Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen skulle förändring i räntefoten i någon män kunna komma att rubba de serieberäkningar som planen uptager, men denna omständighet är och måste anses vara af ringa betydenhet, då det afsedda ändamålet med fondens samlande, såsom ofvan blifvit visadt, likafullt kan vinnas, utan att, såsom 1854 års StatsUtsk. synes vilja låta påskina, den ringaste anledn. kunde med fog hemtas dertill, att ifrågav:de nedsättning af räntefoten förorsakar någon upoffring å Statens sida, eller minskar den fullt betryggande säkerheten emot Statsverkets framtida anlitande i detta hänseende. 2m.
Uti StatsUtsk:s Utlåt, vid 1854 års Riksdag, N:o 48, sid. 21, säges hurusom R.
St:r, vid 1840—41 årens Riksdag, tillämpat den grundsats, att Hjelmare KanalDirekt., på eget ansvar och utan Riksg:dsKont:s medverkan, borde ombesörja utlåningen och vårda lånehandlingarne, intill dess en så stor tillgång hunnit samlas, att den lämpligen kunde, emot inteckning i fast egendom, utlånas, hvarefter de för det sålunda utlånade beloppet erhållna säkerbetshandlingarne skulle till Riksg:sKont. aflemnas.
Att kanalverket sålunda ansvarar för de oftanämnde fond tillhörande kontanta medel och räntan å desamma, äfvensom för medlens utlåning i enlighet med nu gällande reglementes bestämmelser, derom är ingenting att säga, men att kanalverket, eller dess Direkt., bestående af i landsorten på spridda ställen och, så vidt sig göra låter, i kanalverkets granskap boende personer, skall hafva åliggandet att iakttaga förnyelse och annan bevakning af fonden tillhörande inteckningar och säkerbetshandlingar som, sedan Direkt, verkställt utlåningen, blifvit af Riksg:sKont. pröfvade och godkände samt af detsamma till förvarande emottagne, synes vara ett stadgande, lika oriktigt som oformligt.
Visserligen har Direkt:n hittills kunnat hafva en ledamot bland i hufvudstaden boende aktieägare, hvilken, i afseende å ett slikt bestyr, kunnat henne biträda, men dels är icke alltid gifvet, att någon aktieägare finnes bosatt i Stockholm, dels kan ock i motsatt fall inträffa, att ingen sådan vill emottaga eller finnes lämplig att anförtros en plats i Direktionen.
I hvilketdera fallet som helst qvarstår alltid det oriktiga, ovanliga och för fonden möjligtvis vådliga förhållande att en Direktion, sammansatt af på olika, spridda ställen i landsorterna vistande individer, innehar det maktpåliggande bestyret att i allo bevaka säkerheterna i en fond, som icke befinnes i densammas vård, utan blifvit af R.
St:r anförtrodd åt dess Riksg:sKont:s förvar; och emedan detta verk dessutom är försedt med ett juridiskt ombud, torde ej allenast fondens säkerhet, utan äfven god ordning och billighet tala Den 4 December f. m. 241 tala derföre, att bevakningen af fonden tillhörande och i Riksg:sKont:s vård befintliga säkerhetshandlingar, bevakas af berörde ombud, emot skälig ersättning af kanalverkets medel, hvilket desto heldre borde ske, som detta jemväl synes varit R.
St:rs vid nämnde Riksdag afsigt, då de, såsom bär förut blifvit omförmäldt, beslöto att lånebandlingarne skulle af KanalDirektm till Riksg:sKont. aflemnas.
Jag anhåller fördenskuld vördsamt, att R.
St:r måtte erforderliga föreskrifter i öfverensstämmelse härmed benäget meddela.
Otto, upläste följande motion:
Under sisla Riksdagen tog jag mig friheten att hos H. R. o.
Ad. väcka förslag om anläggande af en jernväg emellan Westerås, Fahlun och den i gemenskap med sjön Siljan varande s. k.
Detta förslag vann, vid behandling inom StatsUtsk., det afseende, att Utsk., som yttrade sig deröfver i sammanhang med väckta förslag om jernvägsanläggning emellan Fahlun och Gefle, till R.
