Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ankommen till norska Hvalöarna, dit båten skulle, blef lotsen uppkallad till de konstiga matroserna, och sedan han erhållit penningegåfvan, hugnades han med den underrättelsen att han lotsat ingen mindre person än Danmarks tronarfvinge.
Att detta var sanning bekräftades snart, då det förljöds att Fredrik VI, danske konungen, sändt arfprinsen – Kristian Fredrik benämdes då ännu icke kronprins – till sitt kära Norge såsom dess ståthållare.
Han skulle efterträda vice ståthållaren, prins Fredrik af Hessen, som kallades till befälet vid armén i Holstein.
Under denna med flera vådor förenade färd hade arfprinsen varit nödsakad att ikläda sig matrosdrägten för att undgå att bli tagen af de kring kusten kryssande svenskarne.
Det var en för Norge utomordentligt märkvärdig epok, den, i hvilken Kristian Fredrik spelade sin stora sjelfskapade roll.
Han, hjelten i en dramatisk dikt, ett stjernskott på konungarnes himmel, försvann väl sjelf såsom ett irrbloss, men hvad som för hans skull blifvit skapadt och som väl eljest aldrig blifvit skapadt så – Norges nya grundval – står fast.
Norrmännen emottogo sin nye ståthållare med förhoppning och tillit, om än icke med det djupa förtroende, den hängifna förtjusning, som de egnat Kristian August, hvars förlust de två gånger upplefde, ehuru på olika sätt, först då efter regementsförändringen i Sverge 1809 han valdes till tronarfvinge, och sedan, då han af Gud så tidigt hemkallades för att prydas med en bättre krona än den, som här tillärnades honom.
Kristian August, både såsom ståthållare, såsom general en chef för trupperna vid kriget med Sverge 1808 och framför allt såsom enskilt man, hade hos norrmännen vunnit en sådan dyrkan att icke ens arfprinsen kunde tänka på någon täflan, åtminstone icke så snart.
Men tiden hade för närvarande icke tid att frambringa mognade frukter: allt skulle brådstörta i den nya tidens anda, som nu med gigantiska steg sprang omkring verlden och ref upp allt gammalt.
Då var det ju icke heller möjligt att Norge skulle få tid att genomgå och rätt väga alla sympatiens grader för sin konungs tronarfvinge, innan de flygande händelserna och den unge arfprinsen sjelf, nu i sin ålders första blomma, älskvärd och tillvinnande, förmådde dem att taga ut ett aldrig påtänkt steg.
Omedelbart före prinsens ankomst till Kristiania hade från Fredrik VI ingått en sorglig urkund, innehållande såväl en öfversigt af den politiska ställningen som ock uttrycken af konungens känslor i förhållande dertill.
Han talade om sin ovilja att utbyta sitt trogna älskade Norge emot hvilken ersättning som helst och om sin öfvertygelse att detsamma folk, som förut villigt uppoffrat lif och välfärd under långvariga försvarskrig, äfven nu skulle vara redoboget att försvara statens oafhängighet och odelade sammanhållning.
Utom de djupt hjertliga tänkesätt, hvilka i öfrigt röjdes för Norge, lät konungen genom den nu återkallade vice ståthållaren utlåna ett högst betydligt kapital till utblottade landtman för uppköp af spannmål till utsäde.
Stämningen var också i allo sådan som det egnade ett folk, hvilket inga nya ideér kunde ingifva den idén att möta en främmande herrskare, helst då denne, hur stor och lysande segrare han än var, icke lätt skulle kunna hos norrmännen besegra erinringen derom att han var Kristian Augusts efterträdare.
Om denne lefvat och varit Sverges fortfarande kronprins, hade väl mycket af det inträffade uteblifvit.
Patriotismen upplifvades ännu mer genom den nye ståthållarens eldiga och kraftfulla tal, den dag då han inträdde i sin värdighet.
”I det jag öfvertager ett hittills så vigtigt embete här i Norge, genomströmmas mitt hjerta af känslor, som jag blott ofullkomligt förmår tolka.
Jag känner detta kalls storhet och ber Gud förläna mig kraft att uppfylla dess fordringar så som jag dertill har den redligaste vilja.
Intet bevis på konungens förtroende kunde vara mig dyrbarare än den befallning jag emottog att verka såsom ståthållare i detta trofasta klippland.
Ja, norrmän, eder konung älskar er och erkänner edert värde.
