Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r helt enkelt gåfve det svar, att Ständerna afslagit K. M:s Propos., än om de tillkännagåfve, att de visserligen funnit den Nåd.
Piopos:n, i den form densamma blifvit framställd, icke kunna antagas, men att de likväl i likhet med K» M. ansett frågan vara af den Den 4 Febi aari. vigt, att den ingalunda bör förfalla, hvarföre R.
St:r ansåge, alt man borde tillvägagå på det eller det viset, som Ständerna finna vara det lämpligaste för att upnå målet.
För min del finner jag denna procedur vara på en gång den mest grannlaga och den lämpligaste.
Skulle detta förslag icke vara det rättaste eller bästa, så må man föreslå något annat, som är bättre.
Vigtigt är dock i alla händelser att Ständerna uttrycka den önskan att K.
M. måtte aflåta ny Propos., försedd med de upiysningar i ämnet, som äro beböfliga.
Sparres upmärksamhet uppå, att då frågan första gången förevar, yttrade lian att saken ännu icke var mogen och att tiden för dess lösning ännu icke var inne.
Detta måtte väl innebära, att alla undersökningar eller upiysningar i ämnet ännu icke blifvit verkställda och meddelade.
Den siste värde talaren har frågat, huru man skall få veta, hvilka som affallit, och han har svarat: »Genom tortyr och inqvisition.
» Jag får fästa den värde talarens upmärksamhet derpå, att han sjelf förklarat, det desse dissenters ingenting frukta, utan gå öppet fram och säga:
Hvad kan eller vågar man göra?
ålan vågar icke landsförvisa oss!
Jag hemställer om sådana personer, man må kalla dem affällingar eller hvad som helst, dölja sig i mörkret, eller handla i smyg, eller om de icke gå fullkomligt öppet till väga?
Jag kan således icke finna att hvarken inqvisition eller tortyr behöfver användas för att få reda på åtminstone det ungefärliga antalet af dissenters.
Jag vidblifver fördenskull mitt yrkande; men vågar dock förklara, att ehuru jag anhållit om bifall till Domprosten Brings förslag, anser jag dock de förändringar, som hos PresleSt. blifvit gjorda deri, vara fördelaktigare än förslaget, sådant det i reservationen finnes uptaget; hvarföre jag, i likhet med Hr Tersmeden, anhåller om bifall till det sålunda förändrade förslaget.
Den siste värde talaren tyckes föreställa sig icke blott att Konungen i Sverige står på ett så stort afstånd från Sitt folk, att
Han liknar en DalaiLama, utan ock att Han ingenting vet om hvad som tilldrager sig hos delta folk, annat än genom officiella skrifvelse!'.
Vi hafva likväl sett åtskilliga af Konungens rådgifvare vara närv:de här på Riddarhuset uuder det denna fråga förevar, och de hafva äfven deltagit i debatterna.
Det är således troligt att dessa rådgifvare hafva något slags kunskap om, huru frågan blifvit behandlad så väl i det ena som det andra Slåndet, äfvensom alt de erfarit, det icke blott afslag å Konungens Propos, blifvit yrkadt, utan äfven önskningar framställts derom, att något matie göras för framtiden.
Den grannlagenhet, som Hr Cederschiöld, Robert, trott sig finna deri, att Ständerna skulle ingå till K.
M. med en sådan skrifvelse, som finnes uptagen i Domprosten Brings reservation, kan jag icke upfatta.
Man kan vara temligen förvissad, att ännu en omständighet finnes, hvarigenom frågan kommer att hållas vid lif. och den är, att sedan någon positiv åtgärd icke blifvit i anledn. af Konungens Propos. af R.
St:r vidtagen, kommer Svea HofRätt att dömma sex fattiga qvinnor till landsför - 208 De» i Februari. visning, hvilket ännu icke skett derföre alt man velat afvakta R.
Stms beslut i frågan.
