Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. i denna fråga ämnar åstadkomma en förändring, ledande till lindring för de roterade; men innan denna kan blifva bragt till stånd, tror jag det vara skäl att lemna understöd ät dessa rotar, som så länge lidit af en hård rotering; hvarföre jag önskar, att motionen mätte blifva remitterad.
Remitterades till Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.Utsk-.n. Till remiss föredrogs Frih. Gcderströms, Thure Fredr., d. 24 dennes f. m. på bordet lagda motion, om afskallände af den uppenbara kyrkopliktcn samt ändring uti slraffbestämmelsernc för första och andra resan stöld.
Rehbinder, Fredr. Wilh., anförde skriftligen:
Tidens anda är att nedrifva, utan att åter uppbygga.
Cederström har, genom ifrågavar. motion, visat sig såsom en lidens man.
Det är sant, motionären har åtminstone försökt uppbygga en dam, i st. f. den han velat borttaga, men han vill borttaga en för ändamålet tjenlig och deremot ditsätta en dam, som icke alls fyller ändamålet.
Motionen afser nemi. borttagandet af uppenbar kyrkoplikt, der sådan nu äger rum, för förbrytelser emot äganderätten.
Såsom hufvudslöd för delta sitt förslag, åberopar motionären R.
St:s vid sista riksdag i delta hänseende fattade beslut, samt K. M:s, i följd af Ständernes und. hemställan om kyrkopliktens upphörande, afgifna nåd. yttrande af innehåll, alt det vore önskligt kunna borttaga kyrkopliktcn, blott man hade något alt sälla i stället.
(Konungen afsiog emedlertid i sin vishet Sländernes und. hemställan, och vi böra vara tacksamma derför.)
Moiionären tror sig nu hafva föreslagit något fullt molsvarigl, deruti alt böter för första och andra resan stöld borde upphöra, oell deremot kroppsstraff ädömmas.
Men hvilket kroppsstraff?
Jo, fängelse vid vatten och bröd, hvilket äler, enligt min tanka, är det olämpligaste och minst verksamma af alla straff.
Dä K. M., genom förordn. af d. 10 Juni 1841, täcktes i uädcr gå Sländernes vid sista riksdag, uti und. skrifvelse, uttryckte önskan till mötes deri, att afskaffa spöstraff för de tjufnader der böter ägde rum, äfvensom att straffa första resan inbrott med ”spö eller fängelse vid vatten oell bröd,” hvilket är detsamma som blott vatten och bröd, enär praxis sedan blifvit, att i allmänhet för första resan inbrott icke ädömma spöstraff, hvilket förut deremot bestämdt för detta fall fans föreskrifvet, så borttogs redan en dam emot de tilltagande stölderne.
Tag bort kyrkopliktcn, och det blifver långt värre.
Cederström har ganska rätt deri, att kyrkopliktcn från början icke varit ernad till straff, utan fastmera till en restitution; men anse den huru man behagar, den är dock så lill vida nyttig, alt den på mången verkar afskräc - 564 Den 2G A u g u s 1 i. tande.
Jag är icke vän af granna theorier, roen destomera af det praktiskt nyttiga.
Frågan är helt enkelt den: hvilket straff eller hvilken påföljd af hrottet aktas mest och afhållen dåliga menniskor från begåendet af brott?
Jag har i flere år praktiserat, fiirst såsom extra, sedan såsom ordinarie landtdomare; och jag svarar tryggt: att tjnfvarna hafva mycken respect för kyrkoplikt och spöstraff, men deremot alldeles ingen för fängelse vid vatten och bröd.
Stöld är ett nesligt brott och måste hafva till påföljd ett nesligt straff.
Såsom sådane anses verkligen spö och kyrkoplikt, men icke fängelse vid vatten och bröd, hvilket åter är en följd deraf, att många andra i moraliskt hänseende, jemförelsevis till stöld, ringa brott äro, i händelse af bristande tillgång till böter, belagde med sistnämnde straff, såsom till ex. obetydligare slagsmål, fylleri m. m.
