Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ända till Mars kan jag lefva fullkomligt bekymmerfritt, ur ekonomisk synpunkt, och jag skall arbeta lugnt, jemt, stadigt, som jag älskar att göra det – utan nervositet, utan en blick på morgondagen och utan fruktan för kritik.
Jag vill försöka att endast tänka på ett: sanning.
Och sen får det komma hvad det vill.
Jag är uthvilad nu, så härligt uthvilad.
Men jag kan icke skynda med arbetet, ty det skulle lida derunder, och jag skulle bli öfveransträngd och själssjuk.
Hvar och en som känner mig vet, att jag icke är lat.
Det är inte min natur att vara nervös och jägtad; ro och sinnesjemvigt, det är det normala för mig, derför är detta stadiga, långsamma arbetssätt det enda som duger för mig.
Kan och vill man i mitt fädernesland göra något för mig till betryggande af de närmaste’ åren, då tager jag emot det utan någon känsla af ofrihet eller förödmjukelse, ty min sträfvan att genom konstnärlig mognad, oförskräckt sanningskärlek och trygg ärlighet göra mig förtjent af detta, är så utan alla förbehåll, att jag tycker mig vara liksom en literaturens egendom.
Allt hvad jag lider, lefver och erfar, det är mitt lands egendom; liksom den honung ett litet bi destillerat i sin kropp tillhör hela kupan.
Jag är så enkelt lycklig.
Jag skulle vilja säga så barnsligt lycklig, eller så andaktsfullt.
Det har inte räckt länge, och det skall kanske räcka kort.
Lifvet får göra med mig hvad det vill.
Jag är som en drufklase i en stor hand – lifvets varma, starka hand – och den handen håller mig uppe i solen ett ögonblick.
Drufklasen vet intet om att handen kan sluta sig, pressa, vrida och krossa, och den, som sedan dricker vinet, tänker heller inte på det.
I Januari 1888 var det, som dödslängtan blef så mycket starkare än lifslusten, att Ernst Ahlgren (med morfin) gjorde ett själfmordsförsök, som misslyckades.
Huru stark lifsledan nu blifvit, visade sig i den sorg, hvarmed hon talade om detta misslyckande, som skulle hafva botat en mindre djup fasa inför lifvets tunga uppgift.
Från denna stund voro kropps- och själskrafter borta.
Under den närmast följande tiden skrifver hon:
Det dröjer visst mycket länge innan jag blir i stånd att arbeta för bröd.
Jag ville så gerna lefva.
Jag är inte olycklig, men jag är bruten.
Kroppen har dukat under af öfveransträngning och inre konflikter.
Man skall tänka på hur försvagad jag blifvit af min fleråriga sjukdom.
Om jag kunde i ord beskrifva hurudan Axel Lundegård varit och är emot mig!
Han vet allt, allt om mig, vi äro ju så gamla vänner, vi ha lefvat som kamrater innan någon menniska ännu kände Ernst Ahlgren, innan Från Skåne kom ut och nu först kännes det huru djupa rötter tillgifvenheten har.
Om du kunde tänka dig hur han vårdar mig!
Kunde du höra hur han säger att jag skall ha min frihet om lifvet är för tungt, men hur han genom den mest grannlaga ömhet söker tillknyta de trådar, som brustit mellan mig och tillvaron!
– – – – Ja, ja; jag vill lefva, om jag kan, jag menar om det fins en möjlighet för att jag någonsin mer kan arbeta.
Men det kommer nog att gå lång tid innan jag kan få krafter eller lefnadsmod igen.
Jag önskar att jag kunde vedergälla min trofasta kamrat för de tusentals välgerningar han hunnit bevisa mig under denna korta tid.
Jag kan icke ha förtjent hälften af all den tillgifvenhet, som slösas på mig, och ändå känner jag mig så underligt fattig.
Hur oförnöjsam man är.
Jag är den näst närmaste för så många?
