Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Föröfrigt skönjer man genast så väl här, som i berättelserna om Baldur, Gispogapius m. fl., en liflig återklang af Voltaires sätt att berätta.
– Det har blifvit anmärkt 188, att Kexéls ”skizzer och skrifter af blandadt innehåll äga en egen märkvärdighet såsom innebärande de första försöken till Svenska Novellen”.
Men likartade försök kunna uppvisas redan bland Dalins skrifter.
Näppligen får alltså Kexél anses för Svenska Novellens fader i samma mening, som
Mörk är Svenska Romanens.
– Var, måhända, äfven till detta verk bevekelsegrunden mera behofvets än snillets: så är den dock, genom utförandets talent, här fullkomligen öfverskyld.
Men fullständigast gäller detta om dem af Kexéls arbeten, för hvilka efterverlden är benägnast att inrymma honom en plats i sin hågkomst: de dramatiska.
Med klar kännedom af sin natur, höll han sig der inom Lustspelets område, och helst inom den rena Komediens.
Så ofta han var trogen denna sin innersta syftning, lyckades han till den grad, att han ännu qvarstår såsom en af de utmärktaste bland dem, som hos oss försökt sig på samma täflingsbana.
Med undantag af ett par öfversättningar från Fransyskan, den på Mamsell Holmstedts vägnar tolkade ”Slafhandlaren i Smirna”, samt ”August och Theodor eller Kammar-Pagerne”, som uppfördes första gången 1794, äro de öfriga originaler i den betydelse, som Kexéls egnaste arbeten vanligtvis voro det.
Vi nämna dem här i ordning af deras ålder: ”Sterbhus-Kamereraren Mulpus, eller Kaffehuset i Stora Kyrkobrinken”, första gången uppförd den 5 Januari 1788; ”Michel Wingler, eller Bättre vara brödlös än rådlös”, första gången uppförd den 18 September 1788; ”Bergslags-Fröken eller Rivalerne”, första gången uppförd den 3 Maj 1789; ”Kapten Puff eller Storprataren”, första gången uppförd den 15 December 1789; ”Välgörandet på Prof, eller den oförväntade Mågen”, första gången uppförd 1790; ”Folke Birgersson till Ringstad”, första gången uppförd den 28 Januari 1793; slutligen ”Namnsdagen”, första gången uppförd den 18 Februari 1795.
Alla dessa skådespel äro, såsom nyss yttrades, originala på Kexéls vis; det vill säga: å ena sidan, till grundtankar, till flerahanda motiver lån än från Fransyska, än från Engelska skådespel; men å andra sidan så fria bearbetningar och ombildningar af det låntagna, att deraf hafva uppstått nya skapelser, som ej blott till språk, utan ock till seder, tidsomständigheter, skådeplats, hela lynnet af både personer och infall äro fullkomligt Svenska.
Ingenstäds har han trälaktigt släpat sig i sina föregångares fotspår; till och med icke i ”Folke Birgersson till Ringstad”, – det enda af dessa arbeten, der han sjelf ansåg sig hafva så pass nära slutit sig till sin förebild
Raoul de Crequi, att han tyckte sig böra namngifva den.
Undantages detta stycke, som kallar sig ”komisk opera” och är gjord till musik af D’Aleyrac, men innehåller oändligen litet af komisk art, äfvensom ”Välgörandet på Prof”, som väl i likhet med de öfriga benämner sig ”Komedi”, men fastmera har den sötsliskiga kärleks- och välgörenhetsandan af hvad man under Kotzebues period plägade kalla ”dram”: så äga vi deremot, i de andra, verkliga komedier både till namnet och till gagnet.
Af dessa åter är den äldsta, eller ”Sterbhus-Kamreraren Mulpus”, på samma gång den mest farce-artade och den såsom komposition minst betydande; det roligaste der, utom ett slags Prolog 189 i Haquin Bagers namn, är den första och i sitt slag mästerliga scenen, som föreställer en politisk tvist mellan ett par kannstöpare.
