Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid förföll äfven frågan om inrättande af ett Gymnasium i Skåne, och man fann lämpligare för undervisningen alt inrätta en kathedral-skola i Lund.
Men till dennas underhåll hade K.
M. ansett lämpligast, att anslå den af församlingarne i Skåne utgående helgonskylden.
I detta skick kom frågan till 1840—41 årens Ständer, hvilka, för alt göra ett slut på tvisten mellan de Skånska församlingarne och dem, som ifrade för kathedral-skolans inrättande, ansågo bäst, att anslå ett årligt understöd för skolan, samt låta helgonskylden vara såsom den varit förut.
Af denna korta blick på historien, synes det tydligt, att den skatt, som, under namn af helgonskyld, fordomdags varit afsatt till andra ändamål, sedermera blifvit af Konung och Ständer anvisad till det ändamål, hvarför den nu utgår, på samma sätt som andra skatter, hvilka af folkrepresentationen anvisas till allmänna behof.
Tvisten om helgonskylden har aldrig gällt de socknar, som ligga på två mils afstånd från städerna, utan blott dem, som ligga på längre afstånd.
Men då de församlingar, som ligga närmare intill städerna, märkte, att de andra pä detta sätt sluppo undan att dela sin helgonskyld mellan skolorna och sina Klockare, trodde de, att tiden kunde vara inne äfven för dem, alt befrias från helgonskyldens utgörande; och då börjades dessa agitationer, som sedermera Riksdag efter Riksdag fortfarit af de personer, som närmast hade med saken att göra.
Mig synes derföre klart, att det ej finnes någon rättsgrund för skattens uphäfvande.
Öfvergår man åter till billighetskälen, så är min öfvertygelse, att då de Skånska egendomarne i flera hundra år gått man och man emellan med denna skatt, som i sig sjelf är högst ringa, så torde det icke ligga den minsta orättvisa i att bibehålla den.
Men väl synes det vara orättvist, att låta hela det öfriga Sverige betala bévilln., för att befria dessa egendomar från en skatt, som är särdeles obetydlig, och desto mindre betungande, som Skåne utgör sina skatter efter kronovärdi, då deremot det gamla Sverige betalar efter förvandling.
Vill man rätta undantagsbeskattningar, så får man nästan göra en ny skattläggning för hela landet, och hvarthän det skulle leda, tror jag säger sig sjelf.
Jag Den 22 Juni.
Jag medgifver gerna, att npbörden af helgon-skylden är olämplig för skol-lärarne, och att den derjemte är ganska obetydlig, emedan de skattskyldige alltsedan agitationerna i frågan började, högst ogerna betala denna utskyld, och hoppas derigenom påskynda sakens afgörande.
Afven skol-lärarne sjelfva önska ingenting högre, än att slippa det obehag, som nu är förenadt med upbärandet af deras aflöning, och att denna måtte få utgå på det sätt, som blifvit föreslaget.
Men jag tror icke, alt man genom ett godkännande af anspråk, som i sig sjelfva sakna ali rätts-grund, bör lägga hyende under de agitationer, sorn i denna fråga så länge egt rum.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag vördsamt om ifrågavande Betänkts återremitterande.
Den siste värde talaren har börjat sitt anförande med ett yttrande, hvilket, så framt jag icke ansåge det såsom en taktisk fint, för att motverka frågans framgång, skulle smärta mig synnerligen, om det vore hans verkliga mening.
Ilan har nemi. sagt, att jag vid föreg:de Riksdagar skulle lifligt hafva motarbetat saken; men att jag nu, sedan jag sjelf blifvit Skåning, sökt verka för densamma.
Jag tror icke, att jag någonsin gifvit R. o. Ad. anledn. till den förmodan, det jag talat mot min öfvertygelse, - och jag kan i detta hänseende lika lugnt svara för, hvad jag förr gjort, som för hvad jag nu yttrat.
Jag har vid intet tillfälle varit emot den förevaride frågan; men jag har också icke varit för henne, emedan hon vid föreg:de Riksdagar befunnit sig i så outredt skick, att, då hon förekom på Inkomsl-afde!n:n i StatsUtsk., hon der genast btef lagd till antalet af de motioner, hvilka icke kunde till någon åtgärd föranleda."
Då hon vid sista Riksdagen inkom till StatsUtsk., biet hon, efter föreg:de handläggning, derstädes afslagen.
