Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Låt i ditt skydd vår Älskling inneslutas,
Ledsaga Honom i ditt visa råd!
Kring Nordens barn i Öster och i Vester
De skönsta frukter af Hans dygder sprid,
Och låt Hans dag, bland fosterlandets fester,
Stå fram i glans till sensta eftertid!
SVENSK YNGLINGA-SÅNG.
Bälten
Vi spänna
Och brynjor vi draga,
Och hurtigt till strids, som till lekar, det går.
Hjelten
Vi känna,
Som skall oss ledsaga,
Med röst och med klinga, i fädernas spår.
Gifva
Vi handen,
Att oss vi församla,
Likt ljungande viggar, vid Asa-Thors röst?
Lifva
Då anden,
Du höga, du gamla
Manhaftighetskänsla i Nordmanna bröst!
Flamma,
Som farit,
På blänkande svärden,
Med fäderna fordom i ledungafärd!
Du varit,
Och samma kring verlden
Du blixtre ännu från de Göthiska svärd!
Kunna
Vi falla,
Vi kunna ej svika
Din väntan, din fordran, o Svea! vår Mor!
Oss alla
Den trösten tillika,
Att du åt vår kärlek din ära förtror.
Låt oss
Försvara
Din blåhvita fana,
Din frihet och lag, under Oscars befäl!
Åt oss
Förvara
Den lotten, att dana
Din stolthet — och lefva och dö för ditt väl!
SKALDEBREF.
Doctor JACOB AX. LINDBLOM,
utnämnd Erkebiskop, år 1804.
Du vishetens och Religionens
Upplyste, känslofulle Vän!
I mensklighetens och nationens
Välsignelser ditt värde känn.
Mitt hjertas bud jag endast fyller;
Det fala smickret ej förgyller
En gärd åt sanningen och Dig:
Med känsla blott af dina dygder,
I enfald ifrån gömda bygder
En okänd stämma höjer sig.
Så dalens åbo solen prisar:
Han njöt dess värma och dess dag,
Fast, gömd af berget, hon ej visar
Sitt milda anletes behag.
Ty dag och värma vidt sig breder
Ifrån den ädles fria själ.
Skön är hans väg, som alltid leder
Till mensklighetens ljus och väl.
Följd af dess kärlek, ej dess häpnad,
Han kom, med stilla vishet väpnad,
Och villor bröt och hjertan vann.
Ju mindre han en lofsång sökte,
Ju trognare det altar rökte,
Der tacksamhetens offer brann.
Slöts än i blygsamhetens slöja
Den lagerkrönta tinningen,
Dock glorian står, att evigt dröja,
Att evigt skina, omkring den.
En stjerna sina strålar skickar
Från fästets silfverklara rymd;
För hopens omkringslutna blickar
Dess rörelse, dess glans är skymd
För hopens, som sin undran skänker
Åt flågelden, som endast blänker,
Och ljungelden, som blott förstör:
Men hon, den himmelska, hon tågar
Sin höga, jemna gång, hon lågar
I glans, då meteoren dör.
Hon är en sol, och ur dess sköte
Framväller ljusets ocean,
Och hymner helsa hennes möte,
Och sällhet tecknar hennes ban.
Så strålar i ovansklig dager
Förtjensten lika hög och ren,
Fast agget ej dess sken fördrager,
Fast fördomen ej ser dess sken.
Trygg är dess blick, men ej förmäten;
Tyst är dess gång, men uti fjäten
Välsignelsen går fram så skön;
Men, öfver flärdens spotska anor
Och plundrarns gull och krigarns fanor,
Den har sin ära och sin lön.
I menskovärdet, menskorätten,
Känn kraften af en ädel man!
Ljus, tålsamhet i tänkesätten —
Se der de segrar, dem han vann!
Se der de segrar, dem Du vunnit,
Den enda lön ditt hjerta sökt!
Din ära, i den höjd Du hunnit,
Är dyr och stor, men ej förökt.
