Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om Diskpntverket dessutom på förhand tillkännagifvit att omsättning af de redan erhållne lånen, möjligen icke kommer att ske för samma ränta, som lånen ursprungligen erhöllo, så är all rättfärdighet upfyld.
Vidare får jag anmärka, att om man anser förskottsräntan vara ett hinder för ett systematiskt ordnande af BankoDiskontens låne-operationer, så kan man mycket väl taga bort förskottsräntan, och sätta Allmänna Diskont-rörelsen på samma fot som den andra lånerörelsen.
Man bör väl icke tillfölje af ett så litet hinder sora en förskottsräuta fortfarande misshushålla med en af Bankens fonder.
Man gör sig mera skada om man bibehåller den nedsatta
Diskonträntan än om man låter den fluktuera.
Man tror sig gynna jordbrukarne och i allmänhet låntagarne derigenom att man sätter räntan till 5 proc., men det är ett misstag och man kan gerna låta räntefoten i Allmänna Diskonten vara beroende af samma förhållanden som räntefoten i de öfriga lånegrenarne.
Vill man vidare mottaga depositioner i Banken så måste man betala så stor ränta som den allmänna räntan i landet.
Om den allmänna räntan är 5 proc. och man icke ger mer än 3, så får man .icke några depositioner.
Det är i allmänhet likgiltigt om man ger 5 eller 3 proc. men det är icke likgiltigt, att inga depositioner göras i Banken; ty man hindras i och med detsamma att i större mån kunna bispringa de lånesökande.
Flertalet af de som yttrat sig i denna fråga anse i likhet med mig att man bör hafva en fluktuerande ränta, hvars storlek bestämmes af Bankstyrelsen som beviljar lånet.
Men det är första gången något sådant här blifvit satt i fråga, och derföre tror jag att man bör gå försigtigt tillväga, och icke tillämpa denna grundsats inom någon annan fond, än den Utsk. här föreslagit.
Om också grundsatsen är riktig, så fordras det en konst att tillämpa den, hvilken endast kan läras genom bruket.
BankoStyrelserne komma troligen att i början begå ett eller annat misstag och då är det bättre att ett sådant misstag drabbar personer, som kunna anmärka felet och deri göra rättelse.
Om deremot ett sådant misstag begicks i någon af de andra
Diskontera, så skulle det medföra större olägenhet, emedan det icke så snart uptäcktes, och då kunde möjligen så stort missnöje upväckas att man helt och hållet öfvergaf den grundsats man nu vill införa.
Jag anser således att de, som tala för att räntan skall 2«8 Den 11 Julie. m. blifva fri, göra klokast i att denna gång åtnöja sig med Utsk:s förslag.
Det råder enligt min tanke en stor förvillelse i begreppet, om man anser It.
Stms Bank som en välgörenhets inrättning.
Dess ändamål är i första rummet att uprätthålla myntvärdet och i andra rummet att uprätthålla rörelsekapitalet.
Det sätt hvarpå man förr i verlden lagstiftade för denna Bank har gjort att man ansett den äfven böra i viss mån upträda sorn välgörenhets inrättning.
Det är hög tid att man rättar detta misstag och det är derföre som jag ansett, att ^parbankerne icke borde få kreditiv mot lägre ränta än andra.
Sparbankerne äro dessutom alldeles icke några välgörenhuts-anstalter utan de äro till för att hopsamla de små kapitalerne och göra dem fruktbärande.
Man bör frångå alla dessa gamla begrepp och anse det vara lika vigtigt för låne-inrättningen att få sina fonder väl placerade som för de låntagande att erhålla lån.
Men för att komma derhän fordras likhet i rättigheter och likhet i skyldigheter.
Man har sagt,a att andra låne-inrättningar, såsom Filial- och PrivatBanker utlåna
Diskont-lån på samma sätt som BiksBauken.
Jag känner icke huru dermed förhåller sig på alla ställen, ty det brukas olika, men det känner jag, att på några ställen lemnar man dessa
Diskont-lån på 4 å 6 månader såsom rena lån utan omsättning och med en viss föreskrifven ränta.
