Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är väl möjligt; men då blir denna gröns pä flera ställen för låg, och derföre är det bättre att, som nu sker, denna gräns regleras efter sig företeende omständigheter.
Jag anhåller om afslag på Betänk.
De af den siste talaren framställda betänkligheter mot Utskis förslag kan jag för min del icke dela.
Då frågan om ändring i stadgarne rörande hemmansklyfning i sista plenum förevar, ansågo flera det icke vara lämpligt att fortgå på denna väg, utan på efsöndringsvägen.
Äfven inom Utsk. hade denna åsigt gjort sig gällande, och då meningen med afsöndring i allmänhet är att söka skaffa arbetaren ett eget hem, utan att derföre sjelfva lägenheten behöfver vara tillräcklig till hans underhåll, så hemställer jag om man icke bör godkänna Utskis sätt att i detta afseende gå tillväga.
På dessa skäl, och på dem som finnas anförda i Betänk., vågar jag anhålla om bifall till Utskis förslag.
Uti våra skatteförhål landen kan ligga ett skäl att med afseende på hemmansklyfning icke gå längre än Utsk. föreslagit.
Om en hemmansdel k 1 yfves i aldrig så små delar, så skola dessa dela skatterne med stomhemmanet och deltaga i alla de särskilda onera som åligga detta.
Så är deremot icke förhållandet med jordafsöndringen, hvarföre jag icke ens anser det vara något skäl att stadga ett minimum för densamma.
Jag är också öfvertygad att det innan kort tid går derhän, att hvar och en får rätt att köpa en jordbit för att der bygga en bostad.
Ehuru jag således anser det vara rättast och bäst för folket att ingen gräns finnes, så tror jag likväl, att man under närvide förhållanden bör stanna vid hvad Utsk. föreslagit.
Hvad åter beträffar den sednare delen af morn., hvari säges: »Under besittning på viss tid, som dock ej får sträcka sig öfver 50 år, må jemväl uplåtas minst ett halft tunnland jord i en lott», så gäller det stadgandet redan nu inom ett visst afstånd från städerna.
Hyrorna i städerna stiga årligen, och derföre bör män så mycket som möjligt bereda handtverkaren och arbetaren tillfälle att i närheten af städerne skaffa sig bostad, och dertill behöfs icke mera jord än som erfordras för att upbygga ett hus.
Jag får derföre anhålla om återremiss af den sednare delen af denna punkt i den syftning att jordafsöndring må få göras i så små delar som helst inom en half mils afstånd från stad.
Jag anhåller deremot om bifall till första delen af 31dje §:n. Gr. af Ugglas, Carl Fredr.
I motsats mot de tvenne siste talarne får jag i likhet med Gr.
Lagerbjelke yrka afslag å Utsk:s förslag.
Båda de sista talarne hafva uttryckligen sagt, att meningen med den jord, som skulle uplåtas tillsammans 62 Den 5 Augusti. med bostaden, icke var att de personer, som derpå bosatt sig, deraf skulle draga sin utkomst, utan att de blott derigenom skulle hofva en bostad, men deremot förtjena sitt uppehälle på annat sätt.
Dervid mäste man då tillse, huruvida någon annan förtjenst kan af honom anskaffas eller icke; ty derpå beror huruvida en sådan person skall blifva tiggare eller icke.
Då man granskar HushållningsSällskapens yttrande ang:de hemmansklyfningen, finner man att tankarne varit olika i olika trakter ang:de hemmansklyf ningens större eller mindre utsträckning.
Inom åtskilliga län hafva HushåliningsSällskapen sagt sig icke kunna finna några olägenheter vara förenade med en mera utsträckt hemmansklyfning, då deremot HushåliningsSällskapen inom andra län afslyrkt en sådan.
Detta bevisar, att frågan är beroende af olika provinciella lynnen.
Om allmogens lynne är tarfligt oah arbetsamt, så blir den lättare i tillfälle att underhålla sig utan annan hjelp än sitt arbete; men man får alltid taga i betraktande om afsöndringen sker i en trakt der tillgång finnes till stadigvarande annan förtjenst.
Om t. ex. i trakten finnes en stor fabrik, så är det icke något skäl att göra inskränkning i jordafsöndringen.
Men på andra orter är förhållandet helt olika; ty bonden, hvilken egentligen är den som afsöndrar, han har ingenting emot att lemna från sig en liten jordlapp om han i stället får några dagsverken under skördetiden.