Att det hela är mera farce-likt än något af de öfriga Kexélska skådespelen, var kanske anledningen dertill, att denne ”Mulpus” länge tillskrefs Hallman, och att Stjernstolpe har infört honom i sin (temligen slarfviga) upplaga af Hallmans skrifter.
Också har sällskaps- och samtals-tonen här mindre finhet, än eljest är vanlig i dessa stycken, der den, i aldrig svikande ledighet och naturlighet, alltid håller sig på lika afstånd från pöbelaktighet som från öfverspänning.
Sjelf rekommenderar författaren, i prologen, sin komedi blott ”till representation uti Humlegården”; och i fall det var Humlegårds-theatern, som år 1788 – i Stockholms-Postens underrättelse om detta styckes första uppförande – kallade sig ”Nya Svenska Theatern” 190, så uppfördes det knappast sedermera på någon förnämligare skådeplats.
De andra deremot åtnjöto alla den hedern, att gifvas på stora Dramatiska Theatern; och med ett bifall, som de i sanning förtjente.
I många år fortfor detta utan afbrott.
”Michel Wingler”, som redan den 13 April 1790 uppfördes ”för tjugoåttonde gången”, syntes på våra theatrar ännu i nuvarande århundrades början.
Hammarsköld berättar sig hafva sett honom spelas.
”Kapten Puff” har bibehållit sig på scenen ända till våra dagar.
Väl kom detta i väsendtlig mån deraf, att hufvudrolen var en af dem, hvilka den oförgätlige Hjortsberg spelade med synnerlig förkärlek och hela sin rika talent: men Kexél hade dock skänkt honom rolen eller sjelfva dess grundinnehåll, i sin af glädtighet sprittande, af qvickhet gnistrande teckning.
Att ”Bergslags-Fröken” blef ofta uppförd, vet jag: och troligt är, att ”Namnsdagen” blef det äfvenså; ty den ansluter sig, i lynne och värde, ganska nära till de trenne förutnämnda.
Hammarsköld, som af de Kexélska lustspelen kände blott ”Kaptén Puff” och ”Michel Wingler”, och med skäl fann dem utmärkta genom intrigens sinnrika inveckling, situationernas lifliga och raska komik, jemte ett ledigt och qvickt, men alltid lika städadt samtals-språk, hade således ej heller orätt, när han förmodade dessa egenskapers närvaro äfven hos de öfriga, för honom endast till namnet kända.
Minst tillfredsställd skulle han säkerligen blifvit af ”Välgörandet på Prof. För min del är jag likväl föga belåtnare med ”Folke Birgersson”, hvars enda komiska företeelse är fångvaktaren Östen; troligt är dock, att denna såkallade ”komiska opera”, som på mindre egendomligt vis tillhör Kexél och derför af Hammarsköld nämnes särskildt, visar sig någorlunda till sin förmån på scenen, der handlingen och orden verka i förening med D’Aleyracs musik.
– Deremot är och förblifver ”Kaptén Puff” alltid Kexéls egentliga mästerverk.
Icke lätt förglömmer man de godbitar, som utgöra dess högsta glanspunkter.
En dylik är t. ex., när Puff sålunda skildrar sig för Brukspatronen:
”Jag talar sällan och litet, men alltid kort och begripligt; och deri består konsten.
Ni skulle hört mig på Riddarhuset vid 1765 års riksdag, när jag i fem timmar och en qvart talte mot hemligheter, tysthets-eder, pickenicker, kontradansar och kabaler, såsom oförgripliga hufvudgrunder till alla de odygder, lister, ränker, bedrägerier, hierarkier, oligarkier, aristokratier, anarkismer, despotismer, lurendrägerier och lönskaläger, hvarmed den menskliga naturen i och för sig sjelf är bekajad, dels härflytande ifrån tvång uti, med, öfver och emot menniskoförnuftets förmögenheters bruks ändamål; och när jag kom till den riksödande Vexel-kursen, och medborgares fredande genom frihet i tryck, pennor och papper emot det landsförderfliga Ämbetsmanna-väldet, så talte jag med sådan styrka, att Sekreteraren knappt förmådde föra protokollet för lutter admiration; också sa’ salig Contre-Amiralen Änterfelt, att jag borde liknas vid den Romerske Cicero, som var Talman för Borgare-ståndet i Rom i Kejsar Augusti tid ...
