Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att så skett är emedlertid lätt att förklara, ty det behöfdes i sanning ej någon synnerlig skarpsinnighet för att inse, att Frih. Klinckowström skulle börja ett sådant angrepp, så mycket mer som han inom Utskd varit reservant.
Såväl i dag, som vid flere föreg:de tillfällen har jag hört Frih:n framhålla vår finansiella ställning såsom så ytterst bedröflig.
Jag får emedlertid upprigtigt erkänna, att jag af Frih:ns ordande i sådan syftning ej funnit mig öfvertygad om den förtviflade fara, hvari vi med afseende å våra finanser skulle 380 Den 17 Maj e. ni. befinna oss.
Frih:n liar framställt anmärkningar med afseende å den af Hr Lagerhjelm afgifna redogörelsen öfver resultatet af den verkställda aktieteckningen, och i sådant hänseende anfört, att Göteborgarne vore i företaget direkt intresserade, och att en del af allmogen i orten dragit sig tillbaka och återtagit de aktier, för hvilka de primitivt tecknat sig.
Detta skäl har emedlertid ej gjort sig gällande inom Utsk:t, ej heller på detta rum förr än vid förev:de tillfälle.
Enligt min tanke är det fullkomligt likgiltigt, huruvida den ene eller andre tecknät aktier; den första och vigtigaste frågan är dock alltid, huruvida ifrågav:de företag är af ett framstående allmänt och speciellt intresse.
Om denna fråga besvaras med ja, så blir den nästa omsorgen att bilda ett bolag, som kan realisera detta företag, i detta afseende är det naturligt, att jag ej tecknar mig såsom delegare, såvida jag ej är på ena eller andra sättet deruti intresserad; men när, såsom i förev:de fall, det enskildtas fördel sammanparas med det allmännas,' synes man ej hafva skäl till anmärkning.
Emedlertid har nu ett fullt organiseradt bolag kommit till stånd.
Det vänder sig nu till Staten med begäran om understöd.
Såsom skäl till afslag härå har Frih.
Klinckowström anfört, att flere andra trakter dessförinnan måste ihågkommas med statsbanor.
Jag vill emedlertid härvid erinra, att Staten och de enskildta oftast se dylika företag ur olika synpunkter, i det Staten betraktar dem från politisk, de enskildta deremot från privat-ekonomisk sida.
Under sådana förhållanden bör dock, så vidt möjligt är, företagen af mera enskild natur gå vid sidan af de allmänna.
Enligt min tanke bör således
Staten i förev:dc fall tillse, om företaget är af beskaffenhet att förtjena understöd från det allmännas sida. och, om så beflnnes vara förhållandet, taga i betraktande, huruvida dess tillgångar medgifva ett sådant understödjande.
Klinckowström liar vid flere tillfällen nämnt, att Stats-Utsk:ts ledamöter förtviflade, hvarifrån medel skulle tagas till fyllande af Statens behof.
Jag får bekänna, att jag för min del ej kunnat hos dessa ledamöter spåra en sådan förtviflan.
De hafva lugnt pröfvat Statsverkets tillstånd, jemfört dess utgifter och inkomster och funnit tillgångarne vara tillräckliga att betäcka utgifterna.
Det vore, enligt min tanke, i högsta grad oklokt, om Staten skulle på en gång afstadna hela sin verksamhet.
Yi hafva ju så godt som afbrutit anläggande af stambanor; skola vi då äfven upphöra att understödja enskildta företag!
Hvad skulle väl utländningen säga derom?
Skulle han ej hafva allt skäl att anse, att vi ej förmådde fortsätta på den väg, vi en gång beträdt!
Det förhåller sig Den 17 Maj e. m. 381 i detta hänseende med Staten på samma sätt som med den enskildte.
Jag har t. ex. en egendom, hvilken jag sköter efter bästa method, och hvarpå jag nedlägger kapitaler i beräkning på förbättrad afkastning.
Men på en gång upphör jag härmed och nedlägger arbetet.
Då är naturligtvis den första tanken hos mina grannar, att jag råkat i obestånd, och derigenom skadas min kredit.
Likaså skadas äfven statskrediten, derigenom att utlandet ser, att vi ej fortsätta våra påbörjade arbeten, hvaraf det helt naturligt sluter, att våra finanser befinna sig i dåligt skick.
Klinckowström uppgjort en tablå öfver våra finanser, hvilken på ett mystiskt sätt framkommit under diskussionen; och att döma af denna tablå, skulle i sanning Statsverkets tillstånd ej vara synnerligen godt.
