Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter dessa uttryckliga bestämmelser kan man svårligen föreställa sig, att någon på fullt allvar vill yrka, det lagens stadganden om frälsemans arfs- och giftorätt skulle kunna få namn eller egenskap af ståndsprivilegium; eller är det icke uppenbart, att hvad lagen innehåller om frälsemans arfs- och giftorätt hörer till de tydligen utsatte mål, hvaruti endast någon skillnad emellan lands- och stadsrätt borde äga rum?
Lägger man nu till allt detta sjelfva slutet af förr nämnde stadfästelse å lagen, der det heter, att alla Konungens trogna undersåter skulle erkänna densamma för Sveriges Rikes gällande ”allmänna lag'", och befinner man tillika, att stadgandet i 1668 års biafsked, om Adeln testamentsrätt öfver hus i städerna, är uteslutet ur lagen, just derföre att det finnes i Adliga privilegierne, så linner man, att 1734 års allmänna lag ingalunda kan göras till ett särskildt privilegium för R. o. Ad.
Då af hvad jag nu tagit mig friheten anföra, det torde finnas ådagalagdt, att arfs- och giftorätten icke utgör något R. o. Ad:s ståndsprivilegium, bestrider jag i allo, alt den föreslagne und. skrifvelsen må å R. o. Ad:s vägnar till K. M. frambäras.
Hr Oxehufvud, Olof Philip, uppläste följande:
Frågan om den lika giftorättens och arfsrättens antagande i allmänhet, och således såsom äfven gällande för R. o. Ad., jemte BondeSt., har R. o Ad. redan afgjort, och funnit Sveriges af många sekler häfdvunna giftorätts- och arfslagar böra få förblifva fortfarande gällande.
De äro grundade på enskildt och allmänt Ben 8 Februari f. m. 163 • gagn, och deras förändring kan icke äga rum uti ett ordnadt och ett uti upplösningstillstånd icke ännu försatt samhälle, med mindre än alt äganderätten kränkes pä ett sätt och lill ett omfång, alt få länders häfder kunde deraf uppvisa ett motstycke. R. o. Ad:s förrberörde åsigt af saken har icke haft den lyckan alt delas af Medstånden, hvarföre fråga af en värd ledamot inom detta Stånd blifvit väckt derom, alt R. o.
Ad. genom en till H. M. Konungen ställd und. adress skulle söka att förekomma all inverkan af Medslåndens beslut på R. o.
Ad:s hittills ägda giftorätt och arfsrätt.
Delta till R. o. Ad:s bepröfvande öfverlemnade ämne delar sig af sig sjelft uti 2me delar, nemi.: har R. o. Ad. rätt att söka göra sitt beslut i afseende pä detta Stånd gällande, och bör ett sådant försök vidlagas?
Att första omständigheten äger rum, eller att R. o. Ad. verkligen har en sådan rätt, är, efter mitt förmenande så fullständigt ådagalagdt uti den föreslagna und. adressen, alt derom föga vidare kan eller behöfver sägas.
Såsom ett hufvudsaklig! motskäl anföres väl, att den för fiälseman gällande olika gifto- och arfsrätt icke finnes R.
Ad. uttryckligen förbehållen uti den handling af år 1723, som kallas adeliga privilegierne, och alt som den endast finnes stadgad uti 1734 års lagbok, samma stadgande af sådan orsak vore att hänföra till allmän lag; men skulle denna sats för gilltig antagas, hvad egenskap vill man dä tillägga dels 8 cap. 2 § Rätteg.bm, sorn stadgar, att frälseman både för sin person i särskilda fall och i afseende på särskildt upptagna tvistemål skall äga hofrätt lill första domstol, samt dels, oberäknadt många andra lagställen, 2, 3 och 4:de cap. Handelsbo], hvilka meddela föreskrifter om stapelstäders och uppstäders handel, huru burskap vinnas må, med dermed förenade rättigheter och skyldigheter, samt huru gross- och krämarehandel skall bedrifvas.
