Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tag hort den nu bestående lagen, och denna fruktan skall upphöra och lemna rum för den föreställningen, att felet är af ingen betydelse.
Vinner man väl något annat dermed, än alt befrämja samt gifva ökad fart åt lättsinnet och passionerna?
Är detta nyttigt?
Är det båtande för Staten, hvars förnämsta grundval bör vara sedlighet?
Jag tror tvertom, att hvarje lag, som innefattar varning mot fel och förbrytelser, är af stor vigt för det allmänna, och jag fortfar derföre att tillstyrka afslag å betänk.
Här har blifvit fram stäldt, att de skäl, som LagUtsk. anfört för bifall till detta betänk.
, hafva varit torftiga.
Jag får för min del förklara, att JaS Den 20 November f. m. 353 jag icke eller kan linna någon särdeles vigt i de motskäl, som blifvit uppgifna.
Man bär talat derom, att den tid, som åtgår för Regeringen lill handläggning af dessa mål, vore obetydlig.
Det medgifves likväl, alt någon lid derigenom borttages, och det kan icke nekas, att liden är en ytterst dyrbar gåfva, som måste vårdas.
Man bar sagt, alt fruktan för afslag och förbud emot giftermålet skulle upprätthålla den princip, som man velat stadga genom förbudet för syskonbarn att utan K.
M:s tillåtelse ingå äktenskap.
Jag anser detta skäl vara så mycket mindre gilltigt, som Hr Printzenskjöld icke kunnat uppgifva något fall der denna fruklan varit grundad, emedan det är allmänt kändt, att ett sådant afslag aldrig bar blifvit lemnadt.
Vidare bar det blifvit sagdl, alt lagar, som varit gällande under sekler, hafva baft ett sådant inflytande på opinionen, att det vore vådligt deruti göra några förändringar.
En sådan princip skulle leda derhän, alt man aldrig kunde göra någon förändring i en lag.
Jag instämmer för öfrigt i alla delar med Gr.
Lagerbjelke och tillstyrker bifall till betänkis båda delar.
Fullkomligt erkännande min obehörighet att uppträda i lagfrågor, anser jag likväl vid delta tillfälle såsom ursäkt kunna anföras, alt det icke egentligen är fråga om redaclionen af en lagparagraf, utan blott om en princip, som jag anser vara af den beskaffenhet, alt den af något hvar kau inses och begripas.
Jag anhåller derföre alt fä förklara, att jag för mili del ingalunda kunnat finna mig öfvertygad af de skäl, som blifvit andragne emot Lag.- Utsk:s nu bär anmälda betänk.
Deremot bar jag t rot t mig för min del finna, att ett stadgande, som numera är af den beskaffenhet, alt aldrig någonsin K.
M:s bifall vägras på cn dylik anhållan, bör snarare upphäfvas, än i lagen qvarstå.
Att detta stadgande skulle kunna befordra sedligheten, kan jag icke för min del iuse.
Jag tror nemi., att antingen ifrågavar. slägtingar förhålla sig pä ett mer eller mindre sedligt sätt, i alla fall icke skall nekas de intyg, som kanske kunna vara nödige, för all fullborda eli äktenskap, hvilket utgör det enda sältet att afhjelpa de obehagliga följderna af osedlighetcn.
Att någon större anledn. till understöd för fattiga och värnlösa slägtingar skulle äga rum, derigenom att detta stadgande qvarstår, kan jag icke eller för min del finna; ty om någon bar en sådan anförvandt i behöfvande omständigheter, så förmodar jag, att fruktan för att ett blifvande äktenskap af K.
M. skulle vägras, icke skulle föranleda honom till att med obarmhertighet afvisa den, som han under andra förhållanden skulle understödja.
Dessutom anhåller jag att få särskildt yttra, att då man vet att K.
M. aldrig under loppet af de sednare åren har vägrat sitt bifall till en sådan ansökan, så synes det för mig åtminstone olämpligt att dagligen besvära K.