Hrnne äro ej mystiskt sinnade och bära ej fruktan för några skrämskott.
När siffrorna nakna, men bestämda, komma på sin rätta plats, så skall det enligt min tanke visa sig, att ställningen är vida bättre, än man i allmänhet vill tro.
Jag tror icke, att det kan bestridas, att ifrågavide företag ur statsekonomisk synpunkt är af största vigt, enär det bidrager att i allmänna rörelsen utföra ofantliga qvantiteter malm.
När nu ett bolag bildat sig för att genomföra detta arbete, och Staten eger medel att understödja detta bolag, så anser jag det ligga i Statens intresse att äfven göra det, Jag har vid flere tillfällen hört den grundsats uttalas på detta rum, att man ej bör frångå Stats-Utsk:ts beslut, enär Utsk:t, som bäst är i tillfälle att pröfva förekommande frågor, ej fattar sitt beslut förr än efter mogen öfverläggning; och denna grundsats har i allmänhet blifvit följd.
Nåväl, Mina Hrr! låtom oss äfven följa den nu, med fast öfvertygelse, att Utsk:t ej skulle hafva tillstyrkt frågan, såvida den ej vore af vigt för Staten och såvida ej våra tillgångar medgåfve den begärda uppoffringen.
Af dessa skäl får jag anhålla om bifall till Utsk:ts förev:de hemställan.
Den förste talare, som i denna fråga yttrade sig, har erhållit förebråelser, emedan han förde det enskildta intressets talan.
Emot mig kan åtminstone icke en sådan förebråelse med skäl rigtas, ty min skarpsinnighet räcker i sanning ej till att utfundera, hvilken fördel Blekinge skulle kunna hafva af ifrågav:de jernbana.
Men jag har egt del uti ett bruk i den trakt, hvarest denna bana skulle komma att framgå, och i följd deraf är jag temligen bekant med förhållandena.
Jag har sett dessa Carlskogabor, — kanske den vackraste och starkaste delen af landets befolkning —, 382 Den 17 Maj e. m. huru de gå till sitt arbete, och huru de bedrifva det med flit och ifver; jag har sett dem i långa rader forsla produkter till långt aflägsna orter, dervid de under flere veckor äro utsatta för mödor och besvärligheter.
Den som haft tillfälle att se detta, måste finna deras arbete nästan vara ett träldomsarbete; och säkert är, att det fordras en stark och härdad befolkning för att tåla sådane ansträngningar.
Nu hav man framlagt en {dan för att skaffa befolkningen bättre vilkor, men man motsätter sig densammas genomförande.
Man vägrar att lemna lån, ehuru Stats-Utsk:ts majoritet tillstyrkt det och således visat, att våra tillgångar ej lägga hinder i vägen derför.
Man anmärker, att nyttan af ifrågav:de jernbana skulle endast komma brukspatronerna i orten till godo.
Jernhandteringen ligger nemligen till stor del i händerna på bergsmännen i trakten, enär rättighet att blåsa tackjern följer med hemmanet, och hvar och en af dem eger rätt att taga malm från ifrågav:de grufvor.
Jernhandteringen ligger således ej allenast i brukspatronernas, utan i hela befolkningens händer.
Vid dessa grufvor tillgår i allmänhet så, att man uppfordrar största möjliga qvantitet malm, hvilken sedermera delas emellan grufve-egarne i mån af deras andelar.
Men som blåsningen ej bedrifves i tillräckligt stor skala för att tillgodogöra all malmen, qvarligga vanligen stora partier deraf, hvilka ej på stället kunna tillgodogöras och i brist på lämpliga transportmedel ej kunna föras till andra orter, — till stor förlust både för egarne och det allmänna.
Väl är det sannt, såsom Frih. Klinckowström anmärkt, att en del af denna malm föres ända ned till Taberg, den forslas nemligen till Askersund, sedermera öfver Wettern till Jönköping, hvarifrån den köres ut till Taberg,— men dessa malmpartier äro relativt små och transportkostnaderna enormt höga.
Jag hemställer då, om det ej skulle vara förenadt med fördel att, på sätt nu föreslaget blifvit, underlätta denna transport, så att man måtte kunna tillgodogöra sig de rika malmtillgångarne och på samma gång draga nytta af de stora Småländska skogarne, hvilka i närv:de stund ruttna ned af brist på användning.
Klinckowström har äfven af ömhet för de bönder, hvilka besörja forslingen, ansett, att ifrågav:de jernväg skulle blifva för dem ofördelaktig, enär den skulle komma att beröfva dem denna inkomstkälla.
