Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då lämnade han kyrkan, gick in i sakristian och skref den kungörelse, som hans hustru redan kände.
Han hade lofvat, att arbetet skulle återupptagas på Ekeby och säd där utdelas till de mest behöfvande.
Han hade hoppats, att hans hustru och kavaljererna skulle uppfylla hans löften, då han vore borta.
Kommen ut, såg han en kista stå framför sockenstugan.
Den var grof, i hast tillyxad, men prydd med svart krusflor och kransar af lingonris.
Han förstod, att det var kapten Lennart.
Folket hade väl bedt kaptenskan att påskynda begrafningen, så att den stora mängden af marknadsbesökande skulle kunna öfvervara jordafärden.
Han stod och såg på kistan, då en tung hand lades på hans axel.
Sintram hade kommit fram till honom.
»Gösta,» sade han, »om du vill göra en människa ett riktigt spratt, så lägg dig att dö.
Det finns intet knipslugare än att dö, ingenting, som så lurar en ärlig man, som intet ondt anar.
Lägg dig att dö, säger jag!»
Förfärad lyssnade Gösta till hvad den elake talade.
Denne klagade öfver väl lagda planers förolyckande.
Hela Löfsjö härad hade han velat fördärfva.
Öde bygd hade han velat se vid Löfvens strand.
Därför hade han gjort kavaljererna till traktens herrar, därför hade han låtit Broby-prästen utarma folket, därför hade han framkallat torkan och hungersnöden.
På Broby marknad skulle det afgörande slaget hafva stått.
Hetsadt af olyckor skulle folket hängifvit sig åt mord och stöld.
Sedan skulle rättegångar kommit och utarmat folket.
Hungersnöd, upplopp och alla slags olyckor skulle härjat.
Så styggt och förhatligt skulle till sist landet blifvit, att ingen kunnat bo där, och allt detta skulle varit Sintrams verk.
Hans glädje och stolthet skulle detta varit, ty han var ond.
Han älskade öde trakter och obruten mark.
Men denne, som vetat att dö i rätta stunden, hade fördärfvat allt för honom.
Då frågade honom Gösta, hvartill allt detta skulle tjänat.
»Det skulle hafva behagat mig, Gösta, ty jag är ond.
Jag är slagbjörnen på fjället, jag är snöstormen på slätten, jag tycker om att mörda och förfölja.
Bort, säger jag, bort med människor och människors verk!
Jag tycker ej om dem.
Jag kan låta dem löpa mellan mina klor och göra sina krumsprång – det kan också vara lustigt för en stund – men nu var jag mätt på lek, Gösta, nu ville jag hugga till, nu ville jag döda och fördärfva.»
Han var galen, helt galen.
Han började för längesedan på lek med dessa helveteskonster, och nu hade ondskan tagit öfverhand, nu trodde han sig vara en ande från afgrunden.
Nu hade han närt och fostrat det onda inom sig, så att det tagit väldet öfver hans själ.
Så kan högmodet göra människor galna liksom kärleken och grubblet.
Han var rasande, den elake brukspatronen, och i sin vrede började han rycka i kistans kransar och krusflor, men då ropade Gösta Berling:
»Rör inte kistan!»
»Se, se, se, skall jag inte röra den!
Jo, jag skall kasta min vän Lennart på marken och förtrampa hans kransar.
Ser du ej, hvad han gjort mig?
Ser du ej, i hvilken fin, grå kalesch jag kommer åkande?
Och Gösta Berling såg då, att ett par fångkärror med länsman och häradstjänare stodo och väntade utanför kyrkogårdsmuren.
»Se, se, se, skall jag ej sända kaptenskan på Helgesäter ett tack, för att hon i går satte sig ned att läsa i gamla papper för att finna bevis mot mig i den där krutsaken, du vet?
Skall jag inte låta henne veta, att hon hellre borde ha sysslat med brygd och bak än sända länsman och häradstjänare efter mig?
Skall jag inte hafva något för de tårar jag gråtit för att beveka Scharling att låta mig komma hit och läsa en bön vid den gode vännens kista?
