Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill icke vid detta tillfälle åter upprepa hvad som blifvit så ofta anfördt och följaktligen bör vara så lilli äckligt kändt, nemi. hvad grundlagarna stadga om Rikets ordin, statsmedel och om exlra-ordin. utlagor eller bevillningar.
Det är bekant hvad Gonst.Utsk. tänkt härom vid 182g års riksdag (se bet.
N:o 27) ang:de vägrad propos. uti BondeSt., rör:de saltpeter-gärdens försvinnande, och hvad samma Utsk. vid sista riksdagen utlät sig (se bet.
N:o 5) om Talmannens i BorgareSt. vägran af propos. om R.
St:s uteslutande rätt alt besluta om grundskatterna; ej ens vill jag anföra R. o. Ad:s beslut sisth riksdag (d. 28 April 1834) uti denna principfråga, eller huru Ståndet deruti tänkte vid början af denna riksdag (se prot. den 5 Febr. 1840).
StalsUtsk:s ordför. och flere af dess ledamöter hafva dessutom under discussionen äfven ådagalagt en grannlagenhet att vidröra Konungens prerogativ härutinnan, hvilken tyckes visa, alt de anse Utsk:s beslut innebära ett steg, hvartill grundlagen icke gifvit någon ledning.
Mången tolkar likväl grundlagen på ett annat sätt.
Jag tror derföre, att man i afseende på en fråga, som gifvit anledn. till så motsatta åsigter som denna, bör gå tillbaka till dem, som tillhört lagarnas stiftare; ty förgäfves åberopar den ene talaren en §, som den andre flera gånger läst och begrundat och tror sig hafva rätteligen 5 H. 17 i3ö Den 8 April f. ra. förstått, oell lika fåfängt stödjer sig måhända den motsatta sidans talare vid sina §§.
Hvad är då naturligare, vid frågor om lagars rätta grund och mening, än att söka intränga i stiftarens synpunkt och tillegna sig hans anda?
Hvad tänkte de lagkloke härom vid den tidpunkt, då vår nu gällande grundlag stiftades?
Svaret på denna fråga inåtte finnas i Coust.Utskts handlingar vid 180g års riksdag.
Jag utber mig derföre få uppläsa några få korta perioder ur det betänk, från samma Utsk., som åtföljde och motiverade grundlagen.
Detta Utsk. önskar, att R.
St. måtte finna dess förslag vara grundadt på en lugn och noggrann beräkning af de särskilda stalskrafternns naturliga verksamhet och riktning; att R.
St. deruti finna bestämd en sådan dessa krafters inbördes inskränkning, som hindrar någondera att öfvergå från kraft till våld o. s. v. Hvad är väl den naturliga verksamheten, den gifna riktningen hos hvarje kraft?
— Framåt! — att utvidga sitt område, sitt välde!
Det är lika naturligt för Ständer att söka utvidga sin makt, sin myndighet.
Man behöfver sannerligen ej hafva läst mycket af historien, för att veta att så verkligen gått till.
En så dagsklar sanning kan icke hafva undfallit stiftarena af vår grundlag.
Också hafva de i 75 §:n Riksd.Ordn. stadgat, att för beslut i alla ärenden, några få undantagna, Konungens samtycke erfordras.
Då de uti en § införde
Sländernes rätt att sjelfive sig beskatta, förklarades i en annan K.
M. berättigad att disponera öfver alla Rikets så väl ordinarie inkomster som bevillningar, och dessa §§ höra ej lill undantagen.
Häruti ser man åter bestämdt en sådan Statsmakternas inbördes inskränkning, som hejdar från öfverdrift.
Samma lagstiftare hafva slutligen uti 10g §:n Reg.Ftn gifvit ett stadgande, som förekommer riksdagars permanence.
Detta, mine herrar! är en punkt, som icke kan vara likgilltig i en representativ författning.