Enligt min tanke skulle de emedlertid lätt trösta sig öfver denna förlust.
Jag minnes, huru jemväl enahanda farhåga uttalades, när jernvägen anlades till Christinehamn; och det gick så långt, att bönderna, som plägat bestrida forslingen, hotade med att förstöra banan.
Det förgick dock ej mer än ett år, innan de voro högst belåtna med sin Den 17 Maj e. m. 383 ställning, ty i följd af den nya jernvägen fingo de ännu flere körslor, än de tillförne haft.
I min tanke är det en nyttig följd af jernvägarne, att folk och dragare kunna användas till andra ändamål, än att göra körslor, hvilket bland annat har den olägenhet med sig, att spillningen ej kan tillgodogöras, utan stadnar på vägarne.
Det är visserligen sannt, att Halland och Småland ej äro rikt lottade med jernvägar, och hvad den sednare provinsen beträffar, så önskar jag, att den med görligaste första måtte erhålla förökade jern vägsförbindelser; men vi böra komma ihåg, att de förslag, som i sådant hänseende blifvit väckta, fordra anslag af flere millioner, då deremot här endast är fråga om ett lån å 743,000 rdr.
Jag tror således ej, att denna jemförelse bör inverka på vårt beslut i förev:de fråga.
Jag vill dessutom påpeka en omständighet, som jag inhemtat af en karta, som blifvit upprättad af nuv:de General Lovén, nemligen att ifrågav:de trakt är lika rikt bobygd, som de delar af Sverige, hvilka äro tätast befolkade.
Af dessa i största korthet anförda skäl får jag yrka bifall till Utsk:ts förev:de hemställan.
Inom Stats-Utsk:t har jag med min röst bidragit till det beslut, hvari Utsk:t i denna fråga stadnat.
Jag har gjort det, emedan jag anser, att Staten vid denna riksdag ej bör afbryta den bana, den en gång beträdt, nemligen att i mån af sina tillgångar gifva bidrag till sådane företag, hvilka hafva till ändamål att förbättra våra kommunikationsmedel.
Det torde väl ej finnas någon, sorn kan bestrida, att underlättade transporter numera äro ett oundgängligt vilkor för våra näringars framåtskridande; och att ifrågav:de företag i väsendtlig mån bidrager till detta ändamål, inser hvar och en.
Det är klart, att det måste vara af allra största vigt för en rik gruftrakt
;itt komma i tillfälle att till andra orter afsätta den malm, som ej kan på stället bearbetas, liksom ock att med lätthet kunna erhålla sådane produkter, hvaraf den för närv:de är i saknad, men som den för sin näring behöfver.
Man har emot den ifrågavule banan anmärkt, att den ej mynnar ut vid någon annan bana, enär sjön Möckeln skiljer den från stambanan.
Den är emedlertid i detta hänseende ej den enda i sitt slag; och i öfrigt är kommunikationen på sjön Möckeln förenad med så ringa svårighet, att detta hinder ingalunda kan förminska trafiken på ifrågav:de bana.
Jag tror således, att i tekniskt hänseende ingen grundad anmärkning är mot denna bana att göra.
Det enda skäl till afslag skulle således kunna vara motiveradt af vår närv:de finansiella ställning.
I Den 17 Maj e. m. detta hänseende tillåter jag mig emedlertid att protestera mot den åsigt, som blifvit af en ledamot uttalad, att nemligen Stats-Utsk:t vid denna riksdag iakttagit den grundsats att ej lemna bidrag till enskildta jern vägsföretag.
Jag har åtminstone icke hört denna grundsats uttalas inom Utsk:t, och jag tror ej heller, att den der blifvit iakttagen.
Tvertom har Utsk:t, enligt min tanke, sökt göra så mycket som möjligt för att uppmuntra våra näringar.
Att i detta hänseende olika meningar gjort sig gällande beträffande hvarest denna möjlighet kan ligga, är väl sannt; men att säga, att man ej bör understödja något företag, derför att man ej kan understödja alla, tror jag ej vara rätt.
Det är naturligt, att man ej kan tillmötesgå alla de framställningar om bidrag, som blifvit gjorda; men man måste samvetsgrant utvälja de företag, hvilka synas för det enskildta och för Staten blifva af största fördel, på samma gång som de med minsta möjliga uppoffring kunna utföras; och i detta afseende intager enligt min tanke förev:de jernbana främsta rummet.
