Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hon kunde ej kring sina gestalter gjuta medkänslans darrande dager, hvilken i dikten verkar lika stämningsfullt som de blå tonerna i ett landskap.
I lifvet bli de fint sympatiska känslomänniskorna så ofta de djupaste egoisterna, emedan deras mest utpräglade sympati dock vanligen är den för dem själfva, och deras egentliga ömhet den om sina personliga känslor.
De njuta sina egna stämningar och lägga i dem all sin glöd, medan den mindre snabbkänslige vanligen har mera värme kvar som drifkraft för handling.
Så var i hög grad fallet med A. Ch.
Leffler; men den bundna värmen har mycket minskat behaget i hennes diktning.
Än mer betydelsefull för denna vardt den nämda osjälfständigheten.
En karaktärens svaghet blir ju ofta äfven produktionens, och hos A.
Leffler yttrar sig nämda frånvaro af energi i skaplynnet som minskad intensitet i skildringen.
Såväl den bristande känsligheten, som den bristande intensiteten blefvo isynnerhet märkbara under senare skedet af A.
Lefflers diktning.
Ty ett dikteriskt skaplynne, som är episkt ej lyriskt, kan aldrig uttrycka sig rikt och fast i ett upprördt tillstånd eller i ett, där intryck jaga hvarandra; det behöfver ro både att förarbeta intrycken och att återgifva dem.
Lefflers mottagliga sinne blef numera både af yttre och inre erfarenheter oroadt.
Den lyckliga jämnvikt mellan innehåll och form, mellan verklighetstrogen iakttagelse och eftertanke öfver det iakttagna, mellan realism i skildringen och lyftning i känslan, som utmärkte hennes flesta tidigare arbeten, började att i någon mån rubbas.
Hon lämnade aldrig hastverk till publiken; hon var tvärtom mycket samvetsgrann i sitt arbete, och sträfvade med en oaflåtlig möda, från första planen till sista korrekturet, att ge sitt bästa möjliga.
Men hon var för snabb att skrifva om hvad hon erfor; intrycken hade ofta behöft bli djupare, iakttagelsen mer allsidig, mer konstnärligt omformad.
I stället aflöste intrycken snabbt hvarandra och därför kunde ej häller målningen af dem få nog innerlighet.
Och denna brist på innerlighet orsakade de omdömen om »realistisk fotografering» och »kyla i färgen», hvilka nu allt oftare riktades mot A.
Lefflers skildringar.
Därtill kom, som följd af den förut antydda frånvaron af fullt säker smak, att hon ej valde med nog omsorg; hon medtog ej sällan tillfälligheter, som borde varit borta, och utelämnade däremot stundom väsentliga, karaktäriserande drag.
Detta gäller också om de ämnen, hon bestämde sig för att utarbeta: af många, under åratal hopade, arbetsplaner lät hon ofta de mer intressanta ligga, för att upptaga de mindre betydelsefulla.
Kvinlighet och erotik.
Kvinnosaken.
Äktenskapsfrågan.
Under de nu följande åren gjorde A. Ch.
Leffler täta resor till Norge och Danmark, och i Stockholm fortgick det ifriga, impulsgifvande umgänget med Sonja Kovalevsky.
De under denna tid mottagna nya lifsintrycken speglas rikt, men oroligt och utan full konstnärlig beherskning, i En sommarsaga.
Leffler kände att för hennes skaplynne var det den genomlefda, icke den pågående, utvecklingen, hvilken gaf en ökad kraft åt produktionen.
Hon skrifver sålunda (juni 1886):
»Det var romantikens åsikt, att ju rikare personligt lif, ju starkare personliga konflikter dess bättre produktion.
Men den modärna skolan, Zola framför allt, har en motsatt åsikt och jag tror med större rätt.
Ju mindre personliga konflikter, säga de, ju mera kraft sparad att lägga in i konstverket.
Jag känner att detta är sannt.
