Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna bevisning torde likväl ej få anses såsom fullgiltig, enär meningarne kunna vara ganska delade i afseende derå, huruvida Just.-Ombudsm. eller domstolarne uti de framställda fallen haft den rätta åsigten, och jag tror, alt R. o. Ad:s ledamöter, likasom jag sjelf, skola hafva ganska svårt att på grund af den redogörelse Hr Carleson lemnat, deröfver stadga omdömet.
Vidare har Hr Carleson påstått, att Just.-Ombudsm. i sin utredning af lagskipningens tillstånd ej finge gå längre, än att han kunde af LagUtsk. och Ständerna följas.
Enl. mitt förmenande har verkligen LagUtsk., eller åtminstone några reservanter, följt honom serdeles troget i spåren steg för steg.
Hr Carleson har ytterligare sagt, det Just.-Ombudsm. förfarit opassande, då han till R.
St:r låtit utdela en försvarsskrift emot de anfall, hvarför han blifvit utsatt.
Det är i sanning, minst sagdt, något besynnerligt att påstå det vara opassande fölen embetsman att söka försvara sig, då han på det svåraste sätt, och man kunde nästan säga, till sin embetsmanna-heder, angripes.
Hr von Hartmansdorff har redan uplyst, att.
Just.-Ombudsm. i detta afseende endast trädt i Högsta Domstolens fotspår, och sådant borde, åtminstone af Hr Carleson, icke ogillas.
För att återkomma till åtalen, hvilka Hr Carleson påstått Den 4 Februari f. m. 309 hafva blifvit i allmänhet ogillade, så nämnde jag nyss, alt man icke har någon visshet derom, huruvida Just.-Ombudsm. vid desammas anställande misstagit sig eller icke, och om äfven misstag egt rum, så torde man böra ihågkomma, att Just.-Ombudsm. icke är mera än en menniska och att han således, likasom alla andra, är blottställd för misstag, lian har äfven icke blvgts, att i sina berättelser öppet tillstå, när lian ansett sådant hafva inträffat, och han bör såmedelst åtminstone i de flestes ögon anses hafva godtgjort hvad han felat.
Det vore önskligt om ett sådant exempel vunne efterföljd, så att äfven andra icke ansågo sina åtgärder för alldeles ofelbara.
Ehuru Hr von Hartmansdorff och jag i denna fråga synas dela samma åsigt, kan jag likväl icke instämma i hans yttrande, att LagUtsk. icke bordt meddela något omdöme i afseende å Just.-Ombudsm:s embets-förvallning.
Jag tror tvertom, att R.
St:r äro berättigade att af LagUtsk. erhålla ett sådant omdöme.
Ilr von Hartmansdorff har icke heller till alla delar ingått på satsen om domares rättighet att pröfva lagars giltighet.
Han har sagt, att en sådan rättighet vore vådlig, och det har äfven blifvit anfördt, att faran för Konungens öfverskridanda af hans lagstiftningsrätt ej vore stor, då Konungens rådgifvare äro för besluten ansvarige.
Men, Mine Hrr, hvad båtar det den, hvilken, på grund af en olagligen tillkommen författning, t. ex. blifvit dömd lifvet förlustig, hvad båtar det honom, säger jag, att Konungens rådgifvare ställas under tilltal för den olagliga författningens utfärdande, sedan domen redan gått i fullbordan?
Man har äfven trott, att domaren genom en sådan maktfullkomlighet skulle blifva andra myndigheter öfvermäktig.
Faran är likväl icke så serdeles stor, ty en domare, som är underkastad strängt ansvar för alla sina åtgöranden, lärer ej underlåta att noga akta sig för, att vägra tillämpa promulgerad verklig lag, helst han i annat fall ej skulle undgå att dömas sitt embete förlustig.
Den befarade vådan af satsens tillämpning är således ingen, men, å andra sidan, skulle vådan af, att förneka domaren en sådan rättighet, onekligen vara ganska stor.