Hell Dig! från himlars Gud till jorden
Förstnämnde Härold uti Norden!
Säll var din dag, för bröder säll;
Förgäfves skred den emot vester,
Ditt hjerta nyttans timmar fäster
Och nekar hvilan åt din qväll.
Förgäfves
Hesperus sig sänker,
Att berga himlens sköna bloss:
Det står, som Gibeons förr, och blänker
I all sin middagsglans för oss.
Beträd din höjd, Du Herrans Smorda!
Från den skall strömma ljus och väl.
Gack att det stora värf fullborda,
Som re’n står färdigt i din själ!
Träd upp i strålande tiaren
Och tyd de höga gudasvaren,
Som, ämnade till menskans tröst,
Bevisa, öfver all förvandling,
Dess tro med helgden af dess handling,
Dess hopp med friden i dess bröst.
Den läran är ej kall och dyster,
Ej vacklande som vågens flarn,
Ty visheten är hennes syster
Och brödrakärleken dess barn.
Ja! visheten och himlaläran,
De äro syskon af en Far;
De följas åt, de dela äran
Att lysa, trösta våra dar.
Den enas var den andras vilja:
Ho djerfdes att de såta skilja,
Der de framgingo hand i hand?
Hvem var den ande, som förmätet,
Med brott mot mensko-majestätet,
Slet deras kyska slägtskapsband?
Despotens, fanatismens yra
Böd menskan tro, förrän hon tänkt —
Att sjelf beplundra eller styra
En verld, i midnattsmörker sänkt.
Med sveda från hvarann de rycktes;
Hvar gick sin bana, enslig, tung.
Tungt öfver menskors fortgång trycktes
Inseglet utaf nattens Kung.
Kring staters grus den ena snafvar,
Än stängs hon inom klostergrafvar,
I dok af stela dogmer skymd;
Från himlen stött, den andra slinter
I tingens skumma labyrinter,
Än yrar i en tanktom rymd.
Förtryck och mörker och förvirring
Omsluta en olycklig jord,
Åt otrons blindhet, vantrons irring
Och våldets jern, till lekboll gjord.
Och slägter uppstå, slägter stupa,
Och tiden flyr och återflyr,
Men ingen dagning ur den djupa,
Ogenomträngda natten gryr.
Den blixt, som Vatikanen slungar
Utöfver jordens folk och Kungar,
Upplyser blott en vidsträckt graf.
Skygg lyfter menskligheten vingen,
Att evigt fly från jorderingen,
Och lemna qvar tyrann och slaf.
Hvad mer! om till ett blindadt slägte
En fridsam stråle stundom bröt;
Om det sin boja såg och bräckte,
Men henne i en annan böt?...
Hvems är den hand, som öppna mäktar
Det bistra fängslets plågorum,
Der Himlens Förstfödda försmäktar,
Förställd och trånande och stum?
Filosofins det är, som lärde
Sin gräns och sina krafters värde;
Som — hur hon föll och återföll
Ur sinnets dröm i tankesvindeln —
Ifrån sitt öga löste bindeln,
Men hjertats helga rätt behöll.
”Jag vill min syster återfinna,
”Min möda var för hennes skull:”
Så talte Sanningens Gudinna,
Och såg sig om så kärleksfull.
Och synade omkring naturen;
Dess eldblick delte tidens natt,
Der, lik en Nunna inom muren,
Den himmelska i mörkret satt.
Vidskepelsen för hennes fackla
Försprids och flyr; de grunder vackla,
På dem Papismen rest sin thron;
Ur villans, fördomens förskansning,
Står fram, med återhämtad sansning,
Allfaders dotter, Religion:
Så mild hon sönk från himlars boning
Och för Messiæ Anda stod,
Ledd utaf kärlek och försoning
Och följd af hopp och tålamod:
Så ren hon fordom från det höga
Steg leende till jordens rund,
Med ljuset i sitt sköna öga
Och fridens helsning i sin munn.