Och han började åter rycka i krusfloret.
Då stod Gösta Berling tätt bredvid honom och fattade om hans armar.
»Allt vill jag gifva, för att ej brukspatron skall röra kistan,» sade han.
»Gör hvad du vill,» sade den galningen.
»Ropa om du vill.
Något hinner jag dock, innan länsmannen kommer.
Slåss med mig, om du det vill!
Det blir en glad syn här på kyrkbacken.
Låt oss slåss bland kransar och bårkläden!»
»Jag vill köpa ro för den döde till hvad pris det vara må, brukspatron.
Tag mitt lif, tag allt!»
»Du lofvar stort, gossen min.»
»Brukspatron kan pröfva.»
»Nå, så döda dig då!»
»Det kan jag göra, men först skall kistan vara säkert under jord.»
Så blef det.
Sintram tog ed af Gösta, att han ej skulle finnas till tolf timmar, efter sedan kapten Lennart jordats.
»Så vet jag, att du aldrig kan bli en bra karl,» sade han.
Detta var lätt att lofva för Gösta Berling.
Han var glad öfver att få ge sin hustru friheten.
Samvetskvalen hade jäktat honom dödstrött.
Det enda, som förfärade honom, var, att han lofvat majorskan att ej dö, så länge Brobyprästens dotter var tjänarinna på Ekeby.
Men Sintram sade, att hon nu ej kunde räknas som tjänarinna, sedan hon ärft sin fars rikedomar.
Gösta invände, att Broby-prästen gömt sitt gods så väl, att ingen kunnat finna hans skatter.
Då log Sintram och sade, att de voro gömda bland dufnästena i Broby kyrktorn.
Därmed gick han.
Därpå gick Gösta åter upp till skogen.
Bäst syntes det honom att dö på den plats, där Nygårdsflickan slagit ihjäl sig.
Däruppe hade han irrat hela eftermiddagen.
Han hade sett sin hustru i skogen; därför hade han ej genast mäktat döda sig.
Detta berättade han för sin hustru, medan han låg bunden på golfvet i skogstorpet.
»O,» sade hon sorgset, då han slutat, »hvad jag väl känner igen detta!
Hjältefasoner, hjälteståt!
Alltid färdig att sticka händerna i eldbrasan, Gösta, alltid redo att kasta bort dig själf!
Hvad sådant en gång synts mig stort!
Hvad jag nu prisar lugn och besinning!
Hvad nytta gjorde du den döde med ett sådant löfte?
Hvad, om nu Sintram hunnit att stjälpa kistan och rifva af den krusfloret?
Den hade väl blifvit upplyftad, det hade väl funnits nytt krusflor, nya kransar.
– Om du lagt din hand på den gode mannens kista, där inför Sintrams ögon, och svurit att lefva för att hjälpa detta fattiga folk, som han velat fördärfva, det skulle jag nu prisat.
Om du tänkt, då du i kyrkan såg folket: ’jag vill hjälpa det, jag själf vill använda alla krafter på att hjälpa det,’ och ej lagt denna börda på din svaga hustru och på gamle män med svikande krafter, så skulle jag hafva prisat äfven detta.»
Gösta Berling låg tyst en stund.
»Vi kavaljerer äro ej frie män,» sade han slutligen.
»Vi hafva lofvat hvarann att lefva för glädjen och blott för glädjen.
Ve oss alla, om en sviker!»
»Ve dig,» sade grefvinnan med harm, »att du skall vara den fegaste bland kavaljererna och senare till bättring än någon af dem.
I går på eftermiddagen sutto de alla elfva i kavaljersflygeln, och dystra voro de.
Du var borta, kapten Lennart var borta, Ekeby glans och ära voro borta.
Toddybrickan lämnade de orörd; för mig ville de ej visa sig.
Då gick jungfru Anna Lisa, som står här, upp till dem.
Du vet, att hon är en nitisk liten kvinna, som i åratal kämpat intill förtviflan mot vanvård och slöseri.
