Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I enlighet med hvad jemväl af mig vid motionens remitterande yttrades, anser jag visserligen föräldrars bifall, eller åtminstone råd, lämpligen böra inhemtas före qvinuans ingående af äktenskaplig förbindelse, till hvilken ålder hon än må hafva hunnit; föräldrars välsignelse måste vara hvarje väldanadt sinne högst dyrbar; — oell om CJtsk:t. i öfverensstämmelse härmed, stadgar ett sådant vilkor, skall jag med nöje derpå ingå.
Jag inser dock icke nödvändigheten af att utsträcka detta jemväl till farföräldrar och morföräldrar i föräldrars frånfälle; ty vid en hög ålder, om än ömheten är lika varm, äro bekymren för de ungas lifsbergning ofta mera verkande, än erforderligt vore.
Skulle Utskit, åter icke anse nödigt, att gå längre än Frih.
Armfelts reservation innehåller, — med de förtydliganden, vi tagit oss anledning deri begära. — så må man äfven på detta sätt förfara, förlitande sig på den dotter liga känslans behof af föräldrars gillande af det val, hennes hjerta gör.
Huru än lagen härom stadgar, måste förtroendet mellan föräldrar och barn kraftigare tala än någon lagparagraf förmår.
Ovan talare och obe kant, som jag är i och för detta rum. finner jag sjelf det vara djerft, af mig att hafva begärt ordet; men då känslan för det rätta förmått mig dertill, så anser jag mig kunna åberopa detta såsom skälig ursäkt.
Flere föreg:de talare hafva redan tillräckligt utvecklat försvaret af Frih.
Armfelts reservation, så att uti ämnet icke mycket är att tillägga.
Likväl vill jag fästa upmärksamheten på den inkonseqvens, som skulle förefinnas uti våra lagar, om dessa lagar skulle tillerkänna qvinnan förstånd nog att, vid 25 års ålder förvalta sin förmögenhet, och på samma gång förneka att detta förstånd vöre tillräckligt utveckladt för att disponera öfver sig sjelf, sitt närv:de H. lil. 13 11)4 I)en 2!>
J a n nar i f. m. celi möjligen äfven sitt tillkommande.
Jag önskar icke, såsom motionären, att qvinnan skall vara myndig och få sköta sig sjelf vid 15 års ålder.
Vid denna ålder år qvinnan nästan endast känsla; men för att känslan icke skall vilseleda, måste den stvrns af förståndet; och detta kan endast väntas vid en något mer framskriden ålder.
Motionären liar talat om naturlagarne; men jag anser förståndet vara nödvändigt för att, i den mening dessa naturlagar af motionären här blifvit åberopade, kunna ordna och reglera deras förhållande till qvinnan.
Vidare bar man ordat om de olyckor, hvilka kunna blifva en följd deraf att qvinnan, ledd af sin känsla, ingår ett äktenskap; och så till vida kan man hafva rätt häruti, som det icke gifves någon regel utan undantag; men så mycket vigtigare bör det ock blifva för familjfäder och mödrar, att från barndomen söka hos sina barn inplanta den moral och det förtroende till föräldrarnas omdöme, att dottren vid upnåendet af den tidpunkt, då hon önskar inträda i äktenskap, må af deras mognare erfarenhet kunna ledas. Ytterligere har man talat om traditionen.
Jag vädjar till verldshistorien.
Näfrättens tider, — då sjelfsvåld och tygellöshet hotade med uplösning, — hvad var det då, som motverkade detta? — jo, det var bildandet af lt. o. Ad., hvars syfte och sträfvande blef att värna den förtryckta och strida för det rätta och sanna: qvinnans höjande till hennes verkliga värde.
Qvinnans höjande är mannens förädlande; och då vi fortfarande med stora steg framgått på denna bana, så inser jag icke, hvarföre vi ej nu böra lägga slutstenen vid detta arbete, genom att tillerkänna qvinnan rättighet att utan tvång få gifta sig.