Emottagen mig som en pant derpå nu, då fäderneslandets tjenst annorstädes fordrar att han bortkallar min vän, er värdige vice ståthållare.
Konungen önskar att ännu fastare tillknyta det brödraband, som omslingrar tvillingrikena.
Han har visst icke sändt mig till er för att jag skulle bortförskrifva från honom och hans slägt deras gamla rättighet till Norges krona, som gått i arf till dem med folkets kärlek – förr skulle denna min hand förvissna.
Låten mig, i det jag utöfvar konungens vilja och verkar för fäderneslandet, finna min lön i nationens kärlek och tillgifvenhet!
Låten dem en gång gå i arf till min son!
Jag upprepar hvad jag i min kungörelse har sagt er, att måhända hårdare pröfningar ännu förestå oss, men att vi alla böra såsom en man gå dem till mötes med tro på Guds försyn och med ståndaktighet!
Låt mig hos en och hvar, af hvad stånd och kall han än är, finna den fosterlandskänsla, som ensam kan rädda oss!
Varen öfvertygade att jag vet erkänna den höga anda, som lifvar er, liksom den fordom utmärkte edra fäder!
Jag emottager i Guds åsyn edra löften om enighet och uppoffringar för vår rättfärdiga sak, för konung och fädernesland.”
Kort härefter, sedan festligheterna för firandet af ståthållarens ankomst efterträdts af dem för vice ståthållarens affärd, lagade sig den förre i ordning att företaga sin första resa i Norge, att bese dess fästningar och göra sig förtrolig med folket och dess behofver, hvilka voro i första rummet – föda.
Under denna färd uppmanade Kristian Fredrik öfverallt medborgare och medborgarinnor till sparsamhet för att genom inbesparingarne komma de fattige till hjelp.
Derjemte gaf han vid handen att man borde begagna de medel, som naturen anvisat för att under sädesbrist användas till bröd.
Så uppkommo mångahanda olika blandningar, särdeles af Islands-mossa.
Men sjelfva folket, som skulle göra sig till godo sundhetskollegiets uppfinningar, ville icke förstå dem; och ännu mindre förstod det att öfverflödet alltid strömmade till de gästfria bord, der prinsen under resan intog sina måltider, hvilket ej hindrade att detta samma folk med jubel emottog denne hjertevänlige prins, som en gång skulle regera öfver Norge – om ej försynen ändrade den utstakade vägen.
Emellertid föredrog ”menige man”, tills bättre tider inträffade, att blanda sin ringa brödföda med bark och söndermalen torrfisk.
De många borgare, som voro närvarande vid ofvannämde fursliga måltider, der vinet strömmade och den upprymda sinnesstämningen tycktes vilja tränga i bakgrunden tanken på händelsernas alltjemt framrullande hjul, kände sig icke rätt väl tillfreds.
Sången, glädjen, de klingande glasen och den nästan fria munterhet, som elektriserade sällskaperna, tycktes dem icke vara förenliga med det stränga allvar, som rikets ställning kräfde, och det var icke utan att en skymt af missnöje kom äfven prinsen sjelf till del.
Men det utslätades snart.
Under fortsättningen af detta så svåra år ansågs prinsens arbete för landets bästa förtjena dess fulla tacksamhet.
Och uppfinningsrik var han då säkerligen.
Men alla uppfinningar tillsammans bringade dock icke penningar i statskassan eller säd i magasinen ...
Likväl var icke under 1813 års höst missväxt i Norge.
Men den olycka, som vid så kännbara konjunkturer alltid uppenbarar sig i skepnad af alla slags spekulanter, hvilka såsom gräshoppor öfversvämma landet, förorsakade att tillgångarne, så ihoppressade på vissa händer, drogos helt och hållet från det allmänna.
Ståthållaren utfärdade nu ett tillkännagifvande om premier för dem, som från andra länder hemförde säd.
Men då så få fartyg lyckades komma igenom de farvatten, der än engelska och än svenska kryssare lågo på utkik, så röjdes ringa håg att förtjena dessa premier, hvilka icke kunde locka till äfventyret att förlora fartyg och last, att icke nämna utländsk fångenskap.
En annan förordning till anskaffande af penningar bestod deruti, att alla tullafgifter skulle erläggas i rent silfver.
Men olyckligtvis var denna uppfinning lika ogagnelig som premierna, emedan, då sjöfart och handel afstannat, det icke var mycket att offra på tullkammaren.