Skogsåverkan, till sin natur rätteligen alt anse lika med stöld, är icke belagdt med nesligt straff.
I händelse af bristande hötestillgång, ådömmes fängelse vid vatten och bröd. lluru anses i allmänhet detta brott?
Jo man kan begå skogsåverkan och ändock vara lika bra karl för det.
Hittills har en slik åsigt ang:de stöld lyckligtvis ännu icke gjort sig gällande (ehuru jag hört flere bland allmogen, sedan sista riksdag, yttra: ”nu sedan det icke längre är något straff pä att stjäla, sä bli vi väl alldeles öfverlupna af tjufvar”).
Cederströms motion vinner framgång, så kommer stöld alt anses ungefiir lika med åverkan, hvaraf följer att allmänheten kan komma att anse, att man kan stjäla och ändock vara lika bra karl.
Jag vågar påstå, alt intet straff finnes i vår lagstiftning antaget, som är mera olämpligt, än fängelse vid vatten och bröd.
Talar man härom med läkare, så säga de, att detta straff är det värsta af alla och helt och hållet, för hela lifstiden, förstör brottslingens physik; men delta påstående vederlägges pa ett öfverlygande sätt af den mängd tjufvar, hvilka, efter undergångne ända lill 28 dagars fängelse vid vatten och bröd, utkomma lika friska och lika välmående, som de dit inkommo, samt af tjufvarnas bestämda smak för detta straff.
Ar man nu theorelicus, d. v. s. såsom vår tids reformateurer, lefver mest i ofta oulförbara theorier, så mäste man ju förkasta detta grymma straff, som förstör den arme brottslingens kropp för hela lifvet.
Ar man åter practicus, framför allt, så måste man ogilla ett straff, hvilket icke i ringaste målto verkar afskräckande på brottslingen.
Med hvad jag nu haft äran andraga, tror jag mig hafva visat, att Frih.
Cederström icke föreslagit något antagligt straff, i st. f. den för stöld i motionen borttagne påföljd af kyrkoplikt.
Fastmera skulle jag tro, alt de finnas, hvilka hellre sitta på vatten och bröd, än erlägga åtminstone några betydligare böter.
Jag vågar derföre afstyrka dea uppenbara kyrkopliktcus afskaffande, intill dess alt det nya, högst ändamålsenliga och otvifvelaktig! för brottslingen afskräckande cellsystemet kommit i full ordning och verksamhet, hvarefter, och Den 26 Augusti. 505 så vidt delta straff kommer att tillämpas för tjufnadsbrott, någon våda alt afskalfa kyrkoplikten otvifvelaktig! ieke längre förefinnes.
Cederströms, Thure Fredr., d. 24 dennes f. m. pä bordet lagda motion om upphörande af lagmans- och kämners- samt riddaresyncrätlerne, yttrade sig:
Afven mot denna motion af Frill.
Cederström anhåller jag alt fä göra några, ehuru få anmärkmr, i hvad den angår afskalfandet af lagmansrätterne.
Cederström har äfven här visat, alt han blott har velat borttaga, utan att sälta något annat i stället.
Om lagmansrätterne upphörde, klefve nemi. hofrältcrne alldeles öfverlupne med arbete.
Redan nu hafva hofrätterne mer än tillräckligt alt göra, och likväl äro hofrätternes embets- och tjenstemän, i förhållande till arbetets myckenhet och vigt, de sämst lönade i hela Sverige.
Det är likväl otvifvelaktigt, att om lagmansräUerne upphäfvas, så kommer minst dubbelt så många vädjade mål till hofrätterne som hittills.
Jag tror således, att motionären, i samma stund han föreslagit, att lagmansrätterne skulle upphöra, äfven hade bort föreslå inrättande af nya divisio ner i hofrätterne, t. ex. 2 i Svea, 2 i Götha och 1 i Skånska Hofrätten.