Jag förenar mig således till alla delar med Hrr Nordenfelt och Tersmeden.
Hr Nordenfelt har omtalat det tyranni, som i detta fall eger rum inom de lägre klasserna, isynnerhet hos allmogen, der dottren sällan eller aldrig får gifta sig efter sin vilja, utan måste lyda föräldrarne eller också förblifva ogift.
Utaf egen erfarenhet känner jag, att t. ex. en rusthållare högst ogerna tillåter sin dotter att gifta sig med en simpel bondes son.
På de skäl, jag nu anfört, röstar jag för Frih. Armfelts reservation.
Jag har egentligen begärt ordet för att söka gendrifva ett skäl, som blifvit anfördt för bifall till den afgifne reservationen.
Här har nemligen den mening velat göra sig gällande, att det skulle vara inkonseqvent, om en qvinna, som vid 25 års ålder blifvit myndig, icke äfven vid samma ålder egde rättighet att utan giftomans tillstånd inträda i äktenskap.
Denna åsigt är fullkomligt riktig, om man antager att person är min dre än sak, eller att af det mindre skall det större följa; men jag förutsätter, att man icke kan gilla detta antagande, och säkert är, 25 Januari f. m.
195 n n att ora detta är en inkonseqvens, så kade nästan alia kända lagstiftningar gjort sig skyldiga dertill.
Jag säger, nästan alla, ty nied undantag af England och dess kolonier, der qvinnan och manmen äro myndiga vid 21 års ålder och der båda sedermera ega rättighet att ingå äktenskapsaftal, skiljer lagstiftningen alltid på giftomannarätten och myndigheten.
Hvad numera England serskildt beträffar, så, ehuruväl qvinnan der är efter lag berättigad att gifta sig utan föräldrars samtycke, så har dock der seden helgat hvad lagen icke påbjudit.
Utaf egen erfarenhet känner jag, att då jag erhållit »ja» af ett Engelskt fruntimmer, så gick jag likväl sedan och begärde föräldrarnes samtycke till vårt giftermål, och detta ja-ord ansågs icke gifvet annat än vilkorligt och under förutsättning af föräldrarnes medgifvande.
Jag vill icke påstå att icke ett motsatt förfaringssätt stundom der kan ega rum, men den allmänna seden är dock sådan jag nu anfört.
— I Frankrike åter, der qvinnan och mannen båda äro myndiga vid 21 års ålder, hvad säger lagen der i afs:de på rättigheten att gifta sig?
Jo, att mannen tills han hunnit 25 års ålder och qvinnan till fyllda 21 år, icke få gifta sig utan föräldrarnes samtycke.
Sedermera, intilldess mannen fyllt 30 år och qvinnan 25, fordras visserligen icke ovilkorligen ett sådant samtycke; men man eger dock att vördnadsfullt framställa en begäran, samt att 3 gånger, en månad mellan hvarje gång, förnya denna begäran hos föräldrarne.
Efter fyllda 30 år skal! likväl ännu både man och qvinna begära föräldrarnes råd och, om icke samtycke derpå följer, ega båda rätt att ingå äktenskap en månad derefter.
De flesta lagstiftningar, som antagit den Fransyska lagen, hafva mer eller mindre bibehållit dessa bestämmelser.
Så är förhållandet med Holland, Sardinien och Neapel.
Nästan öfverallt äro man och qvinna myndiga vid 21 års ålder, men rättigheten till giftermål har blifvit väsendtligen modifierad samt är alldeles oberoende af myndighetsåldern.
Uti Holland t. ex. är myndigheten satt till 23 års ålder, men fritt kan likväl man först vid 25, och qvinna vid 21 års ålder ingå äktenskap.
Ora föräldrarne då vägra, så ega kontrahenterna appellera till domstolen.
Uti Preussen blir mannen myndig vid 24 års ålder.
