Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gud, hvad dessa sista veckor i Strömstad voro odrägliga!
Jag var ofta retlig, Gud förlåte mig, jag är ibland icke så kärleksfull, som jag ville vara, emot Elise och jag gör mig de häftigaste samvetsförebråelser deröfver.
Men ingen vet hur svårt det är att vara jemn och lugn, då man har en beständig, af ingen anad strid inom sig.
Och nu tillstundar vintern!
Vi ha just nu flyttat in i en charmant våning på Hamngatan.
Elise får det allra lilla sötaste rum; vi hålla nu på med att dekorera och möblera det.
Ernst vill ge henne en möbel i ljusblått siden, men jag har prutat emot, hon får nöja sig med ylle så länge.
Han, som är så förståndig annars, blir alldeles hufvudlös, då det gäller Elise.
Hvad föräldrar, i synnerhet fäder, ändå äro löjliga, när de så der falla i extas öfver sina egna barn!
Elise är emellertid öfver all beskrifning söt.
Hon har utvecklats under denna sommar, hennes figur har blifvit fyllig och smidig och hon rör sig med större säkerhet.
Hon är dessutom det älskligaste, blidaste väsende man kan tänka sig.
Jag skickar dig härmed hennes porträtt.
Har du någonsin sett vackrare ögon?
Tycker du de äro lika mina?
I Strömstad fick jag visserligen beständigt höra, att hon hade mina ögon, men jag tycker det icke sjelf, jag undrar om ej hennes äro vackrare.
Jag skulle gerna vilja veta hvad Ernst tänker derom.
Ja, det blir nog ingen rolig vinter, den som nu stundar.
Jag gäspar vid tanken på alla de baler, der jag skall sitta och nicka under danserna.
Ernst är deremot mycket intresserad af att få föra ut Elise, och som vi ha ett ovanligt stort umgänge, kommer hon nog att vara mycket med.
Ack, de männen, de äro sig då alltid lika!
Ibland frågar jag mig sjelf, om Ernst skulle vara lika svag för sin dotter, ifall hon vore ful, och då faller det mig in att vår Herre borde pröfva honom med att låta både mig och Elise få smittkopporna.
Det vore just rätt åt honom!
Emellertid vill jag nu använda all min smak och uppfinningsförmåga, för att få Elises toalett rigtigt fulländad.
Hvad mig sjelf beträffar skall jag, för att behaga Ernst, kläda mig som förra året – laga så att mina klädningar få rynkor kring lifvet, och välja de fulaste färger.
Jag har alltid tyckt att snusbrunt är on ovanligt missklädande färg – i morgon skall jag gå och beställa en hatt i den färgen.
Om jag blott slapp att begagna mössa – mitt hår är verkligen så tjockt och tungt.
Men Ernst blir alltid vid godt lynne, då jag kommer i mössa, och vid ännu bättre, ju större och fulare den är.
Tack för ditt vänliga erbjudande att vilja skicka mig »Familjen» af Janet.
Ernst gaf mig förra året på min födelsedag en bok med titeln »Modern, hennes pligter och bestämmelse, mål och förhoppningar».
Det skall utan tvifvel bli mycket intressant att läsa dessa böcker.
Au revoir till härnäst, min käraste vän!
Jag väntar med otålighet bref ifrån dig.
Dina små föreläsningar verka så lugnande på mitt upproriska sinne.
Kunde du blott för alltid bringa det till ro!
Tack för din långa epistel, som dock föreföll mig kort, så intressant var den!
Att den så länge fått ligga obesvarad, beror derpå, att jag ej haft lust att skrifva, och som du vet, skrifver jag endast då hågen faller på mig.
Hvad du sade om resignation kan nog vara sant, men vet du hvad resignation egentligen är?
Den är icke annat än förtviflans tvillingbroder, fastän den har ett annat temperament, fastän den är lugn och kall, då förtviflan rasar.
Den är egentligen icke annat än en hård, frusen, tårlös förtviflan.
Derför, ser du, vill jag icke vara resignerad.