Huru svårt det är för innehafvare af Just.-Ombudsm:s-Embetet att tillfredsställa allas fordringar, det finna vi af det anförande, Frih. Creutz nyss afgifvit.
Han har gjort skarpa anmärkn.-r emot Just.-Ombudsm:s framställning om religionsfriheten och irrlärors spridande i landet, samt gått ända derhän, att han, om jag ej hörde orätt, beskyllt Just.-Ombudsm. för att hafva trädt öfver lill den Katholska läran.
Innehafvaren af delta embete måste således afstå från hoppet att kunna utöfva sitt kall till allas belåtenhet och nöja sig med sitt eget samvetes vittnesbörd att hafva vid alla tillfällen velat det rälta och sökt det sanna.
Under en tid af mera än 19 år, som jag haft den visserligen långt ifrån angenäma lotten att vara en af Högsta Aklagaremaktens organer, har jag förvärfvat mig den säkra erfarenhet, att utöfningen af ett sådant kall ovil - 310 Den 4 Fehruari f. m. korligen framkallar å ena sidan missnöje och å den andra belåtenhet.
Således är det, åtminstone för mig, helt naturligt, att R.
St:rs Just.-Ombudsm., en af de bogsta åklagarne i samhället, skulle under sin embetsförvaltning af somliga tadlas, af andra åter berömmas.
Jag har icke upträdt för att bedöma Just.- Ombudsnns förfarande ur annan synpunkt än den, hvarifrån jag sjelf upfattat mitt åklagarekall.
Jag har städse trott — och denna min öfvertygelse har jag funnit bekräftad af den erfarenhet, jag under tjenstens utöfning samlat — att man, för att bereda aktning åt och ingifva förtroende till åklagaremakten vid begagnandet af denna makt måste gä till väga med stor försigtighet.
Man kan aldrig vara nog varsam vid bedömandet af de fall, då man bör ä embetets vägnar upträda och till laga ansvar befordra domare och tjenstemän.
Går man härutinnan så långt, att man anser sig böra åtala hvarje embetsförseelse, af huru ringa beskaffenhet den än må vara, som kommer till ens kännedom, så blottställer man sig lätt för beskyllningen att vara kittslig, äfvensom för äfvenlyret alt ofta se sina åtal ogillade.
Utöfvas deremot åklagarekallet sålunda, att det sällan eller aldrig inträffar, att dess åtgärder blifva utan påföljd, så bibehåller embetet ett rättvist anseende och innehafvaren deraf skall ovilkorligen erkännas, icke allenast såsom en lagklok och skicklig tjensteman, utan äfven såsom en sansad och förtänksam man, den der rätt upskattar vigten af det, embete han bekläder.
Jag erkänner villigt, att R.
St:rs nuvar:de Just.-Ombudsm. i de flesta fall ådagalagt utmärkta prof på nit, skarpsinne, oväld och oförskräckthet: jag tillerkänner honom en skriftställare-talang, som står öfver mängdens ; men då jag granskat de åtal han anställt, har hos mig den öfvertygelsen icke kunnat qväfvas, att lian i sitt nit att åtala fel och förseelser gått för långt.
Ilan har dragit embetsman inför rälta i en mängd fall, der en vänlig, eller, om behofvet så kräfde, en allvarlig påminnelse om iakttagande af mera noggrannhet och försigtighet i tjenstens utöfning utan tvifvel ledt till det åsyftade ändamålet att för framtiden förebygga felstegets förnyande.
Detta bans förfarande, utan tvifvel föran ledt af ett öfverdrifvet upfattningssält i afseende å hans embetspligts kraf, har varit den egentliga orsaken till det missnöje, som mot honom gifvit sig luft hos tjenstemanna-corpsen i allmänhet.
I öfverensstämmelse med den öfvertygelse, jag i detta hänseende stadgat, tvekar jag således icke att utsäga, det Just.-Ombudsm., enl. min åsigt, i flera fall trädt utöfver den gräns, så väl försigtigheten sorn omsorgen för embetets anseende bordt utstaka för haus verksamhet.