Inför det personliga lifvets strider och känslor bleknar konsten och blir af underordnad vikt; det är endast när ens eget lif ej lägger beslag på ens fantasi, som denna är fri att skapa; det är endast när man ej slösar bort sina känslor på verkligheten, som man kan lägga in något af lidelse och glöd i dikten.»
Det var emellertid ej enbart frånvaron af fulländad konstnärlighet, som orsakade Sommarsagans brist på framgång.
Boken gjordes till ett nytt program för gift kvinnas rätt, medan den i stället var full af ett nytt, personligt lif, som bragt till medvetande vissheten, att det centrala i kvinnofrågan var kvinnans möjlighet att bevara sin personlighet och sin individuella lifsgärning inom det erotiska området.
Redan i Kvinlighet och Erotik I hade A. Ch.
Leffler med utsökt finhet skildrat samtidens nya psykologiska företeelse, den modärna, utvecklade, kvinliga individualitetens ställning till det erotiska.
Där hade hon låtit Alie visa från sig lyckan, då denna bjöds henne af den man hon älskade, emedan hon kände att han icke var tilldragen, tvärtom frånstött, just af detta modärnt individuella, detta personligt utvecklade i hennes väsen, men däremot strax tjusad af den naiva och outvecklade flicktypen, det gamla kvinnoidealet, »Eva, som icke ätit af kunskapens träd».
Fru Heiberg skref om denna novell:
»Den maa endelig faa en Fortsættelse.
Det maa senere gaa op for Rikard i Ægteskabet at blaa, smukke Øjne ikke er nok i Længden at leve et helt Liv paa.
Hvorledes nu denne
Skuffelse skal virke paa ham, om han skal synke eller stige ved denne Livserfaring, overlader jeg til deres psykologiske, klare Blik paa Menneskesjælen.
Men straffes skal han for sin Hurtighed at glemme den ædle Drue for den søde Lemonade.»
Och det var delvis författarinnans egen hämdlust gent emot Rikard, som senare dref henne att (i Kvinlighet och Erotik II) återkomma till Alies historia.
Men tills vidare tog hon ämnet från en alldeles ny sida i En Sommarsaga.
Leffler grep aldrig djupare in i lifvet, det lif, som lefves rundt om oss, än med nämda novell och med
En sommarsaga, där hon, tvärtom, låter en utvecklad kvinlig personlighet, älskad och ej blott älskande, ingå i äktenskapet.
Sålunda får hon att lösa den för mänskliga krafter nästan öfverväldigande uppgiften: att vara helt sin mans hustru och sympatiska lifshjälp, helt sina barns mor, helt husmor och helt en individualitet, med egna utvecklings- och arbetskraf.
Här låter författarinnan första gången det erotiska krafvet bli en lika stark makt i en kvinnas lif som det personliga utvecklingskrafvet, och därför blir också Ullas lif ett splittradt, ty hon kan ej fylla båda krafven.
Författarinnan framstälde härmed den konflikt, som dagligen pågår i otaliga, utvecklade kvinnors lif.
Men dels försvagades intrycket genom oklarheten i teckningen af Falks karaktär och genom bristande konstnärlig koncentration kring det egentliga ämnet; dels kom boken fram under den ifrigaste reaktionen mot kvinnofrågan; därför blef Sommarsagan i grund missförstådd.
När jag i en anmälan af densamma yttrade, att »framtiden måhända kommer att känneteckna vitterheten från senare hälften af vårt århundrade som litteraturen om och af kvinnan», blef äfven detta missförstådt, som en orimlig förstoring af de kvinliga produktionernas värde.
Yttrandet innebar endast konstaterandet, att den viktigaste nya »hufvudströmningen» inom litteraturen är det kvinliga elementets framträdande, kvinnornas bekännelser om sig själfva, männens nya syn på och konflikter med den modärna kvinnonaturen, med ett ord allt detta rika stoff, som genom skrifvandet af och om kvinnor blifvit en af århundradets mäst kännetecknande, litterära egendomligheter.