Gud ske lof att våren kommer, att dagarne bli längre och ljusare!
Förstår du hvad det vill säga att känna sig rigtigt uttråkad?
Om du icke det gör, skulle jag kunna ge dig besked derom.
Allt ifrån januari månad ha vi oupphörligt varit borta.
Elise är oerhördt road af baler, och jag undrar ej derpå, ty hon har varit säsongens mest firade unga flicka.
Jag försöker visserligen att hålla emot litet, det kan icke vara nyttigt för henne att jemt vara borta, men Ernst är ända till löjlighet svag, han bokstafligen går upp i Elises vilja och önskningar.
Således fara vi qväll efter qväll på bjudningar, och Elise dansar och roar sig och blir för hvarje gång mera begifven derpå.
Ack, jag kan icke klandra henne, hon dansar alldeles som jag dansade, passioneradt, utan trötthet eller ansträngning.
Jag undrar om jag ännu skulle kunna dansa så.
Jag tror knappast, jag har blifvit så gammal på det sista året.
Medan Elise dansar, sitter jag i salongen med de äldre fruarna.
Der är särdeles angenämt och hvilken spirituell konversation, man brukar föra der!
Fru S. lärde mig i går ett utmärkt sätt att lägga in gurkor.
Det kunde jag icke förut och det var mycket intressant att få reda på.
Sedan berättade hon mig att hennes ena son börjat i Beskowska skolan, och att den andra hade så svårt för matematik.
Det visste jag verkligen icke heller, och det var nästan ändå intressantare att få veta.
Emellertid tycker jag att Ernst har om möjligt ändå tråkigare än jag.
Han spelar hela tiden kort, preferens eller vira eller hvad det nu är, förutom när han står i salsdörren och njuter af att höra hur herrarne beundra hans vackra dotter.
Jag frågade honom i morse, om han tycker det är mycket roligt att spela kort så der qväll efter qväll.
»Nej det tycker jag visst icke», svarade han, »men hvad skall man taga sig till på dessa odrägliga baler?» – »Man skall göra som jag», svarade jag, »man skall sitta på en stol och se på de dansande eller tala med fruarna.
Du kan ej tro hvad det är roligt».
Han såg halft tvekande på mig.
Jag talade så allvarligt, att han visst trodde att jag menade hvad jag sade.
I dag skola vi på teatern, der vi ej varit på ett par veckor.
Ernst vet att jag helst går på stora teatern, emedan jag älskar musik, men han har tagit biljetter till dramatiska teatern, derför att Elise är mest road af dramer ...
O min vän, jag lider ... jag lider mera än ord kunna säga af det lif jag tvungits in i!
Det rasar stundom en strid inom mig, som vill qväfva mig med sin våldsamhet.
Gud har gifvit mig allt – allt hvad en dödlig kan begära, det fins ingen som icke kallar mig den lyckligaste qvinna, och jag är dock den olyckligaste.
Skall jag säga dig hela sanningen?...
Jag älskar min make outsägligt, glödande, jag kan icke uthärda som det nu är ... hans ljumma vänlighet är mig vämjelig ... det vore lättare att fördraga hans hat.
Jag kan icke blifva gammal ... jag kan det icke ... jag är ännu ung ... blodet bränner i mina ådror ... det är som hade jag inom mig en naturkraft, mot hvilken jag flämtande kämpar och som till slut skall besegra mig och föra mig bort med sig.
Hur jag under detta år kämpat och bedt för att besegra mig sjelf, det kan icke omtalas, det är en af dessa tysta, förtärande strider, dem endast Gud ser.
Och nu, efter så mycken strid, så många böner – hvart har jag kommit?
I denna stund käns det som hade jag en orm i mitt bröst, det är som hatade jag mitt eget barn ...
Jag kastade mig brännande och orolig af och an i bädden.
I den gråaktiga morgongryningen såg jag Ernsts hufvud, som hvilade så lugnt och orörligt mot kudden.
Han sof jemt och djupt.