Domprosten Brings skrifvelse-förslag, ber jag att den värde talare, som förordat detsamma, behagade något närmare eftertänka, att det af sin egen uphofsman blifvit föga förfäkladt.
Det är nemi. alldeles klart, att det, hvarom man vill anmoda Regeringen, eller »alt genom vederbörande myndigheter låta undersöka etc.», är något, som ex nobili officio tillhör Riskoparne att taga kännedom om.
Men det förhåller sig gemenligen så, att när man icke egentligen vet hvad man vili, eller när man icke vet; hvem som skall göra en sak, nvtljar man ordet »vederbörande embetsmyndighet»; ty det ligger icke närmare uttryckt, hvad dervid skall förstås.
I andra punkten står: »att K. M. ville lill Rikets näst sammanträdande Ständer i Nåd.
Propos. framställa förslag, ang:de de vilkor, under hvilka å sådana orler förhanden varande affällingar må kunna tillåtas att bilda egna församlingar och ang:de det förhållande lill Svenska samhället, hvari medlemmar af sålunda upkommande, i Riket erkända dissenter-församlingar böra ställas.»
Det skall, hvilket R. o. Ad. behagade inse, blifva en ganska angenäm sysselsättning för R.
St:r att undersöka hvad slags vilkor, som skola bestämmas för den ene eller andre, allt efter hvars och ens trosbekännelse.
Det kommer att blifva ett slags kyrkomöte, som R.
St:r skola få roa sig med under nästa Riksdag.
Jag tror dock att nöjet icke skall blifva så stort, att det bör framkallas genom en skrifvelse till K. M. Jag yrkar fördenskull afslag.
Beträffande den grannlagenhet och varsamhet, hvarmed R.
St:r böra afgifva svaret på K. M:s Propos. i ämnet, är jag för min del öfvertygad derom, att Ständerna kunna med fullkomligt förtroende öfverlemna detta åt Expéd.Utsk., hvilket Utsk., med afs:de dels å den ytterst ringa majoritet, hvarmed frågan om landsförvisnings-straffets upbörende blifvit inom R. o. Ad. afslagen, dels äfven derå, att denna fråga inom 2 Stånd blifvit bifallen, otvifvelaktig! skall med all erforderlig grannlagenhet och varsamhet afväga svaret på den Nåd.
Att granniagenheten ytterligare skall utsträckas, så att R.
St:r begära en förnyad propos. af K. M., synes mig innebära ett högst besynnerligt begrepp om grannlagenhetens fordringar, och snarare vara att hänföra till en alldeles motsatt kategori.
Jag uprepar att jag tror, det K.
M. skall med all den upmärksamhet, denna fråga, till följd af tvingande omständigheter, tager i anspråk, följa densamma, så att några påpekningar från Ständernas sida icke allenast ej äro nödvändiga, utan jemväl skulle vara olämpliga.
Jag underlät i mitt förra yttrande att fästa, upmärksamheten på 3:dje mom. i Hr Brings förslag, hvars innehåll i sanning väcker tvekan om hvad uphofsmannen menat.
Der står: »att K.
M. under tiden ville genom tjenliga åtgärder söka i möjligaste mån förhindra den proselytverksamhet, som nu af fritt och ohejdadt kringresande dissenter emissarier - I) »n 4 Febr Harl. emissarier i flera landsorter lärer bedrifva?.» Lagen stadgar ju redan i delta afs:de på hvad sätt dylik verksamhet skall bestraffas, och vi lära väl icke vilja anhålla, att K.
JM. måtte gå utom lagen.
Jag tror således, att denria del af föislaget är tillräcklig för att derå bereda ett afslag, hvarföre jag fortfar i mitt förut framställda vördsamma yrkande.
Hr Carl heim- Gyllenskjöld, Henr.
Då frågan förra gången var föremål för öfverläggning inom detta Stånd, framställde jag den mening, hvilken händelsernas gång sedermera visat vara den rätta, nemi. att någon öfvervägande opinion, om hvad som i detta ärende bör göras, icke f. n. finnes inom representationen.