’I dag har jag åter varit hemma och sökt söta fars pengar’, sade hon till kavaljererna, ’men jag har intet kunnat finna.
Alla reverser äro öfverkorsade, och lådor och skåp stå tomma.’
’Det var synd om henne, jungfru Anna Lisa,’ menade Beerencreutz.
’Då majorskan drog från Ekeby,’ fortsatte Broby-prästens dotter, ’så bad hon mig se till hennes hus.
Och om jag nu funnit söta fars pengar, så skulle jag byggt upp Ekeby.
Men då jag ej fann något annat att taga därhemma, så tog jag med mig af söta fars skamhög, ty stor skam väntar mig, då min matmor kommer igen och frågar mig, hvad jag gjort af Ekeby.’
’Tag sig ej så nära af det, som hon ej förskyllat, jungfru Anna Lisa,’ sade åter Beerencreutz.
’Men jag har ej tagit af skamhögen för mig ensam,’ sade Broby-prästens dotter.
’Jag tog också däraf för de gode herrarnas räkning.
Varen så goda, kära herrar!
Söta far är väl ej den ende, som vållat skam och skada i denna världen.’
Och hon gick från den ena till den andra af dem och lade ned några af de torra stickorna för hvar och en.
Somliga svuro, men de flesta läto henne hållas.
Till sist sade Beerencreutz med en hög herres lugn:
’Det är bra.
Jungfrun skall ha tack.
Jungfrun kan gå nu.’
Då hon var borta, slog han knytnäfven i bordet, så att glasen hoppade.
’Från denna stund,’ sade han, ’absolut nykter.
Något sådant skall ej brännvinet än en gång bringa öfver mig.’
Därpå steg han upp och gick ut.
De följde honom så småningom, alla de andra.
Vet du, hvart de gingo, Gösta?
Jo, ned till älfven, till näset, där Ekeby kvarn och smedja stodo, och där började de arbeta.
De började släpa på stockar och stenar och rödja platsen.
De gamle hafva haft en svår tid.
Sorg har gått öfver flere af dem.
Nu kunna de ej längre uthärda vanäran af att hafva förstört Ekeby.
Väl vet jag, att ni kavaljerer blygas för arbetet; men nu hafva de andre tagit denna skam på sig.
Än mer, Gösta, de ämna sända jungfru Anna Lisa upp till majorskan och hämta henne.
Men du, hvad gör du?»
Han fann ännu en sak att svara henne.
»Hvad begär du af mig, af en afsatt präst?
Förkastad är jag af människor, förhatlig för Gud.»
»Också jag har i dag varit i Bro kyrka, Gösta.
Hälsning har jag till dig från två kvinnor.
’Säg Gösta,’ sade Marianne Sinclaire, ’att en kvinna ej vill blygas öfver den hon älskat.’ ’Säg Gösta,’ sade Anna Stjärnhök, ’att jag nu har det bra.
Jag regerar själf mina gårdar.
Folk säger om mig, att jag blir en andra majorska.
Jag tänker ej på kärlek, blott på arbete.
Äfven på Berga hafva de öfvervunnit sorgens första bitterhet.
Men vi sörja alla öfver Gösta.
Vi tro på honom och bedja Gud för honom – men när, när blir han en man?
»Ser du då, är du förkastad af människor?» fortfor grefvinnan.
»För mycken kärlek har du rönt, det är din olycka.
Kvinnor och män hafva älskat dig.
Blott du skämtat och skrattat, blott du sjungit och spelat, hafva de förlåtit dig allt.
Hvad det behagat dig att göra har varit dem godt.
Och du vågar kalla dig en förkastad!
– Eller är du förhatlig för Gud?
Hvarför stannade du ej och såg kapten Lennarts jordafärd?
Som han dött på en marknadsdag, hade ryktet om honom blifvit fördt vida omkring.
Efter gudstjänsten kommo tusentals människor upp till kyrkan.
Hela kyrkogården och muren och fälten där omkring voro betäckta af människor.
