Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. vid en riksdag hade fattat beslut, det alla räntor skulle efter vissa grunder förvandlas till kontanta penningar, så behöfdes ej längre lidserfarenhet än intill nästpåföljande riksdag, för att öfvertyga om oriktighelen af detta beslut, hvilket derföre då af Ständerne upphäfdes med förklarande att råntorne skulle utgå som förut in natura eller efter markegång.
Likaledas finnpr man af denna berättelse huruledes KaramarKolhm gång efter annan förändrat sina åsigter i frågan, så att colhm vid det ena tillfället förklarade skatteförenklingen kunna på det och det sättet, låta sig verkställa, men åter igen, sedan colhm fått del af ett annat vid en påföljande riksdag uppgjordt förslag, förmälde sig hafva funnit detta sednare förslaget vara bättre, och på sådan grund frånträdde det förra.
Uti alla dessa så märkliga förhållanden ligger det mest ojäfaktiga bevis på omöjligheten att på den väg, som alltsedan fråga väcktes om skatternes förenkling, blifvit beträdd, uppnå det resultat, som man åsyftar.
Man må önska huru lifligt som helst, att komma till ett mål, som man anser gagneligl för det allmänna, och öfvertygelsen om detta gagn må äfven vara enhällig; men kunna hindren derföre ej undanrödjas på annat sätt, än att det måste ske genom förnärmande af andras ägande rätt och genom ökade bördor för andra skattdragande medborgare, då bjuder aktningen för både den förre och de sednare att öppet och oförstäldt förklara, det målet icke bör på sådana grunder söka vinnas, utan att bättre är att låta saken alldeles falla.
Hr Sandströmer har i detta fall varit af en annan mening och ansett den långvariga tvisten heldre böra slutas, än att lemna frågan åsido.
Jag måste dock djupt beklaga en sådan åsigt, såsom vittnande om en benägenhet, som icke borde finna rum, att genomdrifva en åtgärd, hvars rättvisa och laglighet man förgäfves söker försvara.
Under eli revolutionstillstånd, der våld går framför lag, kunna, på det af komiterade och StatsUtsk. föreslagna sätt, tvister slutas af sådan beskaffenhet, som den ifrågavar:de, men under tider af lugn och fred inom samhället, då lagarne hafva sin kraft och genom dem hvarje medborgares rätt bör omsorgsfullt vara skyddad, då befaller vördnaden för dessa lagar, att icke omhvälfva de förhållanden, som bestå, för att införa nya i stället, så vida ej sådant kan ske på en väg och i en ordning att dervid en lika vård egnas ål allas sannskyldiga intressen och rättigheter.
Slites tvisten på annat sätt, så skall missnöje ej uteblifva hos alla dem, 394 Den 31 Juli. som derigennra blifvit förnärmade.
Och den tid kan varda kommande, då efter och i följd af den gamla tvisten nya kunna uppstå, hvilkas slitning icke torde för domaren medföra särdeles belåtenhet.
Jag vill endast med några få ord bemöta Hr Sandströmers yttrande derom, att man borde åsyfta jemlikhet i jordens beskattning.
Huru är det väl tänkbart att tillvägabringa en sådan likhet i hemmanens beskattning?
Granskar man grunderna för skattläggningen skall man finna, att endast öppen jord upptogs i beskattningen och att skogen dervid alldeles ej ingick i beräkningen; så att t. ex. ett hemman som ej hade mer än 300 tunnland jord af all slags mark beräknades för ett mantal, under det att ett annat, som hade visserligen blott 3 å 4 tunnland jord i odlad mark och äng, men egde 10,000 tunnland skog, ej skattlades till mer än ^ mantal.
Nu äro likväl dessa 10,000 tunnland skog lika mänga tunnland odlad mark och äng.
Skulle nu detta allt uppskattas, och grundräntorna derefter förökas, och sedermera pä alla mantalen fördelas efter samma grunder, så skulle ej allenast detta möta oerhörda svårigheter, ulan det vore äfven orättvist och stridande emot den försäkran som våra lagar gifva, att skattebördorna ej få ökas pä något hemman.