Jag åberopar i detta afseende Polens exempel; en riksdag räckte i 4 år, och blef den sista!
Sliftaiena af vår grundlag hafva förutsett möjligheten och laran af ett sådant missbruk; den är klar och gifven; men Konungens makt, att, i händelse R.
St. inom 4 månaders förlopp icke hunnit ordna statsregleringen, förekomma denna permanence, är äfven lika gifven.
Konungen kan nemi. enl. 10g §:n Reg.Ftn åtskilja Ständerna och påbjuda fortfarandet af den gällande bevillnts-förordn.; men hade
Ständerne redan vid samma riksdag afskaffat en eller flera af statsverkets ordinarie inkomster; så skulle ovillkorligen statsbrist uppkomma, eftersom vid nu ifrågasatta förhållande någon motsvarande förhöjning i bevillningen naturligtvis icke kunde förutsättas.
Må detta vara nog att visa hvad grundlagens stiftare i deras vishet anade eller förutsågo.
De sökte, säga de, bilda en styrande makt, verksam inom bestämda former, med enhet i beslut och full kraft i medlen alt dem utföra.
Hvar Den 8 April f. ra. är denna fulla kraft hos Konungen att utföra sina beslut, om medlen saknas, om penningar icke finnas?
Kan Konungen förekomma riksdagarnes permanence, då statsbrist deraf blefve en följd! — 180g års Const.Utsk. har vidare sökt att rikta Statsmakterna till inbördes bevakning, till inbördes återhåll, utan att dem sammanblanda, utan att lemna den återhållande något af den återhållnas verknings-förmåga.
På dessa hufvudgrunder af slatskrafternas särskilda bestämmelse och ömsesidiga motvigt skulle den statsförfattning hvila, som Utsk. föreslagit.
Det steg, som för närv. är i fråga, är visserligen icke af någon vigt i och för sigsjelft; men det framkallar en bevakning, ett återhåll för att ej lemna något åt den återhållande Statsmakten af den återhållnas verkningsförmåga.
Ty hvad är naturligare, än att man föreställer sig ett conseqvent fortskridande i samma riktning att utvidga Ständers makt?
Man behöfver icke förutsätta en plan att börja i smått, såsom Utsk. nu gjort, då det föreslagit upphörandet af en förhatlig inkomst-titel; ty en annan riksdag sitter nu varande personal icke i StatsUtsk. och kan icke, med bästa vilja, hejda den fart, som möjligen gifvev sig tillkänna, stödjande sig på nuvar.
Utskrs beslut.
Så väl folkens som despolernes inkräktningar på rättens område, äfvensom rubbning i Statsmakternas jemnvigt, börjas i smått.
Må man besinna det; och man skall icke tveka att anse den princip riktig, som uttalat sig inom StatsUtskotlel! 1 sjelfva saken instämmer jag med dem, som yrkat att Nummer-lotteriet måtte afskaffas.
Jag önskar det, men i sammanhang med förbud mot alla andra spelsätt på lös och fast egendom inom detta land, på det icke, då It.
St. beröfva Staten en inkomstkälla, private personer må äga en rättighet, som Staten saknar.
Det torde vara förmätet af den, som första gången bevistar en riksdags-sammankomst, att uppträda för att tala uti ett så vigtigt ämne, som det nu under öfverläggning varande, deri så många vidt frejdade talare på ena och andra sidan yttrat sig; men jag kan icke förmå mig att tillbakahålla min enskilda öfvertygelse, grundad på hvad jag anser grundlagen tydligen bestämma.
Jag får förklara, att jag fullkomligen instämmer i Ulsk:s beslut, att Nummer-lotteriet bör afskaffas, såsom varande en inrättning, hvilken icke öfverensstämmer med Statens värdighet och ändamål; men jag tror icke, att sådant kari tillvägabringas på det sätt StatsTJtsk. föreslagit, att derom endast anmälan borde ske hos Konungen och Dess nåd. sanction icke erfordrades.
