Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Hm, sir, det är svårt att svara på den frågan; nog tror jag alltid, att lord Percy älskade sin son, men de voro af ett så olika lynne, lorden var mycket tystlåten, melankolisk och sjuklig, och unga mr Astley var alltför mycket vild och häftig, — sade mrs Banks, hushållerskan vid Aukwoodhouse, som satt sig ned på en bänk på den lilla terrassen utanför köksflygeln, der jag helt förtroligt placerade mig bredvid henne, under det hon betänksamt strök sitt förkläde slätt öfver sina stora runda knän.
Jag hade flera gånger besökt henne, och hon tycktes hafva fattat en verklig välvilja för den ”utländska målaren”, som hon envisades att kalla mig.
Ryktet om vår upptäckt af den försvunna mr Harry Mertons kropp hade imellertid mycket skadat mig i hennes ögon, och jag hade stor svårighet att öfvertyga henne, att jag, eller åtminstone min reskamrat, icke var polisman eller möjligen tillhörde någon mystisk sammansvärjning af äfventyrare ifrån Newgate.
Hennes misstankar voro likväl väckta, hon anade en annan bevekelsegrund för mina frågor än blotta nyfikenhetens, och det var derför med en viss återhållsamhet hon tillfredsstälde sin lust att prata.
Lyckligtvis gjorde denna återhållsamhet sig icke länge gällande, min vänskapliga språksamhet var en alltför stor frestelse att helt och hållet kunna motstås, och glömmande sin försigtighet, utbredde hon sig snart i gamla tjenares älsklingsthema, berättelsen om sitt herrskaps lif och historia, hvari deras egen helt och hållet uppgår och förenas.
— Ja, som jag sagt, mr Astleys många vilda upptåg och äfventyr oroade allt hans far; men, herre Gud, ungdomen skall rasa, man får hafva öfverseende dermed, — fortfor den beskedliga gumman, hviftande för att freda sin näsa för ett par flugor, som oupphörligt surrade deromkring, jagande hvarandra i en försmädlig ringdans.
— Lord Astley sörjde väl sin far mycket, förmodar jag?
— Åhja, visst gjorde han det, han är en mycket hurtig herre och alls intet blödig af sig, så att det syntes då icke på honom, åtminstone hade sorgen icke ens för en dag förändrat hans häftiga lynne, ty dagen efter lord Percys begrafning var här ett besynnerligt och icke just så passande uppträde.
— På hvad sätt då, mrs Banks?
— Jo, här kom hit en främmande, en liten besynnerlig karl, han såg ut som en klädmäklare i Pimbliko, diversehandlare eller procentare eller så.
Jag vet icke, hvad det kunde vara för en person; men han begärde att få tala vid lord Astley och blef införd till honom i salonen, der mylord satt och klinkade på klaveret och sjöng en rolig visa — som jag för min ringa del icke tyckte var rätt gjordt i den djupa sorgen — den främmande kom in, som sagdt var, och dröjde der inne en god stund, men bäst det var, blefvo herrarne så högljudda, att William, mylords kammartjenare, kom in till mig helt orolig och frågade, om han icke borde gå in till dem.
Jag vågade icke råda honom dertill, innan jag fått sjelf något så när underrätta mig om saken, intet för att jag kände någon nyfikenhet, ty sådant kan jag aldrig tåla, och jag har alltid respekterat mitt herrskaps enskilda angelägenheter, men detta var ett så bullersamt uppträde, att man minsann icke kunde undgå att bli underkunnig derom.
Vi stannade således både Will och jag i yttre rummet, i fall den der sluskige karlen skulle hafva några elaka afsigter emot mylord, som likväl nästan var dubbelt så stor som han och såg väl ut att vara tre gånger starkare, imellertid så hörde vi nästan hvartenda ord, som de sade der inne.
Mylord tycktes vara mycket uppretad, och derimellan skrattade han med full hals och sade den främmande, att han var oförskämd ända till löjlighet och spritt galen och borde föras till Bedlam, den andra talade mera tyst och bröt dessutom likt en utländing, så att vi icke förstodo hvad han sade riktigt men det tycktes, som om han hade något att sälja, som han ville truga på mylord, och som han höll mycket dyrt och hvaråt mylord ömsom skrattade, ömsom utfor i hotelser och slutligen alldeles ursinnig sade några ord, som jag fann mycket besynnerliga.
— Nå väl, mrs Banks, hvilka voro då dessa ord?