Odödligheten omgaf henne
I stjernors skrud, och kring dess änne
Knöt sig olivens ädla krans;
Nåd lyssnade till trognas sånger,
Förlåtelse till fallnas ånger,
Till blindas irring tolerans.
Så stod den Heliga förklarad
Och, kallande sin systers namn,
Gaf henne fridens kyss, besvarad
I vördna’ns oskuldsfulla famn.
”Låt oss, min vän! i samdrägt vandra,
”Att möta hvarje skickelse,
”Och aldrig öfverge hvarandra,
”Och aldrig menskan öfverge.
”Din sköld mot agget oss skall freda,
”Din forskning menskotanken leda,
”Och trygga templets helga grund,
”Der jag vill läror uppenbara,
”Så trösterika, fattningsklara,
”De strömmade från Stiftarns munn —
”Ge menskan kraft, med dygd att börja,
”Med hopp att nå sitt höga mål,
”Och ej med fåfäng grubbling spörja,
”Hvad hennes öga än ej tål.”
”Jag följer dig, jag följer gerna”,
Så log och talte visheten.
”Väl mig! jag var en ringa tärna;
”Gudomliga! jag blef din vän.
”Jag vill bespottarns vapen bräcka
”Och hjertat ur sin dvala väcka,
”Men du skall fylla dess behof.
”Jag vill upplåta menskans öga,
”Med dig att blicka i det höga
”Ur dimmorna af tidens prof:
”Tills du, lik eldstoden i öcknen,
”Lik stjernan öfver Bethlehem,
”Ledsagat henne genom töcknen
”Till hennes rätta fadershem.”
Och nu, med vänskapens förtjusning,
Knöts deras eviga förbund.
En gryende, en stilla ljusning
Omkringsken jordens vida rund — —
Hvad dårar Er, J barn af gruset?
J haten dygderna och ljuset:
Olycklige! hvad dårar Er?
Nej! om på jorden mer ej funnen,
Skall dem en fristad blifva vunnen,
Der Nordens stjerna blickar ner;
Skall hjertat deras högtid fira
Till fröjd för menniskor och Gud,
I hägn af våra Wasars spira
Och våra ädla Visas bud.
Men vill den fräcka otron lägga
Sitt fallstreck för det godas vän,
Och vill det blinda nitet ägga
Till fejd försonta bröder än:
Hell Dig! från Himlars Gud till jorden
Så länge Du, så vis och varm,
Bevakar Zions helga murar,
Förgäfves sveket dem belurar,
Förgäfves agget ropar larm.
Så Israel på berget röjde
Jehovas vördnadsvärda tolk:
Så länge bönens arm han höjde,
Så länge segrade Guds folk.
Friherrinnan HAMILTON, född ADELHEIM,
jemte ett belönt poem.
Obekant med Hof och Stad,
Sångens blyga Oread
Deras bifall ej förtjente,
Om hon ej af Er — förlåt!
Lärt behagens konst, och länte
Edert vackra namn deråt.
Vackra namn af Mor och Maka!
Sköna titlar!
— Verlden går
Att en lycka blindt försaka,
Hvars behag den ej förstår.
Landförvista utaf flärden,
Huslig sällhet, huslig dygd
Flykta från den granna verlden
Till en gammalmodig bygd.
För den känslotoma anda,
Som till anspråk, dem hon ärft,
Ingen inre fond förvärft,
Borgarlifvet blir för kärft,
Blir för fade, för enahanda:
Nöjena, i evig ring,
Måste koloriten blanda,
Att en lefnads tafla randa,
Annars röjd af ingenting —
Nöjena ... men nöjet sparsamt,
Målar blommor deribland:
Blodets, hjertats blomsterband,
Knutna ömt och närda varsamt,
Vissna under yrans brand.
Likväl är det de, som ensamt
Trygga värdet af vårt lif,
Trygga sällheten, gemensamt
Mellan pligt och tidsfördrif.