Sparre har medgifvit, att Just.-Ombudsm:s i embelsberättelserna gjorda framställning af domares rätt att pröfva lagars giltighet är ett ämne, som det egentligen icke tillkommit Just.-Ombudsm. att vidröra, hvarföre Gr:n äfven ansett, att LagOtsk. ej behöft deröfver sig yttra.
Jag delar fullkomligt denna åsigt, och det är just derföre jag önskat, att hela ämnet ej blifvit
,i berättelserna uptaget.
När en högt upsatt embetsman fram - Den i Februari !'. m. 311 träder och i en å embetets vägnar utgifven skrift uttalar en tanke, hvars förverkligande skulle medföra fara för samhällets bestånd, erhåller denna tanke vida större vigt och betydenhet, än om den af samme embetsman, såsom enskild person, vare sig i periodisk skrift eller på hvilket annat sätt som helst, offentliggöres.
För min del kan jag icke annat än beklaga att Just.- Ombudsm. å embetets vägnar drifvit en så farlig sats.
Jag medgifver visserligen, alt fall kunna inträffa, då domaren bör känna sig förpligtad att ingå i en sådan pröfning, men dessa fall höra till de ytterst sällsynta undantagen och sådant böra aldrig utgöra regel.
Satsen har likväl — ehuru det måhända icke kommit till Hr Carlesons kunskap — blifvit af en Ofver-Domstol i Sverige tillämpad. liiksg:s-Kont. har nemi. kommit i erfarenhet deraf, att Kongl. Götha Hofrätt, vid afgifvandet af dom i ett konkursmål, förklarat, att ett af Konung och Ständer gemensamt fattadt beslut, hvilket tillägger Staten samma förmånsrätt för vissa till enskildta personer lemnade låne-understöd, som för kronoutskylder finnes i lag bestämd, icke kunde vinna tillämpning derföre att beslutet ej blifvit promulgerad i den form, som för stadganden af civil-lags natur finnes föreskrifven, och på grund häraf blef den af Riksg:sKout. enl. berörde beslut yrkade förmånsrätt af Hof-Rätten ogillad.
Här hafva vi ett tydligt bevis på faran af den sats, Just.-Ombudsm. försvarar, hvarföre ock min yttrade önskan, att satsen ej bordt blifva i berättelserna framställd, icke torde mig förtänkas.
Man har tagit i försvar Just.-Ombudsm:s förfarande att inlåta sig i granskning af och fälla omdömen öfver Högsta Domstolens beslut.
Jag vill i detta fall icke yttra mig.
Skäl både för och emot en sådan grauskningsrätt kunna anföras och hafva äfven blifvit anförda.
Det yttrande af LagUtsk. vid 1S40 års Riksdag, som nyss blifvit af Hr von Hartmansdorff upläst, gitver, så vidt jag kunnat npfatta detsamma, ingen anledn. dertill, att ett sä beskaffadt klander af Högsta Domstolens beslut, som finnes i Just.
Ombudsm:s embetsberättelse!', blifvit af Utsk. gilladt.
Skulle Just.-Ombudsm. finna, att domslut, utgångna från Högsta Domstolen, i lika beskaffade frågor äro sins emellan alldeles olika; skulle han finna frågor af vigtigare beskaffenhet afgjorda på ett sätt, som alkles afviker från hans åsigt om det rätta, så tror jag, alt det ligger inom gränsen af hans embetsverksamhet att i sina berättelser uptaga och redogöra för dylika rättsfall, utreda grunden till den i lagskipningen upkomna olikheten samt, der sä skulle erfordras, afgifva förslag till lagförklaring för olikhetens afhjelpande.
Men att granska Högsta
Domstolens beslut i enstaka, med hvarandra ej likartade mål, ofta af mindre betydenhet, samt öfver dem fälla så kathegoriska omdömen, som Just.-Ombudsm. gjort, utan att denna granskning föranleder till något förslag till åstadkommande af enhet i lagskipningen, det synes mig såsom det icke skulle rätt väl öfverensstämma med embetets egentliga verksamhet. 312 Den 4 Februari f. m.