M. med sådana frågor, derå Hans svar är på förhand bestämdt, och så4 II. 45 354 Den 20 November f. m. ledes någon pröfningsrätt för K. M. icke äger rum.
Föröfrigt lärer icke kunna bestridas, att den ifrågavar. ansökan är en omgång både för dem som önska inträda i äktenskap oell för de embetsmän, som skola handlägga sådana frågor.
På alla dessa skäl och de flere, som af föreg:de talare blifvit anförde, får äfven jag för min del vördsamt anhålla örn bifall till betänk.
Den siste värde talaren har påstått, att i sednare tider bifall aldrig blifvit vägradt till äktenskaps ingående mellan syskonbarn.
Månne han äfven dermed menar emellan sådane syskonbarn, som lefvat otukligt med hvarandra?
Jag skulle icke tro, att han kan mena detta; men om han det gör, sä tror jag likväl, att det är bättre att bibehålla ett stadgande i lagen, hvars tillämpning af andre rådgifvare kan öfverhållas strängare, än som nu sker.
Här är äfven sagdt, att om syskonbarn med hvarandra lefvat i osedlighet, så finnes det icke något tjenligare sätt att hjelpa ett sådant förhållande, än alt låta deni med hvarandra ingå äktenskap.
Vill man fullfölja denna tanke, så kommer man kanske något för långt.
Det är allmänt bekant, att en hustru, som är sin man otrogen, icke får äkta den med hvilken lion begått hor.
Vill nu den siste värde talaren säga, alt enda sättet till detta missförhållandes afhjelpande vore att lagen tilläte sådana personer att med hvarandra bygga äktenskap?
Jag anhåller ytterligare om afslag å betänk.
Gr. Posse, Erik Arvidsson:
Fullkomligt instämman de i Utsk:s förslag oell i de Herrars yltrandeu, sorn tillstyrkt detsamma, tager jag mig dock friheten att fästa uppmärksamheten på några under discussionen förekomne yttranden.
Här har blifvit sagdt, alt det icke är något hinder att qvarblifva vid det gamla förhållandet, då ingen kostnad är förenad med de ifrågavar. ansökningarne.
Det torde vara något hvar bekant, att om också icke lösen tages för resolutionen, sä medför det likviil många kostnader, oell jag är öfvertygad, att ganska fä hafva fått ifrågavar. tillstånd utan en kostnad af O a 10 r:dr b:co, genom arfvode till den som uppsätter och iniemnar hans ansökan.
Jag kan icke finna, att förhudet tjenar till nå gontiug, då det aldrig tillämpas.
När K.
M. alltid gifver tillstånd, då sedligheten icke blifvit kränkt, sä är det gifvet, att en ansökan derom, på sätt förut blifvit yttradt, Kr alldeles öfverflödig.
I afseende på det tillfälle lill felaktigt uppförande, sorn äger runi emellan syskonbarn, så får jag fästa uppmärksamheten på, alt delta tillfälle är lika stort emellan personer af tjenande classen bos allmogen, då de bo i samma rum.
För consequensens skull borde det dä äfven stadgas, att de som tjena tillsammans äfven skola söka K.
M:s nåd. tillstånd till äktenskap, hvilket då borde afslås, i händelse de under tjensletiden hade uppfört sig osedligt.
Jag kan icke för min del instämma i den åsigten, att de slägtförbindelse^ som nu äga Den 20 November f. m. 355 rum emellan syskonbarn skulle på något sätt minskas, derigenom alt delta öfverflödiga tillstånd icke behöfver begäras.
De värde talare, som yttrat sig fiir betänk., hafva i min tanka andragit sådana skäl, att numera icke något ytterligare torde vara af nöden alt anföra; oell jag anhåller derföre om bifall lill betänk.