Brukspatronen.
Jag tror, att göra mer och prata mindre är det bästa.
Den moralen kan passa för folk, som tala illa, och som, med sitt långsamma
Ja så och Nej säg, kunna sätta gallfeber på ett helt Auditorium.
Jag var knappt tre år gammal förr’n jag talte rent, ja, så väl om en hop saker, vida öfver mina år och mitt begrepp, att min farmor tog mig en dag på sina armar ...
Den saliga hedersgumman, vill jag säga, höll till mig följande tal – jag minns det, som det varit i går: ty hjertat hos ett barn är som ett mjukt vax; man kan trycka dit hvad man vill, och det förgår aldrig.
Om ni vore så hemma i Physiken och Anatomien som jag, så skulle jag demonstrera det för er: ty jag har i all min dar varit en stor älskare af litteratur; och det är vackert nog för en gammal militär som jag, att veta litet i hvarje.
Jag känner Cartesii hvirflar, Swedenborgs lära om Andarne, Aerostatiken och Hydrologien.
Swedenborg och jag voro goda vänner.
Han var den bäste theaterskribent och den snällaste Criticus på sin tid; och det är just efter honom, som jag skrifvit den dråpliga kritiken öfver en bekant Opera, i en veckoskrift, på hvilken jag är medarbetare och prenumerant.
Ni bör ha er hvar sin prenumerations-sedel.
Om jag hade tid, skulle ni få höra en kritik i samma vittra sak öfver den namnkunnige Grekiske poeten Virgilius Maro, som dog för 1500 år sedan i Karthago ...
Virgilius dog ju i Rom?
Sa, sa, sa!
Disputera mig inte det!
Historien känner jag på mina fem finger, och citerar den alltid à propos.
Jag har inte glömt det minsta af hvad jag läst.
Segern vid Salamina och Marathon, der Julius Cäsar blef fången, bataljen vid Actium, som Alexander Magnus förlorade Anno Mundi 2004, bataljen vid Ivri der Henrik VI slogs emot Hugenotterna, belägringen vid Lützen, der Carl XII blef skjuten – – jag tror jag confunderar mig i anseende till ställena.
Nå, nå, det är inte underligt – det var också en mäkta stark digression, ifrån sal. farmors lärorika tal till Alexandri Magni bataljer.
Jag måste i alla fall bekänna, att jag aldrig hört någon citera Historien med så mycken precision, som ni.
Det är visst inte allom gifvet, det.
Sa, sa, sa!”
Läsaren torde knappt hafva väntat, att denne Puff var, utom allt annat, äfven en så väldig ”nationens man”; som i sina dagar bekämpade hierarki, aristokrati, despotism, ämbetsmannavälde, jemte andra mensklighetens och statens brister, med föga mindre vältalighet, tankedjup och sammanhang, än hans talrika efterföljare i en sednare tid, och med nära nog samma styrka i historiska insigter.
Att se och höra honom föreställas af Hjortsberg, säges varit en fröjd utan like; och den store lustspelaren skall dervid särdeles förvånat genom snabbheten af sin tunga.
Om Hallman veta vi, att han, i enskilda kretsar, stundom sjelf spelade sina skådedikters hufvudroler: så t. ex. (enligt Gustaf III:s egen dagbok) ”Skeppar Rolf, när Pagerne 1778 inför Konungen uppförde detta stycke 191.
Att Kexél äfven i denna omständighet liknade sin vän, se vi af Schröderheims ”Anteckningar”.
Föröfrigt var ju hela hans ledamotskap i Par Bricole ett ideligt lustspelande.
