Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Antingen Rikets Ständer erkänna detta förhållande eller icke; så är det dock allmänt bekant.
Hvarföre skulle de icke bekänna det på ifrågavarande sätt, då de göra det på flera andra.
En hvar, som deltagit i öfverläggningarne inom StatsUtskottet ochRiksStånden, känner, att vid hvarje steg man vill göra, för att efter realisationen utsätta aflöning i penningar, får man höra: vi anhålla att aflöning genom räntepersedlar måtte bibehållas, ty vi tro icke Den ij Januarii f. m. på flen säkerhet penningen skulle gifva.
När så är förhållandet, kan raan äfven i andra hänseenden erkänna, att Riksens Ständers envälde fört till samma osäkerhet, sorn allt sådant; och om vi ej glömt den första moraliska undervisning som meddelas, böra vi erinra oss, att en uppriktig bekännelse af föregångna fel är det första beviset på sann botfärdighet.
Men, säger man, bläck och trycksvärta betyda intet; dermed binder man ingen; om icke Rikets Ständer skaffa penningar i Banken, och underhålla hans förråd deraf, så tjena författningarne till ingen ting, ty i Banken är det endast penningar som tala.
Det erkänner äfven jag; man bör visserligen icke binda händerna på Fullmägtige att skaffa Banken hvad han behöfver, och credit för att få mera, när förråden tömmas; men det ena utesluter ej, utan hjelper det andra.
Om Rikets Ständer först genom lag gifva vederbörande all trygghet, som kan erhållas, för de fattade beslutens verkställighet, behöfver crediten mindre anlitas; man nödgas ej betala så mycket i omkostnader, för att skaffa sig silfver, och just genom tryggheten erfordras således mindre creditif och kostnader.
På alla dessa grunder anhåller jag, att Ridderskapet och Adeln måtte, genom bifall till den första hufvudfrågan, att en BancoLag bör finnas, föranleda oss att sedan afgöra de särskilta §§. lagen innehåller, och der jag skall vara beredvillig att gå in på de rättelser, som
Den ii Januarii f. w. 79 möjligen befinnas nödiga.
Meningarne hafva inom Utskotten varit så delade, att ingen ledamot fått sin åsigt fritt och obehindradt igenom, hvaraf sammanhanget väl torde i det hela hafva lidit; men har man en gång trädt in på den rätta vägen, så har man all förhoppning aLt i framtiden kunna göra bättre.
Det är blott på ett uttryck, som jag anhåller att få fästa uppmärksamheten, nemligen att 72 §.
RegeringsFormen skulle innehålla, att Banken ej skall styras efter Lag, utan efter Stadganden. litt sådant uttryck, att något funnes, som ej skall rättas efter lag, kan, som bättre är, ej uppsökas i någon af Grundlngs-§§:ne.
Likasom all lagstiftning måste ske efter Grundlagen, måste ock de föreskrifter, hvilka den värde Talaren framställt såsom de enda, hvarefter Banken skall styras, vara stadgade i öfverensstämmelse med lag, annars äro de inga.
De stadganden, som nu här äro föreslagne, äro, i öfverensstämmelse med den grundsatsen, underställde Ridderskapet och Adelil, för att icke allenast blifva öfverensstämmande med lag, utan äfven blifva lag, och jag hemställer, om icke sådant är behöfligt,då man funnit, att de stadganden, som icke varit lag, tjenat till intet, om icke lill att i nödens stund begagna oriktiga och oädla medel för att rädda sig.
Sådana tillfällen gifvas visserligen, då man säger: nöden har in - 8 o
Den 13 J a n u a r i i f. m. gen lag; men jag tror, att vid det tillfälle, som här är så mycket omtaladt, det hade varit vida bättre att utfärda StatsObligationer, än att beröfva enkor och fattiga barn hvad de hade.
.Tåg kan aldrig gå in på den regeln, aLt ändamålet förädlar medlen.
Jag kan således aldrig gilla, att man fråntog enskilta, hvad med rätta dem tillhörde.