— Jo, mylord sade så här, jag minns det mycket väl: ”Jag vill väl se den, som skulle kunna beröfva mig mitt lagliga arf, och då svarade den främmande också helt högt:
”Ni ser honom här, mylord”; men i detsamma öppnades dörren häftigt, och den lille penningemäklaren, ty en sådan var han, det kunde jag nu begripa, kom utflygande, som om han varit kastad från en slunga midt i famnen på William, som icke hunnit draga sig undan, och mylord slog igen dörren efter honom, med en sådan fart, att alla försterrutor i slottet klingade.
Jag hade i häpenheten gömt mig bakom en gardin, och den förbluffade William, som tornat emot soffan och blifvit sittande der med den förskrämde mäklaren i famnen, tillbjöd sig att föra honom till sin vagn, ty han var alldeles blek af skrämsel och kunde knappt stå på sina spinkliga ben.
Imellertid så var han mycket chikanerad af det skymfliga afskedet, det syntes, ty ehuru han darrade som ett asplöf, så knöt han ändå handen emot salonsdörren och mumlade så högt, att jag rätt väl förstod honom: ”Du torde komma att ångra dig, lord Hawerfield”.
Jag tyckte, det var rätt oförskämdt af en dylik simpel person att kalla mylord för ”du”, äfven om mylord icke skulle hafva varit så ordhållig emot honom, men karlen var så förvirrad af vrede och skrämsel, att han icke tänkte på hvad han sade.
En stund derefter kom lord Astley ut i förmaket, och då han fick se mig, sade han:
”Hör på, mrs Banks, om den der karlen, som nyss var inne hos mig, någonsin mera visar sig här, så säg till stalldrängarne, att de taga en ridpiska och jaga bort honom, ehuru det kanske vore bättre att föra honom till ett dårhus, hvarifrån han troligen kommit ut”.
Som jag likväl anade rätta förhållandet, att det var en jude, som lånat mylord penningar under hans universitetstid — ty jag hörde talas om något dylikt under hans fars lifstid — emot en sådan der förskräckligt hög procent, som unga herrar bruka få betala, så tyckte jag, det varit bäst, om mylord sökt att sansa sig en smula och förlika sig med honom, och derför så tog jag mod till mig och berättade hvad procentaren sagt, då Will förde bort honom.
Mylord spände ögonen i mig, som om han ämnat säga mig något förskräckligt, men han hejdade sig och vände om in i salonen, utan att yttra ett enda ord, liksom om han blifvit litet fundersam öfver karlens hotelse.
Och sannerligen har man icke sett sådana saker hända, att dylika personer beröfvat lättsinniga och slösaktiga unga arftagare hela deras förmögenhet till slut, eller huru, herr artist? — sade hushållerskan, vädjande till mig med bekymrad uppsyn.
— Jo, det är icke omöjligt.
Men säg mig mrs Banks, vet ni icke den främmandes namn?
— Nej, han nämde intet namn för Wiliam.
— Vet ni icke heller, hvarifrån han kom?
— Nej, jag frågade aldrig någon derom och tänkte icke vidare på saken, men jag förmodar, att han kom ifrån London, dit my lord två dagar derefter reste, och hvarfrån han sedan for utrikes.
— Den der karlen har aldrig varit synlig här sedan?
— Nej, mylord har icke varit hemma här sedan dess, ehuru jag hört, att han på en kort tid återkommit till London, ty mr Crawford, hans juridiska biträde, skref derom till förvaltaren, på samma gång han meddelade honom några befallningar ifrån mylord.
Mrs Banks, som under allt det hon pratat haft ett vaksamt öga på personalen i köket, genom hvars öppna dörr hon kunde se allt, som passerade derinne, reste sig till hälften och utdelade några befallningar eller gaf en tillrättavisning och med en stämma, som icke medgaf någon ohörsamhet, och jag ritade tankfull med min käpp figurer i sanden, under det jag helt tyst inom mig kommenterade hushållerskans nyss gjorda meddelanden.
— Huru gammal var lord Astley, då ni kom hit i huset, mrs Banks? — sade jag efter en temligen lång paus.
— Åh, han var väl en fjorton eller sexton år, kan jag tro, ty jag har nu varit här i tio år.
Percy reste det året till Italien igen, och unga mr Astley var i Oxford, så här var mycket tyst och ensligt ända till jul, då båda herrarne kommo hem på ett par veckor.
— Finnes ingen qvar af de tjenare, som funnos den tid, då den unga lady Hawerfield lefde?
— Jo bevars, på godset finnas visst många.