Detta angående sjöväsendet.
Bland kungörelser rörande landsförhållandena må här nämnas blott tvänne: den första att alla egendomsegare, som befunno sig utrikes, skulle infinna sig i hemlandet innan januari månad 1814 eller och afgifva tillfredsställande förklaring inför vederbörlig auktoritet om orsaken till deras förlängda uteblifvande.
Försummades detta, finge de underkasta sig fördubblade pålagor för sina egendomar både nu och framdeles.
Den andra kungörelsen påbjöd att de egendomsegare, som vid fiendtligheternas utbrott stodo i främmande krigstjenst och icke oförtöfvadt togo afsked, måste finna sig i att deras egendom seqvestrerades.
Kunde emellertid dessa och en hel mängd andra åtgärder bilda en damm mot den framstörtande strömmen?
Det såg icke så ut.
Aldrig var dock någon, som stod i spetsen för ett rike, mera benägen till förhoppningar än den nye ståthållaren, förhoppningar stundom ganska lysande midt i eländet.
Men han måste ofta nog röna att hans ungdomliga och frimodiga vältalighet och hans ifriga benägenhet att göra allt hvad göras kunde af de få goda underrättelser, hvilka han lyckades erhålla från Danmark, hvarken bländade eller ens lugnade folket, som med uppmärksamhet följde såväl kriget som politiken utanför dess klippor.
Svenske kronprinsens stigande lycka och stigande pretentioner lågo som ett tyngande bly öfver norrmännen.
Man förutsåg den stund, då, i trots af Kristian Fredriks gynsamma förespeglingar, Danmark skulle tvingas att ur sin sörjande blödande famn få släppa det älskade Norge och Norge sjelft i sin tur blifva tvingadt att, om än aldrig så ovilligt, sluta sig intill det alltid som en hatad styfbroder betraktade Sverge, med hvilket likväl skaparen af alla land synts hafva förenat det.
Slaget lät ej heller vänta på sig.
Fredstraktaten i Kiel slog ut sitt mäktiga program, dateradt den 14 januari.
Norge afstods åt Sverge.
Detta var en verklighet, som ej syntes kunna förvandlas till något annat, särdeles som svenske kronprinsen Carl Johan muntligen fällt det betecknande yttrandet, att han nu icke hade mera att begära af danske konungen, utan att det blefve hans egen sak att underkufva norrmännen.
Men Kristian Fredrik hade sina egna djupa tankar öfver samma sak, som likväl ännu icke så egentligen, d. v. s. allmänneligen, vore nationens.
Dock: der i öfrigt en så stark och stolt nationalanda fanns, kunde den väl uppammas till något mer.
Än var Kristian Fredrik ståthållare, ehuru tiden snart var inne att nedlägga embetet.
Nu blef konung Fredriks öppna afsägelsebref synligt.
”Vi Fredrik VI, med Guds nåde konung af Danmark, o. s. v., göre veterligt att då vi under många hårda och sammanstötande omständigheter för vår monarki hafva, för att återupprätta freden i norden och från konungariket Norge afvärja en öfverhängande hungersnöd, vid fredstraktaten den 14 i denna månad afsagt oss, för såväl oss som våra efterträdare till Danmarks tron och rike, till fördel för hans maj:t konungen af Sverge och hans efterträdare på Sverges tron alla våra rättigheter och åtkomster till bemälte konungarike Norge – så hafva vi vid samma fredstraktat löst, liksom vi ock genom detta vårt öppna bref lösa, alla Norgesinbyggare i allmänhet och en hvar af dem särskilt från den hyllnings- och trohetsed, hvilken de såsom undersåter i allmänhet eller som embetsmän isynnerhet en hvar i sin ställning, civil eller militär, andlig eller verldslig, till oss hafva aflagt; hvarjemte vi, på grund af och i öfverensstämmelse med traktatens 16:de artikel, uppmana eder alla att med ordning och lugn gå öfver till den nya regeringen, som på det mest förbindande sätt förpligtat sig att låta Norges innevånare behålla och njuta deras lagar, rättigheter, friheter och privilegier, sådana som de vid närvarande tid äro.”
I en bifogad adress uttalade Fredrik VI dessa afskedsord till norska folket:
”Aldrig kunna, aldrig vilja vi glömma den trohet och hängifvenhet för oss och vår ätt, som det ädla norska folket under alla tider och tillfällen gifvit så rörande bevis på.