Af livad en Talare här anfört, är bevist för alla de öfrige, att en lag behöfves; af honom är så klart bevist, att alla måste stå underrätt, alt jag anhåller 0111 Herr Grefvens och LandlMarskalkens proposition till erkännande af nödvändigheten utaf denna lag.
En värd Talare har menat, att
Bankens förhållande mäste stadgas genom Civillag, emedan eljest Konungen icke kan uppfylla dess i 16 ,$“• Regerings
Formen uppdragna kall, alt skydda hvar och en enskilts lagliga rätt.
Men jag finner 1.6 §. vid detta tillfälle föga tillämpelig.
Dessutom får jag erinra, alt 16 §. har sina undantag, t. ex. uti 35 §, hvarest Konungen är berättigad att utan ransakning och dom endtlediga Embetsman från deras sysslor, hvilket naturligtvis är ett afliändande af egendom, lös eller fast.
Hvar och en§, som är i strid med ett generelt stadgande, måste derföre anses som ett undantag; och ett sådant undantag vore, om man så ville, äfven 72 §.
En Den i3 Ja nu nr i i f. m.
En annan Ledamot har sagt, att det blott vore realisationens fiender, sorn kunde sätta sig emot denna lag.
Denna anmärkning drabbar ej mig.
Jag är bland de äldste, 0111 icke den äldste, af dess vänner.
Jag har alltsedan 1815 alltid drifvit den meningen, och jag kan ej misstänkas att hafva ändrat öfvertygelse.
En annan ledamot har derföre beklagat, att sjelfva Realisationens vänner så låtit förblinda sig.
Jag vill ej begagna samma vapen emot honom; och framtiden må visa, hvilken af oss nu är svagast på synen.
Jag ti or derföre, att man ändock kan vara van af realisationen; och just ju mera vän man är af den, och af Svenska Folkets i Grundlagen förvarade rättigheter, desto mer skall man draga i betänkande att lemna åt Konungen en ny makt, utan nytta, utan ändamål, utan ringaste behof.
En ledamot har sagt, att dä man begär Konungens sanction till Myntbestämningen, som man ej tror sig kunna vara utan, bör man ej draga i betänkande att göra detta.
Jag får betyga min mening, att Rikets Ständer kunnat vara den förutan, och ej behöft göra annat än en annonce i Tidningarne och ett anslag på Bankoporten, att den som ville hafva silfver kunde få sin förnöjelse; men jag har ej velat sätta mig emot sjelfva Myntbestämningslagens sanctionerande, derföre att Rikets Ständer 1818 hos Konungen begärt utfärdande af ett mo 57 H. 6 Sa Den 13 J a n n a r i i f. in. ratovium, hvilket jag likväl ej vet, om de behöft, emedan Rikets Ständer redan förut hade nedsatt silfvervexlingen till så godt sorn intet, och jag tviflar att någon Domstol kunnat dömma Banken betala i silfver.
Det tydligaste beviset, att en realisation kunnat, äfven efter år 1818, ske utan Konungens sanclion, finnes i Konungens Skrifvelse vid sista Riksdagen såsom jag förut nämnt, då Konungen öfverlemnade åt Rikets Ständer FinanceComiteens
Betänkande med tydligt förklarande, att Han icke trodde sig äga den ringaste andel i denna lagstiftning, utan öfverlemnade åt Rikets Ständer att allena besluta; och jag skulle tro, att
Konungen måste bäst känna hvad som är hans rätt.
I andra länder kallas det, såsom en annan värd Talare påmint, ultrarojalisme, att gå längre än Konungen sjelf.
Man har sagt, att denna lag vore nödvändig för att lemna garanti åt Svenska Folket, och f örtroende till de beslut man fattade.
Men såsom vederläggning af den mening, att allt kan uträttas genom lagar, vill jag blott påminna, att vid iS18 års
Riksdag var det en numera afliden ledamot af Svea HofRätt, af den Domstol, hvilken skulle dömma Banken, som uppgafdet projekt, att man till återställande af Bankosedlarnes ursprungliga silfvervärde endast beliöfde stifta en lag, hvilken ålade ett ofantligt straff å den, som tog agio och ej tillät vexling al pari.