– Men desto förundransvärdare måste det synas för enhvar, som med uppmärksamhet öfverskådar banan af hans lefnad och verksamhet, att han först under sina sednaste lefnadsår på allvar öfverlät sig åt dramatisk diktning.
Var det han sjelf, eller var det Theater-Styrelsen, som ej förr upptäckte hans förnämsta, hans egentligaste kallelse?
Lyckligt hade tvifvelsutan varit i hvarje afseende, om detta uppdagande skett mindre sent.
Således ock i ekonomiskt: ty såsom visst kan antagas, att han af sina dramatiska skrifter skördade större inkomst, än af de andra.
Men att fattigdomen blef hans följeslagare hela lifvet igenom, och till och med mångengång försatte honom i en belägenhet af yttersta nödställning, få vi dock ej alltför mycket beklaga: ty detta öde sammanhängde så väsendtligen med hans karakter, och bars af hans lynne med en så lekande lätthet, att det syntes vara en oskiljaktig beståndsdel af hans personlighet och ett nödvändigt villkor för dess trefnad.
Att arbeta med ansträngning och ihärdighet, att spara, att neka sig någon njutning när en sådan för ögonblicket stod till buds, att låta dess gamman hämmas eller ens i ringaste måtto störas och inskränkas genom tankar på morgondagen, var aldrig hans sak: men också aldrig, att beklaga sig, att ligga vänner till last, att anropa välgörares ädelmod.
Armodet förekom honom sjelf såsom så naturligt hörande till hans dagsordning, att han omöjligen kunde finna det mera värdt andras uppmärksamhet, än sin egen.
Derför undvek han ock helst, ehuru stor sällskaps-älskare han var, att mottaga besök hemma i sin kammare.
En ämbetsman, med hvilken han någon tid bodde i samma hus, anade hans knappa omständigheter, sökte hans bekantskap för att kunna hjelpa honom, och öfverraskade honom en dag i hans rum.
Husgerådet bestod då af ett bord, ett par krassliga stolar, ett bläckhorn, och en butelj, som nyttjades till ljusstake: men vid bordet satt han sjelf på den ena stolen i en klädsel, hvars prydlighet sällsamt afstack mot hela den öfriga omgifningen.
I denna punkt var han nämligen alltid högst ordentlig och städad.
Uppoffrade han stundom något af andra nöjen, så skedde det endast för nöjet att alltid vara välklädd.
Hans linne var esomoftast i torftigaste skick, men fina och välstärkta manchetter felades aldrig; när han klädde sig, för att gå ut, fasttråcklade han dem sjelf vid den söndriga skjortan; den klädning, hvari han trädde ut på gatan, var hans enda; men alltid lika elegant, som hans chapeau-bas-hatt och hans hår, hvilket ständigt befanns kammadt och pudradt med stor omsorg.
Att kunna öfverrumpla honom i hans boning, måste föröfrigt räknas till ovanliga händelser: ty sällan tillbragte han dagen der, och äfven då träffades dörren oftast igenläst.
Skälet gissas utan möda.
Stundom uppsnappades han dock af de stöfvare, som han ville utestänga; han inqvarterades då, för längre eller kortare tid, på Högvakten: men detta blef för honom en ny källa till komiska ”tidsfördrif”.
Vännen Cederstedt säger sig hafva ”föga sett honom lustigare, än då han 1780 var insatt på Högvakten för gäld”.
Våren 1781 finna vi honom åter i samma läge.
Opera-dagarne uttogs han ur häktet för att göra sin tjenst, och inspärrades derefter ånyo.
Förutseende, att fångenskapen denna gång skulle bli långvarig, betraktade han sig nu såsom från Sällskapet Par Bricole redan afliden; och lät vid allmän ordens-sammankomst uppläsas en skrifvelse, daterad ”Eliseiska Högvakten den 3 April 5:te året efter Kronobränneriernas inrättning”, i hvilken han på följande sätt utnämnde sin efterträdare:
”Högst uppsatte, Högst durchsigtige och Högst oförgängelige Bacchi Man, Guvernör samt Ordförande!
