Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag såg på Gustaf, att han önskat sig hundra mil därifrån, och det var inte fritt att jag gärna skulle ha velat göra honom sällskap, men ändå var det ett bland de stoltaste ögonblicken i mitt lif.
Jag hade lidit för min Kung!
Undrar just, hur många af de där spolingarna, som skrattade, hade gjort det!
– Ja det var en underbar afton – minnesrik – uppfostrande – och skön!
Tra, la la, tra la la la, tra la la la!
Tänk, när vattnet sa, dropp, dropp, dropp – och månen silfverskyar blänkte!
Ack, hvarför ska lifvet vara så tarfligt, tomt – och mörkt.
O säg, o säg!
»Gå och lägg dig, Lovisa.»
Det var min Romeo som talade.
Nattsvarta öde!
Emellertid kan jag inte neka till, att jag kände mig litet bättre, när jag väl fått af mig snörlifvet och ätit upp några smörgåsar.
Han borde låta bära sig i Padalkin och vifta på sig af hvitklädda flickor med påfågelsstjärtar eller af svarta slafvar med guldringar i öronen.
Ack, Ödman!
Ingenting alldagligt – tra la la, tra la la, – bör komma åt honom.
Ödman?
Han borde heta något – något som ingen kunde säga ut, med ett ord – något obeskrifligt.
I morgon köper jag honom och henne i kabinett!
Tra la la tra la la la – –
Lampan slocknar, men hvad gör det!
I mig är det ljust.
Nu kan du inte klaga, Lovisa!
Också klagar jag inte, jag nj-ut-er med hela min själ.
Konststudier i ölkällare.
Hasselbacken och tra la la, tra la la la!
Klockan presis 11 förmiddagen därpå var vi färdiga för Museum, dit Villy lofvat följa mig.
Jag säger vi, ty till min stora glädje hade Gustaf förklarat att han ville gå med.
Om han nu blifvit osams med stoffilen, eller om hårfrisören värkade ännu – eller hvad orsaken var.
Jag aktade mig noga att fråga, ty då hade det kunnat hända, att han kommit på dåliga tankar igen.
Alldrig väcka den björn som sofver, det är min prinsip.
Nära en kvart öfver tiden, kom Villy ramlande upp för trapporna.
Han var svettig och röd och hade fickorna fulla af böcker, som han lade ifrån sig på bordet.
»Litet själaspis, som jag fått låna på byrån», sa han och blinkade.
»Tack du», svarade jag, sedan jag ögnat i böckerna, »men jag bespisar inte min själ med Strindberg.»
»Svenska öden och äfventyr måtte väl duga!»
»Måtte vara snygga äfventyr!» sa jag.
»Har tant läst något af honom?»
»Gud bevara mig!
Men jag har läst resensjoner.»
Villy hvisslade.
»Jag ska säga dig, min gosse, att det är både det mest praktiska och mest lämpliga sätt att följa med sin tid.
Hvem tror du har råd köpa böcker?
Och så är det så bra att veta hvad man ska tycka.»
»Det erkännes», sa Villy.
»Och det vet jag då, att se’n jag läst hvad C. D. W. säger, så känner jag mig riktigt upplyftad.»
»Som af en lyftkran», ifyllde Villy.
»Nej, som af en mästare», sa jag strängt.
»Skulle inte mästermann vara bättre»? föreslog
Villy med en grimas.
»Du kan väl inte begära, att alla, som kritiserar, ska vara spolingar häller», sa jag spetsigt.
»Tackar mjukast», skrattade Villy.
»Ska vi inte gå nu»? frågade Gustaf.
»Strax, gubben», sa jag.
»Villy och jag kan tala om litterära saker sedan.»
»Nej, tant Lova är mig för styf», skämtade Villy.
Märkvärdigt hvad en liten komplimang kan värka uppiggande ibland.
Jag kände mig riktigt stolt öfver
Villys nederlag, och när jag kom ut och fick se hvilken vacker dag det var, blef jag alldeles förtjust.
Himlen såg ut som klarblå sidenvådor spända mellan husen, solen sken och luften var alldeles ljum.