Jag tror icke, att vår finansiella ställning är så förtviflad, sorn här ofta blifvit yttradt, ej heller tror jag den vara så fördelaktig, som man å andra sidan velat låta påskina; utan torde sanningen ligga midt emellan, och en brist komma att uppstå, hur man än vill göra sina beräkningar.
Jag tror emedlertid ej, att denna brist öfverstiger 4 millioner; och jag tviflar på, att någon med allvar kan antaga att det skall vålla Riksg.-Kont. någon synnerlig svårighet att maniera denna brist.
Man bör ihågkomma, att Riksg.-Kont. har en mängd resurser, hvilka ej lätteligen låta kalkylera sig, men sannolikt i värde motsvara den nämnda bristen.
— Det är ej skäl att gå allt för frikostigt till väga; men å andra sidan är det ganska vådligt att gå till en motsatt ytterlighet och vägra allt understöd.
I min tanke är medelvägen i detta liksom andra fall den bästa; och i öfverensstämmelse härmed tror jag, att vi böra vidtaga de åtgärder för våra näringars upphjelpande, som tillgångarne medgifva.
Såsom jag ofvan antydt, tror jag, att ifrågavide företag är af den beskaffenhet, att Staten till detsamma både kan och bör lemna bidrag, hvaraf både det enskildta och det allmänna otvifvelaktigt kommer att draga stor fördel.
Det kan nemligen icke slå fel. att denna bana kommer att lemna en behållning, som vida öfverstiger den uppoffring, Staten för densamma underkastar sig.
— Då det således är allt skäl att antaga, att ifrågav:de företag kommer att blifva af stor fördel ej mindre för enskildta än för Staten, och då det ingalunda ligger utom det möjligas gräns att lemna det begärda understödet, kan jag ej annat än förorda bifall till Utsk:ts förev:de hemställan.
Hr Den 17 Maj e. ra. 385 Hr Lagerhjelm:
Jag vågar anhålla om R. o. Ad:ns ursäkt, att jag ännu en gång uppträder i denna fråga, men jag anser mig skyldig att förklara Frih. Klinckowström min ledsnad, att jag begick den stora indiskretion, att hos Hr Gr. o. Landtm, begära ordet före honom.
En annan gång skall jag söka såsom regel iakttaga att ställa mitt namn efter hans.
Frih:n har framställt många anmärkningar i afseende å mitt förra anförande; och likväl har jag deruti ej till besvarande upptagit alla de punkter, Frilen uti sin reservation vidrört.
Annu återstå tre; men jag vill inskränka mig till tvenne af dem, just emedan Frilen uti sitt anförande ej berört flere.
Uti tredje punkten är såsom stöd för afslag andraget: »att den ifrågav:de banan ej ens kan betraktas såsom en vanlig bibana, då den ej utmynnar till någon stambana, utan eudast dermed förbinder sig å ena sidan medelst sjötransport på sjön Möckeln, och å andra sidan från Dalkarlsberget cirka 1 i mil från Nora;» och har Frilen i sådant hänseende kallat den en bana utan både hufvud och svans.
Jag få)- uppriktigt förklara, att jag ej rätt förstår denna liknelse; men den får då gälla hvad den kan.
Hvad som är säkert, är, att jag omöjligen kan finna någon rimlig anledning, hvarför ifrågav:de farled skulle blifva mindre fördelaktig, derför att den slutar vid en sjöstrand, hvarifrån varorna sedermera kunna transporteras vidare.
1 bergslagen hafva under alla tider sjöarne varit det förnämsta transportmedlet; och genom denna jernbana kommer ingen annan förändring att ske, än att kommunikationen på sjön Möckeln kommer att blifva lifligare än nu, enär den om sommaren kommer att ske med ångbåt och om vintern medelst körkrafter.
Jag tror således att Frih. Klinckowström skall blifva skyldig beviset för det påstående, att trafiken på denna bana skall blifva mindre, derför att den ej utmynnar till någon stambana.
Frih:n har vidare på ett mycket filantropiskt sätt slagit sig till riddare för de forbönder, hvilka till följd af ifrågav:de jernväg skulle komma att mista den inkomstkälla, de hittills haft uti körslor.
Jag ber då att få förklara, att det varit och är ett obestridligt faktum, att när en kommunikationsled uppstår, så ökas städse fororna till densamma.
Min öfvertygelse är således, att de i detta afseende ej komma att lida; men äfven örn så skulle blifva fället, komme de ej i sämre ställning än t. ex. roddbåtarne i Stockholm, när ångbåtskommunikationerna började.