I anledn. af den siste värde talarens yttrande ang:de ifrågavar. förbuds verksamhet att befordra sedligheten och frågan om huruvida, i händelse det kunde dertill bidraga, det borde utfärdas förbud för tjenstefolk, som tjena tillsammans, att med hvarandra utan K.
M:s tillstånd ingå äktenskap, får jag nämna, att det måtte vara en väsendtlig skillnad alt upphäfva ett gällande förbud och att stifta en ny lag.
Jag vill lemna derhän, huruvida det nuvar. förbudet kan verka lill befordrande af sedlighet; men jag skulle för min del anse det vara otvifvelaktigt, att förbudets upphäfvande skulle på allmänheten hafva det inflytande, att osedligheten icke mera ansåges så straffvärd sorn förut.
Det skulle också i min tanka icke vara consequent alt upphäfva förbudet emot syskonbarns giftermål; men likväl bibehålla det högre straffet för lägersmål emellan desse, än emellan andre personer.
Hvad den siste talaren yttrat, alt anhållan om tillålelse till sådant äktenskap medför en kostnad af 8 till 10 r:dr, tror jag ieke kunna vara öfverensstämmande med rälla förhållandet, enär sökanderne kunna inlemna sin ansökan lill pastors-embetet, som sedermera ombesörjer ansökningens öfverlemnande till K. M.
Sedan öfverläggningcn nu förklarats vara slulad, hemställde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. behagade bifalla LagUtsk:s förevar, betänk.
Ropades starka ja, blandade med många nej, hvarefter H.
Ex. förklarade, del han trott sig (inna, alt ja öfverrösta! nej.
Ilr von Hartmansdorff begärde votering.
Upplästes lill justering och godkändes följande förslag till voler, propos:
Den som bifaller LagUtsk:s betänk.
N:o 29, i anledn. af väckt motion om upphäfvande af 3, 5 och 6 §§ i 2 cap.
Giflermålsb:n, oell förändring af 9 § i samma cap. och balk, voterar ja-i Den det ej vill, voterar nej; Vinner nej; afslår R. o. Ad. förenämnde betänk, i hvad angår upphäfvande af det villkorliga förbudet för syskonbarn att laga hvarannan till äkta, men varder Utsk:s betänk, i öfrigt bifallet. 350 Den 20 November f. m.
Vid voteringens slut befunuos rösterne hafva utfallil, som föl ier:
Ja - 36.
Nej—45- Ånyo föredrogs Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d. 13 oell 16 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 77, i anledn. af väckte motioner om bestämmande af aflöning för fjerdingsman; om säteriägares m. fl. skyldighet att deltaga i fjerdingsmannabestyrel; om ordningen för denna Ijensts bestridande af sockenboernc, samt om utfärdande af ett reglemente för fjerdingsman.
Detta betänk, blef, uppå derom af II.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, gjord hemställan, punktvis förelaget till pröfning.
Första punkten, angide den i förra delen af Riksdagsfullm.
Gustaf Pettersons motion väckta frtlga, att ett lämpligt anslag till aflöning ut fjer din g smännen mätte varda beviljadt.
Frih. R i dd d e r s t o 1 pe, Fredr., anhöll om uppläsning af Frih.
Hamiltons vid Utsk:s betänk, fogade reservation, men afstod för närvar, derifrån, uppå erinran af II.
Hr Gr. o. Landtm., att denna reservation icke rörde nu ifrågavar. punkt.
Den sak, som innehålles i Utsk:s betänk.
N:o 77, tyckes visserligen icke vara af någon särdeles vigt; men när man genom Utsk:s behandling och föreg:de riksdagsbeslut kommit all se den ur en oriktig synpunkt, sä torde den måhända blifva föremål för någon öfverläggning, innan R. o. Ad. obetingadt antager Utsk:s förslag i detta afseende.
Ulsk. bar nemi. ansett fjerdingsmannabestyrel vara en communalangelägenhet.
Det är mot denna åsigt, som Frih.
Hamilton reserverat sig, och jag instämmer helt och hållet med Frih.