Derföre ser man också i vissa trakter skaror af tiggare bosatta.
Man vill i detta fall utgå från filantropiska grundsatser, från individens rätt att försörja sig, och den vill jag icke bestrida: men man upfattar saken ensigit; man glömmer att se den äfven från andra sidan.
Individens rätt att af samhället fordra understöd är grundad på motsvarande skyldigheter mot detsamma, och om individen isolerar sig, så kan han icke upfylla dessa skyldigheter.
Om samhället är skyldigt att understödja individen, så äger det också rättighet att tillse det man icke på ett lättsinnigt sätt använder dess medel.
Jag skulle icke hafva någonting emot en huru stor jordafsöndring som helst, om det kunde stadgas att hvarje hemman vore skyldigt att ansvara för underhållet af de personer som bodde på från detsamma afsöndrade jordlotter, på det att kommunen icke dermed måtte betungas.
Då man vet huru förhållandet är i de trakter der ingen ordentlig fattigvård finnes, der de äldre personerne vandra från gård till gård, och endast erhålla sitt uppehälle för dagen, der barnen skickas ut i de kringliggande socknarne för att tigga; då frågar jag, om man icke nedlägger en kräfta i samhället, som mer eller mindre växer, då man, utgående från moralitetens synpunkt, söker bereda tillfälle till hjonelag utan att tillse huruvida detta hjonelag sedermera mäktar att upfostra sina barn.
Vid början af Riksdagen väckte jag en motion, som åsyftade att tvinga församlingarne att mera vårda sig om barnen än som nu sker.
Denna motion blef afslagen, ehuru jag kan försäkra R. o. Ad., att åtminstone i de orter jag känner är kringvandrande tiggarbarn en daglig syn.
Det förundrar mig att en mängd ledamöter, som annars intressera sig för kommunala inrättningar, och som inse att förhållandena Den 5 Augusti. 63 äro olika i olika orter, i detta fall göra sig skyldiga till ett undantag.
Det är församlingen 'sorn bäst kan pröfva huruvida en arbetare kan försörja sig genom sitt arbete oberoende af jordlappen, och då behofvet af arbetare på alla ställen är temligen stort, så kan man vara säker, alt man icke skulle vägra alt emottaga en arbetare, om man ansåg att han skulle kunna föda sig.
Församlingen skulle då blifva den persona moralis, som, i händelse af behof, finge sörja för arbetarens underhåll.
Men om man beröfvar församlingen denna rätt, så, gerna för mig, en jordafsöndring huru vidsträckt som helst.
Om man åter blott tager individens rätt i betraktande, så kommer man logiskt derhän, att individen icke har rätt att fordra någon hjelp derest han lättsinnigt förfarit.
Jag tror att 1853 års författn. varit tjenlig, ty man kan utan olägen het tillåta jordafsöndring på ställen, der tillfälle finnes till arbetsförtjenst, men på åtskilliga örter måste man lefva på den jordlapp som finnes att odla, äta den potates som der växer, utan möjlighet att på denna afsöndrade lapp frambringa så mycket som till en ko-föda, och följden deraf kan ej blifva annat än elände och tiggeri.
Jag, som ifrar för kommunal-väsendet, önskar, att kommunen sjelf må få sköta sina egna intressen; ty det blir kommunen som får underhålla dessa personer om de icke erhålla arbetsförtjenst.
I sistlidne plenum då första delen af detta Betänk, föredrogs, tog jag mig friheten yttra, att jag med afseende på hemmansklyfningen anser 1853 års författn. vara välgrundad, hvarföre jag också i det afseer.det afstyrkte all förändring af densamma.
Hvad åter angår frågan om jordafsöndring, så tror jag att Ulsk. haft skäl till en framställning.
Vi böra noga skilja mellan hemmansklyfning och jordafsöndring; skillnaden består egentligen deri, att då ett hemman k 1 yfves, så åtföljes den utbrutna delen af en del af de skatter och onera, som åligga hemmanet i sin helhet, då deremot vid jordafsöndring den som blir ägare af den afsöndrade lotten endast betalar vissa dagsverken eller en viss afgift till hemmanets ägare, hvilken sednare ansvarar Kronan för skatterna.
För min del tror jag, att då folkmängden ständigt tillväxer, så bör man icke lägga hinder i vägen för jordafsöndring.