Jag tror icke heller, att Utsk., vid fattandet af ifrågavar. beslut, haft den tanke, Gr.
Horn här uttryckt, ty att en motsatt tanke hos Utsk. varit rådande, derom vittna icke blott de utlåt, vidfogade reserva - l32 Den 8 April f. m. lionel-, utan äfven de Iiär af Hr Anckarsvärd oell Frih.
Sprengtporten gjorda framställningar.
— Hvad angår de af Ilr Anckarsväid fällda yttranden, som skulle Svenska folket pa grund af §:n Reg.
F;n äga all sig beskatta, och i följd deraf äfven att förfoga om de ordinarie inkomsterna, samt att delta skulle tydligen synas af jj, 74, , 76, 77, 78 och 79 §§:na Reg.Ftn; så är det redan äfen värd talare ådagalagdt, att de föreskrifter, dessa §§ innehålla, icke innefatta någon rätt för R.
St. alt utöfva beskattningen, utan blott ett förbud för Konungen alt utskrifva nya gärder, med undantag af det i 74 §:n omförmäldta fall; och hvad beträffar den af Frih. Sprengtporten åberopade 69 §:n Reg.Ftn, sorn bestämmer huru vid statsregleringen skall förhållas, så synes det uppenbart, att just denna § gifver den starkaste bevisningen, att Svenska folkets rätt att sig beskatta endast sträcker sig till de s. k. bevillningarna, emedan statsregleringen just rörer dessa i Reg.F:s 60 § uppräknade bevillningar.
Jag får vidare i afseende på hvad Hr Cederschjöld anfört derom, att nummer-lotteriinedlen skulle, på grund af ett beslut af R.
St., kunna upphöra att i statsregleringen beräknas, men att Konungens sanclion erfordrades för uppkörandet af sjelfva lotteriet, förklara, att jag icke kan instämma uti Hr Cederschjölds åsigt, att lotteri-medlen icke kunde vara en ordinarie stats-inkomst, emedan de icke finnas i grundlagen upptagna såsom Statens ordinarie inkomst, hvarpå jag tror, att Hr Cederschjöld grundade sin slutsats.
Reg.Ftn nämner i 5g och 64. §§.‘na inga andra statsinkomster, än de ordin, och extra-ordin.
I)e ordin. äro icke specificerade, emedan stiftarne af vår grundlag ansett dem allmänt kända, och de dessutom vid hvarje riksdag upptagas i Konungens propos. om statsverkets tillstånd och behof, der nummer-iotleri-medlen äfven vid denna riksdag bland ordin."stats-inkomsterna uppräknas.
Men de extra-ordin. inkomsterna äro upptagna i Reg.F:s 60 §, hvarest lotteri-medlen icke uppräknas, hvaraf det är klart, att de icke ansetts tillhöra de extra-ordin. inkomsterna.
Jag vill icke vidare ingå i granskning af alla de §§, hvilka här blifvit åberopade såsom stöd för påståendet alt Svenska folkets i 57 §:n omnämnda urgamla rätt alt sig beskatta äfven skall hafva afseende på de ordin, inkomsterna.
Derom är så mycket ordadt, så väl i reservationerna, som uti de här gjorda anföranden, att det blifvit fullkomligen ådagalagdt, att denna rätt ej sträcker sig till annat än bevillningarna.
Jag vill icke heller tala 0111 huruvida det skulle innefatta en inskränkning i Konungens prerogativ, om Nummer-lotteriets upphörande skulle beslutas, utan att dertill begärdes Konungens sanclion.
Jag vill endast fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, attén sådan tydning, som af StatsUtsk. blifvit decreteräd, icke otydligen innebär kränkande, väl icke af R.
Sirs rätt, men af hvarje Svensk mans rätt, af folkets ratt, hvars represen tanter vi äro och hvars talan vi föra.
