Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att båda dessa intressen böra tillgodoses, utgör grundtanken i K. M:s Propos.; och är det min fullkomliga öfvertygelse, att hvad som i detta fallet gö;es för att rubba denna grundtanke, ovilkorligen medförer en förlust och en ökad kostnad, äfven om den icke visar sig i budgeten.
Olägenheterna, sorn skulle uppstå, iläll icke R.
St:r, sedan den norra banan blifvit beslutad, anvisade vid denna riksdag de för ett ordnande af jernvägsförbindelsen genom hulvudstaden erforderliga medel, äro så stora, att de göra ett bifall till K.
M:s förslag oafvislig!.
Då nemi. R.
St:r vid denna riksdag beslutat, att den vestra stambanan skall komma att erhålla en affluent genom den östra, och då, sedan jemväl den södra stambanan blifvit färdig, dessa båda ådror troligen komma att gifva åt den stora pulsådran, den vestra stambanan, ökad kraft och styrka i dess trafik, så, då den å söder befintliga bangården ej är tillräcklig nu för vestra stambanans trafik, är det klart att, under ofvan antydda förhållanden, den södra bangården hvarken kan eller får bibehålla dess nuv:de inskränkta dimensioner.
Hvad blir då följden, om man nu ej voterar den erforderliga summan för jernvägslörbindelsen genom hulvudstaden?
Jo, att bangården på söder måste förbättras och utvidgas; meri då icke någon kan anse för rätt och billigt att hela vestra stambanans trafik skall stanna på söder, måste de penningar, sorn der nu nedläggas, anses såsom bortkastade.
En annan olägenhet, som skulle uppkomma, derest ej nu den föreslagna sammanbindningsbanan bragtes i verkställighet, vore, alt en provisionel bangård för den nyss beslutade norra stambanan finge anläggas; och vore naturligtvis älven detta bortkastade penningar.
Då en sammanbindningsbana genom hnfvudstaden ovilkorligen förr eller sednare måste åstadkommas, och då man på samina gång fäster sig vid hvad som dagligen här inträ tiar, nemi. att det ena huset efter det andra uppreser sig på platser, sorn kunna komma i fråga alt användas i och för denna tiana, är det klart att dessa ofvannämnda medel för ulvidcandet af bangården på söder och för inrättande af en provisionel sta - 252 Den 12 Maj f. m. tion på norr, jemte de allt mer och mer sig ökande expropriationskostnaderne måste vara omständigheter, hvarpå en representant bör fästa afseende, när Iian voterar om statens medel.
Åtskilliga anmärkningar hafva blifvit gjorda mot det af regeringen framlagda förslag.
Stats-Utsk:t tiar i det fallet framkommit med en mängd, och ännu flere har man haft tillfälle att göra bekantskap med, genom i den dagliga pressen befintliga insända artiklar.
Det är visserligen möjligt att vissa tekniska anmärkningar finnas emot förslaget att göra, som kunna vara grundade.
För min del erkänner jag villigt att jag icke förstår att bedöma dylika frågor, och jag vågar påstå, att majoriteten inom Utslot ej heller befinner sig på någon högre ståndpunkt än jag i detta fall.
Jag liar i fordna tider varit ledamot af Häglof], Stats-Utsk:t, och jag ber att få i minnet återföra en episod, som utvisar IJtsIcts ståndpunkt i tekniskt hänseende den tiden.
Den lilla trappan vid Riksgälds-kontorels hus är, såsom hvar och en medgifver, hvarken vacker eller ändamålsenlig, och likväl är den ett prof på Stats-Utsk:ts byggnadsförmåga.
När denna fråga förevar på riksgählsafdelningen, beslöt man, trots motståndet från minoriteten, till hvilken jag hörde, beit enkelt att gå ned på platsen och bestämma huru trappan skulle blifva.
