Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I mullbärsträdens skugga på de med gräs och blommor öfvervuxna sluttningarna sutto vid vattnet nakna och badande krigare utan tanke på de forna vedermödorna, ty de glömde svedan af sina sår samma dag de läktes och ärrades.
Andra profvade skrattande sina musköter på snäppor och harar eller ströfvade kring på fältet mellan bomullsplantor och betande buffelhjordar ända bort mot de långsträckta och kulliga bergen, hvilka omfamnade hela den vackra bygden i sin svartblå krans.
Ännu med känningar af sina svåra blessyrer lågo på gräsvallen mellan kojorna Hård och Gierta i skjortärmarna vid en flaska vin och spelade Labet med den larmande Axel Sparre.
Kasten Feif uppsatte på väggarna under sitt låga tak de kopparstick öfver det nya slottet, hvilka skickades från Stockholm.
Utan att någonsin få rätt tvistade han där alla förmiddagar med konungen, som, ännu strängare än Tessin, icke ville veta af några statyer eller onödiga prydnader inom byggnadskonsten utan endast ädla linier och stora ytor.
Måns Fransöske, som nu blifvit så turkisk att endast den kostbaraste tobak var god nog, satt vid sin pipa, men han måste hålla den och stoppa den med samma hand, ty vänstra armen var bortskjuten.
Lifmedikus Skraggenstjerna stötte pulver i en kittel, och öfver honom hängde i dörren krukor och pisangflaskor.
Kapten Konrad Sparre, som med sina kamrater Loos och Gyllenskepp nyss hemkommit från en vallfärd till Nilen och Jerusalem, hade hela sin hydda full med gudabeläten, mumier och uppstoppade krokodiler.
Där hade på en vink vuxit upp en dvärgstad med sina samlingar och ämbetsverk, men många palats voro ej högre än att ägaren kunde stå och hvila sig med armbågen på taket.
Invånarna vaknade och gingo till sömns vid trumpetstötar, och tidigt hvar morgon, när dimman lyfte, syntes en välvillig man som i styfva galonerade kläder och med skuldrorna höjda och läpparna viktigt hopdragna rodde sig mot strömmen ut på floden.
Det var Hultman som i en hög tennkanna hämtade det klaraste dricksvattnet åt sin konungslige herre.
Just där flyttfåglarnas långa streck om hösten brukade draga bort, stod det dystert gulgrå fästet i Bender med sin fyrkant af spetsiga tornhufvar, och därifrån strömmade dagligen i ständig marknad ett tåg af janitsjarer, tartarer, armenier och zigenare.
De knuffades bland zaporogernas jordkulor nere vid floden, där Mazepa hade dött med hufvudet i sina kvinnors knä, och när de väl fingo sina kameler och åsnor bundna vid träden, koxade de nyfiket på stekpannorna i kökshuset och på Brandklipparens isgrå länd i stallets främsta spilta.
Åt alla sidor utbjödo de sina drufklasar, sina får och höns och hejdades ibland af bajonetten när ett främmande sändebud anlände för att uppvakta den svenske konungen midt i hans landsflykt och olycka.
Stundom mötte de kuriren med postväskan eller en fattig pommersk bondson utan skor, som frivilligt gått den långa vägen tvärs igenom Europa för att lämna sin konung hundra dukater till respengar.
Tätast vimlade dock tarbuscher och turbaner nedanför kungshuset, på hvars altan trettio musikanter spelade på violiner, lutor och oboer.
Så snart de tystnade, uppstämde turkarna nedanför med mässingstallrikar, skallmejor och trummor.
Dessemellan omfamnade janitsjarerna sina svenska vänner eller satte sig belåtna och eftersinnande på marken och stirrade mot kanslihusets öppna fönster, där två besynnerliga, ifrigt skrifvande gestalter lutade sig öfver bordet.
Så snart de båda herrarna ville se hvarandra i ansiktet, måste de vända på hela kroppen, ty ingendera hade mer än ett öga.
Den ene, som jämt stack fjäderpennan på tvären mellan läpparna, var den luddslitne hofkansleren von Müllern.
Den andre däremot, som hade fickan full af konfonium och allt emellanåt lade en konfektsbit på tungan, var öfverste Grothusen.
Han satt omsvept i en karmosinfärgad nattrock af siden.
Halsduken af franska blonder och den korpsvarta lockperuken gungade och pöste, men på fötterna hade han ett par tunga soldatstöflar, ty konungen hade en natt smugit sig in till honom genom fönstret och stoppat hans sammetstofflor i glödhögen.
