Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det stadgande i vår grund lag, som förbjuder att göra ändring deri, i annat fall än då denna ändring är högst nyttig och nödvändig, skulle kunna föranleda mig att yrka afslag ä den ifrågasatta grundlagsförändringen.
Jag medgifver dock, att det kan finnas ett, om också aflägset skäl för det uppgjorda förslaget.
Af denna orsak vill jag hellre biträda Coust.Ulsk:s förslag, än Gr.
Lagerbjelkes förändring deraf.
Aldraminst skulle jag vilja tillstyrka den redaction, som en gäng är fol kastad, och sorn Frih.
Baab nu yrkat skulle åter upptagas.
Jag gör det, emedan jag finner densamma innebära den tanke, att R.
Sl:s Bank skulle kunna med berådt mod inställa invexiingeu af sina sedlar.
Jag anser det visserligen riktigt, att vår grundlag och våra lagar i allmänhet peremtorisk! anbefalla en sådan skyldighet som denna, och jag bar således ingenting emot alt en sådan grundlagsförändring vidtages, ehuru jag likväl mäste bekänna, att jag icke kail räkna deu till de högst nyliige och nödvändige.
Jag hyser visserligen ingalunda den farhå gan, att ju icke Banken i framtiden skall kunna inlösa sina sedlar.
Jag vill icke eller framhålla en sådan supposition, och hvarken i grundlagen eller annan lag föreslå någon sådan rättelse, som skulle utvisa, alt lagstiftaren förmodade, att man i allmänhet hyste en sådan farhåga.
Men då 1111 Ulsk. föreslagit eli reglemeulerande i delta afseende uti sjelfva grundlagen, Den 28 Januari. 557 förutsätter det redan, att en sådan farhåga finnes; och är densamma grundad, dä hemställer jag, huruvida något stadgande i grundlagen skulle kunna göra tillfyllest, för att förhindra att denna farhåga icke realiserades.
En annan lika stor olägenhet af detta förslag ligger deruti, att det skulle erfordra 2:ne på hvarandra följande riksdagars sammanstämmande beslut jemte K.
M:s bifall, för att kunna vidtaga någon förändring i denna fråga, då deremot, om förra riksdagens beslut i detta fall antogs, det icke hehöfdes mer än en riksdag, för alt vidtaga de mätt och steg, som lillfyllestgör behofvel af sedlarnes inlösen.
I förra fallet skulle Riket, under tiden intill dess Ständerne hunnit samlas till ny riksdag, befinna sig i det rättslöshetstillstånd, som uppkommer deraf att landet saknade mynt, så vida Rankens sedlar icke varda emot silfver inlöste.
Alt i en grundlag införa ett stadgande, som man inser möjligen icke kunna uppfyllas, det anser jag vara orimligt.
Af dessa skäl har jag ansett, alt det skulle vara mindre viii betänkt af R. o. Ad., att nu antaga ett sådant stadgande, som det ifrågavarande.
Den afsigt man önskar befrämja, att nemi. kunna tillförsäkra hvar och en sedelinnehafvare derom, alt han ovillkorligen skall fä vexla dessa sedlar emot silfver, den varder också uppfylld, om man antager det förslag, som föregående Ständer beslutat.
Hvad del sednare mom. beträffar, finner jag icke eller något skäl att dertill lemna bifall, utan kommer jag att äfven derpå yrka afslag.
Hermelin, A u g.
En värd talare har här yttrat, att det af förra riksdagens Const.Utsk. framställda förslag skulle vara förkasladt.
Häruti kan jag icke förena mig, enär alla 4 Stånden då antogo detsamma och öfverlemnade det lill K. M., sorn då likväl icke fann för godt att antaga detsamma.
Detta hindrar dock icke, att nu framställa detsamma till pröfning och beslut, enär ett annat förslag i samma syftning blifvit af nuvar.
Const.Utsk. framsläldt.