Den närmaste?
Det är väl för att jag inte får ha något annat än mitt arbete.
Kunde jag blott vara konstnär så mycket i form som i sinne, då skulle jag gerna lida så mycket jag redan lidit, när lidandet blott gaf mig förmågan att förstå och återge allt menskligt.
Jag älskar konsten mer än mig, mer än lifvet, mer än alla som stått mig nära.
Om jag kunde!
Jag kunde dö nöjd, om jag blott visste att jag skrifvit så sant, så sant och så riktigt af kött och blod, att det skulle lefva långt efter mig sjelf.
Om ett pågående framgångsrikt försök att bereda henne ett enskildt stipendium skref hon:
Endast den, som från alla sidor är fri, kan göra ett godt arbete.
Friheten är en konstnärs lifsluft.
Mitt frihetsbegär är obändigare än någonsin.
Intet parti!
Ingen kafvel i min mun!
Inom mig ligger jemnmåttets lag och det är den enda min penna vill böja sig under.
Jag är på bättringsvägen.
Ekonomisk förtviflan öfver att icke kunna »mång-skrifva» låg i bottnen på det hela.
Lundegård är fortfarande som både mor och bror och kamrat och allt hvad en god menniska kan vara för en sådan enstöring som jag.
Jag tror, att jag blir frisk, när näringsomsorgerna icke kunna komma åt mig.
Om Lars Johansson (Lucidor den olycklige)
Lars Johansson
(Lucidor den olycklige).
Litteraturhistoriskt utkast
Josef Linck.
Stockholm 1876.
K. L.
Beckmans boktryckeri.
En bland de intressantaste företeelserna inom den svenska litteraturhistorien är otvifvelaktigt skalden Lucidor genom sin lefnad, verksamhet och slutliga öde.
Det hvilar ett dunkel öfver hans förhållanden, som retar nyfikenheten.
Hans ställning inom vår litteratur är så enstaka, och hans rykte så tvetydigt, att han af flera skäl utöfvar på betraktaren en egen dragningskraft.
Härtill kommer, att tid efter annan nya källor om honom anträffats, än falska, än sanna, hvilka modifierat en föregående uppfattning och hållit intresset för honom vid lif.
Författaren af följande uppsats har visserligen ingen förtjenst af att hafva framdragit hittills obekanta fakta, men han har ansett det kunna löna mödan att sammanställa, hvad de olika forskningarna om Lucidor uppdagat, och än en gång underkasta dem en sorgfällig granskning för att komma till en sann bild, helst som hädanefter inga nyare upptäckter i den vägen synas vara att påräkna.
Vi måste erkänna, att härvid vårt första intryck var en obestämd förhoppning att möjligen kunna befria skalden från de ogynsamma omdömen, hvarmed efterverlden belastat hans minne, i det att hans sorgliga slut allt för mycket fått inverka på uppfattningen af hans lefnadshistoria; men snart tog forskningen ut sin rätt, och vi beredde oss att helt objektivt och utan alla mer eller mindre gynsamma förutsättningar och hypoteser skildra honom blott sådan han skulle visa sig för oss.
Vi gå således att i tvenne afdelningar söka behandla, först hans lif och sedan arten af hans diktkonst.
Förrän vi inlåta oss på berättelsen om Lucidors lefnad, måste vi genast i början förklara, att de underrättelser, som man nu derom kan hopsamla, dels äro så knapphändiga, dels på sina ställen hvarandra så motsägande, att man ofta är nödgad att fylla luckorna genom antaganden, som naturligtvis måst göras så försigtigt som möjligt.
Endast mot slutet af hans lif kan man följa honom noggrannare.
Dessutom få vi här en gång för alla nämna, att vid vår uppfattning af hans karakter och dess utveckling vi hufvudsakligen rättat oss efter hans egna skrifter, hvilka enligt vår åsigt blifvit allt för litet använda till hans rätta bedömande.