Som motionären underlåtit detta och således icke eller begärt något anslag dertill, så anser jag det för närvar, alldeles olämpligt alt godkänna motionen.
Man bör icke eller helt och hållet förbise, att det för allmogen blir ganska svårt, med den rättegångsordning som i hofrätterne äger rum, att fullfölja tvistemålen ifrån häradsrätt till hofrätt.
Gemenligen tillgår det så pä landet, att de vädjande uppdraga åt en nämndeman, hvaraf minst en ifrån hvarje domsaga sitter i lagmansrätten, att derstädes föra deras talan.
Helt olika är det i hofrätterne; der fordras att målet följes med ständig uppmärksamhet af den, som har saken om hand, och det blir mångdubbelt dyrt för allmogen att hålla ombud i hofrätten, emot den ringa ersättning, som den ofvanbemälde nämndemannen fordrar för sitt besvär.
Man har visserligen gjort många anmärkmr mot lagmansrätternas lämplighet, men man nödgas dock medgifva, att en sak, granskad af 2:ne rätter, om begge öfvenrensstämma, alltid kan anses säkrare bedömd, än den som granskas blott af en rätt, och jag skulle tro, att hela felet vid lagmansrätterne är det, att lagmännen äro för illa lönade och derföre nödgas egna sig åt andra ijensler och sköta enskildas affärer, hvaraf följer att de sällan sjelfve hålla sina ting.
Om deremot lönerne vore större och lagmännen i följd deraf icke behöfde sysselsätta sig med något annat, så är det klart, att de äldste och erfarnaste häradshöfdingar skulle söka lagmanstjenslerne, och i sådan händelse är jag öfycrtygad, att lagmansrätterne skul - 56G
Den 20 Augusti.
Ie befinnas både nyttiga och behöflig?.
Jag anhåller, alt dessa anmärkn:r måtto få åtfölja remissen till Utsk.
Den siste värde talaren har såsom skäl för lagmansrätternes bibehållande anfört, att göromålen i hofrätterne genom lagmansrätternas upphäfvande skulle komma alt ökas.
Detta är visserligen otvifvelaktig!, ehuru jag icke tror, att det skulle inträffa i den proportion, som den värde talaren uppgifvit.
Men jag hemställer till honom, huruvida detta kan blifva något skäl för bibehållande af en domstol, såvida denna domstol föröfrigt anses vara obehörigt organiserad, och alt lagmansrätternc äro obehörigt organiserade, derom torde intet tvifvel uppstå hos en praktiserande domare.
Jag hemställer till hvar och en, huruvida det kan vara ändamålsenligt, att när en domstol, bestående af en lagfaren person och 7 icke lagfarne, nemi. nämndemännen, pröfvat en sak, så skall denna sak vidare fullföljas hos en annan domstol, äfven bestående af blott en lagfaren person och ett antal nämndemän.
Detsamma är förhållandet uti slaJsdomsloIarne.
I Stockholms är förhållandet ännu värre.
Der handläggas målen i första instansen af 3 lagfarne personer, fullföljes sedan till andra instansen, rådhusrätten och, om lyckan är god, kunna de der blifva handlagde af tre personer, utaf hvilka icke en enda är lagfaren.
Hvar och en inser ganska väl, att sådant är i högsta målto besynnerligt och kan ej leda till goda resultater.
Jag tror derföre, att den ifrågavar. motionen, lika beskaffad med en, som varit handlagd vid föregrde riksdagar, och som då, om jag ej misstager mig, af alla Stånden tillstyrktes, har ganska goda skäl för sig.
Såsom jag tror, har äfven R.
St:s Just.ombudsman i sin berättelse gjort framställning i delta afseende.
Jag tillstyrker, alt lagmansrättcrne målto försvinna och att det således blott må blifva 3:ne instanser.