St:r hufvudsakligen föreslog, att om bolag bildade sig för verkställande af båda dessa jernvägsanläggningar, det skulle af K.
M. bero att bestämma, hvilketdera bolaget finge komma i åtnjutande af det statsbidrag, Utsk. för ändamålet ansåg böra beviljas.
StatsUtsk:s Utlåt, bifölls af II. R. o. Ad. samt PresteSt., men återremitterades af Borgare- och BondeSt:n, hvilka yrkade bestämdt beslut, att medlen skulle anvisas till förmån för banan emellan.
Fahlun och Gefle; och vid votering i Förstärkt StatsUtsk. blef sistnämnda mening gällande.
För hvar och en, som närmare känner förhållandena, ligger det emedlertid klart i dagen, att ehuru dessa båda förslag då sammanställdes, de icke äro af den beskaffenhet, att det enas fullbordande gör det andras verkställande obehöfligt.
Detta ådagalägges bäst just genom hvad som innev:de år inträffar.
Dalarne blifver nemi., under loppet af denna vinter, i ganska stort behof af spanmål, och ingen lärer kunna påstå att, äfven om jernvägen emellan Gefle och Fahlun vore fullbordad, Dalarne skulle kunna få sitt spanmålsbehof fylldt från Gefle, då deremot, om en jernväg nu funnes ifrån Westerås till
Dalarne, sistn:de landskaps behof af spanmål och potates skulle utan svårighet kunna fyllas.
Måhända kunna de äfven under nuvrde förhållanden fyllas, men huru stora upoffringarne dervid måste blifva för den nödställda provinsen, kan synas deraf, att, ännu för 14 dagar sedan åtminstone, forlönen för hvarje tunna spanmål emellan Westerås och Fahlun var 6 R:dr r:mt, och skillnaden emellan priset på en tunna potatis å båda dessa orter 6 å 7 R:dr.
Det vore att missbruka H. R. o.
Ad:s tid att här nu anföra de ytterligare skäl, som tala för jernvägsanläggning emellan Westerås och Dalarne.
De finnas uptagna i min vid 1853 års Riksdag gjorda motion i ämnet, i Bestyrelsens för en föreslagen jernväg emellan Westerås och Dalarne vid samma motion bifogade, serskildt tryckta, underd. ansökning, och i StatsUtsk:s vid sista II. II.
16 242 Den 4 December f. m.
Riksdagen afgifna Utlåt.
Det Sr under åberopande af dessa skäl, som jag nu vågar anhålla, att vid pröfningen af de många förslag till jernvägsanläggningar, sorn vid denna Riksdag komma under R.
St:rs pröfning, ofvannrda af tnig vid förra Riksdagen framställda förslag äfven måtto komma under öfvervägande, antingen i sin helhet, eller, om det icke kan ske, åtminstone för så stor del deraf, som sammanbinder Mälaren med någon punkt vid Dalelfven, derifrån elfven kan vara eller blifva till betydligare del segelbar och der vintertiden transporten på elfven, sjöar och kärr äfven kan vara lätt.
Fullständiga planer och kostnadsförslag i ämnet framlades för StatsUtsk. vid sista Riksdagen, och skola äfven vid denna blifva tillgängliga för det Utsk., som kommer att behandla frågan.
I följd af stegrade varu- och dagsverkspriser måste likväl kostnadsberäkningarna nu blifva högre än då, men dessa förhöjningar äro lätta att göra, dä dagsverks- och varuqvantiteterna finnas i förslaget specificerade.
Om remiss af denna motion till StatsUtsk. får jag vördsamt anhålla. v Remitterades till StatsUtsk. lii- Montgomery, Gustaf, upläste en så lydande motion: Westerbottens Lappmark består af Lycksele och Åsele Lappmarker, innefattande den förra 3 och den sednare 4 kyrkoförsamlingar, med stora afstånd från hvarandra, utan landsvägar eller andra allmänna kommunikationsmedel.
