Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter att i ämnet hafva hört Högsta Domstolen, hvars protokoll likaledes öfverlemnades, har E. K. M:t alltså till Rikets Ständers antagande i Nåder framställt det Förslag till Författning, angående ansvar för förfalskning och bedrägeri, som i Högstberörde Nådiga Proposition innefattas.
Rikets Ständer hafva tagit detta ärende i behörigt öfvervägande, och dervid funnit, att då, såsom E. K.
M:t i Nåder omförmält, Rikets sist församlade Ständer öfverenskommo att genom delvis skeende förbättringar genomföra en nödig och länge påyrkad ombildning af brottmåls-lagstiftningen, fastades företrädesvis uppmärksamheten vid den klass af brott, som hufvudsakligen förnärma eganderätten och hafva sin grund i vinningslystnaden, hvadan lagförbättringen ansågs böra börja med de till denna klass hänförliga brott, nemligen stöld och rån samt förfalskning och bedrägeri, deribland de 2:ne förstnämnda, angående hvilka lag under tiden blifvit stiftad, äro i afseende å sin beskaffenhet att uteslutande hänföra till de så kallade egendoms-brotten.
De öfriga åter hafva en vidsträcktare omfattning, om än de isynnerhet utöfvas för att åtkomma nästans gods.
De kunna emellertid betraktas såsom grenar af samma stam, ty de hafva ett gemensamt mål eller att genom bedrägliga och svikliga medel förnärma annans rätt, och äro följaktligen att anse såsom bedrägeri i detta ords vidsträcktaste betydelse; men med afseende på medlen särskilja de sig i afdelningar, hvilka 604 Expeditions-Ulskotlets Förslag lill underd.
Skrifvelse X:o 1X9. i E. K.
M:ts ifrågavarande
Nådiga förslag blifvit sammanfattade under de serskilda be nämningarne förfalskning och bedrägeri, hvarigenom ock en i vår lagstiftning redan hyllad grundsats blifvit vidhållen.
I samma mån, som affärslifvet tilltager, industrien ökas och förhållandena i samhället derigenom invecklas och mångfaldigas, i samma mån påkallas ock ett vidsträcktare skydd å lagstiftningens sida emot bedrägerier.
Att afhjelpa den ofullständighet, sorn i förevarande hänseende förefinnes i äldre lagar, hörer väl till en af lagstiftarens svåraste och mest granlaga uppgifter, men denna kan dock ej utan våda för allmän och enskild säkerhet lemnäs olöst; och till en lösning deraf synes det förslag, som E. K.
M:t i Nåder framlagt, i väsentlig mån kunna bidraga.
Rikets Ständer hafva likväl efter pröfning af detta Nådiga förslag ansett sig ej kunna detsamma oförändradt antaga, utan funnit sig böra upprätta ett i vissa delar förändradt förslag till lagstiftning i detta ämne, i afseende hvarå Rikets Ständer få i underdånighet anföra följande:
Lika med E. K. M:t hafva Rikets Ständer i sitt förslag först upptagit den art af bedrägeri, som är att hänföra till förfalskning; och i hvilken del Rikets Ständer äf ven i allmänhet instämt i de åsigter, hvarpå det Nådiga förslaget hvilar.
Då åtskilliga brott, å hvilka inträffar hvad som betecknar förfalskning, uti allmänna lagen nu icke äro uttryckligen hänförda till klassen af de brott, till hvilken de rätteligen höra, har detta förhållande blifvit rättadt genom det Nådiga förslaget, hvilket således under förfalskning sammanfattar de brott, som enligt gällande lag och med afseende å sin natur äro såsom förfalskningsbrott att anse.
Härigenom erhåller lagstiftningen i denna del en nu saknad fullständighet och konseqvens, enär emot nu gällande lag härutinnan hufvudsakligen är att anmärka, å ena sidan, öfverdrifven stränghet i bestraffningen och, å den andra, alltför mycken mildhet.
Straffen för förfalskningsbrotten omvexla nemligen ifrån lifvets förlust till böter, men ändock medgifver lagen högst sällan att modifiera straffet efter gerningens beskaffenhet.
— Det Nådiga förslaget åter innebär en möjlighet för domaren, genom frihetsstraffets användande, att lämpa det straff, som eljest bör ådömas, efter de olika förfalsknings-brottens beskaffenhet.