Hvad hans egen tid må hafva förlänat honom af värde eller misstag, hafva vi ej heller förbisett; eljest må han tala för sig sjelf så vidt möjligt är.
Man vet ej med visshet när han är född.
Året 1642 uppgifves af de flesta; kanske bör det dock vara några år tidigare.
Ej heller har man varit fullt på det klara i afseende på hans föräldrar och födelseort.
Wieselgren trodde sig hafva fått reda på, att han tillhört en gammal prestslägt från Östergötland vid namn Humerus, att hans fader var en förtjent kyrkoherde och att af hans begge bröder den ene likaledes blef kyrkoherde, den andre professor och domprost i Lund.
Det är nu af lektor Ahlqvists forskningar ådagalagdt, att detta beror på en namnförvexling, och att denne Lars Johansson Humerus slutade som löjtnant vid Dalregementet.
Palmsköld och andra förmodade, att han varit en oäkta son af amiralen Strusshjelm eller till och med af Karl Gustaf Wrangel, hvilket också är ett misstag.
Hvad vi veta om hans slägt är följande.
År 1600 började en simpel båtsman, Lars Mattson, sin tjenst på den svenska flottan och uppsvingade sig så småningom till amiral-löjtnant samt adlades som sådan år 1647 till Strusshjelm; han introducerades på Riddarhuset 1649, hade redan 1636 gift sig med en enka, Barbara Jönsdotter, hvilken härstammade från Gefle, samt dog barnlös 1651.
Men nu gifver Palmsköld honom en dotter, som blef hustru åt en skrifvare Asserson på Öland.
Skalden är äfven son till en amiralen Strusshjelms dotter.
Har då amiralen varit gift en gång förut eller äro hans föregående barn oäkta?
I alla händelser var Strusshjelm den tiden af ringa stånd och villkor.
Vi kunna ej ens uppgifva, om dottern varit lagligen gift med den kapten, Johan Erichsson, som var Lars Johanssons fader.
Besynnerligt synes det åtminstone, att hon i rättegångshandlingarne af 1669, hvarur denna uppgift är hämtad, ej nämnes med något namn, utan amiralen säges der helt enkelt hafva varit den anklagades morfar.
Vid sin död hade skalden inga anförvandter.
Födelseorten var Stockholm.
Häraf framgår nu, att Lars Johansson varit född i låg, kanske ej ens laggill samhällsställning, samt att han ej behöft slita några familjeförbindelser i provinsen för att söka en äfventyrlig lycka i hufvudstaden, utan att han tillbragt sista delen af sitt lif på samma ort, der han blifvit född och uppfostrad.
Lika som hans börd är otydlig, synes han ej heller fått ega något föräldrahem.
Hvarken mor eller far förekommer vidare--var den sednare ute på sjön under kriget och stupade?
--utan gossen blef uppfödd af sin morfader, amiral Strusshjelm.
Huruvida denne krigsbuss utan bildning--och huru många sådana med hög militärisk grad egde ej Sverige strax efter det trettioåriga kriget!--varit den rätte mannen dertill, lemna vi derhän; i alla fall dog han ju redan 1651.
Hans hustru var afliden redan i december 1648.
Så stod den tioårige gossen ensam i verlden.
(Sedermera, då skalden på ett ställe talar om anhörigas sorg, bekänner han, att han »har svårt att skrifva rätt, hvad som han ej försökt».
Han har då i späda år förlorat alla anförvandter.)
Anlagen voro emellertid lysande.
Kanske var det redan nu, som Karl Gustaf Wrangel tog sig honom an, »höll ynglingen vid studier och honom mycket påkostade».
Sannolikt genomgick han Stockholms gymnasium, hvilket först 1667 öfverflyttades till Gefle.
Äfven är han väl den Laurentius Johannis, som den 31. januari 1656 står inskrifven som student af Stockholms nation i Upsala.