Hamilton i detta afseende.
Jag anser fjerdingsmansbestyret vara ett kronobesvär, hvilken mening af R.
St. vid sista riksdagen i den und. skrifvelsen till K.
M. icke varit uttryckt, utan hafva de tverlom der förmenat, att fjerdingsmannabefattningen utgjorde ett municipalbeslyr ; men utan vidare undersökning af frågan, hur delta uttryck i Ulsk:s betänk, kommit att inflyta.
Om man närmare betraktar frågan, skall man finna, att fjerdingsmannabefattningen är ett kronobesvär; ty denna fjerdingsmannabefattning uppkom genom förorda, af 1595 och bar allt sedermera utgjort ett kronobesvär
Vid utsökningar, fångförsel och åtskillige andra tillfällen, såsom t. ex. lösdrifvares eftersökande och fasttagande, mäste fjerdingsmannen biträda kronobetjeningen.
Det bar äfven fordom, genom en författning af år 1723, varit dem ålagdt att biträda vid bosta lissy ner.
Allt detta bevisar, alt deras tjenst icke är något com munalbestyr, så mycket mera som år 1792 en författning utkom, hvari de befrias från att straffas med spö, om de spilla fångar vid faugforsling.
Jag anser således, alt fjerdingsman
Den 20 November f. ro. 357 bör snarare af Staten attanäs än af communerna.
Detta tiar likväl i eu del orter från äldre tider icke ägt ruin, under det att i andra orter någon aflöning varit deni af Kronan bestådd, och i en del orter hafva de till och gjed haft mindre kronohemmansdelar till boställen.
Enligt B.
Sl:s beslut vid riksdagen år 1757, skulle fjerdigsmansboställena indragas; men vid ett annat tillfälle, år 1784, utfärdades en författning med föreskrift, att de fjerdingsmansboslällcn, hvilka ännu ej voro indrague, skulle fortfarande fä disponeras till fjerdingsmännen.
Detta har sedermera ägt rum i alla orter der de funnits, allt intill sisll. riksdag, hvarefter till följd af R.
St:s beslut, som äfven af K. M. bifölls, de fjcrdingsmansboställen, der fjerdingsmännen afgålt, blefvo till Kronan indragne, äfvensom de löner, hvilka blifvit lediga genom fjerdingsmans afgång.
Följden deraf har blifvit, att sedan fjerdingsmännen upphört, hafva kronolänsmänncn icke på vederbörligt sätt kunnat fullgöra sine åligganden, utan Konungens Bef:h:de hafva måst till K.
M. ingå med anmälan derom.
K. M. har andragit detta i Sin nåd. propos. till R.
St. angide statsverkets tillstånd och behof, och R.
St. hafva till följd häraf beviljat en ny länsmanslön.
Delta är ett bevis, att på de ställen der fjerdingsman afgålt, och deras boställen blifvit in dragne, men länsmännen belinnas hafva allt för stora districter, så alt de icke utan fjerdingsmäns biträde kunna fullgöra sina mångfaldiga åligganden i afseende på police m. m., kommer Slaten således alt vidkännas större kostnader genom de nya liinsmanslönerne än den fått vidkännas om boställena varit fjerdingsmännen bibehållna.
En fjerdingsmans boställe eller lön af 5 å 6 t:r spanmål hade på mångfaldiga stallen varit tillfyllestgörande, dä deremot en länsman har 200 r:dr i lön, hvilket således uppväger den utgift, som kunde belöpa sig på fjerdingsman.
Jag anser derföre, alt Gustaf Pettersons motion varit ganska väl grundad, nemi. att lönerne för fjerdingsmännen böra bibehållas, äfvensom de åt dem disponerade boställen i de orter, der sådane finnas.
Uti de orter deremot, der dessa boställen eller sådana löner icke finnas, utan der fjerdingsmansbestyret verkställes af hemmansägare, der äro länsmansdislriclerne och till följd deraf deras bestyr icke så vidsträckta.