Men den qvinna, som naturen
Och sitt hjerta ej förrådt,
För fåfänglighetens lott;
Som, ej firad blott på couren,
Älskvärd ej i cerclen blott,
Verld och huslighet förmått
I ett fridsamt bröst förena,
Aldrig hänfördt af den ena,
Aldrig för den andra kallt —
En Cyprid i Hofvets salar,
En Baucid i landets dalar,
Och en Gratie öfverallt —
Denna ljufva, visa qvinna,
Hon var värd att älskad bli,
Hon var värd att sällhet hinna,
Värd att dyrkas, värd att vinna
Dygdens segrar, liksom Ni.
Dagens Sköna, må de svärma
Bort en vår förutan sans,
Må de se’n, med lånad glans,
Flyktade epoker härma!
Ingen ambra, intet gips
Dessa himlaljus beskärma
Från en stundande eklips.
Lyckliga! då kan Ni gerna
Le åt tidens vexelgång,
Minnas mången Cyprisk stjerna
I sin glans och nedergång.
Fåfängan är slaf af tiden,
Ej en god och redbar själ:
Väntad, nalkad och förliden,
Han, af glädjen ledd och friden,
Lyder alltid dess befäl.
Féiskt lätt och guldbevingad,
Skall han sväfva jemt kring Er,
Helst när verlden minst det ser —
O! af edra barn omringad,
Sluten i en makes famn,
Nämnd med alla ljufva namn,
Lyckliga! det öfverväger
Hvarje namn af skön och stor ...
Penseln då ej uttryck äger,
Men det rörda hjertat säger:
Se en Maka! se en Mor!
TILL DEN OKÄNDA.
Svar på ett bref.
Goda själ! den helsning du mig sänder,
Huru skulle den af mig fösmås?
Sångmön till ditt hjerta återvänder,
Lycklig, om hon blott af dig förstås!
Hvad för pris som skalden helst förvärfvat,
Högsta priset har den skald, som tror,
Att ett hjerta, ungt och oförderfvadt,
Vid hans lyra dygden trohet svor.
Blicka ur den slöja, som dig höljer,
Eller slut dig evigt inom den!
Känslan når, dit ögat icke följer
Känd som okänd, vare du min vän!
Ho du är, till hvilka öden buren,
Frågar ej det hjerta, som förstod,
Att du var en dotter af naturen,
Varm för dygden, varm för skaldens luta,
Kanske född att, i en fåfäng verld,
Af din känsla lida mer än njuta —
Skulle du ej vara älskansvärd?
Oskuldsvän! förblif din känsla trogen!
Måla dig en verld, der englar bo!
Tro, att der skall hoppets skörd bli mogen —
Och var länge lycklig af din tro!
I din unga känslas sköna dikter
Skapa dig ett lif från fördom fritt,
Rikt på njutning, dyrt af fyllda pligter —
Hoppas, att det någon dag blir ditt!
Bilda dig ett aldrig härjadt Eden
I den stilla huslighetens krets,
Der du, alltid älskad och tillbeden,
Alltid finner glädjen stå tillreds!
Der du, Mor och Maka, sluts i ringen
Af en kär familj, hvars salighet
Du beredt — och menskorna och tingen
Samfält hylla din gudomlighet!
Tro och svärma, och var lycklig, Flicka!
Svärmeriet är ändå så sällt!
Må du sent ur morgondrömmen blicka
Ut på verklighetens ödefält!
Ack! en gång likväl, om du ock vaknar
Ur din glada slummer — om du då
Dina ljufva, drömda bilder saknar:
Goda själ! är du beredd derpå?
Om den sköna Sällhets-Fén förrymmer
Från den gräns, der till ditt möte stå
Endast mödor, offringar, bekymmer:
Om en flygtig verld ditt värde glömmer,
Och med hån, ur granna tidsfördrif,
Blickar till din ringhet, och fördömmer
Ditt försmådda, anspråksfria lif:
Har du mod ändå att tro en lycka,
Förbehållen dig inom dig sjelf?
