Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Delta är således den speciella lag, som här skall tillämpas.
Väl var det ett förbiseende, alt detta tillägg lill 56 § Reg.F. icke jemväl infördes i 29 § Riksd.Ordn. samt i 81 § Reg.F., men sådant hindrar icke, att den nya speciella lagen bör gälla framför den gamla generella.
Om man således lika med Hr Cederschjöld antager, att, för behandling af grundlagsfrågor, verkligen finnes en I) e n 26 M a r s f. m. 445 speciel lag, så måste man derefter undersöka, hvad denna speciella lag innehåller.
För min del kan jag åtminstone icke deruti upptäcka någon tillåtelse för Const.Utsk. eller för R.
St. att förklara ett grundlagsändringsförslag, hvarom RiksSt:n stannat i olika meningar, böra förfalla då två Stånd i beslutet om förändringen stannat emot två.
Tvertom stadgar 2 mom. 56 § Reg.F. tydligt och klart, att derest något eller några RiksSt. skulle blifva skiljaktiga ifrån de öfriga, så skall Const.Utsk. först söka alt skiljaktigheterna förena, men om oförenliga skiljaktigheter finnas, dem till samtlige RiksStrns behandling anmäla.
Om då RiksSbn icke kunna förena sig om enahanda utlåtande, utan något Stånds tankar äro skiljaktiga från de öfrigas, och samma Stånd sig icke efter de öfriga fogar, så skall frågan afgöras genom samfälld omröstning i förstärkt Const.Utsk.
En sådan förening af de skiljaktiga meningarna kan naturligtvis icke tillvägabringas annorlunda, än derigenom att det förstärkta Ulsk:s pluralitet bestämmer hvilkendera åsigt skall anses såsom RiksStrns beslut.
Att meningen med en förening genom sanifälld omröstning icke kan vara någon annan, bevisas äfven af ett annat uttryck i samma morn., der det heter, att Ståndens anmärkningar vid ett af Const.Utsk. framlagdt förslag lill grundlagsförändring skola, under rubrik af RiksStrns gemensamma tankar, lill Const.Utsk. öfverlemnas, ehuru, såsom bekant är, det visserligen icke är någon genom sammanjemkning åstadkommen gemensam tanka, utan endast plurai it et ens tanka, som erhåller denna benämning.
Således kan jag icke linna annat, än att de emellan RiksSt:n rör:de ett grundlagsändringsförslag uppkomna skiljaktigheter, ovillkorligen böra slitas medelst omröstning i förstärkt Const.Utsk., och derest frågan icke der förfaller, det sålunda fullständigt beredda utlåtandet hvila till R.
Emedlertid har Hr Cederschjöld, ulan afseende på det speciella stadgandet för behandling af grundlagsfrågor i 56 § Reg.F., såsom skäl derför, att ett grundlagsändringsförslag skulle förfalla, dä två Stånd stannat mot två, åberopat, att 75 § Riksd.Ordn., hvilken i allmänhet föreskrifver, alf dä två Stånd stannat mot tvä, så skall frågan förfalla, då han är af beskaffenhet att kunna förfalla, icke stadgat något undantag för de af Const.Utsk. väckta förslag.
I anledn. häraf ber jag få fästa uppmärksamheten dervid, att om det än må anses såsom ett förbiseende af R.
St., när de beslöto tillägget uti 56 § Reg.F., att icke jemväl i sammanhang dermed förtydliga 75 § Riksd.Ordn., den speciella lagen i den förra § likväl, enligt reglorna för all lagtolkning, alltid måste tillämpas framför den generella i den sednare g.
Hr Cederschjöld har äfven yttrat, att det icke skulle gagna till någonting att nu besluta, det frågan skall genom samfälld omröstning i förstärkt Const.Utsk. afgöras, emedan ledamöterne från de tvenne, Stånd, som förkastat förslaget, skulle kunna vägra att votera i nämnde Utskott.
Det är visserligen sant, att detta skulle kunna inträffa; men jag tror icke, att man äger rättighet att förutsätta ett grundlagstridigt förfarande, och deremot lära 446 Don 26 Mars f. m. dessutom inga RiksStrns beslut kunna välja.