– Högt uppsatte, Högt durchsigtige och Högt oförgängelige Bacchi Män och vice Guvernörer!
– Durchsigtige och oförgängelige Seende Bröder af Sjunde hemliga Graden!
– Förnumstige och skinande Bröder Bacchi Söner, Capitulares och Consistoriales!
– Sedan mitt våta lif ändteligen hunnit sitt mål och den nyktra misskrediten numera beledsagat mig till mitt otörstiga hvilorum, har jag velat gifva eder tillkänna, Älskelige i Baccho, att jag, innan denna torra katastrophen skedde i min fuktiga vandel, med fulla sinnen, pokalen för mun och skorpan i näfven, i närvaro af den Milde Fadrens Män och högst ansenlige Procuratorer, testamenterat, skänkt och förärat min i lifstiden innehafvande General-Ceremonimästare-staf och öfriga förnumstiga dekorationer och höga rättigheter till Vår Faders äldste Son, den seende, durchsigtige och oförgängelige Brodern Björkstedt; törstandes jag på dessa torra Eliseiska Fälten i det glada hopp, att J, mina Älskelige, denna min våta och yttersta vilja benäget verkställen ...
Böljorna frusa i Kreditens Phlegethon; Charon på stranden, i skinnbyxor och messingsvärja, ropar mig; Plutos Politi-mästare rycker mig pennan ur handen: så jag får icke mer, än underteckna mitt numera på sedlar till sedelhafvaren och accepterade källare-räkningar onyttiga namn”.
Att Sällskapet, efter mottagandet af detta sändebref, med en högtidlig Parentations-akt firade minnet af den till Högvaktens Elysium hädangångne, bevittnar tillfyllest, huru högt Kexél var af samtliga ordens-bröderne älskad och ansedd.
Detsamma intygas genom en af honom sjelf uppsatt förteckning på de Bröder och Vänner, som under denna tid hugnade honom med besök.
Den upptager 252 personer, och af båda könen.
Fruntimren betecknar han dock, af grannlagenhet, endast med omskrifningar eller initial-bokstäfver: t. ex.
”Une dame de qualité v.
K”; ”Tvenne hederliga fruntimmer af mina vänner”; ”Mamsell M. E.
B.” o. s. v.
Männerne äro af åtskilliga stånd; till större delen militärer och civile ämbetsmän.
Med undantag af några få, som äro förklädde bakom skämtsamma benämningar, – t. ex. ”Lasse Eumele, prince d’Admet” – förekomma de öfriga med utsatta namn, ofta äfven titlar; de, som voro ”Bröder”, angifvas likväl vanligtvis blott med denna.
Sålunda träffa vi här t. ex.
Brodern Bellman och Brodern Hallman (som synas besökt honom tillsammans); Brodern A.
Stjernecrantz; Brodern Schildt, Brodern Holmberg (båda bokhandlare); Brodern Karsten; Brodern, Sekreterarn Stenberg; Brodern, Kapellmästarn Uttini; Mons.
Marcadet; Öfver-Hofjägmästarn, Direktören öfver Kongl.
Spektaklerna, R. och C. af K. M. O., Herr Grefve Fersen 192; Brodern Schröderheim; Brodern Lenngren; Brodern, Kongl.
Bibliothekarien Kellgren; Brodern Masreliez; Brodern Gjörwell; Baronen och Ryttmästaren Brodern Reuterholm; Brodern Hederstam, ”directe från landet”; Baronen och Ryttmästaren Rudbeck, ”å egna och Nådig Fruns och Frökens vägnar”; Baron Silfverhjelm; Hofjunkaren Paykull; Regeringsrådet Zibet; Ryttmästaren Schmitterlöw; Ryttmästaren Jernfeltz; Löjtnanten Holthusen; en mängd Löjtnanter och Fändrikar vid K.
Lifgardet, mestadels grefliga (Schwerin, Wrangel m. fl.); bland de icke-grefliga möter oss den sedermera så ohyggligt ryktbare Ankarström.