Den 8 April f. m. i33 Borttager man de ordin, skatterna, sa mäste den derigenom uppkommande brist i statsinkomsterna fyllas, hvilket icke kan ske annorlunda än genom bevillning.
Nåväl! denna bevilln. skall utgöras af hvarje
Svensk medborgare till fyllande af stalsbehofven.
De ordin, skatterna äro beräknade vid köp af de egendomar, som dermed äio belastade, och då ingen egendom alltsedan hedenhös genom arf stannat inom samma slägt, utan hvarje egendom, till följe af det laga fång, som kallas köp, besittes af nuvnr. ägaren, måste den för skatterna beräknade nedsättning i köpeskillingen kunna anses som ägarens ersättning för skattebeloppet.
Borttager man nu dessa Statens ordin, inkomster, så .blir följden, att de mäste ersättas genom be v i lin-, och att andre medborgare blifva tvungne tillskjuta hvad som efterskänkes dem, hvilkas egendomar äro belagde med urgamla skatter, d. v. s. alt om jag antager det ägarne af sådan jord, som är besvärad med kronoskatte!', uppgå till ett antal af 700,000, så blifva 2,700,000 tvungne att erlägga en afgift till dessa 700,000 personer, derföre att de nedlagt sina capitaler i jordegendom.
Ville man vara conseqvent i tillämpningen af eLt sådant beslut, så skulle man komma dertill, att man åtoge sig bevilln. äfven till godtgörande af deri ränta, som utgöres af personer, hvilka köpt jordegendom och dervid stannat i stor skuld och i följd deraf hafva svårt alt försörja sig.
En sådan tydning af 57 §:n Reg.Ftn anser jag såsom ett ganska vådligt prsejudicat för äganderätten, och jag tror den står alldeles i strid med Reg.F:ns 16 §; ty derigenom betoges Konungen möjligheten att tillse, att,- såsom der är stadgadt, ingen må afhändas dess egendom.
Jag anhåller på dessa och öfriga af flera talare framställda grunder om återremiss af förevar, utlåt., och begär att StalsUtsk., under förutsättning af R.
Stts bifall till Nummer-lotteriets indragning, må fästa deras uppmärksamhet på nödvändigheten att anhålla örn Konungens sanction till beslutet derom.
För den som icke, genom sin ställning i Staten, utgör någon auetoritet för andra, inträder sällan behofvet att yttra sig, innan han finner sin mening icke vara tillräckligen uttryckt af någon annan.
NI i n mening är den, att hufvudsaken hvälfver sig deromkring, huruvida inkomsterna af Nummer-lotteriet äro att anse såsom en del af Statens ordin, inkomster eller icke.
Hittills hafva de varit så ansedda; och derföre vill jag icke ens tillerkänna dem egenskapen att genom R.
St:s beslut och Konungens sanction kunna afskaffas vid samma riksdag, som fråga derom väckes.
Man bar talat om de menlösa liderna: menlösheten kan tänkas af flera slag.
Uti ett const i tu lionel t samhälle, der meningarna fritt framträda, är lätt länkbart, alt sådana menings-strider kunna uppstå, som 134 Den S April f. ra. uppskjuta bevillnlns Stagande, och som göra nödvändigt, att en dass af inkomster finnas, hvilka försäkra emot statsmachinens afstannande under sådana tillfälligheter.
Vid sådant förhållande är det nödvändigt att äga dessa ordin, skatter inamovibla och att icke låta dem behandlas på det mycket klandrade sätt, som 1812 blifvit begagnadt, nemi. att afgöra grundlagsfrågor vid samma riksdag, som de blifvit väckta.
Under sådant förhållande anhåller jag, att Utsk. matie noggrannt utröna, huruvida icke dessa inkomster äro af natur att icke kunna förändras, annorlunda än i den ordning Reg.Frn föreskrifter om grundlagsfrågor.
Vi hafva förut varit mycket ömtålige om de minsta ord af redactionen i grundlagen.