En obeskrifligt harmonisk förnöjsamhet låg utbredd öfver hans ansigte.
Hvad det var ädelt och manligt!
O Gud, hvarför skall qvinnan så länge bibehålla sin ungdomstid, sin poesi, hvarför skall hon vara så trofast, så innerlig i sin kärlek, då mannen blir lugn och kall?
Hvarför kan hon icke glömma, då han glömmer?
Jag borrade mitt hufvud in i kudden och grät, så att mina snyftningar ljödo som dofva, sönderpressade skrik ...
Nej, icke mer härom!
Tårarne strömma ur mina ögon och fläcka papperet.
Jag frågar ibland mig sjelf, om jag är en dålig qvinna.
Elise, min lilla Elise, förlåt mig!
– – Bed Gud för din stackars vän
I allra största hast endast några ord, bästa Adelaide, för att underrätta dig om att Elise är förlofvad!
Det är ett charmant parti, en ung baron L., en i alla afseenden distingerad person, älskvärd, bildad, vacker och mycket förmögen.
Jag kände redan förut hans mor, hon är ett förtjusande fruntimmer.
Elise har alldeles intagit sin nya slägt, svärfadern, gamle baron, är nästan lika betagen som den unge, och svärmodern älskar henne redan som en dotter.
Ack, min lilla älskling, måtte hon bli lycklig!
Gud beskydde henne!
I går vexlade de ringar och sedan hade vi middag för den närmaste slägten.
Elise var hänförande, i en klädning af ljusblå silkesgrenadin, brocherad med sammet.
Arthur, fästmannen, var rigtigt yr af förtjusning, svärföräldrarne och den nya slägten idel vänlighet – allt var lycka och solsken.
Den ende som ser vemodig ut är Ernst, han talar redan om hur dystert och tomt det skall bli i hemmet, då Elise är borta.
Älskligt och finkänsligt mot mig eller hur?
I dag skola vi på visiter – sedan följer en hel rad af bjudningar för de nyförlofvade.
Du kan ej tro hur förvirrad och underlig jag känner mig.
Det kom så hastigt och oväntadt, Elise redan förlofvad, hon är ju icke mera än sjutton och ett halft år!
Det är för tidigt, alldeles för tidigt, jag vet det, jag ...
Nu hinner jag ej mera, vagnen är framme, Elise tittar färdigklädd in genom dörren och ropar på mig ...
Arthur står bredvid och hviskar kärleksjoller i hennes öra ...
nu hör jag hur de smekas och skratta i rummet utanför.
Ack den gamla, sedan verldens början berättade sagan, alltid, alltid den samma, och alltid lika ny och skön!
Farväl, kära vän!
Ack de barnen, hvad de äro komiska, jag måste rigtigt skratta åt dem!
Elise, stora, gamla flickan springer nu rundt omkring salsbordet, andfådd och skrattande, och hennes fästman efter.
Det är verkligen tid på att jag gör slut på deras lek!
Hasteligen din
Ditt sista bref skulle ge anledning till en lång, liflig diskussion, om vi nu kunde träffa hvarandra.
Tack för alla dina vänliga, kloka råd; kunde jag blott följa dem, skulle allt vara bra, men ack ...
Du säger till mig: lef för din man och ditt barn, glöm dig sjelf, tänk blott på ditt hem, var lycklig genom andras lycka!
Nåväl, allt detta är lätt att säga och till det yttre äfven lätt att följa, men att i en inre, djupare bemärkelse lefva som du uppmanar mig – kan jag väl det, har jag krafter dertill?
Jag har under denna tid, mera än någonsin förr under hela mitt lif, grubblat öfver menniskan och detta underbara, mystiska, obeskrifbara, som kallas menniskosjälen.
Jag har börjat fundera öfver huruvida det egentligen under vissa förhållanden är möjligt för oss att segra öfver våra passioner och känslor – huruvida icke en mördare, som dödar, en vällusting, som öfverlemnar sig åt sin böjelse, måste handla som de göra, emedan de äro svagare än den lidelse som beherskar dem – huruvida icke dygdiga och hederliga menniskor egentligen äro sådana, emedan de icke ha lust för någonting annat?