Alla dessa jordbrukande församlingsinnevånare, utbredda på en mycket vidsträckt, otillgänglig, af vatten, myror och berg upfyld yta, äga blott en Läkare.
Denna Läkare är boende i Lycksele, nästan i ena ändan af de begge Lappmarkerne, och dit väg finnes från närmaste stad, nemi.
Umeå.
Denna Läkare kunde lämpligen med sjukvård betjena, jemte den fordna moderförsamlingen, der han bor, de till Lycksele Lappmark hörande Slenscll och Sorsele socknar.
Deremot skulle då den andra Lappmarken, bestående af Åsele, Fredrika, Wilhelmina och Dorothea vidsträckta socknar, sakna Läkare, och det göra dessa församlingar redan i verkligheten, ty den Läkare, som nu bor i L/ycksclc, är så aflägsen, atf dessa orter, i de flesta fall, ha lika nära, om ej närmare, till Hernösand, Bjästa och Örnsköldsvik, hvarest Läkare finnas, som till deras s. k.
ProvincialLäkare i Lycksele.
Då dessa jordbrukande, idoga, men i allmänhet vanlottade, Lappmarks församlingars innevånare förtjena samma omvårdnad, som andra Rikets inbyggare, helst folkökningen hos dem är i ett betydligt tilltagande, jemte arbetshåg, sedlighet och flit, så kan jag ej tvifla derpå, att Rikets nu församlade St:r skall neka dem det ringa statsanslag, som erfordras för anställande och lönande af ytterligare en ProvincialLäkare derstädes, att stationeras i Åsele, för att med sjukvård betjena degna Lappmarks ofvanmde 4 sock - Den 4 December f. m. 243 nar, likasom den nu i Lycksele vistande skulle förblifva Läkare för denna Lappmarks 3:ne socknar.
Hr Braun, Carl Adolf, upläste 2:ne motioner, så lydande: 1 :o.
Under det lefnadskostnaden på de sednare åren i allmänhet stigit, har sådant i synnerhet ägt rum hvad resande angår.
Resereglemente af d. 31 Okt. 1851 blef det förut gällande Resereglementet af d. 5 Juli 1827 i så måtto ändradt, att, på samma gång hästantalet för några af de högre klasserna nedsattes, förhöjning i dagtraktamentet för dessa högre klasser beviljades.
Deremot kom någon förhöjning uti dagtraktamentet icke till del de uti Regktet uptagne lägre klasserna.
Följaktligen innehafva dessa lägre klasser, från och med den 6:te till och med den 12:te klassen, enahanda dagtraktamenten, som blefvo år 1827, uti det då utfärdade Regktet, de lägre klasserna tillerkände.
Den naturliga följden härutaf har blifvit, att de för lägre klasserna bestämda dagtraktamenten äro för dem alldeles otillräckliga.
Vanligen åtgår numera hela dagtraktamentet till betalning af en måltid eller för ett rum öfver natten, hvaremot för öfriga utgifterne på dagen intet återstår.
Från och med den 7:de till och med den 9:de klassen resa allenast med 2 hästar och de tre sista klasserna få allenast begagna en häst, så att någon vinst icke eller kan upstå för de lägre klasserna genom ett större hästantal, såsom för de högre klasserna, hvilka kunna se sig till godo genom det större antal hästar, som de äro berättigade att begagna.
På de sednare åren hafva en del af de uti lägre klasserna uptagne embets- och tjenstemän fått sig af K. 11, tillagde förhöjde dagtraktamenten.
Enl. K. SundhetsColkii Cirkulär af d. 14
Maj 1855 hafva sålunda tillagts i dagtraktamenten åt MedicinEeDoktorer, MedicinseLicentiater och ChirurgiaeMagistrar 3 It:dr b:ko, och jemlikt K. SundhetsColkii Kungörelse d. 6 Sept. 1855 hafva MilitärLäkare, under längre kommenderingar, blifvit förunnade förhöjda dagtraktamenten, nemi.
