Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Törs jag fråga om släkten?
-- Fadern, höfvitsman på Himmelsborg i Tyskland; torde vara bekant.
Modern född Stjerneld.
God familj, eders kärlighet.
Gycklet i detta släktregister undgick ej fru Beatas skarpsynthet.
Hon anmärkte, att hennes majestäts betjening alltid borde inlämna prästbevis för att inskrifvas i borgen och åtnjuta dess privilegier.
-- Må vara, genmälde Kristina.
Jag gifver jungfru
Hagar prästbevis.
Jag är den svenska kyrkans öfverhufvud.
-- Ännu icke, ers majestät.
Där skall ock vara betyg öfver god frejd och kristelig lefnadsvandel.
Jag såg denna lättfärdiga tösen falla en dragon om halsen ute i förrummet.
-- Hvad? sade Kristina med en drottningablick på den anklagade.
-- Men det var ju min bror Bennu, som de kalla Urban Niemand, genmälde Hagar häpen.
-- Ers kärlighet hör det, återtog Kristina med en högdragenhet, som bevisade, att örnungen fått vingar och ej ämnade låta klippa dem.
-- När jag intygar min betjenings goda frejd och kristeliga lefnadsvandel, förmodar jag detta vara betyg nog.
-- Jag fördristar mig att tillsvidare det annorledes jugera, och där som eders majestät består i sitt uppsåt att taga denna misstänkeliga unga person i sin tjenst, är min tjenst öfverflödig.
Jag skall underdånigst anhålla om mitt afsked hos dem som vederbör.
Kristina tvekade.
Så långt hade hon icke velat drifva sitt uppror.
Men förödmjuka sig inför dessa hersklystna Oxenstjernor -- aldrig!
-- Eders kärlighet, sade hon, torde icke undandraga mig och riket sin tjenst för misstankar utan rimmelig grund:
Jungfru Hagar Ring inskrifves bland min betjening och inflyttar i blå rummet, som sagdt är.
Det tillkommer eders kärlighet, som väckt soupçonen, att den bevisa, och där det skulle finnas vara något otillbörligt, som eders kärlighet tror, vill jag underställa det riksförmyndarnes pröfning.
Fru Beata betygade med stel ceremoni sin underdåniga vördnad och aflägsnade sig, utan att bevärdiga föremålet för sin vrede med en blick.
Tjensten som öfverhofmästarinna blef henne mer och mer olidlig.
Men bevisen för hennes misstankar mot den nya favoriten voro ej lätta att framlägga.
Därmed sammanhängde en viss källare och en trolldomshistoria, grundad på pigskvaller.
Snarare kunde en misshagelig person skaffas ur vägen på grund af en tvetydig börd.
I denna tid och bland denna stolta adel fanns ingen så sårbar punkt, som börd och familj.
Det oskyldiga föremålet för en så skarp träta på maktens höjder kände sig olyckligt och besviket.
Hagar förstod ganska väl, att öfver henne, och i husliga frågor öfver drottningen, stod numera en mäktig, en oförsonlig fiende, en Oxenstjerna, och att mellan dessa två stormakter skulle hon krossas lättare än ett rö.
Borde hon icke förödmjuka sig för den mäktiga frun och tigga om hennes gunst?
Nej, de, som Gud adlat, få ej förnedra sig.
Hellre fly bort till sin förre beskyddare eller till Finlands skogar och valla korna i Kaskas torp!
Fly, svälta, försaka, dö i mörker, men icke förnedra sig!
Den unga drottningen anade dessa tankar, som voro ett återljud af hennes egna.
-- Var vid godt mod, sade hon, jag skall beskydda dig.
Förstår du inte, du lilla skalmask från ett finskt svedjeland, att denna trätan går högt öfver ditt hufvud?
Du kan komma och gå, utan att ett löf röres i Sveriges rike.
Det är mig de behandla som ett barn och glömma, att jag vuxit dem öfver axlarna.
Ännu två år, och de skola böja sina stolta nackar; du skall få se, du skall få se!