Och jag tillåter mig att här upprepa, hvad jag då förgäfves påpekade, att intet af alla de ämnen, hvilka med afseende å kvinnan sysselsatt eller komma att sysselsätta den dikteriska intuitionen eller psykologien, har den betydelse, som innehållet i Alies och Ullas historia: konflikten mellan den modärna kvinliga personlighetens kraf och äktenskapets.
Det finnes få områden af människolifvet, som ej beröras af denna konflikt, och dess lösning är ett af de allvarligaste problem, samtiden har att arbeta med.
Men när Anne Ch.
Leffler påpekade detta, rönte hon samma öde som andra framsynta diktare, att af det, på denna punkt ännu ej vakna, tidsmedvetandet bli misskänd.
Och misskännandet kom ej blott från det s. k. unga Sverige, utan äfven från kvinnosakens målsmän.
Leffler hade – som den föregående framställningen visat – genom egen erfarenhet kommit fram till kvinnofrågans lifspunkt, den kvinliga personlighetens djupt berättigade kraf på frigörelse, hvilket bland annat innebär rätten att själf medvetet och själfbestämdt sätta in sina krafter i utvecklingsarbetet, vare sig medelbart inom familjen eller omedelbart i det offentliga lifvet.
Hon ville att hvarken lag eller sed skulle hindra kvinnans fulla valrätt till hvarje studie- och arbetsområde; ville att hustrun skulle vara fullmyndig; i makt öfver sin person, sin egendom och sina barn likstäld med mannen i rätt som i ansvar, och hon respekterade hvarje förnuftig sträfvan i denna frigörelses tjänst.
Men såväl hon som Ernst Ahlgren, Sonja Kovalevsky och andra deras jämnåriga, skilde småningom allt mer sin sympati från kvinnosakskvinnornas sträfvan, emedan den syntes dem urarta från en frigörelse till ett tvång för den kvinliga personligheten. A.
Leffler hade (i Sanna Kvinnor) skildrat huru det gamla kvinnoidealets, den kvinliga svaghetens representant, hindrar den nya tidens kvinna, Berta, att erhålla en personlig lycka.
Ty den ofta hörda tolkningen, att det är af manhat, som Berta icke svarar ja till sin friare, hvilar på en alldeles godtycklig konstruktion.
Det är styrkan, hvilken här, som otaliga gånger förr, får lida och umbära för svaghetens skull.
Men under kampen händer det att styrkan hårdnar och att frihetsvännerna i sin ordning bli förtryckare.
Detta har inträffat med emancipationens målsmän.
De ha ej insett, att kvinnans frigörelse från lagens och sedens tvång var ett medel, icke ett mål; de ha glömt att målet var verklig frihet för de olika kvinliga personligheterna att gå sina olika vägar, att följa hvar sin individualitets säregna kallelse och att sålunda genom sina olika krafter tillföra utvecklingsarbetet ökad rikedom.
Och det var denna slags frigörelse, som A. Ch.
Leffler hade drömt, hade diktat om.
Man kräfde nu tvärtom, som hon uttryckte sig, att alla kvinnosakskvinnor »skulle uppträda i flock som en fårskock»; skulle tänka, tala och handla efter kvinnosaksprogrammet, ej efter sina egna samveten och tankar, samt att ingen i något afseende skulle höja sig öfver eller afsticka från de andra.
Redan vid de af henne 1875 omtalade skolmötena, var det förnimmelsen af den hotande nya konventionalismen i kvinnobildningen, som gjorde A. Ch.
Leffler oppositionell; det var känslan af att kvinnorna – i sin berättigade kamp mot de af männen stiftade lagarne och de af männen uppehållna fördomarne – å sin sida blifvit orättvisa, som kom henne att (i Sanna Kvinnor) framhålla kvinnans brist på karaktär och äkta sinnesrenhet som medverkande orsaker till männens själfviskhet eller lättsinne.