Jag kan här icke förklara, huruvida jag då ens yttrade mig; men hvad jag med bestämd visshet vet, är, att om jag yttrade mig emot frågan, så var det derföre, att hon befann sig i ett mindre utredt skick än f. n.
Innan jag öfvergår till sjelfva hufvndfrågan, torde det tillåtas mig, att något fullständiga den historiska utveckling af densamma, som den siste värde talaren för R. o. Ad. framlagt, och hvilken jag tror i flere afseenden behöfva någon rättelse.
Han har ganska sannt yttrat, alt helgon-skyldén leder sitt uphof från Katholska tiden.
Historien nämner den dock först på 1400-talet, då den af de Katholska Biskoparne anbefalldes och erlades till Klockarne för Kyrko-sångens och barna-undervisningens uprätthållande.
En del ingick äfven lill Kyrkoherden i församlingen.
Under den Katholska tiden vet något hvar, att barna-undervisningen på landet, stod på en särdeles låg ståndpunkt, och att det egentligen var i städernas skolor, som den meddelades.
Dessa stads-skolor åter, voro hufvudsakligen anlagde i kloster, hvilkas föreståndare i allmänhet under denna tid voro Pastorer i de närmast belägna socknarne, och tillika Chefer för kyrko-vården.
Reste de då för att predika, ansågo de ganska lämpligt, att medtaga ynglingar från skolorna, hvilka 8 H. 27 418 Don 22 J u n i. icke allenast under Gndstjensten biträdde dem såsom Klockare, utan äfven efter Gudstjenstens slut läste med barnen.
På sådant sätt kom helgonskylden från de socknar, sorn lågo närmast städerna, att tillfalla dessa skolor, emedan Kloekarne just togos derifrån, och hvarje Lördags afton eller Söndags morgon begåfvo sig ut till församlingarne, för att der tjenstgöra.
Det var fördenskull genom en slags häfd, som innebyggarne inom de sålunda belägna församlingarne, till städernas skolor aflemnade sin helgonskyld.
Emellertid infördes Protestantismen, oeh klostren indrogos, jemte alla de egendomar, af hvilka skolorna hittills njutit sitt uppehåll.
Man råkade då i stort bryderi, hvarifrån man skulle taga medel till dessa skolors fortfarande uprälthållande.
Man fann likväl lämpligast, att dertill anvisa helgonskylden.
Detta skedde först genom ett slags maktspråk, och sedermera genom den mycket omtalade 1539 års Ordinanlie.
Deruti föreskrefs, att de landtsocknar, som lågo nära intill städerna skulle taga sig
Klockare af stads-skolornas lärjungar, och låta dem få lönen såsom hjelp för studiers idkande.
Denna föreskrift var likväl i så måtto obestämd, att den endast gällde de närmast städerna belägne socknar; och då till följd häraf önskningar yppades, att få denna demarkations-linie mera begränsad, beslöts år 1568, att alla församlingar, som lågo på tvenne mils afstånd från städerna, skulle dit aflemna sin helgonskyld, mot det vilkor likväl, att skolorna skulle förse dessa församlingar med Klockare.
Redan då väckte emellertid detta stadgande mycken missbelåtenhet, så väl inom församlingarne som skolorna.
Det var gifvet, att de förra erhöllo en temligen dålig kyrkosång och en ännu sämre barna-undervisning, emedan de lärjungar, som utsändes, icke alltid voro de lämpligaste.
A sin sida åter voro äfven kyrkoföreståndarne missnöjde deröfver, att de s. k. skolepil tärne, som om Lördagarne afreste från skolan, vande sig vid ett kringsväfvande lefnadssätt, som både för deras seder och deras studier den tiden ansågs serdeles oljenligt; och klagomål läto fördenskull tidt och ofta höra sig mot hela stadgandet.
För att härutinnan bibringa någon rättelse, tillätos församlingarne år 1618, att taga sig Klockaresubstituter utom skolorna.
Men dessa substituter skulle det oaktadt till skolorna aflemna nästan hela helgonskylden, oeh deras aflöning måste bestridas af församlingarne sjelfva.
Vilkoret för städerne uphörde sålunda, men socknarnes åliggande att betala helgonskylden qvarstod likväl.
Äfven användandet af denna skatt, undergick så småningom förändringar.
I 1539 års Ordinanlie föreskrefs till en början, alt helgonskylden skulle användas till stipendier åt skolungdomen; men snart nog förvandlades den lill löner åt skoltärarne.