De få ej ökas med ett enda runstycke.
Hvad beträffar den ändring som R.
St. beslulat med mötespassevolansen, så vill jag erinra derom, att den alldeles ej hörde till Statens ordinarie inkomster, utan den berodde på ett kontrakt ingånget på 15 är mellan kronan och de rust- och rolehållande hemmansegarne; hvarigenom det naturligtvis berodde på hvilkendera parten som helst, kronan eller rust- och rotehåHaren, att efter de 15 årens förlopp upphäfva kontraktet.
Hr Sandströmer har visserligen äfven rätt deruti, att eftergift i verkliga grundskatter någon gång af R.
St. blifvit medgifven, såsom t. ex. då mantalsafgiften blef förminskad o. s. v.; men deruti ligger intet skäl att ytterligare tillstyrka dylika brott emot våra lagar.
Det ifrågavar:de ämnet är så vidlyftigt, så genomgripande och så grannlaga, att raan ej kan utan tvekan, eller farhåga att misstaga sig, behandla det.
Nödigt hade det följaktligen varit, att dithörande frågor blifvit framför andra af vederbörande utredda, hvartill äter fordrades att de fått tillfälle att sig deröfver yttra.
Jag erkänner villigt den förtjenst, som komiterade förvärfvat genom sitt stora arbete; men det är blott den ena eller rättare ingendera parten som yttrar sig.
De, hvilkas rätt är i fråga, räntegifvare och räntetagare hade naturligtvis bordt höras först, och dernäst de embetsverk, som äro tillsatta för att göra rättvist afseende både på den enes och andres anspråk.
Ingendera delen har likväl skett; hvilket är så mycket mera oväntadt, för alt icke säga förvånande, som R.
St., i deras und. skrifvelse ang:de detta ämne vid förliden riksdag 1)en 31 Juli. 395 bestämdt begärde, att ränlegifvarne måtte deröfver blifva hörde.
I sin deiom afgifna und. skrifvelse N:o 233, af d. 24 Maj 1845 säga R.
St.: ”På det att statsverket må kunna med någon sannolikhet beräkna hvad belopp af natura persedlar, som af räntegifvare kunna komma ali uti de särskilda orterna levereras, få R.
St. likaledes i und. anhålla, att E. K.
M. täcktes låta alla räntegifvare läns- eller distriktvis höras, huruvide de önska att framgent bibehålla sin nu egande optionsrätt, eller huruvida de åstunda all för framtiden ovilkorligt erlägga räntor och kronotionde i kontant”.
De skattskyldige, till hvilkas målsmän komiterade gjort sig, hafva icke blifvit hörde.
Om de sä blifvit, månne det ej kunnat hända, att de sagt liksom bonden inför Danmarks Höjeste Rätt, när han hörde sin advokat utmåla hans lidande?
Jag hade aldrig Irolt, att mig vederfarits så mycken orätt som den Herrn säger”. 10 § Reg.F:n fordrar, att vederhör:de embetsverk skola höras.
Detta har icke heller skett.
Det uppgafs nyligen här, då jernvägarna voro i fråga, att man undvikit vederborde embetsverks hörande, emedan man fruktat deras ogillande.
Kan en dylik farhåga nu äfven hafva ägt rum, och vederbördes hörande derföre blifvit uraktlåtet?
Jag vill hoppas att detta ej må hafva varit orsaken, utan att denna fastmera varit brådskan, att åstadkomma något, som man ansett företrädesvis godt och nyttigt.
Men emedlertid saknar den, som önskat se saken grundligt och fullständigt behandlad af dem, som böra äga bästa sakkännedomen, deras vägledning, hvilken han så väl behöfver.
Det har dessutom ej varit ett arbete att genomgå på en vecka eller par.
Det skulle fordrats flera månaders ensamt deråt egnad uppmärksamhet, för att deröfver afgifva ett moget omdöme.