Der kan det troligen fortfara såsom det hittills varit; men på de ställen deremot, der fjerdingsmännen af Staten har lön eller åtminstone boställe, der har fjerdingsmansbestyret varit ett uppdrag åt en verklig tjensteman, hvars afgång måste ersättas genom en annan, som skulle blifva Staten dyrare.
Jag tillstyrker således afslag på Utsk:s yttrande i denna del och bifall till motionen, på det sätt, att för fjerdingsmännen odisponerade boställen må för dem bibehållas.
Jag kan för min del icke instämma i den siste värde talarens tillstyrkande af bifall för bibehållande af boställen eller anslag för fjerdingsmanslöner.
I den mångfaldigt större delen af Sverige har fjerdingsmansbe - 358 Den 20 November f. m. styret varit ett municipalbestyr, som gall i tur.
De provinser, der särskilda förhållanden ägt rum, genom den tillfällighet alt K.
M. haft disponible lägenheter och gifvit dem till boställen åt fjerdingsman, utgöra endast undantag från den inom Riket gällande allmänna grunden för dessa bestyr.
Fjerdingsmännen äro icke, såsom Frih.
Hamilton i sin reservation framställt, en länk af Styrelsens tjenslemannapersonal; de äro socknarnes tjenstemän, socknarnes vittnen vid hvarje förrättning af kronobetjent.
Fjerdingsmännen är vittne för hemmansägaren, som utmätes, att der går rätt till.
Detta är hans bestyr, detta är hans befattning, äfvensom- han är skyldig att handräcka vid fångars fängslande.
Må han icke på eget ansvar företaga sig alt fängsla fångar, ty han får icke lägga hand på någon, med mindre han har ordres dertill af kronobetjeningen.
Vi få icke förblanda dessa särskilda cathegorier under hvilka fjerdingsmännen tjenstgöra.
Om nu boställena skulle i eu provins bibehållas, sedan de rättvisligen på K.
M:s begäran blifvit af R.
St. indragne, och om R.
St. sedermera vid en annan riksdag tillägger en länsman högre lön, derföre att han har svårighet att få fjerdingsman, som han kan använda till hjelp inom sitt district, så är detta ett förhållande, som, i min tanke, icke hade bort berättiga länsmannen lill något boställe eller lön; ty i de trakter, der fjerdingsmansdistricterna äro vidslräktast, der finnas icke boställen, oaktadt de fleste fjerdingsmännen der hafva större districter, än någon enda af (leni, sorn linnas i den provins, der de hafva boställen, nemi.
Östergöthland.
Det är icke skäl att tillägga den ena provinsen en förmän framför den andra; och jag frågar, månne icke hemmansägarne tili Östergöthland äga bättre förmåga alt utgöra fjerdingsmannabeslyret efter tur inom socknarne af de till delta bestyr skyldige hemman, än hemmansägarne uti andra provinser, hvilka äro mycket mindre förmögne, än de i Östergöthland.
Jag tillstyrker bifall å första punkten af Utskis betänk.
Hr Adelborg, Henrik Otto:
Hvar och en som varit eller är landtbrukare, vet ganska väl viglen af alt hafva en duglig och redbar fjerdingsman.
Utsk. har ganska riktigt lagt vigt derpå.
Fjerdingsmännen måste vara ett biträde i alla afseenden åt länsmannen, sorn uti sitt stora district omöjligen kan nagelfara att ordning öfver allt iaktages.
Det är således fjerdingsmannen, sorn det åligger att, utom sina öfrige åligganden, lill länsmannen inrapportera oordningar, sorn förlöpa inom hans district, bland hvilka endast må nämnas en, som är ganska allmän och af högst menligt inflytande på landet, nemi. lönkrögeriet på ställen, sorn äro belägne vid de vägar, der henderne färdas från torgplatserne, intaga förtäring på dessa ställen och komma hem druckne oell med sönderkörd redskap.