De känna mig ännu inte, men de känna mig nog för att redan frukta mig.
För hvarje sol, som går ned, droppar en dag bort af den korta tiden för deras makt och min vanmakt.
För hvem skulle du frukta?
Du skall redan i dag börja din syssla.
-- Låt mig gå!
Nådigaste fröken, låt mig gå!
Jag är ej rädd; jag kan gå i elden, om ni befaller det, men jag kan ej hvar dag hyckla ödmjukhet för den elaka frun, som har inseendet öfver borgens hoffolk.
Om nådig fröken visste hur hon behandlat mig i Norrköping för att jag ej ville yppa frökens hemlighet!
När jag var ett litet barn, vågade ingen gifva mig ris, och hon hotade mig med riset, ja med skampålen.
Ännu aldrig har jag varit en fånge, och hon stängde mig sjutton timmar utan mat i en kall och mörk källare.
Nu vill hon göra mig vanfrejdad, kanske som trollpacka ...
-- Nej -- sade Kristina eftersinnande -- ej som trollpacka, det kan hon inte bevisa, men som en person af oäkta eller neslig börd.
Hagar ... det är af nöden, att du säger mig allt hvad du vet om din börd.
Hagar berättade allt hvad hon visste om denna sin tillvaros dunkla gåta.
Hvarje ord genomborrade hennes slutna inre såsom ett pikstygn, men hon måste tala, det gällde lifvet.
Kristina visste något om världen; hon kombinerade fakta lugnt och beräknande.
-- Du är alltså endast guddotter till Kurck?
Din mor var af utländsk börd, en utblottad flykting, men af rik härkomst.
Din far ... låt se, 1626?
Datum?
-- Natten mot den 8 December.
Det var samma natt jag föddes i Stockholms slott.
-- Man har sagt mig det.
-- Under samma stjärnor?
-- Samma stjärna, som talade till nådig fröken i drömmen, har äfven talat till mig och min bror ... han, som kallar sig Niemand ... han, som var här i går.
Han var här före solens uppgång, som stjärnan förutsagt.
Si, det skedde ändå, som skulle ske!
Vi voro här alla tre!
-- Tre, säger du?
Vet du väl, Hagar Ring, att om jag vore konung Herodes, skulle jag låta döda dig och din bror, så lärd du är och så morsker han!
Det är farligt att leka med stjärnor: det får inte finnas mer än en Jupiters skyddsling i Sveriges rike.
Å, var trygg: jag är inte Herodes, inte heller Herodias; du och din bror skola få lefva, med villkor att ej konspirera.
Drömmar, det där om stjärnor, som droppa ned och befrukta människolif!
Men konspirationer mot troner och dynastier, det är ingen dröm, det är världshistoria.
Om du kommer att stå mig nära -- det är möjligt, jag vet det inte ännu -- så finnas de, som skola begagna dig till ett redskap.
Var då uppriktig och säg mig allt, allt, du förstår!
Förhäf dig inte, om du vill lefva!
Tänk ej, att vi äro tre!
Jag säger dig, myra, att det finnes tre kronor i Sveriges vapen, men det svenska lejonet är blott ett ...
Ett sådant litet krypdjur, som du, och inbilla sig stå under Jupiters beskydd! ...
Godt, du vet nu hvem jag är och hvem du är, likasom fru Beata skall veta det.
Rätta dig därefter, så står jag dig bi.
Du är den enda kvinna, som jag kan lida, förutom Ebba Sparre ...
Men vi skulle utgrunda din härkomst ... 1626?
Det var under salig konungens polska krig i Liffland.
Din moder måste ha varit därifrån, men din fader svensk eller finne, eftersom denna liffländskan kommit öfver till Finland.
Vidare: din fader måste ha varit en krigare, ty det är endast i krig man lär sig en sådan grymhet mot kvinnor.
Och sedan: din fader måste ha varit en man af hög börd, ty det finns intet skäl för en person af låg härkomst att hålla sig dold efter en så alarmerande tilldragelse som den med din mor.
Han måste ju fått kunskap därom, såframt han lefde.
