Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ville ej gifva detta vanliga namn åt de känslor, hvilka den qvinna hyser, hvilken under åratal troget bevarar minnet af en älskare, en make, fjerran skiljd från henne; åt den, som under långa år ombildar sin karakter och försöker omskapa sig för att blifva värd det hjerta hon önskar ega; åt den, hvilken utaf hela sin själ älskar en, hvilken ej besvarar denna ömhet; eller slutligen åt den, som uti sitt hjerta bär hågkomsten af en kärlek, hvilken hon genom tvång blifvit nödsakad att vara otrogen.
Det är ej mera en jordisk kärlek, som så kan hängifva sig.
Det är gudomlighetsgnistan inom menniskan.
Döm derföre ej den rena kärleken!
XVII EN LITEN TALANDE KORG
Men återvändom till Lucy, som utan tvifvel blir oss tacksam för det vi ej varit vittnen till hennes strider.
Det måste vara en den förfärligaste känsla att erfara sin egen svaghet, då man förtröstat på sin styrka.
Andra dagen var Lucy i ordning för afresan och tog plats uti en vaggon.
Hon hoppades ännu engång återse Oskar, men nu återstod endast några minuter och hon förlorade detta hopp.
Med ens kom en liten gosse till vagnsdörren och lemnade henne en liten förtjusande blomsterkorg.
-- En herre bad mig lemna detta åt Lady Suffridge, sade han.
-- Huru visste du, att jag var den personen?
-- Han stod bakom glasdörren och visade mig er.
-- Finns han der ännu?
-- Nej, han gick bort sedan han förvissat sig om, att jag ej skulle misstaga mig.
Lucy gaf honom ett guldstycke, som gossen helt förnöjd emottog.
-- Lika mycket fick jag just af herrn, sade han.
Stor tack! min gamla blinda mor blir nog lycklig deröfver; och sedan så köper jag mig några cigarrer ... och med dessa ord sprang han sin väg.
Lucy hade äfven utan denna ledning kunnat gissa hvem det var som sändt henne detta afsked.
Blommorna lågo i korgen i en viss artistisk ordning, som var alldeles olik det vanliga sättet att lägga dem tillsammans; dessutom voro de på ett egendomligt sätt valda och en del voro sällsynta för denna årstid.
En aning sade henne, att det ej var utan afsigt de blifvit sålunda sammanförda.
Men en hvissling hördes och tåget satte sig i rörelse.
Lucy kastade en lång, innerlig blick åt den stad, som inneslöt hennes käraste vän.
Hon tyckte, att hennes hjerta stannade qvar, ty sorgen gjorde henne nu fullkomligt oförmögen att känna något.
Men snart började hennes ögon åter forska efter betydelsen af denna korg.
I midten fanns en stor ros, och rosen är ju symbolen af vänskap, tillgifvenhet; bredvid den lågo uti en liten knippa några nejlikor, hvilka betyda trohet; en hortensia, hoppet, hvilade förnöjd uti ett hörn, stödjande sig emot en balsamin, hvilket vill säga: var lycklig!
I den andra sidan af korgen lågo om hvarandra några grenar cactus, beundran, tillsammans med vintergrön, som talar om en lycklig, förfluten tid.
-- Han försäkrar mig ännu engång om sin trogna vänskap; han hoppas, att jag blir lycklig!
Om han ej hade sagt det i går, skulle jag ej våga tänka på den beundran, hvilken några af dessa blommor tala om, liksom för att påminna mig om en lycklig tid, som nu -- ack! är förfluten.
XVIII HON HAR LOFVAT
Uti den allt lika upplysta sängkammaren på Abbey-Hall, finna vi lord Suffridge hvilande på sin säng; bredvid honom sitta Lucy och Edvard Glithingham.
Några ord äro nödvändiga för att förklara orsaken, hvarföre vi just på denna dag återtaga berättelsens tråd.
Sex månader hafva förflutit sedan Lucy åter trädde in i sitt dystra fängelse.