Reg:tsLäkare 3 ll:dr 32 sk., Förste Bat:sLäkare 3 R:dr 10 sk. och Andre BaksLäkare 3 R:dr, allt b:ko.
Äfvensom dylika förhöjningar tilldelats några andra särskilda tjenstemän.
Men då de förhöjningar, som sålunda blifvit förunnade en och annan af de i de lägre klasserna uptagne tjen-r stemän, synes böra komma till del äfven do öfrige tjenstemännen i samma klasser, och behofvet af en förhöjning å dagtraktamentet för alla de lägre klasserna, hvilka resa med en eller 2 hästar, synes uppenbart erfordras, så får jag vördsamt hemställa och yrka, att R.
St:r måtte hos K. M. i underd:het anhålla, att, med bufvudsakligt afseende å otillräckligheten af de dagtraktamenten, hvilka uti gällande Resereglemente finnas bestämda för de klasser af embetsman, som få begagna allenast en eller 2 hästar, ett nytt 244 Den 4 December f. m.
Resereghte måtte varda utfärdadt, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med de bestämmelser, som blifvit af K.
M. på sednare tider meddelade ang:de dagtraktamenten för en del tjenstemän; äfvensom att, då det nu gällande Reseregl.-tet angår allenast extra förrättningar i Statens ärenden, och föreskrift saknas ang:de de dagtraktamenten, som böra tillkomma tjenstemän för embetsresor, företagne på begäran af enskilde personer, det Reseregbte, som kan varda utfärdadt, måtte gälla till efterrättelse äfven i sistmde fall.
Om remiss till vederbörligt Utsk. anhålles. 2:o.
Vid tillämpning af K. M:s Förordn. d. 30 Nov. ang:de expeditionslösen, har det visat sig att uti samma Författn. förefinnes följande hufvudsakliga brister, nemi.:
Att, då något stadgande icke finnes angrde den lösen, som svarande part bör erlägga, i händelse ban begär att lösa expedition, svarande part kommit att betala lösen allenast såsom för afskrift, och till följd deraf erlagt ungefär hälften af den för hans vederpart, eller käranden, föreskrifna lösen.
Att någon lösen icke finnes stadgad för boupteckningsinstrument i stad.
Att lösen för gravationsbevis å fastighet i stad blifvit nedsatt, emot hvad förut fanns stadgadt.
Att lösen för fastebref å stadsfastighet är olika emot för fastebref å fastighet på landet.
Att lösen för bouptecknings inregistrering och inlemnande ej får öfverstiga ett visst belopp, då samma lösen likväl förut var lämpad efter boets behållning.
Att den för instrument öfver besigtningar m. m. stadgade lösen är lägre än hvad förut fanns stadgadt och icke innefattar tillräcklig vedergällning för besväret härvid.
Jag hemställer derföre vördsamt, att R.
St:r måtte hos K. M i underd:het anhålla, att Expeditionstaxan måtte varda i de anmärkte delarne rättad; och anhåller jag tillika att framdeles få närmare utveckla skälen för min berörde hemställan.
Frih. Åkerhjelm, Alexander, upläste följande motion:
Uti und. skrifvelse d. 1 Deo. 1854 anhöllo R.
M:t täcktes utfärda ny Expeditionstaxa och dervid uti de, ang:de expeditionslösen och dermed sammanhang egande ämnen, då gällande föreskrifter göra de ändringar, jemkningar och tillägg, K.
M:t kunde finna vara af behof och omständigheter påkallade.
För att i omförmälte ämne afgifva und. yttrande och förslag förordnade K. M. d. 12 Jan. 1855 en Komité, till hvars ledamöter utsågos HofRättsRådet i Svea HofRätt J. R.
Geijer, Exped.Sekret. i CivilDopartrtsExpedition Frih. C. J. Alströmer och Borgm. i Arboga C. J. Stolpo. Uti und. utlåt. d. 25 Aug. 1855 afgåfvo komiterade särskildt förslag till nåd. förordning i ämnet, och re - Den 4 December f. m. 245 dogjorde tillika för de åsigter, som ledt dem vid arbetets utförande.