-- Jag är viss, att han var död, inföll Hagar, som upprörd, men tårlös följde gången af dessa gissningar.
Drottningens första, häftigt yttrade anspråk att vara Jupiters enda rättmätiga skyddsling väckte i Hagars bröst en hemlig protest.
Hvad fråga stjärnorna efter kojor eller konungaborgar?
-- Det är inte troligt, att din fader var död, fortfor Kristina i sin kalla beräkning af möjligheterna.
-- Han skulle då varit nyligen död; din mor skulle ha burit sorgdräkt och inte begifvit sig vintertid ensam ut i ett främmande land.
Det är troligare, att hon varit förskjuten, nesligt förrådd af den, som bort vara hennes beskyddare, men som haft sina skäl att öfvergifva henne.
Det faller mig för, som skulle allt tyda på, att din fader varit en officer, som bedragit sin hustru ... eller sin älskarinna.
Därpå hänger till sistone allt.
-- Nådig fröken ... jag beder ... ej mer!
-- Jo, här är fråga om heder och namn.
Du säger, att inga efterforskningar blifvit anställda, förutom tacksägelsen i kyrkan efter den döda.
Slik uraktlåtenhet kommer mig mäkta underlig för.
Där måste dock finnas i grannskapet de, som sett din mor vandra på landsvägen och som härbergerat henne nästföregående natt.
Hvarför hafva dessa så platt förtegat hvarifrån hon kommit och hvad hon tilläfventyrs sagt?
Hafva de varit medskyldige i ett brott och mutade att det förtiga?
Eller ha de allenast gapat i vädret, såsom dessa finska tjurskallar pläga, innan något i dem finner väg från ögonen till tungan?
Jag skall låta skrifva till landshöfdingen öfver Nyland Knut
Lilliehöök, att han granneligen efterspanar allt hvad denna saken rör i Karlshamn, eller hvad heter socknen?
-- Karis.
-- Nåväl, i Karis och långs hela kusten af Finska viken.
Fru Beata skall dig intet anamma.
Är du af adel och äkta börd, skall dig ske den heder dig tillkommer.
Är du en fiskmås, den intet näste hafver, måste du i två år bida och, där som du är mig trogen, skall jag dig intet glömma hvarken med namn eller heder.
Gå nu till din anvisade bostad, och kom sams med pigorna; de begära intet bättre, än att göra fru Beata förtret.
Jag rider ut med furstinnorna; jag vill ock se Niemand rida, efter han kommit helskinnad, där Duvall ridit omkull.
Klockan nio red drottningen ut på sin Caballero med talrik svit och hälsades, hvar hon visade sig, af jublande folkskaror, som ännu gingo i segerrus.
Niemand red bland eskorten i ny mundering och kallades tidtals fram till drottningens sida.
Han såg mindre och klenare ut än i går; han var blek och sjuk: denna vinterresa hade kunnat knäcka en osårad man.
Hans lilla figur väckte i början de långe lifgardisternes löje, hans gunst afund.
Men knektarne hade förnummit, att pilten lärt rida hos Åke Tott.
Detta var ett namn, som behöll sin klang hos alla Sveriges och Finlands ryttare.
Att ha varit herr Åkes lärjunge, det var som ett silfverremtyg, det kastade glans öfver häst och karl.
Niemand hade fått välja en häst i hofstallet; han hade förstått att välja den bästa, och han förstod att rida honom.
Ingen onödig bravur, allt lugnt, säkert, sadelfast och behagfullt.
Huru denna häst lydde tygeln!
Lifgardisternes första löje förbyttes i undran; drottningen, själf så säker i sadeln, betraktade gossen med oförställdt välbehag.
Han kunde rida, han.
Ridturen gick ut öfver bron till Norrmalm, Artillerigården och de då öde och obebyggda nejderna af Ladugårdslandet.
Voro Stockholms bebyggda gator allt annat än lätt farbara, så mötte i dessa obanade, än sumpiga, än bergiga utkanter mera brydsamma hinder.