Della synes hafva ännu ett skäl för sig, ty då kan det icke inträffa, att två domstolar i sina beslut stanna mot två, utan man mäste i hvarje mål få två domstolars beslut emot en domstols, så framt icke alla tre instansernas beslut sammanstämma.
Jag anhåller endast att få erinra den siste värde tataren, alt jag hufvudsakligen yttrat mig mot Frih.
Cederstöms motion, just derföre att hau icke föreslagit något att sätta i st. f. lagmansrättcrne.
Jag kallar det att sätta i stället, om man inrättar flere divisioner i hofrätterne; ty för det ringa antal embets- och tjentemän, som desse rätter nn, i förhållande till sina göromål, äga, vore det alldeles omöjligt alt medhinna göromålen, i händelse lagmausrätterne upphäfdes.
Det vore önskligt, i händelse någon hofrättsledamot är här närvar., alt han ville vitsorda det nu af mig uppgifna förhållandet.
Det förundrar mig, att en så lagklok man, som den näst siste talaren, kunnat yttra, alt
Den 20 Augusti. 567 ingen tvifvel borde uppsta hos lagfarnc män, ang:de nödvändigheten af lagmansrätternas upphäfvande.
Den värde talaren måste känna, att, då frågan förevar i Högsta Domstolen, voro tankarne der mycket delade och att stora betänkligheter yppade sig i denna fråga.
En person, som icke är lagfaren, borde visserligen icke inblanda sig i detta ärende, ulan öfverlemna det till de lagkloke; men jag tillåter mig dock fästa uppmärksamheten pä någre förhållanden, som tyckes bevisa behöflighelen af lagmansrätterne.
Det är sant, att lagmansrällerne äro organiserade på samma sätt som häradsrätterne; men om man således icke har att vänta större lagklokhet hos lagmansrätten än hos häradsrätten, så hör man likväl betänka, att dessa domstolar äro de enda, som inför folket verkställa undersökuingarne i de förekommande målen.
Det är der målen utredas, och det är på denna utredning, derpå sedan sakens utgång heror i de öfrige rätterne.
Det är derföre icke så alldeles utan vigt, att tvenne sådane domstolar, byggde på lika grunder, finnas.
Om uti den ena af dem någon uraktlåtenhet af ett eller annat skäl kunde äga rum, så kunde detta rättas i lagmansrätten.
Detta är en consideration, som torde betyda något.
En annan olägenhet, som blifvit anförd, är den tidsspillan, som åstadkommes genom lagmansrätterne; men denna kan lätt afhjelpas. derigenom, att man låter lagmansrätten träda tillsammans lika ofta som häradsrätten.
En hufvudsak, som jag vågar underställa, är den, att då vi hafva alt vänta af K.
M. ett förslag till uy civillag, är det måhända lämpligast alt uppskjuta behandlingen af dessa särskilda organisationsfrågor och afgöra dem i sammanhang med andra frågor som äro deraf beroende, på det R.
St. måtte komma i tillfälle att inse hvilka fördelar desamma kunna hafva.
Derförinnan torde vi böra inskränka oss till sådana lagförändringar, hvilka afser förhållanden rörande creditlagstiftningen och dylikt, hvilka, sedan den nu gällande lagen antogs, så betydligen i vårt land förändrats, att nya stadganden blifvit oundgängliga.
Då jag vid 2:nc föreg:de riksdagar har biträdt deras mening, som önskat att lagmansrätterne mätte upphöra, tillåter jag mig äfven nu yttra några ord i anledn. af den i ämnet väckta motionen.
Jag inlåter mig icke i frågan om organisationen af dessa domstolar; utan vill endast fästa upmärksamheten vid den rättssökandes verkliga olägenheter af att lagmansrätterne finnas.
Den rättssökande hyser i allmänhet icke högre förtroende till det domslut, som fälles i lagmansrätten, än till det i häradsrätten, men ett vädjande till förstnämnde domstol förorsakar honom mycken tidsförlust.