Man har sökt försvara denna granskningsrätt med grundsatsen, att hvar och en Svensk medborgare har fri yttrande rätt öfver allt, som är föremål för menskligt vetande.
Jag erkänner satsens riktighet men jag erkänner icke, att den här kan eller får ega tillämpning.
Utöfningen af den tjenst jag bekläder har öfvertygat mig, hvilken skillnad det är att tala å embetets vägnar och såsom enskild medborgare.
I det förra fallet är det tjenstens egenskap och ändamål, som måste bestämma gränsen för bedömandet af tjenstemannens åtgärder, hvilket deremot icke är förhållandet då man upträder såsom enskild person.
Derföre saknar det icke exempel, att då en underordnad tjensteman inför den auctoritet, hvarunder han sjelf lydt, tillåtet sig anmärkn:r emot förmannens tjensteutöfning, sä har han, fastän anmärknme ingalunda saknat fog, ändock för detta sitt förfarande ådragit sig tillrättavisning, på den grund, att han klandrat en tjensteåtgärd, hvars behörighet eller obehörighet det icke tillkommit honom att bedömma.
Det missnöje, som domare yttrat emot Just.- Ombudsm:s sätt ätt förfara är således, i min tanke, icke alldeles sä ogrundadt, som man velat framställa detsamma.
Skulle Just.- Ombudsm. finna för godt att inskränka sin verksamhet inom något trängre gränsor, än hittills varit fallet, skulle han, långt ifrån att nedsätta, tvertom öka det anseende, hän redan rättmätigt sig förvärfvat genom den utmärkta skicklighet och det oförtröttade nit, hvarmed han sköter sitt vigtiga och ansvarfulla kall.
Sedan jag sålunda afgifvit mitt enskildta omdöme öfver Just.- Ombudsmis embetsförvaltning, förenar jag mig i den redan gjorda hemställan, att Lag-Utsk:s nu förevarande Utlåt, måtte blifva lagdt till handlingarne.
Det är hufvudsakligen med anledn. af Hr von Hartmansdorffs yttrande, som jag utbeder mig ali få i detta ämne tillägga några ord.
I min reservation har jag sökt updraga gränserna för den åklagaremakt, hvilken Just.-Ombudsm. eger att utöfva.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att man, för att bedöma den nuvande Just.-Ombudsm:s sätt att sitt embete förvalta, mäste jemnföra det med hans företrädares och att dervid skulle finnas, att desse anställt åtal för lika obetydliga tjenstefel, sora Just.-Ombudsm.
Detta vill jag icke bestrida, men den omständigheten, att Just.- Ombudsm^ föregångare, misstagit sig i upfattningen af hvad deras kall tillhört, kan väl icke utgöra något skäl för att samma misstag fortfarande skall ega rum.
Man har påstått, det jag skulle hafva fört Just.-Ombudsm. till last, att åtskilliga af hans åtal blifvit ogillade; men detta påstående måtte bero på ett missförstånd af mitt förra yttrande.
Min mening har nemi. aldrig varit att åtalens behörighet elier obehörighet skulle bedömmas endast efter deras utgång, och jag tror mig icke heller hafva yttrat någonting dylikt, men väl, att Just.-Ombudsm. flere gånger anställt åtal för att bereda rättelse af i lagskipningen begångna misstag, hvilka haft sin grund uti Den 4 Februari f. ni. 313 lagens tvetydighet eller otydlighet, samt att detta förfaringssätt haft till följd, att åtalen blifvit ogillade.
Det är åtalens anställande, men icke deras ogillande, som jag lagt Just.-Ombudsm. till last.
Hvad åter angår Just.-Ombudsmms rätt att granska Högsta Domstolens beslut, får jag ännu en gång uprepa hvad jag redan förut yttrat, eller att äfven efter min tanke en sådan granskningsrätt i viss mån tillkommer Just.-Ombudsm., men att den ingalunda får utöfvas på det sätt, han gjort..