Hvad en sådan lag skulle t
Den i3 Janua.rii f. ra. 83 hafva haft för kraft, kail hvar och en finna.
Alldeles samma kraft skulle också denna lag erhålla-, derest han icke beledsagas af fri och obehindrad silfvervexling i Banken.
Sluteligen får jag erinra, alt om ingen lagstiftas, som bestämmer, burn förhållas skall, är det naturligt, att Konungen, så snart han märkte att Banken vore i fara, genast sammankallade Rikets Ständer, såsom det skedde för de vida mindre maktpåliggande Disconternes fall 1817.
Detta är den enda garantie man kan hafva, och det enda reela botemedlet.
Herr Munck af Rosetischjöld:
Jag får be om ursäkt, att jag uppehåller Ridderskapet och Adeln i en fråga, som angår ett försök till ingrepp i Svenska folkets allmänna medborgerliga rättigheter, Mali har åberopat 16 §, RegeringsFormen, och Konungens der föreskrifne rättighet och pligt att skydda hvarje medborgare.
Detta allmänna stadgande, om det shulle så användas, sorn bär är fråga om, kunde åberopas till försvar för alla Styrelsens ingrepp mot lagstiftningens, så Val Sorn lagskipningeiiS åtgärder, i händelse den executiva magten funne, att de af desse myndigheter verkställde åtgärder voro i strid mot hvad Konungen ansåg vara rätt och sanning.
Hvad blefve väl då resultatet?
Jo, att bägge, både den lagstiftande och den lagskipande magten, ytterst lågo hos Koliun» 65 n, g* 84 Den i3 Januarii f. m. gen oell berodde af Dess godtycke.
Jag skulle förmoda, att Ridderskapet och Adelil icke skulle vilja köpa ens en så nyttig sak, som realisationen, med en sådan tydning af 16 §.
Man har väl sagt att det vore blott fråga om att begära Konungens sanction, men man påstår också, att den är stadgad i Grundlagen.
Hade man inskränkt sig att begära Konungens bifall, eller öfverlåta t för denna gång frågan åt Konungens afgörande, bade jag ej haft så mycket att deremot påminna; men man söker att förklara Konungens sanction såsom redan stadgad i Grundlagen, och således oundviklig.
Cederström har ganska rigtigt anmärkt, att 72 §. stadgar, att Riksens Ständers Bank skall förvaltas efter de Ordningar, Stadgar och Reglementen, hvilka redan gjorde äro, eller vidare af Riksens Ständer göras kunna.
Deremot har man invänt, att Rikets Ständer äfven böra handla efter lag.
Ja, i detta fall efter Grundlagen, men alldeles icke efter Civil lag.
Den tydning man velat gifva Grundlagen i afseende på denna senare är stridande emot 72 §.
Herr von Hartmansdorff har förundrat sig, att realisationens vänner kunna förkasta denna lag; det vill säga förundrat sig, att då man är vän af en nyttig sak, man ej vill alla medel, äfven om de äro Grundlagsstridiga.
Jag skall ej gå in på någon åtgärd, den må vara aldrig så nyttig, om den ej är öfverensstämmande med våra Grundlagar.
Samma Den 13 J a n u a r i i f, m. 85 Ledamot liar gjort sig ett onödigt besvär med sin framställning om nyttan af den nu projecterade lagen.
Första hufvudfrågan är, om den öfverensstämmer med Grundlagen.
Har man så mycket skäl att vara rädd för Rikets Ständers befattning med Banken, hjelper ingen Civil-lag mot kommande Ständer, och deras utöfning af sin grundlagsenliga makt.
Alt den utöfvas på sådant sätt, som vid 1809 års Riksdag, kan jag ej med Friherre Cederström godkänna, utan tror att i en sådan ställning hade StatsObligagationer varit det rätta, och att man ej bort lägga krigsomkostnaderna hufvudsakligen på capitalisterne, och penninge-löntagarne.