Det var med ett beklämdt hjerta hon emotsåg sin framtid, men då hon greps af alltför upproriska känslor, behöfde hon endast i minnet återgå till det sista samtal hon haft med Oskar, för att åter känna sig lugnare.
Hon fann vid hemkomsten sin fader sjuk, men han blef snart något återställd.
Man märkte likväl, att han småningom blifvit allt svagare och att sjukdomsanfallen, om också ej så häftiga som förut, dock oftare återkommo.
Sedan den dag, han af orsaker dem vi känna, beslöt att gifta sin dotter med sir Edvard, tycktes han hafva hakat sig fast vid denna tanke och endast uppehålla sina krafter genom hoppet om dess fullbordan.
Lucys afresa till kontinenten hade varit ett svårt slag för honom och hennes återkomst en desto större glädje, ty han hade fruktat att ej mera få återse henne.
Han förstod rätt väl, att det var motviljan för det giftermål han ville förmå henne till, som skrämt henne bort ifrån hemmet, men att åter öfvergifva denna tanke, det var för honom omöjligt.
Han önskade försona sitt brott genom att förena sin enda dotter med sonen till den förr så hatade Starling.
Då lord Suffridge några dagar efter Lucys återkomst talade med henne om brölloppet, svarade hon, att det ännu var en fullkomligt oafgjord sak och att hon kände sig ur stånd att ingå en så afskräckande förening.
Lorden blef utom sig och blott för att lugna honom, bad Lucy, att han skulle låta denna fråga ännu några månader hvila, hvartill den gamle samtyckte.
Edvard hade några gånger besökt Abbey-Hall och derunder visat mycken otålighet att påskynda sakens gång.
Han var orolig öfver
Alices bortförande och trodde sig kunna finna ro, först när allt var oåterkalleligen afgjordt.
Samma dag vi återfinna Lucy och Edvard vid lordens säng, var denne åter sämre; hans krafter tycktes vara i aftagande och hans blick var orolig och bäfvande.
Slutligen fattade han Lucys hand och började med osäker stämma:
-- Mitt barn, du har länge nog låtit mig vänta på ditt svar och du kan ej tro huru mycket du derigenom plågat mig.
Nu vill jag hafva det bestämdt.
Edvard, Lucy! jag har just afvaktat denna dag för att förena edra händer, och för att gifva er min faderliga välsignelse.
Kom, Edvard!
-- Nej, nej, nej, min far, det är omöjligt, utbrast Lucy, förskräckt öfver den hastighet, hvarmed lorden gripit saken an, och hon drog sin hand ur sin faders. -- Det är omöjligt! o, min far, jag ber dig, var icke obeveklig!
Lyssna till din Lucys bön!
Fader, jag ber, jag bönfaller, att du måtte afstå från denna tanke!
Jag kan ej samtycka, -- ack, gör mig icke så gränslöst olycklig!
Under det Lucy talade, hade Lorden satt sig upp i sängen med vildt uppspärrade ögon.
-- Du må bedja mig så mycket du vill; jag förblir dock obeveklig.
Du skall, du måste gifta dig med Edvard; han älskar dig och jag vill det.
-- Herr baron, sade Edvard med inställsam röst, då jag ser den motvilja, fröken Lucy hyser mot mig, vill jag ej tvinga hennes känslor.
-- Edvard! också du?
Men var ej rädd, det är blott en nyck af Lucy; hon vill nog blifva din hustru; du skall få se att hon samtycker!
-- Omöjligt, min fader!
Baron Glithingham vet redan sen länge de känslor jag hyser för honom.
-- Lucy, återtog fadren med häftighet, nog med detta!
När jag säger, att jag vill, anstår dig blott att lyda.
Gifven mig edra händer, att jag må trolofva er med hvarandra.
-- Fader, fader! hvarföre önskar du detta så enträget? hvarföre vill du uppoffra hela mitt lif!
Icke kan du derigenom blifva lyckligare och du kommer säkert en dag att ångra dig!