Man gick också ned och voterade på ort och ställe, och följden biet den vackra trappa, som nu utgör föremål för alla konstkännares beundran.
Om Stats-Utsk:t för närv:de eger större tekniska insigter, känner jag icke, men samma smak tyckes äfven nu herska.
Jag tror icke att dessa detaljer tillhöra hvarken Stats-Utsk:t eller representanten att bedöma.
De olägenheter, som blifvit anmärkta mot regeringens förslag, röra dels tunneln, sorn är föreslagen, under södra bergen, dels sjöfarten öfver Riddarholmsfjärden, och dels svårigheten för jernbanan att löpa i samma höjd som gatornas plan.
Om man erkänner fördeiarne af en sammanbindningsbana och en gemensam bangård, synes det mig vara ganska klart att staten såsom jernvägshyggare ej bar annat att göra än votera den summa, Som erfordras för att kunna få detta på bästa sätt ordnadt och för bästa priset.
Nu har man sett, att alla de inom Stats-lltskit framställda förslagen kostat mera än regeringens.
Det synes, under sådana omständigheter, derföre vara påtagligt, alt, om Ständerna besluta den erforderliga summan och öfverlemna det öfriga åt K. M., de hafva fullgjort sin skyldighet.
Finnas nu några olägenheter, som kunna skadligt inverka på hufvudstadens trafikförhållanden, kunna ju dessa olägenheter undvikas derigenom, att en större kostnad nedlägges på denna bana; men i thy läll tillkommer det icke staten att erlägga skilnaden mellan det af K.
M. föreslagna beloppet och den summa, som skulle öfverstiga sjelfva beloppet, om man vill undanrödja olägenheterna; d. v. s. att, sedan staten voterat summan, som för dess ändamål ansetts behöflig, kommunen må tillse, om den vill tillsläppa något för att vinna sina önskningar.
Den i2 Maj f. m.
253 Jag hade derföre föreställt mig, alt den af Frih. af Ugglas afgifna reservation skulle kunna förena de skiljaktiga åsigter, som möjligen kunna finnas ang:de ifrågav:de sammanbindnings* bana, åtminstone de, hvilka icke anse sjelfva de tekniska detaljerna som hufvudlrågan, eller såsom en fråga, hvilken tillkommer representationen att afgöra.
Egentligen ser jag ingen väsendtlig skillnad emellan Frih. af Ugglas’ förslag och det af regeringen framställda, utom att enligt det förra stadens myndigheter skola få tillfälle att yttra sig, innan planen fastställes.
I)å likväl det i alla händelser bör kunna antagas att K. M., innan han fattar sitt beslut, kommer att inhemta Stockholms stadsfullmägtiges tankar, skulle jag, helst då Preste-St:s beslut innefattar en jemkning i Frih. af Ugglas' förslag, för min del vilja yrka bifall till K. M:s förslag.
Det är i sanning för mig högst oangenämt att för 3:dje gången på delta rum uppträda för att bekämpa ett projekt, mot hvilket jag alltid varit • strid alltifrån dess uppkomst, och hvarvid striden måst föras på ett lör mig högst obehagligt sätt.
Jag har nemi. alltid måst strida mot en man, som, uppburen af nationen och hedrad af sin Konung, aldrig tyvärr velat här uppträda för att sjelf föra sin talan.
Jag har nödgats strida i stället med dem, som med sina ädelmodiga bröst skyddat hans, och hvilkas ingångsspråk alltid varit att framhålla hans stora förtjenster såsom ingeniör, för att såmedelst på förhand nedsätta värdet af mina argumenter.