Hemma ha vi bara låga en vånings hus, öfver hvilka himlen stjälper sig som en punschbål.
Inte är det någon poesi i sådant!
Punschbålar är bra, men med innehåll uti, hälst brylå, en vintermånskenskväll på toppen af en backe, medan kälkarna ilar och ungdomen skrattar och snön gnistrar i stora fält och granskogen rundt omkring tycks röra på sig som en hel här spöken.
Men det kommer så sällan på.
Alla människor såg nöjda och solvärmda ut, och vi med.
Det är otroligt hvad en fin toalett gör en säker!
Här gick jag och tyckte presis att jag hörde till de andra, fast jag ju naturligtvis bara var den jag var.
Hvad Gustaf angår, så riktigt sken han af belåtenhet, isynnerhet när han såg på mig.
Han var stolt öfver Lovan, det var tydligt!
Men jag undrar just, hur pass stolt han skulle ha varit, om han fått punga ut med 150 kronor?
Fast egentligen börjar jag tro, att det inte skulle ha gjort honom någonting det häller, bara han hade fått se mig fin.
Hvilken kunde tänka sig, att gamla Ruffen gick och drogs med så mycken fåfänga!
Så många söta och vackra flickor vi mötte!
Men det måste jag säga, att fasligt ovänliga såg de ut, isynnerhet när de hälsade på herrarna, och hvad det ska tjäna till, begriper jag inte.
Ingen människa blir sämre af litet vänlighet, och blir de det, så är de minsann häller inte värda den lilla knyck de fick, ja, nu menar jag herrarna förstås!
Många kuskrockar mötte vi, och många militärer.
Bra bleka och medtagna såg de ut, men Villy sa, att det kom sig af vinterns ansträngande arbete.
Ja, kampen för brödbiten är nog tung litet hvarstans, men nog är det bra hårdt att behöfva arbeta så man mistar både hull och hår, ty flera af dem såg ut som biljardbollar i hufvudet, när de lyfte på hatten.
Hvem skulle vi möta i ett hörn, om inte lilla Rödlufvan, som eljest heter Ester Lindesen.
Det blef ett pratande och ett frågande, ska jag säga!
Hon var i Stockholm på besök hos en moster och skulle stanna ett par månader.
Hon tog vår adress och lofvade att snart komma och hälsa på.
Hon såg så söt och täck ut i sin blå promenaddräkt med ljus sidenväst, att det riktigt värmde mitt hjärta att se på henne.
Och Gustaf?
Ja han reste upp hufvudet som en häst, hvilken fått en extra portsjon hafre, och trafvade iväg så vi knappt kunde följa honom.
Jag hann bara få höra af Villy, att Esters bror, som nu var död, och han varit mycket goda vänner och att han umgåtts i hennes hem, innan han blef »press-slaf» i Stockholm, som han fasligt gärna tycker om att kalla sig själf.
»Ptro!» sa Gustaf och stannade framför en källare, utanför hvilken det låg två dugtiga ölfat på medar.
»Hvad säger du, Villy?»
»Alltid med, farbror!»
Så dök de nerför en ljus trappa, och jag efter förstås.
Trefligt var det här under jorden, och det med besked.
Ett stort lågt rum med tvärbjälkar i taket, tunga bord öfverallt och nätta tjänsteflickor i hvita mössor och mörka kjortlar med kulörta förkläden, som sprang omkring och serverade öl ur stora stånkor.
Villy och Gustaf tycktes riktigt hemmastadda här, och så fick jag höra, att
Villy ’lärt’ Gustaf det här stället såsom lämplig hviloplats mellan biljardspelet.
Och ändå säger Villy, att han håller af mig, och det gör han!
»Du är som du är, du Villy», sa jag, »men skål på dig ändå, min gosse!»
Det var ett märkvärdigt öl.
Godt, sött, och alls inte starkt.
»Den här sorten har jag komponerat ihop själf», sa Gustaf.
»Hva tycks?»
»Utmärkt», sa Villy.
»Ta dig en klunk du med, Lovisa.»
Jag tog både en, två och tre klunkar, och därpå drack jag en sort, som smakade honung och var utsökt.