Såsom bevis derpå må nämnas, att ett Stånd bifallit K. M:s Propos., ett Stånd har alldeles afslagit så väl densamma, som det af LagUtsk. framställda förslag, hvilket deremot blifvit af ett Stånd bifallet, hvaremot R. o. Ad. äfvenledes afslagit detsamma.
Det Stånd, som biföll LagUtsk:s förslag, gjorde det med 4 rösters öfvervigt, och här har det blifvit förkastadt med 2 rösters pluralitet.
Det torde således utan förmätenhet kunna antagas, att tankarne, om hvad som bör göras, äro ganska obestämda, och jag anser, under sådana förhållanden, samt på grund af den åsigt, jag ofta på detta rum uttalat, och hvilken jag vet äfven delas af Gr.
Sparre, nemi. att lagstiftningen hör grunda sig på och följa allmänna tänkesättet i landet, alt tiden ännu icke är inne för den nu omhandlade frågans lösning.
Niir det allmänna tänkesättet icke fordrar, utan tvortom motsätter sig den frihet, som af K.
M. blifvit ganska vidsträckt föreslagen, men af LagUtsk., enligt min öfvertygelse, ännu vidsträcktare, synes det mig vara en lycka, att någon definitiv lag icke blifvit af R.
St:r i detta ämne antagen, äfven om den kunnat vinna K. M:s bifall.
Om också Ständerna hade öfverenskomma om ett motförslag till den K. Propos:n, och derigenom visat sin beredvillighet att göra hvad de kunde, så hade ett sådant förslag väl möjligen kunnat vara till fromma för och tillfredsställt separatisterna, måhända äfven gifvit utländningen ett något förmånligare begrepp om vår religiösa lagstiftning, än som nu säges vara förhållandet ; men hvad landet derpå i det hela vunnit, lemnar jag derhän. ( frågans närvide ställning, då R.
St:r afslagit K. W:s Propos. och icke kunnat förena sig om något annat positivt lagstadgande i ämnet, skulle jag vilja förnya det förslag, jag förra gången, då LagUtskts Utlåt, förevar, framställde, nemi. att till K.
M. aflåta en underd. skrifvelse, något mera omfattande än Domprosten Brings, och mera modifierad än PresteSt:s, af Hrr Tersmeden, Nils, och Cederschiöld, Robert, understödda inbjudning.
Det sker emedlertid icke utan all farhåga att derigenom ytterligare splittra meningarne och sålunda försvåra sjelfva sakens framgång;.
Då likväl enligt mitt förslag landsförvisnings-straffets af nästan alla inom RiksStm önskade upbörande skulle kunna åstadkommas, hvaremot PresteSt:s beslut derom icke nämner det ringaste; så lager jag mig friheten upläsa detsamma.
Det lyder sålunda: XI H. 14 210- 1.) e II 4 P e b r u ajr f. 1.
