Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
161 utan motsvarande metallisk valuta, men det är den stora skillnaden mellan dessa tvenne belåningssätt, att banken vid sistnämnde fäll kan, i händelse af behof, försälja dessa vexlar, hvilket ej låter sig göra med det pantsatta silfret.
Skulle denna lånerörelse deremot endast begagnas i smått, hvilket sannolikt blefve fallet, så skulle ju banken i och med detsamma blifva förvandlad till ett assistanskontor.
Då således förslaget både ur praktisk oell theoretisk synpunkt förefaller mig olämpligt, så anhåller jag om bifall till Utskits gjorda hemställan.
Hr af Robsahm, Carl Reinhold:
Så framt R.
SUrs Bank kunde förvandlas till, hvad den, enligt min öfvertygelse, borde vara, ensamt en vexel- och depositbank, så skulle jag gilla detta BankoUtskits Uthde Nio 8, men så länge
Banken fortfar med belåning ä andra metaller, såsom jern och koppar etc., så finner jag intet skäl, hvarföre guld och silfver ej skulle få belånas.
Oell beträf fande den omständigheten, att erfarenheten visat, det så högst få personer deraf sig begagnat, så härleder den sig deraf, dels att lånetiden är för kort och dels den summa, som lemnäs ä ett skålp. silfver eller 100 ort, alldeles lör liten.
Deremot skulle lånetiden utsträckas till 6 månader och lånesumman blifva 56 rdr för skålp. silfver, som vill säga 1 rdr 75 öre pr lod, så finge man snart erfara ett helt annat resultat.
— Hvad i öfrigt här 2:ne talare anfört rörande den fara, Banken skulle löpa vid en sådan utlåning, så är den alldeles ingen, ty man föreställe sig en utlåning af 1000 rdr b:ko dagligen de första 6 månaderna, hvilken summa utgör 150,000 rdr och icke måtte sälta någon statsbank i förlägenhet — ty efter dessa första 6 månader går åter in hvad som blifvit belånt eller ock panten, derest, den icke inom 48 timmar efter förfallodagen skickas till myntet och förvandlas till klingande mynt.
Bankens vinst skulle alltså blifva ganska betydlig, mindre genom den å de meddelade lånen uplöpande räntan, än dermed att
Banken på detta sätt icke allenast hade full valuta för de sedlar, den för dessa panter utgifvit, utan att de förut utelöpande derigenom förbättrades medelst ett förökadt värde.
Ehuru jag ej tyckes hafva utsigt att vinna framgång åt det förslag, jag nyss tog mig friheten framställa, så kan jag dock icke underlåta att besvara några af Gr.
Lagerbjelke gjorda anrarr.
Hr Gr:n yttrade nemi., att Banken möjl. under kritiska tider kunde komma i förlägenhet för de sedlar, den utgifvit mot det pantsatta silfret.
Sannerligen jag förstår, huru Hr Gr:n kan hafva kommit till ett sådant resultat.
Det är ju tydligt, att när de lån, man för silfret undfått, förfallit, dessa papperslappar återgå till Banken igen.
Således är det alldeles omöjligt, att
Bankens utelöpande sedelmassa kan på annat sätt öfverskrida den metalliska valutan, än att den ögonblickligen, när lånet förfaller, återgår till sitt ursprung, och enär alla panterna ej på samma dag af året förfalla, så visar det sig deraf, att Banken, H. III. 11 D«n 21 Januari. utan att råka i någon slags förlägenhet, kan hafva sedlar utelöpande, sorn motsvaras af dessa guld- eller silfverpanter.
Om ett sådant förhållande, som Hr Grin åberopat, någonsin skulle hafva ifrågakommit, så hade det vid bort vara under den rådande penningekrisen, då, mer än under mångfaldiga år varit fallet, Bankens metalliska valuta blifvit anlitad.
Men det har ju under krisen tydligen blifvit ådagalagdt, att den, mot pantsatt silfver, utelöpande sedelmassan verkligen icke hade den skadliga inverkan på Bankens ställning, som Gr.