Ansiktet var gulare än en torkad citron, men det kvicka ögat glindrade och klippte, och så snart han öppnade munnen, begynte Müllern hoppa på stolen och skratta.
Snart skockades dock skyar öfver bergen, och på den frusna Dnjestern åkte soldaterna slängkälke med turkarna, så att turbanerna rullade utefter isen.
Fönstren stängdes, och en gråmulen morgon kastade Grothusen ifrån sig gåspennan med sådan fart, att hon i korsdraget från springorna blåstes öfver bordskifvan och blef liggande på golfvet.
– Müllern! – sade han.
– Af brist på hö ha vi nu måst skjuta nitton vackra handhästar.
Kan jag inte hastigt få låna ihop ännu tusen pungar, då äro vi bet!
I hela Carlopolis finns snart inte så mycket som en hästskosöm, hvilket längre kan kallas vårt – hur än jag schackrar med både kristna och hedningar.
Krediten är slut.
Va la banque!
Vi gingo inte heller åstad för att samla penningar utan snarare för att afskaffa deras värde.
Han aflyfte peruken och strök öfver sin heta hjässa, men Müllern bara skref och skref och frågade med klagande stämma:
– Och hans majestät?
– För ögonblicket sitter han i matsalen och läser Corneille, men han har en skalk bakom hvardera örat och kniper mig i sidan på det sättet som han alltid brukar, när han nyss fattat något vågsamt beslut.
Han är så glad däråt, att det värmer en annans syndarehjärta, innan man ens riktigt vet hvad det gäller.
Det finns en ting, min bror, som alltid harmat mig.
Världen är full af beundrare som skråla hans majestäts lof, därför att han kan sofva på snödrifvan och dricka vatten ur träskålar.
Och visst är han en sådan man och väcker därmed alla dagar vår häpnad.
Jag vill bara säga, att han till på köpet är något ännu mer.
Det är inte bara soldatgriller under den hatten.
Hör honom disputera med Feifen om de sköna konsterna eller med mig i filosofi!
Och så vid sidan däraf dessa – salvo honore – rena små tölpaktigheter, som när han knappast kan plita samman ett läsligt bref!
Känner du inte i allt detta igen de svenska själsgåfvorna, just när dessa äro som mest lysande?
En glittrande väf af praktfullaste guldbrokad ... och så här och hvar stora mörka refvor, genom hvilka man kan sticka händerna!
Undra på om de svenske för en sådan man gå i döden som för sig själfva.
Begär inte att han helt ångerfullt skall traska hem som den förlorade sonen och förevisa sina tomma böxsäckar.
Säg mig hellre, hvar fanen skola vi få pengar?
Nu stack Müllern pennan bakom örat.
– Både Vår
Herres och våra förstars gunstlingar bli hårdt ansatta af medmänniskors afundsjuka, och du och din vigilans kalfatras här i lägret med större hetta än du anar.
Sanna mina ord!
Slå du hurtigt ihop kassaboken och häng nattrocken på spiken och pådrag ditt gamla obristliveré, ty inom ett par dagar ha vi kravall.
Redan i förgår, när pasjan från Bender kom ridandes och klöf luften med sabeln och i storherrns namn befallde oss att packa oss åstad hemåt, begrep jag, att hans majestät skulle fatta ett förfärligt beslut.
Och har du märkt, att värjan hans alldeles som fordom beständigt sitter tre tum ur skidan?
– Nåja, så få vi klappa och slå – bara det blir ett slut.
Hård längtar så att det blixtrar om ögat ...
Herein, herein!
Grothusen vände sig om och hälsade de tre män, som stego öfver tröskeln.
Den ene hette Axel Roos.
Han var en smärt och brunlockig lifdrabant, och för honom fanns ingenting annat i världen än fosterlandets och konungens ära.
Den andra kamraten var löjtnant Olof Åberg.
Hela hans mannavulet fula ansikte var ärrigt af värjhugg, och en granatskärfva hade krossat båda framtänderna.
Den eftersta däremot var endast en simpel lifgardist, som hette Seved Tolfslag, men han gällde för den starkaste och längsta soldaten i Carlopolis, och han kunde böja upp en hästsko eller krama samman en tenntallrik som ett armkläde.
Aldrig hade någon hört honom skratta.
Med sitt väderbrända och nästan svarta ansikte stod han lika skrämmande bister antingen det var fråga om en psalm eller en lek, och att ensam och tigande gå på post i kalla nätter med händerna instuckna i rockärmarna tycktes vara hans lifs största förnöjelse.