I förenlighet med hvad vid föregående partiela förändringar i brottmåls-lagstiftningen skett, har friliets-straffets användande, såsom allmänt, för förfalskningsbrott nu blifvit af E. K. M:t föreslaget; och om lämpligheten deraf torde ej heller delade meningar numera ega rum.
Genom sin tidslängd kan det göras tillräckligt svårt för att motsvara de vådligaste brott af ifrågavarande art, och således uppfylla hvad som fordras af rättvisan och är nödigt för samhällets säkerhet.
Denna säkerhet eller den större eller mindre våda för det allmänna, som ett brott kan i sina följder medföra, måste nemligen i betydlig mån inverka vid bestämmandet af straff; och så har äfven i allmänhet skett i det Nådiga förslaget.
Men med afseende å berörda grundsats, hafva Rikets Ständer ej kunnat undgå att fästa sin uppmärksamhet vid den skillnad som samma förslag gör i 11 §:n emellan förfalskning af inländskt och utländskt guld- eller silfver-mynt saint i 14 och 15 §§ emellan förfalskning af Svenska eller Norska Riks-bankens sedlar, å ena sidan, samt sedlar, som utgifvas af utländsk Stats-bank eller af enskild Bank, som här i Riket med behörigt tillstånd inrättad är, å den andra.
Den skillnad, det
Nådiga förslaget i omförmälda hänseende iakttager, öfverensstämmer väl med grundsatserna i gällande lagstiftning; men vid betraktande af de förhållanden, som numera ega rum, och brottens beskaffenhet, synes det, som skulle berörda grundsatser ej vidare hafva tillämplighet; till stöd för hvilken äfven inom Lag - Expedilions-Utsliotlets förslag till underd.
605 beredningen, ehuru endast af minoriteten, framställda åsigt förekommer, att lagens syftemål här icke är att iakttaga någon rangskillnad emellan egen och fremmande stat, utan att, så vidt ske kan, bereda allmän säkerhet i handel och vandel inom den stat, hvari man lefver; att denna allmänna säkerhet fordrar lika mycket skydd emot bedrägeri, ehvad det föröfvas med utländskt eller inländskt mynt eller utländska eller inländska kreditpapper, såvida de kommit i allmänna rörelsen, för att såsom penningar gå och gälla, och att denna grundsats borde hafva tillämpning på enskilda bankers och penninge-verks sedlar, enär förfalskning af en sedel ej är mindre vådlig eller mindre brottslig, om det varit en privat-bank, än om det varit ett allmänt penninge-verk, som utgifvit sedeln, derest densamma går och gäller såsom penningar, hvilket kan ske så väl i ena, sorn i det andra fallet.
Ju lifligare kommunikationen blir med utlandet, desto oftare kommer, efter hvad erfarenheten i andra länder vitsordar, att i allmänna rörelsen användas utländskt mynt samt utländska kreditpapper; och i den dagliga rörelsen förekomma enskild banks sedlar lika ofta som Riks-bankens.
De förra äro till och med för det närvarande på många orter det vanligaste rörelse-medlet; och den allmänna säkerheten är derföre genom förfalskning af sådan sedel icke mindre i fara, än om det sker med en af Riks-banken utgifven.
Vid dessa förhållanden och då genom brottet uppenbaras samma onda vilja, hafva Rikets
Ständer ansett de i förevarande hänseende föreslagna olikheter böra försvinna.
På sådana grunder hvila 11 och 14 §§ i Rikets Ständers förslag; — omfattande den sednare följaktligen äfven utländsk och enskild banks sedlar, hvarom handlas i 15 § af E. K. M:ts Nådiga förslag.
Hvad Rikets Ständer härutinnan beslutat, innefattar dessutom en ytterligare afvikelse från det Nådiga förslaget.
Att, enligt gällande lagstiftning, till förfalsknings-brotts fullbordan i allmänhet erfordras bruk af det förfalskade, har i lagskipningen städse varit antaget, och dertill föranleder äfven lydelsen af 1 §:n af Missgernings-balkens 8 Kap., der det heter: “Brukar någon falskligenu etc.; och lika med E. K. M:t finna Rikets Ständer vidhållande af denna grundsats för rätts-säkerheten af vigt.
Fall gifvas emellertid, då sjelfva förfalskningen måste betraktas såsom tillfyllestgörande; och detta fall inträffar i fråga om förfalskning af mynt och penninge-sedlar.
Här innefattar nemligen den uppsåtliga förfalskningsåtgärden ett så farligt angrepp på allmän säkerhet och på allmänt förtroende, denna på samhällets välbefinnande mäktigt inverkande kraft, att den ej kan lemnäs ostraffad.