Enl. hvad komiterade närmare anförde, bade särskildt för LandsSekret. och Domare på landet äfvensom för expeditionshafvande vid städernas domstolar och magistrater förhållanden utvecklat sig, hvilka ökat göromålens vidd under det sportelinkomsterna det oaktadt aftagit.
Behållningen af förenämnde tjenstemäns inkomster hade jemväl minskats genom tillkomne förhöjningar i kostnader för expeditionsbestyret.
Hvad komiterade sålunda och än närmare anförde, ansågo komiterade böra ådagalägga billigheten och lämpligheten af en förhöjning i den stadgade expeditionslösen med afseende på så väl vederbörande tjenstemäns behof af förbättrade inkomster, som ökade utvägar för parter och rättsökande att ersätta besväret med handläggningen af deras angelägenheter.
Den förhöjning, komiterades und. förslag uptoge, vore i allt fall, enl. deras åsigt, ej af särdeles betydenhet, och knappast tillräcklig att återställa det förhållande mellan sportelinkomster och lefnadskostnad, som genom 1821 års taxa t i 11 väga bragtes, D. 30 Nov. 1855 utfärdade K. M. i ämnet nåd. förordning, hvarigenom de af komiterade föreslagna bestämmelser betydligt nedsattes, och i somliga fall jemväl under hvad i 1821 års Expeditionstaxa fanns bestämdt.
Ehuru lösen sålunda dels utelemnats för boupptecknings instrument, dels blifvit nedsatt för gravationsbevis, dels finnes olika för fastebref å egendomar i stad emot fi landet belägna, jemte det flera andra oegentlighetcr förefinnas, anser jag likväl bristerna i Expeditionstaxan ang:de lösen för svarande parts exemplar af rättegångshandlingar mest anmärkningsvärde och förtjente att afhjelpas.
Som någon föreskrift uti Expeditionstaxan icke förefinnes ang:de den lösen, som svarande part skall erlägga, hafva expeditionshafvande, i brist på annat stadgande, tillämpat 11 § uti taxan, hvarigenom svarande part kommit att erlägga allenast hälften af den lösen, som hans vederpart erlägger, och till följd hvaraf lösen för svarande parts exemplar af expeditioner icke ens uppgå till den i 1821 års Expeditionslaxa bestämda lösen.
En sådan olik het i lösen för begge parterne är likväl en uppenbar inkonseqvens och saknar all giltig grund, enär likhet inför lagen emellan parterne är en bland rättvisans första fordringar.
Uppå hemställan af HofRme ang:de tillämpning af stadganderne i g 10 mom.
1 och g 11 af gällande Expeditionstaxa, har K.
M. genom Bref d. 15 Jan. 1856 förklarat, att vid tillfällen, då enl. 24 Kap. 7 § R:sB:n samt K.
Brefvet till samtlige llof- och ÖfverRälter af d. 19 Aug. 1761, två exemplar af Dom eller Utslag skola utskrifvas för att parterne emot lösen delgifvas, denna lösen, äfven hvad beträffar svarande eller förklarande parts exemplar, bör beräknas och utgå till det belopp, som för »Dom» eller »Utslag» är i Expeditionstaxan bestämdt; men som, på sätt nämndt är, föreskrift saknas ang:de en dylik skyldighet för svaranden i de fall, då expedition af honom begäres, får jag vördsamt hemställa och yrka, att R.
St:r måtte hos K. M. i und:het anhålla, alt Expeditionstaxan af d. 30 Nov. 1855 måtte erhålla den rättelse eller 246 Den 4 December f. m. förklaring, att svarande part skall i de fall, då han begär att lösa expedition, erlägga lösen lika med käranden.
Hr Toll, Joh. Ludv. Oswald:
Det skulle vara mig ett nöje om jag, genom den motion jag ämnar väcka, efter min ringa förmåga kunde bidraga till beredande af understöd åt en aktad kamrats efterlemnade familj.
Jag vågar derföre anbefalla den åt Ståndets välvilja och deltagande.