Dessa i vår lagbok intagna bestämmelser, gällande personligen för frälseman och borgare, så länge de kunna dertill sig räkna, och till sina verkningar upphörande, sä snart frälseman eller borgare, af en eller annan orsak förändrar
Stånd, äro för uppenbart af en från allmän lag skild natur, för alt icke af hvar och en erkännas vara lagbestämmelser för särskilda Stånd, och frågor, vid föregående riksdagar väckta om vissa ändringar i samma föreskrifter, hafva också alltid blifvit betraktade såsom varande af privilegii natur, änskönt de finnas intagne i 1734 års lagbok.
Dä nu grfslagarne likaledes äro lagstadganden för vissa Ständ, måste väl desamma, likasåväl, som nyss uppräknade lagrum, tillerkännas egenskapen af särskilda ständslagar.
Meningen i 87 § Reg.F. med orden allmän lag, derom 3:ne RiksSt. hafva beslutanderätt, kan icke vara den, att lagen blifvit i en lagbok allmänneligen kungjord, utan dess egenskap af allmän måste ligga deruti, att den gäller för alla utan undantag, och således för Rikets innevånare i massa betraktade.
Dä nu detta förhållande icke inträffar i afseende på Rikets arfslagar, så kunna de icke, utan en alltför uppenbar förtydning, hänföras under samma cathegori med alla andra lagstadganden, de der angå folket i sin helhet, utan afseende på stånd och villkor.
Lagbestämmelsen om giflo- och arfsrätten för frälseman utgör så - 164 Den $ Februari f. m. ledes en för detta Stånd jemte BondeSt. enskild lag, och deraf synes det mig också uppenbart, att R. o. Ad., på grund af 114 § Reg.F., har laglig rätt att få det beslut om samma giftorätt och arfsrätt, hvari R. o. Ad. stadnat, gällande åtminstone för sig.
Vidkommande derefter den andra omständigheten, eller huruvida R. o. Ad. bör söka alt skydda denna rätt och att få densamma lill all kraft och verkan gällande, så förekomma dervid, att hufvudsaken, eller sjelfva lagen om gifto- och arfsrätten, är af största vigt för R. o. Ad. och efter mitt förmenande för hela landet, icke endast för nu lefvande individer, utan äfven för kommande tider och generationer, och den åtgärd, för betryggande eller efterskänkande af sin rätt, som R. o. Ad. nu vidtager,-skall, så länge häfderne tala, vara och förblifva ett föremål för kommande slägters bedömmande.
Om den tid inträffade, att R. o. Ad., mera allmänt än nu är förhållandet, skulle blifva öfvertygade om nyttan af införande för hela Riket af den lika gifto- och arfsrätten, så lägger den nu föreslagna åtgärden, för realiserande af en sådan idé, icke något hinder i vägen.
Efterskänkande af en rättighet emottages alltid med begärlighet, men försök att återfå hvad man en gång eftergifvit, röner sällan eller aldrig framgång.
Det är utom allt tvifvel, att om R. o. Ad. vid detta tillfälle visar efterlåtenhet, skall framtidens ogillande derå följa.
Arfslagarne i ett land äro icke af den egenskap, att de, med samhällets bestånd, kunna vid hvarje riksmöte förändras.
Efterlåtenheten skulle på våra efterkommande lägga baud, som icke kunde lösas, och blott denna bundna belägenhet, om än icke andra skäl togos i betraktande, skall alstra missbelåtenhet och ett, efter min åsigt, ganska rättvist klander.
Jag ser icke något enda skäl, hvarför R. o. Ad. skulle sjelfviIligt derföre sig utsätta.
Den nu ifrågavarande adressen innebär icke någon missaktning för Medståndens beslut, och bör således icke kunna af dem med rättvisa klandras.
Vi hafva en föregående riksdag sett, huruledes BorgareSt., då den s. k. näringsfrågan förevar, och hvarom samma Stånd beslutade olika med öfrige RiksSt:n, vidtog alldeles enahanda åtgärd med den nu föreslagna.