Lagerbjelke velat antyda.
Grins1 yttrande, att Banken genom denna lånerörelse skulle blifva förvandlad till en assistansinrättning, så tror jag, att ingen anledning till denna jemförelse skulle förefinnas, om beloppet af det guld eller silfver, som finge belånas, bestämdes högre än förr varit förhållandet; oell vill man tala om assistanskontor, så frågar jag om man icke lika väl kan gifva ett sådant namn åt den inrättning, deiman belånar jern och koppar, som der man belånar silfver.
Skilnaden är blott den, att de förstnämnde varorna belånas i ojemförligt större qvantiteter, än som kan ega rum med silfret, alldenstund denna sednare metall jemförelsevis är af så orimligt mycket större värde.
Det är ju samma förhållande med belåning af reverser och vexlar, och jag tror, att ordet »assistera» likaväl kan hafva sin tillämpning på belåningen af dessa, som på silfverpanterna, utom det attjag vågar påstå, att Banken har vida större säkerhet i en pant, bestående af 100 lod silfver, än i en skuldsedel till motsvarande värde i penningar.
Hvad kostnaden för denna lånerörelse beträffar, så kan man af räkenskaperna finna, att
Banken deraf ej haft ringaste förlust, utan tvertom i allmänhet en jemförelsevis ej obetydlig vinst, alldenstund ränteinkomsten varit tillräcklig för att aflönade vid denna lånerörelse anstälde tjenstemän, samt lemnat öfverskott derutöfver.
Hvad den omständigheten beträffar, att falska panter i Banken kunde insmygas, så ber jag få fästa upmärksamheten på, att detta understundom äfven skett med reverser, på hvilka BankoDiskontverket gjort ej obetydliga förluster, så att från hvilken synpunkt man än må betrakta saken, skulle jag ändock tro, att de skälen, som tala för denna lånerörelses bibehållande, öro öfvervägande, hvarföre jag vidhåller mitt första yttrande, att frågan bör till BankoUtsk:t återremitteras.
Benna fråga bar vid flera, föregående lliksdagnr varit föremål för 11.
St:rs pröfning, och först 1854 lyckades man att afskaffa ifragav:de belåningssätt.
Under de brydsamina förhållanden inom affärslifvet, som vid sisth Riksdag egde rum, ansåg man sig nödsakad, för att i någon mån för allmänheten underlätta den betryckta penningeställningen, att, uppå hemställan af BankoUtsk:t, införa ånyo ofvanomförmälda lånerörelse så väl i Banken, som i Bankens lånekontor.
Jag var då visser), af samma tanke som nu, att detta belåningssätt är forén Riksbank olämpligt.
Men med afs.-de fästadt på den föreskriften, att lånerörelsen skulle ifrån slutet af år 1859 uphöra, ansåg jag det ick* löna mödan att motarbeta förslagets bringande i verkställighet.
Den 31 januari.
Denna tid äf passerad, och man vill nu åter införa denna för en Riksbank så litet passande lånerörelse!
Vid 185 4 års
Riksdag blefvo de vid denna låneanstalt anstälde tjeustemäunens platser indragne, och vid förra Riksdagen vidtogs den åtgärden, att tjenstemän ej tillsattes, utan endast tills vidare förordnades att bestrida nämnde befattningar.
Som jag nyss nämnde, utsträcktes denna lånerörelse äfven till Bankens lånekontor i landsorten, nren hvarken i Götheborg eller Malmö hafva några sådana lån blifvit utgifna.
Här bar blifvit jemförelse gjord mellan belåning af silfver och andra metaller.
Jag för min del skulle visser!, ej vara på minsta sätt enrot, att äfven silfver belånades, om vi nemi. hade ett sådant öfverflöd på denna metall, att vi kunde exportera densamma, sorn förhållandet är med jeru och koppar.
