Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mäster drog fram sin snusdosa och bjöd Truls, som för syns skull tog en nypa mellan tummen och pekfingret; sjelf lade mäster konstförfaret på insidan af tummen en hel liten kulle af den svartbruna, starktdoftande materian samt placerade den vid mynningen af först den ena och derpå den andra näsborren, medan den öppna snusdosan hölls inunder för att uppsamla hvad som tilläfventyrs kunde glida ned.
Truls nös, naturligtvis.
«Prosit,» sade mäster naturligtvis, och såg den unge mannen an humoristiskt-urskuldande, såsom en bepröfvad snusare gerna plägar göra.
«Väl bekomme!»
«Tack,» svarade Truls och log igen.
Derpå blefvo de åter stående stumma och orörliga bredvid hvarandra, en god stund, blickande ut i den grå luften, som mörknade.
«Året går,» sade Truls.
«Ja,» svarade mäster.
«Nu begynner det bli långa kvällar.»
De stodo ännu en stund samman, i gemensam «beschaulichkeit»; skåningarne ha svårt för att taga initiativet till ett uppbrott och få fram afskedsordet.
«Nej,» sade mäster långt om länge, i det att han flyttade knölpåken öfver i venstra handen från den högra, hvilken han räckte Truls, «man får väl se, man kommer längre.»
«Ja,» framhöll Truls, «det är väl också tid att tänka på ’madabiden’.»
«God natt, herr kandidat!»
«God natt, mäster!»
Hvarpå de begge männen gingo hvar i sin rigtning.
Truls stängde begge portarne efter sig, slog jernhaken nedtill in i ringen och sköt träbommen för.
Inne på gårdsplatsen tomt och mörkt; icke ett lif att se, icke ljus i ett enda fönster af den långa suiten på boningslängan.
Allenast bandhunden tog emot sin herre, – skramlade i sin jernlänk, viftade med svansen, krusade gratiöst med hela kroppen och morrade otåligt förväntningsfullt efter sällskap.
Truls kom bort till honom, klappade honom och talade till honom; hunden satte begge framtassarne mot hans bröst i sina öfversvallande känslor; och när husbonden gick sin väg igen, stod han helt stilla och bedröfvad och blickade efter honom.
Truls gick igenom trälågan ut i trädgården.
Det var helt mörkt inne under träden; från köket, der han såg hushållerskan gå och ställa och styra vid spiseln, föllo ett par breda ljusbälten glansigt ut öfver den våta marken och de våta träden.
I körsbärshäcken långs baksidan var en öppning ut till åkern, utanför stod en bänk, och på den satte sig Truls.
Det var nu fullkomligt mörkt, öfverallt i bygden glimmade ljus, vätan hade förtätats till småregn, och det droppade tungt och långsamt från träden i stillheten.
Nere i byn hamrade det inne i smedjan, och det eldröda skenet, i hvilket de svarta gestalterna rörde sig af och an, föll genom den öppna dörren ut i kvällsmörkret.
Annars tomt och mörkt öfverallt; stillhet och mörker; en liten platt svart skifva inunder en enorm gråsvart kupol; slätten en oktoberkväll; bara de många glimmande ljusen när och fjerran; och så de fallande dropparne.
Och ensamt.
Truls satt orörlig på sin bänk, blickande ut i dunklet, lyssnande ut i tystnaden.
Men det fans bara han, – och dunklet, – och tystnaden; och så åter igen han, som icke visste, hvar han skulle göra af sig i denna oändliga tomhet.
Då mullrar något, långt långt borta, ungefär som en aflägse åska, och den ensamme mannen på bänken utanför trädgårdshäcken spetsar öronen.
Bullret blir tydligare, kommer närmare, – och med ens varseblifver Truls ute i horisonten tvenne stora, gula ljus, som hastigt skjuta fram genom mörkret.
En gäll signal, ett dunder som om jorden inunder och omkring honom gåfve eko, så åter tre gälla signaler, – tåget håller uppe vid jernvägsstationen.