— Jag menar någon af domestikerna i huset.
— Nej ingen; den sista var gamla miss Spencer, som dog för ett år sedan, hon bodde i ett rum i ena flygeln.
— Miss Spencer?
— Ja, hon hade varit i huset sedan gamla ladyns tid, hon var nära sjuttio år när hon dog.
— Men vet ni icke, hvar någon af de fordna tjenarne nu finnes?
— Nej, i fall ni menar ända sedan den tid, då mylady lefde, då vet jag ingen, jag kände ingen af dem, det är tjugotvå år sedan, hon lefde icke, som ni vet, mer än tvenne år efter sitt giftermål, och vid hennes död var jag bosatt långt härifrån.
Den enda, som jag kan påminna mig, var Morris, lord Percys kammartjenare, han var qvar, då jag kom, och han hade varit hos lorden, allt sedan han var ogift.
— Nå väl, hvart tog han vägen?
Han reste med lorden till Italien och återkom icke hit till Aukwoodhouse, jag såg honom endast en helt kort tid, innan de reste.
Jag tror, att han stannade i London och gifte sig der.
— Och är nu död — sade jag halfhögt, ihågkommande hans enka och hans styfdotter miss Esmeralda, till hvars dansanta assembléer jag blef inbjuden.
— Ja, jag tror väl, att jag hört, det han är död.
Den enda, som ännu är qvar här vid herrgården, är gamla Mary David i grindstugan.
— Mary David, lord Percys amma? — utropade jag glad och förvånad, att jag icke förr tänkt på att söka upplysningar i grindstugan, hvilken spelade en så stor rol i Agnes Mertons berättelse.
— Åh sir, ni känner henne? — sade hushållerskan förvånad.
— Jag känner henne icke, men jag har hört talas om henne.
— Af hvem då sir, om jag får fråga?
— Af en person, som uppfostrat mig, som länge tillhört familjen här, och som nu är död.
— Och det är derför ni så gerna vill höra talas om alla gamla förhållanden här?
— Just derför mrs Banks.
Jag älskar denna familj, som nu nästan är utdöd, och interesserar mig så lifligt för allt, som angår den, att den minsta underrättelse derom är mig dyrbar.
Hushållerskan betraktade mig noga, men den rörelse, med hvilken jag uttalade dessa ord, tycktes öfvertyga henne om sanningen deraf.
Hon teg en stund och tycktes öfverlägga inom sig, under det hon ifrigt fläktade bort de ständigt återkommande flugorna, som glansen af hennes feta näsa förmodligen lockade, och sade slutligen:
— Ja, om det är så, att ni liksom tillhör familjen, då bör ni gå ned till gamla Mary, det är hennes glädje att få tala om lord
Percy och allt sedan den tiden.
Hon är enka sedan många år och bor qvar hos sin systerdotter och hennes man, som nu vaktar grindarne, men här är då fasligt varmt, och de välsignade flugorna äta alldeles upp en stackare — fortfor gumman förargad och steg upp.
Jag hade redan ifrån början funnit hennes smak att välja sin plats midt i solskenet invid väggen mindre behaglig och gaf henne nu, då hon upptäckt sitt misstag, fullt rätt.
Vi skildes åt, sedan jag lofvat att komma upp och dricka thé med henne, innan jag återvände till värdshuset, och jag var redan långt nere i allén, då hennes röda mössband försvunno inom köksdörren.
Genom Agnes Mertons berättelse hade jag redan fattat en så bestämd föreställning om den då fyrtiåriga amman Mary David, att jag nu kände mig öfverraskad att i verkligheten se henne som en nära sjuttiårig gumma.
De tjugofem år, som försvunnit, sedan Agnes mottog sin älskares sista bref här i den lilla stugan, funnos för mig icke till, hela min egen lefnadstid låg i detta ögonblick tom och betydelselös, jag lefde och interesserade mig endast för det förflutna och stod i inbillningen ännu vid den tid, då den döda var passionerad och skön, och den gamla var ung; och då denna skrynkliga gumma betraktade mig med sina skumma och osäkra blickar, föreföll det mig, som om hennes förvandling föregått med ens inför mina ögon.