Grunden, hvarför belåning sker på dessa våra förnämsta exportartiklar, är, sorn Hr Printzensköld nogsamt känner, den, att säljaren af dessa varor ej skall vid inträffande lägre priser behöfva afyttra desamma, utan att tillfälle skall lemnäs honom att i Banken få pantsätta sitt jern, tilldess han med mera fördel kan- sälja detsamma.
Att nu söka återinföra en så beskaffad lånerörelse, som denna, när man lyckligen och väl kommit från den, tror jag vara i högsta grad olämpligt och pä intet sätt förenligt med en Riksbanks funktioner.
Jag anhåller om bifall å ifrågaVide BankoUtskits Betänk.
Det är gifvet, att, då man vill använda Bankens tillgångar så, att alla, både stora och små, skola få godt af dem, och sålunda blifva en låneanstalt för hvad som helst, guld- och silfverbelåniugen äfven skall finna sina försvarare.
Men jag säger upriktigt att jag hade hoppats, att BankoUtsk:ts nu gjorde förslag ej skulle åtminstone af någon af våra Fullimge motarbetas, så som nu varit fallet.
Tersmeden, har redan anmärkt, att det är helt olika förhållande mellan den hittills bedrifna belåning af silfver och guld och belåningen af andra metaller; han har mycket riktigt sagt, att om guld och silfver här i landet vore en handelsvara, hvaraf större tillgång funnes, hade man fullt skäl att belåna dessa, likasom man nu belånar jern och koppar.
Men sora guld och silfver, ehuru af ojemförligt större värde, hos oss icke förekomma annat än i bearbetad forin, till prydnader och husgerådssaker, så vet jag sannerligen ej, om belåning häraf hos Banken medgifves, hvarför man icke lika väl kan tillåta belåning af andra husgerådssaker, såsom kläder, kopparkastruller o. d. Jag gillar fullkomligt, hvad Gr.
Lagerbjelke nyss yttrade, att detta beiåuingssätt, i st. f, att konsolidera Banken, mycket lätt skulle kunna, om det bedrefs i större skala, blifva för Banken menligt.
Ty man kunde i sådant fall föreställa sig, att, under en tidpunkt, då Banken har ondt om metallisk valuta, man strömmar till från alla landsändar och söker lån på silfver och guld.
Banken kunde då komma att utgifva sedlar för några millioner och undfår visserligen i st. mycket värderika panter af bearbetadt guld och silfver, men får ej disponera dem förr, än om lånet icke vid dess förfallotid eller efter 6 månadef
Återbetalas.
Desamme personer, sora ena dagen utfått sedlar för sina panter, kunna dock ett par dagar efter belåningen strömma till, för att få de erhållna sedlarne utbytta mot silfvermynt.
På så sätt kan Banken få ge ut silfver för flera millioner, och under fi månader ej af den erhållna panten hafva annan fördel, än glädjen att få se den.
Och jag frågar Eder, mine Hrr! om det kan vara förenligt med en Riksbanks funktioner, att konkurrera med Assistans- eller PantiåneKont:t, och underkasta sig faran oell obehaget af att emellanåt ta emottaga såsom panter både tjuf- och hittegods, hvaruppå exempel ej saknats.
Jag kan för ingen del finna denna sysselsättning vara på minsta sätt värdig en R.
St:rs Bank, och får på den grund yrka, att 11. o. Ad. måtte bifalla Utsk:ts i denna § gjorda hemställan, att denna lånerörelsegren måtte för framtiden uphöra.
Jag hade förestält mig, att denna fråga var af alltför vigtig och allvarsam beskaffenhet, för att den bör förläggas inom löjlighetens område, såsom Hr Akerman nyss tog sig friheten göra.
Jag vill försäkra Hr Akerman, att, oro han komme med dessa kastruller oell eldgafflar, törfärdigade af silfver, så skulle Banken ej hålla sig för förnäm att emottaga desamma.
Denna lånerörelse har med mycken fördel existerat alltsedan 16 60- talet, intilldess för några
Ar sedan åtskilliga personer upträdde och drefvo den satsen, att detta belaningssätt ej vore bankmessigt.