Jag vågar derföre bos Hr Gr. o. Landtm, vördsamt anhålla om propos. på afslag å Const.Ulslcs förevarande mern.
Till en början torde jag få fästa uppmärksamheten derpå, att Ulsk:s betänk, alldeles icke innebär något förslag att, då tvä Ständ stanna emot Iva, ronde en grundlagsförändring, frågan skall förfalla.
Detta anfördes endast såsom ett motiv för hvad Utsk. hemställt till R. o. Ad.; ett motiv, som naturligtvis icke kan vara gällande vid andra tillfällen, än der RiksSl:n fallat sådana beslut öfver principfrågor, som här varit fallet.
Någon förkänning, som Hr Cederschjöld uttryckt att detta skulle innebära, och någon afsigt att bana en väg för en lika behandling^af representationsfrågan, kunde således icke ligga i Ulsk:s afsigt.
Åtminstone anser jag mig kunna fritaga mig ifrån en sådan afsigt, och jag torde så mycket hellre böra förklara delta, som jag var den, hvilken inom Utsk. framställde det förslag, sorn nu blifvit så mycket klandradt.
Dessutom fattades vid samma till lalle inom Utsk. det beslut, att det icke skulle lända lill något slags prejudicat vid andra frågor; men efter denna sak ansågs vara af sådan beskaffenhet, alt den verkligen kunde förfalla, och efter det syntes vara en omöjlighet alt sammanjemka RiksSt:ns i detta läll sä stridiga äsigter, så beslöt Utsk. att afgifva betänk, sådant det nu är.
Hermelin har trott sig i Utsk:s förfarande finna ett bemödande att tillbakabåila den utveckling, som lagar böra vara underkastade.
Jag ser i Utsk:s betänk, icke annat än ett nödtvunget lämpande efter RiksSt:ns beslut och ett bemödande att sialia sig lill efterrättelse den ganska riktiga satsen, att det bör vara mera än en tillfällig och en verkligt stadgad opinion,' sorn bör ligga till grund för beslutet om en grundlagsförändring. 56 §:s 2 mom. ålägger Utsk. att till eli helt utlåtande i möjligaste måtto sammanjemka samtlige RiksSlms tankar, och, om oförenliga skiljaktigheter finnas, dem derjemte till samtliga RiksSlms behandlande anmäla.
Jag medgifver visserligen, att Utsk. hade handlat riktigare, om Utsk. hade uteslutit den sista anmälan af sin egen åsigt att, i fall de tvä afslående Stånden icke skulle foga sig efter de andra, Utsk. ansåg frågan om grundlagsförändringen hafva förfallit; men Utsk. fortgick i detta afseende pä den väg, som 1840 års Coust.Utsk. hade beträdt.
För mig skulle det vara fullkomligt likgilltigt, om R. o.
Ad. återremitterade betänk, eller icke, men jag kan icke finna annat än högst besynnerligt, om Utsk.. på samma gäng, som det föreslog
Stånden att jemka si0- efter hvarandra, hade uppställt voler.propos:r.
Detta ansåg Utsk. icke lämpligt, emedan en sådan voter.propos. nödvändigt skulle leda till det resultat, som man tycktes bestrida, nemi. att förslaget skall blifva hvilande.
Mig synes det lika besynnerligt alt såsom gemensam tanka förklara, att frågan skall förfalla, och likväl påyrka en voter.propos., hvarigenom den blir hvilande, Den 26 Mars f. m. 447 sorn att påstå, att förslaget skall hvila, under det man först fattar beslut i Ståndet att frågan skall förfalla, och sedan påyrkar en voter.propos., hvarigenom det kan hända att icke något förslag i detta ämne kommer alt lill nästa riksdag blifva livilande.
Ordalagen i grundla gens föreskrifter, huruledes frågor af denna art skola behandlas, äro så dunkla, alt, dels hafva ledamöter inom hvarje Stånd derom varit af olika tanka, dels har Const.Utsk. ifrån den ena riksdagen lill den andra tvekat om dessa frågors rätta behandling.