– Jag har låtit kalla er, – sade Grothusen kastande hufvudet tillbaka.
– Vi nämna er utan åtskillnad till rang våra tre tappraste karlar.
Gån flitigt omkring bland officerare och manskap allt efter ert olika stånd och intalen de vacklande mod.
Snart lära vi här få bevittna en händelse, som kommer att öfverträffa allt hvad vi hitintills upplefvat.
Vi ha hunnit gränsen för det möjliga.
Medan han talade ömsade han klädsel.
När han som bäst häktade värjbältet, förmörkades fönstret af en ryttare, som knackade på rutan.
Det var konungen.
Han satt så strålande som hade han nyss tömt en evig ungdoms trolldryck.
Hans dräkt var lika enkel som alltid men utan fläckar, och i nacken hade han till och med det glesa håret hopbundet i en knut.
Pojken sprang honom i ögat, och han knackade ännu eu gång med ridpiskan på rutan.
– Grothusingen, nu skola vi in till Bender!
Den villrådige öfversten sprang ut på trappstenen.
– Men ers majestät har ju aldrig förr kunnat förmås att rida dit in, och just nu ringer det i stormklockorna.
Man har ledsnat på så förnäma gäster, och det är slut med den gamla vänskapen.
Si själf, här finns knappt en enda turk längre i lägret.
Man hoppas att hvad det lider få hugga ned oss allesamman och plundra oss inpå bara kroppen ...
Konungen log och nickade.
Då bredde sig en munter flamma öfver Grothusens panna, och nästa ögonblick stegrade sig hans klippare bredvid konungens.
Mot vanan red konungen i gående bort öfver fältet.
Under kojornas framskjutande halmtak stodo mellan de grant bemålade träpelarna redan hotfulla flockar, väpnade med liar och musköter, men konungen viftade åt dem med handsken som åt undersåtar.
Vid Benders dammiga gator utan stenläggning hade försäljarna hakat luckorna för sina bodar, och soldater och köpmän tågade beväpnade fram och åter.
Ur minnet uppläste de sultanens bref, som gifvit dem rättighet att med våld tvinga svenskarna till hemresa.
De öfverröstade hvarandra med vilda krigsrop, men när de oförmodadt igenkände konungen midt ibland sig, när hans häst trampade på deras mantlar och kaftaner, då sänkte de sina spjut och kastade sig med pannan mot marken.
– Haha! – jublade de yngre flickorna bakom haremsgallren.
– Hans hufvud är för litet till kroppen, och kroppen är för liten till de förskräckliga stöflarna.
Men hustrurna och de äldre kvinnorna makade dem förtrytsamt åt sidan.
– Allah, om vi hade en sådan herre!
Därvid räckte de sig till de förtorkade löfslingor hvilka sedan sommaren sutto uppfästa utefter fönsterkarmarna.
De kastade blad och blommor öfver honom, så att en vissen ros blef liggande på hans hatt – och under tiden ringde tornklockorna för att kalla befolkningen i vapen mot svenskarna och deras förste.
Lugnt hälsande som under en lustridt fortsatte han gata upp och gata ned ända till dess det fria fältet i solbärgningens ljus åter låg framför de båda ryttarna.
Grothusen pekade öfver en låg stenmur.
– Betrakta den gräskullen där bredvid salig biskop Malmbergs sista hvilorum!
Det är Mazepas graf.
Två underliga ord!
Mazepas graf ...
Så kan jordisk storhet lykta.
Konungen böjde sig åt sidan och lade förtroligt sin hand på gunstlingens knä.
– Grothusingen!
Faller ett visset löf till marken hundra år i dag, så är den händelsen en följd af otaliga andra små obemärkta händelser.
Detta ögonblick är en länk i en kedja af händelser, hvilken går tillbaka ända upp i evigheten och Guds skaparehand.
Faller också nu ett löf till marken, så är det därför, att just den händelsen och intet annat kan ske i denna stund.
Mäktade vi att se allt, som skett, lika klart som en rad siffror, skulle vi också kunna räkna ut allt som skall ske intill världens ände.
Vi skulle då kunna förutsäga den dag, det timslag, som blir vår bane.
Låt oss därför inte heller vankelmodigt ängslas!
Halft med en undersåtes bäfvan och halft med en hängifven väns ömhet fattade Grothusen konungens hand.