1853 års författn. har infört svårigheter, hvilka icke funnos i den af år 1827; dessa beslå isynnerhet deri, att jordafsöndring för alltid icke skulle få äga rum, såvida den afsöndrade delen tillika utgjorde en besutenhet, och att jordafsöndring icke får äga rum utan föregående undersökning.
Enl. rnin tanka, är jordafsöndring på landet för den lägre befolkningen nyttig; det är väl möjligt alt
Utsk. gått nog långt då det medgifvit att jordafsöndring må äga rum för 50 år eller derunder af ända til 1£ tunnland, men då detta förhållande redan existerar i närheten af alla våra städer, så anser jag det icke vara farligt att gifva jordafsöndringen en sådan utsträckning öfver hela landet.
Det är bekant, alt den tilltagande befolkningen på många ställen nödgas skaffa sig nya bostäder för att få tak öfver hufvud, 64 D e n 5 Augusti. och lika bekant
Sr det, att då dessa upbyggas utan någon säkerhet att på längre eller kortare tid få besitta jorden, så blifva dessa personer, hvars rättighet ofta endast grundar sig på ett mundtligt löfte, af den nye åboen upsagda, hvarigenom de åter blifva utan tak öfver hufvudet.
Jag tror derföre, att den jordafsöndring som här blifvit föreslagen, icke innebär någon våda, och derföre får jag på grund af detta mitt anförande, och på grund af de skäl som i sista plenum anfördes, anhålla om bifall till Betänk.
Det synes mig icke vora tjenligt, att, på sätt Frih.
Tersmeden föreslagit, återremittera detsamma; ty jag ber alt få erinra, att det icke är fråga om den jord som ligger inom städernes staket eller den s. k. stadsjorden.
Man har visserligen sagt, att det beror på de lokala myndigheterna inom de olika trakterna att ingå till K.
M. med framställning om förändring af den nu gällande författnrn.
Ja, det kan man visserligen göra med afseende på beloppet af de tunnland som erfordras för att erhålla en jordafsöndring för alltid, men icke i afseende på undersökningsfrågan, icke i afseende på de öfriga delarne af denna författn.
Jag tror derföre, att det skulle vara af stort gagn örn en förändring häruti kunde åstadkommas.
Detta anförande hade blifvit afbrutet genom ankomsten af Hr StatsRjldet Frih. Curt Gustaf af Ugglas, som å K.
M:s höga vägnar aflemnade 8 Dess Nåd.
De skäl som blifvit anförda mot bifall till detta Betänk, har jag för min del icke kunnat finna tillfredsställande.
Man har framställt en anmärkn. som lika mycket gäller hemmansklyfning som jordafsöndring, man har nemi. talat om olägenheten af täta ändringar af författmne.
Delta är visserligen i allmänhet en sanning; men hvad särskildt beträffar detta förhållande, så får jag fästa upmärksamheten på att det redan sedan många år tillbaka, dels genom de uplysningar som man i statistisk väg har atj tillgå, dels genom Landshines EmbetsBerättelser, visat sig en allmän tendens hos folket att på ett eller annat sätt stycka, och det är icke rådligt att lagstifta i strid med en sådan benägenhet; och likväl kan jag icke betrakta 1853 års författn.,- synnerligen i denna punkt, annat än som ett försök i denna väg.
Hvad åter beträffar att denna fråga mera borde vara föremål för en lokal än för en allmän lagstiftning, så är det bekant för alla, som följt gången af denna lagstiftning, att vid sidan af den allmänna har följt en mängd med skäl stadgade undantag.
Jag hemställer, huruvida det icke vore lämpligare att på en gång stadga en allmän princip, hvarigenom man för framtiden icke behöfde tillgripa dylika lokal-lagstiftningar.
En talare har yttrat åtskilliga farhågor för den pauperism, som härigenom skulle upkomma; han har sagt, att när dessa personer icke kunde lefva på den jord de erhållit, så skulle de behöfva söka biförtjenst, emedan de annars blefvo tiggare.
Jag tror att Den R A.n gn sti. 65 denna utsigt för dem att blifva tiggare är gifven, såvida de icke äga något hem, någon jord.
Han har vidare omnämnt HushållningsSällskapens olika yttrande i denna fråga.
Jag bär icke varit i tillfälle att derom taga kännedom, men jag anser att de af mig åberopade Lan<lsh:nes EmbetsBerältelser borde hafva större vitsord.
Här bär blifvit sagdt, att då bonden afsöndrar sin jord i lappar betingar han sig vanligen icke annat än några dagsverken.
