Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Faran var öfverstånden, och Haraldson lyftade åter hufvudet med den djerfva tillförsigt, ett lyckadt vågstycke skulle ingifva en sådan natur.
”Det var ett godt stycke arbete!” sade han triumferande till Birger.
”Belägg nu skotet så godt du kan, så skola vi se på, hur det går med kronans gossar här bakom oss.”
Stormen hade saktat af; men luften var mörk och kulen.
Haraldson ansträngde sina vanda skarpa ögon, för att desto bättre kunna urskilja, huru den hatade tulljakten reste all verldens väg.
En grym, hånande tillfredsställelse spelade i hans ögon.
Men detta uttryck förvandlades i det bittraste raseri, då han med en röst, som för första gången under hela affären förrådde en darrning, yttrade, vänd mot Birger, hvilken förgäfves sökte att få focken belagd:
”Vid alla dj–r, den gamle krontjufven har kommit helskinnad igenom!
Tiden är kort, det duger ej att förspilla den med ord.
Vi ä’ förlorade, om inte ..” han kastade en uttrycksfull blick på sonen, medan han betänksamt vägde studsaren i handen.
Ett leende af fruktansvärd vildhet besvarade från Birgers läppar den halft framkastade vinken.
”Erika!” mumlade han mellan tänderna, ”i går skulle jag ej kunnat göra detta: i dag fruktar jag ingenting; jag aktar ej mera hvarken mitt eller andras lif.”
Han nickade betydelsefullt åt fadern, sprang för-ut och nedhalade med några väldiga tag focken, hvarunder han sorgfälligt stack geväret.
Haraldson, som redan fullkomligt återfått sin vanliga köld, gömde sitt på botten i styrrummet och lade derefter båten mot vinden.
Tulljakten nalkades nu, och jaktlöjtnanten prejade båten för tredje gången.
Haraldson erkände sig hafva förbjudna varor ombord, men underkastade sig, emedan all strid ändå nu vore förgäfves.
”Det fägnar mig att ni ändtligen erkänner sådant!” svarade Arnman med en viss förlåtlig stolthet.
”Men bättre hade varit, om ni sparat oss begge ett vågstycke, som nära kostat både fartyg och lif.
Men lägg bi nu, så att jakten kan komma långsides.”
Haraldson lydde med ett utseende af ödmjuk undergifvenhet; och inom några ögonblick låg ändtligen efter den ihärdiga striden kronbåten sida vid sida med skälskyttarnes.
”Nu är det vår tur, Mårten, att spela herrar och betala det packet!” sade jaktlöjtnanten och beredde sig att stiga öfver relingen; men förrän han hunnit verkställa sitt beslut, hade Haraldson omärkligt fattat sin studsare och lagt an; nästa ögonblick brann den af – och den hederlige gubben Arnman, hvilken så värdigt beträdt sin farliga tjenstbefattning, föll med krossadt hufvud framstupa öfver lurendrejarnes båt.
Nästan liktidigt befann sig Birger ombord på tulljakten, och efter ett kort, men förfärligt brottande med de begge jaktkarlarne, hvilket erfordrade hela Birgers jettelika styrka, kastades den ene i hafvet och den andre, den ihärdige raske Mårten, krossades af gevärskolfven, då han redan till hälften lyckats draga
Birger öfver relingen, Begge tumlade tillbaka mot däcket, och Mårtens sista ord voro: ”Din blodhund, då du en gång dinglar i galgen, kommer du väl ihåg den här leken! och när din syndiga själ lemnat din eländiga kropp, skall du inför Gud svara mig för mina två gossar, som du gjort faderlösa.”
Omedelbart på detta ohyggliga uppträde borrades jakten, sedan den nemligen först blifvit undersökt af den roflystne Haraldson, som lade sig till en del af tågverket, samt fastsurrade liken vid tofterna.
Och med de sista ringlarne af den sjunkande kronobåten, öfver hvilken vågorna snart vältrade sig i vanlig enformighet, försvann äfven hvarje farhåga för mördarne att blifva upptäckta; ty så långt ögat nådde, syntes hvarken fartyg eller någon lefvande varelse.