Lagmansrätlen sammanträder endast en gång om året, och det händer ofta, att mål blifva uppskjutne, hvarigenom således 2:ne år gå förlorade, till större skada mången gång för den rättssökande, äfven om han vinner frågan, än om denna instans aldrig funnits.
Jag hemställer, om den af motsidans talare förespeglade olägenheten, alt hofrätterna skulle öfyerhopas med göromål, kunde blifva af sos
Den 26 Augusti. någon verklig betydenhet.
Om dc alltför mycket öfvcrhopas nied göromål, så har man ju den utvägen, att inrätta flere divisioner.
Behofvet deraf vill jag ej bestrida, men tror att den tidsutdrägt sorn emedlertid kunde genom målens öfverhopande i hofrätt föranledas, ej skulle blifva så stor, som den hvilken lagmansrätterncs bibehållande föranleder.
FIr Rosenblad har yttrat, att det är nyttigt att 2:ne instanser finnas, hvilka begge afhandla målen inför folket.
Dertill får jag svara, att ganska fä af folket äro i tillfälle att afhöra lagmansrätlcns undersökningar och att också få af de rättsökande äro derstädes närvar.
Föröfrigt skulle detta af Hr Rosenblad anförde skäl lika väl kunna användas såsom bevis för nyttan af att inrätta ännu flere instanser, men jag hemställer om ett sådant skäl verkligen hör få gälla för bibehållandet af domstolar, dem allmänna rösten på goda grunder länge önskat få upphäfua.
Jag tillstyrker bifall till motionärens förslag.
För allmänheten är det en hufvudsak, att rättvisan skall vara så litet dyr som möjligt.
Min öfvertygelse är, att om lagmansrätterne upphöra, rättvisan blir dyrare än om de fa vara qvar, och jag tillstyrker således deras bibehållande.
Vid förnyad föredragning, remitterades äfven till LagUtsk.
Hr Nordenan c k ars, Fredr. Wilh., d. 24 dennes e. m. på bordet lagda motion om förändring af credillagarne.
Föredrogs Hr Norde nan ekars, Fredr. Wilh., d. 24 dennes e. m. på bordet lagda motion om förändringar i tull-lagstiftningen m. m.
Fåh ra;us, Olof Im m anuel:
Så vidt jag uppfattat ifrågavar. motion vid uppläsningen, så har den egentligen 3 föremål: det första att inskränka importen genom tullförböjningar; det andra att genom creditupplagens förminskande verka till samma ändamål; och det tredje att stärka tullbevakningen och derigenom hämma den olofliga varuinförseln.
I afseende på det första föremålet, har jag redan i ett föreg:de plenum haft äran yttra, att det i allmänhet icke är lämpligt att fördyra de införselsartiklar, som vanan gjort till oumbärliga lefnadsbehof.
Endast vigtigarc statsintressen kunna skäligen föranleda undanlag härifrån.
Jag vill dessutom anmärka, hvad beträffar afsigten att genom dessa åtgärder stadga vårt myntväsende, alt andra länders erfarenhet ådagalagt, att dylika åtgärder icke varit erforderliga för ändamålet.
Vi hafva ett exempel nära till hands uti brödrariket Norrige.
Der äro, såsom bekant, endast trenne artiklar förbjudne och två af dem äro af föga vigt.
Icke dess mindre har man sett, att myntväsendet der bibehållit stadga under en lång följd af år.
I afseende på creditupplag, så befarar - Den 26 A ugus li. 569 rar jag, att, om någon inskränkning deruti ägde runi, skulle det inverka ganska störande på den allmänna handelsrörelsen.
Det är nemi. härvid icke allenast att taga i betraktande den fördel, som de handlande hafva af credilupplagen genom anstånd med införselstullens betalning tills varan frän upplagen disponeras; en stor del varor inkomma äfven genom consignation från utländske afsändare och komma icke i Svenka ägares händer, förr än de bchöfvas till afsättning inom landet.