Jag tror att detta mera är förhållandet med backstugorna än med den jordafsöndring, hvarom här är fråga; och hvad beträffar backstugorna, så vill jag icke taga deras försvar.
Man har äfven sagt, att individens rätt härigenom skulle få en alldeles för stor utvidgning.
Jag anser likväl individens rätt på det närmaste stå tillsammans med samhällets existens.
Man har äfven sagt, att härigenom tillfälle skulle öpnas för alltför många att bygga hjonelag, hvaraf för tidiga giftermål blefve en följd.
Jag ber då att få uplysa, att just i England der egendomen är nästan odelbar, och der nästan hvarje större arrende, särdeles i Irland, går genom flera händer tills del slutligen blir verkligen parcelleradt, der är förhållandet så, att då t. ex. i Preussen I man af hvar 16:de, som gifter sig, är 35 år gammal, så är deremot i England nästan hälften af dem som ingå giftermål icke 25 år gamla, just derföre at.t det i England är nästan omöjligt att kunna förvärfva sig fast egendom.
Man har äfven sagt, att ett antagande af detta stadgande skulle stå i strid med en utvidgad kommunalfrihet, och att kommunerne borde lemnäs frihet att häruti göra och låta.
Jag hemställer likväl, när det är fråga om en så vigtig princip som denna, om icke Staten är skyldig åtaga sig saken.
Det är klart, att denna rättighet att afsöndra jord var en af de principer i »Code Napoleon», vid hvilken den store lagstiftaren fästade mesta upmärksamhet.
En fransk författare, Sismondi, författare af »Nouveaux principes d’economie politique, ou de la richesse dans ses rapports avec la population», säger härom, sedan han yttrat åtskilligt om de stora olyckor som blefvo en följd af den franska revolutionen: »Så snart eländet har uphört, böra vi glädjas om något godt blifvit en följd deraf, och * detta fall kunde del goda, som deraf följt, icke hafva varit mera värdefullt eller mera försäkradl om varaktighet » Saken har äfven sin politiska sida, och då jag tror att pluraliteten af. detta hus hyllar konservativa åsigter, så vill jag anföra följande yttrande af den franske författaren Troplong: »Denna sjelfägande bondeklass har samma konservativa känslor som en jordaristokrati, utan dennas skadliga lyx och öfverdåd, den är lika verksam och dess ansträngningar krönas med lika framgång, men den är mindre äregirig.
Ingen annan klass har så mycket att förlora i revolutionens blodiga strider.
Staten är städse säker att i den finna elementer för ordningen samt en verksamhetens och fredens anda.»
Jag vill endast tillägga, att de farhågor man här yttrat för pauperism, de gäfla egentligen backstugusittare och lösa arbetare; ty när arbetaren får eget hem och blir fästad äfven vid VIII H. ' 5 66 Den 5 Augnsti. aldrig så liten del af jorden, så får han för densamma ett intresse som lagstiftaren icke bör förbise.
Jag får derföre på dessa skäl och på grund af de som blifvit anförda af Gr. Sparre, Frih.
Tersmeden och Hr von Troil yrka bifall till denna punkt af Betänk.
Hvad mig beträffar, har jag den erfarenheten, att en för långt utsträckt jordafsöndring är mycket skadlig, och jag anser den redan vara alldeles tillräckligt utvidgad.
Jag har sjelf ett exempel på, att då lOBdr
Bko blifvit fördelade på samtlige delägarne i ^:dels mantal, så har dividenden icke blifvit mer än 3 sk. på hvarje; detta kan icke vara annat än högst betungande för den öfriga församlingen; ty ehuru de afsöndrade delarne icke utgöra mer än af socknen och således ej heller bidraga för mer än T1j:del, så taga de likväl -|-:del af fattiggarden.
1853 års författn. kan hafva sina brister, men sådana ■komma alltid att finnas, och man bör ej hvart tredje år förändra en författn.
Jag anhåller derföre om afslag på denna punkt af Utsk:s förslag.
Jag kan icke annat än instämma med de Hrr som afstyrkt antagande af Utslcs förslag i denna del.
Upväxt på landet, jordägare der och under flera år praktiserande vid landsdomstolar, har jag sett huru nuv:de författning om jordafsöndring i tillämpningen medför skada.
Att gå än längre på samma bana, måste jag således anse högst orätt.
