talang, som bidrog att hålla sällskapets stämning på den punkt, den hunnit.
Sjelfva tärningarne, som under desserten framhades, blefvo slagna ur brädet af den ystra konversationen.
Gästerna betjenades af utvalda slafgossar, hvilkas långa lockar Olympiodoros föredrog framför servetten, när han mellan rätterna torkade sina med parfymeradt vatten öfvergjutna händer.
Konversationen var icke blott yster utan gudlös.
Förgäfves påminde Annæus Domitius med en anstrykning af allvar, att han var katekumen, att man borde skona hans religiösa känsla och theologiska öfvertygelse: man skrattade åt Kristianernas trehöfdade gud, likasom åt den gamle giktbrutne Zeus.
Det var ett hån utan gränser, och hade Olympen ännu egt en ljungeld, så måste de vilda hädelserna nedkallat den öfver sällskapets hufvuden.
Man grinade åt den dumma tron på själens odödlighet och prisade den visa läran, som bjuder att lefva, sålänge man lefver.
Man var nio vid bordet; man ropade på den tionde, på benrangelsmannen.
Och benrangelsmannen, som fanns i beredskap, emedan han, der gästerna så fordrade, aldrig borde saknas i ett välförsedt och gästfritt hus, benrangelsmannen infördes och fick plats mellan gästerna, på en af de svällande hvilosofforna kring bordet.
Man bekransade honom, man satte bägaren till hans mun och hånade honom, emedan han icke kunde dricka.
Under denna scen inträdde taffeltäckaren, hviskade något i sin herres öra och gick.
Annæus Domitius steg upp, tog en slef och slog henne kraftigt emot den stora, midt på bordet bland dessertens mångfaldiga läckerheter stående bålen, tilldess han medelst denna infernaliska ringning slutligen lyckats tilltvinga sig sällskapets öra.
Han lade bort murgrönskransen, antog en min af allvar och värdighet och sade:
– Barn, jag nämnde nyss ett ord om theologisk öfvertygelse.
Det ordet var allvarligt, alltför mycket allvarligt, för att ej blifva en förbisedd främling bland de skalkaktiga, bevingade kupidoner, som fladdra från edra läppar.
Jag älskar glädjen, mina barn, men glömmen ej, att jag är katekumen!
Sjelf påminnes jag härom genom ankomsten af denne magre, lugne, tigande högtidlige gäst, hvars köttlösa panna J bekransat med ängens rosor, till hvars mun, som döden förseglat och förruttnelsen åter öppnat, J hafven fört den fradgande pokalen.
Han tiger och talar dock med tveggehanda tungomål.
Till er, verldens barn, säger han: njuten, medan tid är, ty J skolen en gång blifva lika hålögda, köttlösa, kalla och tomma som jag.
Till mig är hans språk ett annat.
De tomma ögongroparne hafva blickar, som fråga mig: hvad gör du här?
Mina barn, denna fråga, riktad till en katekumen, är förebrående och hotande.
Hon förskräcker mig väl icke, men hon nödgar mig att gå.
Jag vördar glädjen och erkänner hennes konungsliga rättigheter.
Jag erkänner dem, äfven när hon rasar som tyrann.
Jag erkänner dem, men lemnar lik Pœtus, rådskammaren tills hon åter för sin spira med sansad hand.
Hellre än att rebellera, aflägsnar jag mig.
Dermed fredar jag tillika min katekumeniska känsla och min theologiska öfvertygelse.
Jag går, för att återvända, när samtalet, som nu synes mig male præcinctum, illa gördladt, ordnat sin kiton i blygsammare veck.
Det är på detta sätt, jag löser det stora problem, som jag gjort till uppgift för en lefnads forskning, huru nämligen förena lefnadsglädjen med katekumenens plikter, huru iakttaga de skyldigheter, som åläggas mig af min tro, samma tro, som det höga och heliga majestätet, Konstantius Augustus, min kejsare och herre, så varmt bekänner, och som derför bör stå högt öfver hvarje inkast – huru, säger jag, förena dessa skyldigheter med njutningen af ett sådant förtjusande umgänge som edert.