En stund tyst, – derpå upprepas samma skådespel ute från motsatta hållet: det dofva bullret, de framilande ljusen, en gäll signal, jorddundret, tre gälla signaler.
Återigen tyst en lång stund; och Truls hör, hur dropparne lossna från grenarne, en efter en, stora och tunga.
Så skär plötsligt en ångpipas gälla hvissling genom natten, i nästa ögonblick ännu en, och de begge tågen löpa ut ifrån hvarandra, hvart i sin rigtning.
Och Truls följer dem med blicken, tills det sista glimtet af bakersta vagnens lanternor försvunnit; och länge efter att detta skett, lyssnar han till det omärkligt händöende bullret, ända tills han plötsligt spritter till och vaknar upp och griper sig i, att sedan länge intet som helst varit att höra – utom tystnaden; varit att se – utom mörkret; varit till – utom han, – och dunklet, och tystnaden, – och så återigen han, som icke visste, hvar han skulle göra af sig i denna oändliga tomhet.
Någon ropade efter honom inifrån huset, ropade hans namn ut i mörkret.
Han gick tillbaka in i trädgården, trefvande sig fram på de slingrande gångarne och stötande emot nedhängande grenar, hvilka urladdade sin väta på hans ansigte och kläder.
I ingångsdörren öfver trädgårdstrappan stod hushållerskan och spejade ut i mörkret efter honom:
«Vill kandidaten äta kvällsmat?
Truls stampade smutsen från skorna och trädde in.
Han kom in i en lång, smal, mörk gång, i hvars ena ända sken ljus genom den halföppna dörren, trefvade sig fram långs väggen och befann sig i «kammaren», hvilken han brukade som matrum.
På motsatta dörren var en glasinfattning med ett skynke för, genom hvilken man kunde titta in i folkstugan, som nu icke tjenade till annat än sängplats för hushållerskan.
Den förra «kammaren» innehöll ej heller stort: ett bord, några pinnstolar, den gammaldags jernugnen med en fläckt örn i upphöjdt arbete, en slagklocka med metallskifva och böle af ek.
Under taket lupo bjelkarne synliga, och de begge fyrrutiga fönsterna hade bara korta, tunna, hvita tvärgardiner, – nedtill drogos hvarje kväll, när lampan tändes, enligt gammalt skick spjelljalousier för.
Truls superade i all ensamhet, tog sin sup i ensamhet, tömde sin halfva bier i ensamhet, och blef derefter sittande och petade i sina tänder i ensam kontemplation.
Slagklockan knäppte, högljudt i stillheten.
Hushållerskan kom in, bar ut maten, lade duken samman, och gick ut igen.
Klockan knäppte vidare, långsamt, betänksamt; hon hade redan knäppt i hundra år och visste godt besked, att det icke nyttade göra sig brådt om.
Och Truls vegeterade vidare; han gaf sig också god tid, ty han hade en lång, lång kväll framför sig, en höstkväll i ensligheten på landsbygden.
Så satt han, tills ett knakande och sprakande inne från stugan tillkännagaf, att gamla mor Bengta slutat sitt dagsverk och släckt ljuset och krupit under dynan.
Då reste han sig, tog lampan och gick tillbaka ut genom gången till sitt arbets- och sofrum.
Detta låg vid motsatta ändan af gången och sträckte sig tvärs öfver den smala längan, med ett par fönster ut till gårdsplatsen och ett annat par ut till trädgården.
Det var det forna «gästrummet»; men af det gamla var ingenting mer att se än de urblekta, blåhvita, storblommiga tapeterna.
Eljes hade han här inrättat åt sig en rede enligt moderna och förfinade behof, – med draperier framför dörrar och fönster, med snedstälda möbler och med bricà-brac på väggar och hyllor, – ett omsorgsfullt tillslutet näste, der en ensam menniska kunde hygga sig i ensamheten.