Liktåget ordnade sig framför sockenstugan.
Man väntade endast på gamle prosten.
Han var sjuk och hade ej predikat.
Men till kapten Lennarts begrafning hade han lofvat komma.
Och så kom han, gående med sänkt hufvud och drömmande sina egna drömmar, såsom han plägar nu på sin ålderdom, och ställde sig i spetsen för liktåget.
Ingenting ovanligt märkte han.
Han hade gått i många liktåg, den gamle.
Han gick fram på den kända vägen och såg ej upp.
Han läste bönerna och hällde mull på kistan och märkte alltjämt ingenting.
Men så tog klockaren upp en psalm.
Inte vågade jag tro, att den grofva rösten, som annars alltid brukade sjunga ensam, skulle kunna väcka prosten ur hans drömmar.
Familjen i dalen
FAMILJEN I DALEN
Berättelse
EMILIE FLYGARE-CARLÈN
L. Gust.
Rylander Bazarn &
Stockholm, Hörbergska boktryckeriet, 1849.
Förod.
Förra afdelingen: 1.
I dalen. 2.
Inom hus. 3.
Ett äkta par. 4.
Kammaren och Loftet. 5.
Den första otåligheten. t. En öfverenskommelse. 7.
Jagten. 8.
Jägaren i skogen och vid hemkomsten. 9.
Köpet.
Två slags gnabb. 11.
Fisket.
Sednare afdelningen: 12.
Sorgen. 13.
En förvisning och ett återseende. 14.
Fången. 15.
Vakten. 16.
En högtid. 17.
Ragnar. 18.
En timmas regering. 19.
Calle. 20.
Syskonen.
Då jag för elfva år sedan skref mitt första arbete, kunde det naturligtvis icke skickas ut i verlden utan förord.
Sedan dess har jag ej vågat vädja till allmänhetens tålamod, ty utan fråga är det för mycket begärdt att en öfverseende läsare skall sysselsätta sig icke blott med författarens verk, utan äfven med honom sjelf.
Men vid närvarande tillfälle, då några ord icke torde vara ur vägen, ser jag mig nödsakad att ännu en gång anlita detta vädjande, likväl med bifogad försäkran att -- derest ingen tvingande nödvändighet inställer sig -- jag icke på ytterligare elfva år skall återkomma med något förord.
Ett sådant löfte vill egentligen säga detsamma som att aldrig återkomma ... ty hvilken författare skulle ej efter tjugutvå år vara så totalt ammalmodig, att han tryggt kunde skrifva hvad som helst utan fara att bli läst!
Men för att icke borttappa detta nu vederbörligen förordade förord, så torde vara skäl att omnämna anledningen till detsamma.
Hvem har ej sett dessa elegant utstyrda skåderätter, som i julveckan presentera sig i de litterära charcuterierna, hvem har ej köpt dem och hvem har ej kastat en nyfiken blick på de grannlåter, hvarmed de äro ornerade.
Men -- för att uttrycka oss utan bildspråk -- hvem känner ej att hvarje liten bok, som utkommer i och för julen, måste vara "illustrerad" med plancher!
Och hvem känner ej att tillverkningen af sådana icke hunnit synnerligen långt hos oss, en omständighet, som föranledt våra förläggare, hvilka äro ett fiffigt slägte, att reqvirera denna nödvändighetsvara från utlandet!
Må nu ingen rättsinnig menniska undra öfver att ett något bizarrt förhållande härigenom uppstår!
Personalen till våra kalendrar och öfriga julböcker kommer nyskapad och -- icke nog härmed -- äfven fullt färdigklädd från främmande land, och för oss arme författare återstår ingenting annat än att i dessa döda väsenden inblåsa det erforderliga lifvet samt derefter ställa dem i möjligaste bästa harmoni sins emellan, om de än i afseende på såväl varelse som sysselsättningar -- ty till råga på allt ha de äfven vissa göromål för sig -- synas aldrig så oharmoniska.