Såsom förut är nämndt, får ingen, huru gammal han är, der gifta sig utan föräldrarnes samtycke, och gör man det, så eger fadren att, 6 månader derefter, anställa talan inför domstolen.
Omyndigt barns äktenskap varder då förklaradt ogiltigt.
Ar den myndig, som mot faders vilja inträdt i gifte, så berättigas fadren att beröfva den, som gift sig mot hans vilja, hälften af hans »laglott» eller s. k. »legitima».
Jag har anfört dessa förhållanden för att ådagalägga, att andra länders lagstiftare icke ansett det vara ett så oskiljaktigt samband mellan rättigheten att råda öfver sitt gods och öfver sin person; och jag tror det vara föga konseqvens deri, att det större anses följa af det mindre, fastän väl tvertom det mindre bör följa af det större.
Likväl måste jag medgifva att jag skulle önska någon modifikation uti nu gällande lag.
Denna modifikation borde rätteligen gå uti den rigtuing, att ställa man och qvinna, i afseende på De» 25 Januari t. m. fått att ingå äktenskap, i mera jemlikt förhållande.
Jag tror dock att det skulle vara opraktiskt att hiir föreslå för mannen någon inskränkning, då det iir männen, sorn ensamma hafva lagstiftningen i sin makt, men just derföre att mannen ensamma hafva lagstiftningen i sin makt, höra de vara serdeles grannlaga att icke stadga andra undantag, i afseende på qvinnans jemlikhet med mannen i rättigheter, än sådana, som ovilkorligen ligga i sakens natur.
Det system, som jag helst skulle i vårt land velat hafva inlördt, hade varit ett så till vida liknande det Fransyska, att man och qvinna skulle, sedan de huunit en viss i lagen bestämd ålder, ega att, efter iuhemtande af föräldrars råd, gifta sig, äfven om det stridde mot dessas vilja.
Men, då jag icke ansåg att man hade hopp att kunna införa ett sådant system, så har jag, såsom ledamot i Lagberedningen. tillstyrkt bibehållande af det nuvide.
För att söka, i hvad pä mig beror, vederlägga den förebråelse för brist pä följdriktighet, som man här mot Lagberedningens och Lagkomiténs ledamöter framkastat, har jag ansett mig böra tillkännagifva, att den enda ledamot i Lagberedningen, som deltagit uti Lagkomiténs arbeten vid det tillfälle, då denna fråga behandlades, reserverade sig, och äfven då var af samma tanke, som han förut i Lagkomité» yttrat.
För öfrigt och då jag i allmänhet anser att endast sådana fall böra föranleda till lagförändringar, då den bestående lagen är bristfällig, eller vållar missbruk, har jag ansett mig äfven böra i berörde hänseende nämna några ord rörande giftomannarätten.
I afseende härå måste jag erkänna att det enda skill, som här afgifvits och synts mig uti mer väsendtlig mån inverka på frågan, har blifvit af Hr Nordenfelt andragit, att nemligen inom en viss klass af allmogen ett svårt tyranni vid giftermåls ingående utöfvas.
Jag fäster mycket afseende å denna upgift från en person, som så mycket lefvat bland folket och stått uti ett omedelbart förhållande till detsamma, men jag tror dock att, om en ändring uti detta fall skall ske, man dervid bör förfara med varsamhet och att denna förändring icke må gå längre än att man ändock bibehåller föräldrarnes giftomannarätt.
Jag uprepar det; vill man göra någon inskränkning, så bör man dock åtminstone dervid undantaga föräldrarna, ty om man äfven skulle kunna förutsätta att missbruk jemväl från detta håll skulle kunna ifrågakomma, så tror jag dock att man bar all anledning att antaga, att det endast är undantagsvis som dessa missbruk ega rum eller att egennytta i afseende på barnen gör sig gällande.