De många skånska bondväfnader, som lågo utbredda öfver säng, soffa och liggstolar, gåfvo i dessa aftonstunder vid lampskenet med sina bjerta färger en egendomlig, glad prägel åt rummet, – man kom att tänka på ett orientaliskt tält.
Den ena långväggen upptogs af bokhyllor; midt på den andra stod en bred, platt kakelugn af grönskäckig sten, i hvilken glöderna efter en brasa lågo och kolades.
Inne i den svängda rundeln af ofvanredet till en gammaldags pulpet – just der, hvarest farfar haft bränvinsflaskan och bitsockret stående, – pickade en kolossal rofva af ett silfverur, som inköpts af någon bland förfäderna i de tider, då annars fickur ännu icke hunnit fram till dessa landsändar; och i ena hörnet, bakom en chäslong och inunder en Mater dolorosa af Guido Reni, sträckte en Nerium fram sina blekröda, finhylta, söttdoftande blommor.
Truls stälde lampan tillrätta på skrifbordet, sköt fram gungstolen, hemtade ned en bok och satte sig att läsa.
Läste och läste.
Då och då lät han boken sjunka ned i knäet; derute hade det blifvit blåst och ösregn, rigtigt efterhöstväder, och det trummade mot rutorna; en känsla af att sitta i godt förvar värmde igenom honom och betog ensamhetskänslan; den ena bilden tog den andra, den ena tanken den andra, och innan han visste ordet af, var han så långt borta från boken, som låg i hans knä, att han icke mera mindes, hvarom den handlade, utan satt och såg på den som på ett främmande föremål samt sporde sig hvad det var.
Så skakade han med en kraftansträngning af sig den stämning, i hvilken han försjunkit, och tog till att läsa igen, trött resigneradt.
Tills boken ånyo gled ned i knäet, och han själf åter försjönk i sina drömmerier.
Bandhunden gaf skall, skälde som rasande, – det lät som vädrade han objudna nattgäster.
Truls steg upp, sköt undan gardinen och blickade ut.
Ljuset föll ut i mörkret öfver gårdsplatsen, der vattenpussar bildat sig mellan brostenarne, ända bort till hundboet.
Hunden blef ett ögonblick stilla och stod och såg in mot det upplysta fönstret; derpå vände han sig mot porten till och satte i att skälla igen.
Truls sträckte hufvudet fram och vände örat till och lyssnade: bultade det icke på porten?
Eller var det kanske bara ovädret som höll väsen med alla sina underliga ljud?
Han kunde icke afgöra det, och hunden fortfor att ge hals.
Truls stack i träskorna och gick ut.
Det öste ned och var bälmörkt.
Han öppnade porten: der var ingenting hvarken att höra eller att se; bara regnet och den mörka natten.
Han stod en stund och blickade ut i allt det svarta, hvilket liksom ljusnade en smula, allt eftersom hans ögon vande sig dervid; stängde så, lugnade hunden och gick tillbaka in.
Han tänkte gripa till boken igen, men vid blotta åsynen deraf greps han af äckel, vände sig bort och fortsatte sin gång.
Upp och ned, upp och ned, i allt hastigare tempo, som om han sökte springa fatt något, hvilket han dock bara invärtes letade efter, – i sin tanke.
Stannade plötsligt, förvånad deröfver, och sporde sig, hvad det var som han sökte.
Begynte gå igen, långsamt, sökande med blickarne öfverallt i rummet liksom efter något, hvarvid han kunde förblifva.
«Ja, hvad ska man ta sig till,» sade han eftersinnande, och högt; såg sig om; blef stående i tankar.
Det var så underligt kvaft i rummet, han var helt svettig; och han hade ingen frid öfver sig, var fyld af en obestämd oro.
Såg på klockan: half tio.
Blickade omkring sig hjelplöst; gick så resolut fram till en portière, som han sköt åt sidan, och slog upp en dörr.