Discussionen tyckes nu hvälfva sig omkring den frågan, hvilkeldera af dessa begge förslag bör anses äga företräde, det ena framför det andra.
För min del anser jag förra riksdags Coust.Utsk:s förslag äga ett afgjordt företräde.
Jag gör det med sä mycket större skäl, som jag anser det vara högst, olämpligt, att i en grundlag förutsätta, att R.
St:s Bank skulle brista i fullgörandet af sina åtagna förbindelser.
Jag finnér till och med någonting ganska stötande deruti.
Vidare anser jag det förra förslaget vara grundad! på en riktig rättsprincip.
Banken icke fullgör sina åligganden, sä äger hvar och en af Sveriges innebyggare rättighet alt i förekommande Iransactiouer man och man emellan antaga till grund det värdemått, som han anser lämpligast.
Såsom bekant är, gäller i närvarande ögonblick icke annat än guld och silfverpjeserne samt Bankens sedlar såsom myut i Riket.
Men i den händelse Banken icke kunde uppfylla siu bestämmelse, inträffar det fall, då man bör äga rätt 558 Den 28 Januari. att kunna antaga andra nationers mynlbestäinningar.
Vi känna ganska väl, alt det finnes stater, som icke äga något eget mynt.
Sådant är förhållandet i Schweitz, der Fransyska francstycken circulera man och man emellan och der detta mynt utgör den egentliga värdemätaren.
Men en stat, der det icke finnes någon värdemätare, vore ganska beklagansvärd.
Jag skulle tro, att frågan är af den vigt, att man, under bibehållande af den grundsats, att Bankens sedlar icke såsom mynt i Riket anses längre, än de varda med silfver inlöste, pä sätt förra Const.Utsk:s förslag innehåller, bör söka förebygga faran för en försummelse derutinnan, genom ett allvarligt och bestämdt reglemente för R.
St:s Fullmäktige i Banken, deruti dem ålägges att fullgöra en sådan invexlingsskyldighet; och då tror jag, att deruti ligger en vida större garanti, än uti det stadgande nuvar.
Const.Utsk. föreslagit.
På dessa skäl tillstyrker äfven jag R. os Ad. alt antaga förra Riksdagens Consl.Utsk:s förslug i detta ämne, och anhåller vördsamt om propos. derpå.
Äfven jag har åtskilliga betänkligheter att antaga hvad Const.Utsk. här föreslagit, emedan jag anser dessa stadganden gifva anleda, till tvetydighet.
Således vill jag i afseende på första punkten anmärka, att då der står: ”Dessa sedlar skola vid anfordran efter deras lydelse, af Banken med silfver inlösas”, så skulle det kunna vara osäkert, huru det antal af omkring 1^ million gamla sedlar, sorn lyder å riksdaler specie, skola inlösas; ty om dessa sedlar, vanligen specie kallade, skulle efter deras ordalydelse inlösas af Banken med silfver, så skulle det ske till högre värde, än de nu verkligen i bandel och vandel äga.
Hvad deremot den sista punkten beträffar, så skulle jag tro, att om så olyckligt någon gång skulle hända, att Banken bruste i fullgörande ö o o O ' o af den inlösningsskyldighet, sorn åligger densamma, så skulle Ständerne, då de i anleda, deraf sammankommo, vara af ett sådant stadgande i grundlagen förhindrade alt vidtaga sådane åtgärder, hvarigenom
Banken sattes i tillfälle alt åter börja och fortsätta sin invexling af silfver emot bancosedlar; ty Ständerne voro deraf förbjudne, att uppdraga ät Banken alt vidare utgifva några nya sedlar, åtminstone skulle man då vara nödsakad att organisera en alldeles ny bank efter alldeles nya grunder.
Någon R.
St:s Bank skulle icke då mer äga rätt att utgifva sedlar, hvilka såsom mynt i Riket må gälla.
Af dessa skäl föredrager jag det förslag, som vid förra riksdagen framställdes, framför det nu uppgjorda.