Jag uprepar än en gång, att det väl är det mest bankroessiga, att skaffa sig den största möjliga säkerhet för de lån, man utgifver, och, så hinge man ej kan bevisa mig, att det verkligen finnes någon valuta säkrare, än denna, sora för öfrigt är aldeles lika med den, som redan i Bankens hvalf måste förefinnas, så länge, säger jag, kan ingen rubba mig ur min öfvertygelse, att icke detta belåningssätt är baukraessigt.
Hvad de anm.-r beträffar, sorn blifvit af Gr.
Lagerbjelke och Hr Åkerman mot mitt förslag framkastade, så vågar jag påstå, att de äro absurda, alldenstund de värde talarne hafva utgått från förutsättningar, som rimligtvis aldrig kunna komma att ega ruin.
Jag antager likväl, att om Banken vid något tillfälle på engång utgåfve några mill. rdr emot silfverpanter, så skulle det verkligen icke dröja mera än 6 månader förr, än dessa sedlar skulle till Banken återigen ingå, så framt ej panterna blefvo förstitne, da dessa snart kunde till silfvertackor förvandlas.
Jag vidblifver fortfarande mitt yrkande på afslag å BankoUtsk:t. s hemställan.
Sedan öfverläggniugen härmed ansetts fulländad, samt H.
Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till Utlåt: t och dels återremiss deraf, framstälde II.
Exc. propos.
& bifall till BankoUtsk:ts förev:de Utlåt., och då dertill svarades många ja, jemte ett och annat nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande - I)eii 21 Januari.
Föredrogs ånyo Allm. Besv.- o. Ekon.Utskds d. 14 o. 18 dennes bor Hägde Betänk.
N:o 19, i ani. al' viickt motion otn lag till begränsande af fångars ritt att förvalta sin egendom och begagna andra medborgerliga rättigheter.
Hr von Ehrenheim, Ber Jabob:
Detta förslag synes mig antingen alldeles öfverflödigt eller för inskränkt.
Allmänna Lagen, som i 19 Kap. 4 g A.B. bestämmer, att den för vanvett, slöseri eller andra orsaker ej kan vårda sitt gods, skall varda under förmyndare stöld, innehåller deremot ingenting om hvilken det åligger att om förordnandet göra anmälan.
Sakens egen natur har gifvit detta updrag åt slägten, och om slägten försummar sig, har praxis åtminstone vid underrätt erne antagit, -att sockennämnden kan fullgöra det.
Skall denna praxis uphöjas till lag, bör det åtminstone ske för alla fall oell ej uteslutande i fråga om sådana, som blifvit till fängelsestraff dömde.
Desse kunna väl ej sjelfva personligen vårda sina angelägenheter, men de kunna dertill förordna andra, de kunna sjelfva anmäla- sig för erhållande af för myndare, hvilket andra, t. ex. vanvettige, ej kunna, och det är först sedan sig visat att fästningsfånge ej vidtagit någon åtgärd för vårdandet af sitt gods, som förmyndare för honom kan begäras.
Föreställande mig emellertid ätt praxis lättast skall lösa frågan, anhåller jag om afslag å Betänkandet.
Hr Nordenfelt, Enar-:
För min del kan jag ej, i likhet med den föreg:de värde talaren, anse, att denna fråga, som har afseende på en persons hela välfärd och framtid, lättast kan genom praxis lösas.
Jag tror, att det är Statens skyldighet, att, då den försatt en person ur tillfälle att kunna sköta sina angelägenheter, äfven tillse, att dessa blifva på ett eller annat sätt skötta.
Att Utsk:t ej har gått in på hvad motionären i detta syfte begärt eller att, K.
M:t måtte förordna en Lagkomité, som skulle åläggas att till nästa Riksdag inkomma med förslag tili afhjelpande af detta förhållande, gillar jag fullkomligt, enär redan i vår lag finnes bestämdt, att uden för vanvett, slöseri eller andra orsaker ej kan vårda gods sitt, varder under förmyndare ståhl.»