Annæus Domitius hade talat ut.
Han tömde sin bägare och aflägsnade sig med en behaglig gest.
– Vid Dionysos, en herrlig förevändning för att gå och intaga ett vomitiv!22 utbrast Karmides.
– Der ha vi orsaken.
Bra gissadt!
Biktigt! utropade de andra.
– Älskliga Myro, fortfor Karmides, – när han talade om en illa gördlad kiton, så anspelade han väl icke på din?
– Nej, han anspelade på Praxinoas, inföll Olympiodoros; – Praxinoa, du förstår alls icke konsten att ordna din kiton; jag vill nu genast lära dig både de mycket blygsamma och mindre blygsamma vecken, så att du hädanefter kan skilja mellan begge slagen samt undgå att såra såväl en katekumenisk känsla, som en theologisk öfvertygelse.
– Praxinoa, inföll Karmides, – tag icke Olympiodoros till lärare!
Hans konst att ordna en kiton är förmodligen icke större än hans konst att dikta epigrammer.
Häng en kiton öfver vår vän, benrangelsmannen, och låt honom förevisa de mer och mindre blygsamma vecken på denne!
– Hu, hvilket skämt! utbrast Myro. – Palladios, gif mig bägaren och låt mig nedskölja det i vin!
Din skål, väninna!
Karmides, hvad lider tiden?
– Tiden?
Öfverlemna det ordet åt menniskorna.
Fast står evigt Olympen, der Gudarne ega sin lugna Hemborg.
Af stormar den ej omskakas: af skurar ej sköljes; Aldrig af snö den skyles: beständigt en ljusare luftkrets Hvälfver omkring den, och klart omflyter dess hjessa ett skimmer.
Der förlusta sig dag från dag lycksaliga gudar.23
– Mina vänner, fortfor Karmides, sträckande sig i sin soffa – låtom oss komma öfverens derom, att vi äro gudar och lyckligare än gudar.
– Öfverenskommet!
En skål för vår odödlighet!
– I vår egenskap af gudar äro vi ingalunda nyfikna, mina vänner.
Annars skulle vi måhända fråga: huru ser det ut vid denna timma i Athen?
Men jag förmodar, att ingen af oss faller så platt ifrån Olympen ned på den usla jorden.
Således: en skål för Athen!
– Och taga våra fordringsegare med sig!
– Athen?
Hvad är Athen?
Må hon sedan sönderfalla i atomer!
– Myro, här är förträfflig plats på soffan vid min sida!
Lägg dig här, medan jorden försvinner under oss.
Beklagligtvis, Myro, är det egentligen icke du, som jag önskar i min famn, när jag nu sväfvar i ethern öfver en förintad verld.
Men det betyder föga: i mörkret försvinna alla skiljaktigheter.
Ut med lamporna!
– Jag frågar ännu en gång, hvad tiden lider, stammade Palladios rusig som de öfriga, – ty sedan jag blifvit en gud, vill jag vara en ordentlig gud med goda borgerliga husvanor, som släcker min lampa vid midnattstiden, aldrig förr och sällan sednare.
Hvad lider tiden, frågar jag?
– Hon är öfver midnatten.
– Nåväl, ut med lamporna!
Hvar är Praxinoa?
– Inga närgångna frågor! svarade Olympiodoros.
– Men benrangelsmannen finnes på sin plats, Palladios.
Midnattstiden är förliden.
Jag är sömnig.
– Nej, nej, vi skola dansa.
Spela upp Kalabis, Kalabis!
– Hvem begär Kalabis?
– Benrangelsmannen.
– Gif mig en friskare krans!
– Tag benrangelsmannens!
– Kalabis!