»Alt intill nästa Riksdag åtal för affall från Svenska kyrkan ej ina anställas, med mindre Konungens Just.Kansler, efter erhållen underrättelse om saken och dess sammanhang, dertill erhållit Konungens i StatsRådet lemnade tillåtelse, samt att'sådan tillåtelse eller verkställighet af, för slikt affall ådömd landsförvisning, icke, utan särdeles försvårande omständigheter, må äga rum.» 'Z- »Att, under tiden, om de personer, som från Svenska kyrkan affallit, eller derifrån blifvit i laga ordning uteslutne, må infordras noggranna, och så vidt möjligt fullständiga,, upgifter beträffande deras a) namn och ålder, b) stånd och yrke, c) boningsorten, d) trosbekännelse samt e) om och hvilka åtgärder ibland dem vidtagits för själavården och kristendoms-undervisningen, äfvensom f) vederbörande, verldsiige och andlige, lutherske, embetsmyndigbeters intyg om deras fräjd och upförande. 3. »Att, sedan dessa uplysningar erhållits, K, M. må täckas, genom särskilto komiterade eller på hvad annat sätt lämpligt synes, låta, så snart ske kan, utarbeta och Rikets nästsammanträdande Ständer till antagande förelägga förslag till författning om de från Svenska kyrkan sålunda utgångne personers förhållande till densamma och tili Staten, äfvensom de reglementariska stadganden, hvilka i öfrigt kunna vara af nöden.» 4. »Att, derest inländsk man, sorn fran Svenska kyrkan affallit, eller eljest af främmande trosbekännelse är, befinnes såsom lärare eller andelig ledare upträda inom SvenskLuthersk församling, eller derinom villfarande lärosats utsprider, han då, genom kronobetjeningens försorg må, till den ort föras, hvarest han är eller bör vara mantalsskrifven: men om utländning dermed beträdes, han, der K.
M. sä skäligt anser, må från Riket förvisas; samt 5. »Att
Nåd. förordning eller kungörelse härom må, i de delar nödigt pröfvas, till allmän efterrättelse blifva utfärdad.
2:dra och 3:dje punkterna i detta förslag öfverensstämma hufvudsakligen med PresleSlis beslut; den 4:de punkten motsvarar Prosten Björl i n gs reservation vid en sednare punkt af Utskis Betänk.
Det är således egentligen endast lista punkten, som ensamt tillhör mitt förslag eller icke motsvaras af någon utaf de punkter, som på grund af fli r Tersmedens och Cederschiöld», Robert, yrkande nu utgöra föremål för R. o. Adins pröfning.
Denna lista punkt innefattar, att, intill nästa Riksdag, åtal för affall från vår statskyrka icke får anställas med mindre Just.Kansleren, efter föregången hemställan till K, M,, dertill samtyckt.
Angide införandet af uplysningar rörande affällingarnes antal, har man invändt, alt dessa uplysningar alltid skulle blifva felak - Deli 4 Februari. 311 (115a, och att inom representationen personer skulle kunna upstå, de der förklarade, att antalet vore två eller tre gånger större, än det upgifna.
Jag befarar icke detta, utan tror tvertoin, i likhet med en annan talare, att dessa uplysningar skulle blifva så fullständiga, som behofvet kräfver, enär åtminstone de, som låta omdöpa sig, icke äro särdeles talrika, och, enligt min erfarenhet, separatister vanligen anse som en stor ära att hafva blottställt sig för landsförvisning för sin tro, förmenande sig sålunda hafva i viss icån förvärfvat martyr-kronan.
Om det af mig väckta förslaget klefve antaget, skulle dock äfventyret i della hänseende minskas: ty hafva Konnng och Ständer gemensamt förklarat, att landsförvisa ings-straffet icke vidare får esa rum utan under försvårande omständigheter, så hör faran af att framstå såsom affälling från den rena läran vara ingen.
Jag ber för öfrigt att få fästa Gr.
Sparres upmärksamhet på, att det icke är första gången, sorn R.
Sl:r begära, att K.
M. matie låta infordra statistiska uplysningar rörande något visst ärende.
Det utan tvifvel angelägnaste är, att den komité eller den embetsmyndighet som K.
M. updrager att utarbeta ett lagförslag i ämnet, äger tillgång till dylika uplysningar, samt dymedelst kan grunda sitt förslag på verkligo sakförhållanden och icke på tomma förmodanden.
I andra länder fruktar man ingalunda sådana undersökningar.
I England t. ex. nedsättes vanligen en kommission så snart fiågor skola afgöras, för hvilka statistiska uplysningar äro af nöden.
Dessa uplysningar inhemtas från flere tusen personer, och insändas sedermera till parlamentet.
Så skedde i en ganska likartad fråga, nemi. när reform-biilen skulle antagas.