Vi hafva icke vid denna riksdag velat medgifva att h us b eh o f s - b r ä 11 n i n ge n må kallas endast brännvinsbränning.
Vi hafva ej ens efter fem års liggetid tillåtit förändring i stadgandet att biskopsvalen skola ske i vanlig ordning och ordet vanlig har ej ansetts kunna utbytas emot ordet laglig, med mindre förslag till förändringen hvilat 5 år på Ständernes bord.
I conseqvens dermed skola vi tillse om ordet ordinarie, sorn är utländskt, icke rätteligen kan öfversätlas med något Svenskt ord.
Reg.Frn talar väl i 5q §:n om ordinarie inkomster, men Riksd.Ordn. uttyder på Svenska hvad ordin, inkomster vilja säga.
Uti 3o §:n Riksd.Ordn. står alldeles samma mening uttryckt, som i Reg.Ftns 59 §, med den skilnad, att när man kommer till de ordin, inkomsterna, kallas de icke så i Riksd.Ordn., utan heta der vanliga inkomster, som icke äro föränderliga, eller icke bro af den natur, som Bevilln.Utsk. fått sig uppdraget alt behandla; nemi. hevi 11— ningar eller sådana inkomster, som genom bevilln. böra utgöras.
Ordet ”bevilja” förutsätter R.
Sl:s rätt att åtaga sig dessa beskattningar, och det Förstärkta StatsUtsk. får under vissa villkor en sådan ratt.
Då nu grundlagen sjelf uti Riksd.Ordn. sålunda lemnat öfversältningen af ordet ordinarie, anhåller jag vördsamt, att, sedan Utsk. utrönt till hvilket slag af statsinkomster de nu ifrågavar. höra, och i fråga hvarom det visserligen förfaller mig underligt, huruledes afgifter, hvilka äro så eventuella, som lotteri-medlen, kunna få egenskap af ordinarie, Utsk. måtte behandla ärendet i den anda, jag haft äran antyda, helst annars den våda kan inträffa, att, genom de meningsstrider jag omnämnt, sådana trångmål kunna uppkomma, att Regeringen nödgades gå en fraction af Sländerna till mötes med en eftergift för ögonblicket, grundad på prsejudicat af denna art.
Det är, som jag baft äran nämna, ej otänkbart, att omständigheter kunna föranleda Regeringen att bortskänka ett för statsmachinens gång v i g t i g t villkor, i det fördelen att äga ordin, inkomster blefvé frånträdd vid samma riksdag som fråga derom blifvit väckt.
— Det har här blifvit yttradt, att grundlagen väl stadgade, att man icke kan [borttaga Den 8 April f. m. >35 grundskatterna in totum et tantum; men tillika, att ehuru de icke alla kunde komma i fråga att upphöra, vore det obetaget att bortplocka deni en i sender, blott man gjorde det småningom.
Jag anser det vara precist detsamma för principen, om de borttagas småningom eller alla på en gång, då de i alla fall skulle komma bort, och sådant utan de föreskrifna fem årens liggetid, hvarföre jag också nu, då fråga uppstått om den första af de ordin, statsinkomster, som man velat afskaffa, begär att Utsk. malte förvisa ärendet till erhållande af den form, som är förenlig med grundlagsfrågors behandling och sålunda behåller vår säkerhet för statsmachinens oafbrutna gång, äfven under sådana tillfälliga meningsstfider, hvilka kunna hindra bevillningens utgående.
Det är således för ålerremiss jag talat, fastän på annan grund, än här förut af någon talare blifvit uppgifven.
Denna dag anser jag nu till spillo gifven för fortsättning af hvad jag egentligen anser såsom en ordstrid.
Det torde då tillåtas äfven mig att öka hvad som blifvit sagdt, innan återremiss sker, hvilken jag ej vill motsätta mig.