Till försvar för sitt förfärande har Just.-Ombudsm. sjelf ej gittat åberopa annat skäl, än att han ej kunde utreda lagskipningens tillstånd, såvida han ej finge framdraga åtskilliga speciella mål, granska dem samt uttala sitt omdöme öfver deras afgörande.
Men för att denna utredning, sorn sker för R.
St:rs räkning, skall kunna af dem såsom tillförlitlig antagas, fordras det ovillkorligen, att R.
St:r, och i första rummet dess LagUtsk. försättes i tillfälle att pröfva den grund, hvarpå Just.-Ombudsm:s omdöme öfver de fällda domsluten hvilar.
Således skulle Utsk. först genomgå liandlingarne i de serskildta målen, se till, huruvida Just.-Ombudsm. sanningsenligt framställt sakförhållandet samt riktigt upfattat rättsfrågan och sedermera pröfva, huruvida besluten äro lagliga eller icke, för att derigenom utröna, om Just.-Ombudsm:s omdöme är välgrundad! eller icke.
Jag tror mig veta, att Just.-Ombudsm. misstagit sig i framställningen af ett och annat bland dessa mål, men jag är öfvertygad derom, att ifall jag begärde att få inför R. o. Ad. föredraga något af dessa mål samt ådagalägga, att Just.- Ombudsm. örätt upfattat saken, skulle Hr Gr. o. Landtm., med stöd af 90 § Reg.F., förvägra mig att göra en sådan fram ställning.
Hvad betyder då den af Just.-Ombudsm. verkställda utredningen af lagskipningens tillstånd?
Hans principaler, eller R.
St:r, hvilka derigenom skulle erhålla uplysning om det verkliga förhållandet i berörde hänseende, få ej pröfva utredningens tillförlitlighet, utan måste bygga sitt omdöme på Jusl.-Ombudsm:s, det sednare må nu vara riktigt eller oriktigt.
Man har sagt, att jag väl klandrat Just.-Ombudsm:s sätt att utreda lagskipningens tillstånd, men icke kunnat upgifva någon annan väg att uppnå ändamålet.
Jag svarar derpå att det icke tillkommer mig att gifva Just.-Ombudsm. någon undervisning i hvad hans embetspligt tillhörer, men tror, att det gifves ett annat och lämpligare sätt att upfylla grundlagens bud i detta hänseende, än det Just.-Ombudsm. valt^ Vunnes ej en utredning af lagskipningens tillstånd t. ex. derigenom, att sinsemellan olika eller stridiga tillämpningar af lagar och författningar anmärktes, dervid äfven domares och andra embetsmäns serskilda beslut kunde med hvarandra jemföras och sålunda granskas utan att tillika pröfning af de enskilda beslutens laglighet eller olaglighet egde rum, att mängden och beskaffenheten af de uti lagskipningen tilläfventyrs begångna samt dels af Just.-Ombudsm. sjelf, dels af andra åklagare i riket åtalade fel eller misstag upvisades, att, der rättvisa icke alltid funnes vara med nödig skyndsamhet hand - 314 Den 4 Februari f. m. häfd, en. redogörelse leninades för hvad härutinnan vore anmärkningsvärd!? ■ Innefattar icke detta, exempelvis framställda, hvartill mycket annat skulle kunna läggas, rika ämnen till en teckning af lagskipningens tillstånd, hvars sanning eller falskhet kunde af R.
St:r utan svårighet bedömas? skulle icke R.
St:r genom en sådan utredning vinna vida bättre kännedom om detta tillstånd, än derigenom att de få veta, att Just.-Ombudsm. förmenar det Högsta
Domstolen eller någon annan domstol i 10, 20 eller 30 mål, dömt orätt?