Jag figurerar mot min unge Syrier.
Kalabis!
– Fyll min bägare!
– Slafvar, ut med lamporna!
– Slafvar, spelen upp Kalabis!
– Ut med lamporna!
– Kalabis, Kalabis!
Sedan ropen och det allt oredigare samtalet fortgått en stund på detta sätt, återvände Annæus Domitius till sina gäster.
Han hade i aulan väntats af den kejserlige kuriren.
Det bref, som denne medfört, bar prokonsuln af Akaja nu i sin gördel.
Det låg i detta ögonblick i hans anlete och väsen något, som förut icke varit synligt der, något alldeles motsatt den nyss försvunne Silenen.
– Mina vänner, sade han, – ödet var starkare, än min skyddsvakt.
Min embetsplikt kallar mig till Athen, der ett förskräckligt upplopp sköljer gatorna med blod ...
– Bah, låt Kristianerna sönderslita hvarandra! afbröt honom en af gästerna.
– Hvarandra?
Staden genljuder nu af ropet: död åt afgudadyrkarne!
– Bah, låt dem ropa!
– Låt Athen brinna!
– Låt dem i fred slå ihjäl våra fordringsegare!
– De ropa väl äfven: död åt Judarne, som korsfäst vår Gud!
– Död åt Judarne!
Kalabis, J slafvar!
Den ende i sällskapet, som lånade prokonsuln sitt öra, var Karmides.
Han sprang upp från soffan och utbrast:
– En häst och en mantel!
– Vänner, ropade Annæus Domitius öfver sorlet, – för prokonsuln öfver
Akaja går det icke an att låta Athen brinna, om han kan släcka branden, voro det äfven med sitt blod.
Athen det herrliga, minnesrika!
Athen, vetenskapens och konstens amma!
Athen, kejsarens ögonsten!
Mina gäster, jag måste lemna er ... kommen efter till staden ... der skola vi fortsätta festen.
Här återstå endast tvenne skålar.
Upp du slöa, likgiltiga, förderfvade ungdom!
Upp enhvar som ännu älskar fädernas minnen!
Bägarne, bägarne!
En skål för de gamle, evigt unge gudar!
– Hör på katekumenen!
Katekumenen!
– Tyst, här finns ingen katekumen! ropade Annæus Domitius.
– Gudarnes skål!
De rusige gästerna följde exemplet.
Karmides betraktade Annæus Domitius med förvåning.
Han kände denne och anade plötsligt af hans uppförande, hans hållning, tonen i hans röst, att något utomordentligt händt eller förestod.
– Sista skålen!
Den förnämsta af alla! ropade Annæus Domitius, i det han fattade den väldiga, midt på bordet stående bålen.
– I botten, tömmen den i botten för verldens herre, Roms kejsare, Julianus Augustus!
En dödstystnad uppstod.
Den bröts slutligen af Karmides, som fattade Annæus Domitius i armen och hviskade:
– Vet du, hvad du säger?
Eller hvad har händt?
Han är rusig.
Förbannelse!
Slafvarne hafva hört hans rop.
Vi äro förlorade.
Gästerna hade plötsligt blifvit nyktra.
De hviskade och betraktade hvarandra med förskräckta blickar.
– Hvad? utbrast Annæus Domitius.
– Hvad betyder denna tystnad?
Står jag bland rebeller?
Jag svär vid Juliani namn att lägga samtliga edra hufvuden för mina fötter, och det före solnedgången, om J vägren att dricka skålen för vår rättmätige kejsare, sanctissima majestas, dominus Augustus Julianus Imperator, pontifex maximus, pater patriæ, restitutor orbis!
Han förde bålen till sina läppar och slängde den derefter i golfvet.
I samma ögonblick öppnades dörren, en röst sade:
– Din häst är framme.
– Här ditt svärd och din regnkappa.
Kammarslafven, som frambar dessa, fäste svärdet vid sin herres gördel och manteln öfver hans skuldror.