Jag föreställer mig att i menniskolifvet, sedt i stort, finnes det en hel fond af onda och mörka lidelser, hvilka allt emellanåt måste bryta fram, och som äro lika omöjliga att hindra som att hindra en naturkraft.
Jag vet nog att detta är förfärliga läror, och att yttersta konseqvenserna af dem blifva, att vi äro viljelösa som djur, men jag kan icke låta bli att tänka något dylikt, då jag ser hur gagnlösa mina egna strider äro.
Ingen menniska kan mera innerligt än jag vilja och försöka vara god och ren.
Segrar icke jag, då segrar ingen.
Och jag tycker i stället att jag blir allt sämre och sämre.
Fula, lumpna känslor, åt hvilka jag icke ens kan gifva namn, vakna hos mig.
Du kan ej tro hvilket besynnerligt, exalteradt själstillstånd jag kommit in i.
Hela min varelse skälfver och bränner, som naturen strax före ett oväder.
Jag har ibland de allra galnaste idéer, jag vill företaga mig någonting, skrämma Ernst ... jaga upp honom ur hans säkerhet ...
Jag har äfven mycket tänkt på hvilken förunderlig verkan äktenskapet har på en del män.
Jag vet icke hur jag skall uttrycka mig, men det är som om det toge ifrån dem någonting, gjorde dem till gubbar i förtid.
Ernst är den bästa af äkta män, god, kärleksfull, trogen, men ändå, det är någonting i hans känslor som har dunstat bort – någonting som jag ännu har qvar i mina.
Är det då så att äktenskapet – detta trygga medvetande af eganderätt – gör mannen likgiltig?
Skulle det vara annorlunda, om jag vore hans älskarinna, om han behöfde frukta att förlora mig?
Skulle han då se att jag ännu är vacker, skulle han då tillåta mig att vara ung, och att känna som en ung qvinna?
Det är märkvärdigt hvad han sjelf blifvit gammal och hvilken mängd af gubbvanor han fått!
Hans lif är till den grad angenämt, fridfullt, behagligt, han är rigtigt typen för en exemplarisk äkta man.
Han börjar nu att kalla mig »gumma», något som jag afskyr ännu mer än »mamma», och fastän jag har det allra tjockaste, mörkaste hår, utan ett grått hårstrå, talar han om att vi redan ha gråa hår.
Sådant pinar mig ...
Hur småaktig jag ändå är?
Hvarför skall jag fästa mig vid dylika bagateller?
Jag vet ju att han älskar mig, att han skulle låta hugga af sin hand för att bereda min lycka.
Men det är icke nog för mig!
Jag längtar efter någonting annat – jag längtar efter kärlek, skönhet, poesi ...
Du ber mig säga någonting om Elise.
Ja, Elise är lycklig, mycket lycklig.
Mera kan jag ej säga – detta är ett ämne som jag lider af att tala om.
Åsynen af hennes sällhet gör mig ibland förtviflad.
Jag börjar tro att jag är en dålig qvinna och att det till slut skall gå illa för mig.
Den 26 Oktober.
Jag är öfverhopad med göromål, jag håller nu som bäst på att ordna Elises utstyrsel, och mitt bref i dag gäller blott en anhållan att du ville hafva godheten skicka mig ett mönster på dina örngått.
Min sömmerska, som i parentes sagdt, syr alldeles utmärkt, hör för öfrigt just icke till de mest genialiska personligheter, och kan omöjligt förstå hur jag vill hafva det, utan att få ett prof derpå.
Jag och Beate, Elises svärmor, fara nu hvarje förmiddag omkring i bodarne, för att göra uppköp.
Pappa ger
Elise 10,000 kronor och hennes svärföräldrar lika mycket till utstyrsel.
Jag sjelf syr allt linne hemma, det roar mig ofantligt att ordna hennes trousseau och göra den så elegant och smakfull som möjligt.