Hennes lilla rum till höger i grindstugan var snyggt och fint och genomdränkt med denna lukt af enris och lavendel, som gamla qvinnor af hennes klass så högt älska; balsaminerna i fönsterposten voro planterade i hopsinkade, fordom dyrbara krukor af äkta porslin, den höga sängen med sina omhängen af hvitt lärft, tryckt med kineser, sväfvande i luften med parasoller öfver sina spetsiga hattar, några gulnade gamla kopparstick i flugsmutsiga ramar, upphängda på väggen, och de mer och mindre defekta porslinsfigurerna på spiselkanten, alltsammans tydligen härstammande ifrån slottets utdömda förråd, liksom hon sjelf, talade tyst, men otvetydigt om en förgången tid.
Effekten af det hela, den hopkrupna katten vid gummans fötter, den uppslagna bibeln och glasögonen, med bågar så tjocka som stänglarne på en eldtång och lindade med skinn, alltsammans, både hon sjelf och hennes omgifning, liknade så fullkomligt dessa otaliga interiörer af både yngre och äldre målare, ömsom mästerligt, ömsom illa utförda, som man är säker att finna i hvarje museum och hvarje taflegalleri.
Det var icke svårt att få den gamla Mary språksam och lifvad af sina minnen, ehuru hon, att börja med, genast påsatte sina glasögon och länge betraktade mig under fullkomlig tystnad.
— Hm, jaså, jaha, herrn kommer långt ifrån och är resande.
Hm, en blir så konstig, när man blir gammal.
Allt, som man förr har hört, ringer jemt i ens öron, men man har svårt att förstå hvad som verkligen säges omkring en, och hvad man sett som ung, det tycker man sig se, fast det icke mera finnes, — sade hon suckande och strök den stora katten, som vid mitt inträde hoppat upp i hennes knä.
— När herrn kom in så der genom dörren och böjde på hufvudet och satte sig ned och strök bort håret ur pannan, så var det någonting, som hoppade till i mitt gamla hjerta, och sjelfva rösten, när herrn började tala, gjorde mig underlig till mods.
— Hvad då, mrs David?
Säg mig, hvad det var, som oroade er? — sade jag öfverraskad och med klappande hjerta.
— Åh, herre Gud, ni skall bara skratta åt mig!
Men jag ser så sällan någon främmande och aldrig någon ung fin herre förstås.
Och jag mindes nu så lifligt min lille käre Percy, lord Percy vill jag säga, då han var vid edra år.
Just så der brukade han komma in till mig.
Hans röst var så mild och vacker, och alldeles så der böjde han på hufvudet, och en smula lutad höll han sig, för han växte alldeles för fort och var spenslig och klen den tiden.
Ja, ja, jag ser honom för mig, alldeles som om han lefde.
— Berätta mig om lord Percy, mrs David, — sade jag rörd, — om hans ungdom, om hans giftermål och hans vackra fru och om deras barn.
Det roar mig så mycket att höra allt om de döda och deras tid.
— Åh kors!
Det var besynnerligt, att en ung herre bryr sig om något annat än hvad han sjelf ser och känner, — sade gumman förvånad, fattade den grofva blå ullstrumpan, som hon lagt ifrån sig, då jag inkom, och tog betänksamt upp de tappade maskorna.
— Huru kom det till, att lord
Percy icke gifte sig med sin kusin, den vackra miss Hochtinton, som man säger, att han älskade i sin ungdom? — fortfor jag, för att inleda samtalet.
— Åhja, hon var visst mycket vacker, och jag tror väl, att han tyckte mycket om henne, men hans farmor, gamla ladyn, satte sig deremot, och lord
Percy var då så ung,... det var stor synd om den stackars flickan, det är visst, för hon älskade honom af hela sitt hjerta ... men i alla fall var jag glad, att det gick så, som det gick.
— Huru så, skulle icke miss Agnes hafva passat för honom, tror ni?
— Gud vet, jag förstod mig icke rätt på henne, hon hade något så konstigt i sina ögon ... i alla fall blef lord
Percy sedan så lycklig, och hans fru var en engel, så vacker och god, men sorgen öfver deras lilla gosse dödade henne, det tror jag.
Hvad menar ni, Mary?
Eller hade de ännu en son utom lord Astley?
— Nej, nej visst icke, men jag menar hans sjuklighet som barn.
— Men han är ju nu en frisk och kraftfull man?
— Ja visst, han ser mycket ståtlig ut, men se det kunde man aldrig tro, och den stackars unga modern fick aldrig upplefva denna lyckliga förändring.
— Hade han då varit sjuklig allt sedan han föddes?
— Nej, alls intet, och det var derför hans svaghet grämde mylady så mycket mera, tror jag; om hon aldrig först sett honom stark och vacker i flera månader, så skulle hon kanske icke sörjt så mycket.