Annæus Domitius ilade ut, besteg sin Akilleus och red bort.
På vägen mötte honom det sista bud, som Pylades afsändt.
Prokonsuln höll in sin häst och genomögnade breftaflan, som innehöll följande ord:
„En talrik folkmassa närmar sig Tripodgatan, då jag skrifver detta.
Man ropar, att Krysanteus smädat Kristus.“
Annæus Domitius manade på sin häst.
– Förbannelse öfver Pylades!
Om jag skulle komma försent, för att rädda Krysanteus! O, min Akilleus, om du nu hade vingar!
Min fördömda fetma!
Här gäller att rida sig till konsulatet eller bryta halsen af sig på försöket.
Då Annæus Domitius red in på Tripodgatan, var hon uppfyld af menniskor.
Men dessa iakttogo en stillhet, som förvånade honom.
Hvad betydde det?
Deruppe på öfversta sluttningen af Akropolis stod en skara af bäfvande åskådare, Krysanteus’ trosförvandter.
Annæus Domitius förbannade deras feghet; de hade måhända, utan att röra sig från stället, sett hans hus stormadt, honom sjelf och hans dotter, den af Hedningarne älskade Hermione, sönderslitna af fanatiska Kristianer.
Och ändå skulle ett plötsligt angrepp af en beslutsam skara, nedstormande från denna höjd, hafva krossat den sammanpackade hopen på gatan dernedanför.
Prokonsuln hade dragit kåpan tillbaka, för att vara igenkänlig för massan.
När han banat sig väg ett stycke genom denna och närmat sig arkontens hus, der trängseln var starkast, såg han framför porten till detta en man till häst, omgifven af soldater, hvilkas spjut och hjelmar syntes öfver hopen.
Ryttaren var Pylades.
– Gif rum för prokonsuln af Akaja!
Gif rum, i kejsarens namn!
Domitius ropade detta och lyfte öfver sitt hufvud en breftafla, på hvars skulpterade och förgylda ram man igenkände ett kejserligt dekret eller en regeringsskrifvelse.
– Lefve Annæus Domitius! skreks i hopen, ty prokonsuln var Homoiusian och hade alltid bemödat sig om massans gunst.
– Lefve prokonsuln af Akaja!
Lefve Homoiusion!
Dessa rop efterträddes omedelbart af andra, som höjdes längre bort på gatan:
– Ut med kättarne!
Död åt hedningarne!
Den tystnad, massan iakttagit vid prokonsulns ankomst, hade endast varit tillfällig.
Man hade lyssnat till en prest, som just i det ögonblicket slutat att tala till folket.
Presten hade nu försvunnit genom dörren till Krysanteus’ hus.
– Annæus Domitius! mumlade Pylades, när han på afstånd upptäckte honom.
– Han här?
Men när tribunen straxt derefter tillika upptäckte hvad det var, som prokonsuln höll i handen, fattades han af en plötslig obestämd aning.
Han red prokonsuln till mötes genom hopen, som i dennes närmaste omgifning hade tystnat vid anblicken af den vördnadsbjudande taflan, förkunnaren af Guds smordes vilja, medan på längre afstånd ropet: ut med kättarne! fortfor och blef allt starkare.
– Pylades, utbrast prokonsuln i hviskande ton, fattande tribunens arm, – hvad har händt?
Hvad har man företagit mot Krysanteus?
– Lysande och ädle herre, ni kommer tvärtom för bittida ...
– Fort, svara mig, lefver han?
– Vår plan har i sista stunden blifvit fördröjd ...
– Fördröjd?
Hvilken plan är fördröjd?
– Ammianus Marcellinus hör massans rop, förstår dess afsigter, ilar till kyrkan, underrättar genom en diakon Petros ...
– Förbannelse öfver dina långa omsvep!
Jag begriper icke ett ord af hvad du säger.
