Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En italiensk kusk vet sig vara något midt emellan en droskägare, en ciceron och en belefvad kavaljer, och när en romersk tiggare ropar sitt evviva för en gatukravall, gör han det snarare med aristokratiska frihetsfunderingar i hufvudet än med något slags förbittring mot upplysningen och det sköna.
Germanernas sinne åter leddes redan från begynnelsen i en annan fåra.
Hellre än att som latiner och galler flytta samman i befästa byar eller städer bodde de på afsöndrade gårdar.
Från första stunden spåras hos dem den makliga subjektivism, som älskar ensamheten och i följd däraf landtlifvet och som slutligen skulle utmynna i den naturdyrkan, hvilken med sin dolska misstro till staden och civilisationen i vårt århundrade blef en ny murbräcka mot Rom.
Germanerna älska naturen som en motsats till civilisationen, en fiende till kunskap och konst, en bundsförvant, en tunna krut under resultatet af människors skicklighet och arbete sedan årtusen.
De börja till och med att hellre betrakta stora män som vilda och otuktade naturkrafter, än som civiliserande makter.
Hur barbariskt missförstående är icke en sådan naturuppfattning och hur nära är hon icke dock förbunden just med germanismens skyggaste och djupaste egenskaper och med den samhörighetskänsla, ur hvilken Nordens innerliga naturlyrik kvällt upp som en stilla skogskälla.
Trögt och utan händelser måste under vinterskymning och fredsår tiden ha skridit fram i odaltjället och vant sinnet att godmodigt låta företeelserna flyta samman till ett enahanda, till det ljusdunkel som är humorns luft och i hvilket en gång
Rembrandt skulle förvandla krigare eller af klassiciteten öfvermänskligt idealiserade mytgestalter till undersätsiga holländare.
I stället att som i Södern samla sin kraft på stora monumentala plafonder tvungos de nordiska mästarna att syssla med träsnitt, kopparstick och små dukar, och den ömsom makabra, ömsom bredt folkliga konsten vande ögat vid det lilla, vid detaljen, realismen och genren.
Benägenheten att göra hjältar och profeter »mänskliga» genom att skildra dem som hvardagliga personer från vår omedelbara närhet blef också öfver hela Nordeuropa ett af humorns mest betecknande drag.
Man erinre sig endast Turgenjeffs sätt att skildra Kristus, hvilken möter honom i en liten oansenlig bondkyrka: »Ansiktet hade intet ovanligt hos sig, utan liknade andra människoansikten.
Blicken var riktad något uppåt, lugnt forskande ...
Hans kläder sågo ut som andra människors ...
Kan det vara Kristus? tänkte jag för mig själf.
En så enkel, vanlig människa!» – Äfven de protestantiska predikningarna och psalmerna sträfva till samma förallmänligande som den turgenjeffska skildringen, och humorn och lutheranismen äro gamla förtrogna.
Intet skulle till den grad roa lutheranerna som om en biskop midt under bönen för altaret vände sig till menigheten och mumlade ett »fan tage» och därefter åter lika allvarligt och varmt som hade ingenting händt slutade med ett »och ändå af hjärtat amen».
En sådan biskop skulle i popularitet få en påfves makt öfver sinnena.
Det är nödvändigt att särskildt lägga märke till dylika egenheter för att kunna fatta hur germanismen kunnat växa till den demokratiserande makt, hvilken slutligen kulminerat i subjektivismen.
Individens uppgående i det hela eller det helas uppgående i individen kan endast försiggå genom ett dämpande af det söndrande ljusets skärpa, ett musikaliskt obestämdt ljusdunkel, där linierna och föremålens olika afstånd och storlek utplånas.
Den nutida filosofiska enhetsläran, grundad på ett bevisligen omöjligt antagande, är också uppfylld af sammanförande och hopsmältande germanskt ljusdunkel.
Sydländingarna äro polyteister af natur.
De älska det logiska isärklyfvandet och preciserandet.
De tycka om hyllor med olika fack.
De äro vana att se en skarp linie mellan ljus och skugga och de tilltalas icke af ett godmodigt likhetstecken mellan udda och jämt, utan af de oförsonliga motsatserna i ett tragiskt drama.
Låt oss för att än tydligare se skillnaden inbilla oss att vi sitta vid Jerusalem och att det är kvällen före Sigurd Jorsalafars intåg.