Jag gör det så mycket heldre som motioner i samma syftning som den här ifrågav:de redan blifvit väckte och till och med af flere Ståndets ledamöter med värma understödde.
Jag skulle skatta mig lycklig om en dylik rekommendation finge åtfölja motionen till Etsk.
Hr Toll uppläste härefter följande motion:
Den 8 Sept. 1855 atled i Malmö t. f. BataljonsLäkaren vid K. Norra Skånska IntänteriReg:tet och förre SIottsLäk.
Christian Henric Andersson, efterlemnande i ytterst medellösa vilkor sin 74-åriga hustru Christina Andersson, född d. 3 Sept. 1781 —■ och en ogift dotter Lovisa Dorothea — född d. 29 Maj 1812, hvilken sednare under en lång följd af år varit, och ännu är, sjuklig och sålunda oförmögen att sig sjelf försörja.
Dessa ömmande omständigheter påkalla redan i och för sig sjelfva medlidande och hjelp; men för att ådagalägga att den aflidne ringa, men nitiske embetsmannen, genom hedrande och långvariga tjenstår, ej torde kunna anses alldeles oförtjent af det slags äreminne som består uti att räcka hans efterlemnade fattiga familj en hjelpande hand, så må det tillåtas mig att fästa R. o. A:s benägna upmärksamhet på åtskilliga data och facta, hemtade ur Dr Anderssons tjensteförteckning, och hvilka jag nu vågar taga mig friheten anföra.
Född d. 2 Febr. 1782 i Greifswald ingick Dr Andersson, efter förberedande medicinska studier såväl i fädernestaden som i Berlin, redan tidigt i praktisk tjenstgöring såsom MilitärLäk. och anställdes under de första 4 månaderna af år 1807 i sådan egenskap vid Fransyska Arméens 8:de Divisions F ä 11 lazarett i »Greifswald» och »Andam»; inträdde sedan i Maj 1807 i Svensk tjenst; placerades till tjenstgöring, först vid då varande Skånska Carabinier Reg:t, hvilket Dr Andersson efter fälttågets slut s. å. åtföljde till Sverige, och derefter i Okt. 1807 vid d. v.
Mörnerska HusarReg:t.
Efter att hafva såväl vid detta sednare Reg:te som vid Smålands f. d. DragonReg:te tjenstgjort under en sammanlagd tid af ett år, kommenderades Dr Andersson i Okt.
1808 till tjenstgöring dels vid den i Skåne sammandragne armécorpsens sjukhus i Christianstad — till April 1810, — dels vid Garnisonen i Cimbritshamn — från Maj 1810 till Oktober 1811, till dess han slutligen, efter undergångna kunskapsprof, i April månad 1812 erhöll anställning såsom t. f.
BataljonsLäk. vid det då under organisering varande Norra Skånska Infant.Reg:tet, hvilket förordnande i Mars månad 1852 förnyades och som han innehade tili sin död. l)eii 4 December f. m. 247 Dr Andersson bivistade, enl. upgifter i hans tjcnsteförteckning, fälttågen i Tyskland och Norrige 1813 och 1814; öfvervar slagtningarna vid »Grossberen», »Dennewilz» och »Leipzig», affären vid »Jutterboch»; erhöll under en förpostkommendering nära Lubeck en kontusion på venstra knäet, samt var slutligen närvarande under affären vid Trögestad i Norrige.
I nära ett halft sekel •—- eller öfver 48 år — anställd i Svensk tjenst, tillhörde Dr Andersson under en tidrymd af 43£ år Norra Skånska Infant.Reg:tet, der hans nit och trogna uppfyllande af det mödosamma och ansvarsfulla läkarekallet tillvann honom Ilegrtets odelade aktning och tillgifvenhet, hvilket jag äfven såsom medlem af detta Reg:s officerscorps är i tillfälle att här vitsorda.