Emedan jag icke kunnat från början af detta plenum vara tillstädes, känner jag icke innehållet af alla de anföranden som blifvit afgifne, men då jag af den näst siste talarens yttrande hört hvartut de syftat, ber jag få nämna några skäl emot en vidare nedsättning af minimum för jordafsöndring, hvilka för mig äro synnerligen talande, utan att ingå i någon hufvudsaklig pröfning af hvad som här förut blifvit i ämnet yttradt.
Det skäl man i allmänhet begagnar för en ytterligare nedsättning i den hittills bestämda minsta areal vid jordafsöndring är att den skulle underlätta bosättning och derigenom befordra folkets sedlighet, om också icke full bergning af jorden kunde vinnas.
Förra delen af detta påstående är visserligen oemotsägligt.
Ty uppenbart är, att ju mindre jordlapp någon har med full äganderätt, desto lättare blir för honom att med små tillgångar bosätta sig.
Alen att förklara en sådan befolkning på små, besutenhet ej medförande jordlotter såsom företrädesvis sedlig framför den enskilte tjenaren eller jordtorparen, och att anse densamma såsom för samhällets förkofran och bestånd främjelig, är i sanning ganska vågadt.
Jag skulle tro, att om den fransman, som nyss åberopades, hade varit i Sverige och sett förhållandena hos oss, skulle han hafva kommit till en annan slutsats än den, att en sådan befolkning vore den man mest kunde räkna på såsom motståndskraft mot revolutioner.
Jag betviflar, vågar nästan förneka, att förhållandet är sådant i Frankrike; åtminstone strider upgiften emot ganska bestämda yttranden af andra för sakkännedom och skarpsinne berömda statsmän Ren 5 Augusti. 67 och författare.
Men om dessa misstagit sig och saken verkligen förhåller sig så som Hr Tersmeden antager, hvilket jag i viss mån ej vill bestrida, hvadan kommer en sådan olikhet i delta afseende mellan Frankrike och Sverige?
Jo! deraf att franska jorden är mera fruktbar, klimatet blidare och att der finnes mera tillfälle till arbetsförtjenst, men kanske mest deraf, att fransmannen, då han äger litet, sparar, hvaremot svensken icke bryr sig derom, utan förstör sin arbetsförtjenst huru hög än arbetslönen är.
Detta drag i svenska nationallynne! är så ofta åberopadt, att jag antager det inom R. o. Ad. möta föga gensägelse, då jag hänvisar till detsamma.
I motsats mot nämnde sats ber jag få anföra, att då vid flera landtbruksmöten i Tyskland frågan om jordstyckningen med mycken sorgfällighet och fullständighet blifvit behandlad, så har af dessa mötens medlemmar nästan enhälligt den mening uttalats, alt jordstyckningen bör af Staten och enskilde motverkas i sin utsträckning utöfver hvad som för en arbetarefamiljs underhåll och sysselsättning erfordras, endast med undantag för städernes närmaste grannskap eller der andra lokala förhållanden kunna sådant föranleda, samt att vid det sednaste så beskaffade möte, hvars förhandlingar kommit till min kännedom, och hvilket bevistades af jordbrukare, statsbushållare och lärda från de mest skiljda länder — från Polen och Ungern — till Italien, Frankrike, England och Sverige — den åsigt nästan utan gensägelse högt uttalades, att jordens styckning till mindre lotter än för full besutenhet, vore enl. erfarenheten icke blott för samhällets högre ändamål, utan äfven för den enskilde och i sedligt afseende skadligt, samt att de länder, som ännu icke beträdt den olyckliga banan att främja jordstyckningen, borde derifrån afhålla sig.
Kunde genom en föreskrift, sådan som den ifrågav:de, af Utsk. föreslagna, någon särdeles stor hjelp beredas åt den arbetande klassen, skulle jag måhända såsom en nödfallsåtgärd kunna biträda förslaget; men jag tror icke, att den arbetande klassen vinner, utan snarare förlorar på hvad man här, under åberopande af dess fördel, påyrkar, och jag anser förslaget så mycket mindre nödvändigt, som det, enl. nu gällande författn., beror på Landshin i hvarje ort att föreslå, och allmänheten inom hvarje län att genom honom begära nedsättning i minimi-arealen för jordafsöndring.
Jag tror med Hr von Troil att det möjligen vore nyttigt om för Skåne en sådan nedsättning ägde rum; men ingenting hindrar, att för de län som äro mera fruktbara vinna en sådan nedsättning, utan att derföre göra medgifvandet derom allmänt för hela Riket.