— Berätta mig, huru det förhöll sig med barnets sjukdom, jag ber er, Mary ... det förefaller mig besynnerligt med dessa förändringar.
— Åh nej, det var icke besynnerligt, när man vet, hvaraf det kom, det var helt naturligt, fast det var sorgligt.
— Nå väl, hvari bestod då denna sjukdom?
— Ser ni, det var första sommaren, som herrskapet vistades här vid Aukwoodhouse.
Lord Percy hade gift sig i Italien med lady Clara, som var en mycket rik arftagerska af samma familj som hans farmor, och som den gamla ladyn redan för längesedan hade bestämt åt honom.
Hon var, som sagdt är, så vacker och så mild och glad, att lord Percy bara behöfde se henne för att älska henne, och det unga paret stannade qvar utomlands nära tvenne år, tills gamla ladyn här hemma dog, ty jag tror, att den unga frun icke gerna ville vistas tillsammans med sin mans farmor, som hade rykte om sig att vara väl sträng och svår; allt nog de kommo icke hem förr än ett helt år eller mera efter hennes död, och deras lilla gosse var då fem månader gammal och det allra vackraste barn, med stora blå ögon, alldeles som faderns, och så lik honom.
— Men Mary, lord Astley har ju svarta ögon och svart hår och liknar icke alls sin far, har man sagt mig.
— Ja, se det var ju besynnerligt, det växte alldeles kort, och så småningom blef han alldeles olik mot hvad han var i sin spädaste ålder.
— Men det är ju alldeles obegripligt!
— Föll man aldrig på den tanken, att barnet kunde vara bortbytt?
— Bortbytt! — utropade gumman häpen.
— Nej, aldrig i verlden, hvem skulle kunna tänka något sådant.
Och hvartill skulle det väl tjena?
Hvem skulle kunna göra något sådant?
— Hans amma i första rummet, som troligen hade ett eget barn.
— Nej, hennes eget barn var dödt, hon var italienska och tycktes vara en from och gudfruktig qvinna.
Huru kunde ni komma att utsäga en sådan förmodan? — sade gumman missnöjd och helt och hållet förvirrad.
— Åh det föll mig bara in, eftersom lord Astley verkligen liknar en italienare, men bry er icke om mina ord, Mary, utan fortsätt er berättelse!...
Percy och hans fru voro då här vid Aukwoodhouse?
Den gamla amman teg imellertid, hon syntes tydligen träffad af mitt oöfverlagda yttrande och var så försjunken i förvåning eller betraktelser, att det dröjde en lång stund, innan hon återkom i sin förra tankegång.
— Ja, de voro här, — sade hon slutligen, liksom med våld bortjagande den plötsliga förvirring, som mina oförsigtiga ord åstadkommit inom henne, — de bodde i slottets vestra våning, som blifvit iordningstäld till deras ankomst, och den lilla Astley växte och blef mera kry för hvarje dag: han hade, som jag sade, en italiensk bondflicka till amma, en storväxt och vacker qvinna, som tycktes mycket älska sitt ambarn, men jag, som ofta såg henne i parken med den lilla gossen, hvilken låg och sof i sin korgvagn, jag märkte snart, att hon hade kommit i kärlekshandel med mylords kammartjenare, en mycket sprättig herre, som ville vara fasligt fin, och som med sitt prat förvillade den stackars flickan, så att hon ofta försummade barnet.
— Det var väl en månad eller så, som herrskapet vistats här, då de reste bort på en fjorton dagar för att helsa på myladys mor; det tycktes väl icke vara någon fara vid att lemna barnet hemma med amman, så mycket mera som hushållerskan och gamla miss Spencer voro hemma och båda skulle vaka öfver gossen, men ordspråket säger, att många kockar koka dålig soppa; den ena af dem litade på den andra, och nog tyckte jag, att det varit klokare, om mylady eller lord
Percy sagt ett ord åt mig, som af alla bäst förstod, huru ett barn borde skötas.
Jag vill visst icke säga något, men hade jag fått det uppdraget, så tror jag, att olyckan aldrig skulle händt.
— Hvilken olycka menar ni, Mary?
— Vänta, skall ni få höra ...
Nå, herrskapet reste, och samma qväll, en timme derefter eller så, så sitter jag här nere som vanligt utanför stugan med mitt arbete, ty min man lefde då och var grindvaktare, som ni kanske vet, jag satt just och påminde mig, huru vacker mylady var, med sina blonda lockar och den lilla hvita hatten, då hon sträckte sig fram ur vagnen och nickade åt mig, när jag öppnade för dem, då de foro ut genom parken, och jag gladdes i mitt sinne öfver deras lycka, ty jag älskade lorden så högt, som om han varit min egen son, efter som jag sjelf inga barn hade ...