På murarna blinka i den isande kvällsluften spjutspetsarna mellan johanniternas kappor, och några tennskålar kringbäras med en lätt aftonvard.
Till och med oljans droppe bland grönsakerna i skålen förefaller genomskinlig som vatten och sammansatt af tusentals glasskärfvor, tusentals sins emellan oförmildrade återsken af djupblå luft och kalkhvita murar.
Solen sjunker hastigt, och snabb som en svart häst springer nattskuggan uppför berget.
De frankiska och latinska riddarna på muren samspråka dock alldeles för lifligt att tänka på solen.
Solen?
Nå, det är solen, det är ett ting för sig!
Kanske hon icke tändes och slocknar dem förutan?
Och landskapet?
Det är Judéen och tillhör Kristus.
De känna icke heller någon hemlängtan till torfvan.
Den skola nog deras kvarlämnade bröder förstå att plöja.
Och de hvita rosorna, hvilka den yngste riddaren så ifrigt plockar nere vid Siloa?
De äro Den heliga jungfruns och skola pryda hennes altare.
Det är därför han dragit af järnhandsken, så att fingrarna skola stingas och blöda.
Om ingenting af allt detta tala riddarna, fast de så häftigt teckna med armar och händer.
De tala om ett människoverk som är deras eget.
De tala om de sköna och kostbara mattor, hvilka de nästa morgon vid Sigurd Jorsalafars intåg ärna utbreda på gatorna.
Månne de icke med vapen i hand eröfrat flera af de mjukaste från saracenerna?
Men de vackraste ha johannitersystrarna själfva förfärdigat med bilder af solen och de hvita rosorna vid Siloa.
Ingen i hela Jerusalem nändes någonsin beträda dem utan att först afdraga skorna och knäböjande kyssa de med silfver inflätade fransarna.
I långa år ha systrarna sent in på nätterna sträfvat vid sitt arbete till Guds ära, ty hvad kan mer förhärliga Gud än just ett människoverk som är skönt, ett verk af tänkande varelsers bemödanden och färdighet, ett verk af hans egna barn!
Men i lägret utanför staden sitter ännu Sigurd Jorsalafar vid det allt för långvariga och bullersamma gästabudet.
Där skrattas mycket, men han lyssnar icke utan trycker handen mot hjälmringen, och mellan fingrarna hänger det gula håret långt ned öfver hans kraftiga kämpaarm.
Han längtar.
Han längtar hem till den hafsvik, där man vid stilla väder kan höra det första hundskallet från Lade kungsgård.
Han stirrar ut i skymningen och fyller den med sitt eget svårmod.
Solen är hans, skyarna äro hans.
Han är ett med skymningen och luften och bergen.
– Kristmän, nordmän! ropar han och knuten faller handen mot bordet.
– Hören hvad jag säger!
Om ryktet mäler sanning, tänka stadsborna där inne i morgon breda sina kostbaraste mattor på gatorna.
Nordmän, vi skola icke visa oss bländade och häpna som fattiga stafkarlar eller stiga af hästarna.
Lugnt skola vi rida på, så att hofvarna slå hål i mattorna och lära dessa korsets riddare hur föga vi akta fåfängliga människoverk!
Människoverket synes nämligen gärna naturdyrkarna från Norden fåfängligt, men då det ligger i deras raceuppgift att sammanföra och hopsmälta och då de följaktligen icke på längden kunna fortfara ett åtskilja naturen och människoverket civilisationen, blir det merendels humorn, som blir den slutliga försonande medlaren.
Humorn är icke blott kristnad satir utan den mest oblandade droppe af germansk subjektivism som någonsin kunnat upplösa de fastaste kristaller.
Historiskt sedt måste humorn med sin destruktiva förmåga gent emot den marmorhårda apolloniska strängheten enkom ha uppstått för att varda germanernas handvapen i striden mot klassiciteten.
Ett oväldigt granskande af humorn är oss nordbor öfver hufvud taget icke möjligt, ty instinktivt veta vi, att denna är det palladium, under hvars hägn vi värna vårt Troja mot sydländingarna.
Om ett konstverk saknar humor, förklara vi till och med utan vidare, att detta är ett afgörande fel.
Stackars de romerska klassiker, hvilka redan på skolbänken tycktes oss så främmande!
Hur skulle det bland oss väl heta om en penna, som skildrade ett helt fälttåg i främmande land utan att späcka texten med anekdoter och »roliga» bifigurer?