Månne man enligt Frih.
Klinkowströms åsigt ej skulle begagnat ångbåtarne, emedan roddarmadamerna derigenom kunnat blifva lidande?
H. V. 25 380 Den 17 Maj e. m.
Den fjerde punkten är — om jag så får uttrycka mig — den allra roligaste af Frih:ns invändningar.
Den innehåller ett råd till den ifrågav:de traktens befolkning att, i stället för att söka åstadkomma denna jernbana, frakta sin malm öfver Nora.
Jag ber då att först och främst få erinra, att någon jern vägsförbindelse emellan Dalkarlsbergen och Nora ej ens är ifrågasatt; och äfven om så vore, tror jag ej, att man till ett sådant företag skulle lyckas få någon aktieteckning i orten.
Men förutsatt äfven, att en sådan bana komme till stånd, så tror jag dock ej, att ett enda centner jern till
Degerforss komme att dermed fraktas, enär den i fr äga. v: de linien endast är 4 mil, då deremot den af Frih. Klinckowström föreslagna är 12 mil.
Om således grufve-egarne vid Dalkarlsberg skulle lyda Frihins råd, så komme de att för ro skull forsla sin malm en tre gånger så lång väg som den, hvarom nu är fråga; och huruvida deri läge någon fördel, lemnar jagtill en hvar att bedöma.
Frilen har sökt inför K. o. Ad. göra misstänkt min uppgift rörande resultatet af den verkställda aktieteckningen och dervid anfört, bland annat, att Göteborgs köpmän särskildt skulle vara intresserade i företaget, emedan de vore delegare i de i orten belägna grufvor och hyttor.
Jag vill ej göra mig till domare öfver någons motiver; men om det kan tjena till någon upplysning, ber jag att få nämna, att mig veterligen är ingen af de Göteborgs köpmän, hvilka tecknat aktier, intresserad i företaget på den grund, att han är delegare i dessa grufvor; men deremot äro dessa köpmän intresserade deruti i deras egenskap af exportörer; och jag är fullt öfvertygad, att Frih. Klinckowström är så stor patriot, att han, just till följe deraf att han ser våra finanser i så mörka färger, måste önska, att vår export blir så liflig som möjligt; emedan det är det enda medel, hvarigenom våra näringar kunna bringas till full utveckling.
Jag vågar fortfarande anhålla om bifall till Utsklts hemställan.
Jag ger möjligen hugg på mig, då jag börjar med att förklara, att jag rörande denna fråga ej känner mycket mera, än hvad Utsk:ts Betänk, derom innehåller.
Under förmiddagens plenum, då frågan om anslag till östra stambanan förevar till behandling, aflägsnade jag mig, icke derför att jag ej v isste hvad jag ville, eller derför att om min röst varit af behofvet, jag ej skulle hafva varit närvarande; men jag var öfvertygad, att min åsigt ändock ej skulle segra, och då var det mig vidrigt att deltaga i voteringen.
Den östra stambanan, M. Hrr! är Den 17 Maj e. m. 387 icke en af dessa filantropiska jernvägar, sådane som vi redan byggt mer än en; den är ej en af dem, som vi draga genom ofruktbara trakter, i hopp att derigenom framkalla industri och näringar; det är en bana, som dragés genom en rik provins och som skulle komma att bära sig och möjligen äfven lemna betydligt öfverskott.
Då denna jernbana blifvit undertryckt af en så ofantlig majoritet, så ligger deruti ett klart uttaladt. skäl, att ej några ytterligare anslag till jernbanor nu böra gifvas.
För icke längesedan hafva vi här hört talas om landtbrukets sorgliga ställning.
Jag undrar, M. Hrr! örn vi ej kunna sammanställa denna ställning med förevarande fråga.
Landtbrukaren har, såvidt jag vet, lefvat sparsamt; han har, med få undantag, hushållat.
Men äfven landtmännen hafva räknat på framtiden och nedlagt ofantliga kapitaler på sin jord i hopp om kommande vinst; och jag påstår till och med, att de hafva nedlagt dessa kapitaler välbetänkt, allenast de varit deras egna och de ej behöft skuldsätta sig.
De skulle då hafva varit i en helt annan ställning, än de nu äro, och hela landet skulle hafva hemburit dem sin tacksamhet, för det de ökat Sveriges jord och Sveriges rikedom.
I stället härför hafva de nu måst arbeta tåligt; och —jag vill ej skryta med lånta fjedrar — de hafva möjligen arbetat mindre för det allmännas bästa än för sitt eget; men de hafva misstagit sig om rätta sättet; emedan de arbetat med lånta millioner.