Far och son voro rysliga att åse, då de, efter slutadt blodsarbete, tysta som vålnader stodo der i den halfdunkla skymningen och kastade på hvarandra blickar, förrådande ömsesidigt hat och afsky. ”Det är nu gjordt som gjordt är!” sade slutligen den äldre Haraldson, och öfvervann sig sjelf genom antagandet af en fräckhet, hvilken kunde liknas vid det sista afklädandet af alla menskliga känslor.
”Det var nödtvång,” tillade han i ett slags öfvertygande ton, ”sjelfförsvar!
Vi voro tvungna, om vi inte ville öfverlemna oss sjelfva i lagens händer.
Men låt oss nu tänka på att komma vår väg ...
Hvar är pojkbytingen?
Birger och Haraldson erinrade sig nu först, att de under loppet af flera timmar icke sett till Anton.
Förundrade kastade de ögonen omkring och varseblefvo nu med en gemensam rysning huru den arme gossen, inkrupen i öppningen till plikten, stod och stirrade på dem med blickar, hvilka förrådde lika mycken fasa som vildhet och oredighet.
”Hvad gör du der, Anton?” frågade Haraldson i en ton, som, begagnad af honom, kunde kallas mild. ”Kom fram, gosse!”
”Nej, nej, jag törs icke!
Då gör j med mig, som med jaktlöjtnanten och de andra.
Låt mig vara, låt mig vara!”
Och darrande af ångest halade han sig allt djupare ned och gömde sig slutligen ibland de lösa klädespersedlarne i kojen.
”Usling, kanalje, bär dig ej åt som en galning!” ropade Haraldson, i det han stack hufvudet ned genom öppningen och visade daggen, som han höll i handen.
Ett vildt, hemskt och gällt tjutande var Antons enda svar; och ehuru skakad af vrede och knappt i stånd att styra sitt obändiga lynne, nödgades Haraldson, af fruktan att blifva hörd och upptäckt, draga sig tillbaka.
”Hvad är att göra?” sade han till Birger; ”pojken kan förråda oss.”
Rysande för sina egna ord, såg han ned i kojen med en blick, för hvilken till och med Birger blinkade.
”Hvad är att göra?”
”Intet,” sade Birger dystert, ”intet kan göras; ty den stackars gossens hjerna är rubbad.
Fyra blodskulder hvila på våra hufvuden.
Det hade varit så godt att bränningen vid Pater-Noster-skären slukat oss alla.”
”Är du en sådan feg kruka, att du redan ångrar dig?” sade Haraldson med rå stolthet.
”Hvad jag en gång gjort, ångrar jag aldrig; käringar kunna pipa, men männer handla.
Du borde blygas att tala såsom du ej vore son till Håkan Haraldson, den störste lurendrejare i skärgården!”
”Och mördaren och sjöröfvaren,” hånade Birger med grym bitterhet.
”Tig, pojke, och gå till arbetet!” dundrade Habliraldsonmedrullandeögon–”ellervilldu sedd här?”
Birger mätte med en föraktlig blick den, hvilken han gaf det helgade, men missbrukade fadersnamnet.
”Vi måste bort! jag vill hjelpa er,” sade han med stadig, lugn röst, ”sedan ...”
Han slutade ej meningen; men Haraldson såg i sonens öga något, som öfvertygade honom att deras blomstrande verksamhet öfverlefvat sina bästa dagar.
”Feg, feg,” mumlade den gamle med sammanbitna tänder; ”afkomman duger ej!
Men bort nu, medan galningen dernere tiger.”
Och gynnade af den starka dimman, undkommo de brottsliga lurendrejarne.
Hvi skulle jag ej möta lugn min plåga?
Hon är en engel, sänd ifrån min Gud.
Hvi skulle jag den gode fadern fråga,
Hvarför han valde henne till sitt bud?
Åter stod fru Kathrina Arnman vid de blommande balsaminerna och blickade öfver deras rika kronor utåt stranden.