Lilla Elise sjelf gör ingenting; hon blott sväfvar omkring på en sky af beundran och kärlek – blir hon icke totalt bortskämd, så är det tur.
För öfrigt råder det mellan oss och våra blifvande slägtingar en harmoni, som är rigtigt underbar; man gör icke annat än beundrar och komplimenterar hvarandra; Ernst trifves förträffligt med sin nya svärson och sjunger hans lof ifrån morgon till qväll.
Det är en lycka, som nästan är öfverväldigande!
En af mina bekanta sade häromdagen åt mig: kan det väl på jorden finnas en menniska, som haft mera framgång i lifvet än du!
Nej – svarade jag – det fins det troligen icke.
Ibland känner jag mig litet ensam, det kan jag ej neka till.
Om förmiddagarne arbetar jag, så att då hinner jag ej känna hvarken sorg eller glädje; men om eftermiddagarne, då Ernst sofver middag – af finkänslighet mot Elise sofver han numera alltid dubbelt så länge som förr – och de begge förlofvade sitta och svärma i en soffa, då sitter jag ensam och tänker, och mina tankar och jag inverka numera icke godt på hvarandra.
Jag önskar att Elises bröllop vore förbi.
Det är besynnerligt, jag ser bort mot denna tidpunkt som mot någonting ljusnande och bättre.
Jag vet icke hvad det är – kanske blott detta lockande, som en dunkel framtid alltid har för ett oförnöjdt sinne.
Elise helsar dig, hon vet att jag skrifver.
Hon ber mig säga att du måste komma på hennes bröllop.
Det samma säger äfven Din gamla trofasta vän
Bröllopsgästerna ha aflägsnat sig, Elise är borta, Ernst har gått till hvila, det är tyst och mörkt i våningen.
Att sofva är för mig alldeles omöjligt; jag sitter här ensam vid mitt skrifbord, och i tystnaden omkring mig är det som om jag lyssnade på mina egna känslor och tankar, så lefvande och starka brusa de igenom mig.
Den förflutna aftonen fyller hela min fantasi.
Elises ljufva ansigte med slöjan omkring, hennes tårar då hon vid afskedet kastade sig i min famn, den högtidliga vigselakten, brudgummens allvarliga, upprörda stämma, då han uttalade de betydelsefulla orden om kärlek i nöd och lust, talen, skålarne, de lysande toaletterna, sorlet från de pratande menniskorna – allt detta förföljer mig oafbrutet och spökar i min hjerna ...
Det var bra obeskedligt af dig, att ej hålla ditt löfte att komma på bröllopet; du skulle ha bott hos oss, och jag hade då haft någon att tala med i denna stund.
Jag behöfver det, ty mitt hjerta är öfverfullt,
Ack, min vän, hvilka minnen denna dag uppväckt!
Jag har gått som i en dröm; det har förefallit mig, som om jag genom något trollslag flyttats nitton år tillbaka, och som om jag klädt mig sjelf till brud, då jag klädde Elise.
Jag har lefvat med mitt barn, så som jag tror ingen annan moder gjort det.
Hvarje känsla, som gått igenom hennes själ, har på ett underbart sätt äfven omslutit min.
Jag har bäfvat med henne; jag har jublat och längtat som hon.
Ibland har jag frågat mig sjelf: är det jag eller Elise som känner så här?
Men då jag såg henne vid altaret, så ljuf och intagande i sin hvita drägt, så blyg och öm i sin nya lycka, då greps jag plötsligt af det djupaste vemod.
Jag tänkte på att hon kanske skulle komma att genomgå det samma som jag, kämpa samma strider, lida samma nederlag.
Jag skulle velat varna henne, säga henne att den sällhet hon nu tror evig, icke är annat än en dröm, som förr eller senare skingras, att för qvinnor, sådana som hon och jag, hvilka redan i lifvets första vårdagar få njuta dess fullhet, för dem komma också dagens tunga och hetta så tidigt uppå, att vi ej ha krafter att bära dem.