Han hade sett att konungen bland Varnitsas vinkullar hos sin sista tappra skara, långt från de efterhängsna små regeringsbestyren, kanske firat sina lyckligaste år, sina dagars söndagshvila, att han kommit sina följeslagare allt närmre som god kamrat.
Den kalla februarikvällen blef stjärnklar och hög, och nu vid Mazepas grafkulle ville Grothusen tala, men han hade icke längre välde öfver sin egen stämma.
– Res hem! – hviskade han.
– Så sant jag lefver, en Karl den tolfte skulle bli stor som fredskonung och fullborda hvad
Kristina aldrig förmådde, därför att hon var en fåfänglig kvinna.
Res hem!
Där är uppror i antågande.
Säg inte, att jag inte känner de svenske.
De ha hustrur och barn också de.
Finge vi en stor segrande turkisk här till följe, ja, då kunde vi grunda ett protestantiskt statsförbund under en svensk kejsare.
Men det är med turkar som med pärlor; de kosta pengar.
Snart har jag inte längre en enda dukat till mutor.
Vi måste böja oss, böja oss för vår egen fattigdom, vår gamla, tunga, erbarmliga fattigdom.
Det är den och inte människor, som besegrat oss ...
Att se dörren vidöppen och visas bort bara för sin tomma tiggarsäck!
När konungen förblef tyst, böjde sig Grothusen närmre honom i halfmörkret, men for samman.
Hans egna ord hade förjagat det lyckliga ögonblicket, då han satt ensam med sin konung i ett förtroligt samspråk.
Vännen hade försvunnit bakom en kall fast ännu småleende mask.
Då pröfvade Grothusen att skämta.
– Ja, hade vi pengar, då skulle vi bestycka vårt läger med grofva kanoner och göra det till ett Jomsborg midt i fiendelandet, och likt drabanterna skulle vi alla förplikta oss att aldrig äkta en kvinna.
Där skulle vi sedan aflysa alla pengar och spisa vid ett gemensamt bord, men inbjuda Leibnitz och andra stormän att sitta på hedersbänken.
Med dem skulle vi samla de olika lärorna i en förklaring, så att vår kungsborg, fast utan både land och vasaller, skulle bli ett evärdligt tempel af sanning och försoning.
Allt det skulle vi ...
Men nu återstår oss endast att vika eller fäkta!
– Det återstår oss endast att fäkta! – svarade konungen och gaf sin klippare sporren med sådan häftighet, att Grothusen blef sittande med den tomma handsken i handen.
Han vände och betraktade den stora handsken.
Slutligen kysste han den och gömde den under rocken vid hjärtat samt hviskade:
– Där skall den sitta ända till dess min kula susar!
I väntan på belägring öppnade svenskarna några steg från kungshuset en brunn, som ett svalt källsprång fyllde med det mest kristallklara vatten.
Varnitsas kvinnor menade, att den, som drack af det vattnet, blef hård både mot kärlek och skott.
Det kunde de bäst se på gubben Grothusen, tyckte de.
Han drack bara vin och smakade aldrig en enda bägare från brunnen, och därför var han också så kärlekskrank, att hvar han mötte en vacker flicka, lyfte han på den galonerade hatten och klappade henne med pekfingret och långfingret under hakan.
Så var det icke beställdt med den andra skaran.
Åbergs rynkigt griniga ansikte speglades ofta i brunnen.
Med torfhackan under armen drack han sig otörstig och skyndade därefter till soldaterna vid skansverket.
Kring hela lägret uppkastade de ett bröstvärn af tunnor, sängar och kärror och de spadar jord, som kunde brytas ur den frusna marken.
Konungen stod själf och inflätade vidjor och rep mellan stolsben och vagnshjul.
Landtfolket flydde, så att Varnitsas kojor blefvo öde, men en stor oöfverskådlig här af turkar och tartarer uppställde sig i en vid ring med sina mörsare och fältstycken, och sent i frostiga nätter böjde sig en lång skepnad öfver brunnskanten och slamrade med bleckmåttets kedja.
Det var den posterande Seved Tolfslag, som nyss hjälpt några janitsjarer att hemligt insmuggla sina hönskorgar och hösäckar.
Strax bredvid stod Grothusen framför en lykta, och med sina från engländare, fransoser och judar hoplånade fyrkar betalade han allt till tredubbla värdet som hade han hvar morgon vaknat med stöfvelkragarna fulla af dukater.
Ibland sprängde de svenska dragonerna på ljusan dag ut på fältet och hemförde bufflar och får midt inför de belägrandes ögon.