Men, som i detta lagstadgande ej finnes föreskrifvet, hvilken det åligger att om förordnandet göra anmälan, sä anser jag
Utslet på riktigt siitt gått till väga, då det hänskjutit ärendet till K. M;t.s pröfning, i sä måtto, att K.
M. skulle i nåder bestämma hvilken kommunalmyndighet K.
M. för updraget lämpligast funne.
Jag anhåller om bifall till Utsk;s hemställan.
Till hvad den föreg:de värde talaren anfört, ber jag endast att få lägga några ord.
Att vår nu gällande lag i förev:de fall företer en bristfällighet, derom är jag förvissad, ty annars hade den värde motionären aldrig framkommit med sitt förslag.
Huru många exempel gifvas oss icke dessutom derpå, att en lagförd persons egendom blifver, under den tid lian undergår sitt straff, i hög grad vårdslösad, der - Den 21 Januari. »»enemi att slägtingar, sora enligt Hr Ehrenheims förm en a nite verkligen hafva rätt dertill, utse förmyndare.
Ty det finnes ju personer, i hvilkas intresse det kail ligga, att förmögenheten under långens inepärrningstid handhafves så, att det icke blir till fångens fördel.
Jag anser att lagen bör tillse, att den rätt, vi alla framför allt önska njuta, nemi. skydd för vår egendom, äfven hålles i helgd för dem, sora sjelfva äro oförmögna att sköta sina angelägenheter, och derföre röstar jag på bifall A Utskis gjorda hemställan.
Motionärens syfte är tydligen, att fästningsfångar ovilkorligen skulle vara omyndige och förmyndare för dem alltid förordnas.
Ett sådant förslag, som vöre en LagUtskits fråga, har han emellertid ej framställt, utan blott begärt en Komité för ämnets utredande, oeh synes mig väl vara tvifvel aktigt, om det förslag, Ekon.U(skit framställt, är af natur alt i önskningsväg böra till K. M:t framställas.
I sjelfva saken tillägger jag blott, att om något skall göras, bör det ske mera omfat tande oeh Betänkit således återremitteras, men för min del anser jag hela åtgärden öfverflödig och uprepar min anhållan om afslag.
Sedan öfveiläggningen härmed ansetts afslutad samt H Exc. Hr Gr. o.
Landtm yttrat, att derunder yrkats dels bifall till oeh dels afslag A förevide Betänk., framstälde H.
Exc. propos. först å bifall till och sedermera på afslag å Betänkit, hvilka' proposir besvarades med blandade ja och nej; hvarefter och sedan förnyad propos. å bifall till Betänkit blifvit framstäld och med många ja jemte flera nej besvarad, H.
Exc. förklarade sig nu hafva funnit, det ja haft öfvervigten.
Eöredrogos och biföllos LagUtskits nedannämnde den 18 dennes bordlagde Betänkanden:
Nio 12, i anledn. af väckt motion om förändring i lagens Stadganden angide dana-arf; och N:o 13, i anledn. af vackt motion om utfärdande af en författning, hvarigenom förklaras, att kronojord, som blifvit till skatte löst, må i dens liand, som gjort skatteköpet, anses såsom aflinge.
Föredrogos, men begärdes af flere ledamöter ånyo på bordet, LagUtskits den 18 dennes bordlagde Betänkin: N:o 15, i anledn. af väekt motion om giltomaunarättens uphörande; och Nio 16, i anledn. af väckt motion om förändring eller uphäfvande af 2 Kap. 5 g GiftermålsBalken.