Såsom princip hyser jag visserligen den tanken att räntan på dessa
Diskont-lånefonder icke bör bestämmas på annat sätt än som nu är förhållandet.
Men vi iå komma ihåg att här är det fråga om stora förändringar, och då jag i allmänhet icke är fallen för att taga stora skutt på en gång, så tror jag att man gör bäst i att stanna vid Utsk:s förslag.
Utsk. har föreslagit de flesta fondernas sammanslagning och att räntan för dessa fonder, med undantag af allmänna Diskonten, skulle kunna bestämmas af Fullmäktige inom de gränser, som här äro föreskrifna.
Det är redan ett så stort steg, att jag icke tror, det vi böra gå längre vid denna Biksdag.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att i anseende till de i afseende på denna punkt framställda särkildta yrkanden, B. o. Ad. torde finna lämpligast att propos. framställdes först gemensamt å 1 och 2 momme och sedermera särskildt å hvart och ett af de följande momme; hvarjemte Hr Gr. o. Landtm, efter framställning att, i fråga om 1 och 2 momme, Hr Mannerskantz yrkat uteslutande al 2 mom. samt antagande af det första med den förändring, att, deri näst efter orden »Handels- och NäringsDiskont-fonden» tillädes orden »samt från Allmänna Diskontfonden» hemställde om B. o. Ad. i afseende på 1 och 2 momme behagade bifalla Utsk:s förslag.
Härvid ropades starka Ja, jemte åtskilliga Nej, hvarpå Hr Gr. och Landtm, förklarade det han ansåg
Hr Gr. o. Landtm, framställde vidare att 3 mom. blifvit lemnadt. utan anmärkn,, hvarpå detta mora. bifölls.
Den 11 Juli e. m. 269 Beträffande sedermera 4 mom. framställde Hr Gr. o. Landtm, att Hr Mannerskantz yrkat, att detsamma måtte erhålla följande lydelse: »För de summor, som å kassa-krediiiv till enskilde personer och Sparbankerna lyftas eller insättas, beräknas Fern proc. ränta»; hvarjemte Hr Gr. o. Landtm., efter först till bifall å Utsk:s i afseende på detta morn. afgifna förslag framställd propos., som besvarades med starka
Nej jemte åtskilliga Ja, hemställde om B. o. Ad. behagade antaga berörde af Hr Mannerskantz föreslagna redaktion, samt, sedan svaren härvid utfallit med starka
Nej, förklarade det han nu funnit
Ja öfvervägande. 5 morn., hvaremot icke någon anmärka, förekommit, blef uppå härefter framställd propos. bifallet. 26:te punkten.
Jag tar mig friheten fästa upmiirksamheten på den förändring som Utsk. föreslagit i Usta mom. af 26 g.
Detta mom. lyder som föijer:
Svensk medborgare, som är bosatt utrikes får icke såsom låntagare eller löftesman antagas.
Detta stadgande har funnits i BankoReglem:tet allt sedan 1834 års Riksdag, då det först infördes, men då lydde det icke på samma sätt som nu, utan det innehöll, att .Svenska Ministrar och Consuler och andra personer, som bosatt sig eller vistades på utrikes botten, icke vora berättigade att erhålla lån på allmänna Diskont-lånefonden, eller att antagas som löftesmän.
Man ansåg detta vid en följande Riksdag vara obilligt, och derföre ändrade man stadgandet till den ordalydelse som nu finnes i BankoRegleimtet, hvilken jag anser vara ganska riktig.
Det är visserligen sannt att en person icke kan anses vara bosatt utrikes derföre att han vistas der, men det kan hända — hvilket erkändes af R.
St:r vid den Riksdag, då ordalydelsen på BankoUtsk:s förslag förändrades — att han vistas der så lång tid att en mängd svårigheter upstå för BankoDiskonten om en lagsökning eller låne-indragning skulle komma i fråga.