Huru vill man dä, att vi, ulan vägledning af landslunes, consistoriers eller collegiers utlåta), för att icke åter lala om räntegifvares oeh räntetagares, skola, inom en så kort tid, kunna falla ett beslut, som någorlunda tillfredsställer rättvisans fordringar, enär man ej kan göra alla till viljes.
Det är förunderligt att SlatsUtsk., som vid denna riksdag (lere gänger tvekat och dragit sig tillbaka från tillstyrkandet af R.
St:s åtgärder, dä sakerna varit outredda, nu likväl icke dragit i betänkande att framställa detta ärende lill slutligt afgörande.
Till bevis på hvad jag säger, anhåller jag få anföra StatsUtskrs utlåt.
N:o 74, ang:de del af K.
M. begärda anslaget för att anskaffa ångfartyg till flottan.
Deruti hemställer Utsk. ”att R.
St. måtte till K. M. i und. yttra, det R.
St., i saknad af behöriga kostnadsförslag, och detaljerad framställning af sättet för planens utförande icke kunnat i dess bedömande sig vidare inlåta, än att de finna berörde plan, till väsendtlig del bero på förutsättningar, hvilka ännu icke hunnit, genom en längre eller fullständigare erfarenhet pröfvas” o. s. v. 396
Deu 31 Juli.
I fråga om domsagornas förändrade indelning, yttra Stalsoch LagUtsk:n gemensamt i deras betänk.
N:o 38: ”Då emedlertid, efter hvad i den nådiga skrifvelsen föruiäles, frågan om den förändrade fängelse- och domsago-regleringon, hvarå de nu i nåder framställda förslag sig grunda, och i hvilken fråga afbidades infordradt utlåt, från en af rikets hofrätter ännu ej blifvit af K.
M. hufvudsakligen [oöfvad och afgjord”, etc. ”hafva Utsk;n som under dessa omständigheter sakna nödig ledning för bedömande af de utaf K.
M. uu ifrågaställa åtgärders lämplighet och nytta, funnit sig föranlåtne alt afstyrka R.
St:s bifall lill hvad uti förevar:de nåd. skrifvelse blifvit föreslaget”.
I dessa myckel ringare mål har SlalsUlsk. således haft betänkligheter, för bristande utredning, men icke så uti detta, det största och vigtigaste, som StatsIJtsk. under denna riksdag haft att handlägga.
Jag anser, för min del, det sätt, hvarpå saken hittills blifvit behandlad, vara för R.
St. en tillräcklig anledning att icke inlåta sig i någon hufvudsaklig pröfning af ärendet, förr än de erhållit sådana upplysningar, som de dels sjelfva begärt, och dels grundlagen äskat.
Men efter vi ändock hafva kommit att tala om saken, så bör jag icke underlåta, att derom yttra, samt underställa Ståndet min mening.
Det är naturligt att, sedan penningar blifvit uppfunna — om jag så får uttrycka mig — man företrädesvis begagnar sig af dem i st. f. varors utbyte, och att man sålunda gerna ser, det skatterna jemväl åro i penningar bestämda, emedan del är lättare att räkna, uppbära och redovisa dem.
Men ser man pä sjelfva grundförhållandet, så är det af olika beskaffenhet.
Det visar nemi. att matvaran, födoämnet, är den säkraste mätaren af alla andra varors värde, emedan arbetarens uppehälle och arbetsförmåga deraf af henne bero, och emedan det är arbetet, samt dess lön, dagspenningen, som ytterst bestämma de flesta varors värden.
När man derföre ser till, i hvad förhållande matvaran och arbetslönen slått lill hvarandra på särskilda tider, så finner man att de öfverhufvud hafva förblifva jemnast sig emellan, ehuru stor skilnaden i andra pris, än må hafva varit.
Men på samma gång man finnér stadgan i matvarans och arbetslönens värden, erfor man äfven, att penningen ej bibehållit sitt.