Det hade också varit min mening att icke uttaga pollett vid denna riksdag, då det sanningens språk, jag fört i så många år, synts obehagligt för de maktegande; men då några af mina intimaste vänner bland dem, som gålvo mig sin hjelp första gången jag uppträdde i jernvägslrågan, uppmanade mig att icke låta något obehag afhålla mig från att fortfarande försvara den fana, som jag höjt, och då jag äfven hyst en dunkel förhoppning derom, att den utmärkta ingeniör, hvars idéer jag bestrider, skulle i dag lör första gången uppträda på detta rum att sjelf försvara sina satser — enär de skäl, som han vid förra riksdagen förebar för sitt uteblilvande, nemi. att han var ölverhopad af göromål, numera ej existera — och hvilket uppträdande man, enligt min tanka, bort vänta såsom en hyllning åt det Stånd, i hvilket han blifvit upphöjd, — så har jag gifvit vika och befinner mig nu bär lör att bryta en lans med hans vänner och försvarare.
Jag ber eder, Mina Hrr! ursägta, om min förmåga icke till fullo motsvarar mina önskningar och mitt syftemål.
Jag får säga att på mig har aldrig den, såsom storartad ansedda, planen af en sammanbindningsbana genom Stockholm slagit an, vare sig att mitt sinne är alltför prosaiskt för att kunna lätta densamma, eller att jag sett utomlands så mycket bankar och så många ingeniör-arbeten, att jag tycker det ilrå - 25 i D«n 12 Maj f. m. gav:de förslaget icke vara något så särdeles svårt att åstadkomma.
Jag har emellertid lärt mig att betrakta dylika saker från äfven en helt annan synpunkt än från den poetiska.
I)å jag har funnit att i alla andra länder man ser till att uppofif ringarne stå i någon proportion till det mål, man åsyftar, kan det ej annat än förundra mig, att man kunnat komma fram här i Sverige med ett projekt, som skulle medföra så dryga kostnader, för att vinna ett så litet mål, likasom jag är höge ligen förvånad att finna regeringen öfver ett tarfligt och allvarsamt folk understödja något dylikt.
Jag tror att det stora syftemålet är en slags drömbild, som åtminstone bör uppskjutas ^ sekel.
Skulle någon stöta sig öfver detta yttrande, så får jag nämna, att jag blott återgifver Frih.
Ericson lians egna ord, som han fällde, då jag proponerade honom att i förening med mig genomdrifva jernvägars införande i Sverige.
Sarnmanbindningsbanan är | sekel för tidig, ty innan man får bevis på att en transitofart existerar, måste hvar och en, som utan passion betraktar frågan, erkänna att en sam manbindningsbana ej är af nöden påkallad.
Hvarföre kan man då ej vänta tdls detta experiment är gjordt?
Jag i Ira r för detta så mycket mer som Frih.
Ericson sjelf var den första att förklara, det en sammanbindningsbana ej kan komma i fråga förr än håda banorna, den vestra och den norra, äro färdigbyggda.
I sina sednaste föredrag har Frih.
Ericson på flere ställen förkastat planen om en station vid Fateburssjön.
Mine Hrr! hvem var det som först föreslog stationen vid Fateburssjön?
Den var tagen ur Friluns egen fatabur; och detta projekt blef då af mig beslridt.
Utgången har sedan visat, hvilken som hade rätt.
J)å nu emellertid denria station en gång existerar, säger jag, att det vore ganska orätt att borttaga densamma, ty först och främst kommer naturligtvis lokalen att betydligen förbättras under tidernas längd, och sedermera blifver denna station alldeles nödvändig i och för den framtida starka trafiken på Södermalm.
Boije tackade en gång på Riddarhuset Gud derföre att han blef visare med hvarje dag och derföre förändrade sina åsigter.
Det har emellertid blifvit gjordt en sådan mängd af förändringar i Frih. Ericsons plan, att, om det fortsattes på samma sätt, Greklands 7 vises klokskap icke skulle räcka till för dessa planer.
Ar det ena icke bra, så tager man slrax sin tillflykt till det andra.
Är det fråga om att banken är för låg, — ja då höja vi den, säger Frilen; och kommer den att ligga för högt olver gatan — ja då är straxt ett förslag uppgjordt att sänka den.