-- Lyckligare! jo, jag blir lycklig och jag skall aldrig ångra det!
Hör mig, efter du vill veta allt.
Edvard, aflägsna dig på en stund; jag vill tala med
Lucy och du skall få se, att hon sedan frivilligt samtycker!
Baroneten aflägsnade sig med en misstrogen blick.
Han började nu i sin ordning bäfva.
Det, som föregick omkring honom, föreföll honom så besynnerligt, att han begynte befara, att någon olycka kunde dölja sig derunder.
Men det var ej längre tid att stadna, saken hade redan gått alltför långt och han hade dessutom inga bestämda skäl för sin oro.
När far och dotter blifvit ensamma, såg lorden förstulet omkring sig, fattade Lucys hand och bad henne sätta sig på sängkanten nära till honom.
-- O, Lucy, det är någonting förfärligt, som du tvingar mig att meddela!
Det är rysligt!
Så hör då ... det är mycket länge sedan ... just denna samma dag ... det var också om aftonen ... jag ... nej, Lucy! det är omöjligt; jag kan ej säga dig det! jag kan det ej!
Nej, du bör blott veta, att jag står i en stor skuld till Glithingham!
Jag känner på mig, att jag ej skall lefva länge mera ... vill du väl, att min själ, för din skull, för din olydnads skull, skall evinnerligt pinas?
Du kan försona mig med Gud, du och ingen annan.
Denna försoning kan ej köpas genom något annat än genom din förening med Glithingham.
-- Ack, min far, är det blott icke ett foster af er upprörda inbillning?
Huru kunde min olycka försona er med Gud?
Det måste ges ett bättre sätt att godtgöra hvad ni brutit.
-- Nej, och tusen gånger nej!
Det är dig Försynen utvalt dertill.
Om du ej samtycker, gapar helfvetet emot mig, der jag evigt skall pinas.
-- Min far, ni bedrar er!
Det är icke jag, utan edra egna känslor, som kunna rädda er.
Ångern är det enda, som kan frälsa er ifrån de qval, hvilka nu förfölja er.
-- Ha, du vill undandraga dig offret?
Lucy, jag ber, jag besvär dig, mitt barn, skänk mig det lif, som jag först skänkt åt dig!
I din mors namn, i namnet af den kärlek du måste hysa för din fader, i namnet af Gud, som jag ej vågar se eller känna innan mitt brott är försonadt, ber jag dig att bönhöra mig!
Hör du, fortfor han derefter hviskande, jag skall döda mig, om du ej samtycker, det svär jag heligt! och han framdrog härvid en knif ur en bordslåda invid sängen. -- Det är just denna knif ... detta stål skall ännu engång dricka blod om du icke lofvar! -- Han höjde med detsamma handen liksom för att stöta knifven i sitt hjerta.
Lucy uppgaf ett skri och fattande sin faders hand, kastade hon mordvapnet till rummets andra ända, i det hon utropade:
-- Jag lofvar! jag lofvar!
Vid dessa ord sågs lorden en stund återhålla sin andedrägt; derpå sammanknöt han sina händer med krampaktig häftighet och utbröt i ett vansinnigt skratt, under hvilket man blott otydligt hörde orden: -- Hon lofvar! hon lofvar!
Detta fasansfulla uppträde varade några sekunder.
Med ens grep han sin dotters båda händer och höljde dem med tårar och kyssar.
Lucy åter tycktes ej rätt kunna fatta hvad som händt; de sista ord hon yttrat ljödo hemskt i hennes öron; men de voro utsagda och det återstod henne intet annat, än att böja sig under omständigheterna.
Hennes faders tacksamhet lemnade hennes hjerta fullkomligt kallt.
Hon kände ej annat, än att hon fallit i en mörk afgrund.
Hon slet sig derefter lös ifrån fadrens tacksamhetsyttringar och anhöll om en timmas ostörd ensamhet, innan hon i hans närvaro skulle meddela baron Glithingham sitt samtycke.