Dagen var så lugn och klar, som hösten i sitt allra bästa lynne förmår skänka den; men fru Kathrinas sinne var tungt och vemodigt, ty det var tredje dagen efter hennes mans afresa – och ännu hördes han icke af.
Pehr hade gått ut, för att hos de nyligen från en långresa hemkomna fiskrarne efterfråga, om de ej varsnat tulljakten, hvilken efter all förmodan kryssat åt samma håll, hvarifrån de kommit; men till fru Arnmans stora förtrytelse dröjde gubben Askenberg alltför länge, och hon var just på väg att sjelf begifva sig åstad för att erhålla underrättelse om saken, då Arve kom inrusande med en häftighet och en bestörtning, hvilken tydligen målade den starkaste oro, den förskräckligaste ångest.
”Hvad står på, gosse? är jakten kommen – kanske far är sjuk?”
”Jakten är icke kommen, mor,” svarade Arve, och ett par stora tårar rullade långsamt utför de friska, fylliga kinderna.
”Nå, hvarföre gråter du då, barn?”
Fru Kathrina höll sig med ena handen fast i bordskanten.
Hela hennes kropp darrade; hon hade likväl styrka att, då Arve icke svarade, ännu en gång fråga: ”Hvarföre gråter du?
Säg det, att jag må gråta med eller trösta dig.”
”Nej, nej, mor, det finnes ingen tröst!” utropade Arve och snyftade högt.
”De sade derinne hos Nils Asmundsons att tulljakten aldrig mer kommer igen, att den förgåtts i den starka stormen i förgårs natt; ty ingen af alla, som sedan rest samma väg, har sport den.”
Fru Kathrinas svigtande knän ville ej längre bära henne: med sammanknäppta händer nedsjönk hon på stolen; men hennes blick, i hvilken den stumma, djupa smärtan talade, dröjde ännu med ett sönderslitande uttryck vid hafvet.
”Hvar är farbror
Pehr?” frågade hon slutligen med en svag skymt af det vanliga, lugna och bestämda allvaret; ”kommer han ej hem?”
”Han är derinne i Nils Asmundsons stuga, mor, och står och talar med karlarne.
Jag stod utanför fönstret, och hörde hvad de sade.
Och jag tänkte också något, jag, när far reste.
Han såg så vackert på mig; och sedan gaf han mig klockan och bad att jag skulle förvara henne troget, som han gjort.
Ja, jag skall förvara henne, och hvar dag vill jag be till Gud, att jag blir en sådan karl som far.”
Arve upptog det sorgfälligt i fickan undangömda uret, kysste det och sköljde det med varma tårar.
Då fru Arnman såg klockan, denna skatt, som hennes gubbe så högt aktat och så sorgfälligt i alla skiften bevarat, såg den i sonens hand, brast den starka beklämning, som hvilat öfver hennes bröst.
Tårar, heta, bittra, men ensamma, rullade en och en öfver den krithvita kinden.
”Gaf han dig klockan, barn?” frågade hon med stapplande röst; ”hvarföre har du förtegat det?”
”Jag tänkte att, om jag visade fram den, mor skulle vilja gömma den åt mig.”
”Låt mig hålla den!” Fru Kathrina utsträckte handen, fattade uret och betraktade det med ögon, hvaruti ett bäfvande hjerteqval starkare talade än i ord.
Men hennes själ var för stark att duka under för den första smärtan.
Hon reste sig med återvändande kraft och förklarade för Arve i få, men stadiga ord att det vore syndigt att sörja öfver en olycka, som man ej sett i ögonen: ”Det kan ingen veta hvar far funnit bäst lämpligt att ligga och speja efter de gemena lurendrejarne.
Gå efter löjtnanten, Arve – han skall väl ha något att säga!”
Gubben Askenbergs inträde gjorde det erhållna uppdraget öfverflödigt.
”Hvad är det för historier de omtala hos Asmundsons?” sade fru Kathrina och bemödade sig att visa sig så oförskräckt som möjligt.
”Fins några bevis för deras slutsatser?
Kan ej gubben ligga undangömd der ingen anar det?”