Det är ej utan vigt vid bedömandet af Lars Johanssons senare lefnadsbana att i håg komma, att han hörde till dem, hvars glänsande själsgåfvor på allt sätt uppodlades, medan man mindre vårdade sig om hans barndomsintryck och karaktersutveckling i ett hem.
Äfven här visade sig de förra ej kunna ersätta de senare.
Kunde väl en skolgång utan närmare tillsyn midt ibland Stockholms alla frestelser jemföras med det stilla lifvet och den stränga tukten vid ett läroverk i Skara eller Westerås?
Och hade ej det examenstvång, som det från början var meningen att upprätthålla vid universitetet, redan börjat slappas?
Hvad läsa vi ej så väl om professorernas barnsliga gräl inom konsistorium som om de råa dryckesgillena inom nationerna!
Om dessa senare, som nu begynt inrättas, förmådde lägga några helsosamma band på individernas frihet, är väl svårt att säga; säkert är, att denna inrättning ej sågs med blida ögon på högre ort.
Vi sakna alla underrättelser om huru Lars Johansson uppfört sig i Upsala.
Wrangels fortfarande beskydd synes ej vittna ofördelaktigt derom.
Vid hans återkomst befunnos ej professorerna ovilliga att gifva honom venia till undervisning.
Men att den tidens studentlif var vildt och bullrande, är säkert.
Olyckligtvis inträffar nu en lucka af öfver tio år i Lucidors biografi, som man har svårt att fylla.
En god och nyttig vän fick han i Samuel Columbus, som 1658 kom till Upsala, och med hvilken han efteråt umgicks i Stockholm, men det skall senare visa sig att de ej kunde fullt förstå hvarandra.
Den enes fogliga och ömt elegiska lynne kom väl redan här ofta i beröring med den andres filosofiska sjelfständighet, som kunde urarta till cynisk likgiltighet.
I dennes själ brann en ännu fördold eld, som kunde härstamma från hans i sjölifvet kring tumlande förfäder och passa till den tidens krigiska och i jätteföretag sjelfförlitande Sverige, men som desto mera hade behöft ledas och uppfostras, helst i ett godt hem.
Det ser dock ut, som om han i moraliskt afseende fått helt och hållet sköta sig sjelf.
Men studierna gingo med hans anlag lätt.
Det var nu, som under den store Olof Rudbeck äfven de fysiska vetenskaperna började uppblomstra vid universitetet.
Lars Johansson är ej heller okunnig i dem.
Det kan vara intressant att veta hvad han studerat i Upsala.
Vi kunna ur hans skrifter uppleta flera ställen, som visa oss, hvad man då för tiden fick lära sig der, äfven om ett och annat måste antagas som af honom efteråt under resor inhemtadt.
Han var naturligtvis hemmastadd i klassikerna och dertill hörande historia och mytologi.
Exempel förekomma, att han äfven haft känning af den antika filosofin, sådan man då fick lära den, samt af juridiken.
Sålunda läser man på ett ställe, der han filosoferar öfver existensens intighet:
»Som Stagiriten lärt: all varelse består, Att ingenting begynt, att intet ände får, Fast om det till sin art syns ändras, intet ända1, Men lik en eld af eld sig alltid låter tända»,
och på ett annat, der han prisar en lagfaren:
»Hvad Codex och Pandect, Auténtic och Rubric, Hvad som
Noveller var och hvad som mer dem lik, Hvad Bartolus och Bald2 som Themis' tolkar skrifvit, Och hvad Justinian för lag till känna gifvit, Har han till pricken vist»3.
I geografin känner han för sin tid ganska utförligt till städerna i Orienten och använder till passande jemförelser Egyptens mumier, pyramider och öfriga jätteruiner.
Af den äkta svenskan i hans arbeten synes det som han både förstått isländska och liksom en Stjernhjelm och en Verelius nitälskat för det fosterländska tungomålets renhet.