Hvarje sådant angrepp är redan en skada, ty det väcker misstroende, der tillit och förtroende äro af högsta vigt.
Det är ock omsorgen att bevara denna allmänna säkerhet, detta offentliga förtroende, som föranledt våra lagstiftare att anse förfalskning af såväl mynt, som Rikets banks eller enskilda bankers sedlar, såsom ett fullbordadt brott, utan föregången utprångling.
Denna grundsats har ej heller blifvit frånträdd i det Nådiga förslaget; men vid sådant förhållande förekommer det Rikets Ständer, som skulle de i 11, 12 och 14 §§ af samma förslag innefattande bestämmelser i afseende på straffet, för den händelse att förfalskaren icke begagnat förfalskädt mynt eller förfalskad sedel, icke stå i full öfverensstämmelse med eller innefatta en följdrigtig utveckling af grundsatsen.
Uti nyssberörde §§ upptagas fall, der förfalsknings-brottet är ansedt fullbordadt utan bruk af det förfalskade; men ehuru i dessa fall billigheten kräfver att straffet må kunna nedsättas, om bruk ej tillkommit, är det likväl något annat att medgifva sådan straff-nedsättning, än att göra förfalskningen, derest begagnande ej egt rum, till ett 606 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 189. särskildt ringare brott, på sätt genom det Nådiga förslaget skett.
Då brottet betraktas såsom fullbordadt, oansedt bruk af det förfalskade ej tillkommit, kan det uteblifna bruket blott föranleda dertill, att straffet må, på sätt nyss är nämndt, nedsättas, hvilken grundsats äfven blifvit iakttagen i förslagets 7 §, som afser uppsåtligen gjord förfalskning af mått, vigt eller annat, som med statens eller andra allmänna stämplar eller märken tecknas.
Genom sjelfva förfalskningen anses nyssberörda brott fullbordadt; och derföre har ett uteblifvet bruk af det förfalskade här blott gifvit anledning till det medgifvande, att tiden för straff-arbetet må kunna nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid.
1 öfverensstämmelse med oftanämnda grundsats hafva Rikets Ständer jemväl uppställt andra momentet af 17 § eller den 10 § i Rikets Ständers förslag.
Denna § handlar om det förhållande, att någon annan än förfalskaren utprånglar eller söker utprångla falskt mynt eller falsk penninge-sedel.
Här synes, som skulle utprånglingen och försöket dertill i allmänhet böra betraktas såsom enahanda brott; och den omständighet att skada ej sker, bör således blott kunna verka till straffets nedsättning.
Om utprånglaren lyckas eller ej, är oftast beroende på en tillfällighet.
Samma onda vilja uppenbaras i båda fallen; och i brott af förevarande art är det vid det onda uppsåtet, som afseende företrädesvis måste fästas.
I några andra fall hafva straff-bestämmelserna jemväl blifvit något ändrade.
Så har minimum af straff-arbetet i 3 § blifvit nedsatt från sex till fyra månader, med afseende å den skonsamhet, hvarmed det i denna § omförmälda brott en och annan gång torde böra bedömas; och då Rikets Ständer i 10 § för den, som vrider eller rubbar rör eller annat gränse-märke, förhöjt ansvaret så till vida, att detta brott, hvilket, enligt det Nådiga förslaget bör straffas med straff-arbete från och med sex månader till och med tre år, skulle, efter Rikets Ständers förslag, komma att beläggas med dylikt arbete från och med ett till och med fyra år, hafva Rikets Ständer dervid haft afseende ej allenast å brottets beskaffenhet, utan äfven å den omständighet, att detta förfalskningsbrott närmast är hänförligt till det brott, som omförmäles i 2 §, hvilken handlar om offentlig handling; hvarförutan Rikets Ständer anse böter ej böra komma i fråga för det brott, som omtalas i 19 § af E. K. M:ts Nådiga förslag, hvilken motsvaras af 18 § i Rikets Ständers förslag.
Här har nemligen det brottsliga uppsåtet uppträdt i handling af särdeles vådlig natur.
Men då det i vissa fall kunde leda till alltför mycken stränghet, att omedelbart döma till straffarbete, hafva Rikets Ständer ansett fängelse böra användas der förbrytelsen är af mildare art.