”Jo, det är just hvad jag fruktar,” svarade med upprörd, darrande ton den gamle sjöbussen; ”jag tror, fru syster, att han ligger der ingen söker honom.”
”På utkik, menar jag,” rättade fru Kathrina.
Askenberg skakade på hufvudet.
”Ingen har sett till jakten sedan på eftermiddagen, då hon gick ut härifrån.
Och här är just nu en skeppare från Känsö, som i går förmiddag gick åt samma håll förbi Lyholmarne; han borde hafva sett eller åtminstone sport henne, om hon funnits ofvan vatten.”
”Ofvan vatten!
Herre, himmelske Gud, om min gubbe, det den Allsmäktige i sin nåd förbjude, verkligen skulle hafva förlist, så måtte väl vraket ändå finnas!”
”Nej, det är icke att lita på, om hon stött på någonstädes.
I sådant mörker och tjocka kan hon hafva sjunkit.
Vi hade ju en storm den natten, att vi ej fick en blund i våra ögon.
Och Arnman var alltid för nitisk i tjensten; han gick ofta längre än pligt och nödvändighet bjöd.”
”Herren är nådig; jag öfvergifver icke hoppet!” sade fru Kathrina med fast tillit.
”Jag vill sjelf ut – vi skola låna Asmundsons båt och söka igenom hvarje vinkel häremellan och Tistelön.”
”Ja, ut skall vi, ännu denna timma!” inföll gubben Askenberg.
”Asmundsons båt göres redan klar.
Men hvem kan ana eller begripa huru långt jakten kan hafva varit utom Lyholmarne, om han fått spaning på och förföljt Tistelöpacket.”
”Lika mycket, vi skola söka; vår Herre ger väl något tecken.
Tag du med dig klockan, Arve, att vi må se hvad tiden lider under vår bedröfvelse – eller låt mig ha den, barn!
När vi komma hem, i sorg eller glädje, skall du återfå den.”
Och Asmundsons båt med den olyckliga familjen, jemte flera andra af fisklägets farkoster med deltagande grannar, gåfvo sig ut i olika riktningar.
”Vänner och barn,” sade fru Kathrina, innan de åtskildes, ”hafven tack för den kärlek j bevisen mig genom att medfölja på min sorgliga färd!
Jag är nu för upprörd att bättre kunna säga hvad jag känner; men söken mig, när bedröfvelsens timma kommer för er – och jag skall vara hemma.
Den vördnadsbjudande qvinnan fattade sjelf rodret, och i det hon helsade till höger och venster, skildes båtarne, och tårfyllda ögon följde den sökande på hennes osäkra, vanskliga resa.
Den stilla familjen Arnman var djupt aktad och älskad; knappt fanns en själ, som ej ville ut och söka dess öfverhufvud.
Tre långa dagar varade det hemska let-ölet.
Tistelöns stränder besöktes äfven; och den fräcke Haraldson, som stod på bryggan, beklagade med lömskt deltagande att den nitiske tjenstemannen skulle omkomma såsom offer för sin egen vaksamhet.
”Det var likväl alltför djerft,” tillade han, ”att nattetid, i sådan storm och tjocka, våga sig ut i en sådan skärgård som vår!”
”Frestade ni sjelf stormen den natten?” frågade gubben Askenberg och såg skarpt på Haraldson.
”Det gjorde jag visst!” svarade denne med djerf fattning, väl vetande att någon af hans folk lätt kunde förråda detta; ”men jag måste bege’t, för maken till oväder har jag ej många gånger, så van jag är, varit ute för.”
”Och ni varsnade ej minsta skymt af tulljakten?”
”Hvarken den eller något annat.”
Tröstlösa återvände de sökande till fiskläget.
Ingen skymt af misstanke kunde falla på Haraldson; ty brottet var för oerhördt att af någon ens anas, och ingen annan förmodan ansågs grundad, än den att jakten under natten stött på och sjunkit.
Tulljakten med sin besättning var och blef borta.
En ny kusttjensteman utnämndes; och med bristande hjerta flyttade fru Kathrina balsaminerna och all sin lilla lösegendom till en annan stuga.