Man lemnar derföre icke gerna lån åt personer, som vistas utrikes, och jag tror, att man icke bör frångå denna princip.
Man har aldrig hört någon klagan öfver detta stadgande och således vet jag intet skill att ändra detsamma.
Det medför äfven den fördelen att Banken Hildrig behöfver anlita UtrikesMinistern, för att genom hans bemedling indrifva ett lån af en person, som vistas t. ex. i Amerika.
Då ingen motion blifvit väckt om förändring, och då Utsk. icke kunnat upgifva någon giltig anleda, dertill, så vågar jag tro, att en sådan förändring är obehöflig, och tillstyrker derföre vördsamt, att det nu gällande reglem:tet i denna del blifver bibehållet.
Den här föreslagna förändringen är enl. min tanka både riktig och af behofvet påkallad.
Det skulle lätt kunna hända, att en person, hvilken sökte ett lån vid lånekontoret i Malmö, under det ansökan afgjordes reste öfver till Köpenhamn och vistades der.
I öfverensstämmelse med det gamla stadgandet skulle i så fall
Direktionen, om den fick kännedom om denna resa, icke få gifva något lån.
Hvad angår den våda, som den siste vär - 270 Den 11 Juli e. m. de talaren har ansett upkomma deraf att personer vistades under en längre tid på en från fäderneslandet aflägsen ort, utan att derstädes vara bosatta, så är denna vid närmare påseende ingen.
Direktionen är ålagd att vaka öfver verkets säkerhet och i och med detsamma
Direktionen erhöll kunskap om att en person vistades utom fäderneslandet så länge att det kunde medföra osäkerhet för lånet, så lärer Direktionen, sin pligt likmätigt, icke underlåta att afslå eller upsäga lånet.
Derföre att en person söker ett lån så har han ingen rättighet att erhålla detsamma, såvida icke Direktionen anser den säkerhet han erbjuder lämplig och nöjaktig.
Det har visserligen handt att personer, som erhållit afslag på sin ansökan om lån i BankoDiskonten, begärt besvärs- hänvisning, men någon rättighet dertill kunna de icke hafva haft annat än i sin egen inbillning.
Direktionen vid alla låne-transaktioner är skyldig att bevaka verkets säkerhet, så bör man icke insätta ett stadgande som icke behöfs, och som kan leda till sådana orimligheter som den af mig påpekade.
Jag anhåller derföre om bifall till denna punkt.
Jag tror icke att någon annan än lagstiftarne för R.
St:rs Bank kunnat falla på den tanken att i instruktionen för Fullmäktige intaga ett så beskaffadt stadgande, som det hvilket finnes i det gamla BankoReglemdet.
Detta stadgande har stått der länge och kommer sig deraf att R.
St:r velat ingå i de minsta detaljer.
Jag anser detta vara ett stort fel, hvilket vi böra rätta för att kunna få vår Bank skött bank-messigt.
Hufvudsaken är att till Fullmäktige välja personer, om hvilka man är förvissad att de hafva både vilja och förmåga att sköta denna Bank, och sedan att icke ingå i några detaljer, utan endast gifva några allmänna föreskrifter.
Hvad särkildt angår de här uteslutna orden »den som vistas utrikes», så bör man besinna att tillfölje af den lifliga rörelse som lättade kommunikationer medfört mellan de olika länderna, så besöker nästan hvar och en industri idkare främmande land, och om detta stadgande bibehålies, så, skall han under de 3, 4 månader han vistas utrikes icke kunna emottagas i Banken som löftesman eller låntagare.
En Bankstyrelse bör alltid kunna bedöma en lånesökandes ställning, och om Styrelsen icke anser den vara säker, så har Styrelsen rättighet att afslå låne-ansökan.
Men det är orimligt att i BankoReglem:tet stadga: att personer, som för ögonblicket vistas utrikes, icke få antagas sorn löftesman eller låntagare; ty nu för tiden vistas -|-:del af våra närings-idkare en viss tid af året utrikes.