Eller skall den yra flärden rycka
Bort dig äfven, med sin strida elf?
När du, fram åt målet, ser förtrytsamt
Dessa blommor vissna på din stig,
Dem en eldad fantasi så skrytsamt
Än på afstånd lofvade åt dig:
Skall ej äfven du, af verldens vana
Och af din besvikna längtan ledd,
Finna tung försakelsernas bana,
Då hon ställs med nöjenas i bredd?
Och, se’n bildningsgåfvans glas förstorat
Dygdens sällhet öfver hvad den var,
Endast sörja hvad ditt hopp förlorat,
Glömma hvad ditt hjerta än har qvar?
Men hvi stör jag friden, unga Tärna!
I din själ? hvi plånar jag derur
Dessa skuggor, dem en troll-lanterna
Målar skönt på lifvets fängselmur?
Svike ej din glada känslas aning!
Må du blifva säll, som du är god! —
Göm likväl en okänd väns förmaning,
Om dig qvalens pröfning förestod.
Icke alltid skördens stund hugsvalar
Dygdens hopp med glädjens fulla mått;
Icke alltid ödets gunst betalar
Hjertats fordran på en lycklig lott.
Sällheten är, liksom Sabas Drottning,
Någon gång den Vises korta gäst:
Ingen dygd (beklaga ödets lottning!)
Vid sin sida henne evigt fäst.
Som den friska, outtömda källan,
Sådan dygden.
Vidtomkring från den
Välla glädjens floder: floden sällan
Vänder till sitt ursprung hem igen.
Evigt lefver dock dess rena åder,
Fast dess bäckar grumlas om i dyn —
Evigt, som den himmel hon förråder
I sin böljas spegelklara bryn.
Ack! ett hjerta, vant att pligter yrka,
Bidar ingen lön på jordens strand,
Äger af försakelsen sin styrka,
Och sin näring från ett bättre land.
För den själ är ingen offring bitter,
Som den sköna pligtens bana går —
Ack! mer ljuf än hela flärdens glitter
Är dess tysta, känslofulla tår.
Öppna för behagens intryck, stärkta
Mot bekymrens, fly dess stilla dar,
Fly så lyckliga som obemärkta,
Under vården af en allgod Far.
Pråle fåfängan med falsk förgyllning!
Hon, den ädla, har sitt pris, sin tröst
Af sig sjelf — och sina dygders hyllning
Af ett älskande och älskadt bröst.
Gläd dig då mot lifvet!
Kläd dess öcknar
Uti blommor!
Se ditt mål, förtjust,
Som ett vårdtorn, ur en framtids töcknar,
Vinkande, ledsagande och ljust!
Men en gång och än en gång, förinnan
Du det sälla, ljusa målet nått,
Läs dess inskrift:
Värdet utaf Qvinnan
Må de se’n ur sigtet dig förlora,
Dessa gyckelverk af qvinnlig ätt,
Dessa små, som, för att heta stora,
Sälja hjertats och naturens rätt!
Må en ädel ömkansblick du hvälfva
Från din höjd till dessa ned ibland
Der de, utan värde för sig sjelfva,
Sväfva utan nytta för sitt land;
Se dem uti evigt nya sferer
Jägtas mellan anspråk och behof,
Modets lekdon, nöjets efemerer,
Nyckens automater, ledsna’ns rof;
Och — likt bubblorna, förrän de brista,
Spelande i rymden grannt och kort —
Skimra — pösa upp — och på det sista
Då — om tidens kulna flägt ock skingrar
Många ljufva diktmoln, dem han än
Magiskt kring en ung förhoppning slingrar —
Då — ditt värde och din lycka känn:
Och med hjertat rördt och rikt begåfvadt
Af den lott, som var för hjertat nog,
Känn, att dygden håller hvad den lofvat,
Och att skaldens röst dig ej bedrog!