Anmäldes och lades på bordet BankoUtskits Utlåtin :
N;o 10, i anledn. af väckt fråga om prägling af guldmynt å Den 25 Jennar! f. m. 1(17 10 och 20 Rdr Krats valör under benämning af enkla och dubbla Caroliner; N:o 11, i anledn. af väckta förslag, dels om indragning af sedlar å 1 Rdr Ernt, dels om utlemnande i rörelsen af sedlar å 2 Rdr Banko eller 3 Rdr Kmt, och dels om skyldighet för Banken att alltid i vexling tillhandahålla hela Specier; N:o 12, i anledn. af väckt motion om förändrad beskaffenhet af RiksBankens och de enskilda Bankernas sedlar; äfvensom om uphörande af prägling af Silfvermynt å högre valör än 25 öre; N:o 13, i anledn. af väckt motion om rättighet för Hypotheksföreningarne i riket att utgifva depositionsbevis m. m.; äfvensom samma Utsk:ts Memorial
Nio 14, ang:de sättet för behandling af frågan om Bankovinstens användande.
Slutligen föredrogs, men begärdes på bordet af Frih.
Tersmeden, Wilh. Fredr., ett från Högv.
PresteStåndet ankommet prot.- utdrag N:o 138, innefattande inbjudning till MedStånden att instämma uti PresteStåndets för dess del fattade beslut att bemyndiga BankoUtskottet att, oberoende af stadgandet uti g 2, mom. 4 af gällande Instruktion för R.
St:rs Bankoutskott, genast öfverväga och till RiksStånden med utlåtande inkomma, om och i hvad mån RiksBankens vinstmedel kunna användas för det i K.
Propos. om anskaffande af medel för Statens jernvägsbyggnader afsedda ändamål, att
Banken skulle deltaga i ett lån stäldt i Utländsk myntsort. R. o. Ad. åtskiljdes kl. half till 3 e. m.
Onsdagen den 25 Januari 1860- Plenum kl. 10 f. m.
Justerades 6 prot.utdrag för d. 21 dennes.
Uplästes följande protokoll:
Ar 1860 d. 21 Januari sammanträdde den Nämnd, sorn eger att döma, huruvida Högsta Domstolens samtlige Ledamöter gjort IG8 Den 25 Januari /. m. sig förtjente att i denis vigtiga kall bibehAllas, då öfver följande propos. röstades:
Den, som anser omröstning böra, på det i 103 § Reg.Form. oell 64 g RiksdagsOrdn. föreskrifna sätt, anställas till uteslutande af någon bland Högsta Domstolens Ledamöter, voterar Ja j den det ej vill, voterar Nej; Vinner Nej, blifva Högsta Domstolens samtlige Ledamöter bibehållna.
Och befunnos, efter voteringens slut, sedan en voteringssedel blifvit undantagen oell förseglad, samt de öfriga voteringssedlarne öpnade, rösterna hafva utfallit sålunda: Ja—J.
Nej — 4 6.
I följd hvaraf Niimnden ansett Högsta Domstolens samtlige Ledamöter böra vid deras embeten bibehållas.
Ut supra. C. E. Cederström. J. A. Hutsch.
August lHanche.
Paul Andersson.
BondeStåndets prot.utdrag N:o 179, innefattande inbjudning till MedSfånden att förena sig uti förstnämnde Stånds vid behandling af BankoUtsk:ts Utlåt.
N:o 8 fattade beslut, att belåning af guld och silfver i R.
St:rs Bank och dess lånekontor skulle intill nästa Riksdag få fortfara på de vilkor och med de närmare bestämningar, den af Doktor Sandberg vid Utlåt, fogade reservation innehåller.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att sedan så vä! R. o. Ad. som oek, enligt ankomne prot.utdrag, Preste- och Borgare Stånden bifallit BankoUtsk:ts ifrågav:de Utlåt., samt 3 RiksStånd således fattat enahanda beslut, eller att den ofvannämnde lånerörelsen icke vidare skulle ega rum, H.
Exc. icke kunde, med anledning af det nu föredragna prot.utdraget, framställa någon annan propos. än att detsamma skulle läggas till handlingarne; hvaruppå en sådan propos. framställdes och med ja besvarades.
Föredrogs LagUtskottets den 18 och 21 dennes bordlagde Betänk.
N:o 15, i anledning af väckt motion om giftomannarättens uphörande.
I öfverensstämmelse med hvad jag haft äran yttra vid remissens afskickande och äfvenledes i konseqvens med hvad reservationen innehåller, yrkar jag afslag å detta Betänk., samt bifall till det i Frih.