Men skulle det förra icke lyckas blifva R. o. Ad:s gemensamma tanke, så anhåller jag att Ståndet ville så gerna afslå alltsammans och blifva vid det gamla.
Hr von Hartmansdorff, A o g.:
Det är med särdeles tillfredsställelse, som jag bär hör så många anmärknu- göras emot det förslag Const.Utsk. afgifvit i denna fråga.
Inom Utsk. har jag yrkat den mening, som Frih.
Raab här uttalat, ehuru jag der icke reserverade mig, emedan jag i vigtigare mål än - Den 28 Januari. 559 dock nödgals afgifva så mångå och så långa reservationer samt jemväl emedan jag tyckte, att när saken blifvit något så när afgjord enligt min önskan, så borde jag dermed vara tillf redsställd.
Men när jag nu bör, att många ledamöter äro af min mening, vill jag åter söka göra benne gällande.
Mig bar det synts, som skulle en förändring i 72 § vara behöflig, emedan det nn der beflnleliga stadgandet är obilligt, om icke något tillägg dertill göres.
Der står nemi.: ”ägande R.
Man har sålunda tillagt R.
St. rättighet att utgifva ett betalningsmedel, som dock icke äger mynts värde, med mindre det tillägg göres, som Frih.
Raab omnämnt och som förra riksdagens Const.Utsk. äfven uppgjort, nemi. att rättigheten för Ständerne alt betala med papper icke räcker längre än Släuderne med silfver infria detsamma.
Ett sådant tillägg bör, enligt min tanke, nödvändigt göras på detta ställe; oell om det göres i de ordalag, som förra Const.Utsk. föreslagit, så är det, enligt min öfvertygelse, fullt tillfredsställande.
De ordalag deremot, som nuvar.
Const.Utsk. föreslagit, hafva verkligen de brister, som man dervid anmärkt.
Likväl icke den, som Hr Mannerskantz funnit i orden: ”dessa sedlar skola vid anfordran efter deras lydelse, af Banken med silfver inlösas.”
Han tror nemi., att följden af dem möjligen kunde blifva, att de gamla transporlsedlarne, som lyda på specie, måste af Banken inlösas med silfver till högre pris, än hvad de verkligen nu äro värda.
Deremot får jag erinra, att dessa sedlar komma att, i alla händelser, inlösas efter de grunder, som vid 1830 års realisation bestämdes; så att, efter min förmening, icke någon anledning lill tvekan i detta hänseende förefinnes mot Frih.
Jag hemställer derföre, att Ståndet mätte, såsom sin gemensamma lanke, förklara, att förändringens ordalydelse bör öfverensstämma med del förslag, som vid förra riksdagen af dåvarande Const.Utsk. uppgjordes, och som då, på sätt Frih.
Hermelin anmärkt, af alla 4 Stånden antogs.
Jag har väl icke reserverat mig emot detta förslag, men jag har likväl icke instämt i den sednare delen, emedan jag icke ansett den behörig.
Det första mom. tillkom af det skäl, att man ansåg, att något stadgande borde linnas i grundlagen, hvilket tillförband Banken att inlösa sina sedlar efter deras ordalydelse, då Ständerne ägde en i grundlagen förvarad rätt alt genom Banken gifva ut mynt.
Jag hade ingenting emot ett sådant stadgande, men deremot kunde jag icke gilla det förslag, som gjordes vid 1834 och 1835 årens riksdag, och som innehöll tillägget: ”så länge de efter deras lydelse, af Banken med silfver inlösas.”
Denna ordställning ger nemi. tillkänna en slags afvaktan på en tidpunkt, dä Banken icke skulle fullgöra sina förbindelser, och en sådan förutsättning af Ständerna fann jag icke lämplig, då Banken är under Ständernas egen garanti. 560 Den 28 Januari.