För egen del har jag varit i samma författning och räknar ingalunda dem till last hvilka äro af annan mening än jag, att de på sin sida jemväl vacklat och ännu tveka.
Men jag vill försöka att visa, så vidt jag förslår, alt Ulsk. gjort rätt.
Jag ber likväl R. o. Ad:s ledamöter ifrån detta mål afsöndra all hänsyftning på representationsförslaget.
Del är redan första gången behandladt af alla fyra RiksStm, hvilka samtlige förklarat, att de vilja hafva förändring i representationen.
Således skall, efter min (anka, nödvändigt något afgörande om sättet äga rum.
Men i förevarande fall äter är frågan arn någon förändring skall ske, icke afgjord.
Derom hafva tvä Stånd stannat emot två.
Skillnaden emellan dessa olika förhållanden är densamma, som man hopblandat, eller rättare sagdt, icke nog utredt i 56 §, och den man vanligen förvexlar när grundlagsfrågor skola behandlas.
N:o 31 är uppgiften, huru förfaras skall, när två Slånd stannat emot två, i fråga om ett grundlagsändringsförslag skall vara till eller icke; hvaremot rörande representationsförslaget frågan är, huru man skall förfara när det redan är afgjordt, att något förslag skall vara till, men då man är oense om hvilketdera, och om det omständliga deri.
Jag anhåller att fä gå till upphofvet, för att äfven genom ämnets historiska utveckling, söka, så vidt jag förmår, bättre reda det.
l:a frågan är i min tanka den:
Skail ett grundlagsförslag ifrån Const.Utsk. nödvändigt hvila, antingen RiksStm det vilja eller icke?
Ja, säger Frih.
Cederström och några med honom.
Nej, säger Hr Gr, o. Landtm, samt Ståndets och Const.Utsk:s fleste ledamöter.
Den 2:dra frågan är:
Kan ett grundlagsförslag förfalla, om Stånden vid den förra riksdagen icke anse det antagligt?
Nej, svarar Frih. Cederström m. 11.
Ja svara alla de, som pä den förra frågan svarade nej. 3:dje frågan är den:
Om ett grundlagsförslag kan förfalla, skall det alltid så göra, lika som förhållandet är med alla andra frågor, hvilka kunna förfalla, och om hvilka man ej får rösta i förstärkt Utsk.?
Eller får det i grundlagsfrågor bero pä godtyckliga beslut för det ena eller andra tillfället, eller på tillfälliga pluraliteter; sä att man kan och får säga: frågorna A och R kunna begge förfalla, och A skall göra det, men B blifva vid lif, emedan vi så för godt linna.
Haiman i grundlagsfrågor en rätt till godtyckes utöfning, hvilken man ej äger i annan lagstiftning, derom är nu tvisten.
Skall ett grundlagsändringsförslag, som kan förfalla, nödvändigt så göra, titan förslärkt Utskotts pröfning, eller skall ett sådant afgöra om frågan skall förfalla eller blifva vid lif? 448 Den 28 Mars f. m.
När grundlagen stiftades, så hade 56 §, såsom J väl veten, mina Hrr, icke något sednare moni.
Då gällde om grundlagsfrågors behandling endast 8i § Reg.F. l:a mom. af denna § afhandlar huruledes grundlagsändringsförslag, väckte af riksdagsmän, skola behandlas, hvaremot det sednare mom. föreskrifver, huruledes grundlagsförändringar, som Konungen föreslår, skola handläggas.
Jag torde få uppläsa hegge mom.5 de lyda så här: ”Denna Reg.F. samt Rikets öfriga grundlagar kunna icke ändras eller upphäfvas, ulan genom Konungens och alla RiksSt:ns sammanstämmande beslut.
St:s vid hvarje riksdag valda Const.Utsk.
Detta Ulsk., hvars pligt det vara skall att grundlagarna granska, äger rätt att hos R.
St. föreslå de ändringar deruti, som det anser högst nödiga eller nyttiga och möjliga alt verkställa.
St. må icke å den riksdag, då Etsk. någon sådan ändring föreslår, ulan först å den nästföljande, derom besluta.