Jag påstår derföre fortfarande att saken ännu ej fått sin fulla utredning.
Vi hafva aldrig fått oss förklara dt, hvarföre planen för ingången till Stockholm genom Skans tull blifvit förkastad, eller hvarföre den nuvide rigtningen vore bättre.
De skäl, hvarpå den sednare är bygd, de kostnadsförslag, som dervid blefvo ben 12 Maj f. m. 255 uppgjorda, hafva aldrig kommit i dagen; och om jag säger att jag känner dem, så är det så obetydligt, att jag ej deraf kan draga någon slutsats.
Man har mycket talat om det storartade i den projekterade tunneln genom södra bergen.
Tunnlar äro i alla länder nödvändiga, der de äro af behofvet påkallade, men tvertom, der de kunna undvikas.
Jag tror alt man skulle hafva kunnat komma till ett vida bättre resultat än det, som afses genom Frih.
Ericsons nu framlagda förslag, och jag hemtar denna min förmodan från den värde Frihms egna förklaringar.
Det har nemi. en ny plan blifvit uppgjord för att i Stadsgården få en passande station för södra och vestra stambanorna, hvilken egde förbindelse med både Saltsjön och Mälaren.
Detta är ej någon ny sak, ty i ett Retänk. om stålens jernvägsbyggnader, som är afgifvet till Civil-Dep. år 1856, finnes sid. 10: »Genom observationer, approximativa undersökningar och lokalens examinerande, har jag kommit till den öfvertvgelsen, att en jernbana kan framdragas från Hornstull rakt framåt Mälaren midt lör östra ändan af Långholmen, höjas öfver gården vid Heleneborg, utsprängas eller bildas i kanten af södra bergen, förbi läbrikerne vid Skinnarviken, och vidare framföras på en i vatlnet utfylld bank, hvilken i en båge af 1,000 fots radie föres öfver den djupa viken från södra sidan till mynningen af Riddarholmskanalén, etc. etc.»
Det har således varit Frih.
Ericson sjelf, som gifvit första ledningen till det förslag, som ånyo, dock med nya variationer, vaknat upp i Stats-Utskits Retänk.
Jag vågar tro, att den station, som skulle blifva i Stadsgården, vöre mer än tillräcklig för trafiken för den södra och vestra banan.
Jemföra vi förhållandet här med andra städer, som hafva långt större folkmängd än Slockholm, finna vi t. ex. att i Wien en af de förnämsta bangårdarne ej är större än den, som kan inrättas i Stadsgården.
Jag säger vidare min öfvertygelse vara, att den vid Klara sjö projekterade bangården ej är passande, och jag hemtar äfven i detta fall elt stöd från ett yttrande af Frih.
Ericson i ofvannämnda berättelse till Civil-I)ep:t.
Han säger nemi. der (sidan 9, 6:te raden): »För norra banan har en särdeles lämp lig lokal i närheten af Humlegården blifvit projekterad, med ett sidospår ned till hamnen vid Nybron.»
Mig lyster att veta, om den 1856 bestämda platsen var tjenlig, hvarföre den ej kunde vara passande äfven nu.
Jag tror icke att det kan vara tu tal om hvad sorn är nyttigare, antingen att komma ned till Saltsjön eller Mälaren, och jag vet ej i sanning hvarföre, då man en gång förut valt att stanna vid Saltsjön, man nu skall förkasta detta och återkomma till frågan om banken öfver Mälaren och tunneln, orri hvilken jag i sednare tider hört så mångå poetiska och vackra utgjutelser; ja 1 en af Med-Ståridens ledamöter har t. o. m. utropat: »Huru skönt, Mine Hrr! att se ånghästen komma ut ur klippans sköt, för att, rusande öfver haf och land, slutligen försvinna i Norr - 256
Den 12 Maj f. m. lands furuskogar.»