Bakom denna ledde några trappsteg upp till en gång, lik den som förde in till de forna hvardagsrummen.
Truls stälde lampan så, att ljuset föll framför honom, och gick uppför trappan.
Genom en dörröppning, som saknade dörr, i motsatta ändan af gången kom han in i ett stort rum, den gamla «salen».
Det låg nästan helt i dunkel; endast en smal, svag strimma nere från lampan föll in och lyste på trasiga tapeter.
Genom fyra fönster stirrade natten på honom likt svarta ögonhålor i en dödningemask; och mot honom slog en stark lukt, blandad af möglad fukt och gömd vinterfrukt, – denna senare låg utbredd långs ena väggen, och Truls snafvade öfver ett äpple, som rullat ut på golfvet.
Midt igenom den mörka, råkalla stillheten omkring honom bröto sig ljusa och varma bilder, minnen från gymnasist- och studentdagarne, då han mången natt i sommar som vinter svingat rundt å dessa tiljor, ända tills sol rann upp; och han såg tindrande ögon och ljusa flätor och hörde musiken spela, fiolen och klarinetten, och kände doften af unga flickkroppar, som dansat sig svettiga.
Han strök sig öfver ögonen och kröp upp i ena gafvelfönstret.
Han andades upp och lade pannan in emot det våta glaset: det kylde så godt.
Derpå blef han sittande och stirrade ut i natten.
Blåsten kom farande ute från slätten, pipande, jämrande, vrålande, och kastade hela fång af skurar mot rutan; derpå blef allt tyst; dock ett enda ögonblick blott; ty med samma hördes en ny stormlavin komma rullande långt borta.
Han lyssnade till stormen, lyssnade till trummet och plasket; det lullade och vyssade som en monoton vaggvisa.
Tills med en plötslig och smärtsam volt i hans själ hela hans melankoli och oro utlöstes.
Han rönte ett stygn, en skräck, en ansats till motstånd, sprang ned från fönstret och blef stående.
Han ville inte, ville inte; men det hjelpte ej; han ville vara fri, men det välte sig fram oemotståndligt, i flygtiga och afbrutna syner, såsom det redan så många gånger gjort, såsom det skedde egentligen i ett, genom dag och natt, i hans af intet upptagna, åt erinringen skoningslöst prisgifna sinne.
Alltså – – –
Han gjorde nästan den gest efter, med hvilken man fastslår något för sig sjelf – – , hur var det nu?
Det var alltsamman redan många gånger genomgånget och tillrättalagdt, och han blef icke klokare derpå för det, och han kunde lika gerna först som sist låta vara att pina sig vidare med det; men han måste, om och om igen; ja, måste? hvad måste han? kanske just pina sig, det var det han måste; tumma och tumma på såret, hur djupt det vore; ideligen.
Alltså – – : först hade han, det var en vecka före Malms död, samma dag som han mötte Malm vid hörnet af Hamn- och Adelgatorna, sett henne samman med konsul Carstens promenera ensamma i en af alléerna i Kungsparken.
Han hade icke strax känt igen henne, när han först varseblef henne på afstånd: hon hade haft en sådan förändrad gång, tyckte han, – kanske var det bara i hans egen förnimmelse.
Nå, så hade han mött dem, och helsat; och fröken Clara hade besvarat helsningen så ceremonielt och kyligt, som efter en första presentation.
Och vidare: så hade hon skrifvit och skrifvit, deruppe från Ringsjön, att han då ändtligen måtte komma, hvarför han då icke komme, bref på bref, det ena längre än det andra, det ena ömmare än det andra; och till sist hade hon gått öfver gränsen och glömt sig: han måste komma, stod der, ty hon längtade efter hans ögon.
Han hade genom de der par raderna känt, hur det skälft i henne, när hon nedskref dem; och den vällust, hon dervid rönt – dubbelt ljuf kanske, emedan den utlöstes utan fara och otillåtet, men det visste han icke då – hade meddelat sig öfver till honom.