Så länge trohet bland folkslagen aktas som en dygd, skola norrmännen nämnas såsom de der stodo vid sidan af eller öfverträffade hvarje annat folk i denna dygds utöfvande.
Vår uppriktiga önskan är att välgång och lycka må till senaste tid blifva det tappra och ädla norska folkets lott!”
Hvilka stora, hvilka omätliga skakningar gingo ej nu genom Norges hjerta!
Likväl slogo icke alla dess slag i en enda harmoni, ty detta bortbytande eller säljande af en hel nation, verkade i olika grader, i olika intressen, men verkade dock.
Redan från årets början hade Kristian Fredrik, i allt hvad sig göra låtit, ställt Norge på krigsfot.
Det var således synbart att han icke tänkte på lydnad för de befallningar, som konungen af Danmark, hade gifvit och hvilka särskilt tillkommit honom i egenskap af Norges ståthållare att rätta sig efter.
De idéer, hvilka började gry i hans själ, att för Norge skapa en annan tillvaro, hade flera förtrogna, som eldade och underhöllo dem; och likväl har man påstått att vid just denna epok en stor del af landet betraktade sakerna så som om ingenting annat vore att göra än att skaffa de möjligaste, största och bästa förmåner vid den nya förändringen.
Här hette det att Norge icke var ett land nog stort att uppsätta en krigshär i stånd att mäta sig med de betydande egna skaror och hjelptrupper, som pretendenten hade att befalla öfver, och det minst nu, då alla kassor och magasiner voro tomma.
Häremot ställdes dock af andra partier stora yttranden om det gamla Norges hjeltar, dess närvarande söners mannakraft och orubbliga jernvilja att emotstå allt, då ansträngningarne skulle göras för fosterlandets och egen frihet.
Mindes man ingenting af norrmännens fordna bragder?
Hade känslan för och värdigheten af det namn, som de burit, ingen genklang mer?
Skulle fädrens anda icke resa sig och lefva i ättlingarne?
Ännu var dock icke utgångs- och föreningspunkten för allt det både talade och outtalade funnen ....
Kristian Fredrik gjorde straxt härefter en resa till Trondhiem, och att nu resa till denna stad, der Norges konungar fordom blifvit krönta, ansågs både bland norska folket och i grannrikets provinser betyda att prinsen tänkte låta kröna sig till konung.
Så der ljuder ofta folkets profetia i förväg.
I Trondhiem hördes likväl ingenting af i detta fall.
Dock hade menniskor under nästan hela färden strömmat emot prinsen och under jubelrop för honom sjelf anropat hans medverkan emot det afskydda ok, som snart räcktes dem.
Det var otvifvelaktigt att entusiasmen för Kristian Fredrik, hvilken strödde omkring sig de vänligaste blickar, de lifligaste bedyranden att göra allt till besvarande af den kärlek och det förtroende, som mötte honom, nu stigit till den höjd att hans djerfva och snillrika tanke kunde sträcka sig till det allra högsta målet.
Prinsen begaf sig emellertid på hemvägen utan att, såsom nämdt är, något hörts af.
Dock var det derföre icke sagdt att han skulle återkomma till Kristiania såsom dess ståthållare, hvilket han i alla fall snart måste ha upphört att vara, då de svenska sändebuden kommo för att emottaga sina rättigheter.
Under återvägen stannade han på Eidsvold, fordom guldverk, nu jernbruk, dit han sammankallade landets vigtigaste män.
Här lät Kristian Fredrik först klart förstå att, då konungen af Danmark frånsagt sig sin rätt till tronen, han (Kristian Fredrik) för sin del likväl icke ville afstå sina rättigheter till en arfsföljd, som sträckte sig så långt tillbaka, och att han under landets för närvarande så bekymmersfulla ställning, då allt afsvor Sverge, vore redobogen att såsom en norsk regerings öfverhufvud taga på sina skuldror de öfverhängande svårigheterna, hvilka han med Guds makt och folkets förtroende skulle söka afhjelpa, så att efter den regeringsform, som komme att utarbetas och antagas, ett nytt sjelfständigt lif kunde uppblomsta i Norge.
Till en början möttes han af de storättade norrmännens inkast mot den förklarade arfsrättigheten.