Ingen ogillade då, att det Vallöf!. BorgareSt. uti en und. adress sökte försvara sina af lagen förunnade rättigheter, sorn då hotades äfvenledes af 3:ne Sfånds beslut.
På grund af alla dessa skäl, sammanlagde med dem, som finnas upptagne i den föreslagna und. adressen, instämmer jag i allo uti hvad Hr von Hartmansdorff i förliden Onsdags plenum i frågan androg.
Söderling, uppläste ett så lydande anförande:
Sedan frågan om den lika arfs- och giftorätten blifvit af frenne RiksSt. och således af R.
St. för deras del afgjord, så har nu Hr von Hartmansdorff, Aug., hos II. o. Ad. föreslagit, att detta RiksSt. måtte hos K.
M. ingifva en särskild petition, med anhållan, att Ståndet måtte blifva bibehållet vid sina rättigheter uti frågavar. hänseende.
Den 8 Februari f. ra. 165 Emot bifall till Hr von Hartmansdorffs berörde förslag finner jag mig befogad att uppträda, på grund af hvad jag nu skall hafva äran anföra.
Försl och främst torde jag böra vända mig emot den åsigt, att arfs- och giftorätten inom Adeln är en fråga af privilegii natur.
Om man går tillbaka till den af Birger Jarl år 1296 utfärdade lag, så finner man redan der den föreskrift gifven, att Frälsemans och Bondes son skulle hafva två delar och dotter en tredjedel.
Enahanda stadgande, som utgjort grunden för arfsrätten i Sverige från uråldriga tider, har äfven i 1734 års lag blifvit införd.
Den rätt, hvarefter Prester och Borgare hade sig att rälta, infördes i sednare tider och utgjorde undantagslagar ifrån den förut gifna föreskriften.
Men Adelns rättigheter i afseende på arfs- och giftorätt hafva dock alltjemnt fortfarit oförändrade, icke på grund af några särskilda privilegier, utan endast till följd af den allmänna lagens stadganden; hvilket blir än tydligare, då man tar i betraktande dels hvad som förekommer uti Konung Fredriks, den 23 Jan. 1736 meddelade stadfästelse på 1734 års lag, eller: ”att allt hvad genom särskilda privilegier är faststäldt, har i denna allmänna lagen ej kunnat inflyta,” hvaraf följer, att det som uti lagen influtit, icke ansetts vara af privilegii natur, dels att uti R. o. Ad:s privilegier icke förekommer någonting om Adelns arfs- eller giftorätt.
Min mening uti ifrågavar. hänseende vinner än ytterligare stöd uti 87 § Reg.F., der det föreskrifves, att B.
St. äga gemensamt med Konungen makt att stifta allmän, civil- och criminal- samt kyrkolag, och att sådan förut stiftad lag förändra och upphäfva, hvilket stadgande tydligen måste innefatta äfven Adelns arfs- och giftorätt, emedan eljest något undantag väl skulle hafva blifvit gjordt för denna del af civillagens föreskrifter.
Af 114 § Reg.F., der det stadgas, att Konungen låter samtlige R.
St. deras privilegier, förmåner, rättigheter och friheter åtnjuta, synes jemväl af uttrycket Riksens Ständer, att det är hufvuesakligen såsom Riksstånd, som R. o. Ad. äger privilegier, och ville man påstå, att Adelus arfs- och giftorätt vore af privilegii natur, så kunde man med lika skäl påstå, att allmogens och bondens arfs- och giftorätt vore detsamma.
Men ett privilegium för ett Rikets Stånd måste, till följd af sin natur, afse dess fördelar framför ett annat RiksSt., eller öfrige medborgare, hvilket här icke är fallet, enär frågan rörer ett förhållande Adelns ledamöter emellan.
Då jag således finner frågan om Adelns arfs- och giftorätt vara icke af privilegii natur, utan innefatta ett förhållande, derom allmänna lagen meddelar föreskrift, och R.