Elifva då alla RiksSt:n örn ändringen ense, öfverlemne de förslaget derom till Konungen, genom deras talmän, med begäran, att Konungen ville sitt bifall dertill gifva.
Konungen in hemte hela Statsrådets tanka deröfver, tage sedan sitt beslut och meddele R.
St. å Rikssalen sitt samtycke, eller ock de orsaker, för hvilka Han icke samtycker till deras åstundan.” ”Vill Konungen hos R.
St. föreslå någon ändring i grundlagarne, höre Han Statsrådet och öfverlemne sedan Sin propos., jemte Statsrådets tankar deröfver, till R.
St., som genast, ulan att om denna propos. förut öfverlägga, uppdrage Const.Utsk. att sitt utlåt, derom till R.-.St. afgifva.
Tillstyrker Utsk. hvad Konungen föreslagit, hvile frågan till nästa riksdag, då R.
Aflyrker Utsk.
St. genast kunna antingen denna propos. afslå eller ock afgöra, att de vilja öfver densamma å nästföljande riksdag besluta; gällande i detta fall tre Stånds mening och, om två Stånd stanna emot två, deras, som beslutet uppskjutit.
Men icke må under någon förevändning R.
St. förr än å nästa riksdag propos. till bifall upptaga.
Samtycka då alla RiksStånden till Konungens förslag, begära de dag, att pä Rikssalen få R.
St:s bifall dertill afgifva.
Antaga icke RiksSt:n samfäldt Konungens propos., vare den afslagen, och aflemne R.
St. sitt afslag med skälen dertill skriftligen till Konungen genom deras Talmän.
Om vid riksdag, då grundlagsfrågor lagligen kunna afgöras, ytterligare uppskof föreslås, må det ej äga rum utan Konungens och alla fyra RiksSt:ns sammanstämmande beslut.”
Här finnen J, mine Hrr, icke ett ord om ett RiksShs rätt att yttra någonting öfver Const.Utsk:s förslag.
Antingen Stånden ansåge det vara ondt eller godt, så skulle det hvila.
Likväl hade Const.Utsk. sjelft, då det framlemnade förslaget till 1809 års Reg.F., yttrat, på sätt Hr Lagerhjelm redan anfört och såsom orden föllo sig, att Utsk. ”velat öppna en möjlighet att förbättra den, när ett mer än tillfälligt allmänt tänkesätt derom hunnit stad - Den 26 Mars f. m. 449 stadgas.” R.
St. tyckte fördenskull hardt vara, att de, fastän Utsk. gjort en sådan förklaring, dock icke skulle hafva någon andel i detta allmänna tänkesätts uttalande.
Man föll derföre på den tankan, att väl låta Const.Utskts mein. hvila från den ena till den andra riksdagen, men dock medgifva RiksSl-.n att vid den första göra sina anmärkningar, under form af gemensamma tankar.
Om dessa ej kunde sammanjemkas, så skulle derom röstas i förstärkt Utsk., och det sålunda fullständigt beredda förslaget hvila lill afgörande vid nästa riksdag.
Sålunda tillkom vid 1815 års riksdag 2ulra mom. i 56 § Reg.F. Om jag här hade Const.Ulsk:s derom den 1 Aug. 1812 afgifna betänk., så skullen J få höra, mine Hrr, huru Utsk. i sitt hjertås glädje trodde sig hafva aflemnal ett förslag, genom hvars antagande sinnena skulle förenas och frågornas rediga framställning vinnas.
Men det var just efter denna §:s antagande, som tvisterna rätt börjades.
Ifrågavar. mom. i 56 § Reg.F. lyder sålnnda: ”Frågor om förändringar af stadganden i grundlagarne varda på fåljande sätt behandlade:
Tillstyrker Const.Utsk. hvad en riksdagsman hos detsamma i sådant afseende föreslagil, eller utlåter sig Utsk. med till- eller afstyrkande å en af Konungen i lika ändamål gjord propos.; varde Utsk:s yttrande vid samma riksdag öfverlemnadt till R.