För öfrigt hafva Rikets
Ständer i förevarande afdelning endast funnit anledning till några smärre, i ordalagen vidtagne, förändringar, jemte sådana, hvilka påkallats af de afvikelser i sak, dem Rikets Ständer funnit böra ega rum.
Beträffande likväl särskildt 9 §, hvarest i första momentet omförmäles förfalskning af Norska allmänna handlingar, och i det andra bestämmes huru den skall straffas, som förfalskar “annan utländsk offentlig myndighets handling1', har begagnandet af orden “annan utländsk" synts här ej vara fullt lämpligt, alldenstund de hänföras till första momentet, hvadan en sådan förändring af andra momentet vidtagits, att den anmärkning, som i berörda hänseende nu kan göras, förfaller, utan att meningen lider i tydlighet.
Af det ofvanstående följer emellertid, att Rikets Ständer hufvudsakligen eller till största delen oförändradt bibehållit hvad E. K.
M:t angående förfalskning i Nåder föreslagit, och förmoda Rikets Ständer, att de beslutade förändringarne härutinnan skola, befordra den praktiska nyttan af den föreslagna lagen i denna del.
Fxpcditions-Utskoltefs Förslag till anderd.
En mera vidtomfattande förändring eller omarbetning af det Nådiga förslagets andra afdelning, som handlar om bedrägeri, hafva Rikets Ständer deremot funnit af nöden.
Hvad Rikets Ständer hufvudsakligast eller i första rummet ansett vara att deremot anmärka, är nemligen att, om än de särskilda brott och förbrytelser, som i denna del af förslaget blifvit upptagna, böra i allmänhet utgöra föremål för ifrågavarande lagstiftning eller i ett sammanhang behandlas, de likväl icke alla kunna, på sätt i förslaget skett, hänföras under bedrägeri, utan särskilja sig i vissa afdelningar af brott med olika karakterer, hvadan Rikets Ständer befara, att, genom förstnämnda uppställning, skulle kunna föranledas någon osäkerhet i rättsbegrepp och lagskipning.
Allmänna lagen innefattar icke några allmänna stadganden i afseende på nu ifrågaställda art af bedrägeri.
De brott, som deri uttryckligen gifvas denna benämning, äro jemväl högst få; och endast från uppfattningen om hvad till egenskapen af ett dylikt brott hörer, kan i öfrigt slutas, hvilka af de förbrytelser, som förekomma på spridda ställen i lagen och i det Nådiga förslaget blifvit upptagna, böra hänföras under omförmälda klass af brott.
Så benämner 1734 års lag för bedrägeri endast vissa förbrytelser, såsom om någon falskeligen tager arf (14 Kap. 2 § Arfda-balken); — om någon genom antagande af falskt stånd eller namn bedrager qvinna till fästning eller äktenskap (4 Kap. 6 § Giftermåls-balken); — om man eller qvinna, som är till naturen vanför och till äktenskap alldeles obeqväm eller drages med obotlig och smittosam sjukdom, förtiger sådant och såmedelst svikligen förleder annan till giftermål (13 Kap. 8 § Giftermåls-balken); — och om man med vilja sätter ut falsk pant (10 Kap. 5 § Handels-balken.)
I dessa fall äro handlingarne ock utmärkta af just den egenskap, som stämplar en handling till bedrägeri, nemligen att genom svikliga medel eller sanningens vanställande förleda annan till något, som innebär ett förnärmande af hans rätt.
Den finnes äfven klart uttryckt i den §, hvarmed ifrågavarande afdelning börjar, eller den 23:dje; hvaremot denna egenskap ej inträffar på största delen af de brott, hvilka förslaget uti förevarande afdelning i öfrigt upptager och hvilka jemväl hufvudsakligen återfinnas i gällande lagstiftning, ehuru åt flera gifvits en allmänlighet, som de nu ej ega, men hvilken likväl vore oförenlig med det sammanhang, hvari de nu stå med vissa i civil-lagen gifna föreskrifter, och som haft en mera inskränkt uppfattning till följd.
Det är nemligen, för att exempelvis tala, något helt annat att svikligen förleda någon och såmedelst åtkomma hans egendom eller eljest förnärma hans rätt, än att förskingra eller försätta hvad man emottagit såsom pant, lån eller till lego, med mera dylikt, ehuru dessa brott i det Nådiga förslaget blifvit hänförda under bedrägeri.