St. gemensamt med Konungen äga ändra en sådan lag, så synes det mig ock vara oriktigt och lagstridigt att, sedan R.
St. genom trenne Stånds beslut, för sin del, afgjort frågan, R. o. Ad. såsom RiksSt. skulle särskildt ingå till K.
M. med en anhållan i den syftning, Hr von Hartmansdorff föreslagit, ty det bör besinnas, att de på Riddarhuset varande R. o. Ad:s ledamöter representera hela Sveriges R. o. Ad., och att uti de frågor, der trenne Stånds mening gäller så - lee Den 8 Februari f. ra. som R.
St:s beslut, det fjerde Ståndet, som uti samma mening’ icke deltager, ej äger rätt att vidtaga någon åtgärd, för att förekomma att de trenne Ståndens beslut blifver gällande.
Skulle återigen de R. o. Ad:s ledamöter, som anse att Adelns förut gällande arfs- och giftorätt bör bibehållas, vilja till K.. M. i enskild väg ingå med en und. anhållan för vinnande af ett sådant ändamål, så finnér jag, för min del, alt detta må vara dessa ledamöter obetaget; men att R. o. Ad. såsom RiksSt. hos K.
M. gör en dylik anhållan, får jag på det högsta bestrida.
Efter den historiska utveckling af våra lagars, isynnerhet arfslagarnes stiftelse, som den ledamot gjort, hvilken öppnade discussionen, skulle det synas vara nära nog öfverflödigt att yttra något mera, än alt, förenande sig med honom och med den ledamot, som sist yttrade sig, blott vända sig till H. Ex. Hr Gr. o.
Landtm, och yrka af honom en förklaring, huruvida han icke anser det steg, som Hr von Hartmansdorff tillstyrkt R. o. Ad. att i denna fråga taga, vara emot grundlagen stridande och förthy derå vägra propos.; men då dels det icke kan eller bör förtänkas R. o. Ad. att i en fråga, så vigtig sorn denna, söka öfvertyga sig om huru R. o. Ad:s tänkesätt äro, och då jag dessutom alltid, så länge jag varit representant, ansett det vara en af de största brister i vår grundlag, att en Ordf. eller Landtm, någonsin kan äga rätt att vägra propos., emedan sådant alltid ovillkorligen har den effect, att hvad som sker, och möjligen sker orätt, kommer på hans eget ansvar, då det borde återfalla på dem, som beslutet fattat; så är jag långt ifrån att, åtminstone nu i början af discussionen, yrka af Hr Gr. o. Landtm, en sådan förklaring.
Jag anser i allt fall, att äfven om frågan är af natur, att den icke bör i ett RiksSt. behandlas, så är dock och kan delta icke vara ett hinder derför, att frågan, med Hr Gr. o. Landtmis tiillåtelse, här behandlas, att jag så må säga, en petit comité'.
Jag tror, att det största misstag i denna sak, Hr von Hartmansdorff begått, är, att han icke gjort för sitt eljest så klara förstånd rätt tydlig, att denna fråga är af natur, alt hvar och en som önskar att R. o. Ad. skall vända sig till K.
M. med en und. petition, egentligen icke bör vända sig till de vid denna riksdag antecknade ledamöter af R. o. Ad. utan till hela Svenska Adeln — ty det gäller obestridligen deras rätt; och de i landsorterne varande adelsmän kunna omöjligt förmoda, att de här i matriklarne inskrifne ledamöter af Adeln ämna gå utöfver grundlagen, men de kunna föreställa sig, att de öfver 200 härvarande ledamöterne af adelskammaren skola begagna alla möjliga tillfällen att samtala i denna fråga.
Detta är ganska naturligt och det må ingen anse för orätt.
Följden af denna observation är naturligtvis den, att här icke, såsom vanligen plägar hända under debatter emellan särskilda partier, någon animosite' bör äga rum, utan bör man snarare bär yttra sig såsom medlemmar nästan af en och samma familj, hvilka här stämt möte eller råkats för tillfället.