Det var känslan af att kvinnorna började bli komiska i sina recept för kärleken, äktenskapet, sedligheten o. s. v. som senare kom henne att skämta med allt detta programmakeri i Den Kärleken! ehuru hon, som sagdt, långt ifrån angrep det allvarliga i de sträfvanden, hvilkas öfverdrift hon i den lilla komedien roade sig åt.
Men framför allt var det för egen del, som A. Ch.
Lefflers, redan förut motsträfviga och nu allt mer utpräglade, individualitet nekade att låta sig bestämmas af de bud kvinnosakskvinnorna utfärdat.
Det första af dessa bud är att kvinnans handlingar och arbeten icke skola dömas efter deras egen mänskliga eller konstnärliga halt, utan efter deras gagn eller ogagn för kvinnosaken.
Det andra bjuder att kvinnan aldrig får framställas i litteraturen annat än som en af all erotisk sinlighet oberörd varelse, och att hela denna sida af kärleken hälst skall utrotas som det orena och låga – en mot lifvet lika väl som mot konsten och dikten fiendtlig tantdogm, hvilken A. Ch.
Leffler med allt skäl hatade, såsom mer grundfördärflig för sund sedlighet och hel äktenskaplig lycka än vare sig manligt tyranni eller lättsinne.
Det tredje budet förbjuder hvar kvinna, som vill behålla anseende för sinnesrenhet, att beundra geniet hos t. ex. en Georg Brandes eller August Strindberg eller någon annan författare, som intar en indifferent eller polemisk ställning till kvinnosakssträfvandet eller till den nyssnämda tantdogmen.
Det fjärde budet befaller hvarje kvinna att, som en hädelse mot den heliga kvinnosaken, betrakta en hvar psykologisk eller naturvetenskaplig undersökning, hvilken icke slutar med påståendet om full likställighet i andlig begåfning och fysisk uthållighet mellan kvinna och man.
Det femte budet bjuder att en äkta kvinnosakskvinna bör anse mänsklighetens välfärd uteslutande bero af, att kvinnor aflägga alla möjliga manliga examina och erhålla alla möjliga manliga arbeten, äfven om den sociala och sedlighetsfrågan därigenom blott ytterligare tillspetsas, och äfven om kvinnorna därigenom alldeles icke få det för dem bästa arbetet, lika litet som arbetet kommer i de för detta dugligaste händerna – hvilket väl annars torde böra anses som vilkoret för såväl den enskildes arbetsglädje som för samhällets gagn af arbetet.
I dessa alla kvinnosakskvinnornas »du skall» och »du skall icke» såg A.
Leffler och de med henne liktänkande en lagstiftning, genom hvilken kvinnoemancipationen höll på att bli en dogmatik, men icke en sanning.
Hon kände att kvinnosaksfrågan var något oändligt mycket djupare och mer sammansatt än kvinnosakskvinnorna insett.
Hon hade själf allt för ofta erfarit vikten och värdet af manligt kamratskap för att någonsin underkänna den sanningen, att mannens och kvinnans olikheter just är det som ger lifvet rikedom, och att all slags kampställning könen emellan är en, den sunda utvecklingen försenande, olycka, medan målet tvärtom är mannens och kvinnans ömsesidiga frigörelse och harmonisering i och genom hvarandra, och detta främst i och genom äktenskapet.
Hon hade själf allt för mycken erfarenhet af kvinnorna för att ej veta, att den viktigaste andliga sidan af emancipationen var kvinnornas – också emancipationskvinnornas – frigörelse från deras egna fördomar, småaktigheter, ensidigheter.
Hon ansåg att kvinnosaken hädanefter borde inordnas i den stora, sociala frågan.