Lefver han ännu, frågar jag!
– Petros beordrar mig hit att beskydda hans hus, jag kommer, medan hopen gör min af storma det, en prest beledsagar mig, presten talar till folket och lyckas åvägabringa underhandlingar, folket fordrar till en början de i huset varande kättarnes utlemnande, underhandlingen fortgår i detta ögonblick ... och vi äro här, för att till sista man försvara arkontens lif ...
– Prisad vare min lyckliga stjerna!
Den ädle Krysanteus!
– Ah! mumlade Pylades, bleknande, – jag börjar förstå ...
– Underhandlingarne äro slutade, fortfor Annæus Domitius med höjd röst.
– Hvad betyder detta oväsen, dessa rop, denna folksamling?
Hvad har händt under min frånvaro?
Är ett upplopp på färde?
Vågar man störa lugnet, kränka lagarne, förakta kejsarens majestät?
– Lysande och ädle herre!...
– Jag öfverlemnade, dertill pliktig, förfogandet öfver trupperna åt biskopen af Athen.
Har han brukat dem till att störa ordningen, i stället för att upprätthålla den?
Nåväl, det är prokonsuln af Akaja, som i sista hand är ansvarig för lagarnes helgd och upprätthållandet af kejsarens myndighet.
Jag återtager mitt befäl.
Hopen skall aflägsna sig, eller sprängas med våld.
Ordningen skall återställas med embetsmännens, truppernas och alla goda medborgares bistånd.
Hvar äro trupperna?
– Större delen i Piræeos ...
– Hvad djefvulen göra de i Piræeos? ...
Och de öfriga?
– Uppställda vid storkyrkan ...
– Hvad djefvulen göra de vid storkyrkan?
Icke en enda man behöfs vid storkyrkan.
Du hitbeordrar omedelbart hela den vid storkyrkan posterade styrkan, du tystar ropen, påminner folket om upprorslagen och tuktar de uppstudsige.
Pylades, fortfor Annæus Domitius med sänkt röst, – det är i dag du grundlägger din framtid ...
– Ah ...
Jag anar ...
– Jag afskickar genast en centurion, för att hitkalla förstärkning.
– Och jag går att tala med arkonten af Athen ...
Prokonsuln steg af sin häst och lemnade dess tyglar åt en soldat.
Han tycktes bekymrad.
Såsnart han fick sigte på prokonsuln, ljusnade hans ansigte, och han utbrast:
– Du kommer, som om du vore skickad af Herrans engel, ädle herre!
Som du hör, fordra de rättrogne, att arkonten skall utlemna kättarne, som fått en tillflygt i hans hus.
Det svar, han gifvit, blir mig svårt att frambära.
Han vill utlemna kättarne, men endast till en verldslig lagbefogad myndighet, och sedan folket aflägsnat sig ...
Prokonsuln afbröt honom tvärt.
– Är du underhandlaren mellan Krysanteus och dessa menniskor ...
– Ja; min högvördige fader biskopen har ...
– Underhandlare mellan arkonten af Athen och dessa tumultuanter?
– Mellan honom och de rättrogne, min lysande herre.
– Mellan en laglig myndighet och en rebellisk folkhop?
Jag svär vid Gud och kejsaren, att du skall hängas med första bästa rep, såsom folkuppviglare och upprorsstiftare, om du icke genast drager hädan och lagar, att packet följer dig.
Under detta samtal fortforo ropen: ut med kättarne!
Lefve prokonsuln!
Presten stod slagen med häpnad och följde med ögonen Annæus Domitius, medan denne genom vestibulen begaf sig till aulan.
Aulan erbjöd ingalunda den anblick af förvirring, som man under sådana omständigheter kunnat vänta.
Under portiken, som skyddade mot det fallande regnet, befann sig kring
Hermione ett talrikt sällskap: filosofer och rhetorer, som tillhörde högskolan i Athen, de fleste lärjungarne i Akademia, krigstribunen Ammianus Marcellinus och några af Athens anseddaste medborgare tillika med deras familjer.