Jag tager mig dä friheten fästa motionärens uppmärksamhet
Den 8 Februari f. ra. 167 på något, sorn han kanhända har förbisett och som, ehuru litet det i sig sjelf är, dock synes hafva varit hufvudorsaken lill den förvillelse, jag tror honom hafva iråkat.
Vi veta alla, att i vår grundlag finnes en §, som ålägger oss alt tolka denna lag efter ordalydelsen.
Denna § har också, jag bekänner det, varit ett bland föremålen för min förundran, emedan att tolka efter ordalydelsen, ifall med sådant skulle menas, att tolka emot sundt förnuft, alltid måste blifva för hvar och en besynnerligt; men emedlertid står nu § i grundlagen, och Hr von Hartmansdorff såväl som jag vet alltför väl, huru denna dogm i vår grundlag blifvit skickligt utvecklad.
Ilan vet alltför väl, att mästaren i denna konst, en mästare, hos hvilken, om jag rätt påminner mig, den värde ledamoten sjelf gått i skola, just ofta i denna § sökt sin räddning, såsom l.
ex. då fråga var om att utsträcka intervallen emellan riksdagarne till 5 år, i st. f. att riksdag skall börjas, såsom det står, hvart 5:te år.
Nu ber jag få anföra, att 1734 års lag icke uppställer någon skyldighet i afseende på densammas tolkning, utan bar den, efter hvad jag tror, befunnit sig vida bättre af att tolkas i enlighet med det sunda förnuftet.
Vi böra likväl ihågkomma, när ställen citeras ur 1734 års lag eller hvad som vid denna tid blef sliftadt, att det språk, som då begagnades, nu kan anses vara litet förlegadt, och att man derföre med varsamhet bör tillse hvad det kan vara för partiklar, sorn der stå.
Då man nu tillser, hvad Hr von Hartmansdorff egentligen har anmärkt såsom hufvudskål för sin grundsats, så består detta deruti, att i 1736 års nådiga fastställelse har blifvit i andra punkten af K.
M. föreskrifvet: ”att allt hvad genom särskilda privilegier är faststäldt, bar i denna allmänna lagen icke kunnat inflyta.” Detta, säger Hr v.
Hartmansdorff, måste så förstås, att fastän icke allt kunnat i lagen inflyta, sora är af privilegii natur, så kan dock något deruti vara intaget.
Till denna mening bar Hr von Hartmansdorff kommit, derigenom att han satt eli conima vid ”allt”, hvilket icke finnes i texten.
Jag behöfver icke för Herrarne i allmänhet utveckla principerna för commaleringen; ty hvar och en vet, att ett comma efter ett ord här den effect, att man med detsamma likasom sätter en accent på det föregående ordet.
I st. f. att läsa: ”allt hvad genom särskilda privilegier är faststäldt, har i denna allmänna lagen icke kunnat inflyta,” läser man nu efter Hr v.
Hartmansdorff^ commalering: ”alt allt, hvad genom särskilda privilegier” etc.
Då är naturligtvis meningen i den K. förordningen icke slut, utan då hade man skäl att, såsom Hr von Hartmansdorff föreslagit, tillsätta ”men något kan vara der.”
Emedlertid då icke detta lilla comma finnes på del ställe, der Hr von Hartmansdorff satt det, skulle jag tro det vara skäl att rätta commatering i enlighet med förhållandet uti förordningen, hvarigenom äfven dock hufvudsakliga anledningen till Hr von Hartmansdorffs tolkning äfvensom till hans idé att vilja förklara arfsrätten såsom en privilegiifråga, torde förfalla.
Jag medgifver dock, att det finnes ännu ett annat tolkningsskäl, som synes ligga lill grund för Hr von Hartmansdorfls framställning, ang:de den und. protesten.