Jag anser derföre att Utsk. handlat ganska välbetänkt och jag skulle hafva önskat att Utsk. borttagit hela mom. och öfverlemnat åt Fullmäktige att i hvarje särskildt fall fatta sitt beslut.
I andra mom. heter det: »Ingen må erhålla lån af annat
Diskontverk än det, inom hvars låne-distrikt han är mantalsskrifven, med undantag likväl för ledamöter i Direktionerna vid Låne-kontoren och dervarande tjenstemän, på sätt § 77 bestämmer, äfvensom låntagare, hvilken, efter att vid ett Diskontverk hafva lån er - Den 11 Juli e. m. 271 hållit, till annat låne-distrikt afflyttat och vid dervarande
Den 15 Februarii, 3n9 vill anlägga Magazin, öppnas låne-rättighet i Banken, och alla districtets jordägare gå gemensamt i borgen för lånet.
Vilkoren höra till de mindre reglementariska detailler, som lätt uppgöras.
Om ock den summa, som på det sättet utsläppes, blifver större än MagazinsDirections creditif, står den dock på fullkomligt säkrare fötter, och sprider sig directe bland folket.
Styrelsen af dessa Magaziner, bör anförtros åt vissa män i districtet, hvilka för hvarje år väljas af och bland districtets innevånare.
För att bekosta Magazinsrum, aflöna nödig betjening och betala räntor, erlägges för hvarje tunna spannmål, som utlånas, en ränta af två kappar.
Hvarje låntagare äger ovilkorligt, att in natura återbetala, hvad han till undsättning bekommit, Denna enkla inrättning anser jag tillräcklig, att ersätta allt annat Magazinsverk, och dessutom icke så beskaffad, att den kan, såsom MagazinsDirectionens, föranleda på en gång Statsförlust och Folkets skuldsättning.
Jag anhåller vördsammast, att detta mitt Memorial, må till behörigt Utskott remitteras, samt de öfrige Med-Ständerne communiceras, N:o 10.
Herr Gripen/värd, Fredric Adolphi Hvem har ej känt olägenheterne af de in1 38o Peh 15 Fcbruarii' skränkningar, som vår nu gällande RrSnvins-. förordning stadgar, i afseende på rättigheter» att begagna pannor af hvad form och constru-* ction som man behagar.
Då vi äga uppfinningar, hvarigenom minst 30 procent af ved och arbete besparas vid spannemålens förvandling till brännvin, är det nästan otroligt, att förordningen lägger hinder i vägen för dessa uppfinningars fria begagnande.
Skälet säger man vara, att deri, som äger och nyttjar redskap af deri gamla vanliga constructionen, skulle vara obilligt beskattad, ifall han skulle betala lika mycket, i förhållande efter kannerymd, för sin rättighet att bränna, sorn en annan, hvars beqvämare redskaper, göra tillverkningarne lättare.
Skall man lägga hinder i vägen för nya nyttiga uppfinningars spridande?
skall man uppmon-^ trädet gamla odugligas bibehållande, genom beviljande af fördelar?
kunde man icke af samma skäl lägga en skatt t. ex. på bruket af ny åkerredskap, hvarigenom jorden bättre häfdas, med mindre dragare och på kertare tid?
De, som behålla den gamla oviga redskapen, kunde ju påstå sig prejudicerade, då de skatta för sin jqrds afkastning lika mycket med den, sora med mindre mödor erhåller den lika stor? lika rimligt vore detta påstående, som det, att man bör skatta mer för beqvämare bränvinsredskap.
Den nu varande författningen, tjenar blot! alf bibehålla de s tid- och ved-ödande gamla Ben T 5 Februarii, 38i pannorna.
Hadé dessa ingen fördel
Vid beskattningen, skulle de snart utträngas, af mera beqväma och riksgagneliga verktyg.
På dessa grunder, om hvilkas oomkullstötlighet jag är innerligt öfvertygad, vågar jag således föreslå, att ingen skilinad i formen af bränn vinsredskap, hädanefter må föranleda skillnad i beskattningen.