Då infordrades uplysningar rörande alla dissenter församlingar, och sedan dessa inkommit, företog den särskilda kommissionen en ganska noggrann undersökning af frågan i dess hela omfattning, hvarvid särskilt ang:de antalet af dissenters, deras förhållande och deraf beroende anspråk på politiska rättigheter 0. s. v. Sålunda erhöllos rörande antalet de särskilta dissenter-församlingarnes anhängares uplysningar, hvilkas riktighet den sista folkräkningen icke jåfvat och det kan icke med sanning sägas, att separatismen bär i landet fortgår hvarken så hastigt eller i så slör skala, att ju icke uplysningar skulle kunna inhemtas derom, hvilka kunde tjena till ledning för omdömet hos dem, hvilka skola derom lag stifta.
Andra mom. i mitt förslag är något mera detaljeradt än det motsvarande i PresteStis beslut, dock äro skiljaktigheterna af föga vigt.
Tredje mom. kan anses nästan liktydigt i mitt förslag och i PresteStis beslut.
Med Hr Tersmeden, Nils, tror jag, att detta mom. är särdeles angeläget, emedan man eljest äfventyrar att få en mängd utom Svenska kyrkan stående medborgare försatta i en till Svenska samhället särdeles sväfvande ställning.
4:de punkten förbigår jag, till dess motsvarande punkt i Utsk:s förslag blifvit föredragen och upläst.
Jag lägger mycken vigt uppå, att en skrifvelse till K. M, afgår, på det Ständerna derigenom måtte visa att, ehuru de icke kunnat bifalla K.
M:s Förslag, de likväl ingalunda förbise frågans 212 Den 4 Februari. vigt.
1 mitt anförande förra gången ärendet här förevar tog jag mig friheten härpå fästa upmäriisamheten, och jag hemställer äfven nu, om, sedan K. M:s Propos. fallit, det finnes något värdigare sätt att besvara densamma, än att säga: K.
St:r hafva icke kunnat antaga Konungens Förslag, ej heller sig om något motförslag förena; men de hafva likväl funnit frågan vara af den stora vigt, att de anhålla, det en noggrann undersökning om alia dithörande förhål landen måtte ske, och ett derpå grundadt förnyadt förslag framläggas.
Det är ur denna synpunkt jag betraktar saken, och det är på grund deraf jag tillstyrker R. o. Ad. att icke lemna utan afs:de de förslag, som i donna syftning blifvit framställda.
Jag kan icke annat än beundra den stora grannlagenbeten och modestien hos Hr Gyllenskjöld, då han förutsätter att R. o. Ad. skall visa för hans åsigter och förslag ett undseende, som han sjelf icke visat K. M:s Propos.
Jag tror också, att sedan Hr Gr. o. Landtm, nyss vägrat framställa propos. på Frih.
Alströmers yrkande, sä måste äfven samma öde drabba Hr Gyllenskjölds förslag.
Om derigenom att någon förändring i närv:de lagstiftning kommer att ske, olycka skulle drabba land ocn rike, så må ansvaret falla öfver deras hufvuden, hvilka sådant tillställt.
Jag för min del kan icke tillstyrka bifall till Hr Gyllenskjölds förslag.
Han har velat att statistiska upgifter i frågan skulle inhemtas; roen han, som i många år sjelf sysselsatt sig med sådana saker, mätte väl känna att de äfven, när de röra rent materiela föremål, äro i hög grad opålitliga.
Huru mycket otillförlitligare i fråga om rent ideela saker.
Huru skall man t. ex. kunna räkna affällingar?
Och hvad menas dermed?
Sr det blott de, som offentligen tillkännagifva sitt affall, eller alla de, som i själ och hjerta hafva öfvergifvit statskyrkan?
Kunna vi ens räkna huru många af oss här församlade äro verkliga kristna?