Jag kan icke lika roed Frih. Cederström anse, att Hr Landtm, bort afklippa denna fråga, på sätt den värde Frih:n föreslagit; men jag är deremot alldeles ense med honom i fråga derom, att denna öfverläggning kunnat vara nära nog öfverflödig.
Jag kan icke heller hembära någon tacksägelse till de ledamöter inom StatsUtsk., hvilka, i egenskap af reservanter, här såsom ett stridsäple kastat fram en fråga, hvilken synbarligen icke för sådant ändamål blifvit väckt i Utsk.
Såsom förut ledamot af Utsk. vid andra riksdagar, har jag kommit i erfarenhet af den nödvändighet, som ofta företer sig att inom Utsk. framkasta principfrågor till öfverläggning, egentligen icke för någon annan orsak än för att förkorta discussionerna, derigenom att dessa principfrågors ‘afgörande tjenar till grunder för dess riktning; men deraf följer icke, att hvad vid sådana principfrågors pröfning af majoriteten blifvit prasliminariter beslutadt, utan blott de definitiva besluten i sak höra gå tili JtiksSlm.
Jag kan således alldeles icke för min del tillräkna StatsUtsk. såsom något fel eller något klandervärdt, att utröna inom sig pluralitetens tanke.
Då sådana principfrågor inom Utsk. uppstått, och propos. blifvit begärd, måste ordform alltid anse sig tvungen att göra framställning, helst det icke finnes för ordform i ett Utsk. någon grundlag, med åberopande hvaraf bankan förklara, att han ej gör, utan vägrar en begärd propos.
Han har visserligen den utvägen att säga: om man fordrar af mig denna propos., lemnar jag klubban ifrån mig till den som vill taga den; men i egenskap af ordför. måste han, för att icke strandsätta Utsk. och förorsaka betydlig tidsutdrägt, icke • 30
Don 8 April f. m. utan i nödfall vidtaga denna utväg.
Men, mine herrar! då jag på detta sätt yttrat mig om nödvändighet, som ofta inom Utsk. uppkommer att behandla sådana principfrågor, så vill jag icke hafva sagt, att jag anser nödvändigt eller nyttigt, utan jag finnér tvertom i högsta grad obehörigt, om jag så får säga, alt sådana principfrågor här förekomma till discussion.
Hvarje yttrande, som liar fälles, borde efter min tanke åtminstone hafva för afsigt att tjena till grund för ett derpåföljande beslut.
Nu är det likväl uppenbart, att en tolkning af grundlagen icke kan här föranleda till något beslut, eller föranleda Hr Landtm, att inhemta Ståndets tanke för att utröna hvilkendera tolkningen instämmer med majoritetens mening.
Följaktligen är en sådan discussion om grundlagstolkning, som nu här förekommer, en simpel ordstrid.
Jag finner väl, att denna ordstrid kan hafva en mening, t. ex. den att inpregla hos detta Stånd det sätt, hvarpå man önskar att det skall tolka grundlagen, att det skall förfara så väl i denna fråga som i alla de hädanefter förekommande vida vigtigare frågor, än den, som angår Nummer-lotteriets indragning.
Men jag ber er, mine herrar! besinna, om då frågan är icke mindre än 0111 en sak, hvilken hos hvar och en, som vill befatta sig med representant-kallet, bör vara på förhand afgjord, nemi. huru han anser Svenska folkets beskattningsrätt, — jag hemställer, säger jag, om det är rimligt att tro sig kunna fråntaga en annan dess öfvertygelse i en sådan fråga.
Hur tnan icke gjort sig reda för den, har man icke last från och med 57 §:n till och med 80 §:n Reg.Ftn, och deraf inhemtat den öfvertygelse, hvarefter man skall handla; så är det, efter min tanke, fåfängt att inpregla, borttaga eller bibringa någon öfvertygelse , huru grundlagen bör förstås.