Sl:s plena icke några anmärkntr emot Const.Utsk:s yttrande; hvile detsamma såsom ett R.
St:s utlåt., hvaröfver först vid nästa riksdag, och då endast med ja eller nej, skall kunna beslulas, och gälle dä föreskriften i 75 § Riksd.Ordn.
Göras åter i RiksSl:ns plena emot Utsk:s yttrande anmärkmr; blifve de, hvilka hvarje RiksSt. särskildt förklarar utgöra dess gemensamma tankar, till Const.Utsk. hänvisade.
Utsk. åligge då alt samtliga RiksSt:ns tankar lill ett helt utlåt, i möjligaste måtto sammanjemka, och, om oförenliga skiljaktigheter finnas, dem derjemte till samtlige RiksStms behandlande anmäla.
Förena sig derefter samtlige RiksSt:n om ett enahanda utlåt., hvile det till slutligt antagande eller förkastande på tid och sätt, sorn ofvan föreskrifne äro.
Blifva åter något Stånds tankar i någon eller några delar skiljaktiga från de öfrigas, och samma Stånd sig icke efter de öfriga fogar; varde Const.Utsk., genom val af Riks-St:ns plena, till slutlig jemkning förstärkt till ett antal af 20 personer af hvarje Stånd, hvilka, genom samfälld omröstning, skiljaktigheterna förena, och det dymedelst fullständigt beredda utlät, hvile sedan till R.
Frågan huru förhållas skall, för att bestämma om ett grundlagsändringsförslag bör vara
Ull eller icke vara till förekom icke eller här med ett enda ord, utan öfverhoppades helt enkelt både af Utsk. och af RiksStm, som anlogo §.
De yttrade sig blott om bisakernas behandling, ty der står ”i någon eller några delar.”
Man hade sålunda naturligtvis förutsatt, att ett förslag skulle vara till, innan det kunde blifva fråga om bisakernas be 8 H. 57 450 Den 26 Mars f. m. handling; ty endast om dera lick omröstning i förstärkt Utsk. ilga nini.
Någon omröstning huruvida ett förslag skulle vara till eller icke, omnämndes så mycket mindre i §, som de sista orden uttryckligen gifva motsatsen tillkänna; der står nemi.: ”och det dymedelst fullständigt beredda utlåt, hvile sedan till R.
St:s afförande, som ofvan sagdt är”; del vill säga, att så framt omröstning kommer att äga rum, så skall ett utlät, också deraf följa, och blifva hvilande till nästa riksdag.
Frågan om vara lill, eller icke, kunde alltså ej förekomma i denna omröstning, ty deraf kunde följa, att intet förslag klefve hvilande.
Denna slutsats skulle vara ovedersäglig, om ingen obestämdhet funnes i de föregående ordalagen; men der står: ”göras åter i RiksSt:ns plena emot Utsk:s yttrande anmärkn:r, blifva de, hvilka hvarje RiksSt. särskildt förklarar utgöra dess gemensamma tankar, till Coust.Utsk. hänvisade.” Hvarföre, säger man, kunna dessa gemensamma tankar icke angå så väl frågan om vara tilt, sora frågan om bisakerna?
Kunna anmärknune angå hufvudsaken eller frågan om ett förslags tillvaro; så skall äfven den gemensamma lankan, att det är onödigt, blifva föremål för omröstning i förstärkt Utsk.
Länge, till och med 1834, vidhöll Const.Utsk. den meningen, att ett af detsamma framlagdt förslag ej kunde förfalla, och yrkade det i ett då afgifvet betänk.
Följdep af den satsen var, att endast bisaker kunde, blifva föremål för omröstning i förstärkt Const.- Utsk.
Men vid den påföljande eller sisth riksdag förklarade Const.Utsk. motsatsen i sitt betänk.
N:o 34, eller att frågan om ett förslags tillvaro kunde underkastas omröstning i förstärkt Utsk.
Stånden antogo att så var, och följden var, att åtskilliga förslag alldeles förföllo, under att andra åter gingo igenom.
För egen del har jag då deltagit i sådana beslut, emedan jag trott, att hufvud frågor äfven kunde förfalla.