Ändtligen slapp han åter ut på fri fot, sedan Operadirektionen hade reglerat saken på det sätt, att hans borgenärer fingo uppbära det mesta af hans lön.
Fortfor detta förhållande (såsom det synes) en längre tid framåt, så beskärdes honom dock alltså, med detsamma, äfven en fortfarande orsak till sådana själs-utgjutelser, som t. ex. detta lilla klago- och tröste-qväde, hvilket han daterat ”den 26 Juli 1782” och kallat ”Moralische Gedanken, ou mes Regrets et ma Consolation”:
”Jag flera björnar har, än himlahvalfvet stjernor,
Än Södertelje svin och Storsultanen tärnor,
Än Hüner droppar har i sina våta krus,
Än Bergman har procent och skinnarn Björk har hus.
Allt sådant likafullt mig aldrig så förskräcker,
Att, då en Bacchi Bror sin flaska till mig räcker,
Jag henne tar emot och dricker som jag kan,
Och ger hvarenda björn åt Beelzebub och Fan”.
De krigiska åren 1788–1790 spridde sin oro jemväl till Kexéls lefnadskrets.
Deras somrar tillbragte han derföre helst på landet; om än, såsom det vill tyckas, icke just i någon arkadisk oskuld.
Ty Cederstedt berättar, att han ”under dessa kritiska tider” sökte sin tillflykt hos ”de tvenne Gudomligheter, som både försötma och förkorta det menskliga lifvet; dock torde
Fröja oftare blifvit åsidosatt för den milde Fadern; den, som häruti kunde gifva bästa upplysningen, vore Mamsell Anna Sophia Lind.”
Mellertid var det ock under dessa år, som han egentligen uppträdde såsom dramatisk författare; och det med en alstringsdrift, en fruktsamhet, som upphörde först med hans lif.
Häraf, så väl som af åtskilligt annat, kan man draga den slutföljd, att han i de båda Gudomligheternas dyrkan ändock iakttog en viss måtta, hvilken hans beundrare och härmare väl i allmänhet föga behjertade.
Närmaste föremålet för hans egen beundran, och äfven (i ej ringa mån) för hans härmning, var Bellman.
Och huru skulle en sådan natur, som hans, kunnat lefva i Bellmans sällskap utan frestelse till försök, att – så långt ske kunde – inympa hans egenskaper på sina?
”Kexéls lekande snille”, säger Cederstedt, ”var föga fallet för djupa betraktelser; men hade en stor lätthet att på stället applicera andras produkter som sina egna, och dermed dels roa, dels förundra sina åhörare och läsare.
Hans dristighet att föra till torgs det han visste, hans behagliga sätt att göra det, gjorde, att man ej så noga räknade med honom i sådana fall, utan lät gerna ett ofta upprepadt infall, antingen af honom sjelf framkläckt eller af andra lånadt, hvarje gång passera som en ny original-produkt.
Jag har ofta sett folk förgapa sig öfver hans Inpromtuer, hvilka jag hört väl tjugu gånger förut.
Bellman började han att efterapa först vid sin hemkomst utifrån; och vänjde till slut genom konst naturen och minnet, att de vackraste af hans bacchanaliska sånger flöto ur honom med den mest förundransvärda lätthet.
Dervid halp honom äfven, i början, en ganska vacker röst; den förföll mycket de sednare åren.”
– Hade ej de flesta af hans många Visor och Sångstycken gått förlorade, så skulle vi nogare kunna bedömma deras förhållande till Fredmans-dikterna: dock har man i ”Bacchi Manskap på Paraden”, i ”Bacchanalisk Afbön”, i ”Concurs-Grälet”, som sjelft angifver sig ”höra till Bacchi Concurs i Fredmans Sånger”, fullgiltiga prof, ej blott på den lediga verskonst som utmärker alla Kexéls rimstycken, utan ock enkom på hans skicklighet att tillegna sig en efterklang af Fredmans lyra.
Han går så långt deri, att han, ehuru eljest i sitt språk öfverhufvud korrektare än Bellman, dock i dylika stycken jemväl tillåter sig åtskilliga begagnanden af dennes hvardagstalsgrammatik.