Det bade ej varit värre, utan tvärtom bättre, 0111 StatsObligationerne förlorat i valeur, än alt Bancosedlarne gjorde det.
I förra fallet hade ej en sådan rubbning ägt rum i enskifta förhållanden, som genom Bancosedlarnes fall.
I följd af livad jag och flere anfört emot den föreslagne lagen, anhåller jag, att vi måtte få proposition till bifall eller afslag å någon Baucolags stiftande.
Jag uppträder icke här för att försvara ordalydelsen i den af de förenade Utskotten föreslagne lag; tvärtom hoppas jag, att under öfverläggningen derom flere betydliga jemkningar må kunna tillvägabringas; men jag uppträder endast för att förena mig med de Talare, som motsatt sig Friherre Cederströms yrkande, att den ej 86 Den 13 J a n u a r i i f. m. skulle vara behöflig.
Jag tror att denna lag ligger i sakens natur, och är en nödvändig följd af den myntbestämningslag, som är antagen.
Cederström har anfört, att Konungens tillsyn öfver Banken synes honom oriktig, och att det var den tillsyn deröfver, som förr var Konungen lemnad, hvilken 1809 förorsakade 72 §.
RegeringsFormen, som han anser tydlig i afseende på Rikets Ständers rätt att förvalta Banken.
Det står likväl icke Stjrelsej utan Förvaltning.
Mig torde derföre tillåtas, att, i afseende på förevarande ämne, öfvergå till det historiska.
Konungen har aldrig begärt någon delaktighet i Bankens styrelse, Det är Rikets Ständer, sorn vid denna Riksdag inkommit till Konungen med två lagförslag, hvarå Konungens sanction begäres, Det är således icke på Konungens sida, som den frågan blifvit väckt; men då nu Rikets Stän^ der, efter att hafva begagnat 72 §. på ett Sätt, som de kanske ej tro vara det rättaste; och i den tanka, att gränsor äfven för denna egenmägtiga makt behöfvas, erne-, dan desse kunna förekomma farhågor, som blifvit väckte, nu inkomma och anhålla om Konungens sanction, lär det väl vara Ko-, nungen tillåtit, och bär talar jag blott som enskild Riksdagsman, att hafva samma be-, tänkligheter, sorn bär af flere Talare blifvit yttrade, Månne ej Konungen ganska väl skulle kunna säga: hvarföre begäres min sanction, en moralisk ansvarighet, som jag Den i .5 Januari i f. ni. 87 hittills icke ägt, som jag ej eftersträfvat, om meningen är, att Pxikets Ständer skulle ensamme förbehålla sig rättigheten att genom reglementariske stadganden förstöra verkan af den sanction, jag leranar för betryggande af framtiden?
Detta är en betänklighet, sorn kunde yttras, och jag öfverlemna!’ till Ridderskapet och Adeln, örn icke den kan vara grundad.
Jag delar ej deras öfvertygelse, sorn anse 72 §. så klar, men då den ej kan säLtas i harmoni med de öfrige lagbestämmelserne, torde den behöfva en omarbetning, så att den kan komma att stå i full öfverensstämmelse med dessa lagar, med hvilka jag anser den oförenlig.
För öfrigt skall jag ej upptaga tiden med deta ilsaker, Jag vill endast yttra, att jag och de, som tänka lika med mig, ej böra anklagas för ultraroyalisme, i fäll vi ej hysa samma begrepp, som andra, om behofvet af Konungens sanction, helst sedan Rikets Ständer sjelfve insett, att ett moratorium för Banken behöfdes.
Jag inskränker mig nu blott till anhållan 0111 proposition på afslagå Friherre Cederströms förslag.
Det är i anledning af den siste Talarens betänkliga anförande, som jag anhåller få yttra mina tänkesätt, då jag föreslog alt denna lag skulle afslås.
Jag har gjort mig det begrepp om Konungens ställning, att Konungen vore förbunden att tillse, det Rikets mynt vore sådant till skrot 88 Den i3 Jann arii f. m. och korn, som det borde vara.
Detta finnes i 79 §.