Fru HELVIG, född Friherrinna von IMHOF.
Svar på bjudningen till en fête.
Blickar Du ned i min dal, Du syster af väna Kamener,
Hulda Chariternas vän, Lesbiska Systrarnas mor!
Bjuder Du herden att, högt på molnomgjutna Olympen,
Rusas af Gudarnas dryck ur en ambrosisk pokal?
Eller att, hänförd i Helikons lund, bland sångens
Gudinnor,
Glömma sin ensliga dal, glömma sin landtliga
flöjt?
Mig, under middagens brand, böd Pan, Arkadiske
Guden,
Lägst utmed elfvernas brädd valla min irrande
hjord;
Mig, genom aftonens flor, den blida Hesperus skådar
I Oreadernas lek eller Dryadernas dans.
Trygg är min blick i bygdernas hem, och glad och
förtrolig,
Men på en strålande höjd blicken är blyg och
försagd.
Klar är min röst i däldernas djup, och älskad och
ledig,
Men, uti Gudarnas sal, rösten är bruten och stum.
Derför i bygdernas hem jag bor och sjunger och leker,
Derför i däldernas djup irrar jag sorglös och glömd,
Skär jag mig pipor af vass och hvilar i skuggan af videt,
Eller af bäckarnas sorl söfves och väckes igen.
Ofta min hjord jag förde likväl, och förde så gerna,
Nedanför bergets fot, der Du förtrollande sjöng,
Der, ur en mirtenlund, så ljuft Du hördes förena
Med Calliopes röst Sapphiska lyrans behag.
Hvarföre tiger din sång?
O! hvarföre står jag och
lyssnar
Fåfängt, och fåfängt igen, efter de himmelska ljud?
Likt de Ménaliska ljud, likt dem från höga Dodona,
Än uti tystnadens stund, fylla de öra och själ.
Hvarföre tiger din sång, Du syster af väna Kamener,
Hulda Chariternas vän, Lesbiska Systrarnas mor?...
Locka de lekande tonerna fram ur hvilande lyran,
Som i en sörjande gran hänger förgäten och stum.
Sjung för lunder och dalar och berg, som Febus dig
lärde;
Lunder och dalar och berg skola besvara din sång.
Sjung! och Olympens mäktige Gudar och blida Gu-
dinnor
Skola, som fordom, ännu trifvas i dödligas hem,
Älska sitt Tempe i Nordliga fält, och fjellens Sorakte,
Och, under granarnas hvalf, Paphias heliga lund.
TILL EN VÄN,
efter en sjukdom.
Du, som — af vänskapens förtrogna stjerna
Ledsagad öfver kullen, som sköt fram
Emellan oss, förgäfves afundsam
Ur glada vänners aftonlag, så gerna
Och ofta, smyger till en plågad vän,
Som ej betalar ditt besök igen!
Snart, o det vet jag! skall du åter komma —
Då vill jag ge dig denna enkla blomma.
Jag äger några vänner.
Deribland,
Jag vet, jag äger dig i alla skiften,
Jag vet, att denna varma räckta hand
Mig räckes än i skymningen af griften.
På skilda håll, i samma tänkesätt,
Vi ammades — tills vägen skulle vandras
Hvart steg i bredd, så snart, af medfödd rätt,
Den enas själ tillegnat sig den andras.
Vi råkades — och viste båda strax,
Att våra hjertan voro anförvandter,
Förbundet ej behöfde underpanter:
Det var som redan knutet fordomdags —
Det var som, när, i oförväntadt möte,
En broder, från sin vallfart återvänd,
Sin broder öfverraskar — och blir känd —
Och sjunker gråtande emot hans sköte.
Väl mig! jag aldrig jägtades till språng
Af stora anspråk i de Storas trappa;
Med lyckan dref jag aldrig rättegång
För svag att vinna — och för stolt att tappa.