Nå, han hade kommit, och – deras förhållande hade blifvit just så som det förut varit, hvarken ett mer eller ett mindre.
Och så, det var en månad senare, låg en morgon ett kuvert i visitkortsformat i hans breflåda, och inne i det fröken Claras och konsul Carstens’ förlofningskort – – –
Truls gick med fingrarne om hakan fram och tillbaka å golfvet och funderade.
Han kom till enahanda resultat som alltid: d. v. s. han kom till intet som helst resultat.
Han hade redan hunnit tröttna vid sina fruktlösa funderingar, då till på köpet en mus började gnaga inne bakom en golfpanelning.
Han slapp med ens ut ur sin tankecirkel och grep med begärlighet tillfället att finna något som kunde upptaga honom.
Han anstälde en noggrann undersökning af, hvarifrån ljudet kom; och fann omsider den rigtiga punkten.
Han knackade på panelningen och lyssnade efter verkningen; musen på andra sidan höll också upp med sitt arbete och tycktes äfvenledes lyssna, – för en liten stund; ty derpå vidtog gnagandet igen.
Dermed underhöllo de sig en stund, tills Truls plötsligen stack en träkäpp, som han fann på golfvet, ned i det stora mösshålet, och mössfamiljen pipande satte åstad, medan gud vet hvad ramlade efter den ned i dess underjordiska gömslen.
Truls stod några ögonblick och drog andan efter den kroppsliga ansträngningen; greps derpå af en djup förstämning öfver det meningslösa förehafvandet.
Begynte gå igen; upp och ned.
Kände åter, att han gick och bar på något tungt, som han måste se att bli kvitt.
Han gick och gick; men det ville icke fram; det låg inne i honom, allra djupast nere, såsom en dunkel och tyngande oro.
Med ens sköt det upp genom hans väsen, som ett stygn, som en kall skräck: hur nära hade han icke varit fallet, skammen!
Han kröp samman och sköt rygg, såsom inför en konkret medusasyn, höll andan och stirrade med gapande pupiller ut i mörkret.
Om det nu icke lyckats – – – ; sannolikt hade ändå någon utväg låtit sig finnas, naturligtvis; men om det nu icke hade gått!
Tankarne och bilderna kedjade sig blixtsnabbt samman och ringlade ljudlöst genom hans erinring.
Han kom från Lund, med plånboken fyld med pengar, lifförsäkringspengar, som han lyft efter Malm, till halfva storleken allena utbetaldt af bolaget, då det icke läte sig konstateras, huruvida sjelfmord eller naturlig död förelåge.
Utanför Horn Ek, störtande emot honom med toiletten ännu mer vårdslösad än vanligt och ögonen skelande, såsom alltid, när fan var lös.
«Har du pengar!
– Ja; så och så. – «Gif hit!» – «Hur mycket?
– En stor gest; fyk kring munnen:
«Så mycket du har!»
– Det var nödfall; och hastverk – – – Kedjan rullade vidare, rullade och rullade, och blef åter stående:
De suto hos Anna, han och Lorens.
Lånet för Malm skulle inbetalas, det, hvartill han utbekommit pengarne; och dessa hade Ek fått.
Fått och användt.
Hans resurs klickade; i sista minuten.
De suto hos Ek, på morgonen, med bleka, spända ansigten.
Klockan – 10; ½ 1 senast måste schaberna vara klara.
De sågo på hvarandra, men den ene undvek den andres blick.
Så for Ek upp, harklade, spottade, satte ansigtet intill vännens, skelade öfver glasögonen på honom och sade högtidligt och triumferande: «Anna.»
Och båda åstad; till Anna.
Hon satt vid sin symaskin; stillsam, svartklädd: hon hade icke bara mist Bror Malm, utan äfven deras barn.
«Anna får hjelpa oss med pengar,» begynte Ek; och utvecklade situationen. – «Jag har tvåtusen kronor; räcker det?