Det sednare af Utsk. föreslagna tillägget har jag icke tillstyrkt, emedan jag anser det öfverflödigt, äfvensom jag icke kan neka, att jag finner till och med det första teinligen likgiltigt, emedan det faller af sig sjelf, att Banken skall inlösa sina sedlar med silfver.
Om den olyckan skulle inträf fa, att Banken icke kunde inlösa sina sedlar med silfver, och dessa sedlar, till följd af det vid förra riksdagen föreslagna tillägg, således skulle upphöra att vara mynt, så får jag fråga: hvad skulle då blifva mynt i Sverige?
Utom bancosedlarne hafva vi nemi. endast privatbankssedlar, som med bancosedlar skulle inlösas.
Om i sådana städer som Hamburg och Liibeck icke finnes något eget mynt, så hafva de likväl sin egen bank, i hvilken silfvervärde räknas.
Schweitz är omgifvet af många länder, derifrån det förskaffar sig mynt, och i de trakter, sorn gränsa till Frankrike, går t. ex. Fransyskt mynt i rörelsen.
Likväl slås äfven mynt i Schweitz.
En jemförelse emellan dessa städer eller denna lilla stat och våra förhållanden är derföre icke riklig.
Något mynt måste i alla händelser finnas, emedan man Icke kan vara det, förutan, och om Banken skulle brista i sina förbindelser, så är det Ständernas pligt att återställa Banken i det skick, att den återigen kan inlösa sina sedlar.
Ehuru jag skulle önskat en annan ordställning, anser jag således ändå Ulsk:s närvar, förslag vida bättre, än det vid förra riksdagen af B.
St. antagna, och ett ytterligare skäl för denna åsigt liar nyss af Hr Lagerhjelm blifvit antydt.
Då en bancolag är stiftad gemensamt af Konung och Ständer, med den garanti, som delta innebär, så tillåter jag mig tro, alt del nu föreslagna tillägget icke är bland dem, sorn kunna anses högst nödiga och nyttiga; men dä fråga en gång derom blifvit väckt, så vill jag likväl äfven med min röst bidraga till dess antagande.
Deremot afstyrker jag B. o. Ad. att antaga det andra framställda alternativet.
Man skulle nemi. kunna tänka sig, och Ständerna hafva redan förutsatt möjligheten deraf, alt Banken med full tillgång af silfver, dock kan sättas ur tillfälle att verkställa sin silfverutvexling för dagen.
1 händelse, t. ex., Stockholm anfalles af en fiende, så är det Fullmäktiges ovillkorliga pligt alt genast söka undanskaffa Bankens redbarheter, och vexliugen mäste då för någon tid afbrytas.
Skulle nu grundlagens bokstaf innehålla, ali dä vexlingen upphör, de gångbara sedlarne icke mera komma att gälla, så skulle deraf den största villervalla uppkomma.
Jag har bort en ledamot säga, alt om vexlingen genom en tillfällighet blefve inställd, så skulle också Banken derigenom vara för alltid förmenad alt åter börja sin silfverutvexling.
Jag tror icke, att man så skall lyda bokstafven, ty om det möjligen skulle kunna hända för en kort tid, att
Banken icke verkställer sin vexling, så är det Banken väl förmenadt att under denna tid utgifva sedlar; men Den 28 Januari.
501 men deremot kan jag alldeles icke sa förstå denna punkt, att Banken derigenom skulle vara bunden, sedan den åter inträdt i sitt rätta förhållande.
Jag liar således icke den ringaste betänklighet vid att antaga äfven den sista punkten.
IIr Gunther, Claes Ephraim:
Jag skulle helst vilja dela Gr.
Horns åsigt, alt, då man i det ämne, hvarom här är fråga, har en banklag, stiftad af Konung och Ständer gemensamt med civillags kraft, något särskildt stadgande derom i grundlagen icke skulle erfordras; men om man icke anser en civillag vara nog betryggande, och derföre vill hafva ett sådant stadgande inlagdt i grundlagen, så kan jag icke finna Const.Utsk:s nu uppgjorda förslag på något sätt tillfredsställande, utan anser för min del vida bättre det förslag, som uppgjordes vid 1S34 — 1835 arens riksdag, och af alla fyra Stånden antogs vid sista riksdagen.