Det är möjligt, att Frih.
Cederströms påstående, det ett af Const.Utsk. väckt förslag aldrig kan alldeles förfalla, varit den ursprungliga och riktiga.
St. hafva under sednare tider handlat i motsatt mening.
Jag mäste ock säga, att en sådan oförgänglighet af Utslc:s förslag vore fullkomligt stridande emot den mening, Reg.F:s stiftare yttrade 1809, eller att en grundlagsändring skulle uttrycka ett mer än tillfälligt, allmänt tänkesätt.
För alt vara allmänt, borde det yttras ej af Utsk. allena, utan af de Hesta RiksSt:n, såsom den allmänna meningens representanter, och för att vara mer än tillfälligt, skulle det af dem vidhållas i flera än en, eller under tvenne påföljande riksdagar.
Ingenting, mine Hrr, kunde för mig, om jag blott ville genomdrifva hvad som öfverensstämmer med mina tänkesätt, vara behagligare, än om Ståndet förklarade, lika med Frih.
Cederström, att ett förslag, som Const.Utsk. framlagt, nödvändigt skulle hvila; ty deraf blefve följden, att det förslag till representationsförändring, hvilket jag framlagt och Const.Utsk. hufvudsakligen godkänt, nödvändigt skulle hvila.
Men jag förklarade vid förra riksdagen, och jag förklarar ännu, det jag anser en sådan tydning af grundlagen ingalunda vara öfverensstämmande med hans anda, uttryckt 1809 af sagde stiftare, på sätt jag nyss upprepat.
Den 20 Mars f. m. 451 Om nu ett af Const.Utsk. framlagdt förslag kan förfalla, så frågas ytterligare, om det skall förfalla utan omröstning i förstärkt Const.Utsk.; eller om det är genom sådan omröstning, som det skall förgås.
Om man ser j>å ordalagen i 75 § Rikd.Ordn., så slår der uttryckligen: ”Ar åter frågan af sådan beskaffenhet, att den ej kan förfalla, gånge såsom i 73 § stadgadt är.”
Häraf synes tydligt, ali om frågan icke kan förfalla, sä skall hon gå till omröstning i förstärkt Utskott, men kan hon förfalla, så skall lion icke gä dit.
Detta öfverensslämmer jemväl, så vidt jag förstår, med alla de grundlags-§§, som kunna härmed jemföras.
Hvad skulle följden blifva, om man öfverlemnade till förstärkt Consl.Ulsk:s godtycke, att för hvarje fråga afgöra, om hon skall förfalla eller icke?
Jo, följden kan blifva, såsom erfarenheten visat, attnär tre Stånd förkastat, men det fjerde allena godkänt ett förslag; så förklarar Const.Utsk. att det skall fortlefva.
Tvertom när lie Stånd hafva godkänt, men blott ett har underkänt förslaget, så kan del förstärkta Const.Utsk- förklara, att frågan skall förfalla; med ett ord, det förstärkta Const.Utsk:s förklaring kan blifva rakt stridande mot det allmänt uttryckta tänkesättet.
Ar det förnuftigt eller öfverensstämmande med meningen hos Reg.F:s stiftare, att sålunda behandla grundlagsfrågor?
När grundlagen uttryckligen stadgar, att icke ens en allmän lagfråga må framtvingas, utan alt hon skall förfalla när två Ständ stanna emot två; är det då rimligt, att en grundlagsfråga skall framtvingas när meningarne på samina sätt äro delade?
Min öfvertygelse är följaktligen, att i bisaker måste 56 §:s ordalag, angrde omröstning, lända till efterrättelse, men i fråga om vara till eller icke vara till, är 56 § icke tillämplig, emedan sjelfva ordalagen gifva vid handen, alt han blott rörer delar af ett förslag, men icke förslaget i sin helhet.
Hvad åter beträffar den lagstiftningsfråga, som utgör ämnet för detta betänk., så är hon af mindre vigt, men icke så sättet för hennes handläggning, ty man måste naturligtvis tillse, altman alltid behandlar likartade frågor på samma sätt, och i öfverensstämmelse med grundlagens bokstaf och anda.