Samma enhälliga intyg om nitfull och oförtruten verksamhet förvärfvade Dr Andersson sig äfven under den tid af något öfver 24 ar — eller från Maj 18J0 till Dec. 1854 — han, allt under bibehållande af sin egenskap såsom t. f. BalaljonsLäk., tjenstgjorde vid Straff- och Arbetsfängelset å Malmö citadell samt dervarande garnison.
Så långvariga och redliga sträfvanden blifva ej obemärkta.
Efter att 1837 hafva erhållit någon förbättring af knappa löneinkomster, benådades Dr Andersson 1850 i Febr. af H.
M. K. med »mindre Guldmedaljen för medborgerlig förtjenst att bäras på bröstet», samt erhöll slutligen, på grund af IL St:s vid förb Riksdag fattade beslut, en årlig pension, f. o, m. 1855 räknadt, af 700 Rdr Rint.
Af denna fick han likväl ej upbära mera än 3 qvartalet-, förr än döden bortryckte den 73-årige, i statens tjenst åldrig blifne, mannen från en familj, till hvars bergning han, oaktadt alla bemödanden, ej lyckats att af ganska knappa inkomster kunna efterlemna någon besparad penning.
Aktningsvärd som tjensteman, var Dr Andersson det äfven i sina husliga förhållanden och ett godt namn som menniska och medborgare är det enda arf han åt sörjande enka och barn kunnat efterlemna.
Denna fattiga, fullkomligt medellösa, men genom hedrande vandel utmärkta familj skulle således nu se sig nödsakad att anlita den enskilda välgörenheten, såvida ej Staten kommer emellan; må det derföre ej anses vara förmätet om jag, ehuru sjelf i en underordnad samhällsställning som tjensteman, likväl vågar här upträda såsom målsman för dessa, en aktad och värderad kamrats efterlemnade närmaste, och, på grund af hvad jag nu haft äran anföra, vördsammast föreslå: »att 11.
St. ville åt afl.
Dr Anderssons i Malmö boende efler »lemnade hustru fru Christina Andersson samt oförsörjda dotter »Lovisa
Dorothea, hvilka, den förra genom hög ålder, den sednare »genom mångårig sjuklighet, äro urståndsätta att sig sjelfva genom »arbete tillräckligen underhålla, anslå en lämplig årlig pension, »förslagsvis 600 RdrRmt, att utgå fr. o. m. 1857 års början och »allt framgent så länge någon af dessa personer lefva.»
Om remiss af denna min vördsamma motion till Högh StatsUtsk:t, får jag slutligen ej mindre vördsamt anhålla.
248 Den 4 December f. m. Gr. Anckarsvärd, Carl Henric, upläste 2:ne motioner, så lydande: l.o.
Universitetets förflyttning till hufvudstaden har länge utgjort ett föremål för tankevexling; och skäl hafva blifvit anförde såväl för, som emot.
Det har likväl alltid synts mig, liksom troligen hvarje fördomsfri vän af uplysning, klart, att ett högre läroverk för vetenskaperna i Sveriges hufvudstad, med säte för regering och embetsverk af så många slag, med ett betydande borgerskap, med vidsträckt handel och lifliga kommunikationer, skulle vinna mera lif och väckelse, än fallet kan vara i en mindre stad, som saknar alla dessa förmåner.
Jag tillhör dem, som i ganska unga år inträdt på tjenstemannabanau i hufvudstaden; och som, ju längre jag Iefvat, desto lifligare kännt saknaden af tillfället, att jemte tjenstons bestridande, vid någon hufvudstadens högre läroanstalt i ungdomsåren hafva kunnat förvärfva de kunskaper, hvaraf mannaåldern fått vidkännas bristen.
Det ligger i försörjnings-omsorgens natur att söka så hastigt, som möjligt, komma i åtnjutande af inkomster och af utkomst.
Man skyndar derföre från universiteten efter så hastigt och så tarfligt, som möjligt, absolverade examina.
För turberäkningen sträfvar man att tidigt inträda i tjenst, så väl inom militären, som inom de så kallade verken inom hufvudstaden; der kasernlifvet, vaktgörningen och renskrifningen utgöra en alltför tankefattig fortsättning af kunskapssökandet.