XIX DEN FÖRSTA KYSSEN
Lorden kände sin dotter; han visste, att han kunde vara trygg, sedan hon gifvit sitt löfte.
Lucy lemnade sin faders rum med lugna steg; hon var blek och liksom känslolös; med möda kunde hon stiga upp för trappan.
Då hon inkom i sin kära gröna kammare, som bevittnat så många hennes tankar och drömmar, och som inneslöt så många minnen för henne, gick hon fram till sin moders säng och nedsjönk der på sina knän.
I denna ställning förblef hon en lång stund; ej ett ljud hördes från hennes läppar och hon liknade, der hon låg knäböjande, en marmorstod på en graf.
Slutligen steg hon upp; ett förklaradt uttryck hvilade öfver hennes anlete; hon såg upp mot höjden och sade halfhögt:
-- Offret står inför dig, Herre Gud!
Låt mig alltid vara lika fast besluten, som nu, att glömma mig sjelf!
Hon gick derpå till sitt skrifbord, framtog ur en låda ett hvitt blad samt en penna, och sade:
-- Med denna min moders penna, skall jag skicka min sista helsning till honom, den enda menniska, jag efter min mors död har älskat.
Det är den sista stunden jag ännu kan tillåta mig att tänka på honom, och nu kan jag säga honom, att jag förstår hvad pligt är.
Det är min sista gärd åt lifvet, innan jag träder fram till offeraltaret.
Hennes penna ilade nu öfver pappret, hastigt, lätt; hon stannade ej ett ögonblick innan hon tecknat sitt namn under helsningen.
-- O, sade hon, må detta vara den sista gången jag nedskrifver det namn, jag ännu bär, men hvilket jag snart skall utbyta emot ett annat afskydt.
Dock ... jag eger ej mera qvar ens rättigheten att uttala mig så.
Offret får icke knota.
-- Nu är jag bruten, nu är min stolthet tillintetgjord. -- O, Gud, hvarföre skänkte du menniskan kraft, då det endast var för att bryta den?
Sedan hon ännu engång igenomläst brefvet, förseglade hon det.
-- Detta är det sista fria steg jag uttager, sade hon.
O, Gud, hvad det är lätt att tala om uppoffring, men hvad den är svår att fullborda! -- O, Oskar, fortfor hon, i det hon framtog samma porträtt vi sett henne ega redan i Paris.
Oskar, låt mig sluta mitt hjerta till ditt, engång, den första, den sista!
Låt mina läppar trycka din bild, och må hela min kärlek för dig förseglas i denna kyss, och må den sedan ej vara annat än ett minne! minnet af en herrlig dröm!
Men Lucys lugn var nära att svika henne nu, då afskedsstunden var inne; hon gömde hastigt undan porträttet och skyndade ut ur rummet.
En stund sednare finna vi henne i fru Johns rum, der efter vanligheten äfven den gamle Black befann sig.
Han hade sett Lucy komma ut ur lordens rum och af hennes utseende anat en del af sanningen.
Vid Edvard Glithinghams inträde till den gamle lorden, hade denne med glädjestrålande ansigte underrättat honom, att Lucy nu frivilligt gifvit sitt samtycke.
Vid denna underrättelse, hade Anders genast lemnat rummet, begifvit sig upp till sig, hastigt skrifvit några rader, dem han genast afsände.
Sedan detta var gjordt, besökte han väninnan, åt hvilken han meddelade hvad som händt.
De höllo just på att öfverlägga om hvad de borde företaga sig, då Lucy inträdde.
Hennes upprörda utseende satte dem i förtviflan och då Lucy nedkastade sig på soffan bredvid Jane och gömde sitt hufvud i hennes knän, gråtande som ett barn, visste de gamla intet bättre råd, än att blanda sina tårar med hennes.
Vi lemna dem nu för att uppsöka några af de öfriga personer, hvilka läsaren sett framträda såsom fondmålningar på vår tafla.
XX NÄR HJERTAT BRISTER
Vi lemnade sist Alice i en förtviflad ställning i den lilla stugan i skogen, gråtande och undrande öfver, hvarför man bortfört henne.