Om creditupplagen icke funnes, så skulle det ofta inträffa, att, på en eller annan handelsplats brist kunde uppstå pä någon viss vara, och att derigenom priset på densamma temporärt böjdes.
Det är klart, alt sådant skulle lända consumculerne och det allmänna lill skada, och alt endast en eller annan importör skulle vinna derpå.
Jag får äfven i detta afseende åberopa det exempel, som Norriges erfarenhet lemiiar.
Der är tillåtelsen till creditupplag medgifven ät hvarje köpstad vid kusten.
Detsamma är äfven förhållandet i Danmark, och pä intetdera stället känner man att några menliga följder för myntväsendet deraf uppkommit.
Flvad angår förstärkning af tullbcvakuingen, så är jag visserligen af den mening i allmänhet, att vära handels- och tull-lagar böra i princip vara liberala, men deremot tillämpas oell handhafvas med stränghet.
Jag är således långt ifrån att icke instämma uti motionärens åsigt om angelägenheten af all hafva en tillräcklig bevakning; men anhåller likväl fä fästa uppmärksamheten derpå, att verkan af tullbcvakuingen icke kan blifva annat än approximativ i eli land, der en stor del af de restricliva lullbeslämmelserna ännu qvarstå.
England har föga större liltoral än Sverige; men der är likväl kostnaden för tullbevakningen nära 4 gånger större än hela Svenska tullupphörden.
Vi känna, att icke dess mindre öfverträdelse!1 af tullförfatlningarne derstädes icke sällan förekomma.
Huru skall då förhållandet vara här, der, i förhållande till kust- och gränslinien, bevaknings-styrkau, för alt icke uppsluka hela tull-intägten, aldrig kan blifva tillräcklig för de större svårigheternas besegrande.
Ehuru jag, såsom jag förut yttrat, tror det vara af vigt, att med noggrannhet och stränghet tillämpa de lagar, som äro gällande, så har jag ansett mig för öfrigt höra anmärka, att det medel, som af motionären blifvit föreslaget till kustbevakning med Kronans fartyg, redan är af erfarenheten visadt vara mindre användbart.
Del ligger i sakens natur, alt då smuglaren blott behöfver några fä timmar för att vid ett afpassadt tillfälle nattetid ifrån främmande kust öfverfara lill den Svenska, så mäste det vara helt och hållet en slump, om den seglande bevakaren påträffar lurendrejareu.
Den bevakning som verksammast kan förekomma öfverlrädelserna, utgöres antingen fran landtsidan, då kusten är öppen, eller, der skärgård finnes, af smärre patrullerande farkoster.
Af de kostnader, som åtgå till större seglande fartygs utrustande, skulle, såsom jag tror, en fjerdedel använd för coutrollernas förstärkande på förenämnde 1 H. 72 570 Den 20 Augusti. salt, verka samma ändamål.
Jemte det jag håller motionären räkning för hans framställning i frågan för öfrigt, får jag slutJigen erinra, alt något särskildt anslag af II.
St. till tullbevakningens förstärkande icke synes behöfligt för ändamålets vinnande, emedan ulgifisanslaget för tullförvaltningen är ett förslagsanslag, och II.
St. vid sista riksdagen redan uttryckligen förklarat, alt det tillkommer K.
M. att till lullhevakningen af t ul i intägten anvisa så stort belopp, som för ändamålet finnes erforderligt.
— Jag anhåller, all dessa anmärkn:r fä åtfölja remissen till vederh.
Till de skäl, som den si ste värde talaren anfört ang:de vådan att upphäfva rättigheten till credilupplag, anhåller jag att få tillägga några ytterligare, hvilka torde visa, att en sådan åtgärd, långt ifrån att befrämja myntvärdets upprätthållande, skulle direct motverka detta ändamål.