Det mynt, som förtjenar namnet, eller silfverpenningen har fallit i värde, först genom Amerikas upptäckt och den derigenom i verldshandeln inkommande myckenheten af silfver, att sedermera, då inflytandet häraf upphört, har de ädla metallernas värde ytterligare fallit, genom begagnandet af pappersmynt i st. f. silfver.
Det gör de ädla metallerne mindre behötliga i allmänna rörelsen, följaktligen mindre efterfrågade och mindre dyra än förr.
Penningen, eller varan silfver har sålunda under flera århundraden fortfarande fallit.
Hos oss har myntvärdet derjemte förringats af ett skärskildt skäl, hvilket ej ligger i penningen sjelf, ulan i vår fattigdom.
Hade vi haft silfvermynt allena: så vore af anledmr, som jag visat, penningen nu mindre värd än för 300 år sedan.
Den 31 Juli. 307
Men vi hafva dessutom ntgifvit pappers-mynt, som ej kunnat enligt löfte inlösas med silfver, utan vi hafva gjort stats-bankrutt, hvarigenom peuninge-värdet än ytterligare fallit.
Vära skatter betalas, och vår rörelse bedrifves, som hvar man vet, ännu i denna stund med papper.
De redan gjorda förlusterna derpå och dess osäkerhet för framtiden mäste följaktligen vid delta tillfälle lagas i beräkning.
J velen, mine Hrr! att vår sista realisation gjordes på del sätt, att ägaren af 1 r:dr b:ko sedlar, i st. f. att derföre, enligt sedelns lydelse, erhålla 48 sk. silfver, ej fick mera än 18 sådana; följaktligen blott jj af hvad honom med rätta tillkom.
Penningen har sålunda i Sverige försämrats icke blott derföre, alt silfrel fallit i värde, ulan äfven derföre, att Svenska Staten betalat med sedlar pä bankens kredit, hvilka denne ej kunnat inlösa annorlunda än, såsom jag sagt, med 37£ procent, hvilka med andra ord utgjorde den utdelning fordringsägarne erhöllo i kommersen.
Efterser man åter huru det förhåller s-ig med matvaror, t. ex. med de båda räntepersedlarne smör och spannmål, hvilka komiterade alternatift föreslagit att sätta i st f. alla andra, sä finnér man att dess värde, af redan anförda orsaker, stigit, i samma män, som penningen förringats, och att Kronans inkomst skolat i samma förhållande minskas, om hon haft sina inkomster ställda i penningar och ej i räntepersedlar?
Efter en uppgift, som jag har frän tillförlitlig källa, kostade 1 LS smör under Gustaf Wasas lid, efter beräkning i vårt nuvar:de riksg:s-mynt, 2 r:dr 8 sk.
Ser man efter smörets närvar:de pris, så visar den tabell, som komiterade uppgjort öfver markegångsprisen under 20 är 1824—1843, att i Upsala län t. ex. smöret varit uppe 1838 ända till ett värde af 9 r:dr 24 sk., och att medelpriset under de 20 åren varit 8 r:dr 19 sk. 6 r:st. riksgts.
Smörprisel är sålunda öfver hufvud taget, nära 4 gånger högre nu än under Gustaf Wasas lid.
Det vill med andra ord säga: att, om han, uu der sin regering antagit penuingeränta i sl. f. smörränta, så hade kronan nu blott haft 2 r:dr 8 sk. i st. f. 8 r:dr 19 sk. 6 r:st., eller föga mera än J i behåll af hvarje pund smörränta i Upland.
Detta hade skett på 300 år.
Förhållandet med spannmålen är alldeles enahanda.
På 150 år eller halfva tiden, har säden stigit hälften så mycket eller 2 gånger.
Under Carl XI:s tid, på 1680-talet, således för 160 år sedan, uppgjorde han, med åtskilliga landsorter öfverenskommelse om kronotiondens lösen i ond och god tid, råg och korn öfverhufvud till 1 r:dr 16 sk. silfver för tunnan, d. v. s. 5 r:dr 16 sk. riksg:s-mynt.