Men för naturvetenskaperna visar han sig, långt mera än hvad då i Upsala var fallet, hafva varit lifligt intresserad.
Hvem tänker ej på Rudbecks nya trädgårdsanläggning och hans första få lärjungar, när man läser Lucidors i detalj in gående beskrifning på en örtagård, rik på både praktblommor och ogräs, hvarmed han förliknar menniskolifvet, hvars rätte örtagårdsman är Gud?
Hvem tänker ej på tidens håg för kemiska och fysiska experimenter (äfven framstäld i de bekanta holländska genretaflorna) vid hans mångfaldiga liknelser på detta område?
Det var då högst modernt, att en bildad person konverserade om fysik och kemi, poeterna inblandade dem i sina verser, damerna besökte i karosser de nyanlagda museerna, de förnäma och konungarne höllo sig egna laboratorier och tillbragte der en del af sina lediga stunder.
Det förekommer ej blott så vanliga iakttagelser som denna:
»När vattnet uppåt klifver, Förändradt uti vind af solen, som det drifver Till luftens medelrum, och der af kölden se'n Förändras uti snö och hvitan hagelsten, Så faller det af tyngd full åter ner på jorden, Blir vatten liksom förr»,
utan andra, som allenast kunnat inhemtas ur ett kemiskt eller alkemiskt laboratorium:
»Lägg i qvicksilfver tenn ell' bly, Det synes samma malmer fly; Jern, koppar, stål, allt likaså, De flyta deri ofvanpå.
Men guldets gulhet och dess kropp Sväljs af qvicksilfret alldel's opp Och tas emot med yppigt sköt', Der alla andra ofvan flöt'.»--
»Bly har sin minie4, tenn arsénik, koppar grönan, Och jernet har sin rost, ja, sjelfva silfver skönan Förtärs af dess lazur; guldmalmen hålles ren, Men har på många sätt, så väl som annat, men.»--
»Blir icke bly till nikt och blyhvitt, tenn till aska?
Rost äter jern och stål, som kallas Mars den raska.
Kan icke tartar guld förvända uti rök?
Hvar koppar ligger, finns dess gröna der?
Ej sök!
Hur mången har Mercur i konsten öfvervunnit, Som tänkt att böja fast hans qvickhet?
Men försvunnit
Är deras mynt och han, ty deras rika hopp Lik vingfota Mercur i skorsten flugit opp.
Af silfver blifver falsk lazur, som andra kalla Ultramarinblå färg.»
Här ser man tydligt, huru alkemin på hans tid ännu höll på att grundlägga kemin.
Med denna var då äfven medicinen nära förbunden, och kemister och apotekare hade ofta samma yrke.
Skalden känner till kryddorna:--i himmelen
»Ej luftar5 luften der som vor' hon parfumera'
Med musc ell' ock civet, jasmin och hvad man mera Här brukar: benzoïn ell' storax, calamit Och hvad Arabien elj'st sänder till oss hit.»
Han känner vidare till de tre hufvudmedikamenten, såsom man då antog dem.
Ingenting kan hjelpa mot döden, säger han,
»Ej någon Panacé, Theriac och Mithridat, L'or-vie-estant6 och all aptekens hälsomat, Ej något dricklikt guld, som elj'st så högt berömmes, Ej Trismegisti sten, hvarom skenvislikt7 dömmes Af mången kloklik tok, den aldrig annat var Än såsom Gyges' sten, den han i ringen bar; Osynlig menar jag.»
Han har läst astrologernas böcker; han vet, att, när Mars är satt tvärt emot solen, och Jupiter ej kan undgå Saturnus, det anses betyda att man då födes till olycka, med flera andra dylika funderingar, men utbrister strax derpå:
»O, mer än tokot folk, som vet hvad ingen vet!»
Man ser åtminstone, att han ej var benägen för vidskepelse inom alla dessa då mörka vetenskaper.