Dock: huru länge dessa konstrika Eidsvolds-underhandlingar än varade, huru heta striderna voro och huru olika tankarne, jemkade de sig dock till enhet så till vida, att Kieler-traktaten ej skulle anses vara bindande för Norge och att prins Kristian Fredrik såsom regent skulle träda i spetsen för landets angelägenheter.
Att förklara detta steg, som var rakt stridande mot de order han erhållit att öfverlemna riket åt dess nye herrskare, skref han följande bref till danske konungen:
”Ers maj:t, högt älskade käre herr kusin!
Förenad med er genom slägtskapens, vänskapens och tacksamhetens band, skulle det vara mig en lika så smärtsam tanke som kränkande förebråelse, om jag genom den i dag utfärdade kungörelse af det norska folkets vilja och genom mitt förhållande som dess regent skulle hafva gjort mig skyldig till en inför Guds domstol orättmätig och oförsvarlig handling.
Ni har nödtvungen frånsagt er eder rätt till Norges tron till fördel för Sverges konung.
Ni har befallt mig föranstalta om fästningarnes och landets öfverlemnande till de svenska trupperna och dernäst att lemna min post och återvända till Danmark.
Att lyda er var min pligt, så länge jag förmådde det och ej högre pligter bjödo mig att handla annorlunda.
Ni har löst det norska folket från dess trohetsed till er.
Det är alltså öfverlåtet till sig sjelft och således alldeles icke förbundet att mot sin vilja böja sig under det ok, som den svenska regeringen vill pålägga detsamma ...
Jag har noga pröfvat nationens anda och sinnelag.
Den allmänna stämningen är: hellre dö och uppoffra allt, än blifva svensk.
Norsk vill hvar man vara, och fäderneslandets försvar är allas fordran ...
Ni har satt mig i spetsen för detta trogna folk, och det har varit min sträfvan att vidmakthålla denna stämning, som ensamt kan försäkra Norges oafhängighet.
Skulle jag nu dämpa denna höga känsla, öfvergifva det folk, som jag är kallad till att försvara, öfverlemna det till den inre jäsning och förstörelse, som striden för frihet och fädernesland utan föreningspunkt nödvändigt måste framkalla?
I sanning, ifall något kan nämnas att svika sin högsta pligt, så hade det varit att handla sålunda.
Jag känner det höga kallet att rädda ett fritt folk från förtryck, och hvartill jag tror att försynen har bestämt mig.
Jag ställer mig i spetsen för fäderneslandets försvar som Norges regent och skall med kraftig hand värna de rättigheter, som äro gifna folket tillbaka, att bestämma sin regeringsförfattning och sitt kommande öde.
Nationen har fästat sin tillit till mig.
Icke egen förtjenst har banat mig väg till folkets kärlek: den har gått i arf till mig från våra förfäder, och det är min högsta sträfvan att förtjena den, liksom det skall vara min lön att en tacksam efterverld skall nämna mitt namn bland deras, som varit villiga att uppoffra sig för ett folk, hos hvilket fosterlandskänslan och det sanna höga modet lågar i gammal nordisk renhet ...
Danskar och norrmän skola – det gifve Gud – alltid som vänner mötas på haf och land!
Aldrig skall norrmannen först draga svärdet mot sin broder ....
Nedkallande himlens bästa välsignelse öfver ers maj:t och det älskade danska folket, tecknar jag mig ers maj:ts, min högt älskade herr kusins,
uppriktigt tillgifne kusin och vän
Kristian Fredrik.
Kristiania den 19 februari 1814.”
Samma dag utfärdade prinsen ett öppet bref, som tillkännagaf att norska folket tydligt och endrägteligen uttalat sin bestämda vilja att icke underkasta sig Sverges konung och att det i honom (Kristian Fredrik) utvalt sig en regent, hvilken med rätt och myndighet skulle styra landet efter den regeringsform, som dess upplysta män kommo att bestämma vid ett nytt möte på Eidsvold i påföljande april månad.
Då regenten kort derpå red genom Kristianias gator, emottogs han öfverallt med jubel och hurrarop.
Detta måtte ha tagit sig besynnerligt ut för den samma dag till staden anlända svenska deputationen, hvilken medförde svenske konungens proklamation rörande Norges afträdande till förening med Sverge.
Enligt en sägen skulle den nye regenten hafva vägrat de svenske herrarne tillträde första dagen.
Dagen derpå lärer en ceremoni i kyrkan hafva egt rum i och för hans antagande af regeringen.