Man har äfven föreslagit att i tunneln inrätta trefliga schweitzerier och sommarnöjen; jag fruktar dock att, om de inrättas, trefliga blifva de dock aldrig.
Jag tror äfven, att, till följd af deri betydliga skillnaden i de båda så närliggande ändpunkternas höjd öfver hafvet, ett sådant starkt drag skall uppstå i denna tunnel, att man skall nödgas att inrätta dörrar lör densamma, såsom man varit nödsakad göra på andra ställen.
Medan jag uppehåller mig vid artikeln tunnlar, vill jag erinra om att det på sednare tider uppstått en sådan passion för desamma, att en ledamot af Borgare-St., fullmäktigen för Borås, föreslagit tvenne.
Ilan vill nemi., efter att hafva gått genom en tunnel i södra bergen, från Stadsgården leda en bana öfver slussplanen obh derifrån genom en tunnel under hela staden och slottet, för att stanna vid Kungens stall.
Jag omnämner visst icke denna plan — uppgjord af en person, som icke är en man af facket — i akt och mening att uppväcka någon jalousie de meller öfver att han kunnat t. o. m. föreslå tvenne tunnlar, då andra blott förmått föreslå en, utan endast för att visa att andra också kunna hafva originela planer utom
Hrr ingeniörer.
Huruvida hans plan är att rekommendera, vill jag ej bedörnma.
Min tanke är den, att, om vi få bibehålla stationen vid Fatehurssjön, samt om vi få en gods- och person-station vid Stadsgården och en 3:dje vid Sperlings backe eller Humlegården, med sidospår till Nybrohamnen, så kunna vi nöja oss dermed, och jag är ölvertvgad om, att vi på ett sekel ej behöfva mera.
En stor fördel skulle deremot i sanitärt hänseende beredas staden, 0111 endast Klara sjö fylldes; men för denna åtgärds vidtagande behöfver ej någon bank öfver Mälaren byggas; 0111 för detta ändamål staden behölde att af det allmänna med en tillräckligt stor summa understödjas, skulle jag vara den förste, sorn röstade derför.
För någon t'd sedan hörde jag en af våra mest ryktbara läkare hålla ett föredrag på börsen, hvari han framhöll förträffligheten af en bangårds förläggande vid Klara sjö, äfven i satinärt hänseende.
Det skulle emellertid intressera mig att få inhemta denna framstående läkares åsigter öfver hvilket mer eller mindre behagligt inflytande deri vid centraljernvägsstation oundvikliga ständiga signaleringen med hvisselpipan kommer att ega på Serafimerliizarettets patienter.
Hr Bildt har förordat en centralstation vid Clara sjö.
Han sade att de faror, sorn man framhållit i afseende på en eldsvåda, icke borde hafva något inflytande på ett sådant beslut, och att, i fall man förutsatte olyckor, det hiefve nödvändigt vid hvarje anläggning, likasom vid hvarje tjenst, att hafva substituter.
Jag får då göra Hr Bildt uppmärksam på den skillnad, sorn är emellan dessa båda saker.
Dör en tjensteman eller chefen för ett verk, så upphör ej kontinuiteten, ty det finnes alltid Den 12 Maj f. m. 257 alltid en närmaste man, som kan intaga den bortgångnas plats; men om en centralstation brinner upp, finnes det ej någonting att sätta i stället.
Då man, såsom Hr Bildt, utgår från den princip, att en sammanbindningsbana är i militäriskt afseende nödvändig, bör man äfven tänka sig möjligheten af att Stockholms stad kan blifva afskuren från landet.
Huru skulle vi då reda oss, 0111 vi bara hade en enda verkstad, och densamma innesluten i Stockholm, så att vi vore hindrade att få vår materiel till att underhålla rörelsen i det inre af landet.
Skola vi hafva en centralverkstad, bör den förläggas utom Stockholm, vid Orebro, Katrineholm, Töreboda eller annat tjenligt ställe.