Barn af en stackars Far, som, led från led,
Af bara bönder sina anor leder,
Jag trädde, som min egen lyckas smed,
I verlden med ett ärligt prestbesked,
En varm välsignelse och rena seder,
Ty är jag lugn, när andre kappvis löpa
På lefna’ns stora marknadstorg omkring.
Jag vet förut, jag äger ingenting
Att köpa för — och ingenting att köpa.
Med invisning i hand, med fjäsk och spring,
De kräfva ödet, som förnämt betalar
En påstådd skuld, och immerfort förhalar
En fordran, innestående se’n sist:
Då är jag sorglös, ty jag är Gratist —
Och, gömd och nöjd, som sparfven i sitt näste,
Jag harmas ej, ifrån mitt lilla hörn,
Att örnen sväfvar upp mot molnens fäste:
Ty sparfven vet väl, att han ej är örn.
För mig blef lyckan derföre en gåfva,
Förlänt som gunst, ej utbetald som rätt;
Jag granskar ödena på detta sätt,
Och ser dem hålla mera än de lofva.
Hvi blef den späda, fjerran tidens flärd,
Bevakad af den ammande naturen,
Och tryggt, ur dalen, i en vådlig verld
På hennes moderliga armar buren?
Hvi, framför mången, mig den lott beskärd,
Att kunna, sjelf i nödens skola lärd,
Förstå af nödens tårar tungomålet,
Och känna ock i andras hjertan stålet?
Hvi fördes jag till kunskaps-templet opp,
På banad stig — hvi löstes ögats bindel
På lagom höjd, att jag, förutan svindel,
Fick se min pligt och ana till mitt hopp?
Hur blef jag, undan vindkasten om våren,
Så varligen ledsagad uti spåren
Af Sångens väna Mö — till Tiberns strand,
Till Hæmi dalar eller Tempes trakter
Der, leende, hon nedlät sig ibland,
Att sätta lyran i en ovan hand
Och lära mig dess första enkla takter!
Hur, genom många helsosamma prof,
Till känsla af mig sjelf, af mitt behof
Och mina likars — lik den lätta svanen,
Jag flyttades från kust till kust — och fann,
Inunder vallmarströjan som krachanen,
Densamma — alltid samma menniskan!
Och sedan, undan sorlet utaf tiden,
I dess bestyr för litet slug och djerf,
Fick mig en ostörd vrå, ett älskadt värf,
Gjordt för betraktelsen och sinnesfriden!...
Ack! på en ändå ofta ojemn stråt,
Som slingrar sig bland sorger och försåt,
Hur mötte ej den hulda vänskaps-anden,
Hur kom han ej och ledde mig vid handen,
Och gaf mig mod, och stillade min gråt!
Hur vann jag ej, i sällskap med de goda,
Allt mer med verlden och mig sjelf tillfreds,
Allt mer den rätt att anspråkslöst förmoda
Mig vara värdig deras syskonkrets!...
Så frågar jag mig mången gång, och tänker,
Jag blickar då mot skyn
Med rörelse, och tackar den Försyn,
Som, fogande min lefnadskedjas länker,
Mig lyckan i förnöjsamheten skänker.
O du, min Vän! som, under glädjens dar,
Så troget följde mig — och dröjer qvar
Med samma trohet vid en sjuklings läger!
Du, som af ingen letad undflykt rycks
Ifrån min sida ... förrän ögat lycks,
Och handen, domnad, intet uttryck äger,
När af din varma hand, för sent! hon trycks —
Som gör kring
Pindens ängd så mången resa,
Att söka blommor utaf lukt och glans,
Som titta upp bland snön, men späda, glesa,
Och tyckas längta efter sol och ans —
Och, när du hunnit knyta hop din krans,
Då är du nöjd — då, mera säll än hjelten
Af rika segerbyten, hastar du
Att fägna enslingen, som blott ännu
I år hört talas om de glada fälten ...