Armfelts reservation uttryckta förslag.
Jag gör detta så mycket heldre, som det ligger en stor inkonseqvens deruti, att sedan rätt till myndighet och fri disposition öfver sm egendom blifvit qviunan tillerkänd vid 25 års ålder, I) en 25 Januari f. m. lion icke skall ega att bestämma öfver en sak, sorn för henne är vida vigtigare och som lion bör kunna bättre bedöma än någon annan — sin hand oell sitt hjerta.
Ett förvägrande af denna qvintunis rätt att få råda öfver sin person, är ett djupt misskännande af hennes menniskovärde, och jag anhåller derföre att 11. o. Ad., i öfverensstämmelse med dessa förnuftsskäl, måtte bifalla Frill.
Armfelts så lydande förslag: »det R.
8t:r för deras del besluta en författning, hvarigenom, med ändring af hvad i lag finnes stadgadt ang:de giftomannarätt, förordnas, att ogift qvinna, sorn fyllt 25 är och i laga ordning anmält att hon myndigheten sjelf utöfva vill, icke längre står under giftomaus inseende: dock att hvad om enka stadgas i 6 Kap. 2 § GiftermålsBalken äfven gäller för mö, som är myndig.»
Jemte det jag instämmer i den siste talarens yrkande, anhåller jag att derför få anföra några skäl.
Utsk:t begagnar för sin sats precist samma bevis, som i Amerika användes för att ådagalägga slafveriets nödvändighet.
A begge ställena utgår man ifrån antagandet af bristande själsegenskaper hos de ifrågav:de subjekterna.
Härvid gör likväl
Utsk. på samma sätt, som personer, hvilka känna i luften, att de uttalat en ohållbar princip.
Man stannar nemi. på halfva vägen, och söker genom svepskäl undvika de orimligheter, som skulle upkoinma genom ett konseqvent fullföljande af den uttalade grundsatsen.
Så Utsk. nu i fråga om giftomannarätten.
Sedan Utsk:t väl bevist nödvändigheten af nämnde rätts bibehållande, i anseende till qvinnokönets svagare förståndsegenskaper och öfvervägande känslighet; så gör det helt behändigt höger om sväng, för att kunna få lagens stadgande i fråga om enka att synas icke stå i strid mot den, med fullt anspråk på giltighet uttalade grundsatsen om qvinnans oförmåga att sjelf bestämma sig i valet af make.
Utsk:t påstår nemligen, att enka bör få vara sin egen giftoman, emedan hon redan bildat sig egen familj och är moder.
Detta är likväl endast en tom fras, som derjemte har det lilla felet att vara grundfalsk.
Lagen fäster ingenstädes det vilkor vid enkas rätt till fullmyndighet, att hon bör vara moder.
Tvärtom uttalar lagen detta berättigande fullkomligen ovilkorlig!.
Således är äfven den qvinna, hvars man aflider omedelbarligen efter vigseln, sin egen giftoman, ehuru hon hvarken är eller lagligen kan vara moder.
Sedan Utsk:t så val lyckats motivera enkans rätt, söker det lika fyndigt att demonstrera nödvändigheten för alla andra qvinnor att stå under giftomans ledning, och yttrar Utsk:t dervid följande granna fras: »Det är förståndet, stäldt vid sidan af känslan, för att afböja »dess missledning, det är erfarenheten, välvilligt bjudande sitt råd »åt den med lifvets yttre förhållanden mer obekanta qvinnan.»
Detta låter alltför vackert; men huru skall man i verkligheten finna detta osvikliga förstånd, denna rika erfarenhet.
Frågas på hvilkens sida har man största anledning att söka dessa, antin - 170 Den 25 Januari f. »i. gen hos qvinnan eller hos mannen, i det fall att en äldre syster upfostrat sin broder, under hvars giftomarinaskap hon kommer i samma ögonblick denne, systern vida yngre brodern blir fullmyndig.