Här stökade hon visserligen till så godt hon förmådde, att bereda trefnad åt sin son och löjtnant Pehr, hvilken troget följde i lust och nöd; men för sin egen del fann hon ej mera någon plats, den hon ville anse som hem på jorden.
”Jag går här,” plägade hon ibland säga till gubben Askenberg, ”som en fremling, hvilken fortsätter resan, så länge det täckes Herren; men mitt lif är i himmelen, dit min gubbe gått förut.
Dock pris vare den Allsmäktige, äfven när han tuktar!
Jagvar så lycklig, som en menniska kunde vara, hade så mycket att glädja mig åt; medgången är likväl icke alltid nyttig för vårt stolta sinne; det vet jag bäst nu, sedan motgången lärt mig väga mina krafter.”
Gubben Askenberg aktade högt fru Kathrina och den enkla värdighet, den sanna gudsfruktan, hvarmed hon bar sin sorg; men sjelf förmådde han ej höja sig till samma styrka.
Han knotade ofta i bittra ord öfver det underbara öde, som tillät den dygdige och rättsinnige gå under just i sina bästa och kraftfullaste bemödanden, då deremot den lismande, den lastfulle lättingen ständigt seglade med förlig vind.
”Och hvilken anser bror afundsvärdast?” frågade fru Kathrina i en ton, som nödvändigt skulle sätta den gamla ärliga sjömanssjälen i vånda.
”Afundsvärdast! det var nu en sak för sig, en rätt kinkig sak, fru syster.
Jag finner just ingen utaf dem serdeles afundsvärd; ty om vi besinna att ...”
”Kom icke med några underhandlingar!” invände gumman Arnman allvarsamt; ”jag ville ej att gossen der skulle höra att hans gudfar tvekade att gifva svar på den frågan.
Säg, Arvid, hvilket vill du helst vara, en redlig och rättskaffens menniska, förföljd af ständiga motgångar, än vinna alla verldens förmåner mot det att du sålde ditt samvete och vandrade på syndens väg?”
”Det är säkert, mor, att jag hellre vill dras med all verldens onda, än bli en sådan usling, som skulle göra dem sorg, som älskat mig,” svarade Arve med fast tillit; ”och frukta icke, mor, att jag glömmer de förmaningar jag fått vid hvar aftonbön!”
Fru Kathrinas läppar öppnade sig till ett stilla leende.
Hon såg på löjtnant Pehr, och han besvarade hennes ögonkast med ett annat, som förvissade henne att de i grunden hade samma tankar, samma tro, ehuru qvinnans tålamod att lida och fördraga ej alltid föll på mannens lott.
I sådana ögonblick af rörelse trädde alltid fru Kathrina fram till fönstret, pysslade med sina balsaminer, och sökte mellan deras blomrika grenar så oförmärkt en skymt af hafvet, hvars böljor sakta lullade sin eviga sång i hennes lyssnande öra.
Hvad gnistrande smärta
Upp i min hjerna,
Ner i mitt hjerta!..
Nej, i min hjerna
Är det, de spjerna,
Är det, det brusar,
Är det, det susar,
Är det, det gnyr.
Håll styr – håll styr!
Palméer.
Det var vinter: på Tistelöns klippiga stränder bäddade sig allt högre drifvor.
Storbåten låg overksam och fastfrusen vid strand, småbåtarne uppdragna i sina värnande skjul, och taklaget i sina skräpiga förvaringsrum drömde om höstens öfverståndna besvärligheter.
Inne i stugan, der de isiga fönsterrutorna knappt tilläto en stråle af dagen framtränga, satt Haraldson vid den ensliga brasan och rökte sin knaster.
Han syntes mörk och tankfull; och de moln, som sväfvade på hans rynkade panna, blefvo allt mera dystra, ju längre han stirrade på den vid ändan af rummet belägna dörren.
Denna dörr förde till en smal, svart förstuga, dit aldrig någon af tjenstfolket gick, emedan det endast var igenom den stora dörrn på husets framsida som all känd och naturlig gemenskap egde rum.