Man har anmärkt såsom orimligt, att en Svensk medborgare, derigenom att han blef vald till Just.-Ombudsm., skulle förlora den fria yttrande rätt, som eljest tillkom honom såsom enskild person; men man har dervid sammanblandat de rättigheter, som tillkomma den enskilde medborgaren, med dem, hvilka tillkomma honom såsom embetsman.
Det är Just.-Ombudsm., lika litet som hvarje annan person, förment att i skrift yttra sig öfver Högsta
Domstolens eller andra domstolars och myndigheters beslut och åtgärder, med den ansvarsskyldighet, tryckfrihetslagen stadgar, men det är icke R.
St:rs Just.-Ombudsm., utan Hr Theorell eller den enskilde personen som i sådant fall upträder.
Reträffande slutligen den omtvistade satsen om domares rätt att pröfva lagars giltighet, tillåter jag mig erinra de Herrar, hvilka med så mycken ifvér försvarat satsens riktighet, derom, att bland t. ex. den mängd af nu gällande lagar och författningar som tillkommit under tiderymden emellan 1789 och 1809, just de vigtigaste äro sådane, hvilkas lagliga tillkomst kan med största skäl ifrågasättas, och att om domaremakten inginge i pröfning deraf, tilläfventyrs ganska litet af dessa, nu tillämpade, lagar och författningar komme att stå qvar.
Hvilken förbistring i nästan alla rättsförhållanden skulle icke blifva endast deraf en följd?
Man har dels öppet och dels i förtäckta ordalag yttrat, att den omständigheten, att jag är domare, inverkat på mitt yttrande i denna fråga.
Det är ganska svårt för mig att vederlägga en sådan insinuation, men jag får åtminstone, till den kraft och verkan det må anses förtjena, härmedelst förklara att min egenskap af domare åtminstone icke har mig veterligen inverkat på det yttrande jag afgifvit.
Den strid emellan olika meningar, som här föregår, är en trogen afspegling af den, som inom Utsk. redan blifvit utkämpad, och skall, såsom jag hoppas, ådagalägga de svårigheter Utsk. haft att öfvervinna, för att dess Utlåt, skulle tillfredsställa allas meningar.
Att bemödandet i denna väg krönts med någon framgång, vill jag sluta deraf, att discussionen hufvudsakligen vändt sig kring reservationerna, under det att någon egentlig anmärkning emot Utlät:s innehåll icke blifvit framställd.
De vigtigaste tvistepunkterna äro satsen om domares rätt att pröfva lagars giltighet samt frågan om Just.-Ombudsm:s behörighet att granska Högsta Domstolens beslut.
Hvad den första satsen beträffar, så vågar jag ännu engång hemställa, hvartill dess discu - Den 4 Februari f. m. 315 terande på detta rum tjenar, då tillämpning deraf i verkligheten icke ifrågakommit och troligtvis icke heller framdeles kommer ifråga?
Beträffande åter den andra frågan, så är ju den omtvistade granskningsrätten redan af Ständerna vid förra Riksdagen medgifven och således allt ordande derom temligen öfverflödigt.
Sedan jag förra gången hade ordet, hafva stränga omdömen öfver Just.-Ombudsm:s embetsförvaltning blifvit fällda.
Jag har sagt och jag vidhåller det, att han i utöfningen af sitt kall ådagalagt så öfvervägande förtjenster, att man ej borde alltför strängt bedöma de misstag, han möjligen begått.
För misstag är ju hvarje menniska blottställd och jag ville önska att de i allmänhet ej vore betydligare än dem, hvarför Just.-Omiiudsm. blifvit klandrad.
En talare har anmärkt, att Utsk. bordt afgifva yttrande öfver Just.-Ombudm:s framställning i afseende å religionsfrihets-frågan och på sådan grund yrkat Utlåt:s återremitterande.
Jag får till den värde talaren hemställa, hvartill det skulle hafva tjenat att utkasta ännu ett trätofrö, då man kunde undvika det.
Utsk:s gillande eller ogillande af Just.-Ombudsm:s åsigt i frågan kunde ju ej få den ringaste inverkan på lagstiftningen i ämnet.