Att ifrågavarande jernbana skulle komma att medföra nytta, betviflar jag ingalunda; men jag anser det ej vara skäl att låna medel för att understödja den.
Besinnom, M. Hrr! att det kan gå med Staten som med den enskildte; den enskildte kan göra bankrutt, men Staten får ej göra det.
Då det nu vid de föregående besluten visat sig, att vi ej kunna fortsätta med anläggandet af våra stambanor, så vore det i min tanke i högsta grad oklokt att låna penningar för att dermed understödja enskildta jernbansföretag.
Jag hvarken kan eller vill ingå i frågans detaljer; men hvad jag anfört, grundar sig på egen erfarenhet, och erfarenheten har vitsord.
Jag inskränker mig således till att yrka afslag å Utsk:ts tillstyrkande.
Jag ber om ursäkt, att jag ännu en gång tager E. o. Ad:ns uppmärksamhet i anspråk; men jag lofvar att fatta mig mycket kort.
Hr Leijonancker har sagt, att det ej blifvit beslutadt inom Stats-Utsk:t att ej tillstyrka lån till några nya jernbansföretag.
Att något sådant beslut ej blifvit fattadt, kan väl vara sannt; men den värde talaren vet nog lika väl som jag, att den åsigt i allmänhet der gjort sig gäl - 388 Den 17 Maj e. m. lande, att man såvidt möjligt ej borde tillstyrka lån till dylika företag.
Samme talare har sagt, att man borde gå så långt, som tillgångarne medgifva.
Sannolikt är lian dock ej i okunnighet derom, att E.
St:r redan beviljat mera än tillgångarne medgifva, och att vi derför hafva brist och måste låna oss fram.
Slutligen har den värde talaren låtit förstå, att statsverkets ställning ej skulle vara sådan, som jag tagit mig friheten att på grund af officiella siffror för E.
St:r framlägga den; och han har sagt, att man utan ringaste svårighet kan anskaffa medel till ifrågavarande lilla lån.
Jag vill då göra Hrr:ne uppmärksamma på ett sätt, hvarpå den värde talaren vill anskaffa penningar, för att derigenom framlägga hans finansiella åsigter.
Uti en reservation, som han afgifvit emot Utslcts i fråga om Frövi—Falu-banan fattade beslut, har han föreslagit, att, för anskaffande af de till denna bana erforderliga o), milhr rdr, de obligationer, hvilka återstå å det år 1864 i England kontrah orade lån, skulle bringas i cirkulation.
Jag tror i sanning ej, att många af E. o. Ad:ns ledamöter skola gifva sitt bifall till en så beskaffad finansiell åtgärd.
Med undantag af dylika operationer tror jag ej, att talaren skall kunna visa något sätt, att få medel till de anslag, hvilka han vill bevilja.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till (Ttsk:ts förevarande hemställan och dels afslag derå, framställde Hr Gr. o.
Landtm, först propos. på bifall till samma hemställan, hvarvid svarades många nej, blandade med ja, och sedermera propos. på afslag derå, då svaren utföllo med många ja, blandade med nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Hr Tornerhjelm begärde votering.
Upplästes och godkändes följande voteringspropos.: »Den som bifaller Stats-Utsk:ts i förra delen af 5:te punkten i Utlåtit N:o 80 gjorda hemställan om beviljande af ett låneunderstöd af 743,000 rdr för anläggning af en jernväg från Dalkarlsbergs grufvor till sjön Möckeln, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår E. o.
Den 17 Maj e. m. 389 Ustk:ts sednare förslag.
Af Ii. o. Ad:ns nu fattade beslut att icke bevilja något lånebidrag till den ifrågav:de jernvägen följer naturligtvis, att de i de 14 nästföljande momenterna upptagna vilkor och bestämmelser för lånemedlens utbekommande och användande böra utgå, hvarpå jag hos Hr Gr. o. Landtm, får anhålla om propos.
Utsk:ts förslag. öde—9:de punkterna.
Utsk:ts hemställanden biföllos. 10: de punkten.
Ehuru jag väl inser, att det icke är med särdeles utsigt till framgång man här yttrar sig i jernvägsfrågor, kan jag dock icke underlåta att yttra några ord om den ifrågav:de bibanan mellan Lidköping och Håkanstorp, för hvars anläggande, enligt hvad äfven Utsk:t erkänt, synnerligen goda skäl tala.