Hrr:ne torde således finna, att icke allenast del första vilkoret, nemi. att församlingarne mot aflemnande af sin helgonskyld, skulle erhålla kyrkosång och harna-lärare, var uphäfdt, utan att äfven det andra, enl. hvilket denna helgonskyld skulle användas till stipendier åt skolornas lärjungar, småningom uphörde; ty stipendierna indrogos, och utskylden anvisades till löner åt lärarne.
Redan vid Skånes förening med Sverige, sökte man afskudda sig denna skatt; men, på grund af föreskriften i Malmö Recess, att Een 22 Juni. 419 alla förhållanden skulle förblifva sådana, som de voro under Danska tiden, förklarades under den enväldige Carl XI:s lid, att man borde fortfara vid det gamla.
I Danmark hade man redan fattat de beslut, att helgonskylden skulle från alla landets församlingar aflemnas till skolväsendets uprätthållande; och, såsom Hr Bildt nämnt, i Sverige fann man detta stadgande så fördelaktigt, att man äfven bär ville söka införa detsamma.
Men frågan gällde icke, på sätt Hr Bildt förmenat, någon jemkning i helgonskylden; utan de anspråk, hvilka både vid 1719 års, och flere efterföljande Riksdagar framstäldes, voro desamme, som sedermera vid Riksdagen, åren 1840— 41 godkändes, eller att församlingarne inom hela Lunds stift, på hvilket afstånd från städerna de än voro belägna, skulle till skolväsendets uprätthållande aflemna all sin helgonskylds-säd.
Emellertid var det dessa anspråk, som Riksdag efter Riksdag strandade mot den missbelåtenhet, hvilken de upväckte; och det var denna missbelåtenhet, som år 1742 gaf anledn. dertill, att ett vite af 1,000 Daler s. m,, bestämdes för den, som framdeles derom väckte fråga.
Efter denna tidpunkt hvilade frågan, såsom Hr.
Bildt nämnt, ända till början af det nittonde århundradet; då, åttatio år sednare, beträddes ånyo den gamla banan, och anledn:n dertill var, att, vid inrättandet af den nya kalhedral-skolan i Lund, för dess behof 1,047 T:r korn anslogos af Kloekarnes inom Lunds stift helgonskylds-säd, enl.
Brefvet d. 24 Mars 1824.
Häraf blefvo missnöje och rättegångar en följd, hvarjemte, under afvaktan på dessa sednares slut, helgonskylden icke kunde utbetalas.
För att nu en gång för alla komma ifrån detta trassel, beviljade R.
St. vid 1840—41 årens Riksdag ett årligt anslag af 3,856 R:dr 45 sk. 4 rst/ till förenämnde kathedral-skola, mot vilkor, att helgonskylden skulle till socknarne återgå.
Jag erkänner gerna, att denna helgonskyld icke var af samma beskaffenhet, som den, hvilken i flere sekler utgått från de socknar, som ligga närmast kring städerna.
Den var 1824 en helt annan skatt, än den, som fortfarit alltsedan 1500-talet.
Men, mine Hrr, detta hindrar icke, att utskylden kan vara obillig.
Jag ber dessutom att få fästa upmärksamheten derå, alt här alldeles icke är fråga om någon skatt till Kronan; vore förhållandet sådant, är jag förvissad, att ingen röst skulle i Skåne hafva höjt sig för dess afskaffande.
Utom denna utskyld är, såsom flere gånger blifvit nämndt, en servitut, en af de Katholska Biskoparne påbjuden skatt, som icke blifvit använd till sitt ursprungliga ändamål, och som blifvit de personer, åt hvilka‘den var anslagen, fråntagen för att användas till löner åt skollärarne.
Obilligheten ligger deruti, att de församlingar, som ligga på två mils afstånd från städerna, skulle uprätthålla dessas skolor, utan att deraf ega någon förmån; och den olikhet, som härigenom upstod emellan de närmare eller fjärmare intill städerna belägne socknarne, alt då de förra måste aflemna- sin helgonskyld, fingo de sednare deremot behålla sin, det är denna olikhet, säger jag, som med rätta väckt förvåning, och, jag bekänner det, stor missbelåtenhet i Skåne. 27* 420 Den 22 Juni.
Man har talat om den juridiska rätten.