I olikhet med Hr
Tersmeden tror jag det vara en fördel om frågor härom behandlas af lagstiftningen med särskildt afseende å lokala förhållanden.
Om jag icke bedrager mig, har det äfven under många år i landet varit en allmän klagan deröfver, att man i frågor af denna beskaffenhet lagstiftat för hela landet, utan att rätta sig efter särskilda ortförhållanden.
Det har blifvit sagdt, att man bör befordra hjonalag genom att lemna den, sorn har en liten sparad arbetsförtjenst, tillfälle att nedlägga den i jord, men jag 68 Den 5 Augusti. betviflar att en sådan befordran af äktenskap länder till samhällets båtnad.
Det är för öfrigt just en af de brister, som i Sverige med skäl öfverklagas, att de förmögnare, som kunna ingå äktenskap, de göra det icke, hvaremot de fattigare gifta sig och få hela skaror med barn, som de kunna hvarken försörja eller upfostra.
— På grund af hvad jag nu anfört tillstyrker jag afslag å Utsk:s Betänk., eller, i händelse 11. o.
Ad. ej skulle vilja besluta detta, bifall till Gr.
Den siste värde talaren har missförstått ett af de citater jag anförde, nemi. det af Hr Troplong, en af Frankrikes mest berömda jurister.
Han bar nemi. ingalunda sagt, att de som hafva små jordlotter hafva visat sig äga mesta motståndskraft vid tillfälle af revolutioner, utan att de hafva en större motståndskraft än de som ingenting äga.
Han bar vidare sagt, att det ligger i franska arbetarens natur att spara, och i svenskens att låta det gå som det kommer.
Enl. de nyaste upsatser jag läst om den franske arbetarens nuv:de ställning, så befinnes han visserligen spara, men han depenserar det besparade på en viss komfort, en viss elegans, hvarom den svenske arbetaren icke har ringaste begrepp.
Svensken åter är tarflig och härdad, och hans enda slöseri är på bränvin.
Jag tror derföre, att det skäl som blifvit hämtadt från olikheter mellan dessa båda folk bör förfalla.
Vidare har den värde talaren sagt, att vid ett nyligen i Tyskland hållet landtbruksmöte har man från Preussen, Ungern och Polen yttrat, att de lagar som gynna en fri jordafsöndring äro otjenliga.
Det tror jag ganska väl, emedan jag vet att större egendomar der äro bundna; ty i Ungern, Polen och Preussen bestå egondomarne till större delen i majorater.
Det nämndes äfven Frankrike; i det afseendet får jag påminna om ett yttrande, hvilket väl förtjenar något afseende, då det blifvit fäldt af Frankrikes representant på mötet i Brtissel, Gr. Walewsky, hvilket yttrande på det bestämdaste sätt förordade jordafsöndringen i Frankrike.
Hvad åter angår äktenskapen, så har jag icke sagt att jordafsöndringen i allmänhet befordrade äktenskapen, utan att den icke befordrade för tidiga äktenskap, såsom i England, der t. ex. fabriksarbetaren gifter sig innan han upnått 20 år; då arbetaren deremot der jordafsöndringen är fri, dröjer alt gifta sig tills han upnått 40 år.
Jag förnyar min anhållan om bifall till denna punkt af Betänk.
Ehuru jag icke kan vara full komligt nöjd med Betänk., då jag sjelf föreslagit en större utsträckning af hemmansklyfningen, så skulle jag likväl vilja bifalla hvad Utsk. föreslagit, emedan vi f. n. troligen icke kunna komma längre.
1 ett afseende kan jag dock icke godkänna Utsk:s förslag, nemi. dels derföre att nuv:de innehafvare al obesuten jord skulle blifva underkastade afdrifning från sin ärligen förvärfvade egendom, dels emedan det är en frestelse för vinningsbegäret att begagna sig af lösningsrätten.
Jag skulle derföre önska att R. o. Ad. ville Den Augusti.
B» för sin del antaga följande tillägg: att de som innehafva obesuten jord, få innehafva den under sin lifstid, och lösningsrätten skulle således först inträda vid deras död; om då ingen kompetent person begagnar sig af denna lösningsrätt, böra den aflidnes rätls-innehafvare få tillträda jorden och besitta den på deras lifstid, då löserätt ånyo inträder; skulle försäljning komma i fråga, då håfve den, som äger rätt till att lösa, frihet dertill.