Härmed tillgår sålunda:
Förläggaren, d.v.s. egaren af kropparna, vänder sig till någon skriftställare, som han anser i stånd att åtaga sig Promethei befattning, hvarvid han yttrar sig ungefär sålunda:
"Jag har införskrifvit några högst magnifika stålgravyrer, dem jag önskar att få skrifvet öfver, så eller så många ark" (antalet nämnes).
"Jag har låtit borttaga den utländska underskriften och ditsatt en svensk -- det kan bli en ledning för kapitlen, och jag är viss att då jag vänder mig till er"
(bugning å förläggarens och författarens sida), "kan det icke bli annat än bra!"
Författaren tager nu gravyrerna och beser dem med all upptänklig noggrannhet.
Dessa liflösa figurer, dem han blifvit ombetrodd att gifva ett slags själar, vilja ej ordna sig för honom -- han skakar på hufvudet.
"Det är icke alls svårt!" säger förläggaren, ty såsom den der betalar, känner naturligtvis han bättre saken, än den som tager emot hans penningar.
För min del har jag likväl varit så öfvertygad om svårigheten i denna art af författarskap, att jag hitintills afslagit hvarje dylikt anbud...
Men för några veckor sedan anmodade mig förläggaren af närvarande lilla arbete att skrifva öfver fem plancher.
Jag skulle som vanligt hafva svarat nej -- händelsen fogade sig emellertid så, att förslaget kom i ett frestelsens ögonblick, och jag svarade ja.
En fransysk författare satt en gång på gården till sitt ännu ofullbordade hus och funderade öfver materialier till en novell, hvilken i sin tur kunde gifva honom materialier att uppbygga den flygel, som ständigt föresväfvade honom.
Och hans bön blef hörd.
Sällan råkar väl en svensk författare ut för så stora fantasier som ett hus med flyglar.
Men han kan ändå ha sina fantasier, sina nycker, sina stora nycker -- och undertecknad hade just nu råkat ut för en sådan.
Man inser då i hvilken grefvens stund ofvanberörde förläggare uppenbarade sig.
De små betänkligheter, som ännu qvarstodo å min sida, försvunno helt och hållet vid den solida vältaligheten å hans -- en vältalighet, som blef oemotståndlig, då den i perspektiv visade mig min stora nyck tillfredsställd.
Jag tyckte äfven att jag på sätt och vis vore förpligtad att en gång skrifva i detta manér, på det att samvetsfrid måtte förlänas åt dem af mina gode recensenter, som förut påstått att jag för honorariets skull författar efter beställning och tumstock, och hvilka sjelfva naturligtvis aldrig skrifva för pengar...
Men, o ve, hvad blir det af min historia på de tillmätta arken, när jag tager bort så stort rum med förordet -- och ändå har jag icke sagt allt.
Jag satt der nu med mina plancher i hand och kunde ej begripa huru alla dessa skilda partier skulle sammanföras till någon helhet.
Må läsaren afgöra ... en ung flicka, tydligen ett armodets barn, som nyss badat sina fötter ... en jagt, der tvenne harar och tre personer uppträda på scenen ... ett fiskparti, n:o 1: herrskap ... ett annat dito, mindre förnämt ... och slutligen en fånge i en ruin med ett helt sällskap utanför fång-gluggen ... sannerligen tror jag icke att jag måste hafva öfvergifvit alltsammans, derest icke fruntimret på första fiskartaflan (den ståtliga frun med parasollen) erinrat mig om ett af dessa egna besök, hvarmed jag och förmodligen äfven andra författare understundom hugnas.
Ifrågavarande besök hos mig var af en medelålders dam, hvilken, sedan tillbörliga helsningar blifvit vexlade, helt naivt öppnade samtalet med följande fråga:
"Jag skulle ödmjukast höra åt hur mycket det kostar att få beställa mina lefnadsöden -- jag vill ändtligen ge ut dem på trycket."
Alltid "beställningar"!
Men hvad den originella fruns vidkom, måste jag beklagligtvis afsäga mig den, ett missöde, det hon likväl icke lade värre vid sig än att hon liberalt skänkte mig sina muntliga lefnadsöden, i förhoppning att -- såsom hon sade -- de ändå någon gång kunde komma fram.