Hon förbisåg visserligen ej att emancipationssträfvandet måst utgå från det bildade fåtalet, medelklassens kvinnor, men hon kände, att det icke får någon mera omfattande och omdanande betydelse förr än det sträckt sig till de mäst förtryckta kvinnorna, de, som utgöra flertalet, de kroppsarbetande kvinnorna.5 (Se t. ex.
Hur man gör godt.)
För den ena som den andra klassen af kvinnor insåg hon, att äktenskapsfrågan var den afgörande synpunkten, och det var ur denna synpunkt hon i Sommarsagan, som jag nyss påvisat, såg den modärna, kvinliga personlighetens utveckling.
Om hon hyst några illusioner med afseende å kvinnosakskvinnornas förmåga att förstå bokens allvarliga mening, så blefvo dessa illusioner snart skingrade.
Hon utbrister sålunda (aug. 1886):6
»Björnson skrifver till mig:
’De vil få månge bud af taknemmelighed fra kvinder for det frigjörelsens ord De bragt dem.’
Ja, A:s artikel är ett af exemplen härpå!
Det är de s. k. frisinnade kvinnornas, deras, som borde anse mig som sin medkämpe, protest mot allt hvad verklig frisinthet heter, deras, som skulle stenat Fredrika Bremer, om de varit hennes samtida, eller åtminstone sagt, att hon fördärfvade kvinnosakens sanna utveckling, men som nu, när hon är död och hennes idéer gamla, inrätta ett förbund med hennes namn!
Artikelförfattaren har nog rätt i att detta förbund icke skall bli fru Edgren synnerligen tacksamt för hennes skildring.
Kvinnornas tack!
Blommor på min graf om 50 år kanske!»
Och hade A. Ch.
Leffler redan förut misstänkt, att kvinnofrågan icke längre var en frigörelsefråga i djupare mening, så blef hon från denna tid viss i sin öfvertygelse och än mer besluten än förut att lugnt gå sin egen väg.
Själfva stridsfrågan lämnade hon, öfvertygad om att tiden skulle ge henne rätt.
Nu skall kanske ett lugnt ord i frågan kunna bli hördt – helst när det är diktarinnans eget.
Hon skref (1886):
»Jag har sökt att så noga, som låg inom min begränsnings möjlighet, lefva igenom den skildrade konflikten och jag har kommit till det alldeles positiva resultatet, att en bättre lösning än den gifna ej var möjlig.
Om allt annat i boken kan jag tveka, men icke om det rätta i lösningen.
Jag vet, att jag kommer att bli utsatt för det vulgära missförståndet, att jag vill predika att nu är det mannens tur att försaka sin lifsgerning för kvinnans, sådant som naturligtvis aldrig fallit mig in.
Men jag menar, att när en måste försaka, så bör det (eller låt mig icke säga bör, för att ej bli oklar, så måste det, menar jag) vara den, som oberoende af könet, har den mindre utpräglade intellektuella individualiteten.
Ulla kunde icke göra något annat än måla – hon var ensidig, men stark i denna sin ensidighet.
Falk åter var ej af naturen bestämdt anvisad en enda väg; han kunde välja lefnadskall och kunde vika in på olika områden.
Och därför, när nu situationen var sådan, att endera måste offra något af sitt eget, var det han, som borde göra det.
Dessutom: han gjorde det icke ensam – hon offrade också mycket.
Se huru utvecklad och förändrad hon blifvit, sedan hon blifvit förenad med honom!
Detta, att de för framtiden måste lefva skilda tidtals, då hon är på resor, tror jag icke är en olycka.
Hvarför skulle det icke gälla om ett äktenskapligt samlif det samma, som gäller om allt annat samlif mellan människor, att de utveckla sig bättre och friare då de ej oaflåtligen hänga hop i ur och skur?
En familj, där barnen alltid stanna hemma eller syskon, som åldras tillsammans!
Hur stereotypa bli de ej!