Det roade Kristina att afvika från landsvägen, spränga uppför en bergklack eller sätta öfver en göl för att bry sitt kvinnliga följe, hvilket ej aflopp utan små missöden.
Furstinnan Kristina Magdalena, som snart skulle stå brud, sjönk ned i en sumpmark och bärgades af fästmannen, markgrefven Fredrik af Baden-Durlach.
Furstinnan Eleonora Katarina vrickade sin fot; hofjungfrurna togo omvägar kring oländiga ställen, blefvo efter och utskrattades.
Vid Nybroviken stodo lämningar efter en gammal befästning.
Kristina stannade vid en mur, som syntes omöjlig att öfverrida, och frågade sina kavaljerer, om någon vågade satsen.
Unge Gustaf Bonde försökte; hans häst vägrade.
Kapten Lorentz von der Linde, hemrest från kriget, företog en halsbrytande sats.
Det gällde endast en tum lägre, men denna tum hade så när för alltid afbrutit den tappre kaptenens krigarebana och blifvande friherreskap.
När han lyckligen framdrogs med en skråma i pannan under sin störtade häst, tvekade äfven de modigaste att förnya vågstycket.
Lille Niemand red fram, sporrade sin häst i skarpt traf vid ruinens ytterkant, hoppade stående upp i sadeln och därifrån med ett saltomortale öfver muren.
Ingen akrobat skulle ha gjort det bättre.
-- Detta är danskonst, icke ridkonst, knotade kavaljererne.
-- Gören det efter, gode herrar! skrattade drottningen.
Vid stranden af viken låg tunn is, och Kristina var i sitt öfverdådiga lynne.
Hon red till iskanten, afdrog en ring från sitt finger och kastade honom utåt isen, så långt hon förmådde.
Ringen rullade framåt, fördes af blåsten och blef liggande vidpass tjugu famnar från stranden.
-- Hvem återhämtar min ring? frågade drottningen.
Några bland herrarne stego af och profvade isen med störar.
Den befanns kunna möjligen bära ett sex års barn.
-- Niemand är den lättaste; Niemand ut!
Men Niemand behagade icke; han satt orörlig i sadeln.
Ifrig att vinna drottningens ynnest, framdrog en lättfotad fransk lutspelare vid namn
Beschon bräder från stranden och begynte utlägga en gångbro.
Han hade kommit så nära ringen, att han nästan kunde räcka den med sin utsträckta arm, lutade sig framåt, sträckte sig, töjde ut sig ... slutligen fattades blott en handsbredd.
Då hade Beschon öfverskridit jämviktslagarna och låg sprattlande insjunken mellan den krossade isen.
Två motsatta rop hördes bland åskådarne; det ena högljudt: till hjälp! det andra anständigtvis dämpadt: till botten med musikanten!
Beschon var icke väl tåld för sin inställsamhet och för sin gunst hos furstinnan Eleonora Katarina, som sedan fick ångra denna bevågenhet.
Några af sviten sprungo ut på bräderna och lyckades, ej utan fara, rädda fransmannen.
Våt och frysande befann sig Beschon ej förr på det torra, innan han i denna sorgliga skepnad gjorde sin underdåniga reverens för drottningen.
-- De votre majesté le très humble serviteur!
-- Ja, jag ser nog, att Beschon är våter -- svarade Kristina med ohejdad munterhet -- men hvar är min ring?
Den olycklige, han hade glömt ringen, såsom man i farans stund glömmer allt utom räddningen.
Han var förekommen: den lille sergeanten hade slingrat sig mellan hans räddare, uppfångat den kungliga underpanten från ett flytande isstycke och framräckte den nu på sin värjspets med en honnör för drottningen.
-- Ja, hvad vill ni jag skall göra, min käre Beschon? sade drottningen, allt i sitt muntra lynne.
-- Äran är den tappres, men vinsten den klokes.
Ni täckes mottaga min beundran och sergeant Niemand min ring.
Efter detta lilla äfventyr återvände ridsällskapet i sporrstreck till slottet, där middag för alla serverades vid den kungliga taffeln.