Han har nemi. sagt, att 168 Den 8 Februari f. m. arfsrällen är i Sverige icke allmän, utan särskild, personlig, hvilket han trott sig bevisa dermed, att det är skillnad i arfsrätten för särskilda samhällsclasser.
Om ett sådant tolkningssätt vore riktigt, så skulle man äfven kunna säga, att
Sveriges grundlag icke är en allmän grundlag, emedan den upptager flere särskilda Stånd, som hafva hvart och ett sin lag.
Jag frågar dä Hr von Hartmansdorff, är en lag icke allmän, derför att densamma, då det finnes särskilda classer i samhället, i sig upptager särskilda föreskrifter för hvar och ett särskildt förhållande eller särskild sam? hällsclass?
Upphäfva alla specialiteter i lag naturen och egenskapen af allmän lag?
Alt påstå sådant, är en besynnerlig sats, ja den besynnerligaste och nyaste melbod att betrakta lagar jag någonsin hört omtalas, och jag tror den vara af sådan beskaffenhet, att om än R. o. Ad. skulle för de särskilda afsigter, som här ligga på botten hos måhända en stor majoritet, vilja taga något steg, R. o. Ad. dock bör akta sig för att taga detsamma på denna af Ilr von Hartmansdorff framställda grund; ty ehuru denna framställning blifvit seconderad af en annan lagfaren man, så fruktar jag dock, att R. o. Ad., genom ett bifall till densamma, skulle blottställa sig för något, som torde komma att gränsa nära nog lill det löjliga.
Sedan något hvar gjort sig begrepp om anledn. till den vidsträckta, s. k. ordalydelsetolkning, som varit under ett förutgående, nu slutadt tidehvarf, så kan det icke vara möjligt, att densamma numera kan få fortfara.
Jag tror icke att några statsskäl kunna uppfinnas, som möjligen kunna skjutas fram såsom ett plausibelt skäl, för att fatta ett sådant beslut.
Men finnes det hos majoritelen af härvarande Ridders- och Adelsmän en sådan grundfast öfvertygelse om nyttan för sina egna familjer och för fäderneslandet af att bibehålla den arfsrätt, som hittills varit gällande; så skulle jag tro, alt de(t vore vida lämpligare, att på det sätt understödja Hr von Hartmansdorffs skriftliga förslag, att man antog det såsom ett uppgifvet förslag, hvilket nu eller vid andra sammanträden ,omredigerades på så sätt, att man finge bort sådana tolkningsförsök, som hvila på ett litet ditsatt conima, der det icke finnes, och i följd deraf på några sådana små förändringar i ord och mening, som icke äro förenliga med det tillbörliga tolkningssätt, som förständiga lagkarlar pläga göra, samt att man sålunda sluteligen med ett omredigeradt förslag till und. petition vände sig till K. M., sedan man n.b. först deröfver inhemlat alla öfrige Svenska Adelsmäns tankar; ty då först skulle möjligen sjelfva saken kunna få någon vigt inför thronen.
K. M. kan eljest troligen endast med förundran åse, att de, som vid denna riksdag tagit ut pollett, för att, såsom ett af de fyray*RiksSt:n, stifta lag, hvarvid de naturligtvis måste ställa sig grundlagens föreskrifter till efterrättelse, och låta deras egen opinion falla i frågor, hvarom 3:ne
Stånd redan fattat sammanstämmande beslut, att, säger jag, desse Herrar nu taga ett nytt steg i form af en speciel adress till upphäfvande af. samma R.
St:s beslut; hvaremot K.
M. möjligen skalle; fästa nådigt afseende på en petition eller adress, Den 8 Februari f. m. 169 adress, för hvilken jag icke ser något egentligt hinder i grundlagen, blott den icke kommer från R. o. Ad:s ledamöter såsom Stånd, utan såsom Svenske Riddersman, men hvilken petition för att göra tillbörlig impression, dock borde innebära uttrycken af en vida större majoritets önskningar, än som möjligen här kan finnas.