— Man har sagt, att orden: ”dessa sedlar skola vid anfordran efter deras lydelse, af Banken med silfver inlösas”, borde vid denna § tilläggas, derföre att Banken i den föregående meningen fält sig tillagd rättigheten att utgifva sedlar, som för mynt i Riket må erkännas.
Insätter man här rättigheten, säges det, så bör man också insätta skyldigheten.
Men en i lag medgifven rättighet är alltid ganska lätt att göra gällande endast till följd af lagens medgifvande, då deremot en stadgad skyldighet är lika lätt att befria sig ifrån, så framt ingen påföljd för dess underlåtande är dervid fästad.
Det är icke nog, alt man i en lag föreskrifver hvad som bör ske, man måste äfven föreskrifva hvad sorn blifver påföljden, om lagen icke efterlefves.
Nå väl, svaras det:
Utsk. har sökt att stadga en sådan påföljd i det sednare alternativet.
Men detta är icke nog, enär de båda tilläggen måste vara alldeles oskiljaktiga, och följaktligen böra i ett moment sammanföras.
Jag klandrar således, i främsta rummet, att Utsk. så afdelat sina båda momenter, att Utsk. tyckes förutsätta, att det ena kan antagas utan det andra; och ännu mera ogillar jag de ledamöters åsigt, sorn yrkat, att man skulle bifalla det första och afslå det sednare.
Jag kommer nu till frågan, om icke det vid förra riksdagen antagna förslaget är bättre i afseende på den föreslagna påföljden.
Jag abstraherar härvid till en början helt och hållet den omständigheten, att det redan i ämnet finnes en banklag; ty man tyckes förutsätta, att den icke är tillräcklig, och man vill hafva ett stadgande i grundlagen.
Det stadgande, som der hittills funnits, går derpå ut, att Bankens sedlar i alla händelser skola vara gällande såsom mynt; och följden häraf har varit, alt den som utlemnat sitt silfver till en låntagare, har nödgats att emottaga i liqvid bancosedlar, äfven i de tider, då Banken icke har inlöst dem med silfver.
Deruti ligger verkligen ett stort fel i grundlagens närvarande redaction, som man 1830 sökte hjelpa genom den allmänna banklagen, och som man 1834 ytterligare sökte hjelpa i grundlagen, genom den föreskriften, G H. 71 502 Den 28 Januari. att Bankens rättighet alt utgifva sedlar, sorn för mynt må er kännas, endast skulle räcka så länge, som dessa sedlar med silfver inlösas.
I samma stund, som detta icke sker, skulle också långifvare!) vara berättigad alt vägra af sin låntagare emottaga Bankens sedlar såsom liqvid för den gjorda försträckningen; och det liirer ej kunna bestridas, att detta vöre det rättsenligasle.
Men, säger man, hvarmed skulle då låntagaren betala?
Naturligtvis med mynt, då intet myntrepresentativ finnes.
Mea nu finnes icke eller något mynt, säger man, och jag medgifver gerna, att vi hafva alltför litet silfver och guld i landet, för att dermed bestrida alla liqvider.
Det blefve derföre en absolut nödvändighet för hegge statsmakterna, att så fort som möjligt anskaffa några andra myntrepresentativer i stället för de förkastade, och just då liar det äldre redactionsförslaget den stora fördelen med sig, att statsmakterna kunna vid samma riksdag, som en sådan händelse inträffar, bestämma ett annat myntrepresentativ, hvilket de deremot efter Const.Utskrs nu uppgjorda förslag icke kunna göra förr, än efter en ytterligare grundlagsförändring och följaktligen en tidrymd af två riksdagar.