Herre Gud, så skön världen var, och hur märkvärdigt med den där medeltiden, när alla människor hade tvärbjälkar i hufvudet och riddarna bar handskar i hjälmbuskarna och fruntimren viftade med guldbroderade hästar ut genom tornfönstren!
»Ta dig en klunk till, Lovisa», sa Gustaf.
Det gjorde jag, och allt tydligare blef medeltidsstämningen.
Jag riktigt hörde harnesk rassla, och såg väpnare kila om hvarandra i hörnen.
»Ja, tant Lova», bröt nu Villys röst in i mina drömmar:
»vi ska väl sta och odla vår själ då!»
»Strunt i min själ», sa jag.
»Hurra för humle, hurra för malt!» sjöng Villy.
»Hvad nu!» sa jag.
Men det var alldeles omöjligt att bli ond: han såg för tokig ut!
»Skål din gåsunge!» sa jag i stället, och så gapskrattade vi alla tre, fast jag nu egentligen inte kan förstå hvarför, ty inte var väl gåsungen så förfärligt rolig häller!
»För öfrigt», sa Gustaf, »är det inte mycket bevändt med Museum.
Utom Holländarna och några modärna dukar förstås».
»Hvad för slag! –»
Jag blef så häpen, att jag reste mig upp, men jag satte mig tvärt igen: det kändes presis som om benen varit ett par bomullstappar.
»Hva gumman, trodde du kanske, att jag skulle rusa sta som ett yrt höns?»
Yrt höns!
Nu kände jag, att jag borde bli ond, men det var alldeles omöjligt.
Hela världen var så treflig och Gustaf så roligt rosenröd på halsen, alldeles som en barnunge.
»Pip, gutten!» sa jag, i stället, och pep honom.
»Kluck, kluck, kluck!» skrattade Villy.
Vi instämde, så tårarna trillade.
Ja, det var en märkvärdigt rolig stund.
»Jag föreslår Panoptikon», sa Gustaf.
Nu gick det för långt!
Hade han reda på Panoptikon med?
Det var mer än jag hade.
Men jag trodde, att det var någon slags begrafningsplats för storheter.
»Ingenting sorgligt» sa jag.
»Är det sorgligt det?»
»Ja, kanske det inte är, Villy?»
»Jag håller med», sa Villy.
»Sådana där lik», sa jag.
»Alldeles min åsikt», instämde Villy.
»Apråpå, gubben», sa jag.
»Du har skamligt bedragit mig.
Hvar har du fått din lärdom ifrån?
Bekänn!» Gustaf drog fram en liten röd bok ur fickan.
»Ur den här», sa han.
»Läs själf:
Vägvisare i Stockholm».
Du var ju så lärd förut, du så!»
Nog var det skamligt af honom att ha hittat på det där alldeles för sig själf, men det gjorde häller ingenting.
Han var rar ändå!
»Jag för-ör-låter dig», sa jag, »men då ska vi också ha något roligt!»
»Middag på Hasselbacken!» skrek Villy.
»Festmiddag, hva?»
»Utmärkt», sa jag.
Gustaf drog ihop läpparna, som när man drar ihop en pänningpung, och såg betänksam ut, men så slappas bandet af, och ögonen riktigt tindrade af vänlighet.
Pungen var öppen, det såg jag.
»Du är en raring, Ruffen!» sa jag, och gaf honom en kyss, till stor fromma för uppasserskorna, som haft nästan lika roligt som vi, ända se’n vi kommit in, och det håller jag af dem för.
Finns det väl något vackrare än att glädjas åt andras glädje!
Också gaf jag dem litet extra drickspängar, när vi gick.
En festmiddag på Hasselbacken!
Det var ju något som jag önskat mig så förfärligt länge, men jag hade varit beredd på en långvarig belägring, och så gaf sig fästningen för några sejdlar öl.
Jag trodde mig knappt själf.
Hur underbart är inte lifvet! och telefon se’n!
Antag till exempel, att någon vill gräla?
Pang! så hänger man upp luren, och så står han där.
Och allt annat!
Men det borde finnas fick-telefoner.
När man så släpper ut sin mann på kvällen – pling, pling, ringer man på litet emellan och frågar hvad han har för sig.