I alla fall se vi, också då frågan är om hvad han föredrog ”mellan skål och vägg”, huru alla underrättelser sammanstämma till bekräftande deraf, att hans snille, makalöst i smidig imitation och behändig plagiering, var märkvärdigast genom sin förmåga att omsmälta hvarje lån till sin verkliga och obestridliga tillhörighet – ofta blott medelst helt få tillsatser ur egen fatabur.
Denna egenskap, att i sjelfva imitationen ändock vara original, förenad med hans anspråkslösa lynne, hans fyndighet på upptåg och hans alltid jemna glädtighet, gjorde att Bellman, som eljest lätt kunde ansett honom för en underhaltig kopia af sitt eget väsende, nu i honom såg en omistelig fosterbroder, som åtminstone mångårigt förblef en hufvudperson i hans dagliga umgänge.
Vida honom underlägsen såsom skald, stod Kexél likväl fullkomligt med honom i jemnbredd såsom qvick; och denna qvickhet, åt hvilken ett så glänsande spelrum var öppnadt vid tecknandet af t. ex.
Kapten Puff eller af Löjtnant Geheimenschreck 193, steg i hans prosa stundom till en humor, som ingalunda förbleknar bredvid humorn i Bellmans lyrik.
Den har visserligen icke på sitt djup samma känsla; men på sin yta samma blixtring af verlds-parodierande fyrverkeri, lika outtömligt, lika glimmande och färgrikt.
Ett sannt mästerstycke af detta slag är hans ”Tal till öppnande af Parentations-akten öfver framlidne Vice-Guvernören Brodern J. J.
Schildt” 194; ett ännu större, ”Korporal Mollbergs
Bref under dess utrikes resor genom Pommern, Baden- Durlach, Alpiska Bergen och Ön Corsika”.
En sådan beskrifning, som den af staden Rostock i det första, till Ordens-Parentatorn och Perukmakare-Gesällen Janke Jensen adresserade brefvet (tyvärr! flera kommo ej), söker tvifvelsutan fåfängt sin like.
Vi kunna föreställa oss ”brödernes” jubel vid dylika meddelanden; och enkannerligen, huru de af Bellman och Hallman åhördes med ett skratt, som i outsläcklighet liknade de Homeriska Gudarnes.
Mästerligt förstod han också, att inleda sin personliga bekantskap med Bellman.
Då han en gång satt ensam på en källare vid ett frukostbord, inträdde en okänd och begärde sillsalat.
Ingen sådan fanns på stället.
Den okände visade sig deröfver högst misslynt.
”Behagar min Herre sillsalat, så kom till mig”, sade Kexél; ”den saken är jag aldrig utan”.
Och derpå drog han opp ur fickan ett stort, väl omlagdt paket, som innehöll den efterfrågade rätten.
”Det kan jag kalla att vara rangerad karl”, utropade den okände; ”vi måste bli bröder!
Jag heter Bellman”.
– Möjligt kan visst vara, att Kexél, som länge önskat sig denna bekantskap, ganska väl kände honom, hade märkt honom komma, och i hast, genom någon behändig öfverenskommelse med källar-uppassningen, förberedt detta sätt att begynna den.
Hvad vi veta, är, att under den tidigare del af Bellmans mannaålder, då han esomoftast vandrade ut och omkring på allahanda puts och upptåg, följde honom dagligen Kexél, såsom en trogen adjutant och rolighetsminister.
Traditionen förvarar en mängd anekdoter derom: men dels äro de obestyrkta, dels så sväfvande i afseende på berättelsens hufvudperson, att den ene berättaren till- skrifver Bellman, hvad den andre tillskrifver Kexél.
Ett exempel derpå är den kanske för mången af mina läsare bekanta historien om det af Bellman vunna vad, då han för Kexél, Hallman och några andra vänner hade utfäst sig, att gå såsom segrare ur en skällsords-strid med Stockholms värsta rodderskor.