RegeringsFoymen; men någon förändring deruti får Konungen ej göra, utan att hafva hört Rikets Ständer, Stäliderne hafva dermed sa litet att göra, att det är en stor fråga, om det tillhör Rikets Ständer att föreslå någon lagföräudring i denna del, 72 §. åter handlar om Rikets Ständers Bank.
Der säges icke, att Rikets Ständer skola förvalta Banken.
Der säges att Rikets Ständers Bank förblifver hädanefter, som den hittills varit, under Rikets Ständers egen garantie och vård, så att den ostörd må förvaltas af de Fullmägtige, hvarje
Stånd dertill förordnar.
Detta visar tydligt, att man aldrig tänkt sig det förhållande, att Rikets Ständer skulle göra sig till reglementariske hestämmare, huru Bankens lånerörelse skall drifvas; ty att det skedde under Rikets Ständers garantie och vård, var grundadt deruppå, att enskifte skulle insätta sina medel i Banken, samt att ingen annan samhällsmakt hade dermed vidare att göra, än att meddela skydd för äganderätten.
Rikets Ständer måste då besinna att de icke kunna förordna, om Banken efter andra grunder än de föreskrifter, som äro gjorde, innan Konungen gifvit sin sanction till förändring af myntet.
Förr än den är gifven, kunna Rikets Ständer ej vidtaga stadganden, som äro i strid med existerande myntförhållanden, och om Rikets Ständer skola ändra det sorn rörer rättsförhållanden Den 13 J a n u a r i i f. m. % emellan enskilte och Banken, skall Konungens sanction onekeligen begäras.
Det förhållande, hvaruti vi nu stå, är uppkommit derigenom, att man missförstått Rikets Ständers rätt att utgifva sedlar.
Det har gått så långt, att myntet alldeles försvunnit ur landet, och ej kunnat komma i fråga vid transactioner man och man emellan.
Sedan vi nu afhjelpt detta, när vi åt
Konungen öfverlemna att sanotionera en lag, som bidrager till att bibehålla värdet, och man begär att Konungen skall utfärda en myntfot, så att skrot och korn bestämmas för framtiden, synes allt gjordt, som begge Makterne hafva att gora.
Detta allt finnes i mynt* bestämningslagen.
Den har jag ej bestridt.
Nu har förekommit, jemte denna, fråga om en lag för Banken.
Är denna ett nytt privilegium?
Om sä vore, skall, då Grundlagen yttrat hvad deremot strider, den först ändras.
Är åter detta en bot- och bättringsförsäkran för framtiden?
Ja, det är det; men jag vet ej, att det behöfver erkännas på annat vis än genom grundsatserna.
Om Rikets Ständer göra sig reda för grundsatsen, anser jag det vara tillräckligt.
Men under sådana förhållanden uppstå äfven andra omständigheter.
Jag skall visa, att jag ej vill framhärda att göra gällande en öfvertygelse, som skulle skada den sak, hvilken dermed har sammanhang.
Här uppstår nu det fall, att två Stånd så afgjort frågan, att en lag skall existera.
PresteSlåndet har ncmli - 9° D c n 13 Ja n uar i i f. m. gen bifallit Utlåtandet, och BondeSlåndet har deruti gjort förändringar, I sådant fall vore det rättast, tror jag, om Ridderskapct och Adeln ej sätter sig emot denna lag, men gör den sådan, att den icke innebär någon afsägelse af den grundlagsenliga rätt, som Rikets Ständer enligt 72 §. äga, och som de böra behålla, icke för att kunna göra förändringar, hvilka kunde tillämpas af Domstolar, emedan Rikets Ständer gjort dem , utan för att ensamme få föreslå de förändringar, som behöfvas, Jag skulle derföre vara beredvillig att frångå hela saken, om jag ej en gång hade begärt afslag, och öfVerlemnar nu åt pluraliteten att bestämma den.
Jag skall sedan endast fästa uppmärksamheten på, huru en sådan lag bör ställas.