I förra fallet förleder man någon med list och bedrägliga medel till en för honom skadlig handlingj; — i det sednare deremot missbrukas ett förtroende, hvilket frivilligt blifvit lemnadt, i det man till egen fördel eller på egenvilligt sätt olagligen använder hvad man lagligen fått i handom, eftergifvande måhända för det tillfälliga behofvets frestelser.
Denna handling är visserligen straffvärd, men den är dock af annan art än den förstberörda.
Gällande lagstiftning uppställer äfven den olikhet uti ifrågaställda hänseende, att den väl i åtskilliga fall bestraffar det missbrukade förtroendet, likasom hvarjehanda andra oredliga handlingar af dem, som nu äro i fråga, men betecknar icke hvarje af dessa handlingar under namn af bedrägeri.
Lagens uppfattning i denna del försvåras dock genom saknaden af ett genomfördt system, uppenbarande vissa bestämda grundsatser.
Men vid jemförelse af de straff, som äro stadgade å de särskilda arterna af ifrågaställda förbrytelser, skönjes likväl 608 Expcditions-Ulskollets Förslag till unden!.
Skrifvelse N:o 189. lagstiftarens föreställningssätt.
Han liar väl, efter livad nämndt är, inskränkt sig till vissa rättsförhållanden, hvilkas skyddande förträdesvis afsetts, — en inskränkning, som förklaras af fruktan för straff-maktens utsträckning på områden, sorn derför måste vara fridlysta; men ifrån enskildheterna slutas till det allmänliga, från de positiva rättsbuden till de grundsatser, lagstiftaren hyllat.
Härmed vilja dock Rikets Ständer ej hafva antydt, att i allmänhet de brottsliga handlingar, hvarom nu är fråga., ej tillhöra den föreslagna lagstiftningen.
Ostridigt eger en viss frändskap dem emellan rum.
Oredlighet i aftal är deras utmärkande kännetecken och i flera fall är gränsen dem emellan svår att uppdraga; och då man önskar att afhjelpa de brister, som i denna del vidlåda gällande lagstiftning, samt att således ej allenast gifva lagen fullständighet, utan ock stadga sådana straff, som motsvara tidens kraf och gerningarnes beskaffenhet, kan lagens harmoniska enhet icke bibehållas utan en sammanhängande behandling af ämnet.
Men sammanhang i lag är något annat än sammanställning af rättsbud.
Sammanhanget förutsätter nemligen rättsbudens ordnande efter de grundsatser, som genom dem tillämpas; och derföre är det framför allt af vigt för stiftaren af en strafflag att uppsöka brottens inre art samt i enlighet dermed ordna lagen.
Icke allenast på straffen har sådant inflytande, utan det förekommer äfven de misstag, hvarför domaren vid lagens tillämpning eljest lätt blottställes.
Ur denna synpunkt har ofvanberörda anmärkning blifvit framställd.
Dessutom och då under den gemensamma benämningen bedrägeri sammanföras jemväl brott af annan art, förbises en annan omständighet, sorn manar till närmare aktgifvande på vår gällande lagstiftning.
Enligt 17 Kap. 32 § Rättegångs-balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, äro nemligen bedrägeri-brotten icke preskriptibla, utan kunna åtalas efter huru lång tid som helst; och enär alla de brott, som förekomma i andra afdelningen af det Nådiga förslaget, blifvit hänförda under bedrägeri, följer deraf, att den som begått något, äfven det obetydligaste af dessa brott, skulle i hela sin lifstid, huru lång den än blefve, vara blottställd för åtal.
De flesta af dessa brott kunna emellertid för närvarande genom tiden försonas, sålunda att åtal för dem ej må väckas efter två år, i anseende dertill att dessa handlingar icke äro och ej heller antagas vara bedrägerier, utan betraktas såsom ringare förbrytelser, af den art, att en obegränsad tid för deras åtalande ej erfordras för upprätthållande af samhälls-ordningen.
Genom hvad nu blifvit i underdånighet anfördt, hafva Rikets Ständer sökt ådagalägga, att den ifrågaställda lagen icke nog sluter sig till den gällande, samt att det är så väl sakens egen natur, som gällande lagstiftnings dermed öfverensstämmande beskaffenhet, som påkallar förändring af det Nåd. förslaget i ofvanantydda riktning.
Att utvidga rubriken till förevarande afdelning, så att dermed äfven antydes hvilka arter af brott derunder upptagas, undanrödjer endast till obetydlig del ofvanberörda anmärkning.