– Hon hemtade en sparbanksbok fram ur byrån och tog hatt och kappa på.
Ek reste sig och maltraiterade sin cylinder.
«Anna må inte tro, att Anna inte ska få pengarne igen,» sade han.
«Jag hade inte bedt
Anna derom, om jag inte hade visst, att skaffa dem igen, det kan jag.» – «Det visste jag också sjelf, när det var herr Lorens, som fick dem,» svarade hon enkelt.
Och hon gick i sparbanken, och de fingo pengar, och voro i banken kl. ½ 1 och betalde.
– Och Ek hade andats upp, så att det genljöd genom hela Adelgatan; – och Truls gjorde instinktmessigt detsamma, der han, midt i natten och ensamheten långt ute på landsbygden och tre månader senare, stod och genomlefde det hela i minnet, – så konkret och intimt var alltsammans, ända in i de minsta enskildheter, närvarande för honom –; andades upp, som om han vaknade upp ur en dröm, der han förföljts af en glupande fara och sprungit och sprungit men utan att komma ur fläcken.
– «Men pengarne ska hon, ta mig djefvulen, ha igen, skulle jag också stjäla dem,» hväste Ek med sammanbitna tänder, sedan han andats upp efter den långa spänningen.
– Och hon hade också fått dem igen.
Innan Lorens Ek ramlade ...
Uppe på loftet tassades det, tyst och dock brådskande, liksom af smygande menniskofjät, – tills plötsligt kattorna röko samman med sataniska skrän och satte i väg bort med ett buller, som vore de i dussinvis ....
Innan Lorens Ek ramlade.
Den märkvärdiga eftermiddagen!
Den stod i hans själ, outplånlig, såsom en af de stora märkesdagarne i hans lif.
Han gick utåt Södra Förstadsgatan; Ek hade skrifvit till honom, att nu ginge det inte längre för honom heller; han träffade icke vännen hemma, och gick vidare.
Gick vidare.
Han hade icke i årvis känt sig så stilla lycklig i sinnet.
Gick och gick, på vägar och gångstigar, öfver åkrar och ängar, genom många byar.
En af dessa dagar sent i september, som äro Skånes vackraste; mot solnedgången; blekblå himmel utan en sky; luften full af flygande spindelväf; markerna fulla af plöjare; råkkrax i tystnaden; och så en stillhet, en frid, utan melankoli, en stilla fröjd, så blek och sval som sjelfva höstsolsljuset.
Han vandrade ut på slätten, – och tyckte, att han vandrade tillbaka in i sin barndom, tillbaka hem, efter en natt, tillbragt med orgier inne i staden.
Hvad betydde det alltsammans, det ena som det andra, kärlekssorgerna och penningsorgerna, då han dock här, här öfverallt omkring hade sitt hem, der han kunde lägga sig till hvila, såsom nu råkorna deruppe i almtopparne med näbbet under vingen, – för natten, för vintern, för åren, för lifvet!
Han rätade på sig, sköt bröstet fram, log och tog stegen ut fullt och spänstigt.
Vände tillbaka långs med sundet: ute i synranden stod Köpenhamn med torn och spiror i skarpa silhouetter i den klara aftonluften, och Öresund låg blankt och blekt utan en krusning.
Undersökte sin portmonnä: två tiokronesedlar; de sista; sedan var det slut; och om det icke komme att förhålla sig sammalunda med krediten, det vore icke så godt att veta.
Han blef plötsligt ellaglad, som om en stor och oväntad lycka vederfarits honom, småsjöng, ända tills han nådde utanför fängelset, och styrde rakt på Kramer, der han lät duka upp för sig en mera sammansatt supé inne i den så dags tomma matsalen, för att sedan medels in- och utländskt avec garnera ett kaféhörn, der han tronade i ensamt och bekymmerslöst majestät och gaf fest, fest för sig sjelf, för det nyfunna jaget i sig, det gamla jaget, som dock aldrig kunde dö och som ännu en gång hållit honom uppe, när allt omkring honom störtade samman och han sjelf stod på nippet att störta med.