Hvad den sista platsen beträffar, så voro, vid första frågan om vestra stambanan, stora verkstäder projekterade att der förläggas.
Jag tror att, utom alla andra skäl, det ur både ekonomisk och politisk synpunkt vore mindre rätt att i och för en centralstations inrättande draga tusendetals arbetare hit till hufvudstaden.
Allmänna erfarenheten och allmänna rösten är den, att man ej i hufvudstäder bör hopa flere fabriker än som äro absolut nödvändiga.
Visheten har återigen talat och påstått, att en ny sluss behöfdes, och att, till följe deraf, det vore omöjligt att upptaga idéen att lägga en station i Stadsgården.
Jag tvifiar icke på, att det ju i framtiden kan blifva nödvändigt att bygga en ny sluss med större dimensioner; men hvad som förundrar mig är, att, när den förra slussen byggdes, den ädle Frilen högtidligt förklarade det vara omöjligt att bygga en större sluss på detta ställe.
Med afseende härå, vill jag .omnämna en äldre plan, hvilken lärer varit föreslagen af salig Ofverste Lagerheim.
Den gick ut på att, i st. f. att bygga en sluss der den gamla nu är, man skulle bygga den vid Danvikens qvarnar.
Hammarbysjön är en uppdämning, gjord af Gustaf I.
Då, genom densamma, trakten deromkring blef öfversvämrnad, gafs 4 kronohemman i vederlag.
Till följd af denna uppdämning kunde Danviks qvarnar inrättas.
Nu var Lagerheims förslag, hvars detaljer jag ofullständigt känner, att bygga en stor sluss i st. f. dessa qvarnar, sänka Hammarbysjön, genomskära näset vid Skans tull, och således kunna der gå igenom med större skepp, än som är möjligt vid den nuv:de slussen.
I fall denna plan är utförbar, hafva vi fått ett mycket beqvämt sätt att undgå att bygga en sluss till vid Stadsgården, som skulle blifva ganska trång.
Man har sagt, att det ej vore någon särdeles fara vid att adoptera planen af en krokig tunnel, ej heller att risken att gå igenom staden med jernvägstrainerna vore stor.
Min tanke är deremot, att den största fara, som man kan utsätta resande för, är att på ett enda ställe samla 4 å 5 af de största svårigheter, som man annorstädes möter på jernvägar.
Vi hafva nyligen i »lllustrated Times» sett en teckning, före H. IV. 17 258 Den 12 Maj f. m. ställande en järnvägsolycka vid passerandet af en bro, som varit att öppna.
Jag tviflar icke på, att en sådan teckning skulle taga sig bra ut äfven i vår illustrerade tidning, ehuru sjelfva tilldragelsen vore allt utom önskvärd.
Vill man åsidosätta all partiskhet, måste alla ingeniörer erkänna att faran är stor.
Man kanske invänder att jag är rädd.
Jal — jag måste bekänna, att jag är ofantligt rädd för denna sak.
1 sammanhang härmed vill jag i förbigående nämna, hurusom en af mina vänner i Frankrike, hvilken, som man säger, ej var någon af det omöjliga slaget, vid profningen af en högtryckningsmaskin, på till frågan om han var rädd, svarade: ja, det är jag visst.
Han steg i land, och två minuter derefter sprang ångbåten i luften.
Jag tror således, att det ibland kan vara ganska rätt att vara rädd, ty det är sannerligen icke någon småsak, om ett par hun drade menniskolif blifva spillda.
Jag ser för öfrigt icke något skäl, hvarföre, i fall man vill förena norr med söder, man icke skall kunna begagna sig af ett sådant spår, som Ilr Schartau i sitt föredrag på börsen — då fråga var om sammanbindningsbanan — föreslog böra ledas från Stadsgården, långs Skeppsbron, öfver till Blasieholmen och Nybron.