Jag anser att, om man i detta, liksom i de flesta andra fall, kan antaga, att föräldrakärleken för barnen är den hulvudsakligaste ledtråden för bestämmandet af deras handlingssätt vid barnens giftermål, och sålunda blir »regeln», så borman söka bibehålla denna föräldrarnes inverkan och på samma gång arbeta uppå att förekomma de möjliga missbruken.
Vi måste erkänna att det är med afseende på regeln man eger att lagstifta och att man får, hvad undantagen beträffar, söka att finna utvägar att korrigera dem.
Så kan man ock, för att uti detta fall undgå de olägenheter, som, jag medgifver det, uti åtskilliga hänseenden förefinnas, stadga ett Deli 25 Januari f. ra. 137 lämpligt korrektiv, ingalunda uti den rigtning, man "här föreslagit, utan medelst fastställande af skyldighet för barnen att före inträdandet i äktenskap begära föräidrarnes råd samt rättighet för dem att, efter inhemtandet deraf, gifta sig.
Om någon förändring behöfves, så tror jag att den bör inskränka sig härtill.
Uti alla händelser anser jag skäligt att återremittera Betänk-.t, på det att LagUtsktt måtte komma uti tillfälle att tillse, huruvida icke åtskilliga andra stadganden i lagen finnas, hvilka, i sammanhang härmed, behöfva jemkas eller rättas; och att således återremiss bör för de medlemmar af Ståndet vara önsklig, hvilka vilja framgång åt förändring af nu uti detta fall rådande förhållanden.
Slutligen har jag velat fästa upmärksamhet på en omständighet, som visserligen icke är af någon hufvudsaklig vigt, meu hvilken icke aldeles lärer böra förbises.
Jag föreställer mig nemligen att rättigheten att vara giftoman icke står i så nära sammanhang raedVättigheten att råda öfver sig sjelf,som med arfs-och testamentslagarne.
Uti England — det enda land, som medgifver man och qvinna vid 21 års ålder cn fullkomlig frihet vid ingående af äktenskapsaltal — eger en oinskränkt testamentsrätt jemväl rum.
Detta är ett icke obetydligt band på denna frihet, ty om ett Engelskt fruntimmer eller en man af denna nation utan föräidrarnes samtycke ingår äktenskap, så riskeras dervid hela arfsrätten.
Der, hvarest oinskränkt testamentsfrihet för föräldrar finnes, der synes man i allmänhet icke anse nödigt att stadga, det barn skola begära föräldrars tillstånd att gifta sig.
Detta sker der ändå såsom regel, utan lagens påbjudande.
Der åter, hvarest man inskränkt testamentsrätten så, att t. ex. , när arfvingar i rätt nedstigande led finnas, man icke har rättighet att fråntaga dem mer än hälften al •deras arfslott, der synes man hafva funnit det olämpligt att en son eller dotter, som lagen tilläde ovilkorlig arfsrätt äfven till föräldrar» sjelfförvärfda förmögenhet, skulle kunna utan föräldrars vetskap och vilja ingå äktenskap med de enligt föräidrarnes tanka mest ovärdiga personer.
(liftomannarätten tolde icke eller alldeles kuuna skiljas från skyldigheten att underhålla barnen.
Erhålla dessa rätdighet, att obetingadt och utan föräidrarnes samtycke få gifta sig, borde föräldrarna väl icke skäligen anses skyldiga att åtminstone ined af dem sjelfva förvärfvad egendom bidraga till underhåll af dem påtvingade familjer.
På de skäl, jag nu anfört, hemställer jag, om icke IL o.
Ad. finner skäligt att förkasta Utskits förslag, och att frågan må återremitteras, på det att densamma måtte komma att behandlas med deu varsamhet, som är oundgängligen nödig.