Hvad vi nu för tiden kalla stil är en blandning af allt möjligt, af humor, små tillspetsade utfall, akustiska ordsammanställningar och en hel del kvarlefvor från Dickens’ maniererade och dåliga prosa.
Denna uppsats kan själf tjäna som närmaste profstycke.
Vi äro bokstafligen upplärda i det smaklösa, och mången gång handlade vi klokast, om våra verk kastades på elden.
För ett antal år sedan sökte de nordiska skalderna rädda sig därmed att de klöfvo sin stil i två skilda delar, två olika rum med en tjock mur emellan.
Goethe som hellen och som humoristisk nordbo äro två alldeles olika personer.
Det samma gäller om Runeberg.
De folk, hvilka närmast fostras under klassiskt inflytande, ha däremot alltjämt visat sig oemottagliga för de humoristiska strömningarna från norr.
De ha heller icke sörjt däröfver.
Ligger icke också Divina Comedia – om vi tvinga oss till ärlighet – minst två eller fyra trappsteg högre än själfva Shakspeare och hans engelska samtida?
Med hvilken fast resning bygger sig icke smaken och hur riktas icke inbillningen mot det stora hos folk, hvilka besitta sådana förebilder som italienarna eller hvilka likt fransmännen se sin kejsare, flammande af vrede, lämna den teater, där man i stället att spela Racine eller Corneille förolämpar honom och hans tidehvarf med toklustigheter.
Och hvem har ej skrattat åt den kända anekdoten från Versailles, där Ludvig XIV icke kunde förmås att låta behänga sin vägg med de nederländska genrestycken, hvilkas supiga och stojande folklighet syntes honom så föga uppbygglig.
Hos oss nordbor och ej minst hos oss svenskar besitta de snillrikaste af våra nationalverk tvärtom en del groteska egenskaper, hvilka upphöjda till förebild snarare förvilda och förvirra.
Det sköna uppträder i Ultima Thule aldrig nationelt utan alltid individuelt.
Trots en storslagen odling har det sällan lyckats svenskarna att göra det typiskt svenska skönt.
Vida oftare har det typiskt svenska fått fortfara att te sig drastiskt, nästan nederländskt.
Det mest fulländadt sköna hos Sergel eller Runeberg bär tycke af något afsöndradt och främmande.
Begåfvade med mer historisk inbillningskraft än smak och därtill sedan några årtionden starkt påverkade af norrmännen, hvilka stå klassiciteten fjärran och icke förstå den, äga vi ej heller någon konstfilosofi, som på allvar klargör vårt vacklande mellan klassicitet och germanism.
Hvar konsthistoria inskärper, att den stränga stilens upplösning i folklighet och humor betecknar ett sjunkande.
Hvar estetisk lärobok uppställer klassiska teorier för blomstring och förfall, enligt hvilka stycken som Fredmans epistlar eller Sven Dufva vida mer känneteckna förfallet än ägna sig till mönster.
Vi erkänna dylika synpunkter men undvika tillämpningen.
Vi smeka hellenismen med den ena handen och förjaga honom med den andra.
Thorild, Tegnér och Almqvist låta väl ibland sina blixtrande paradoxer lysa öfver konstens principer och det må ju ifrågasättas huruvida icke just paradoxen är det hopträngda tankeepigram, som äfven de systematiserande tänkarna i alla tider satt som de egentliga pelarna under sina sammanbindande bågar.
Det svenska lynnets beståndsdelar medföra dock gifvetvis en ängslan för paradoxens oförsonlighet och detta åter vållar att vi angående såväl det ifrågavarande ämnet som andra, hellre än att framslunga verkligt ingående påståenden, merendels stanna vid ett filosofiskt pastellmåleri utan tydligt skurna konturer.
Emellertid faller det vid en summarisk öfverblick genast i ögonen hur oerhördt starkt, allt det nyss anförda till trots, klassiciteten påverkat hela vår odling och så sammansmält med vårt lynne, att vi liksom danskarna måste kallas germanismens affällingar.
Påtagligast har hos oss – liksom hos fransmännen – klassicitet och germanism flutit tillhopa i det statsliga organisationsarbetet.
Att man vid en jämförelse med det sorgliga tillståndet i våra dagars Frankrike dess bättre icke finner likheter beror just på den germanska känslan för det ringa, för plikttroget och omutligt arbete i det lilla.
Ora et labora! är visserligen latin, men tanken är germansk.