Det säges, att aptiten vid denna måltid varit en sådan, som man endast erfar efter en forcerad ridt i novemberkyla och sträng blåst, med en ung drottning och ett förlofvadt par i spetsen för kavalkaden.
Efter måltiden lät drottningen inkalla sergeant Niemand och Hagar Ring.
Sergeanten öfverraskades af frågan:
-- Ditt namn?
-- Urban Niemand, sergeant ...
-- Ja, jag vet.
Jag vet också din ålder och din födelseort.
Men hvarifrån fick du namnet Urban?
-- De sade, att det var efter påfven.
-- De?
Hvilka de?
-- Nunnorna, som döpte om mig i Ingolstadt.
-- De sade så.
Kristina brusade upp.
-- Du eländige affälling!
Vara sexton år, ha fått en kristelig uppfostran, tjena med utmärkelse i min tappra här och låta omdöpa sig till katolik!
Vet du då inte, att den, som sviker sin tro, han sviker sitt samvete, sin ära, sitt fädernesland och är icke värdig att tros af en hederlig man!
Min Gud, vara lutheran och bli katolik!
Det är ju att gå från dagsljus till blinda natten.
Huru kom du till en så ömkansvärd villfarelse?
-- Jag var sårad och sjuk.
Jag lät dem göra med mig, som de ville.
-- Hans uppfostran bland herr Åke Totts ryttare var allt annat än kristelig, vågade Hagar tillägga.
-- Nå -- fortfor Kristina lugnare -- har du inte känt någon längtan att återvända till den sanna evangeliska läran?
Vet du inte, att vi strida för vår lutherska tro mot påfven och djäfvulen?
Blygs du inte att öfvergifva den tro, för hvilken salig konungen gick att i marken dö?
-- Jag skall gärna vara lutheran, om ers majestät befaller.
-- Befaller?
Jag kan befalla dig att gå i döden som ärlig knekt, men jag kan inte befalla dig att tro en prick i katekesen, om inte Gud och din själs frälsning befalla dig det ...
Han anser mig för en påfve, den där!
Jag vakar om nätterna för att vederlägga de reformertes villfarelser, och så låta mina egna knektar döpa om sig till papister! ...
Hur var det stället, Hagar, som du citerade från Petri Ravennelii Bibliotheca sacra?
Hagar uppläste ur minnet ett latinskt citat mot katolikerne ur denne då berömde teologs stridsskrifter.
-- Ja, är det inte så?
Cæcos cæci curant, insanos insani4 ...
Men han förstår inte latin, den stackaren, din broder ...
Niemand, jag skall tala vid hans vördighet Johannes Matthiæ, att han upplyser ditt mörka förstånd ...
Ynglingen teg.
-- Vet du det inte?
Din fader var en officer, som öfvergifvit sin hustru.
Öfvergif aldrig en kvinna, Niemand, åt hvilken du gifvit ord och löfte!
Det är en dödssynd; det hämnar sig på dig och dina barn.
Vet du ingenting om dina föräldrar?
-- Han sade, att jag var hans dotterson.
-- Hvilken han?
Kristina blef otålig.
Hon hade nu fått en gåta att utreda, hvilken lifligt upptog hennes tankar, tilldess att den skulle undanträngas af en annan.
-- Han, som de kalla Ruben Zevi i Regensburg.
En jude.
-- De Geer känner honom.
Den rikaste ockrare i Europa.
Judarne ha två meriter: klokhet och pengar.
Och du skulle vara Ruben Zevis dotterson?
Hvaraf visste han detta?
Fotnot 4:
De blinde bota de blinde och de fåvitske de fåvitske.
-- Af ett porträtt och en bröstnål.
Det var den, som grefvinnan Brahe gaf mig på Lavila.
De hade stulit nålen från mig, när jag låg död i Neunburg, och juden gaf mig honom tillbaka.
-- I Neunburg?
Visa mig nålen!
Niemand nödgades anlita Hagar, ty nålen var insydd i liftröjan under hans kyller.
Under denna toilettfråga, som utagerades bakom en skärm, begynte det mörkna.