Jag var häftigt upprörd, då jag vid afskedet omfamnade Elise, och jag bad Gud att han måtte göra henne mindre känslig, mindre öm, mindre hängifven än hennes mor.
Sedan våra gäster farit, sutto Ernst och jag en stund i kabinettssoffan och pratade.
Är det icke underligt att han efter denna dag, som hos mig väckt så många minnen, icke sade ett ord om det förflutna, om vår bröllopsdag?
Han talade blott om Elise, om hennes lycka, hennes framtid, etc.
Men då han sade mig godnatt, omfamnade han mig innerligt, kysste mig flere gånger och hviskade: »ja, nu är det blott du och jag – nu är det som om vi vore unga och nygifta igen!»
Jag tryckte mig intill honom; en dallring af lycka genomilade mig.
Förstod han väl, anade han något af hvad jag kände i denna stund?
Klockan slår nu tre.
Godnatt, min vän!
Detta bref är säkert icke den enda påminnelse du i dag har om mig – säkert har du redan många gånger i tankarne mött
Väl tio gånger har jag satt mig ned för att skrifva till dig, men lika ofta har jag kastat ifrån mig pennan, lagt undan papperet och rest mig upp från skrifbordet.
Först i dag har jag verkligen kommit mig för, att börja och fortsätta ett bref.
Ack, min vän, hvad är ändå lifvet?
En lång, tråkig lexa, i hvilken vi lära oss att allting egentligen är ingenting.
Under ena hälften af vårt lif göra vi upp planer, förhoppningar, drömmar, blåsa såpbubblor, bygga korthus, under andra hälften stranda förhoppningarna, brista såpbubblorna, ramla korthusen.
Hvad återstår oss då, när qvällen kommer?
Om du visste hvilken dum, barnslig, öfverspänd fantasi jag hade!
Jag trodde att då Elise var borta, skulle jag få bli ung igen.
Men nu är den drömmen slut; jag är ånyo inne i den nyktra verkligheten.
För öfrigt föra vi det angenämaste lif.
Arthur och Elise äro beständigt hos oss eller vi hos dem.
Elise är den allra lilla sötaste husmoder; hon tycker icke illa om att nyttja mössa, hon, och tar för öfrigt på alla sätt och vis sin värdighet som fru i akt.
Det var så ytterst komiskt att i går höra henne tala om hushåll och tjenstefolk.
Hon utbredde sig i detta ämne med en säkerhet, som om hon varit gift i tjugu år.
Under dessa sista dagar har jag varit vid ett ovanligt jemt och lugnt lynne.
Jag undrar om jag icke håller på att bli gammal.
Jag kände mig nyss så trött af att ha gått uppför våra tvenne trappor, och i morse hittade jag fyra gråa hårstrån, då jag kammade mig.
Jag blef så glad, att jag måste springa och visa dem för Ernst.
Han blef ytterst förvånad öfver att de voro de första, han trodde att jag redan hade hela hufvudet gråsprängdt.
O ja, kom ålderdom, du af så många fruktade!
Jag längtar efter dig, jag längtar efter att din kyla skall lägga sig öfver min heta, oroliga själ.
Jag får icke vara ung, jag kan icke vara ung, och på samma gång förbli en god och ren qvinna.
Det är genom att tvinga mig att bli gammal, som jag räddar mig sjelf.
Och genom min lilla Elise skall jag icke helt och hållet bli främmande för ungdomen och dess lif.
Jag tänker så mycket på Elise numera, mycket mera än jag gjort under dessa sista år.
Jag önskar att jag kunde känna moderskärleken så stark som jag kände den under hennes barndom ...
Ibland kommer det öfver mig stilla, vemodiga tankar.
Jag försjunker i dem, hvilar i dem, de smeka mig sakta, som vindens sus öfver en kyrkogård.
Jag önskar ingenting mera, jag längtar icke, jag glider sakta framåt, ut ... ut, mot det stora, oändliga, der allt förgås ...