Man har anmärkt, att det skulle vara hardt, om Banken skulle förlora sitt privilegium att utgifva myntrepresentativer endast för en tillfällig förlägenhet och deraf förorsakad stoppning för endast några få dagar; men, mine Hrr, det är just, det första förslaget, sorn precaverar häremot, emedan det innehåller, att sedlarne gälla för mynt, så länge de mot silfver inlösas.
Händer det, alt de icke inlösas, så gälla de icke, men i samma stund de åter inlösas, återfå de sin gällande kraft, hvilket deremot efter sista förslaget alldeles icke är fallet.
Jag har åtminstone ej kunnat härleda en sådan mening från ordalagen i förslaget, och Gr.
Horn måste hafva orätt deruti, att dessa ordalag kunna och höra tydas så, att Banken skulle återfå den en gäng förlorade rättigheten, om den ånyo började sin vexling.
— Jag skulle således vilja instämma med deni, som önska, att R. o. Ad. ville såsom sin gemensamma tanka antaga den redaction af 72 § Reg.F., som af 11.
St. vid sisth riksdag beslöts.
Om fråga vore att antaga detta förslag, så skulle jag hafva mycket att invända emot dess ordalydelse, och tror mig jemväl kunna bevisa, att det förslaget, som af R.
St. vid förra riksdagen antogs, icke eller var riktigt eller ändamålsenligt; men som detta förslag efter 56 § 2 mom.
Reg.F. ovillkorligen, åtminstone till någon del, skall komma att hvila på bordet till nästa riksdag, sä måste jag säga, att jag icke finner det löna mödan att yttra mig deröfver, öfVertygad derom, att om det också vid nästa riksdag skulle af R.
St. godkännas, så kunde det i alla fall icke komma att af K. M. i nåder fastställas.
Efter den fullständiga utredning af frågan, som Hr Gunther lemnat, har jag intet att tillägga, Den 28 Januari.
5G3 ulan får blott yrka, alt R. o. Ad. såsom sin gemensamma tanka antager Frih.
Raabs förslag; men jag mäste lill Hr von Hohenhausen lemna den förklaring, att jag icke påstått, att Ranken icke skulle äga rätt att åter börja vexling, jag påstod blott, att Banken icke skulle kunna, utöfver den befintliga sedelstocken, utgifva några nya sedlar.
Atskillige talare hafva yrkat, att såsom R. o. Ad:s gemensamma tanka skulle till lltsk. återremitteras den redaction, som vid förra riksdagen blef af de fyra RiksStrn antagen.
Jag tror, att denna redaction innebär en tvetydighet, hvarföre den också vid Utsk:s behandling icke vann dess bifall.
Om man läser 72 § Reg.F., sådan den nu är, och dertill lägger den ifrågavar. ordalydelsen, sä skulle sista mom. komma att låta sålunda: ”Ägande R.
St. aliena rätt att genom Banken utgifva sedlar, sorn för mynt i Riket må erkännas, så länge de, efter deras lydelse, af Banken med silfver inlösas;.” Således skulle efter ordagrann tolkning häraf följden blifva, alt de icke vidare för mynt i Riket må erkännas, så länge de icke efter deras lydelse inlösas.
Så snart derföre som Banken upphörde att utvexla silfver, så hade de utelöpande sedlarne intet värde.
Huru skulle det då gå lill man och man emellan?
All rörelse skulle ju då afstanna.
Utsk:s mening bar deremot varit, att förekomma att någonting sådant åtminstone icke mera än en gång skulle inträffa; ty i och med detsamma som det inträffade en enda gång, sä vore Banken förlustig sin rättighet att utgifva sådana sedlar, som för mynt i Riket må erkännas.
Skulle man deremot bibehålla
Banken vid denna rättighet, oaktadt den icke fullgör sina förbindelser, sä vore det att uppmuntra Banken alt icke fullgöra dem, hvarpå jag icke kan ingå.
När man gifvit Banken en rättighet, som motsvaras af en bestämd skyldighet, så bör man väl också ålägga Banken något ansvar om den icke fullgör denna skyldighet, och ett sådant ansvar har Utsk. funnit böra bestå just i förlusten af sjelfva rättigheten.