Kammartärnan
Fiken inträdde för att tända lampan, men anvisades att vänta i förrummet.
Kristina betraktade i skymningen den fint arbetade silfverliljan.
-- Hvilket utsökt arbete!
Hvar har grefvinnan
-- Vet icke.
Tror af herr Åke ...
Generalmajor Slange har känt min far ...
Det var min far, som red öfver honom, skyndade Niemand att tillägga, vid hågkomsten af de sista ord han trodde sig hafva hört från Slanges läppar.
-- Din far lefver!
Hagar, sätt upp en promemoria på allt hvad din bror vet om nålen och juden!
Vi ha fått korn på vargspår och räfspår.
Hade jag nu denne jude i Stockholm! ...
Sergeant Niemand!
Du har blifvit sårad i Neunburg och sårad vid Breitenfeld.
Fältmarskalken har hedrat dig med ett befäl vid mycket unga år.
Du har framburit en segertidning och ... du rider ej illa.
Begär en nåd af mig ... under villkor, att du återgår till lutherska läran!
Sergeant Niemand teg under styf militärisk honnör.
Han hade ju i rikt mått allt hvad han önskat.
Efter en stunds förlägen tystnad trodde han sig ha funnit ett lyckligt påhitt.
-- Eders majestät, sade han, var så nådig och gif Hagar en bok!
Hon är kär i böcker.
Åter skrattade Kristina, såsom man skrattar vid sexton år.
-- Är du icke den gossen, du, som satt under gökträdet och begärde få lefva tills han dör?
Semlor åt bagarebarn?
Har hon inte hyllorna fulla?
Men Hagar skall få en bok.
Välj, bokmal!
Hagar, hvem hedrar du med ditt snillrika val: Cicero eller Plato?
-- Jag tackar underdånigst.
Om nådig fröken kan umbära vulgata ...
Det är underliga bilder ...
Jag har aldrig ägt en bilderbok.
-- Jag berömmer inte din smak, men tag vulgata med Adams refben och alla de sju vredesskålarna ... allenast du inte gifver dig till papist, som din bror ...
Begär du ingenting för dig själf, Niemand?
-- Jag begär att få dö för ers majestät, svarade gossen okonstladt, utan aning om den ridderliga courtoisin i dessa enkla ord.
Sveriges unga drottning kände sig ett ögonblick rörd.
Måhända tänkte hon på de många tusenden, som nu för hennes ära, hennes makt, hennes rike föllo på slagfälten eller tynade bort i fältlasaretterna.
Hon räckte sergeanten sin hand att kyssa.
Därpå yttrade hon i skämtande ton:
-- Lycklig du, som får strida under en sydligare sol!
Se, vår korta novemberdag lämnar oss redan i mörker.
Och där ... där är stjärnan, som lyser öfver oss tre!
Jupiters stjärna!
Tre kronor, men ett lejon!
Och den stora klara stjärnan lyste in genom det mörka slottsfönstret på hafvets flytande spån, på fältens blödande fåle, på Sveriges rikes krona öfver en otamd flickas glänsande panna.
Några korta minuter såg hon dem alla tre -- hon, som icke var kärleken, endast makten -- och därefter skulle de åter droppa bort i det okända fjärran, växlande, såsom hon, sitt läge vid horisonten.
Den vandrande juden.
På senhösten 1642 kom ett rykte i omlopp på flera orter i södra Finland, att man sett den vandrande juden.
Sagan om Ahasverus, Jerusalems skomakare, som vägrade frälsaren att hvila vid sin port på vägen till Golgatha och därför dömdes att vandra utan ro till tidernas ände, hade uppkommit i sextonde seklet och finnes omständligt berättad af en okänd författare, I. H. R., som därom utgifvit en skrift, daterad Reval den 11 April 1604.
Enligt denna berättelse har den vandrande juden blifvit sedd och vidtalad af många vittnen i Hamburg om vintern år 1547, i Madrid år 1555 och, tid efter annan, i flera länder, såsom i Ryssland och Polen, samt nämnda år 1604 äfven i Reval.