Det är troligt, att han redan i Upsala begynt sina kemiska studier, hvilka han i utlandet, kanske mest i Holland, utbildat.
Men de främmande språken, hvaruti han visar så stor färdighet, kunde väl ej universitetet hafva meddelat honom; der funnos visserligen en spansk och en italiensk språkmästare på stat, men de nya språken ansågos ej lika behöfliga som de klassiska.
Det var senare just han, som, hemkommen från sina resor, fick undervisa studenterna i tyska, franska, engelska, italienska, holländska.
Emellertid finna vi, att Lars Johansson ej vistats i Upsala utan resultat; men att rätta sig efter bestämda föreskrifter, behagade ej hans öfverdrifvet sjelfständiga själ.
Tiden förgick, och han blef aldrig mera än student.
Dermed hade han nästan stängt för sig möjligheten af befordran i statens tjenst.
Den, som underhöll honom vid universitetet, var Karl Gustaf Wrangel, som tyckes på ett högsinnadt sätt hafva sörjt för honom.
Utom det lysande mäcenatskap, som då allmänt utöfvades af de store, bidrog väl äfven härtill, att morfadern och Wrangel varit krigskamrater.
Den senare blef ju riksamiral, och de hade utan tvifvel närmare sammanträffat under transporterna till Tyskland och det heta sjökriget mot Kristian IVs flottor.
Den ännu ej till Strusshjelm adlade hade nog beundrat Wrangels dödsförakt, då han i Kielerhamnen, der den svenska flottan låg instängd af den danska, lät ro sig fram till amiralskeppet under ett sådant kulregn, att af tjugufem man på båten fjorton stupade; och Wrangel å sin sida hade nog lärt sig värdera den djerfve uppkomlingen.
Sannolikt satte samma mäktiga beskydd Lars Johansson i stånd till att efter tidens sed fullborda sin uppfostran och sina studier genom en längre tids peregrination; ja, Wieselgren antager, att Wrangel ej tvekat att utsända honom som sällskap åt sin unge, förhoppningsfulle son Karl Filip, hvilken sedan stannade i London hos svenska sändebudet, grefve Dohna, men der bort rycktes i förtid 1668 och den 14. december 1670 begrofs i Skoklosters kyrka.
Denna förmodan vinner i sannolikhet genom den varma grafsång på tyska, som skalden då egnade den hädangångne, der han märkligt nog undertecknar sig Adelfino der klagende.
Sjelf uppgifver han sig hafva besökt England, Frankrike och Italien; att han äfven varit i Holland är väl tydligt redan af den bearbetning af ett Cats' arbete, som är den enda i sitt slag af hans skrifter; och att han varit hemmastadd i Tyskland framgår af, att han är språket fullt mäktig som en inföding, ja, uttrycker sig ledigare på tysk än på svensk vers.
Det är ej troligt, att Lars Johansson ograduerad kunnat uppehålla sig för länge i Upsala.
Med ledning af några fakta våga vi då ett antagande, som fyller luckan inom denna del af hans biografi.
Om våren 1666 stod fältmarskalk Dohna med några regementen i Bremen, färdig att inbryta i Holstein.
Nästa års sommar och höst tillbragte han i Holland för att på sin regerings vägnar medla fred mellan England och Generalstaterna.
I januari 1668 afreste han som sändebud till London och förde då sannolikt med sig den unge Wrangel, hvilken dermed slutade sina utlänska uppfostringsresor.
Dylika färder brukade vanligen räcka trenne år.
Har då Lars Johansson vistats i Tyskland som en slags ledare för riksmarskens son under åren 1662--1664, under hvilken tid denne uppehöll sig på andra sidan Östersjön, sysselsatt med att ställa der varande svenska krigsmakt på stridsduglig fot och insända promemorier till rådet om förbund med England och krig på utlänsk botten under hvad förevändning som helst?