Fördubblar jag detta värde, så får jag ungefär ligen det nuvar:de priset på en tunna hälften råg och hälften korn eller 10 r:dr 32 sk. riksg:s.
Medelmarkegångsprisel i Upland under de förutnämnde af komiterade uppgifna 20 åren har varit 10 r:dr 39 sk. riksg:s.
Således något mera än dubbelt mot priset i Carl XI:s tid.
Också har något mera än 150 år sedermera förflutit.
Hade han ej öfverenskomma om penningar, så hade kronan nu, för hvarje bortslutad tunna, haft 10 r:dr 29 sk. 39 Den 31 luli. i st. f. 5 r:dr 16 sk., hvarmed hon nu får åtnöjas.
Sådan, mine Hrr! är Statens förlust, och sådan kommer den alt blifva när man införer penningar i st. f. räntepersedlar.
Men, säger man, hvarföre skall denna nedsättning fortfara?
Hon kommer efter min tanka att göra det, ej allenast derföre, att penningen öfverhufvud faller i värde, äfven om han är af silfver; utan i synnerhet derföre, att man i Sverige ej kan hafva någon förtröstan till, än mindre någon säkerhet om silfvermynts bibehållande i omlopp eller sedelmynls upprätthållande i silfvervärde genom dess inlösen vid anfordran med de ullofvade redbarheterna.
Se vi tillbaka på vår historia, så visar hon oss, att intet krig, der ej eröfringar gjorts, blifvit af Sverige fördt, utan att statsbankrutt och statshvälfning följt derpå.
Carl Xl:s krig i Tyskland och Skåne drog Öfver oss enväldet och till betäckande af Statens behof den våldsamma reduktionen.
Man tog der något fanns, och lade der det tarfvades.
J veten, mine Hrr! att Carl XII:s krig medförde regementsförändring och mynttecken; att de båda krigen under den s. k. frihetstiden medförde bankens oförmåga att göra rätt för sig.
Mössornas strypsystem oell den derpå följande statshvälfningen 1772.
Kriget 1788 medförde envälde ocb riksgrs sedlar.
1808 års krig återställde friheten, men Finland var förloradt och myntet förändrades.
1808 och 1809 årens krigskostnader kunde riket ej bära.
Man utgaf sedlar på bankens kredit, och när bon ej kunde inlösa dem med silfver, så slängdes bankoluckan.
Om statsbankrutten än icke erkändes förr än genom myntbestämningen 1830, då man omsider beslöt att åter börja silfverutvexlingen, så var, när denna förut upphörde, och kursen öfver höfvan steg, bankrutten likväl gjord.
Vår fattigdom, som vållar, att vi, i st. f. att betala krigsgärd med reda penningar, eller med varor, eller med lån, som icke genast i behofvels stund erhållas, slå sedlar på bankens kredit, den kommer att länge vidlåda oss.
Hvad är väl händelsen i detta ögonblick efter 33 års fred och så många lyckliga år?
Jo, mine Hrr! att man vill undvika betala en ringa krigsgärd för pågående rustningar, och att man talar om att dertill begagna blifvande bankovinst.
An mera, då det är i fråga att förändra 72 § Reg.Ftn, för att betrygga bankosedlarnes inlösen, så tvekar man, på sätt den nyligen beslutade voteringen om denna fråga i först.
Const.Utsk. gifver vid handen.
Hvad betyder väl allt detta?
Det röjer tanken på framtida bankrutter.
Ocb likväl skulle vi besluta persedelräntornas förvandling i penningar, hvarigenom vi utsatte Regeringen och räntetagarne för den inkomstförringelse, som deraf skulle följa?
Kronans behof äro ej tillfredsställda, och löntagarne äro nog illa aflönade ändock.