Först då anser jag, att uppfinningen fått värkligt stor mänsklig betydelse.
»Om vi raskar på, så hinner vi nog ta en titt på Hammers Museum, innan vagnen kommer», sa Gustaf.
»För att se på gamla grytor, väfskedar och sådan där smörja», sa jag föraktligt.
»Nej, tack du!»
»Det är på Etnografiska Museum det», svarade Gustaf orubblig.
Inga människor är odrägligare än de, som nyss lärt sig någonting.
De ska’ prompt visa’t, vare sig de kan eller inte.
Emellertid så lofvar jag, att världen inte ska bli mycket äldre, innan jag har satt i mig den där röda boken från pärm till pärm, och se’n får vi väl se, hvem som är den lärdaste!
Jag var otroligt törstig, fast jag druckit så mycket, men en flaska kolsyradt vatten gjorde hvad den kunde.
Men det tog också medeltidsstämningen med sig.
Kort därpå kom vagnen, som Villy telefonerat efter, klädd med grått siden, toffsar och resårer så mjuka, att det kändes, som om jag setat i min egen förmakssoffa.
Kusken hade fin blå frack, som han var så rädd om, att han bredde ut skjörten öfver bocken, och det gjorde mig riktigt godt att se, ty eljest vet man väl hur tjänstfolk är med husbond’s ägendom, och så hade han stora kokarder vid öronen, eller var det hästarna, som hade kokarderna?
Ja, obegripligt fint var det i alla fall!
Och promenaden se’n!
Den var förtjusande att gunga fram bland trädens späda grönska och sjöns spegelblanka spegel; att se vägens krokar och – villornas rika bladvärk, ryttarna och med mera sådant.
Om jag bara hade haft någon att tala med!
Men herrarna hade blifvit så märkvärdigt tysta.
Gustaf satt och sög på käppknappen hela tiden, och Villy nickade hit och dit, alldeles som om han varit sömnig.
Men hur det var, så kvicknade han till som väl var, så han kunde visa mig både Bellmans hufvud och Rosendals slott, med urnan, där Hennes Majestät Drottningen brukar rida på åsna, när vädret är vackert, Uddmanns Villervalla och hvad de hette alla dessa för nätta byggnader.
Vi åkte långt, långt, men jag skulle ha önskat, att vi åkt ut i oändligheten, så härligt var det.
I en backe satt ett par och åt ur en korg.
En middag så där i naturens sköte; och endast »han och hon».
Finns väl något skönare!
Slutligen stannade vagnen: vi var framme.
Det var allt med högtidliga känslor jag skred uppför trappan, ska jag säga.
Ännu var det inte mycket folk, fast det milda vädret gör, att här eljest brukar vara lika fullt som på sommaren, sa Villy.
Vid borden stod herrar i eldröda mössor, som tog sig ut alldeles som flugsvampar bland det gröna.
Det var kyparna!
Eldröda mössor!
Så Europejskt bara det!
Hemma hade de blifvit satta i finkan som farliga för kreaturen.
Villy valde ett bord på öfre verandan, och så skulle jag beställa middagen – allt hvad jag ville – medan herrarna gick och tog sig en snapps, hvilket här sker litet afsides, för att inbilla främlingarna, »att vi är en hyfsad natsjon med ofördärfvade vanor», som
Villy uttryckte sig.
Det var första gången jag höll en hotellmatsedel i handen.
Också kände jag mig nästan lika andäktig som när jag var barn i världen och fick gå till Grandells och välja mig en leksak.
Hvad skulle jag ta!
Här fanns lyckligtvis en hel mängd saker, som jag alldrig ens hört talas om.
Jag klämde fast pängsneen på näsan, för att se litet mera hemmastadd ut, och började peka ut det mest tillkrånglade jag kunde få fatt i.
Kyparen tecknade upp, men bäst det var så rusade han i väg med serveten för ansiktet, som om han fått eld på sig.
En fet, lugn herre kom genast fram och bad om ursäkt – kyparen hade fått näsblod – och frågade hvad jag befallde.
Han skref upp allt jag sa till om och lämnade sedan förteckningen med en djup bugning åt Villy, som först bet sig i läppen, men sedan skrattade.