Om alltså klassiciteten i hög grad varit en medverkande faktor vid vår samhällsbildning, har den emellertid också i vår uppfostran haft ett så genomgripande inflytande att vi därefter måste bedöma ett öfvervägande antal af våra yppersta personligheter och till och med rätt många af våra historiska handlingar.
Det är icke blott den nordiska kämpasagan utan minst lika mycket Alexanders lefvernesbeskrifning och de franska tragöderna som skapat Karl XII och hans män och äfven därvidlag sammangjutit det klassiska med det typiskt svenska till en enhet, hvilken i sitt slag blef lika egendomlig som oförgätlig.
När svenskarna kallas Nordens fransmän är det därför en djup historisk sanning som icke ensamt får gälla deras yttre artighet och icke heller fattas som blott och bart en efterapning utan beteckna, att svenskarna liksom fransmännen lyckats att i sin odling sammansmälta klassicitet och germanism.
Det kan icke öfverraska att detta i det stora hela fullständigare lyckats svenskarna som statsmän och hjältar än som tänkare eller konstnärer.
Öfver våra konstutställningar hvilar, då de jämföras med grannfolkens, ofta något dallrande och obestämdt.
Något dylikt spåras ej sällan äfven hos de enstaka utöfvarna antingen de föra penna eller pensel.
De liksom brottas mellan två motsatta åskådningssätt, två metoder.
Redan hos Stiernhielm framträder samma tvåsidighet.
Det är striden mellan klassicitet och germanism.
Med litet god vilja skall det dock icke falla sig långsökt att just i den skiftande dagern öfver svenska verk se något både lefvande, tilltalande och ganska egenartadt.
Hur står icke hos Bellman klassiciteten sida vid sida med den subjektiva yran och en makaber germansk humor, där valthorn och dödsringning växelvis stämma in.
Hos Tegnér står klassiciteten i förgrunden, men han råder öfver vidsträckta germanska kolonier, från hvilka han hämtar både sina prydnader och sin smärta.
Jag kan aldrig se Wagners sköldmö, omgifven af lågor och valkyriors härskri somna in vid »eldmotivets» spröda glasharmoniketoner utan att tänka på Tegnér och hans slutliga bortdomnande och död.
Mer förhärskande röjer sig åter germanismen hos Thorild, Marcus Larsson, Geijer och Almqvist.
Har du hört Almqvists musik?
Hon är satt med så oöfvad hand att du först genom att länge genomspela de olika styckena till sist kan vänja dig att förstå hans afsikter och på så sätt skaffa dig en nyckel.
I enrum skall du icke kunna höra dessa sånger med torrt öga.
De äro diktade med den inbillningens och känslans formlösa uppriktighet, som en gång för alla blifvit germanismens rikaste insats.
Hvar skulle vi i dag som är väl stå utan den?
Kanske äro hans osäkra takter diktade i den äkta germanska tanken:
Det är lätt att behaga alla, mig lockar det oupphinneliga, det att helt vinna en enda.
– Kanske har han också lydt den icke mindre germanska tanken:
Så sjunger jag, ty så är min röst.
Hvad bry mig formerna!
Hvad bry mig handklappningar eller tadel!
– Att i fråga om den svenska konsten vilja lämna ett gifvet företräde åt den ena sidan eller åt den andra vore fåfängt.
Kanske har klassiciteten uträttat mest, men sedt i stort stå de båda vågskålarna i vacker och förvånande jämvikt.
Äro svenskarna germanismens affällingar, så framgår icke däraf med nödvändighet att detta skall innebära en historisk skam, hvilken de borde skynda att genast försona.
Så mena endast de, som anse att svenskarna äro ett i klassiska former förstenadt och döende folk.
De betrakta frågan allt för germanskt ensidigt.
Kände romanerna vår odling till punkt och pricka lika väl som vi själfva, skulle vi säkerligen bland dem finna försvarare.
Jagade svenskarna klassiciteten ur riket, skulle de sannolikt för all framtid helt och hållet nedsjunka till andliga slafvar under ryssar och norrmän, hos hvilka germanismen lefver mer oberörd.
Jagade de åter germanismen ur alla sina reformer, sina skrifter och konstverk, skulle det svenska på fullt allvar stelna till en vacker gammaldags staty utan ande och blod.
Däremot måste det hos svenskarna känneteckna förhöjd lifslust hvar gång klassiska och germanska beståndsdelar på allvar brytas i deras lynne.