Finge Hr Gyllenskjöld upgöra räkningen, bomme han möjligen tili det resultat, att blott han sjelf jemte tre eller fyra andra ägde rätt till denna benämning.
A andra sidan skulle åter Hr Gyllenskjöld sjelf kunna råka ut för missödet, att blifva räknad lill affällingarnes antal; enär, enligt hvad jag tror mig med visshet veta, han i vissa punkter hyser en från statskyrkan skiljaktig tro.
Statistiska upgifterne i berörde afs:de komme helt och hållet alt bero på individualiteten hos de personer, som skulle samla desamma.
Jag för min del kan omöjligen inse huruledes man skulle kunna få säker kännedom om hvilka, som affalla från statskyrkans tro.
Skall man, för att härom vinna uplysning, anställa inqvisitoriske undersökningar, eller huru?
Man har förebrått mig, att jag vid ett annat tillfälle påstått det landsförvisning skulle vara onyttig.
Ja, enligt våra internationela förhållanden är den icke verkställbar.
Det gifves dock ett sätt att verkställa landsförvisnings-straffet, som man icke tillgripit förmodligen derföre att man trott det den antiquerade lagen skulle dö bort; detta sätt består deruti, att man först skickar den dömde öfver gränsen och, om han återkommer, sänder honom dit Den 1 Februari. 213 pepparn växer.
Detta är visserligen deportation, men det är det enda möjliga att bringa landsförvisningen i verkställighet.
Jag fortfar att begära afslag å Domprosten Brings reservation, äfvensom å de af Hr Gyllenskjöld framställda förslag.
Medan jag har ordet, ber jag att få framställa en anmärkn.
Hr Gyllenskjöld har talat om alt lagstiftningen bör grunda sig på allmänna tänkesättet.
Detta innehåller visserligen en sanning; men lagstiftningen får icke heller stå efter sin tid.
Den får icke rätta sig efter den råa och obildade hopens tänkesätt och fördomar, utan efter de mera uplystes.
Lika vigtigt det är, att icke lagstiftningen går för mycket framom sin tid, lika vigtigt, — ja! i ännu högre grad är det, att den icke blifver efter tiden.
Orsaken till revolutioner är i allmänhet den, att lagstiftningen icke hållit jemna steg med uplysningen och allmänna tänkesättet.
Vill man undvika häftiga skakningar och våldsamma brytningar i samhället, måste man låta lagen jemt utveckla sig.
Det är för att förekomma dylika stora brytningar, som jag yrkat bifall lill K. M:s Propos.; och som jag i detta likasom i andra afs:den vill, att man icke skall dröja till dess det heter: »Det är för seni!» Hr Cederschiöld, Rob.
Det är ett märk värdigt ombyte af roller som försiggått emellan anhängarne af de olika åsigtcrna i denna fråga.
De, som förut yrkat på en utsträckning af den religiösa friheten, de motsätta sig nu hvarje åtgärds vidtagande derför.
Väl har jag i det enskilda lifvet sett exempel uppå, att då bortskämda barn icke få sin vilja fram helt och hållet, så vilja de icke hafva något.
Men att man skulle tillvägagå på detta sätt inom representationen i en så vigtig fråga som denna, hade jag icke föreställt mig, och jag tror icke heller att man häruti handlar, rätt.
Man börjar framställa sina skäl, hvarföre man icke vill antaga ett lagförslag, men icke ma den, som afgifvit detta förslag, deraf finna sig stött och säga: »Om jag icke får igenom mitt förslag oförändradt, vill jag icke ingå på något.»
Utan man bör väl gå hvarandra till mötes för att komma till det mål, som bäst befrämjar fäderneslandets väl.
Man har framställt en mängd skäl för ait bevisa olämpligheten af att hos K.
M. uttrycka sina åsigter rörande en af samhällets vigtigaste frågor, och man vill hellre, att R.
St:r helt naket skola afslå dep K. Propos.