Nu befanns det, att jag begärt mellanrätter till soppa, fisk till stek, grönsaker till efterrätt – och allt möjligt galet.
Visst kändes det litet förargligt först, men så sa jag, ty blygas för det jag inte rår för, är inte mitt lag:
»Kära du, man kan väl vara folk, om man också inte kan Franska!
Värre är det, tycker jag, att det på ett sådant här ställe inte finns någon som kan Svenska, ty hvad ska väl de där utländska namnen tjäna till eljest, när vi har våra egna?»
»Det har, fan ta mig, tant Lova rätt i.
Men ser tant Lova, det är för utländingarna!»
»Då kan de göra något för inländingarna med», sa jag.
»En matsedel åtminstone.
Inländska pängar är väl lika goda som utländska, skulle jag tro!»
»Mycket bättre, mycket bättre, tant Lova!
De ha bara ett stort fel».
»Hvilket då?»
»De räcker inte till, de räcker inte till!»
»Herrn begriper väl skämt!» röt han i detsamma till kyparen, som blifvit märkvärdigt fort bra från näsbloden och nu kom med soppan.
»Eljest är herrn dum!»
Den hederliga Villy!
Han skulle såvera apparangserna!
(Hör bara, så vacker Svenskan låter!)
Men hvad bryr sig Lovisa Petterkvist om litet kyparflin!
Alldrig en smul.
Vi fick en utsökt middag.
I allmänhet föredrar jag nykokt buljong, men den här var alldeles ovanligt väl hopkokad.
Den smakade nästan inte alls lim.
Så fick vi Gös à la Soto Mayor.
Hvad det betyder vet jag då inte en smul, men utsökt var det.
Därpå kom kötträtter melée: d. v. s. rostbiff och tunga med grönsaker.
Villy påstod, att rostbiffen var seg, men den som vet, hur svårt det är att få tag i mört rostbiffskött, säger annat.
Det enda jag skulle vilja anmärka var, att den föreföll litet torr, men så var ärterna och blomkålen så mycket saftigare, fast vi fick fasligt litet af dem.
Så kom det kyckling.
Ja, hvad det är uppfostrande att resa!
Där ha vi nu i alla år setat hemma och trott att nystekt kyckling med gräddsås var någonting rart.
Pytt också!
Den ska stekas, stekas och stekas om igen, till dess den blir alldeles knaprig och torr och nästan inte alls smakar höns.
Först tyckte jag inte att det var godt, men när jag tugga på det en stund, tyckte jag det smakade fint.
Jag undrar, hur många gånger de steker om dem?
Det vore bra roligt att få veta, men sådant hör nog till kökshemligheterna!
Därefter kom kronärtskockar – nej, de kom före kycklingen – men dem förstod jag mig inte alls på, och därefter jordgubbar med frusen grädde.
Det var godare än godt!
Bären eldröda, grädden tjock och kall, och så var det så förnämt!
Jordgubbar i Aprill!
Sådant kostar minsann inte hvad knaperherrskap som hälst på sig!
Rödvin och Scherry hade Villy kommenderat på samma gång som maten, men hvem ropade in en hel champagne, om inte Gustaf!
Nu först blef det riktig fest utaf!
Jag är alldeles tokig i champagne!
»När pärlorna skumma,
En skål för min gumma!» sa Gustaf.
Är han inte söt, när han får vara i fred, så säg!
»Stockholms skål!» sa jag.
Den dracks i botten.
»Jockmocks skål!» sa Villy.
Den dracks också i botten.
Och se’n kom en hel rad af skålar.
Vi drack för barnen, för barn-barnen, för Villys mamma, för allting, till och med för människan och hennes mann.
»Lilla Rödlufvans skål!» sa Villy till sist.
Gustaf stjälpte i sig sitt glas med en sådan fart att han storknade.
Vi skrattade och bultade honom i ryggen, och därpå gick vi ner i trädgården, alla tre vid ett riktigt festhumör, för att dricka kaffe med avecker.
»Härligt, hva?» sa Villy och tände en cigarr.
»Härligt!» instämde jag.