Så vidt det kan synas har något dylikt just under de senare årtiondena varit fallet.
Deras historiska lif för framtiden beror på deras förmåga att hålla samman den klassicitet och den germanism, som i deras lynne runnit hopa till nationell enhet.
Deras plats i världsstriden är följaktligen mellan de båda härarna midt ute på fältet, där så många andra smärre friskaror uppkastat sina skansverk.
Jag vill försöka att med en parabel om visan belysa hur klassicitet och germanism slingrar sig samman i så hårda knutar, att ögat lätt förväxlar de båda trådarna.
Vår tid är orkestral och intvingar motvilligt sitt grubbel och sina sammansatta känslor inom allt för regelbundna strofer.
Framför ett mer omfattande innehåll vare sig af ymnig lyrik eller mer episka beståndsdelar har man också i alla tider sett sig nödd att tillgripa en växlingsrikare och bredare om än tyngre form såsom hexametern, blankversen, alexandrinen eller rent af prosan.
En musiker i våra dagar komponerar icke heller visor i egentlig mening, utan snarare orkestralt ledsagade och i växlande tongångar framåtskridande sånger, hvilka verka som solopartier af en kör.
Man må förtörnas häröfver, så som man alltid rynkar pannan åt det närvarande, det säkra är att i ett modernt sorgespel förefaller en visa som en paus, en stunds hvila, medan däremot tragiken i det ifrågavarande sorgespelet möjligen skulle kunna uttryckas med orkester och kör.
Trötta på orkestern säga vi därför:
Kom hit, vackra Visa, och sätt dig hos oss!
Du är lyrikens mest konstlösa stämma.
I själfva verket är emellertid motsatsen förhållandet, ty visans konst är först och sist formell.
Hon räknar sina anor ända upp från den eoliska sången vid cittra, och i sin mest utsökta dräkt är hon med sin refrängartade och strängt bundna strofbildning en klangdikt, en kvarlefvande syster till Sonetten och Rondeauen.
Hvilken rent formell genialitet besatt icke en Beranger?
Och hur betecknande är det icke för den formella läggningen hos svenskarna, att nära nog alla deras stora nationalverk affattats som samlingar af visor eller spridda sånger, ehuru detta naturligtvis också beror på det lyriska grunddraget i nordiskt lynne.
Visans plats är icke bland de vapenslamrande dunkelmännen nere vid dörren, hvilka grubbla på inbillningens rätt att spränga eller omstöpa former och hvilka stöta sina hufvud blodiga mot muren för att få den att remna.
På dem kastar hvarje bordsgäst ett ben, ty det flammar beständigt ett villande sken af antågande barbari öfver alla förmenta eller verkliga nyheter inom konsten.
Dunkelmännens upproriska värfvaretal är icke för Visan.
Hennes plats är under den dammiga baldakinen, där hennes kroknästa och hvithåriga systrar Sonetten och Rondeauen sitta i guldkarmade stolar med lagerkvistar i sina knäppta, pepparbruna händer.
Där sitter också hennes ålderstigna grefliga broder
Madrigalen med det sista kärleksbrefvet stucket i västen, och hennes långbenta neveu Trioletten, som alltid förblef en sådan spelevink, att han aldrig rätt kunde tjäna sig upp till något ärofullt ämbete i staten.
Själf är hon den enda lefvande på hela purpurestraden, men hon är en af sällskapslifvets mest firade skönheter och tillbringar sin mesta tid på soiréer och koncerter eller allmänna förlustelseställen.
Med en beräknande skicklighet, som förråder hennes världsliga härkomst, har hon klädt sig i en kysk gretchendräkt, hvilken blottar allt, så att hon förefaller naken.
Hon älskar att gå barfota på samma sätt som prinsarna af Borghese tycka om att visa sin ödmjukhet genom att påtaga kapucinerkåpa.
Och hvilken kvinna med vackra fötter skulle icke helst önska att få gå barfota!
Lustvandrar hon i skogen, sker det för att svärma som det är högborna jungfrurs vana, och stiger hon med barmhärtiga gåfvor inom stugdörren, krusas läppen merendels af ett lätt ironiskt leende.
Hon höjer armarna, men icke mot gryningen, utan efter den sjunkande solen, efter klassicitetens aftonrodnad.
Så mötte hon mig ofta under en vemodig aftonhimmel, och fast jag visste att hon i timmar lagt upp de oskuldsfulla lockarna framför spegeln, förtjuste mig hennes åsyn.