Ett sådant försök har ingen annan påföljd än att för framtiden, då majoriteterna hafva velat läsa lagen för den enskilde representanten, uppväckes en bitterhet, en lust att strida örn ord, endast för att få strida, som icke kan leda till något godt.
En annan afsigt med denna discussion skulle kunna vara, att taga det K. praerogativet i skydd.
Jag vill icke alldeles neka, att Kronans ministrar, dåde äro representanter, må finna sig föranlålne att här yttra sig och förmå andra ledamöter att yttra sig på samma sätt, som då de troligen, enligt sitt samvete och sin pligt, komma att uttala sin mening i Konungens rådkammare; men, med undantag på sin höjd för dem, skulle jäg tro det icke tillhöra den enskilde representanten att försvara Konungens praerogaliv: och isynnerhet då man söker göra det derigenom, att man förespeglar hvilka vådor skulle uppstå, 0111 Sländerne ansågo sig kunna besluta i en sak, deri ingen bestrider, att de åtminstone hafva en del af den beslutande rutten; så hemställer jag, om man glömt, att Konungen är den andra Statsmakten , Den 8 April f. ro. ten, med fullt så mycken makt, fullt så mycken competence att domina öfver hvad sorn Sr Statens bästa och hvad som är gagneligt, som någon af de värde enskilde representauterne.
Jag skulle likväl medgifva, att det kunde anses vara den enskilde representantens räll att söka beskydda Konungens prasrogativ, derest vi hade en afgjord på förhand bestämd stilus curias, eller ett stadgadt sätt att uttrycka sig i handlingar, som ingå till Konungen, i hvilket fall den, som fann en sådan stilus curiae på något sätt förbigången eller laiderad, hade anledn. att säga sig icke vilja deltaga i en skrifvelse, som icke innehöll den rätta och sannskyldiga formen.
Men, mine herrar! någon sådan hafva vi icke.
Jag skulle, i egenskap af ledamot i Exped.Utsk., vara ganska belåten, om det funnes någon manuel, eller hvad man ville kalla den anvisning, som tillförlitligen antydde, huru Ständernes beslut böra affattas, så väl i denna, som andra så beskaffade frågor.
Jag har varit skyldig att underrätta mig om hvad slags termer R.
St. vid föregående riksdagar brukat, då det varit fråga om att tillkännagifva deras beslut, och jag har dervid funnit den aldia största brokighet, ty den ena gången säga Ständerne: vi anhålla om E. K. M:s nåd. bifall; den gången säga de; sedan E. K.
M. täckts härtill gifva sin nåd. sanction; tredje gången: vi få i und. anmäla detta för E. K. M.; och fjerde gången, såsom i ett mål hvilket i dag förevarit: vi anhålla i lind., att E. K.
M. täcktes låta detta vederbör, tillkännagifva.
Med allt detta har jag blott velat bevisa, alt vi icke hafva någon så bestämd föreskrift i afseende på ordalagen, att deraf kan dragas den slutsats, att StatsUtsk. eller R.
St. äro skyldige att välja ett visst ordalag.
St. ina, ifall en förklaring blir gjord om iakttagande af ett bestämdt ordalag, ej försöka att antaga något annat, som äger den aldra minsta skymt af afsigt att vilja förnärma Konungens prerogativ, och jag skulle både som stånds- och utskts-ledamot vara den siste, som ville ingå derpå, jag skulle, i allt hvad på mig berodde, söka förekomma att sådaut ägde runi; men Ständernes tillgörande i den fråga, som redan förut här i dag förevarit, visar tydligen, att alla fyra RiksStln intill denna stund måhända varit i okunnighet derom, att någon viss föreskrift i afseende på ordalagen finnes, ty annars är det väl icke tänkbart, att alla 4 RiksSCn skulle slumrat vid en sådan oformlighet, som nu påstås vara begången af StatsUtsk.
, och vara i fråga att af R.
St. begås medelst bifall till Utsk:s utlåtande.