Den förra begagnades således blott af Haraldson sjelf och Birger, hvilken haft sitt rum i ändan af nämnde förstuga.
Birger hade ej som vanligt hållit vinterhvila på Tistelön.
Sedan den förfärliga blodnatten vid Pater-Noster-skären kände han en afsky att återse Erikas rena blick.
Han återvände ej med fadern efter afslutandet af deras gemensamma lurendrejeri-affär, utan företog i det stället en länge påtänkt resa, och stannade på återvägen i Götheborg, der han för det närvarande sysselsatte sig med att läsa navigation.
Så mycket om Birgers yttre – det inre få vi längre fram tillfälle att betrakta på närmare håll.
Emellertid skola vi besöka den kammare, som under hans frånvaro innehades af en varelse, åt hvilken den snarare syntes bestämd till fängelse än boningsrum.
Detta rum, lågt, mörkt och trångt, hade ett vida obehagligare och ödsligare utseende, än sjelfva stugan.
Vid ena väggen var en lafve eller säng uppslagen, hvars dubbla botten beqvämt var inredd till hemliga förvaringsrum.
För öfrigt bestod hela möbleringen af några grofva stolar, en gammaldags skeppspulpet och en bordskifva, inkilad mellan fönstret och muren.
En tillfällig förökning i möblemanget, en illa arbetad fällsäng, stod, troligen att skyddas för köld och drag, midtpå golfvet.
På den rena hvita hufvudkudden hvilade ett gulblekt ansigte, och öfver täcket låg en hand utsträckt, som med sina utmärglade fingrar tycktes söka att komma i beröring med mannen af lian.
Vid den sjukes säng satt Erika lyssnande med sänkt hufvud och bleka kinder.
Oro, nattvak, sorg och bekymmer talade tydligt ur de dunkla ögonen och de matta rörelserna.
Det var icke samma lifsfulla kraft i hållning och väsende, som man var van att finna hos den starka, förståndiga qvinnan: någonting tärande gnagde synbart på de friska bladen af hennes lifsblomma, men något, hvars orsak ej borde sökas i ett sjukt hjerta; ty Erikas var oangripet, och ögats blick antydde ej på detta halftrånande lidande, som uppstår af dylika sorger.
Snarare var det förståndets än hjertats strid, ett grubbel öfver ämnen, som ej hade att skaffa med ljufvare rörelser.
”Låt mig behålla tåget, låt mig behålla tåget!” ropade på en gång med skärande röst den arme sjuklingen, den beklagansvärde Anton, hvars sinnen, ännu alltid orediga, icke tilläto honom att komma till klart medvetande om hvad han upplefvat den rysliga natten vid lurendrejeri-affären.
Han hade af fadern blifvit hemförd i ett tillstånd af sanslöshet, hvarpå följde en lång, tärande sjukdom, den Haraldson hoppades skulle sluta sonens unga, plågsamma lif och på samma gång begrafva den sista möjligheten till brottets upptäckande.
Men den egennyttiga bönen hördes ej.
Lågan flämtade matt, utan att lefva, utan att slockna; de kroppsliga krafterna ville svagt återkomma, men själens töcken snarare till- än aftog.
”Min stackars Anton,” sade Erika med sin vänliga, lugnande röst, ”hvad skall du göra med tåget?”
”Jag skall hala mig ned!
Släpp det, släpp det, så att jag får gömma mig!” och han kröp tillsammans med en rörelse af bäfvan, i det han drog täcket högt upp öfver öronen.
”Hvarföre skall du gömma dig, Anton?
Vill någon göra dig ondt?”
”Tyst, tyst, tala icke så högt!
Då hör han oss, och han säger alltid att jag skall tiga, för det var bara nödtvång.
Men gå undan, så jag får hala mig ner i plikten; der ser han mig inte!”
”Hvem ser dig icke dernere, Anton? hvem fruktar du?”
Gossen skrattade hemskt.
”Var icke enfaldig, Erika, och tänk att du får veta sådant,” sade han med ett hos honom ovanligt uttryck af list.