Eller också red konungen till de fientliga vakterna och mönstrade dem och eftersåg att de fullgjorde sin plikt samt lärde dem att skyldra på det svenska viset.
I kungshuset fylldes fönstren till manshöjd med jordsäckar eller stängdes med pålverk.
Hultman och lakejerna inburo i matsalen den långa ekkistan med bordsilfret, och bland soldaterna på vinden instufvades de franska tapeterna och sidendynorna och de viktigaste böckerna och handlingarna.
Regementsrullor, Tessinska kopparstick och franska tragedier bäddades sida vid sida under schabrak, öfversållade med guld och ädelstenar, och framför högvakten utdelades patronkök och musköter.
Hela den lilla kungsstaden, hundratals mil från det egna landet, hade knappt så många mans besättning, som skulle tarfvats för att uppsätta ett enda fulltaligt regemente.
Själfva den högtidliga hofmarskalken
Düben måste med svetten i pannan öfva och exercera sina lakejer, kökspojkar, bagardrängar och silfverknektar.
Mästerkocken Boberg fick kasta slefven på hyllan och mellan Hultman och den pustande köksskrifvaren stampa i stenarna med huggvärjan vid armen.
Barhufvad, rådvill, bekyttad, med blankslitna rocksömmar och bläck på fingrarna marscherade Müllern framför sina kanslister.
– Si på hans majestät! – hviskade han till Düben.
– Djärfheten är en själens munterhet!
Äran har blifvit honom så dyrbar, att får han bara behålla henne ofläckad, kan snart ingen olycka längre bekymra honom.
Men det säger jag, att för min del sträcker jag pliten, så snart de bruna vildarna därute storma an.
Är det förnuft att fem hundra man skola slåss mot tjugu eller trettio tusen?
När han fick syn på holsteinska sändebudet Fabrice, hvilken en sista gång ridit ut från Bender till lägret för att beveka konungen till aftåg, lät han liksom af en händelse sin tropp marschera fram till holsteinaren.
Genast skyndade då de svenska herrarna att lämna denne till förvar sina plånböcker, snusskedar, fingerringar och penningpungar!
När Fabrice slutligen red bort, hade han så fullt af dyrbarheter under rocken, att han icke kunde knäppa den.
Då begynte också manskapet att gömma sina tillhörigheter.
Den sista i åratal burna dukaten uppsprättades ur västfodret, och samman med ringen af silfver eller tagel, hvilken skänkts af deras första käresta, blef den gömd i ett fikon, en trädstam eller jorden.
Kammarherre Klysendorff stod själf med spaden i handen mellan soldaterna på strandsluttningen och nedmyllade bredvid en vinstock sin gamla farmors porträtt på elfenben.
– Jag är till åren kommen, – sade han, – och bruten af gikt och krämpor.
Jag anar att jag nu skall stupa.
Hellre vill jag dock anförtro mina tillhörigheter åt mörka jorden, där jag själf snart skall ned, än åt snikna plundrare.
Det kommer att växa gräs och grönska öfver de små minnesgåfvor och besparingar, som vi fattiga landsflyktingar här gömma i den främmande marken.
När han lämnade från sig spaden till nästa man, hörde han konungens röst och vände sig.
Brännande i kinden som en femtonårig, men i dag befallande som en kejsare öfver förstar, satt konungen på sin häst vid den yttersta förskansningen, och kring honom samlades de förnämsta svenskarna.
Gierta, som vid Poltava för honom vågat sitt lif, och Hård, drabanternas stridslystna höfding, stödde sig mot sina värjor.
Inställsamt och tisslande lutade hofpredikanten Brenner sitt svällande kerubansikte än till den ene än till den andre, och hans ämbetsbroder Aurivillius ryckte honom i kappan, men general Daldorff slet upp skjortan öfver sitt sönderhuggna bröst och talade till konungen frimodighetens ord.
– Här, – ropade han och pekade på sitt bröst, – se här bevisen att vi alltid varit färdiga att för vårt fädernesland offra sista blodsdroppen!
Vi äro det också nu, men nedlägga vi ock alla härvarande turkar, vi få sedan snart hela storherrns makt öfver oss.
Alla veta vi, att icke blott Turkiet utan också sjömakterna erbjudit sig att med största ärebetygelser föra vår konung till hans stater, och genom Tyskland står ännu vägen öppen.
Turkarna ha öfverhopat oss med gåfvor och vänskap, men till lön ha de fått öppet förakt ...
Konungen svarade:
– Turkarna sälja sig åt den mestbjudande och därför äro de förakt värda.