Så fann honom Lorens Ek.
Han stack hufvudet in genom dörren, närsynt kikande som vanligt.
Det gaf ett sätt i honom, när han fick syn på vännen; han klef sakta på och satte sig stillsamt hän till Truls.
«Jag kan inte mer,» kom det tjockt och grötigt, som om det sute något i halsen; derpå förtvifladt vädjande: «Jag har ta mig djefvulen gjort hvad jag kunnat.
Herre jesus, man är ju ändå bara en menniska!» Truls sträckte handen öfver bordet och fattade hans: «Seså, Lorens, det vet vi ju alla.
Det fins ju heller ingen, som säger något på dig.» Lorens Ek kramade vännens hand, svalde, såg på Truls med sina trohjertade bruna hundögon, sade hest och rördt: «Tack ska du ha för denna tiden,» och vände sig bort.
Derpå lefde Ek upp, lät blicken förvånadt öfverfara buteljbatteriet, hvilket han nu först tycktes ha upptäckt, och lät den till sist frågande stanna på vännen, som satt i soffhörnet med rödt ansigte och i synbarligen beundransvärdt lynne.
«Det här går inte längre,» sade Truls.
Det ryckte till i Ek. «Nej, det går inte längre,» bekräftade han och betraktade vännen häpen.
Hvad var det för en ton, – tillitsfull, humoristisk!
Han visste inte, hvad han skulle tänka.
Och Truls fortsatte att tala, om den gamla gården derute på landsbygden, som stod öde, sedan egorna sålts till grannen, och om att flytta på landet och om annat mera.
«Vet du, jag tror, man måste bort härifrån,» slutade han.
Ek hjulade med armarne i luften, till stor förfäran för de tyska probenreutrarne vid grannbordet och ropade med skrämd och konsternerad min, medan han oupphörligen betraktade vännen, som satt der på denna olycksdag med ett helt bord buteljer, ensam midt i härligheten, röd och glad, Ek visste ej om af förtviflans likgiltighet, hvilket dock vore det enda förklarliga, eller af någon annan grund, – ropade:
«Ja, res; här blir det Sodom och Gomorrha!» – – –
Truls hade blifvit stående vid fönstret och blickade ut i natten utan att veta derom: han hade helt uppgått i sina minnen, med syn och hörsel, med själ och alla sinnen.
Då varseblefvo hans kroppsliga ögon tvenne ljuspunkter, som gledo fram genom mörkret; intet annat var att se, hvarken hästarne eller vagnen, heller intet att höra i stormen; bara de tvenne ljusen.
Truls följde dem mekaniskt med blicken, tills de försvunno; dervid vaknade han upp och fann sig stå och le vid hågkomsten af sista kvällen med Ek.
Den produktiva stämningen hade med ens kommit öfver honom; det svalde och trängde på inne i honom.
Han gick hastigt tillbaka genom gången och nedför trappan, stängde dörren, drog draperiet för, hemtade fram ett påbegynt manuskript, satte sig vid skrifbordet samt försjönk i denna andra, sjelfskapade verld, från hvilken han hvarken hörde stormen dåna eller skurarne trumma eller var medveten om, att utanför stod natten stor och mörk och ogenomtränglig.
Det led mot jultiden.
Slätten låg i snö, så långt ögat kunde räcka, ut i alla horisonter, hvitt hvart man såg.
Sjelfva byarne försvunno nästan deri: snön låg tjock på tak och träd.
Och öfver allt det hvita en blå, soltindrande himmel.
Endast uppe i norr kullrade sig vinterligt svartblå skogar.
Öfver det vida, obrutna, orörliga hvita rörde sig en liten svart punkt.
Det var Truls, som gifvit sig ut för att förhöra sig, hur det gick med posten.