”Ser du icke att han står bakom dörren och hotar mig?
Åh, jag kan nog tiga! jag kan nog tiga!” ropade han högt, liksom till försvar. ”Frukta icke; slå mig bara ej!
Icke så mycket, icke så mycket!
Aj, aj! Jag skall tiga!”
Och nu krökte sig den vansinnige gossen fram och åter, liksom under täta slag.
De jemmerrop han uppgaf voro förfärliga; de söndersleto Erikas hjerta och ljödo ända ut i stugan, der Haraldson satt.
”Håll dig stilla, gosse! det är ju ingen som gör dig något ondt,” sade fadern och trädde fram till den lidandes säng.
Vid den välkända rösten tystnade Anton ovilkorligen; men hvarje muskel i hans ansigte uttryckte en dödlig återhållen ångest; och ju längre Haraldsons genomträngande blick fixerade honom, desto mattare tycktes han blifva, och slutligen återföll han i det tillstånd af slapphet, hvarest det endast i den inre verlden var de rysliga bilderna tillåtet att uppträda till lif och verksamhet.
”Jag vet icke, huru ni så kan se på honom!” sade Erika och vände sig till Haraldson med ett uttryck af harm och afsky. ”Det är ju klart att er blotta blick skrämmer honom ifrån förståndet, så snart en enda gnista deraf vill bemöda sig att framtränga.”
”Hvad är det för prat?” svarade Haraldson sträft.
”Skall hela huset oroas af hans galna skrik!”
”Husfolkets känslor äro väl icke så ömtåliga, att de behöfva skyddas på den sjukes bekostnad.
Dessutom får ju ingen komma hit.
Men på detta sätt kan det ej gå i längden.
Jag förmår ej, så gerna jag ville, att beständigt vaka; och att lemna honom åt er, är min förskräckelse, emedan hvar gång, då jag återkommer, gossen är så förskrämd att icke flera timmar förmå lugna honom.”
”Jag är van att göra hvad jag tycker, och tar inga föreläsningar!” yttrade Haraldson, som under Birgers frånvaro utöfvade sin råa vilja otyglad.
”Vill mamsell gå hit, må det så vara; vill hon deremot vara härifrån, är jag mera tjent med det: ty flickungen saknar henne, och pojken sköter jag bäst sjelf.”
”Nej, Haraldson, mitt samvete tillåter icke att jag lemnar den arme gossen i edra händer; och än mer, min pligt, den er döende hustru öfverlät på mig, uppfordrar mig att fråga, om ni på samvete kan säga att ni icke känner orsaken till gossens kropps- och sinnessjukdom.
Han var frisk, då han om aftonen tvingades af er att följa med på er hemliga resa.
Hvad har derunder förefallit? något, derom är jag fullkomligen öfvertygad, Haraldson!”
”Men jag säger att ingenting föreföll, utom det att pojken, som är bortskämd och van att sitta i spisen och röra i askan, ej tålt vid att vara ute i ett sådant herrans väder.
Han blef kall och våt, och det kan vara orsak nog för en sådan stackare att få sig en sjukdom på halsen.”
”Det är sannt, nog kunde han bli sjuk af en stark förkylning; men hans sinnesförvirring skiljer sig tydligen från sjukdomen, ehuru den senare kan inverka derpå.
Och besynnerligt är det att samma ämne alltid förekommer.
Hvad fruktar han och hvarföre vill han alltid gömma sig i plikten?
Haraldsons öga ljungade en nästan mördande blick på Erika; men hon mötte den oförskräckt, i det hon med fast röst tillade: ”Haraldson, sök icke att bedraga mig!
Något har bestämdt förefallit, som ni vill dölja.”
”Akta er att säga om detta!” svarade Haraldson i en ton, som darrade af illa kufvadt raseri. ”Edra galna tankar får ni ha för er sjelf; men räkna på det värsta, om ni öppnar munnen!”
”Hvad – vågar ni hota mig!” yttrade Erika, som kände att hennes sinnesnärvaro var det enda, som kunde trygga hennes egen säkerhet.