Särdeles är det förhållandet med militären, som genom ränlepersedlarnes förenkling en gång för alla i penningar ocb genom dessas uppbörd af kronan skulle se indelningsverket undergräfvet och sin framlid blottställd; icke blott derföre att han finge ringare lön, utan äfven derföre, att han skulle moltaga henne af statsverket.
I hän - Den 31 Juli. delse detta vore oförmöget att betala honom den, så kunde det hända, att, under det mannen i krig lefde af fält-aflöning, eller knappt erhölle den, finge hustru och barn hemma svälla, emedan den ordinarie lönen icke utbetalades; likasom det tillgår i Portugal och andra länder, med ringa tillgångar och dålig kredit.
Följden för kronan af en sådan förändring skulle blifva en minskning af de ordinarie inkomsterna, eller af dem, som ej af R.
St. allena bero.
Dessa kunna de ej nedsätta eller borttaga efter behag, såsom bevillningen; ty Konungens samtycke fordras dertill, hvad ordinarie inkomsterne beträffar.
Utsk:s förslag innebär alltså ett stort äfventyr äfven för Konungamakten, utan att det påtagligen synes vara så farligt.
Men man gör benne i sjelfva verket mera beroende af R.
St:s välbehag; man försvagar henne i samma mån man gör henne den s. k. parlamentariska styrelsen, underdånig.
Följden för lönlagarne blifver icke blott den jag redan omförmält.
Den minskade inkomsten skall förringa deras sjelfständighet och duglighet.
Om lönerna varda sä ringa och så beroende af R.
St., att män med kunskaper och skicklighet ej längre hvarken vilja qvarblifva, eller ingå i officers- eller andra embelsmanna-copser: så skola dessa förfalla.
Sker det, mine Hrr! sä förfalla med detsamma odlingen och hennes magt i Sverige.
Svenskarne äro för fä, och deras land för fattigt till att kunna underhålla en odling, oberoende af embetsmännen.
Här finnes ju knappt någon enda vetenskaps-idkare, som icke är tjensteman, civil, militäre eller ecclesiastik ?
Om, för dem, utvägen att lefva sorgfritt och sjelfständigt blifver stängd, af hvem skall odlingen uppehållas?
Ser raan saken blott från ränlegifvarnes synpunkt: så blifver verkan af denna förändring, i samma mån skattenedsätlning dermed följer, en i ögonen fallande fördel.
Utan tvifvel är det denna lockelse, som gör Utsk:s förslag så begärligt.
Men vinsten tillfaller blott den, som för ögonblicket är hemmanets innehafvare; ty i samma ögonblick, som skatten är förminskad, stiger hemmanets värde i motsvarande grad.
Dess innehafvare för ögonblicket får visserligen en högre köpeskilling; men den som köpt hemmanet af honom, och betalat det högre priset, blifver ej för - mögnare än säljaren var före skatteuedsättningen.
Den högre afgäld, som säljaren förut betalade till kronan, måste köparen erlägga i ränta pä den förökade köpeskillingen.
För köparen måste det vara likgiltigt, antingen han betalar samma penningar till kronan såsom skatt, eller lill kapitalisten såsom ränta.
Hvad som intresserar köparen, eller den behållna inkomsten, blifver densamma.
Det blifver för honom enahanda förhållande som redan äger rum med säteriägaren.
Han betalar mindre till kronan, men måste i stället anskaffa en högre köpeskilling.
Mången torde måhända anse detta nya förhållande såsom en stor fördel för den störste jordägaren för BondeSt., och tvifvelsutan är det sjelft, af samma lanke.
Men jag är af en motsatt.
Gifvet är det vis - 400 Den 31 Juli. serligen att jordägarne för ögonblicket vunne; men det kunde blott ske litet i sönder, emedan förändringen eljest blefvc för våldsam, för att kunna lyckas.
Likväl, och som alla hemman, blefve dyrare, efter som skatten minskades, så skulle i framliden bonden, som sällan är kapitalist, kunna mindre än tillförene köpa jordegendom.