Flera motioner i denna fråga äro väckta och vid deras företagande till afgörande blir det tillfälle att söka hinna del mål, hvartill man sträfvar, men Utsk:s yttrande deröfver hade varit alldeles ändamålslöst.
En annan talare har sagt, att Just.-Ombudsm:s granskning af domstolarnes beslut borde inskränka sig till de fall, der skiljaktiga meningar om lagens rätta tolkning och tillämpning sig yppat, och då således anledning till lagförklaring förefans.
Jag får i detta, hänseende fästa talarens upmärksamhet deruppå, att Just.- Ombudsm. i ganska många fall grundat sina förslag lill lagförändring eller lagförklaring just på det resultat, de granskade besluten gifvit.
Jag slutar med att uprepa, det discussionen öfver ifrågavar:de Utlåt., enl. min mening, redan räckt alltför länge.
Utlåt, öfver Just.-Ombudsrms embetsförvaltning är af LagUtsk. afgifvet och R.
St:rs Elektorer komma att genom det blifvande Just.-Ombudm:svalets utgång afgöra, huruvida Utsk:s Utlåt, blifvit godkändt eller underkändt.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf att Plenum komme att fortsättas kl. 6 e. m.
Hr Cededrsehiöld:
Jag får anhålla om R. o. Ad:s öfverseende, för det att jag nu 3:dje gången begärt ordet, och jag hoppas alt den utomordentliga vigt, som jag fäster vid detta ämne, — hvilket jag redan vid discussionens början tillkännagaf — skall tjena mig till ursäkt för mitt förnyade upträdande.
Hr Carleson har förklarat, att det sätt, hvarpå Just.-Ombudsm. vid granskningen af Högsta Domstolens beslut tillvägagått, icke leder till ändamålet, eller utredandet af lagskipningens tillstånd, enär R.
St:r icke äro befogade att ingå i bedömande af Just.- Ombudsm^ omdömen.
Det är ganska rätt, att R.
St:r icke ega 316
Den i Februari f. m. ali fälla omdöme öfver riktigheten af Just.-Ombudsmis omdömen, men härutaf följer ingalunda,' att icke LagUtsk. bordt och kunnat tillse, huruvida den utredning och framställning af de granskade målen, sorn Just.-Ombudsm. gjort, varit riktig eller icke.
Derföre lägger 90 § Reg.F. intet hinder i vägen.
Om Just.-Ombudsm:s upgifter varit felaktiga, hade det varit LagUtsk:s både rättighet och skyldighet att sådant tillkännagifva och då skulle äfven jag hafva öfvergått på deras sida, hvilka klandra JustOmbudsm:s embetsförvaltning.
Men så länge man icke kan lägga honom till last, att han. oriktigt framställt sjelfva facta uti något mål, så länge måste jag anse hans utredning deraf vara felfri.
Hr Carleson har sagt, att det finnes ett bättre sätt att utreda lagskipningens tillstånd, än det Just.-Ombudsm. vidtagit, men .Hr Carleson har tillagt, att det ej tillkommer honom att i sådant hänseende gifva Just.-Ombudsm. någon lektion.
Att detta ej tillkommer honom, såsom Hofrätts-Assessoren Carleson, deruti har han fullkomligt rätt, men i egenskap af Ledamot i LagUtsk. är han ej allenast berättigad, utan äfven förpligtad att lemna Just.-Ombudsm:n sådan uplysning och vägledning.
Känner Hr Carleson ett bättre sätt att utreda lagskipningens tillstånd och detta sätt ej uppgifver, har han utan tvifvel icke såsom sig bordt upfyllt sin pligt såsom ledamot i LagUtsk.
Man har sagt, att det vore öfverflödigt att vidlyftigt discutcra detta ämne, enär det blifvande Just.-Ombudsm:s-valet i alla fall kommer att afgöra, huruvida R.
St:r godkänt den nuvar:de Just.-Ombudsm:s embetsförvaltning elle icke.