Ilr v. Ehrenheim, Per Jakob:
Det kan icke nekas att frågan om giftomannarätten och frågan om qvinnans rätt att vid viss ålder vara myndig, hvilken sednare fråga vid sista liiksdagen fick en, efter min tanke, så särdeles lycklig lösning, bero på en och samma grundåsigt, eller, som Lagkomitéen uttrycker sig, på föreställningen om förmåga eller oförmåga hos qvinnan, att i möjlig strid emellan böjelser och förnuft besegra de förra, o«h o» ett 198 Den 25 Jan uari /. m. äfven i hennes mognare år fortfarande behof af andras biträde.
Emellan båda frågorna finnes likväl en praktisk skilnad, nemi. den att förmynderskapet gäller i hvarje förekommande fäll, under det giftomannen blott i ett enda fall, och detta det aldra vigtigaste, eger att utöfva ett inflytande.
Häraf följer efter min tanke att giftomannarätten i allmänhet måste kännas mindre tryckande för qvinnan än förmynderskapet och fillika mera behöflig, under det å andra sidan hvarje missbruk deraf, just med afseende på vigter! af den fråga, der rättigheten skall utöfvas, framkallar så mycket mera lidande och olycka, oell att man, utan att komma i strid med beslutet om qvinnans rätt att vara myndig, kan bibehålla en giftomannarätt, men endast der man kan antaga att det moraliska och juridiska inflytandet sammanfalla — iler man, som en talare nyss yttrat, kan med visshet antaga att endast kärleksfullhet och den renaste omtanka skola så uteslutande bestämma beslutet, att undantagen höra till dessa sällsyntheter, deremot lagstiftningen väl kan erbjuda rättelse, men som den ej vid regelns genomförande kan afse, nemi. hos föräldrar.
Jag vill ej vid denna framskridna tid och efter en redan myc ket lång debatt uptaga de många yttranden, som kunde föranleda ett svar, utan har endast begärt ordet för att uttala en åsigt, som, då jag anmälde mig, ännu icke hade någon målsman, och förenar jag mig med de Hrr, som anhållit om återrerniss, i hopp att LagUtsk:t, vid förnyad behandling af frågan, äfven ville egna den af mig uttalade åsigt sin uplysta pröfning.
Sparre: E. o. Ad. kan redan anse sig hafva hört nog uti denna fråga, men då jag förnummit att man här yrkat på återxemiss, föranledes jag af min kännedom om proceduren uti denna sak, att åter begära ordet.
Då lagstiftningen vid vår sista Riksdag stadgade: »myndigheten och giftomannarätten äro åtskilda», skall man redan nu vid denna Riksdag frångå denna princip?
— Vill man åter antaga att royndighetsrätt och giftomannarätt icke böra åtskiljas, hvartill skulle det då gagna, att man, på sätt Hr v. Koch föreslagit, gör ett undantag för föräldrarne.
Jag anser mig böra instämma uti Hr von Köchs yttrande att myndigheten, som rör sak, icke eger något egentligt sammanhang med giftomannarätten, som angår person.
Den sednare är någonting högre än den förra.
Hvad skall följden blifva af en sådan osäkerhet i lagstiftningen, som den, hvartill man kommer, om det undantag, som 1858 stadgades, blef år 1860 uphäfvet?
Månne icke i främsta rummet den, att undantaget af år 1860 äfven blir år 1862 undanröjdt?
Lagstiftningen måste ovilkorligen stödja sig uti hvarje fall på en gifven princip.
Afvikelser derifrån gör man icke ostraffadt; och om man nu, utan all conseqvens, till förmån för föräldrarne, uppställer dessa skrankor, då skall den tid icke dröja länge, innan det sunda logiska förnuftet åter nedrycker dem.
Jag vill endast i korthet besvara de skäl, hvarmed man från juridisk synpunkt velat vederlägga Utsk:ts åsigt i frågan.
Den 25 Jannari f. m. 1»» Armfelt har sagt att Fransyska lagen ieke skulle innehålla några garantier mot lättsinnigt ingående af äktenskap, utan att qvinnan i Frankrike egde att, efter tillkännagivande, vid viss ålder fritt bortgifva sin hand.
Förh:t är icke så.