Den enda förändring, jag dervid ville föreslå, vore, att, i st. f. lokomotifkraft, man använde hästkraft, eller ock att varutransporten skulle uteslutande ske natt-liden.
Hr Bildt har sagt, att det för ekonomien vore nödvändigt att hafva en stor centralstation; men hvari ekonomien skulle bestå, kan jag ej insel Hvad skola vi göra med en central station, då det är säkert att vi på söder skola komma att halva två stationer, och då det är lika säkert att man icke kan undertrycka anspråken hos dem, som vilja hafva en bangård i närheten af Nybrohamnen.
Det är ju tvärtom en misshushållning, och resultatet blefve, såsom Irländaren säger, »att man vinner en förlust.»
Man har äfven sagt, att expropriationen komme att uppgå till ett så högt belopp, om man uppsköt dermed; men hvad har expropriationen att göra med Målarbanken.
Det är ju en sak för sig sjelf.
Vill man expropriera, kan detta ju ske nu.
Då jag icke längre vill upptaga B. o. Ad:s tid, och då, under loppet af den blifvande diskussionen, tillfälle måhända yppas för mig att ännu en gång få yttra mig, vill jag resumera min anhållan till yrkan på alslag å K. M:s Propos., och att en summa må anslås för att draga vestra stambanan från Tantogatan, medelst en tunnel genom Skinnarviksbergen, till Stadsgården.
Denna tunnel skulle hafva den stora fördel framför den af Frih.
Ericson föreslagna, att den skulle kunna komma att gå nästan horizontel, hvarigenom en mängd svårigheter undvikas.
I afseende på norra sidans station, förenar jag mig med dem, som vilja hafva en station i qvarteret Sperlings backe.
Jag har nu, så godt jag kunnat, utredt ämnet, ehuru jag dervid nödgats bestrida den Kongl. Proposm; jag har måhända gjort det ofullkomligt, derföre att jag icke tviflar på att mån - Den 12 Maj f. m. 259 gen annan skulle hafva gjort det bättre, och hoppas äfven att någon skall utförligare uppträda i ämnet.
Hr Leijonancker, Fredrik Wilhelm:
T)å jag inom StatsUtsk:t haft en från lJtsk:ts majoritet afvikandc mening, anhåller jag om R. o. Ad:s uppmärksamhet, för att närmare få utveckla de åsigter, som hafva ledt mig.
Det är nu 8 år sedan jag hade tillfälle att vara närvarande här, och då, såsom jag tror, en sammanbindningsbana var första gången under diskussion.
De åsigter, som lågo till grund för omdömena hos de män, som först behandlade denna Iråga, hafva ännu i denna stund ej för mig förlorat sitt värde.
Jag tror att de betydliga förändringar, sorn frågan sedermera genomgått, icke bafva gagnat den, och ej heller ledt till att på ett lyckligare sätt lösa densamma.
Det är nemligen i tvenne hufvuddelar, som denna fråga sönderfaller; den ena, hvar stationens rätta läge bör vara, och den andra om sammanbindningen genom hufvudstaden.
Om man tager den ena eller den andra af dessa underafdelningar såsom utgångspunkt, blir resultatet högst olika.
Denna fråga har under dessa 8 år, i likhet med många andra, blifvit behandlad på ett sätt, som förrådt den största likgiltighet; och endast i sista ögonblicket har den blifvit med passion omfattad.
Då jag alltid ansett frågan om station utgöra hufvudsaken och att för Stockholms stad och för rörelsen till och från densamma det nödvändigaste vara att rätt besvara ofvannämnda fråga, bör den andra blifva ett korollarium.
Om man betraktar hvad rörelsen i Stockholm fordrar, så lider det intet tvifvel, att det är stationens rälta placerande, som utgör brännpunkten, ty vigten deraf ligger deri att transporterna till och från stationen böra vara så litet betungande som möjligt.