Fordom hafven
I kämpat som tappra krigare, men nu talen I som poltroner.
Lyden, hvilket är er plikt, och visen er hädanefter sådana som I hitintills varit.
Därvid klappade han Daldorff på skuldran som en god kamrat utan all harm och red till kungshuset, medan fiendens fältstycken började dåna.
Klysendorff, som var en försagd och stillfärdig man, stod ännu bland soldaterna, och han tilltalade dem sakta.
– Väl vet jag att världen hårdt skall döma vår nådige konung för det, som nu lärer ske, och hålla honom för en galning.
Men större galningar äro de turkar som tilltro sig att kunna skrämma bort honom med våld.
Om än alla öfvergifva honom, visen I ringa män af ledet, hvar troheten djupast sitter i bröstet!
Genomträngande skrin fyllde nu hela den vackra ängden, och fienden stormade an, men Grothusen stod i sin galonerade paradhatt vid skansverket och hejdade janitsjarerna med de vänligaste hälsningar och trotsigaste infall.
På måfå grep han ur rocksäcken dukater, Albrektsdaler och konfektbitar.
Han strödde dem om hvartannat åt alla sidor, och när han pekade inåt lägret, sken öfver kungshuset en tredubbel regnbåge, och framför dörren satt konungen lugn och stolt på sin rykande häst.
– Nej, nej! – sorlade janitsjarerna och svingade sablarna mot sitt eget befäl samt tågade tillbaka inåt staden.
– Vi anfalla inte det järnhufvudet.
Vi äro hans vänner.
Låt honom få betänketid till morgondagen.
Det blef söndag, och i kungshuset uppstämde svenskarna högmässans första psalm som hade ingenting varit på färde.
Jordsäckarna och de frusna vattentunnorna stängde fönstren, så att salen liknade en skum fästningsgång.
Två vaxljus brunno på det med en hvit duk betäckta bordet, och predikanten böjde sig djupt ned öfver bibeln för att kunna läsa dagens text.
– Och då han steg i skeppet, följde hans lärjungar honom.
Och si, en stor storm uppkom på hafvet, så att skeppet öfversköljdes af vågorna; men han sof.
Konungen stod närmast framför bordet med pälsmössan i handen.
Hans beslut var fattadt, lugnt och gladt utan strider, endast med längtan.
Vid Poltava hade olyckan fallit öfver honom midt under feberyrseln som ett skrede, och innan han förmådde resa sig från sjukbåren låg allt förhärjadt.
Nu var han åter sin egen öfverman.
År för år, dag för dag hade han sett maskorna brista i det nät, som han försökt att knyta, men som endast kunde bindas med guldtråd.
Han brann af ifver att ändtligen bli detta lumpna ränkspel kvitt och i dagens fulla ljus få vädja till huggvärjan.
Riga, Pernau, Reval, Wiborg, Keksholm ...
Hvart namn, som drog genom hans minne, pekade på förlorade städer och provinser.
Hvad mer om han föll!
Jordelifvet var kort, men kämpabragdens ära evinnerlig!
Predikanten lutade sig åter öfver bibeln.
– Och hans lärjungar gingo fram och väckte honom sägande:
Herre hjälp oss, vi förgås!
En första kanonkula träffade nu kungshusets djupa mur, men blef sittande i det mjuka teglet, och predikanten fortsatte.
– Och han sade till dem:
I klentrogne, hvi rädens I?
En officer skyndade fram till konungen och hviskade:
– Ingen lärer för bullret längre kunna höra textens ord, och nu storma turkarna.
– För kulornas skull få vi icke afbryta vår gudstjänst, men hvar och en bland oss tör behöfvas på sin post.
På kungshusets altan uppspelade musikanterna med dundrande pukor dalpolskan och fackeldansen.
– Allah!
Allah! – svarade turkar och tartarer, och de hvita rockarna fladdrade medan de i tusental stormade in öfver förskansningarna och svängde kroksablar och spjut.
Somliga janitsjarer stucko dock klingan under armen och räckte broderligt öfvertalande sin tobakspung åt svenska vänner och bekanta.
När konungen med dragen värja red in i handgemänget, såg han man efter man af de sina sträcka vapen, och han rodnade.
Han ropade på Grothusen och Daldorff, men ingen svarade honom.
Då märkte han att striden gällde honom själf allena, och de som icke ville fäkta voro därtill icke heller värdiga.
– De som ännu ha mod och trohet i bröstet må följa mig! – ropade han.