Under trettioåra kriget sades han hafva uppträdt på många orter i Tyskland.
Alla soldater, som på denna tid återvände från kriget till hemorterna, visste berätta om Jerusalems skomakare, och några påstodo sig själfve ha sett honom.
När därför i November 1642 en lång, hvithårig gammal man af främmande utseende, dräkt och tungomål oförmodadt visade sig i staden Ekenäs, var det ganska naturligt, att folket trodde sig igenkänna den vandrande juden.
Han kom såsom uppstigen ur hafvet, man visste ej huru och hvarifrån, ty sjöfarten var redan slutad för detta år, och is låg vid stränderna.
Väl trodde sig någon ha sett en Danzigerskuta i den månljusa natten lägga till vid en utkant af hamnen och snart åter afsegla.
Men hvartill behöfde den vandrande juden ett fartyg?
Var det icke en småsak för honom att gå öfver hafvet?
Den främmande gamle mannen, som åtföljdes af två tjenare, lika underligt klädde och lika tystlåtne som han, tog in i ett härberge, åt en tarflig måltid som andra dödliga och begaf sig därefter på besök till prästen.
Där begärde han att få genomse förre kyrkoherdens, mäster Sigfrids, efterlämnade papper, och då dessa mest innehöllo stjärntyderi, som ingen annan förstod, var det tydligt, att Jerusalems skomakare sökte läsa i stjärnorna slutet på sina vandringar.
Följande morgon var han åter försvunnen, efter att hafva frikostigt betalat sitt nattläger, hvilket visserligen var mera oförväntadt af en skomakare och en jude.
Nästan vid samma tid -- alldeles på samma tid, påstod folket, ty hvarför kunde ej den vandrande juden uppträda samtidigt på flera orter? -- visade sig den obekante i Karis.
Aftonbrasan sprakade i den stora spiseln på Kaskas torp, där Dordej tillredde kvällsvarden, flitigt rörande i en gryta med kokande välling.
Från grytan uppsteg likväl icke nu den behagliga ånga, som är hungriga barns förtjusning i en fattig torpstuga; det var någonting obehörigt däri, det var den tydliga tillsatsen af hälften bark i mjölet.
Åkern hade gifvit missväxt, fogden hade utpantat resterande spannmålskappar; kriget, kriget utkräfde sin tribut utan förskoning.
Dordej var samma hurtiga, aldrig rådlösa moder för en talrik barnskara, som alltid förr.
Det fanns andra, som åto rena barken, och brodden lofvade nästa år bättre skörd.
Thomas slöjdade med sin enda arm en slädmede; det gick illa och långsamt, yxan var slö, knifven tog ej så jämna spånor som förr.
Äldste sonen
Tommu spjälkte ett stycke furu till pärtor.
Äldsta dottern Sigfrida spann.
En yngre syster kardade ull.
Mannu täljde pilar.
De mindre barnen gjorde sig hårlockar af hyfvelspån.
Mörker och fattigdom sågo in genom stugans enda fönster, men de sågo ett folk, vant att försaka.
Det begynte snöga därute.
Dörren öppnades; en underlig, gammal man inträdde, hvit af snö, och efter honom två tjenare.
Tiderna voro osäkra.
Thomas såg upp från sitt arbete och ställde yxan bredvid sig.
Dordej upphörde att röra i grytan.
Främlingarne förstodo, att de ej voro välkomna efter mörkrets inbrott.
Den ene af tjenarne, hvilken tjenstgjorde som tolk, anhöll i sin husbondes namn om härberge för natten.
-- Vi komma långväga för viktiga ärender, äro nöjda med litet och betala väl.
Dordej fortfor att röra i grytan.
-- Gå till Nyby här nära intill!
Vi ha fattigt och trångt.
Ungar finnas i alla kråkbon.
Tolken växlade några ord med sin herre.
Han lade på stugans enda bord ett pass på främmande språk och bredvid detta ett guldmynt.
-- Vi äro hederligt folk och betala ett nattläger af halm så som andra betala en herresäng.