Åt de förföljde Kristianer, som funnit en tillflygt hos Krysanteus, var husets öfra våning upplåten.
Husets samtlige tjenare och tjenarinnor voro samlade på fruntimmersgården.
Annæi Domitii ankomst väckte en stor och angenäm öfverraskning.
Ännu mer det sätt, hvarpå han uppträdde.
Krysanteus, som gått honom till mötes, slöt han med hjertlighet i sina armar.
Derefter helsade han sällskapet, skyndade till Hermione och förde hennes hand till sina läppar.
– Och vi, som trodde dig vara i Korinthos! utbrast Krysanteus.
– Mina ädla vänner, jag skulle också varit der, om ej en aning ... jag må väl säga: en ingifvelse från gudarne ... kallat mig tillbaka till Athen.
Jag kommer i en olycklig, eller rättare, i en lycklig stund.
Vårt annars så lugna, glada och sköna Athen är, som jag funnit, i händerna på brottsliga uppviglare, vilda fanatici.
Varen lugna, mina vänner!
Inom en timma skall ordningen vara återställd.
Till dig, Krysanteus, kan jag icke nog varmt frambära min tacksamhet för den fristad, du öppnat åt sådane medborgare och kejsarens undersåter, som annars skulle fallit offer för det theologiska raseriet.
Tiden är ond, den theologiska smittan går som en pest genom verlden; men vi anropa icke de gudomliga magterna förgäfves om hjelp i nöden.
Mina vänner, jag bär till eder en underrättelse af stor vigt.
Det har behagat
Försynen att hädankalla det heliga majestätet, vår kejsare och herre, Konstantius Augustus, till gudarnes och Cæsarernas himmel.
Fäderneslandet har erhållit en ny fader.
I dag är Roms och verldens herrskare Julianus.
Yttrade någon timme förut, af hvilka läppar som helst, skulle de varit högförrädiska och medfört döden.
De ljödo djerfva, förfärliga äfven nu, från Annæi Domitii läppar, äfven här bland menniskor, åt hvilkas innersta önskningar de plötsligt gåfvo verklighet, hvilka af dem hade att vänta lif och räddning undan en öfverhängande fara – hvilka i den händelse, de förkunnade, sågo ännu mer än sin egen lycka: en borgen för romerska rikets fred, mensklighetens välgång, sanningens seger.
Det var, som om hvarje enskildt hjerta i denna församling känt med hjertat i historiens barm betydelsen af den skedda förändringen.
Men när denna första häpnad var öfverstånden, skyndade man, enhvar på sitt sätt, att gifva luft åt en känsla, som ej förmådde uttrycka sig i ord.
Krysanteus och hans dotter gjorde det sinsemellan med en blick, en handtryckning; andra omfamnade hvarandra, andra jublade högt.
Prokonsuln sade slutligen, i det han vände sig till Krysanteus:
– Jag fordrar nu ditt verksamma biträde till ordningens återställande.
Låtom oss genast skrida till verket!
Dina trosförvanter äro ju till betydligt antal samlade på Akropolis?
Vill du, att vi beväpna dem?
– Du uttalade just min tanke.
– Jag ansvarar för deras värdiga och sansade uppförande.
De hafva oförrätter att hämnas, men de skola öfverlemna hämden åt gudarne och Julianus.
– De skola följa dig, sin ledare ... det är nog.
Det passar just förträffligt, att det finnes en vapensamling i Pallas Athenas’ tempel ...
– Och att jag har nyckeln till opisthodomen, der de förvaras.
Skall jag genast begifva mig dit upp?
– Vi åtfölja hvarandra.
Jag borde i dag endast vara din skugga, tillade prokonsuln leende och med en anspelning på Konstantii hofmäns gyckel öfver Julianus, – ty det är ju du, som lärt vår kejsare krigskonsten i Akademias trädgårdar.