Men icke är det derföre Banken betaget, att inlösa sine utelöpande sedlar.
Denna Bankens skyldighet qvarstår i alla fall.
Sedermera beror det på Konung och Ständer gemensamt, alt återgifva Banken dess privilegium, om den kommer att inrättas på solidare grunder, och detta hör icke fä bero ensamt på den, som varit vällande till förlusten af detta privilegium.
Här har blifvit rätteligen an märkt af Hr Gunther, att någon påföljd mäste stadgas för Banken, om han icke fullgör sina förbindelser; i annat fall äro Rikets innebyggare utsatta för samma äfventyr som förut, nemi. att
Banken underlåter inliisa sina sedlar med silfver och att sedelhafvare!! får binda skadan vid sitt hen, såsom man säger.
Nu är frågan, hvilken påföljd skall man flista vid Bankens uraktlåtenhet häraf?
Const.Utsk:s förslag vid förra riksdagen stadgade, efter mia tanka, den lämpligaste påföljden, nemi. att om 564 Den 28 Januari.
Banken icke inlöser sina sedlar med silfver, så upphör hans rättighet att kunna påtvinga någon sina sedlar.
Men, säger man, hvilka olägenheter skulle icke uppkomma i sådant fall?
Funnes i Riket silfver i omlopp för småmynt och sedlar endast för större belopp, såsom i andra väl beställda stater, så vore olyckan mindre; men som i vårt land endast sedlar finnas i rörelsen, så klefve olyckan så stor, att R.
St., efter min förmening, icke lära äfventyra cn sådan händelses inträffande.
Det är således just deras egen fruktan för alt bringa sig sjelfva och andra i sådana svårigheter, soin_ kommer alt afhålla dem från att låta Banken vara oredlig i sina förbindelsers fullgörande.
Detta äfventyr medför äfven, efter min tanka, den största säkerhet, derför att Banken erhåller tillräckliga medel att fullgöra sina förbindelser.
Vill man åter gå så beskedligt tillväga, som Utsk. här gjort, så blir saken ungefärligen lika oviss sorn förut.
Man förbjuder
Banken att göra bankrutt, och dermed väl.
Men det är detta, som man skulle hindra Banken att någonsin kunna göra, och det kan, efter min tanka, icke ske på annat sätt,, än genom den kraftiga åtgärd, som vid förra riksdagen godkändes.
Om man nu deremot tänker sig, att Utsk:s förslag antoges, eller också att 72 § Reg.F. finge qvarstå orubbad, såsom Frih.
Cederström tycktes anse bäst, så Klefve följden, alt Banken möjligen upphörde att inlösa sina sedlar med silfver, och att en hvar, som äger någon fordran, blir tvungen emottaga sedelmyntet för fullo, ehuru lågt della fallit i värde.
Det är detta sätt att behandla Bankens sedelinnehafvare, som jag anser böra upphöra, och det genom ett så allvarligt stadgande, sorn det ifrågaställa.
Jag får således ytterligare anhålla, att R. o. Ad. mätte, såsom sin gemensamma tanka, antaga Frih. Raabs förslag.
Hr Gunther har anmärkt emot Utsk., alt det har framställt två allernaiiver.
Det är likväl icke två alternativer, utan tvenne af hvarandra oberoende momenter.
Jag vili icke neka den satsens riktighet, alt om ett åliggande skall finnas, så bör äfven ett ansvar finnas.
Men Hr Giinthers eget förslag innehåller ingen påföljd.
Der står endast, att Bankens sedlar skola gälla, sä länge de inlösas med silfver.
Den påföljd, som delta innebär, drabbar icke Banken, utan Riket; ty följden blir att intet mynt finnes i Riket.
St. vid en sådan händelse icke äro tillsammans, så måste ju den största oreda genom detta stadgande i grundlagen uppkomma.