— Sedan jag sålunda yttrat mig om saken i det hela, så anhåller jag att få upptaga några särskilda anmärkn:r, som af vissa talare blifvit yttrade.
De som yrkat återremiss, hafva gjort det dels derföre, att frågan icke kan förfalla, dels emedan de vilja hafva voler.propos:r.
Således äro mine värde motståndare sig emellan icke ense; och om voter.propos:r uppsättas enligt de yttrade meningarne; så kan det hända alt förslaget förfaller, emedan 2:ne
Stånd ansett tillägget onödigt.
En talare säger, att det behandlingssätt, som Utsk. nu föreslagit, vore samma historia, som ägde rum år 1812, då man framskyndade ett grundlagsförslag, så att det antogs vid samma riksdag, som det väcktes.
Detta var raka motsatsen, af hvad Const.- Utsk. nu gjort, ty det har nu» velat inställa all vidare behandling af frågan och alldeles icke brådstörta dermed.
Samme värde talare har här velat framtvinga vägran af proposition.
Sådant har Gr.
Anckarsvärd redan beslridt, såsom 452 Den 26 Mars f. m. mig synes på goda skäl.
Det är i alla fall fåfängt både för Ständ oell Talmän att tvista med Const.Utsk. om proposition, ty enligt 55 § Riksd.Ordn., har det i sådana fall vitsord.
Om Ståndet återremitterar Const.Utsk:s betänk., eller framtvingar en vägran af proposition, men Const.Utsk,, när återremissen kommer dit, vidblifver sin mening; så står frågan på samma ponkt och kommer icke längre, ty Const.Utsk. är, enligt grundlagen, den myndighet, som i alla dessa fall äger afgöranderätt.
Jag mäste följaktligen vördsamt afstyrka alla sådana ytterligheter.
Man säger, att det är en motsägelse att på en gång inbjuda de Stånd, som varit skiljaktiga, att foga sig efter de öfriga, och med detsamma förklara, alt om icke en sådan öfverensstämmelse emellan Stånden äger rum, så skall frågan förfalla.
Del berodde alldeles icke på Const.Utsk. att i detta fall underlåta inbjudningen till Stånden, ty i 56 § står uttryckligen: ”Blifva åter något Stånds tankar i någon eller några delar skiljaktiga ifrån de öfrigas, och samma Stånd sig icke efter de öfriga fogar” etc.
Om de Stånd, som ogillat Ulsk:s förslag, möiligen foga sig efter de öfrige, så är klart, att förslaget blifver hvilande.
I motsatt händelse, skall det efter min tanka förfalla, eller efter mina motståndares, gå lill omröstning.
Men i alla fall är det nödvändigt alt Utsk. först fått veta huruvida de Stånd, som ogillat dess betänk., fogat sig efter de öfrigas mening.
Att Utsk. i sammanhang med sin hemställan om förening antagit möjligheten att den icke vunnes och för denna händelse förklarat sig ej böra uppgöra voter.- proposrr, utan att frågan borde förfalla, anser jag hafva varit ganska riktigt, emedan sakens utgång borde antydas.
Någon annan propos. tror jag icke lämpligen kunna af Landtm, göras, än att fråga huruvida Ståndet fogar sig efter de öfriga Ståndens mening och frånträder sitt beslut.
Om Ståndet dertill svarar ja, så underrättas Utsk. derom.
Svarar Ståndet nej; så återstår i min tanka intet annat, äu att lägga betänk, till handlingarna, och det är denna framställning, hvarom jag vördsamt anhåller.
Det kan ej nekas, alt icke dessa tvister om grundlagsparagrafers rätta förstånd äro af det aldra torraste slaget och draga den längsta tiden.
Jag får likväl bedja om ursäkt, att äfven jag föranleder någon tidsutdrägt.
De fleste, som uppträdt för att försvara Ulsk:s åtgörande, hafva sökt en ursäkt deri, att de grundlagsparagrafer, som skolat tillämpas i frågan, äro ingalunda tydliga och klara.