Dessa så kallade öden voro emellertid icke särdeles märkliga: ett tidigt giftermål med en gammal man, som skänkt henne rikedom och lycka ... ett sednare giftermål med en ung man, den der uppgrumlat hennes "fridskällor"
... slutligen en stor makalös chikan, för hvilken hon varit ett mål, hon, dygden sjelf ... men så hade hon ock efter denna "grufliga" tilldragelse vederbörligen hållit sin man -- den sednare, förstås -- i korta tyglar.
Midt under farten af sina eviga "jag och Fabian" och "Fabian och jag" lät hon här och der framskymta några bipersoner boende i "dalen" -- dalen hade tydligen gjort henne stor förtret och förekom alltjemt i historien, hvilken äfven omrörde en systerson, som otvifvelaktigt skulle hafva rättfärdigat allt hvad han lofvat, derest icke den dumma dalen funnits.
Intill närvarande stund, då frun på ena fisk-planchen erinrade mig om frun, som ville beställa sina lefnadsöden och hvilken också mycket ordade om jagt och fiske, hade jag totalt bortglömt hela berättelsen.
Men nu syntes mig att den värda damen och hennes bipersoner -- blott med den förändring att hon sjelf trädde i skuggan för dessa -- rätt väl kunde afhjelpa den förlägenhet, hvaruti jag befann mig i afseende på min tillärnade bok.
Efter denna redogörelse skyndar jag att begagna den tid, som herrar Östlund &
Berling -- mina för närvarande ende förläggare -- artigt tilldelat mig.
Det är nemligen till märkandes att herr Rylander af dem lånat undertecknad, som han förbundit sig att med görligaste första återställa ... och man dömme huruvida detta är nödigt, då samma undertecknad på nyåret skall ha äran att från de förstnämdes officin utsända en roman "i tre delar", likväl -- utan förord.
Emilie Carlén.
Nog går det, arma barn, ännu
För dig i tysthet an ... ... ... ...
Din sommar förestår: jag vill dig lära
Hur du skall lefva den förnöjd och säll.
I dalen.
I vår gamle gode fader la Fontaines böcker finnes alltid en tjusande dal, idylliskt ljuf och evigt blomstrande, liksom språket hos de utvalda varelser, med hvilka han befolkat den; och om hjeltinnan i ett sådant litet Arkadien heter det alltid utan återvändo:
"Der står den sköna flickan så oskyldig och from som dalen och hennes moder, hvilken uppfostrat henne."
Men jemte de goda menniskor, som här äro bosatta, finnes också ett ondt väsende, hvars lurande öga spejar efter rof, och det onda ögat har vanligen mycken tur i den vägen, ity litet vore att säga om det goda, ifall det onda ej gåfve en lifligare skiftning deråt.
Det är just i en sådan lafontainsk dal -- belägen på en af Venerns stränder -- som vi nu befinna oss, och nästan intet enda parti på taflan saknas.
Först och främst hafva vi ett litet rödmåladt hus med spegelblanka fönsterrutor, och mot ena rutan stöder sig makligt en vidlyftig murgröna med nedfallande stänglar, hvilka bilda liksom ett halsband kring den antika svarta katten, som låter sin lilla trubbiga nos hvila mot andra rutan, hvars solvarma glas för katten är detsamma som vinterbrasan för gubben.
Inne i stugan träffa vi äfven "den gamle morfadern" jemte en ung sonhustru och några stycken barn...
Men härom sedan.
Från stranden, der ett par fiskarbåtar gungade i vassen och der barnen plägade bygga sina hus och låta sina barkbåtar segla, gick en vacker hvit sandbacke uppåt huset.
Men på andra sidan af detta tog grönskan vid: här började dalen utbreda sina milda dagrar och skuggor; här vexlade kullar och potatisland, ängsbitar och åkerlappar; här pinglade "gullstjernans" (kossans) bjellra, vänligt ackompanjerad af lammens bekanta melodier och hundens allvarliga signal, då han jagade tillsammans kossan, lammen och ett par silfverhvita getter, som lekande foro öfver alla marker.