Vi omnämnde äfven de bref hon lyckats skrifva, ehuru utan någon påföljd, samt om det förbud gumman gifvit den unga Martha att hafva någon gemenskap med Alice.
Månader hade sålunda förgått, utan att medföra någon förändring i hennes belägenhet.
Hon hölls alldeles som en fånge och hade ingen att samtala med, än den unga bondflickan, med hvilken hon någongång i smyg fick utbyta några ord.
Våren stod i hela sin prakt, men Alice fick ej njuta af den annat än vid det öppnade fönstret.
En plan hade dock till en viss grad utvecklat sig inom hennes hufvud, nemligen att förmå Martha att rymma med ett bref till lady Starling.
Den gamla qvinnan ingaf ingen annan känsla än rädsla; och Martha var derföre ej svår att öfvertala.
Alice bad henne så varmt, och hennes tårar voro så vältaliga, att Martha en vacker dag spårlöst försvann.
I början blef gumman orolig, men snart förrådde Alices uttryck, hvilka vittnade om en dämpad glädje, sanningen för henne.
Intet stod emellertid att göra; förfölja rymmerskan kunde gumman ej, ty då hade fogeln under tiden kunnat flyga ur buren.
Alice räknade emellertid nu dagar och timmar.
Hon visste nog, att Marthas färd skulle räcka länge, ty den penningesumma, hennes börs innehöll och hvilken hon gaf flickan, var ganska obetydlig, men hon lofvade henne derjemte en stor ersättning om hon riktigt skulle framkomma.
Vi vilja emellertid förflytta oss några veckor framåt och besöka lady Starling.
Hon sitter i en berceau i den vackra trädgården.
En bok ligger uppslagen framför henne, men hennes ögon hvila ej derpå.
Hon fäller tårar dem hon dock söker dölja för en annan person, som i en hvilstol sitter bredvid henne.
Denna bleka, aftärda gestalt, är ingen annan än den unga Alice, som nyligen återkommit till fru Starling.
Befrielsen från ensamhet och fångenskap, hvilken hon hoppats på såsom den största lycka, blef i sjelfva verket den smärtsammaste stöt för hennes hjerta.
Vi vilja i korthet berätta hvad som försiggått.
Martha hade efter en mödosam vandring anländt till *** hall, och utan hinder lyckats framkomma och öfverlemna brefvet i fru Starlings händer, ty baroneten fanns då ej på stället.
Då ladyn erfor Alices besynnerliga bortförande, uppstod en dunkel misstanke om rätta förhållandet i hennes inre.
Hon älskade sin son, men, huru blind hon än var för honom, hade hon dock ofta bekymrats öfver hans grundsatser och uppförande.
Hon befarade äfven straxt, att han ej varit fremmande för detta dåd, ehuru hon var långt ifrån att kunna fatta sanningen i hela dess vidd.
Omedelbart efter denna underrättelse, företog hon en resa, för att återföra den så länge fåfängt eftersökta Alice, och efter några dagar lyckades hon deri, ehuru icke utan möda, ty den gamla gumman påstod, att den unga Missen af sina föräldrar blifvit ditsänd för att straffas.
När Alices första glädjeutbrott något lugnat sig, begynnte fru Starling taga reda på alla de förhållanden, som kunde upplysa henne om sanningen.
Det var till en början icke lätt att förmå
Alice att förråda den hemlighet, som var hennes hjerta så kär, men då dess blad efterhand blefvo allt mera läsliga, stelnade den gamla fruns hjerta af sorg och fasa.
Sonens låga handlingssätt framstod i sin fulla dager för den ärliga och rättänkande frun, och hennes sorg var så mycket häftigare, som hon måste erkänna, att hennes eget barn, denne son, hvilken hon med så mycken kärlek uppfostrat, hvilken hon velat rikta med alla skatter ur hennes egen älskande själ, var en föraktlig usling.