År 1665 skulle han med Karl Filip hafva anträdt resorna, medföljt denne öfver Holland till
England och derifrån öfverseglat till fäderneslandet.
Hösten 1668 är han hemma, såsom kan ses af hans gratulationssång till en Lilienhoff vid hans adlande, som skedde den 19. september detta år.
Åtskilliga smärre omständigheter tala likaledes för detta antagande.
I så fall har han vid tjugutvå års ålder lemnat det gamla Sverige.
Vi kunna omtala en episod från denna resas början.
Kärleken hade redan klappat på hans skalde- och ynglingahjerta.
Det skepp, hvarmed han utreste, tvangs af stark motvind att kasta ankar i skärgården vid Landsort.
Här gick han nu och tänkte på fosterlandet, som i afskedets stund blef honom dubbelt kärare, men framför allt på sin flicka och den ljufva förbindelse, hvaråt han måst säga farväl.
Regnet föll ned i strömmar och utplånade hennes namn, som han ritade i sanden.
Allt detta jemte vågornas eviga brus stämmer hans lyra till ett synnerligen rent och varmt vemod.
Huru skön klingar ej denna af kärlek inspirerade sång, kanske hans innerligaste:
»Farväl, min vän, min själ, mitt lif, min kära, Min fordna ögontröst, min lust och ära!
I fall att himmeln helsan min behagar, Förtröstar jag, att han min resa lagar Snart hit igen.
Jag sitter nu beklämd af dröfve8 tankar, Min längtan och mitt hopp för tross och ankar, Ty väderguden blåser strängt emot
Med ömkan af den sorgen som mig sårar, Och himmeln fäller, lika som jag, tårar, Sjuk af min sot.
Jag skrifver här ditt namn i våta sanden I Ekelsvik vid Nereus-salta stranden, Och fast det skjött9 af vädret måst' förgå, Skall det likväl uti ett stadigt minne Och i min själ liksom uti mitt sinne Samt hjerta stå.»
Ack, denna kyska kärlek bortjagades väl snart ur den knappt manbare ynglingens själ vid det nya och fria lif, som nu öppnade sig för honom.
Af hans tyska visor framgår det, att han äfven egt utländska ömhetsförbindelser.
Lars Johansson var i sanning ingen pedant, som aldrig erfarit känslans eld, utan en skaldenatur.
Men, dess värre, liknade han ej heller de flitiga svenska unga män, hvarom vi läsa, att de under sin peregrination dröjde vid de tyska småstadsuniversiteten, responderade och disputerade der till professorernas förvåning samt återvände hem, sedan de afslagit lysande anbud af utlandet, med lärda diplomer och smickrande helsningsverser både på latin och andra språk.
Vi ega visserligen inga underrättelser om Lars Johanssons utrikes öden, men endast den omständigheten, att han oaktadt sina anlag och kunskaper hemkom utan någon lärd utmärkelse att åberopa, leder oss till den slutsatsen, att han föredragit det verkliga lifvets buller framför den stilla lärdomssalen.
Tiden var också högst upprörd.
Det var ej tjugo år, sedan det trettioåriga kriget, knappt fem, sedan Karl Gustafs vapenbragder satte Europa i spänning.
Den unge svensken hörde under resan talas om krigsutbrott mellan England och Holland, att hans fosterland ifrigt underhandlade samt utrustade härar i Tyskland, att riksmarsken Wrangel var åter öfverkommen och tänkte brandskatta Lüneburg samt öfverfalla Bremen, att de tyska staterna allvarsamt beredde sig på krig.
Och förstod han--hvilket endast få på hans tid förstodo--att i antikens hemland låta dennas lugnande och gedigna inflytelse uppfostra hans ästetiska sinne, eller mottog måhända ej snarare hans otyglade själ några intryck af det Italien, hvars utsväfningar redan förstört Guido Renis snille och inspirerade Caravaggios taflor?