Då förra gången sjelfva grundfrågan för discussionen i dag, eller den om den lika arfs- och giftorätten af R. o. Ad. behandlades, afslogs den åsyftade förändringen med en betydlig majoritet härstädes.
Det är att förmoda, nära nog att förutse, att större delen af det i dag församlade Ståndet hilkommit med den åsigt, att äfven den fråga, som i dag här behandlas, bör betraktas ur samma synpunkt, som sjelfva hufvudfrågan, icke såsom en särskild formfråga, och derföre är det ock med föga hopp om framgång, som de i dag uppstiga, hvilka vilja söka hindra den föreslagna adressen, såsom varande en sak för sig, den der bör betraktas från en helt annan sida, än den, som vid beslutets fattande i sjelfva hufvudfrågan naturligen af det Högloft.
Ståndet måste tagas i skärskådande.
Jag tillhörde då minoriteten, af skäl, som för mig syntes baserade, såväl på juridisk som sedlig och religiös grund; och jag bekänner öppet, att sådane skäl verka på mig starkare än statsekonomiska och politiska.
Detta verkar dock icke nu ensamt och hufvudsakligast på mig, då jag vill bjuda lill, att lill prot. utveckla de skäl, som ledt mig derhän, att yrka afslag på det af Hr von Hartmansdorff framställda förslag om en und. adress till Konungen.
Mig synes, att denna fråga i första rummet bör betraktas ur synpunkten af form, emedan den innefattar ett steg, som i ganska väsendtlig mån bryter emot den form, som R. o. Ad. hittills erkänt vara den riktiga.
Det är dessutom en skyldighet för den enskilde, att i denna fråga gifva sin tanka tillkänna, emedan det bär gäller alt vidtaga ett steg, hvartill, enligt historiens vittnesbörd, delta Stånd sedan omkring 180 år tillbaka icke ansett sig befogadt.
Under vårt nya samhällsskick har R. o. Ad. aldrig begagnat sig deraf.
Stånd bar vid flere tillfällen bestridt och protesterat emot de öfrige Ståndens beslut, då desse ansett sig böra vidtaga en sådan åtgärd, som den, hvarom nu här är fråga; och synnerligast har det exempel, som af en värd talare här midt emot blifvit anfördt, nemi. då RorgareSt. i näringsfrågan ingaf en und. protest, af' della Stånd vid mera än ett tillfälle blifvit bestridt och klandradt, och detta just på samma grund, på hvilken vi nu vilja basera vår protest, nemi. att frågan icke var af privilegii natur.
Ett annat dylikt exempel förekom vid föreg:de riksdag, då BondeSt. föreslog och inbjöd Medständerne att deltaga i en und. adress till K. M. Detta Stånds öfvervägande majoritet, till hvilken äfven jag hörde, ansåg då, att R.
St., såsom Ständer betraktade, icke hade någon rättighet att på annat sätt nalkas K. M., än på det sätt, som i grundlagen är medgifvet, d. v. s. collectivt och i vissa föreskrifne 7 H. t. 22 170 Den 8 Februari f. m. former.
Jag skulle önska och hoppas, att R. o. Ad. äfven nn ansåge sig bundna af grundlagen i delta fall.
Jag medgifver nemi. icke, alt uti en allmän fråga minoritetens röst får göra sig gällande bredvid majoritetens, och således söka upprifva ett redan fattadt beslut.
Utsk. har lika med de tre öfriga Stånden ansett denna fråga vara af allmän natur.
Jag skall sedermera söka så godt jag förmår utveckla, att den det är; men lill en början har jag för denna mening ett godt stöd deruti, att just detta Stånds majoritet hittills alltid måste hafva ansett denna fråga såsom varande en allmän civillags-fråga, då det aldrig annorlunda har be handlat densamma.
Vid 3:ne föreg:de riksdagar har frågan om lika arfs- och giftorätt varit före, och H.
Ståndet har alla 3 gångerna i den afgifvit sitt votum, såsom uti en allmän civillagsfråga.