Ack, det var sista gången jag såg dem riktigt lyckliga och glada tillsammans.
Nå, jag kom sedan att tänka för mig sjelf, att jag sett Enrichetta, så hette amman, gå ned åt parken med barnet, och strax derefter Morris, som begagnade herrskapets frånvaro för att smyga sig efter ned till henne.
Det dröjde imellertid länge, jag såg henne icke återkomma, och det började bli för sent för gossen att vara ute.
Nu var olyckan, att
David gått bort, så att jag vågade icke lemna grindarne, och då han ändtligen kom, så var klockan nära åtta på qvällen.
Det var visserligen midt i sommaren, men jag kunde ändå icke föreställa mig, att kärleken kunde så förvilla amman, att hon ännu var qvar ute i qvällsluften med gossen.
Jag gick i alla fall framåt parken, och hvad får jag se, om icke Enrichetta och Morris, som båda sågo mycket bestörta ut, då de fingo se mig, och skyndade uppåt slottet, dragande den lilla öfvertäckta vagnen med sig så fort, att barnet började skrika.
Jag tyckte genast, att hans skrik lät hest och besynnerligt, och jag ropade åt amman, att hon visst förkylt gossen, då hon så sent på qvällen låtit honom sofva ute vid dammarne, der det alltid stiger upp fuktiga töcken, men hon svarade ingenting, ehuru hon rätt väl förstod engelska, utan försvann med barnet innom slottsporten.
— Jo, hvad hände?
Min aning slog alltför riktigt in: om natten insjuknade gossen mycket häftigt, men amman, som var rädd för förebråelser, nämde ingenting derom förr än andra dagen, och detsamma hade det väl också varit, ty innan andra qvällen var han alldeles uppsvullnad och vanstäld af fullt utslagna smittkoppor.
Det var fasligt besynnerligt, eftersom han kort förut blifvit vaccinerad, men jag har då aldrig kunnat tro på den dumma uppfinningen att med flit sätta koppor på barnen för att skydda dem derför: nu såg man också, att det alls icke hjelpte.
Morris skickades genast för att underrätta herrskapet om hvad som skett, men olyckan ville, att hästen störtade med honom på vägen, så att han blef skadad och uppehållen en hel dag, och först tre dagar derefter kunde de återkomma hit.
Här församlades så många läkare, som funnos i hela Cornwallis, men hvad skulle man göra?
I flera månader sväfvade barnet mellan lif och död, och då han ändtligen ansågs räddad till lifvet, fruktade man, att han skulle blifva blind, och så klen var han i tvenne år derefter, att man aldrig trodde, att han skulle blifva gammal.
Och aldrig blef han sig lik mera som förut, ehuru han just icke fick så svåra ärr.
Jag ville aldrig säga min tanke och tro, att ammans vårdslöshet var skulden till hans sjukdom; det skulle ingenting tjenat till och skulle icke hjelpt saken ändå, och den stackars myladyn förebrådde sig i alla fall så hårdt, att hon lemnat honom, att hennes helsa för alltid blef bruten deraf.
Den gamla Mary tystnade och hemtade andan; hon hade talat så ifrigt, lifvad af sina minnen, att hon var helt varm, och jag hade åhört henne med ett interesse så lifligt, som vigten och betydelsen af hennes tal för mig gjorde fullkomligt naturligt.
Så hade jag då nu funnit lösningen af gåtan; det oförklarliga, att en mor kunnat vara helt och hållet bedragen, och att ingen insett eller misstänkt en förvexling, som tycktes alldeles omöjlig.
Tillfälligheten af denna sjukdom hade gynnat ammans och hennes medbrottslings djerfhet och på ett sällsamt sätt förhindrat Agnes Mertons hämd och gjort äfven detta brott gagnlöst för hennes afsigter.
— Den stackarn, — återtog Mary efter en stund, — hon blef nog straffad ändå, ty hon fick sjelf kopporna strax efter och dog deri.
— Hvad!
Hvad säger ni, Mary, är hon död? — utropade jag bestört och sprang upp ifrån stolen, på hvilken jag suttit, i häftigheten af min rörelse att se äfven detta sista hopp om sanningens upptäckt försvinna.
— Är ni verkligen säker på att hon dog?