Hvarför skulle det icke gå på samma sätt med makar?
Och det gör det sannerligen också.
Nej, lefve en liten nordpolsresa då och då!
Det håller kärleken frisk och personligheten fri.
Jag försäkrar dig, att de bli lyckliga.
Och han kommer som riksdagsman att arbeta för alldeles samma mål som förut, endast med litet andra medel.
Hade han stannat kvar i alla sina dar i sin bygd, där han var en half profet, hade han stannat i växten» ...
I fråga om nordpolsresornas betydelse för äktenskapsfrågans lösning undergick emellertid författarinnans åskådning en radikal ändring under senaste åren.
Hon kunde då ej ens tänka sig några dagars skilsmässa mellan lyckliga makar!
Den förut framhållna böjligheten i A. Ch.
Lefflers skaplynne var särskildt påfallande gent emot Sonja.
Och när denna i A. Ch.
Lefflers biografi skildras som den tyranniskt fordrande, bredvid hvilken en annan ej kunde bibehålla sin själfständighet, så är denna klagan icke objektivt sann.
Sonja hade en så ovanlig förmåga af psykologiskt förstående, en så vid synkrets, att hon hvarken direkt sökte påtvinga någon sin mening eller indirekt gjorde det, genom att visa ringaktning för andras uppfattning.
Men hennes genialitet och intensitet måste öfva ett starkt inflytande på alla, hur mycket mer då på den mottagliga A. Ch.
Leffler, hvars klagan öfver Sonjas tryck är vekhetens vanliga protest mot en starkare personlighets inverkan.
Leffler kunde t. ex. ej motstå att genomdiskutera sina ämnen med Sonja, tills hon miste lusten att utföra dem eller blef förvirrad i sin syn på karaktärernas psykologi, eller blef ryckt från sina till Sonjas idéer och arbetsplaner.
Med afseende å Sonjas fordringar i vänskap gälde samma sak.
Om A.
Leffler t. ex. tog afsked af Sonja med orden: »Vi träffas ej i morgon, jag måste arbeta», utbrast visserligen Sonja i en ström af skämtsamma förebråelser: »Trolösa kvinna, nedriga varelse!
Hur långt är då lifvet?
Har man råd att spilla bort ett ögonblick af glädje?
Det är för tokigt, jag tillåter det alls inte» o. s. v.
Men hade Anne Charlotte, medan Sonja hemtade andan, passat på att upprepa sin önskan, skulle Sonja tagit skäl.
Nu däremot blef förhållandet det alldeles motsatta mot hvad människor antogo, när de sågo den lilla, späda, i väsendet tillbakadragna, nervösa Sonja och den högväxta, lugna, säkra Anne Charlotte: den förra behärskade helt den senare.
Men Anne Charlotte kände länge rikedomen i samlifvet så stor, att hon knappt blef medveten om trycket, förr än efter det, i Sonjas biografi så lifligt skildrade, samarbetet i dubbeldramat
Kampen för lyckan.
Detta arbete hindrade tyvärr för alltid Anne Charlotte Leffler att fullborda sitt eget, af rika personliga iakttagelser, af stort lifsinnehåll mättade romanämne (hvaraf blott ett kapitel publicerades i kalendern Svea 1888).
Utomkring äktenskapet, var i planen djärfvare än något verk, A. Ch.
Leffler någonsin kom att utföra.
Hjältinnan var där nämligen en kvinna, som – då förhållandena omöjliggjorde hennes äktenskap med den man, hon älskade – dock icke ville försaka moderskapet.
Hennes känsla af det berättigade i detta moderskap, framgånget ur en ömsesidig kärlek och ett klart, moget beslut, är så stark, att hon öppet erkänner och själf – dock ej i Sverige – genom sitt arbete uppfostrar sitt barn.
Kampen för lyckan var ett omöjligt experiment, det att, för lösningen af en estetiskt ohållbar uppgift, sammansmälta två olika diktarlynnen.