Jag iustämmer således i allo med Frih. Hamilton, att en sådan tjenst bör med lön af statsverket förses; men jag önskade äfven att en bestämd minimisumma måtte anslås, på det alt det icke må hända nu, såsom det på flere ställen varit fallet, att den minst dyr - Den 20 November f. m. 359 legde person antages och att det således blir den sämsta i socken, hvilken kommer alt iklädas delta vigtiga bestyr.
På grund af såväl desse anmärkn:r, som dem, hvilka af Frih.
Palmstjerna blifvit gjorde, önskar jag ålerremiss till Utsk., på det att det må bestämmas någon viss lön för fjerdingsman och tillika uppsättas elt reglemente för hans bestyr.
Ifr von Troil, Samuel Gustaf:
Den principfråga, som nu utgör föremålet för R. o. Ad:s öfverläggningar, har äfven inom Utsk:s afdelningar, på hvilka denna fråga blifvit förberedd, gifvit anleda, till ganska långa debatter.
Jag tror, att man aldrig skulle kunna komma lill något bestämdt resultat om man ville förklara, antingen alt den ifrågavar. befattningen är af ren krononatur eller att den är rent municipal.
I min tanka utgör fjerdingsmanstjensten mellanlänken emellan krono- och municipal-befattningar.
Att en stor del af de äliggauden, som fjerdingsmänneu för närvarande hafva sig uppdragna, äro af krononatur, vill visserligen icke eller jag bestrida; men deremot hafva dessa fjerdingsman andra åligganden inom socknarne alt besörja, som torde få egenskap af municipal-befatlningar.
Lika väl som man l. ex. anser, att en nämndeman, hvilken dock biträder i domarebefattningar, icke derföre innehar en domaresyssla, utan en municipalbefattning, likaväl som man anser, att en snöplogsfogde, som vintertiden är skyldig att hålla viigarne vid makt, har en municipalbefattning, lika väl kunna en del af fjerdingsmannens åligganden anses hafva egenskap af municipalbeslyr.
Fjerdingsmänncn skola nemi., emellan de egentliga vägsynerne, tillse att vägarne underhållas i laga skick.
De skola bidraga att indrifva riksdagsmannaarfvodeu, alt uppbära saköres-mede! o. s. v. Jag tror, att det är temligcn svårt att säga huruvida dessa äro munieipala bestyr eller kronobestyr.
De ligga midt emellan, och just af sådan anledn. tror jag, att ett bestämdt afgörande, huruvida desse tjenster äro af krononatur eller icke, är förknippadt med flere svårigheter.
Då frågan förevar pä Utsk:s afdelningar, ansåg man gifvet, att derest man, i strid såväl med K.
M:s nåd. propos:r både vid 1828 och 1834 årens riksdagar, som R.
St:såren 1830 och 1834 gifna förklaringar, ali fjerdingsmans-bcslyret vore af municipal natur — om man, i strid med dessa åsigter, säger jag, hade förklarat befattningen vara af krono natur, sä hade följden blifvit, alt ett statsanslag skulle af R.
St. beslutas, för alt aflöna den, som man ville kalla den sista länken af Statens embetsman, och hvarthän det skulle leda öfverlcmnar jag åt 11. o. Ad. sjelf att afgöra.
Sverige består af 65,000 hemman.
Om man endast antog en fjerdingsman för 20 hemman och man endast ville aflöna houom med 50 r:dr, hvilket icke torde vara förmycket, såvida man ifrågasätter att han bör anses såsom en Kronans embetsman; så uppstår för Staten en utgift af 150,000 ä 160,000 r:dr årligen endast lill fjerdigsmännernas underhåll.
En värd 300 Den 20 November f. m. talare, nemi. den som först yttrat sig, har förklarat, alt fjerdingsmännens tjenst borde anses vara af krono natur och följaktligen till dem borde återlemnas de boställen, hvilka enligt R.