Lyckligtvis sträckte sig markernas omfång icke längre än att Karo kunde hålla reda på sin hjord.
Längst ned i dalen, under skuggan af några löfträd och en liten klippa, uppsprang en källa med det kristallklaraste vatten, och till den källan kom alla aftnar en ung flicka, "oskyldig och from som dalen och hennes moder, hvilken uppfostrat henne."
Men sedan flere år egde icke den stackars Nanny någon mor.
Moderns plats ersattes likväl af en svägerska, som var för Nanny på en gång syster, vän och mor.
Hon syntes ej röd och frisk om kinden, såsom unga flickor bruka vara, ej heller tydde hennes ansigte på ungdomens lätta sorglöshet.
Det var vemodigt och drömmande, detta goda och milda ansigte, och vemodet passade väl tillsammans med den rena blekheten på hennes kind, hvars hy i lenhet och finhet liknade pingstliljans.
Nanny var ett barn af fattigdomen och tillhörde den menniskoklass, som i många afseenden är sämre lottad än de fleste andra, emedan medlemmarna i dess familjer -- då nemligen en sådan familj händelsevis råkat komma ensam emellan tvenne andra klassers af miljer -- blifva ansedda som ett slags parias, hvilka icke kunna upptagas på hvarken den ena eller andra sidan ... vi mena den klass, som vanligen benämnes "fattigt half-herrskap."
Öfverhufvudet för den ifrågavarande lilla slägten hade i sin ungdom varit ärnad för en helt annan ståndpunkt i lifvet än den, hvarpå han nu befann sig.
Frukten af en olaglig förening, kom han ut i verlden med lånadt namn, men dock med ganska goda förhoppningar, ty det var afgjordt att hans far -- en förnäm man -- skulle på dödssängen viga sig med sin älskarinna och adoptera sonen, hvilken då kunde emotse en jemnad bana.
Men döden, som ej blifvit rådfrågad i denna angelägenhet, behagade en vacker natt utan all förberedelse afskära den förnäme mannens lifstråd, och nu befunno sig mor och son utdrifna ur paradiset, med förtviflan betraktande hur arf, namn och lefnadsställning gingo ifrån dem.
Denna historia är mycket gammal, och icke det ringaste mera ny är heller den, som vanligtvis följer efter: missmod, sträfvan, svikna förhoppningar och slutligen ett dvallikt eller resigneradt lugn.
Modern dog snart.
Sonen lefde för att genomgå den skola, som vi nämt och hvilken slutade med det resignerade lugnet och ett giftermål vid 40 års ålder.
Vid denna tid hade Carl Lönner från herre så småningom redan öfvergått till halfherre.
Men han födde sig temligen bra, dels med en obetydlig handel, dels ock genom att uppsätta "skrifter" för bönder och fiskare i trakten samt uppgöra deras köp, med mera dylikt.
Hans äktenskapsval, som fallit på dottern af en invalidsergeant, slog lyckligt ut både i afseende på hjertats fordringar och det nödtorftiga lifsuppehället, ty hans hustru medförde -- utom sitt goda hjerta -- den jordtorfva, på hvilken han ännu lefde qvar med sina barn.
För det närvarande skola vi emellertid blott sysselsätta oss med Nanny, som drömmande sitter vid källan, der hon badat sina fötter.
Ehuru den milda Juni-aftonen icke hade med sig någon kyla, drog likväl den unga flickan huttrande sin späda kropp tillsammans.
Det var en inre rysning som genomilade nerverna, och ändock visste hon ingenting som kunde göra henne smärta.
Men hon hade nyss sett sin svägerska -- den starka, goda och förståndiga Magda -- dölja och aftorka hemliga tårar, och den stackars sensitivan emottog straxt intryck, ty hon visste att, om Magda gret, det icke skedde utan orsak.