Ibland frågar jag mig sjelf, om det väl på jorden fins en varelse till, som är lika orolig, besynnerlig, fantasirik som jag?
Svara mig på den frågan, om du kan, och tröttna icke på
Jag är så förvirrad, så häpen, så upprörd, att jag knappast vet hvad jag skrifver!
Det förefaller mig som om någonting underbart skett, som om en stor omstörtning skulle ega rum, som om jag började ett nytt lif.
Ack, min vän, jag är lycklig – det bundna, tryckta i min själ löser sig ...
Elise, min lilla Elise, mitt barn, skall blifva mor!
Om du visste hvilka känslor denna föreställning väcker!
Då jag skall beskrifva dem, förefaller det mig som om jag rörde vid strängar, hvilka äro så fina att de brista, om man kommer åt dem!
Detta barn, som hvilat vid mitt hjerta, som lärde mig kärlekens djupa hemlighet, skall nu i sin tur emottaga samma uppenbarelse ...
Liksom på Elises bröllopsdag frågar jag mig sjelf: är det hon eller jag?
– Är det mitt eller hennes barn jag väntar?
Men nu, hur olika jag känner emot då!
Någonting försiggår inom mig.
Det är som en kris – det är som om mörka, tunga skuggor veke.
Jag sträcker mig mot framtiden som mot ett skönt löfte.
Är det icke sällsamt, det här?
Jag förstår icke mig sjelf.
Jag undrar om det skall bli en gosse eller en flicka?
Nåja, det gör det samma.
Arthur är alldeles utom sig af glädje.
Ernst tar det mera lugnt, han är egentligen rädd för Elises helsa.
Men jag är icke orolig i det fallet; jag känner hennes kropp, den är stark och frisk som min.
Jag skall nu genast börja med utstyrsel åt den lilla.
Ack, jag mins när jag höll på att sy åt Elise!
Jag hade ingen mor, jag, som ordnade den åt mig.
Middagen väntar.
Farväl, min bästa vän!
Du hör snart af mig.
Den 29 September,
Ack, min älskade vän, hur skall jag kunna beskrifva för dig hvad jag kände, då jag efter flere timmars oro och ångest slutligen höll Elises lilla barn i mina armar, och såg henne sjelf, litet blek, men leende och lycklig, slumra in med sin hand i Arthurs!
Jag minnes då Elise var född och man lade henne till mitt bröst, hvilken skön, ren, nästan helig känsla, som genomströmmade mig.
Närheten af dessa små varelser har någonting så förunderligt renande.
Jag tror icke att man skulle kunna begå en synd i ett barns närvaro, icke jag åtminstone.
Då jag blef mor, var det som om det lidelsefulla i min kärlek dämpats.
Det kom någonting stort, allvarligt, högtidligt öfver mig; jag skulle velat gå in i ett tempel och knäfalla vid altaret och hembära Gud mitt hjertas kärlek.
För andra gången känner jag moderskapets förädlande inverkan.
Elises barn är äfven mitt – tillsammans skola vi älska och vårda det.
Ack, vågar jag verkligen tro att striden är slut och att jag vunnit frid?
Jag längtar att få höra den lilla kalla mig »mormor» – då skall jag rigtigt känna att jag verkligen är gammal – men att jag får vara ung genom mitt barn och mitt barnbarn.
Ernst har nyss kommit hem från sina affärsgöromål.
Hans första fråga gälde Elise, och jag redogjorde noggrant för hennes och den lillas helsotillstånd.
Han såg strålande ut och omfamnade och kysste mig i sin lycka.
Ja, min vän, hvad som ännu kan finnas qvar hos mig af oro och längtan, det skall jag borra in i min själs nedersta djup, och deröfver vill jag låta kärlekens strålar lysa så klart, att jag blott känner ljus och värme!
Din förhoppningsfulla
EN DISSONANS.
»Ja, madam är då snäll och kommer – och, som sagdt, ändtligen icke senare än klockan 8, vi hinna ändå icke med allt.»