St:s sista beslut blifvit indragne.
Jag tager mig friheten anmärka, att största delen af fjerdingsmännen icke varit försedde med boställen, och enligt mitt förmenande skulle det vara högst orättvist, om man förklarade, att deras befattning är af krono natur, samt försåg en del med boställen och lemnade andra utan löner; och således blefve det en följd deraf, att löner mäste för dem anslås.
De efter sista riksdagsbeslut indragne boställen äro uppskattade till ett sammanlagt belopp af något öfver 8,000 r:dr b:eo, och jag hemställer således, huru långt detta skulle förslå i aflöningsväg.
En annan värd talare har anfört, såsom ett af de vigtigaste föremålen för fjerdingsmännens verksamhet, bcifrande af lönkrögcrier.
Jag hemställer likväl, huruvida icke detta bestyr torde lika mycket och kanske ännu mera anses såsom ett municipalbestyr, än såsom ett kronobestyr.
Den förste värde talaren har äfven anmärkt, att fjerdingsmän begagnas
Vid boställssyner.
Jag tror likväl, att vid boställssyner i allmänhet begagnas nämndemän, hvilka dock ofelbart måste hafva municipala tjenster.
Då man nu, enligt hvad den värde talaren upplyst, dertill äfven begagnar fjerdingsmän, så är detta ett ytterligare skäl att anse deras tjenster icke vara af krono natur.
I min tanka kunde det visserligen vara likgilltigt hvad R. o.
Ad. täckes besluta; men jag bar icke ansett det olämpligt att nämna, att den egentliga anledningen till Utsk:s-afdelningens beslut och som sedermera låg till grund för hela Utsk:s framställning var den, att om man anser ifrägavar. bestyr vara ett kronobestyr, så måste man i consequens dermed ovillkorligen åt dessa Kronans lägste tjenstemän anslå löner.
Jag skulle således för min del tro, att det vore lämpligt alt bifalla denna del af betänk, och vågar anhålla om propos. derpå.
Horn, Claes Fredrik:
Det är tydligt, att närvar, riksdags sammansatta Stats- och Ekon.Utsk. låtit förleda sig af den förra riksdagens sammansatta Utsk:s bestämmande rör:de fjerdingsmansbestyrets beskaffenhet.
Jag påminner mig ganska viii, att inom förra riksdagens sammansatta Ulsk. det förklarades, att ifrågavar. befattning vore af municipal natur, så vördnadsbjudande till och med, att åtskillige ledamöter inom det sammansatta Ulsk. skulle ansett sig hedrade deraf; men det fans likväl andre ledamöter inom det sammansatta Ulsk. som bestridde denna sals, på den grund, att det är alldeles obestridligt, att fjerdingsmansbefattniugen verkligen utgör, såsom här är sagdt, den sista länken i den civila administrationen.
Denna tjensteman skall efterkomma och beslämdt lyda länsmannens ordres.
Hans egentliga befallning är icke annat, än att vara en handtlangare åt kronobetjeningen, och såsom sådan kan han, i min tanke, Den 20 November f. m. 301 ke, icke anses innehafva ett municipalbestyr.
Jag vågar således bestrida hvad Frih.
Cederström sagt, nemi. att då fjerdingsmansbefattningen egentligen ålegat Svenska jordens innehafvare, så har den icke varit annat än ett af de många tjenslebestyr, som af ålder ålegat kronojorden.
Om således denna Kronans tjenst icke ager någon lön af Staten, utan endast och allenast utgör en af kronojorden utgående tjenstbarhet, så bevisar della i min tanke alldeles icke, att den derigenom får någon slags municipal karakter.
Jag medger visserligen, att fjerdingsmannens befallning iir sådan, just. i följd deraf alt han är den lägste Ijeustemanneu, alt han till följd deraf i många fall kommer att under beröring med folket handla så, som om han verkligen vore en municipal!jensteman.