Hon, Visan, den skogsdoftande med linneorna i knäet, hon är alltså en dotter af klassiciteten, men dunkelmännen de äro de äkta germanerna.
De äro söner af det andliga uppror, som bröt väg för en Beethoven och en Wagner, som dagligen ruskar på skrankorna och som under härjaretåget mot
Rom ständigt skall fylka en förtropp af bärsärkar, inbillningsmänniskor, stollar och – just genom sin omedelbarhet – obegripliga sfinxer.
En natt, då dunkelmännen sticka Visans gamla stamhus i brand, skall hon sorgset betrakta sina hänsofna fränkors jordiska lämningar och utbrista:
– Hvilka stora skådespelerskor lefde icke i min släkt!
Sannerligen, det vore evärdlig skada om ett sådant blod skulle slockna med mitt.
Deras tid var dock en glansens tid med afmätta later ...
Uppror allena skall icke mäkta att bygga en ny!
Därvid plockar hon nålarna ur håret, och med en så blyg enfald ställer hon sig att betrakta sina stackars bara fötter, att dunkelmännen, som följa riktningen af hennes blick, plötsligt rycka henne till sig upp på hästryggen.
Och midt ibland dem och stundom med deras händer i sina skall hon rida som en liten väluppfostrad och sirlig prinsessa.
För ögonblicket röjer sig en allmän benägenhet att reducera hellenismens och renässansens betydelse till minsta möjliga.
Det finns nämligen icke ett brukbart vapen, som ej germanismen förr eller senare framletar och gör till sitt.
Därtill kommer att judarna genomandas af en lika bjärt racemotsats till de klassiska folken som någonsin tyskar och angelsachser.
Det var icke för intet som kristendomen vandrade ut från Judeens berg till att störta Rom, icke en slump att Spinoza kände sig dragen till kristna religionssatser eller att Lassalle, juden, affyrade sina pilar mot den romerska rätten.
I samma Ghettos ljusdunkel, där
Rembrandt ströfvade fram och uppletade sina modeller, ha judarna suttit i långa och tunga år, och det som uttrycker deras lynne är icke marmorn utan musiken.
Därför har deras intelligens också i åtskilligt bisprungit germanismen, medan åter, som redan blifvit antydt, hela skaror af germaner tidvis stigit fram som klassicitetens ifrigaste försvarare och särskildt i hellenismens konst menat sig finna något af den folklighet, hvilken i så många gestalter föresväfvat deras egen skapande förmåga.
Det är obegripligt hur man någonsin kunnat kalla hellenernas odling folklig i modern mening.
Var hon icke den mest aristokratiska som någonsin funnits och uppnådde hon icke just därigenom sin fullkomlighet?
Där som allestädes uppammades konsten hos det kunniga fåtalet, men de kringmurade henne med stränga lagar, innan portarna stöttes upp på vid gafvel.
De släpade henne icke ned från sin försvarligt höga fotställning för att göra henne till en allmän rodocka, utan med aldrig tröttnande nit lärde de folket att förstå henne och tåga upp till henne såsom vi än i dag se detta framställdt på parthenonfrisen.
Endast på så sätt var hellenismen folklig och det må vi kalla en äkta aristokratisk folklighet, som verkligen lände folket till fromma.
Hvad gagn skulle väl det hellenska folket kunnat röna af att uteslutande se sitt eget lif, drastiskt eller karrikeradt skildradt med de bildades nedlåtande ironi?
Det egentliga folket skulle däraf ha skördat lika liten behållning som af de utsökta herdeidyller, hvilka i ett senare skede vederkvickte Roms och Greklands blaserade patricier.
Folket består af människor, och människor längta icke efter det, som de äga, utan det, som de umbära.
Därför törstar folket först och sist – om också omedvetet – efter kunskap, efter förebilder och efter en känslosam konst, som inskärper mildhet mot gelikar och mot djur och växter.
Med hvilken tvekan måste icke Attikas landtman ha höjt sin yxa i den skog, där hvar trädstam gömde ett naturväsen, som skrattade och sjöng eller snyftande anropade honom att leda vatten till de torkade rötterna.
Skatorna, hvilka sladdrade på kojans takkrans, voro de förvandlade pieriderna, som velat täfla med muserna.
Den sömnlösa näktergalen var den trogna men bedragna Aёdon.