I sammanhang härmed kan jag icke underlåta att anmärka, huru förderfliga Kronobrännerierne äro.
Om dem är här ej stället, att egentligen tala 3 de måste falla med MagazinsDirectionen.
Men hvad som hufvudsakligen gör dem förderfliga, (oberäknad den förlust, hvarmed de drifvas) finnes äfven förenadt med all bränvins-tillverkning, som ej står i förening med jordbruks och ladugårds skötsel.
Hvarje landtman kan med mig intyga, hvilken fördel ladugården hämtar af bränvinsbränningen.
Men öfver allt, der denna drifves skiljd från landtskötseln, gå dessa fördelar förlorade.
Jag anhåller, att detta mitt Memorial,’ måtte till behörigt Utskott blifva remitteradt, samt med de öfrige Med-Stånden communiceradt.
N:0 II.
Herr von Qvanteiiy Carl:
Som brännvins-tillverkningeo är nära för - 382 Den 15 Fcbvuarii. enad med jordbruket, nödgas jag fästa uppmärksamheten på de vilkor, mot hvilka jordbruket får begagna denna binäring, hvilka efter min tanka nödvändigt måste undergå någon förändring.
I de provinser sorn hafva åkerbruk till hufvudnäring, och som sakna grannskapet af större Städer, eller Bergslager; där nödgas innevånarne, för att finna en tillgång till alla vid jordbruket fästade utgifter, att förädla sin spannemål till bränvin.
Häruppå lades 1812 en bevillning, som då, i afseende på uppstegrade bräruivinspriser, ganska väl kunde bära sig, men som nu genom förändrade tider, blifvit den största och orimligaste skatt, för de större egendomarne, som någon förädling af rudimaterier i hela verlden kan uppvisa.
En egendom t. ex. värderad till 30,000 R:dr betalar i årlig bevillning för capital värdet 60 R:dr Banco; den får begagna tvenne nittio kannors pannor, och för att nu äga rättigheten att förädla dess egen production, drabbar honom ytterligare en bevillning 4 och en half gång högre, än den primitiva, eller 270 Rör Banco.
Med nu varande bränvins-pris, emot spannmålen, är jordbrukarens vinst ungefär hvad Kronan tillkommer, då man sätter ved och arbete i sitt tillbörliga värde.
Jag vill bevisa, att der transporterne äro längre och svårare, efterskänker jordbrukaren vid försäljningen något af veden och arbettts verkliga värde.
Det är således endast penninge-behofvet och förlägenheten, sorn tvingar jordbrukaren taga Den i?
F einiar ii. 383 sin tillflykt till detta verkligen mödosamma och odrägliga arbete, hvarigenom han erhåller en vara, säljbarare än spannmålen, och dymedelst för en stund kan afvärja behofvet.
Det ser ut som ändamålet härmed vore, att hindra jordbrukaren från möjligheten af att kunna tillverka bränvin, för att lika med åren 1812, 1813 och 1814. uppdraga åt utländningen besväret med spannemåls-förädlingen.
Följderne af ett sådant systeme hafva vi redan i frisk minne och kan bäst inhämtas af Särskildta Utskottets Betänkande vid 1815 års Riksdag.
Då den höga Brännvinsskatten lades på de större Brännerierna, hvilka egentligen fylla behofvet af denna vara i Sverige, hade lagstiftaren grundade skäl dertill j då gällde 1 Tunna Råg 13 R;dr 16 sk.
B:co, 1 Tunna Korn 10 R:dr Banco-, Summa 23 B:dr 16 sk., deraf erhöllos 35 kannor brännvin å 1 R:dr 32 sk. (det gällde ofta 2 R:dr B:co) gör 58 R:dr 16 sk-; när härtill läggas alla omkostnader som äro de samma nu som den tiden, circa 6 sk. per kanna, kostade Bränvinet i tillverkning 42 sk.