Man behöfver endast tre §§, och de så enkla, att vi icke inveckla oss i något, som kan leda till afseende på prasrogativer eller detailfrågor.
Jag anhåller om proposition till afslag å lagen, Herr Ribbing.'
Sedan den ledamot, hvilken först framställt den mening, att ifrågavarande lag ej bör stiftas, sagt sig 1111 ej vara envis i denna punkt, vill jag ej derom yttra mig.
Om man gör rätt, då man reglerar myntet, vet jag ej hvad skadligt inflytande det kan hafva, att man bestämmer att, vid ett gifvet äfventyr, handla ärligt.
Då man framställt den frågan, hvarföre realisationens vänner aro emot denna lag, får jag
Den i3 Januari i f. m. 91 lasta uppmärksamheten derpå, att detta alen ganska naturlig följd deraf, att myntet, om lagen antages, ej kan stiga öfver enviss punkt, ej kan förbättras.
Jag kan ej afstå från att få votering derom, huruvida någon sådan lag, som den ifrågavarande, skall stiftas.
Jag yrkar elen proposition, att ingen sådan lag skall äga runi, men att allt hvad Rikets Ständer i afseende på Banken bestämma, skall, i enlighet med 72 §.
RegeringsFormen, uti Bancölnstructionen införas.
Herr Cederschjöld: En Talare har sökt göra reda för orsaken, hvarföre man är emot den ifrågavarande lagen, och har hämtat sina slutsatser från det enskilta intresset.
Jag får vördsamt beklaga den värde Ledamoten, sorn ej begriper, att någon kan handla utan i följd af eget intresse, Friherre Kantzou, Johan Albertf före-' nade sig med Herr Cederschjöld.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet oell Adeln ansåg, att en lag för Rikets Ständers Bauk, hvars innehåll sedermera kommer att. bestämmas, borde upprättas, Ropades Ja och Nej. Friherre Cederström hegärde votering, I anledning hvaraf Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken framställde följande voterings-proposilion:
(Ja Dén i3 Janu;uii f, in. Den, sorn anser, att en lag för Rikets Ständers Bank, hvars inehäll sedermera kommer att hestämmas, bör upprättas, voterar Ja; Den det ej vill, vorar Nej; Vinner Nej, anses, med afslag å StatsBanco- och LagUtskottens hemställan, i afseende pä upprättandet af en lag för Rikets Ständers Bank, Ridderskapet och Adeln besluta, att någon särskild lag för Rikets Ständers Bank icke erfordras, utan att de föreskrifter, som rörande bestämmandet af Bankens förbindelser må pröfvas nödige, endast höra uti Instructionén för BancoFullmägtige intagas.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken tillkännagaf, att Plenum komine klockan half till 6 i eftermiddag att for isättas.
Voteringen börjades klockan 3 quart till i eftermiddagen, och befunnos efter voteringens slut, kl. half till a eftermiddagen, sedan en voteringssedel blifvit undantagen och förseglad, samt de öfrige voteringssedlarne öppnade, rösterna hafva utfallit, som följer:
A ej — 59.
Den i3 Januari i f. in.
I följd hvaraf, och sedan det öfver voteringen särskilt förde protocoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Grefven och LandtMcirskalken förklarade, det Ridderskapet och Adeln således beslutat, att en lag för Rikets Ständers Bank, hvars innehåll sedermera kommer att bestämmas, borde upprättas.
Herr Rosenqvist hade inlemnat följande, som upplästes:
Ridderskapets och Adelns pluralitet, genom det nu fattade beslutet, efter min öfvertygelse, gjort en concession af Rikets Ständers rättigheter, anhåller jag att till Protocollet få antecknadt, att jag icke är bland deras antal, som hos samtid och efterverld kan räkna sig sådant till förtjenst.
Upplästes till justering och godkändes följande från ExpedilionsUtskottet inkomne förslag till Rikets Ständers underdåniga Skrifvelser till Kongl. Maj:t: N:o 3i6.
Med förslag till ändringar dels i Concui’sLagen den i3 Julii 1818, dels i Kongl. Förordningen den 22 October samma år om Edsformulair i Concursmål.