Kan man förutsätta att dessa 3-faldiga, uprepade anmälanden, som Franska lagen bjuder, icke skola ega något ändamål?
Ar den protest, hvilken man eger att inom en månad vid Domstolen anföra, är denna handling helt och hållet utan mening och betydelse?
Man vill nu hos oss, i stället för detta hinder, sätta: ingengentiug, utan göra qvinnan vid fylda 25 år fullt sjelfständig att räcka sin hand åt hvem som helst.
Då jag, uti hvad på mig beror, bekämpar ett sådant förslag, förebrår man mig dåliga åsigter i afseende på upfostran och mycket mera dylikt.
Må en hvar hädanefter upbjudu sin förmåga att försöka hindra sin dotter att fatta en olycklig kärlek och, om hon fattar den, lyckas att genom milda varningar korrigera den vilseförda.
Jag, för min enskilda del, med någon liten erfarenhet i saken, betviflar möjligheten deraf.
Hr Carlheim-Gyllenskjöld, Henrik Adolf Oskar:
Här har blifvit yttradt, att, vid fråga om en gagnelig reform, man icke bör se på de svårigheter, som möta emot dess utförande.
Denna grundsats är icke blott i sig sjelf ganska vådlig, utan i de flesta fäll äfven hinderlig för hvarje genomgripande förbättring i samhällslifvet.
Den rätta statsmannavisheten visar sig tvertom, bland annat, deruti att till sin rätta betydenhet upskatta svårigheterna för ifrågasatta reformers verkställighet och derefter afpassa åtgärderna, sättet och tiden för deras utförande, och erfarenheten vittnar, huru nödiga och nyttiga förändringar, så i politiskt och ekonomiskt hänseende, som i seder och öfriga samhällsförhållanden, motverkas och fördröjas genom ovarsamhet och öfverdrifven ifver just af dem, som mest nitälska för deras tillvägabringande.
Men jag kan icke erkänna, att den förändring, motionären föreslagit. eller ens den reservanterne påyrkat, och som här så vältaligt och så varmt förordas, är, för det närvarande, hvarken nödig eller nyttig.
Instämmande med Utsk:t deruti, att hvarje rubbning i familjens rätt kail innebära frön till omgestaltning af alla samfundsförhållanden, att dervid, om någonsin, är folkets från fädren ärfda föreställningssätt den högste lagstiftaren, att först när detta föreställningssätt är utplånadt och traditionens makt dymedelst blifvit bruten, en lagförändring rörande familjeförhållanden vore rättmätig, samt att, enär folkets åskådningssätt ifråga om giftomannarätten ej ännu förändrats, skäl saknas till hvarje förändring af gällande lag i detta hänseende.
Utskits
Ledamöter hafva likväl ej alla varit af denna mening.
Minoriteten yrkar, att ogift qvinna, som fyllt 25 år och i laga ordning anmält att hon myndigheten sjelf utöfva vill, icke längre skall stå under giftomans inseende.
Bland de vid Betänkandet fogade reservationer är det egentligen Frih.
Armfelts, sorn här blifvit besvarad och synes hafva vuu - I)«n 25 Jannarl {. m. nit mångas bifall.
Jag beder de.rföre att med några ord få bemöta de skäl, som af honom och med honom lika tänkande hufvudsakligen anförts.
Armfelt säger, att, emedan 1734 års lagstiftare med gåfvo enka — »den enda myndiga qvinna, den då stiftade lagen kände» — att träda i äktenskap utan samtycke af giftoman, samt stadgade, att förmyndare under vissa omständigheter kunde vara mös giftoman; så »synes dea tanke ej ligga långt borta, att qvin »na, som är sin egen förmyndare, äfven bör vara sitt egen gifto »man.
» — Om än en sådan tanke ej ligger långt borta, så torde dock medgifva», att denna blotta »tanke* ej är detsamma, som gällande skäl till förändring af urgammal, i folkets heta lif och föreställningssätt djupt rot fästad lag.