B:co, och då det betaides med 1 R:dr 32 6k., blef således en ren vinst å hvarje kanna af 38 sk.
Banco, sorn för en tillverkning af blott tio tusen kannor med tvenne nittio kannors pannor, skulle lemna en behållning af 7916
R;dr 32 sk-> då var bevillningsskatten 270 R:dr Banco ej svår att utgöra-
Men nu deremot gäller en tunna Råg 6 R;dr 32 sk.
En tunna Korn 6 R:dr 32 sk.
Summa 13 R;dr 16 sk-, lemna 35 kannor 384 Den 15 Fébruarii, brännvin å 24 sk. gör 17 R.dr 24 sk., när härtill iägges omkostnaden 6 sk. kannan, kostar det i tillverkning 24 och en tredjedels skilling, och således förlorar tillverkaren en tredjedels skilling.
Då Potates brännes uppstår visserligen någon vinst, och är det egentligen Potaresodlingen som gör det möjligt för jordbrukar ren att bränna.
Städerna kunna snarare betala denna höga skatt, émédan de försälja sitt bränvin sjelfve alltid emot 4 å 6 sk;s högre pris, äfvensom dranken, då deremot jordbrukaren nödgas låta bränvinshandeln först gå genom Köpman, då forslandet tillkommer och graderce nedsättas.
Köpman skall billigtvis hafva sin vinst och samma öfvervinst hafva således äfven de som bränna och försälja i Städerne.
I de provinser der spannmålen kostar mindre* är äfven brännvinet i lägre pris; i vestra provinserne kostar det 30 å 32 sk.
Riksgäldssedlar kannan, i Skåne lärer det kosta omkring 24 sk.
Riksgäldssedlar; att Kronan har säkraste vinsten äfven der, lärer vara one~ keiigt, jag vill äfven förklara på hvad grund omkostningarne Uppgå till 6 sk.
Med tvenne nittio kannors pannor kunna tillverkas natt
Och dag 60 kannor bränw vin, gör på 200 bränndagar, 12,000 kannor.
Skatten härföre, 270 R:dr Banco, gör något öfver 1 sk.
200 famnar ved ås R.dr 36 sk.} gör 550 R:dr Banco, äfven något öfver 3 sk. per kanna, 4 man dagligen i y Den i?
Februarii, 385 i bränneriet gör 800 dagsverken å 16 sk.
Banco, 266 RMr 32 sk,, circa 1 sk. per kanna; ett sådant bränneri tarfvar 1 bok håll, ä 266 R:dr 32 sk , gör circa 1 sk. per kanna.
Nu tillkomma nattarbetet i bränneriet, qvarnkörslor, mältningen och Spannemåien; bränvinets forslande till städeine, läckage, m m. som jag blott vill upptaga till i sk. per kanna, ehuru det går vida öfver, och resultatet är, att 0 sk
Banco p^r kanna, är det aldraminsta bränvinstillverkningen kostar.
Jag får derföre ödmjukast föreslå, att: 1:0.
Bevillningen för alla inmurade bränJ vinspannor blifver fastställd lika med bevillningen, eller 2 R:dr per iooo, efter hemtnansvärdet för hvilket tillverkning sker, efter den tariff, som i nu gällande förordning finnes utstakadt.
Härigenom biifver den omättligt höga bevillningen å de större pannorna nedsatt.
Det är en orimlig princip att en 60 kannors panna får tor 15 R drs afgift tillverka 3000 kannor bränvin, då 2tne 90 kannors pannor, sorn äro blott 3 gänger så stora, och ej kunna tillverka mera än 3 gånger så mycket bränvin eller 9000 kannor, skall derföre i stället för 3 gånger 15, eller 45 R:dr betala den oerhörda bevillningen af 270 R:dr Banco, eller 13 gånger 15 R.dr, då naturligtvis en större egendom kräfvcr större tillgångar och större utgifter.
Pr, 1 Band, 25 586 Den I s Februarii, 2:0.