Hvad är det väl som gjort, att BondeSt. i Sverige kunnat förvärfva en sådan myckenhet af jord, att derpå intet exempel torde finnas i de flera andra länder?
Utan tvifvel ligger orsaken deri, att jorden här varit mindre dyr, emedan hon är hårdare skattlagd, och att bonden, hvars förnämsta kapital är hans arbetskraft, kunnat anskaffa den ringa köpeskillingen.
Tag bort detta förhållande, och man skall se huru det i framtiden går den mindre bemedlade bonden.
Delta förslag, ehuru man icke vill tro och ännu mindre åsyftar det, torde dock. likasom flere nyare så kallade reformer, medföra den verkan, att göra den rike rikare, och den obemedlade oförmögnare att taga sig upp.
När Utsk. i lista punkten af sitt betänk, ej velat tillstyrka en allmän jemkning i skattebördorna, hvilket utan tvifvel har sin grund deruti, att steget ej blott varit våldsamt, utan jemväl ändaraålslöst emedan skattehemman sedan måst betalas lika högt som säterier, hvarföre skulle då Utsk. komma fram med ett förslag, som på sitt sätt, fastän långsammare och omärkligare medförer samma verkan, lindring för den som är skyldig att utgöra skatten, och betungande af den, som icke är det, ty skatterna skola dock slutligen af någon utgöras?
Hr Sandströmer säger, hvarföre skall man icke göra alla andra hemmansägare i Sverige lika lyckliga som de Skånska, hvilka ej hafva så höga räntor på sin jord?
Jag påstår att Skåningarne alls icke äro lyckligare än Smålänningarne eller andra landskaps innebyggare; ty jorden i Skåne kostar så mycket högre köpeskilling; och är så mycket svårare för bonden att förvärfva; det är alltsammans.
Också äger den Skånska bonden proportionaliter mindre jord än den Småländske.
Men, mine Hrr! saken måste, äfven ur andra synpunkter, ur dem som äro för jordägaren genast ofördelaktiga, af lagstiftaren betraktas.
Så länge grundräntan bibehålies oförändrad, och hemmanets innehafvare kan räkna på denna stadga: så vet han ock, att hemmanet ej kommer att vidare belastas med andra skatter, än den ringare tillfälliga bevillningen, och han ställer sig derefter.
Men minskas eller borttagas grundskatterna, så mäste naturligtvis bevillningatne höjas i samma förhållande, som grundskatterna minskas.
I stället för dessa, som voro oföränderliga på hvarje hemman måste jordägaren utgöra andra som äro föränderliga och beroende till deras belopp ej blott på R.
St. som åtaga sig dem; utan äfven på taxeringsmännen, som ålägga dem.
I stället för en beskattningsgrund, som var lagd, och en skattläggning som var gjord en gång för alla, och hvarefter jordens ägare beräknade med någorlunda visshet sin utskyld och sin behållning, blifver han underkastad nya hevillningsgrunder för hvarje Den 31 Juli. 401 hvarje riksdag och ny skattläggning för hvarje års taxering efter sina grannars och vedersakares välbehag.
Om de allt för hardt uppskatta hans egendom så kan han väl söka rättelse; men kost* naden är gifven och vinsten oviss.
Mycket måste han äfventyra.
Jag vill såsom bevis i delta hänseende anföra ett yttrande af en Norrsk bonde, hvilken, efter den nya författningens införande i Norrige, klagade öfver att han var för hardt beskattad.
Man svarade honom: du var icke nöjd, när Konungen lade skatten på dig och nu, då dina grannar och sockenboer ålägga dig den, klagar du äfven.
Bonden invände:
Förr var det mycket bättre; Konungen kände mig icke, och ville ej göra mig för när.
Men grannen känner mig, han är min afundsman och vill åt mig; derföre är jag oskäligt behandlad.
När all skatt är utsatt i penningar, så är det gifvet, alt jordägaren måste anskaffa dem, ehuru svårt det än faller sig.
Huru trög är icke varu-omsättningen i detta land?