»Det mest ut-om-or-dent-liga sätt att odla sin själ, jag varit med om.»
»Vänta du», sa jag, »allt ska gå gradvis.
Genom – genom kroppen är vägen till själen, och såø – – – och så – Ja, du förstår!»
»Briljangt!» sa Villy.
»Chatrös eller Råslikör.»
»Rås förstås», sa jag.
»Allt ska vara rås.
Lynne – och likör – och kinder med, fruktar jag?»
»Något högre än rås», sa Villy och gaf mig en kisande blick.
»Skarlakan, menar du?» skrattade jag.
»Det är för utslitet.
Stil det är bara att hitta på något nytt.
Jag föreslår tuppkam.
Hennes kinder flammade i tuppkammens varma glöd – – – Låter inte det bra?»
»Utmärkt bra», sa jag.
Men inom mig så önskade jag, att champagnen skulle vara så innerligt hygglig och ta samma väg som ölet, för hvad det tog sig före syntes åtminstone inte.
Nu kom Gustaf, som varit och betalt räkningen, hvilken han tagit emot utan att blinka.
Det trefliga med honom är, att lika svår han är att få till en utgift, lika lätt tar han den se’n.
Alldrig något käx, inga sura miner dagen efter.
Hade jag fått se summan, så hade jag bestämdt dånat på fläck.
Isynnerhet hade jordgubbarna fastnat mig i halsen som en syndig lyx.
Men nu visste jag af intet och njöt ostörd min tillvaros poesi.
»Snygg trädgård det här.
Hva?» sa Villy och släppte ut cigarröken i ringlar.
»Jaha–ja–a–», svarade jag.
»Hvad för något!
Är inte tant Lova nöjd?»
»Jo, naturligtvis!» sa jag.
»Allt är ju så förtjusande.
Den där skomakarpojken, som häller vatten ur sin stöffel, är ju för söt, och allt annat med.
Men tycker du inte att allting är bra in på näsan?»
»Hå hå!
Tant Lova vill ha vyer!»
»Just det ja!
Här finns ju ingen utsikt och –»
»Den bästa på jorden», sa Villy bestämdt.
»Utsikten till en god middag, om det vill sig väl.»
»Ja, det förstås, men ser du den där höstacken, jag menar paviljongen –»
»Hysch!» sa Villy hemlighetsfullt.
»Hvad är det?» hviskade jag lika sakta, ty jag trodde, att det allra minst var fråga om en sammansvärjning.
»Man talar inte illa om Hasselbacken.»
»Och hvarför det då?»
»Det vete fan!
Det strider mot folkmedvetandet.
Ser tant Lova, våra reståranger är vår stolthet och våra källarmästare våra största män – våra allra största män!
Om en sådan målar om sina förstugor, ger han »lyftning åt konsten», bygger han ett snyggt hus, för hvilket han tar styfva hyror, så är han »stadens välgörare», och dör han, så följs han till grafven af spaltlånga artiklar i tidningarna och af hela Stockholm i tårar.»
»Men hvarför i all världen?
Villy hvisslade,
»Ja, se det vet ingen.
Kommer kanske att lösas i en annan värld.
Skål emellertid, hederliga, präktiga tant Lova!»
Därmed klappade han mig i ryggen, så jag höll på att slå näsan bland glasen.
Men hvem bryr sig om sådant, när afsikten är god.
I detsamma brusade musiken öfver våra hufvuden –
Det kändes som om Lovisa Petterkvist hvilat på ett rosenrödt moln och blåsts mot skyn af trumpetare och andra osynliga blåsinstrumenter.
Jag slöt ögonen – – – –
När jag vaknade upp ur min musikaliska berusning, hvilket allt dröjde en stund, ty jag fruktar, att jag tog mig en liten lur med detsamma, hade den snälla Gustaf spännt upp parasollen, »för att inte solen skulle pina mig», och Villy var försvunnen.
Nu passade jag på och tog mig en påtår, hvilket jag inte vågat förut, af fruktan att det skulle förefalla småstadsaktigt – och det gjorde Gustaf med.
»Nå – hvad tycker du?» frågade jag.
Gustaf smackade.
»Det är starkt», sa han.
Men sådana är karlarna!