Att bränvinsbränningen med inmurade pannor, ej får ske annorlunda än efter jordenä värde, så att intet bruk, sågars eller qvarnars värde deruti får ingå, att sådant värde ej får bestämmas af ägaren, utan skall vid större bränneriverk, noga undersökas af Taxerings- och PröfningsCommitéer. 3:0, Lyftpanneafgiften blifver oförändrad. 40.
Om bevillningen ej kan nedsättas, utan att tillgång till samma summa å annat håll måste sökas; så vågar jag ödmjukast föreslå, att den lägges å btänvins-consumtions-afgiften.
Maj:ts Nådiga Utslag till förmån för Gefle Stad, hvarigenom Staden å 16 stycken 90 kannors pannor fått en årlig afkrifning af 1350 R:dr Banco, visar äfvenväl att Hans Maj;t anser den nuvarande bränvinsbevillningen alltför hög och landet torde äfven behöf-j va en sådan lindring.
N:o u: Herr Reen fl jerna, Nils Svante:
En Jordbrukare som bidragit till landets förskönande och uppodling, som nu klagar, afspisa» med det orimliga ordet öfverproduction.
Det är bristen på penningar (och för hvilken brist, skylle sig törhända Ständarne Den 15 Februarii. 38? ejelfve) och denna brist ensamt som vållat, att en större production blir sin egen mördare, då producten faller till halfva värdet, men productionskostnaden blir densamma.
Det må vara klart, som dagen, att rörelsecapitalet, långt ifrån att förminskas, bör växa i samma mån,, som production, om icke allt skall tvingas åter, till sin förra låga ståndpunkt och odlingarne blifva ödemarker, då rågtunnan i alla tider varit ansedd, för en lika säker mätare, som silfver Riksdalero, har producenten genom ökad production, förmodat sig öka sin förmögenhet.
O'ätt visan af rörelsecapitalets förminskning hade ändock varit mindre skiiande, Oin dermed hade vunnits coursens förbättring; då denne icke infunnit sig, så måste det bevisa, att Sverige ännu producerar: hoc est exporterar för litet, att vända handels balancen till sin fördel; utlänningen lärer föga bekymra sig om vått pappersmynt?
indragning och producters fall, och torde hända gjorde vi bäst, om vi öfverlemnade åt köpmannen, som har med utlänningen att skaffa, omsorgen att jämka förhållandet, emellan hans och våra varor, hans och våra penningar, och om vi åtnöjde o<s med att till circul-itionens befordran och varumätare inom landet, skaffa ett tillräckligt belopp representativer, som gingo man och man mellan och hade Svensk jo*d till hypothek J mot feögst 4 procent.
Bevlllningens storhet har i sin man blifvit ansedd som en orsak till förlägenhet, likväl mäst derföre, enligt Den l5 Februarii\ min tanka, att för stort qvantum varor åtgått för den skattskyldige att skaffa sig den enda sak, hvarmed bevillningen fått erläggas.
Tillvaron af province-Banker måste med* föra en erkand nytta i rörelsens befordrande, då fonden är tillräcklig, organisation rigtigt uppgjord och Styrelsen säker.
Om rörelsecapitalet till och med fördubblades, hvilket likväl ej är min åsigt skulle det ej ensamt kunna afhjelpa förlägenhetenj men åtföljdt af den yttersta möjliga frihet uti handel och näringar, skulle resultatet inom korrt tid visa sig, och våra efterkommande i alla Stånd och Classer välsigna detta Riksmöte.
Jag anser hufvudvillkoret till förlägenheters afhjelpande ligga uti omnämnde handelsoch näringsfrihet, och ej uti låneanstalter, hvarpå jag endast yrkar, derföre, att de äro ett vilkor för begagnandet af de förra, nemligen, (handels- och näringsfrihet) och en skyldighet af Staten att lemna resoursser, synnerligast åt dem som ett annat systeme inledt, uti för dem sjelfve menlige, men för Staten högst nyttige speculatioaer nemligen od lingar.