Och när A. Ch.
Leffler 1888 på nyåret efter åtskillig tvekan beslöt att fara till Rom, var det till en del emedan hon, påverkad af Sonja, kände »behof att återtaga sig själf» (se biografien öfver Sonja) för att ge sig åt sitt arbete, som, utom nämda plan, äfven innebar en tredje del till Sommarsagan, en skildring af Ullas och Falks lyckliga samlif under de nya formerna.
Att det just blef till Italien hon for, berodde på att hennes år 1886 döde, som en bror afhållne vän, Viktor Lorén, uttryckt sin önskan, att hon skulle besöka hans älsklingsland, som hon alltid längtat till – redan 1881 hade hon lärt italienska i hopp att någon gång komma till Italien – men som hon aldrig sett.
Ny vår.
Brytningar.
Äktenskap.
Efter att ha tillbragt den ovanligt kalla och rägniga, och således otillfredsställande, vintern i Rom, följde A. Ch.
Leffler på våren prof.
Mittag- Leffler och hans hustru till Afrika – en färd, som hon skildrade i resebref till Stockholms Dagblad.
På hemvägen träffade de i Neapel en af broderns matematiska bekantskaper, Pasquale del Pezzo, markis af Campodisola.
En gemensam vän, hvilken de råkat på återvägen från Tunis öfver Palermo, hade skildrat professor del Pezzo på ett sätt, som väckt A.
Lefflers lifliga psykologiska intresse, emedan hans utvecklingshistoria var präglad af samma slags pathos som hennes egen: kampen för personlighetens frigörelse ur förhållandenas makt.
Han tillhörde en ytterst konservativ, legitimistisk familj, som stod i opposition mot alla de förändringar
Italien sedan femtiotalet undergått.
Men han, äldste sonen – årsbarn med det nya Italien – hade frigjort sig från fördomarna och slutit sig till det unga Italiens sträfvanden.
Mot alla familjetraditioner hade han sökt en statens tjänst, som professor i matematik vid Neapels högskola – en själfvunnen titel, hvilken han var lika stolt öfver som han var likgiltig för sina ärfda.
Medan hennes syskon sedan fortsatte norrut, stannade A.
Leffler på Capri.
I juni skref hon därifrån:
»– – – Lifvet är förunderligt rikt på uppslag och nya erfarenheter, mitt lif åtminstone.
– Capri är ett hänförande ställe, det bästa af alla.
Det konstiga hotel Pagano – där alla världens konstnärer dekorerat väggar och dörrar – med djupa loggior utåt hafvet samt en liten trädgård uppfyld af berusande blomsterdoft, instängd mellan med vin och rosor behängda murar, utanför hvilka mandolinspelarne om kvällarna draga fram sjungande sina glödande kärlekssånger – denna vrå gömmer några blad af mitt lifs historia.
Lifvet, det verkliga lifvet är något annat än dröm och längtan.
Vi äro för romantiska, för sentimentala, för kontemplativa där uppe i norden.
Af syditalienaren skall man lära sig att lefva, han kan det.
Jag skrifver galenskaper, tycker du kanske.
Men tids nog kommer jag igen till nordens grå himmel med sina tunga drömmar.
På Capri är lifvet fullt af lifsglädje.»
Afsikten att återvända till lifvet under nordens grå himmel blef icke förverkligad.
I det land, dit hennes döende vän med en slags profetisk aning bedt henne resa, emedan »den som ej sett Italien endast är en half människa», hade hon mött den lifserfarenhet, hvilken skulle omskapa först hennes inre, sedan hennes yttre lif.
Den fortsatta samvaron med Pasquale del Pezzo utvecklade sig till den ömsesidiga, allt omfattande, lifsafgörande kärlek, som, efter svåra inre strider, föranledde A. Ch.
Leffler att (1889) upplösa sitt föregående äktenskap.