Friherren åberopar Lagkomitéen och sägeT, att Lagberedningen, »utan allt gendrifvande af Komitéens skäl», frångått deas iörslag.
— Det må ursäktas Lagberedningen, att den ej gendrifvit skäl, som aldrig blifvit anförde; och några sådana finnas åtminstone icke uti Lagkomitéens från trycket utgifne motiver, der komitéen, med särskildt afseende A föreslagen inskränkning r gfftomannarätten, endast yttrar, att, »då komitéen ansett qvinna, sedan Ivon fyllt 25 år, skicklig att råda öfver sin egendom, har också den följd deraf blifvit antagen, att hon, elter denria ålder, ej vidare bör stå under förmynderskap i frågor, som röra hennes person.»
Hvilka äro, i dessa uttryck, de skäl, som skola bemötas?
— Komitéens nästföregående, af Friherren anförda yttrande: »Föreställningen om en beständig oförmåga hos qvinnan, att i möjlig strid emellan böjelser och förnuft besegra de förra, och om ett äfven i hennes mogriare år fortfarande behof af andras biträde, synes innefatta ett misskännande af hennes värde och af erfarenhetens verkningar till hennes uplysning» — är en allmän fras, hvars erkännande ingalunda förutsätter, än mindre bevisar nödvändigheten eller nyttan af den lagändring, Friherren förordar.
Emot Lagkomitéens, man kan väl säga, officiel t omotiverade åsigt, att qvinna, som fyllt 25 år, ej längre borde stå under giftoman, kunna åberopas icke blott Lagberedningens, utan äfven Hofrätternes, Högsta Domstolens och StatsHAdets sednare afgifna och. så vidt af de tryckta handlingarne kan synas, enhälliga yttranden samt K. M:ts Propos. och K.
Sins beslut i ämnet vid sistförflutna Kiksdag.
Högsta Domstolens, al den s. k.
Tablnkomitéen anförda skäl, äro lika träffande, som kort och klart uttryckta.
»Med afs. »derå, att qvinna, som ej varit gift, vanligen egde mindre verlds»kännedom, och då erfarenheten visal, att hon vid giftermåls aftal, »ehuru för hennes timliga vällärd mest maktpåliggande, ofta saknat »den stadga och urskiljning, som hon eljest kunnat ådagalägga», har Högsta Domstolen funnit, »att, om än ogift qvinna vid viss ålder »blefve myndig, eller annars i vissa fall kunde myndig förklaras, »hon ändock alltid borde, för ingående af giftermål, inhemta gifto»raans yttrande.» Högsta
Domstolen har således verkligen gendrifvit LagKomitéen*, af Frih.
Armfelt åberopade utlåtande och detsamma enhälligt underkänt, samt icke, såsom LagKomitéen och Den 25 Ja nu ari f. m. 201 samtlige reservanterne ansett med rättigheten att rada öfver sin egendom äfven böra ovilkorligen följa rättigheten att råda öfver sin person i fråga om giftermål.
Det är knappt mer än 1’/2 år sedan åt qvinnan medgafs, att, om hon sä önskade, vid 25 års ålder blifva myndig; och man känner föga i hvad mån, än mindre med hvad framgång denna rättighet blifvit begagnad.
Blefve, såsom nu yrkas, giftomannavårdens uphörande en följd af hennes myndigblifvande; så är att förmoda, det ganska många och sannolikt just de dertill minst qvalificerade, skulle af denna orsak begära att blifva myndiga.
Jag kan icke tro att deri ligger något önskvärdt eller gagheligt.
Sannt och väl yttrar Friherren : »Det är civilisationens eller »som är detsamma, kristendomens stora upgift, att väcka till lif »känslan af det moraliskt rätta, att befästa de inre banden och, i »den man detta lyckas, lossa de yttre.»
Jag erkänner fullkomligt riktigheten häraf.