Hade han fått det kaffet hemma, så hade han sagt att det smakat »jock» – d. v. s. hopkokt sump och förbrändt kaffe, men nu, Gudbevars, var det »starkt».
Efter en stund kom Villy paddlande.
Han »ror» med båda händerna när han går, på det allra kostligaste vis i världen, men själf är han riktigt småstolt öfver vanan.
»Det är tydligen meningen, att jag ska ro upp mig», brukar han säga, »och det ämnar jag också göra.»
Han hviskade ett par ord till Gustaf.
Gustaf nickade och föreslog att vi skulle röra på oss.
Det hade jag ingenting emot, ty jag började just känna mig litet domnad i benen af att sitta stilla så länge.
»Parasollen, var så god», sa Villy, »handskarna och väskan?
Fy, att tant Lovisa, som är så »skick», går och drar med en pirat!»
Men Herre Gud, hvad ska man göra, när modet är sådant det är!
Just där på Hasselbacken såg jag en fru vända ryggen åt sin mann, medan han halade upp näsduken ur hennes ficka.
Det såg minst sagdt besynnerligt ut, ty man kunde ju rakt inte veta, hvad det var för hvitt som kom fram!
Nej, då föredrar jag piraten, om den också är litet antik.
Kan det finnas något ljufligare än att komma från en glad middag, lagom mätt, lagom varm, lagom röd – för det kände jag att jag var nu – i kärt sällskap och utan bekymmer?
»Hvad är det där för ett skåp?» frågade jag, när vi väl kommit ut på slätten.
»Kasperteatern, lilla tant.»
»Den måste vi titta på!»
Du min värld, så jag skrattade!
Det såg för galet ut, när han vek henne midt itu och gaf henne dask, så allt folk såg’et.
Men så blef jag helt tvärt melankolisk.
»Jo, så går det till», sa jag och nickade.
»Var det han, som fick stryk?» frågade Gustaf.
»Hvad befalls?» sa jag.
»En han får alldrig stryk!»
»Det vore tusan!» sa Willy. »Tänk bara på målar Hallin hemma!»
»Det förstås», sa jag, »men tror ni, att det är något lätt arbete för henne, lilla pyret, att trumfa på honom, stora, starka jätten?»
»Jaså, på det viset taget!» skrattade Villy.
»Ja, där ser ni», sa jag triumferande.
»Äfven i de undantagsfall där han får stryk, så är det ändå alltid hon, som får stryk, på den grund, att hon alltid måste sätta efter mera krafter än han.»
»Åh, de kan slåss på många vis», sa Gustaf.
»Hvad menar du, gubben?» frågade jag saktmodigt.
»Med nya kappor, till exempel», sa Willy hastigt.
»Och, och – hårfrisörer se’n», sa Gustaf.
»Ni skämtare där»! sa jag och hotade dem med fingret.
Vi hade stannat framför en port, som såg ut som en upprest saffranskringla bestänkt med lingonsaft.
»Morisk stil», sa Willy.
»Ja, morerna var några baddare», sa jag för att visa, att jag inte var alldeles bortkommen i historien.
Under tiden köpte Gustaf biljetter, och så var vi inne i Tivoli.
»Ack, du Ruffen, så roligt!» sa jag och tryckte hans arm intill mig.
»Trodde just det skulle roa dig att se på djuren!» småmyste han.
Om det roade mig.
Jag blef alldeles kär i elefanten och tokig i lejonparet.
Men ingenting gick ändå upp mot utsikten.
Se det kallar jag något!
Holmarna, broarna, vattnet, som var både rödt och blått, Söder med husen liksom fasthängande vid bärgen. själfva staden – – och – – – –
Ja, alltihopa var så vackert, att tårarna promt ville fram i ögonen.
När jag får se något så där riktigt härligt, så är det som om hela hjärtat fyllde sig som en svamp, och skulle jag då inte få gråta en liten skvätt, tror jag bestämdt jag dog där jag stod.
»Nej, men se då, Willy», sa jag.
»Och stå inte där som en stock!»
»Kära tant, jag står just och funderar på, om det inte vore skäl, att känna sig stolt öfver att vara Svensk.