Jag kan icke fatta annat än att det vore med både grannlageohetens och pliglens bud mera öfverensstämmande, om Ständerna, jemte det de afslå K. M:s Propos., tillika upgifva skälen hvarföre så skett, samt uttrycka sin önskan, att ett förnyadt förslag, byggdt på vissa angifne grunder, måtte framställas.
En talare har visserligen sagt, att K.
M. icke sitter döf och blind för hvad som sker hos R.
St:r, utan att Han både ser och hör.
Den värde talaren tyckes här hafva gått alltför långt i sin föreställning om K. M:s förmåga.
Jag tror nemi. alt det öfverstiger den enskilde representantens krafter att följa med alla ärenden, och ännu mera måste det vara omöjligt för Konungen att så göra.
Samme talare har äfven sagt, att Konungen har rådgifvare, som följa med 514 Den 4 Februari. ärenderna inom representationen, och hvilka kunna derom lemna Konungen uplysning.
Först och främst är det väl icke den värde talaren obekant, att icke alla bland dessa rådgifvare hafva plats inom representationen, och att de således ofta endast af tidningarna kunna inhemta hvad som der passerar; och sedermera är det icke gifvet, att de rådgifvare, som ega säte och stämma inom representationen, alltid kunna vara närvrde vid öfverläggningarne.
I alla fall kunna de, om de vilja fästa sig vid hvad som här tilldrager sig, icke säga något annat, än att den eiler den talaren yttrade den eller den åsigten; men detta mätte väl vara något annat, än att R.
St:r genom en undercf. skrifvelse uttrycka sin tanke.
Vidare har man framkommit med det påståendet, att det skulle vara omöjligt, att få reda på affällingarne, samt hvilka och huru många de äro, äfvensom man ansett att dertill skulle fordras tortvr.
Detta påstående är dock ganska besynnerligt att höra af en talare, som vid de gemensamma öfverläggningarne på siffran upgaf antalet af affall ingar.
Han yttrade nemi. att mormonernas antal vore två till trehundra, och att baptisternas skulle upgå till 4,000* Ilar man användt tortyr, eller på hvad sätt har man lillvägagått för att få reda härpå?
Antingen måste det vara en sanning att affallingar finnas, eller också måste de icke finnas.
Finnas de icke, så är ju all lagstiftning i det hänseendet onödig; men för att få visshet härom är det just nödvändigt att en skrifvelse afgår till K.
M. med begäran, det K.
M. ville låta inhemta alla erforderliga uplysningar i frågan.
Jag vill emellertid antaga att affällingarnes antal utgör det upgifna antalet, 300 mormoner ociy 4,000 baptister.
Nå väl, det är således för dessa, som man påyrkar den vidsträckta förändringen, och det är för dem som de flere millioner, hvaraf landet består, skola gifva vika.
Hvem af Eder, mine Hrr, skulle vilja utfärda en lag, deri för hela landet och Riket förklarades, att vi icke längre behöfva tillhöra någon kyrka?
Jag hemställer till enhvar med hvilken känsla en sådan författning skulle mottagas i landsorten.
De millioner, som hittills lefvat lyckliga i sina fäders tro och som önska att få dö i densamma, hvad skulle de tänka och säga om en dylik lag?
Jag frågar om någon utan samvetsförebråelse skulle kunnat hafva medverkat till denna lag, eller om icke flertalet lika med mig skulle känna sig djupt sårade och vemodige i medvetandet af en handling, hvarigenom man bringat sorg och bedröfvelse öfver landet.
Man har visserligen under discussionen yttrat, att Europas ögon vore fästade på oss.
Det vore dock efter min åsigt ett straffbart koketteri, om man, för att blifva prisad i en utländsk tidskrift, skulle bifalla en lag sådan som den nu ifrågasatta.
Min röst skall den aldrig få.
En talare har förklarat, alt det förslag, som här är framstäldt, går ut på att. inskränka religions-friheten och förhindra den fria forskningen.