Lady Starling var en af dessa rättänkande personer, hvilka aldrig skygga tillbaka för sanningen, huru bitter den än må vara, och hon meddelade Alice den smärtsamma upptäckten, hvilken för detta hjerta skulle blifva sönderslitande -- hennes idols trolöshet.
Alice var, såsom man redan kunnat finna, en af dessa finkänsliga naturer, som ombilda sig efter omständigheterna; upprätta, då ett stöd upprätthåller dem, brutna vid beröring af en fläkt.
Hon hade lefvat endast af sin barnsliga kärlek till Edvard, allt annat i hennes lif hade varit en bisak, ett intet, som ej fattat rot inom henne.
Under inflytelsen af denna känsla, som frisk, ungdomlig utvecklats i hennes hjerta, hade hon lefvat sjungande som en glad fogel; verlden hade tedt sig herrlig och skön för henne.
Aldrig hade en misstanke vaknat inom henne, och hela hennes lif berodde på denna tro.
Hade hon älskat en dygdig, rättskaffens man, och af honom älskats tillbaka, skulle hon liksom det mjuka vaxet låtit ombilda sig under hans hand, men nu var det annorlunda.
Sedan hennes kärlek engång sammanstörtat, måste hon sjelf dragas med i dess fall.
Den förändring, den oväntade upptäckten af Edvards trolöshet verkade på henne, var densamma, som inträffar med den friska, sköna rosen, då dess stam brytes: rosen dör, förvissnar.
Det var icke utan strid hon dukade under; hon försökte att kämpa, men hennes pulsslag blefvo allt svagare och hennes hjerta stelnade bort.
Fru Starling förskräcktes i början af det förkrossande intryck sanningen gjort på den svaga varelsen, men hon invaggade sig dock i den förhoppning, att Alice, sedan den första smärtan vore förbi, skulle återvinna helsa och krafter.
Hon insåg nödvändigheten att handla, att förmå sonen att söka försona sitt brott, och ehuru hon aldrig förr tänkt sig möjligheten af en förening emellan Edvard och Alice, ville hon nu gerna, att den skulle försiggå, sedan den för honom blifvit en pligt.
Lady Starling kunde ej nu lemna Alice ensam i ett så förfärligt tillstånd, ty det var smärtsamt att se den unga, till utseendet nästan liflösa flickan, hvars ögon afspeglade grafvens intet, hvars kinder ej vittnade om en gnista lifsvärme, och hvars brutna kropp ej mera kunde lyda den brutna viljan.
Vi återfunno vid början af detta kapitel fru Starling i en berceau, och bredvid henne, halfliggande i en hvilstol, Alice, med ögonen tillslutna.
En tung och häftig andedrägt samt då och då en maktlös rörelse med handen voro de enda tecken, som ännu vittnade om, att hon lefde.
Lady Starling kunde vid blotta tanken på allt detta ej återhålla sina tårar; det rådde ett kaos inom henne; hon hade tusen gånger tänkt skrifva till sin son, men ett något, hon visste ej hvad, återhöll henne derifrån.
Hon ville hellre se honom, tala till hans goda känslor, väcka dem, som endast slumrade, såsom hon i sin moderliga kärlek ännu hoppades.
Med ens hördes rullandet af en vagn, som tycktes köra in på gården.
Fru Starling återhöll sin andedrägt, och en dödlig blekhet betäckte hennes kinder.
I detsamma slog
Alice upp sitt öga och stirrade vildt omkring sig; en hög rodnad öfverhöljde hennes bleka anlete och hon uppgaf ett hjertskärande skri, mera högljudt än man från denna svaga varelse kunnat vänta.
-- O, mylady, fräls mig från hans åsyn!
Nåd, nåd, mylady! ropade hon, och derpå sjönk hon åter blek tillbaka uti stolen, efter ett vanmäktigt försök att resa sig upp.
Hon låg liflös, med hufvudet lutadt åt sidan och med händerna sammanknäppta liksom till bön.
Lady Starling hade vid Alices första ord ilat till henne och hon försökte nu att återkalla henne till lif.