Och torkar, lätthändt, febersvetten af,
Och ger dig sjelf åt stapplaren till staf,
Lik engeln åt en vacklande Tobias —
Och lofvar återse mig snart härnäst,
Och lofvar reda till en glädjefest,
När jag ur fängelset af Maj befrias:
O du!
— Du väntar intet mer af mig
Jag tackar Gud för skänken utaf dig.
Kom, Broder!
— Redan, förd på milda flägtar,
Den unga våren lägger doket af
Och vinkar — med en englahand, som mäktar
Att välta stenen från naturens graf —
Han vinkar oss ... O! var ännu min staf!
Dit vill jag, på den ålderstigna klippan,
Att helsa solen i sin morgonprakt —
Dit vill jag, i den stilla dalens trakt,
Att välkomna min vän, den blyga sippan ...
Led mig! det stora templet öppet står,
Och jag vill offra — offra glädjens tår!
Än, lik det späda barnet, jag försöker
De första fjäten, vågande och svag:
Men våren, vänskapen och friden öker
Min styrka och mitt mod för hvarje dag —
Snart räcker jag en liflig hand och talar:
”Än dröjer lifvets Maj.
I lugna dalar
”Vi svärme kring och utså hoppets frön.
”Om sommarn hjertats löftesbref betalar,
”Om hösten mödans heta svett hugsvalar,
”Vi vete ej.
Men låt oss tro en lön,
”Som bergas kan, hvart ödena ock hvälfva,
”Af ädla sinnen, varaktig och skön —
”Έj lyckans skänk, men skänken af oss sjelfa!
”Den skatt du fann, ditt hjerta kallar den
”Sin egendom — Bedrag dig ej, min vän!
”Den tillhör slumpen, flärden — eller griften:
”Fort eller sent de kräfva sitt igen —
”Fort eller sent, ur sälla drömmars skiften
”Du spritter häpen, saknande din skatt ...
”Att sucka se’n den hela långa natt! —
”Nej, du — ej slaf af öden eller tider —
”O tankens sanning!
Bloss, som klarhet sprider
”Kring lefna’ns töcknar, och ej släckes ut
”I grafvens natt!
— Och du, fast hjertat lider,
”Förtrogna lugn med dygdiga beslut! —
”Och du, allhägnande och himlaburna,
”Som räcker lifvets pelegrim din hand
”Från lifvets morgon till dess aftonrand,
”Och sist med blommor lindar om hans urna:
”O Vänskap! kom, med Sångmön i förbund,
”Lär oss att varsamt njuta glädjens stund,
”Att tåligt nöjas, äfven den förutan,
”Och tacksamt minnas, att vi äge qvar,
”När lyckan sina skänker återtar,
”Etuden, friden, vänskapen och lutan!”
Grefvinnan H. M.
CRONSTEDTS,
född ALSTRÖMER,
död den 19 Februari 1816.
Till en sörjande Make.
Rätt till lyckans högsta håfvor,
Ingen blindhet af dess nåd,
Ringa anspråk, stora gåfvor,
Stränga seder, lena råd,
Samma själ i alla skiften,
Alltid klok och alltid god,
Och vid brädden utaf griften
Stilla hopp och värdigt mod.
Choræus till Grefvinnan Cronstedt.
Hårdt var slaget.
Djupt är såret.
Hon har varit.
Hon har gått
Ur vår åsyn, och i spåret
Vandrar sorg och saknad blott.
Qvalde Make! kan jag hela,
Kan jag lindra detta sår?
Nej! — jag kan, vid hennes bår,
Endast din bestörtning dela,
Endast offra sorgens tår.
Du bad mig egna sången
Åt den Hulda, sista gången,
Som så ofta vänligt log,
När jag lyrans strängar slog ...
Men, hvad klang kan lyran äga?
Jag med Dig kan endast säga:
Herren gaf — och Herren tog!