Rättigheten till creditupplag medför för våra köpmän den fördelen, att ifrån aflägsna orter, der varorne kunna tagas lör hästa priset, större qvantiteler kunna hemföras af de varor, som mest förbrukas.
Det är kändt, att socker och caffe, som äro vära förnämsta utländska consuintionsarliklar, löras direct, hufvudsakligen från Brasilien och äfven frän Indien.
Deraf har Svenska frakthandeln stora fördelar; Svenska sjömanskapet uppöfvas o. s. v. och derjemte har handelsvägen den vinsten, att dessa varor betalas med lägre pris än de kosta i Europa.
Skulle nu den Svenska köpmannen underkastas den olägenheten, att genast fä betala lull för de dyrbara laddningar af sådane varor han hemfört, skulle delta ofruktbart öka de capitaler han mäste i denna rörelse nedlägga, en kännbar svårighet i vårt laud med dess credit- och penuingebrist.
Jag förmodar, att den värde motiouären hemtat sitt förslag från America, der en förut i detta fall medgifven rätt blifvit upphäfven.
Denna åtgärd var likväl derstädes föranledd af stora förluster, och sjelfva rättigheten af annan art.
Tullkammaren ägde nemi. rättighet alt utlemna varorne pä credit ät de resp. handelshus, för hvilka de hade förtroende.
Vid de stora bankrutter som der ägde rum, hlef skattkammaren högst betydligt lidande, och i anledn. deraf beslöt congressen att upphäfva denna rättighet.
I afseende på förstärkning af lullhevakningen, åberopar jag den motion, som jag sjelf i della ämne afgifvit.
Jag har med mycket intresse följt denna diseussion och särdeles den siste värde talarens yttrande.
Motionären har nemi. i början af sin motion uppgifvit, att Gamm.coll. skall hafva uti sin uppgift om beloppet uti exportens öfvervigt öfver importen under 8 år missräknat sig på ieke mindre än 17] millioner r:dr b:co.
Jag hade derföre väntat, att den siste värde talaren, som sjelf är ledamot af detta Collegium, skulle besvara denna anmärkn. af motionären; hvilket dock ej skett.
Emedlertid ber jag nu att fä fästa uppmärksamheten derpå, alt motionären sjelf Äfventyra! att utsätta sig
De n 26 Augusti. 571 för eli icke mindre misstag', då han ansett sig kunna uppgifva» luiru myckel den Svenska fraktförtjensten utgjort under loppet af de sisla åren, och sammanräknat de millioner han häruti funnit, med den utländska skuld, för hvilken hruksägarne hälla, för att få eli helt och hållet annat och så stort resultat, som motionen innehåller, alt sätta emot det som Comm.eoil. uppgivit, .
Jag tror, alt motionärens beräkning vid detta tillfälle rättfärdigar hvad en annan statsman en gång yttrat, alt ingenting stundom är mera bedrägligt än siffror, nemi. i afseende pä de resultater, man drager deraf.
Jag tager mig friheten vid detta tillfälle förnya den erinran jag utbad mig att fä göra vid en föreg:de motion af Ilr von Hohenhausen, alt jag tror det icke finnas något mera farligt, än att alltför nära vilja .sammanblanda förhållandet emellan landels import oell export med dess financielia förhållanden, sä lill vida som dessa röra bankens förmåga att honorera sina förbindelser.
Denna del af motionärens åsigt har redan blifvit gensagd af Hr Fåhraeus med ett exempel af Norrige.
Jag lager mig friheten att tillägga ett annat exempel, nemi.
Danmarks, sorn visar, att hankens förmåga att honorera sina förbindelser och inlösa sina sedlar med klingande mynt icke ett ögonblick varit rubbad sedan realisationen derstädes, oaktadt det landet har en lull-lagsliftning, som tillåter införsel af alla slags utländska varor, mot en i allmänhet vida lägre lull, än den hos oss gällande.