Du har heder af din lärjunge.
Germaniens skogar, Frankernas och Allemannernas konungar bevittna det ...
Frukta icke, tillade han till Hermione, som höll sin faders hand och lyssnade till de ännu fortfarande ropen derutanför, – frukta icke, min ädla Hermione.
Vi gå just att tysta skrikhalsarne.
Ammianus
Marcellinus, följ oss till Akropolis, innan du återtager befälet öfver palatinerna!
Annæus Domitius lemnade aulan, åtföljd af Krysanteus och Ammianus Marcellinus.
Mängden trängdes, skuffades och ropade, ännu såsom förut, utanför porten.
Dess otålighet vexte.
Den tyckte, att underhandlingen drog alltför mycket ut på tiden.
Presten, som hitintills ledt densamma, hade, för att helskinnad komma ur leken, försäkrat, att prokonsuln numera öfvertagit saken, samt hade derefter smugit bort.
Pylades och hans soldater bevakade porten, och pöbeln hade ännu icke antagit någon hotande hållning mot den beväpnade styrkan.
Emellertid förstärktes massan hvarje ögonblick af nya hopar, som dragit igenom de närgränsande qvarteren under plundring och blodsutgjutelse.
En af dessa hopar, som förgäfves sökt att inkomma i den öfverfyllda storkyrkan, anfördes af den ohyggliga Monika, furien från Kolyttos.
Åsynen af Krysanteus vid Annæi Domitii sida verkade några ögonblicks tystnad.
Soldaterna öppnade dem en väg tvärs öfver gatan.
Ropet: lefve prokonsuln! blandades med ropet: död åt erkehedningen!
Man hade endast några steg att gå, för att hinna sluttningen af Akropolis.
På denna sida ledde en brant stig till dess platå.
De hunno den utan någon fara.
Det kostade endast prokonsuln några svettdroppar.
Några minuter derefter hörde homoiusianerna, som trängdes på Tripodgatan, ett väldigt jubel från Akropolis.
Ropet:
Julianus Augustus, upphäfdt af tusen röster, mäns, qvinnors och barns, föll med blytyngd öfver massan dernere.
I samma ögonblick visade sig i gatans mynning de första lederna af de från storkyrkan anryckande legionärerna.
De upptogo gatans hela bredd.
Pylades ordnade trupperna i en lång linie.
På sluttningen af Akropolis sågos beväpnade skaror rycka ned.
Den outtröttlige prokonsuln visade sig åter, besteg sin kappadokiske häst, red till midten af fronten, utsträckte sin hand med den kejserliga breftaflan och talade till soldaterna:
– Romare!
Vår herre och kejsare, Konstantius, har gått till sina fäder.
Hans ende öfverlefvande anförvandt, den höge, bragdrike Julianus, som våra stridskamrater, de galliska legionerna utropat till kejsare, är vårt rikes ende rättmätige herrskare, bekräftad i sin värdighet af romerska senatens, folkets och legionernas enhälliga bifall.
Han står denna dag i Nya Roma, Konstantini stad, omgifven af vesterlandets alla legioner, omgifven af ett glädjedrucket folk.
Stridskamrater, instämmom i verldens allmänna jubel!
Hyllom Julianus Augustus!
Dominus Julianus Augustus!
Pylades steg af sin häst och böjde knä.
Centurionerna och soldaterna följde hans exempel.
Man höjde svärd och sköldar i luften.
Utefter linien skallade ropet: dominus Julianus Augustus!
De behöfde endast sansa sig något, få en klar uppfattning af ställningen, sådan den nu gestaltat sig, och siktas från de vildaste troskämparne och blodsmännen, som sjelfmant smugo bort – för att, äfven de, af alla krafter förena sig i hyllningsropet.
All öfverhet är ju af Gud, och öfverheten bär icke svärdet förgäfves.