I detsamma framträdde en betjent och anmälde, att miss Brown, Alices moster, hade anländt.
Så mycket fru Starling än önskat att se sin son, var det dock en lättnad för henne, då hon hörde, att det ej var han som kommit.
Hon lät bedja miss Brown stiga in i salen och sysselsatte sig emellertid med att återkalla Alice till medvetande.
Flickan förflyttades derpå in i sitt eget rum, der hon lades på sin bädd och lemnades under tillsyn af en af husets trogna tjenarinnor.
XXI NÄR HJERTAT HAR BRUSTIT
Fru Starling begaf sig nu till sin gäst, men innan hon inträdde i rummet der denna befann sig, stannade hon ett ögonblick.
Hon måste öfvertänka hvad hon borde säga miss Brown, hvars pratsjuka var henne välbekant.
Men huru skulle hon, den brottsliges moder, förklara orsaken till Alices sjukdom?
Vid hennes inträde, neg miss Brown flere gånger mycket djupt.
Hon var sig fullkomligt lik, sådan vi sist sågo henne på ångbåten, på återfärden från Amerika, dit hon rest för att lyfta ett arf. Lady Starling intog sin vanliga plats och bad den gamla missen sätta sig.
-- Jag får först så hjertligt gratulera, yttrade denna, ty jag har hört, att herr baroneten fått sig en så vacker och rik fästmö.
Men huru mår min snälla Alice, som mylady varit så god emot?
Har hon varit snäll och lydig, det kära barnet?
Gud signe henne!
-- Hon är för det närvarande sjuk, svarade lady Starling, med en lätt darrning i rösten.
-- Sjuk?
Herre Gud, hvad det var ledsamt!
Är hon mycket sjuk? har hon gifvit mylady mycket besvär?
Och flickan som var så frisk!
Ja, det är så med den ungdomen, de äro alla sjuka nu för tiden; jag, som trodde, att Alice hade en så stark helsa.
Hon var visst ett klent barn, då hennes mor, min salig syster, dog.
Hon förstod Guds ord, hon, ehuru ej så strängt som man borde, men hon dog ändock i frid med Gud och menniskor, och det lilla barnet, ja, det var så klent och skrek så ofta; om nätterna hade jag mången gång ingen ro för det.
Men Gud gifve barnet sin nåd, ty hon blef ändå en bra flicka, så mjuk om hjertat; och så lärde jag henne Guds ord, så att hon genast kunde svara, då jag frågade henne något kapitel eller någon vers ifrån evangelierna eller psalmerna.
Men huru mår mylady sjelf?
Mylady är alltid så rask, men litet blek bara.
Ja, ja, ålderdomen är en besvärlig sak, den kommer utan att man ens tänker derpå.
Men lyckligt är det, då man har mera tid här på jorden för att läsa och begrunda evighetens herrliga löften och bilder!
Lady Starling kände af gammalt miss Browns ohejdbara tunga, men ehuru hennes pratsamhet under sådana förhållanden som de nuvarande var pinsam för henne, gaf den henne åtminstone tid att öfverväga huru hon borde lägga sina ord vid det svåra meddelande, som förestod henne.
-- Miss Brown, sade hon, då en paus, förorsakad af en suck, lemnade henne tillfälle dertill; Alice är mera allvarsamt sjuk än jag i början trodde.
Det stackars barnet har en stor sorg, och det smärtar mig djupt.
-- En sorg! utbrast miss Brown och slog händerna tillsammans.
En sorg, då mylady varit så utomordentligt god emot henne?
Hvad skulle kunna fattas henne?
Ack dessa barn, alltid otacksamma!
-- Ni har intet att förebrå henne, miss Brown; hon är ej otacksam, hon är olycklig.
-- Olycklig?
Huru skulle jag ej förebrå henne det, då mylady endast varit alltför god emot henne!
Ja, så är det; vår tids ungdom är så besynnerlig!
Det är alldeles som med en ung lady, jag såg på resan, då jag kom från Amerika.