Då han om aftonen emottog de deputerade, frågade han dem om de varit i kyrkan, och när de bejakade det, bifogade han kort: ”Då har ni redan fått mitt svar!”
Enligt Aall – ur hvars ”Erindringer” de här synliga brefven äro hemtade – skulle Kristian Fredrik deremot med stor ceremoni samt omgifven af en mängd embetsmän och officerare, för att göra intryck, hafva emottagit de svenska herrarne och långt ifrån i så få ord, som nyss äro anförda, utgjutit sig i förebråelser mot svenska regeringen, hvarvid det bland annat hette att det var genom hungers-systemet som den ville bana sig väg till Norge.
I allo hade prinsen visat sig häftig, och de förnäma svenska herrarne läto, då de kommit ur audienssalen, höra både hån och missnöje.
Sedan detta passerat, började åtskilliga verkningar af det djerfva draget att förspörjas, först genom söndringar och partier inom landet, der äfven fanns ett svenskt parti, och sedan genom de stora söndringarne och partierna utom detsamma.
Huru många voro ej de makter, som ville diktera sina lagar för Norge och icke alls ville veta af det såsom en stat med eget öfverhufvud!
Detta fingo nog regentens sändebud till de utländska hofven kännas vid, och mycket bittert måtte det ha smakat dessa vigtiga män, som hvar och en tyckte sig lika väl som prins Kristian ega arfsrätt till norska kronan och utomdess – en tanke, den flera delade – ansåg prinsen icke besitta nog fasthet och energi att genomdrifva sina stora föresatser.
Hans begär att blifva Norges konung troddes ligga både öfver och under alla hans åtgärder.
Var det så, då skulle de händelser, som väntade honom vid slutet af denna korta bana, ingifva honom nog smärta att väcka ånger.
Men utan tvifvel lågo ädlare, menskligare och upphöjdare motiver under den yta, som hans samtid icke kunde genomskåda .....
I en så inskränkt och anspråkslös redogörelse öfver norska förhållandena som denna, tillkommen endast för att fatta krigshändelserna på gränsen, väntas inga närmare detaljer.
Det är således tillräckligt att nämna det riksförsamlingen på Eidsvold slutade med att erbjuda regenten Norges krona såsom Norges konung.
Men innan det bland dessa kloka, oväldiga och stolta representanter blef afgjordt att skapa en konung, skapades först de lagar, efter hvilka han skulle regera – och detta frihetens storverk var nog lyckligt att få öfverlefva den efemera konungamakten.
Sedan prinsen på förhand gifvit församlingen tillkänna att han icke vägrade emottaga kronan, ledsagades han – på denna märkvärdiga 17 maj – af en mötande deputation till förhandlingssalen, der han, upprörd, blek och med darrande stämma, i ett utmärkt tal utgöt de känslor, hvaraf hans hjerta brann, och såg in i framtiden huru hans store föregångare Kristian IV:s anda följde honom.
Detta mönster skulle också tidigt inpreglas i hans sons hjerta, hans son, till hvilken folkets kärlek skulle gå i arf, emedan han finge lära att akta denna kärlek högre än kronans glans.
Trodde väl den nye konungen, Norges konung, under det han så talade, att det för honom handlade endast om skimrande såpbubblor?
Knappt är väl möjligt att med så många yttre fiender han kunde annat än ana mörka ting, ana att han hade att öfvergå ett svalg, för stort att fyllas af hans krona.
Icke var det dock endast entusiasm som lifvade honom, det var hoppet att segra i de strider, som förestodo, hoppet att få visa att det ädla förtroende som blifvit honom lemnadt, skulle uppehållas af en stark vilja och kraftiga händer.
Emellertid skulle nu som hastigast, efter råd och lägenhet, ett slags kröning – den 19 maj – ega rum i kyrkan; och härom berättar Aall, som, sjelf en af rikets representanter, var närvarande vid tillfället, följande intressanta detaljer:
”Efter den stora kuren förfogade sig konungen, hans råd och svit såväl som hela riksförsamlingen till kyrkan, der en högtidlig gudstjenst var förberedd, svarande mot dagens dubbla fest: den kristliga i anledning af Kristi himmelsfärd, och den borgerliga i anledning af Norges nyresta tron.
Aldrig har väl en procession under tarfligare form, utan prål och ceremoni, egt rum vid ett högtidligt konungaval.