N:o 3ip.
Angående belåning på jern och effecter vid Bankens LuneContoir i Götheborg. 94 Den 13-Januari i f, jn.
Högloflige Ridderskapet oell Adeln åtskiljdes klockan 2 eftermiddagen.
Onsdagen den i 3 Januarii 18 3o.
Företog Högloft.
Ridderskapet och Adeln val af Bänkman för nedannämnde BänkmansAfdelningar; och befunnos, efter valförrättningens slut kl. tre quart till sju e. m., följande Herrar hafva blifvit till Bänkman utsedde:
För i:sta B än k mans
Af deln in gen:
Efter N:o 19.
Grefve Douglas; Fullm» Grefve Posse, Arvid; JY:o 3.
Haris Eoccellence Herr Gref ve De la Gardie, Jacob.
För 4;de Bänkmans Afdelningen t Efter N:o 117.
Grefve Hamilton, Gustaf Wathier; N:o 114.
Grefve Thott; Fallin.
Grefve Gyldenstolpe, Anlon Gabriel, genom lottning med N:o 107, Grefve Klingspor; Fallin» Grefve von Schwerin, Philip.
För 6:te Bänkmans Af delningen : Efter Nio 144* Grefve Posse, Carl Henrik; Den i 3 J a n u a r i i e. m. 95 JY:o 140.
Grefve Björnstjerna, Magnus.
För g:de Bänkmans sif delningen: Efter N:o 200.
Friherre von Friesendorff, Fredrik; N:o i83.
Friherre von Albedyhl, Carl Gustaf. För io:de Bänkmans Af delningen: Efter N:o 236.
Friherre Stjerneld, Algernon ; * JV:o 211.
Friherre Cederström, Jacob. För ii:te Bänkmans Af delningen: Efter N:o 2,j8.
Friherre Tilas; Fullm.
Grefve Hamilton, John; N:o 264.
Friherre Ehrenswärd, Fredrik.
För i3'.de
Bänkmans sif delnin gen:
Efter N:o 3/jo. Hans Excellence Herr Friherre Löfvensköld, Salomon; N:o 33o.
Friherre Silfversparre; Fulllm.
Grefve Oxenstjerna, Eric Johan Gabriel; genom lottning med N:o 32g, Friherre Adlerbeth, Jacob. För 23:dje Bänkmans Afdelningen: Efter N:o 723.
Herr von Essen; Fullm, Grefve Hamilton, Hugo; N:o 812.
Herr Goes; Fullm.
För 26: te Bänkmans Afdelningen : Efter N:o 210g.
A. Herr Anckarswärd, August; N:o 2/67.
A. Herr af Puke, Erik.
Den 13 J a n n a r i i e. m, För 2j:de BähkmansAfdelningen: Efter N:o 1088.
HerrLeyonflycht, Albrecht; N:o io35.
Herr Westfelt, Nils.
För 3i:sta Bankmans Afdelningen:
Efter N:o i5p4* Herr von Heijnne, Georg; N:o i586.
För 34-'de Bankmans Afdelningen: Efter N:o 1^36. B. Herr Hallenborg, Carl Johan; N:o 1726.
Herm Marcks von Wurtenberg, Gotthard Wilhelm.
För 4i:sta Bänkmans Afdelningen: Efter N:o 2o43.
Herr Ihre, Johan Ullrich; lV:o 20,12.
Herr Hultenheim; Fullm.
Herr Bergenstråle, Georg Rudman.
För /j.2:dra Bänkmans Af delningen: Efter N:o 2071.
Herr af Pettersens, Herrman; N:o 2067.
Hr Crusenstolpe, Magnus Jacob. För 44:de Bänkmans Af delningen : Efter N:o 2172.
Herr Lorichs, Carl Fredrik; N:o 2170.
Herr Lidströmmer, Fredrik August.
För 5o:de Bänkmans Afdelningen: Efter N:o 2289.
Herr Boij, Johan Fredrik.
N:o 22(j8.
Herr af Billbergh, Johan Petter.