För att nå målet, fordras att de särskilda brotten ordnas i vissa särskilda afdelningar, så att den sammanblandning af bedrägeri och andra brott, som i förslaget eger rum, och den förvexling af begrepp, hvartill samma förslag i följd deraf torde kunna gifva anledning, så vidt möjligt är försvinna; och derföre hafva Rikets Ständer, som i sitt förslag gifvit omförmäida afdelning följande rubrik: “om bedrägeri samt annan oredlighet11, sökt att på förenämnda sätt ordna de brott, hvilka, efter Rikets Ständers åsigt, böra i denna afdelning omnämnas eller upptagas.
Således äro till en början i en följd sammanförda de brott, som synas vara hänförliga till bedrägeri i egentlig mening, hvilka brott åter blifvit ordnade efter de föremål, de afse, eller egendoms-, familje- och personliga rättigheter.
Härefter' följa alla öfriga brotten, såsom dels förskingring Expeditions-Vtskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 189. 617 förskingring eller försnillning af annans egendom, deraf man lagligen kommit i besittning, med flera handlingar, som innefatta missbruk af förtroende, dels ock de brott, som icke egentligen äro alt hänföra lill de föregående, men lämpligen falla under kategorien "annan oredlighet.”
Del synes väl, som skulle ett och annat af de sednare i viss män närma sig till bedrägeri; men den stora skillnad, som nu göres emellan dessa brott och bedrägeri, rättfärdigar tillfyllest, efter Rikets Ständers omdöme, den uppfattning, som deraf egt rum.
Genom nämnda uppställning kan äfven ifrågaslällda lagstiftning lätteligen bringas i öfverensstämmelse med hvad gällande lag i afseende på prescriplion af brott innehåller.
För sådant ändamål är 47 § al Rikets Ständers förslag uppgjord.
Den förklarar 32 § 17 Kap. Rättegångs-balken, med afseende å den ifrågasatta förändringen i lagstiftningen angående svek oell bedrägeri, och innefattar med detsamma en förklaring af de grundsatser, hvilka Rikets Ständer bär ofvan tillämpat.
Rikets Ständer, som sökt i denna del uppställa ett system, hafva derföre ej kunnat undgå att besvara den fråga: huruvida alla de brott, som i del Nådiga förslaget omförmälas, böra inrymmas i systemet eller med andra ord höra till den lag, hvarom fråga är; och dervid har uppmärksamheten i lörsta rummel fästats vid de stadgande!), som förslagets 29 § 1 mom. innefattar.
Samma .stadgande!), hvilka hufvudsakligen återfinnas i 1 § af Handels-balkens 8 Kap. jemte E. K. M:ts Nådiga stadga den 31 Januari 1855 om mått och vigt, iiro nemligen blott gifna till förekommande af oordning och osäkerhet i handel, och äro således närmast hänförliga lill de rörande polis eller allmänna bushållningen meddelade föreskrifter; men det tillhör icke ifrågavarande lag alf befatta sig med försummelse att iakttaga dylika föreskrifter eller ens med underlålenheter i allmänhet, der icke annans rätt uppsåtligen förnärmas; i följd hvaraf Rikets Ständer i sill förslag ej heller upptagit något stadgande i omförmälda syftning; och då den, som bedrager annan genom begagnande af veterligen oriktigt mått, icke blir enligt förslagets föregående bestämmelser, strafflös, har 2 momentet synts helt och hållet obeliöfligt.
Det mäste nemligen här tagas i öfvervägande, att ett uppräknande af de särskilda brott, som ligga inom gränsorna för ifrågavarande lag, ej är, äfven om det vore möjligt, af nöden, derest de kunna hänföras under någon allmän bestämmelse, såvida sådant icke påkallas för tydligheten och undvikande af tvifvel och missförstånd om hvad fortfarande skulle komma att gälla af hvad lagen redan bjuder.
Det är ock, på sätt till en början blifvit antydt, detta sednare förhållande, sorn vid förevarande lagstiftning föranledi en omständighet, hvilken i betydlig grad kunnat undvikas, derest icke nödigt varit att tillse, det den lag, som stiftas, passar in uti det befintliga lagsystemet.
Af omförmälda orsak återfinnes ej heller i Rikels Ständers förslag något stadgande, motsvarande det Nådiga förslagets 34 §.
Öfvar någon bedrägeri medelst spådom, signeri och vidskepelse, bör han straffas såsom bedragare, såsom den, hvilken genom svikliga medel bedragit annan, ty medlet förmildrar ej i della fall brottsligheten.