Jag har aldrig veiat påstå, att dessa församlingar skulle kunna i rättegångsväg återvinna en utskyld, som alitsedan 1539 af dem utgått lill skolorna.
Men ett är juridisk rättvisa; ett annat är moralisk billighet, och hvar och eD, som opartiskt betraktar saken, skall tvifvelsutan finna, alt en stor billighet ligger till grund för de anspråk, som nu under loppet af flere Riksdagar sökt göra sig gällande.
Ständerna sjelfva hafva vid föregtde Riksmöten insett denna billighet.
Sålunda afläto R.
St. d. 23 Maj 1845 en underd. skrifvelse till K. M., deruti de förklarade, att de ansågo billigt, det jemväl de inom två mil från släderne belägne landtförsamlingar finge åtnjuta enahanda förmån, som de öfriga församlingarne inom stiftet, hvarföre R.
St. anhöllo det K.
M. behagade, efter skedd utredning af ämnet, deruti afgifva Nåd.
I und.
Utlåt, af den 4 Okt.
1847 tillstyrkte Kammar Colkm, att framställning skulle göras till Ständerna om helgonskyldens återgående lill församlingarne, emot anvisaode af ett kontant anslag till skolorna.
Colhm sökte i sin föreg:de utredning
,af ämnet bevisa, att sockuarue voio skyldiga alt utbetala ifrågavaride afgift; men det oaktadt, och ehuru Kammar-Colhm i allmänhet icke är benäget att tillstyrka eftergift af några utskylder, insåg det dock billigheten af berörde anspråk.
Den 3 Dec. 1847 öfverlemnade K. M. frågan till R.
Stms afgörande, med förklarande derjemte, att framställningen icke saknade skäl.
Icke desto mindre afslogo Stän derna frågan vid denna Riksdag, hufvudsakligen på den grund, att det var en väsendtlig skillnad mellan den helgonskyld, som utgått till städerna, och den, som skulle utgå till Lunds kathedralskola.
Frågan väcktes åter år 1850 af Provinsens deputerade, men äfven då rönte den samma oile, som förut, nemi. alt undertryckas, hvilket skedde dels derföre, att den icke var fullkomligt utredd, och dels emedan man ansåg, att då Halland vore i samma belägenhet som Skåne, skulle det vara obilligt att Skåne befriades från en utskyld, den der fortfarande bibehölies för Halland.
Deremot anhöllo Ständerna, genom underd. skrifvelse d. 1 Mars 1851, att K.
M. ville låta verkställa utredning af förhållandet med helgonskylden i sistnämnde län, på det att om någon förändring i dess användande, framdeles skulle beslutas, en sådan måtte samtidigt ega rum i alla tre provinserna.
Denna utredning har skett, och K.
M. har till nu församlade Ständer aflemnat alla till ärendet hörande handlingar.
Frågan är således klar, och befinner sig• på en punkt, der den förut icke befunnit sig.
Den kan följaktligen nu vida lättare afgöras, än vid något föregående tillfälle, emedan den då icke varit så utredd, som nu.
Jag har flera gånger påpekat, att vilkoret med denna utskyld icke är upfylldt, och alt det år obilligt, att vissa socknar skola hafva ett onus, hvarifrån många andra äro befriade, endast derföre, att de ligga på längre afstånd från städerna.
Jag ber derjemte att få nämna, det visserligen icke, såsom Hr Bildt har påstått, några agitationer egt rum; men att man dock i allmänhet anser ulskylden vara förhatlig, och att fördenskull icke allenast de som utgifva, utan äfven de, som mottaga densamma, skulle finna sig serdeles belåtne, om frågan på ett billigt sätt af R, St, reglerades.
För de skollärare Ben 2? Juni. 421 åtminstone, som f. d. åtnjuta lönebidrag af helgonskylden, är det förenadt med icke ringa besvär, att först uträkna dess belopp, hvilket på hvarje gård utgör ett par kappar, och sedermera insända denna uträkning till Konungens Befh:de, för alt genom dess försorg få utskylden npburen.
Den siste värde talaren har yttrat, att han för sin del, ansåge det vara en orättvisa, att bevilja en minskning i utskylderna för det rika och lågt beskattade Skåne.
Jag deremot tror, att, derest saken är rättvis och billig, så får icke afseende fästas på provinsens rikedom eller fattigdom, och att hvad som i detta hänseende är rätt, bör af R.
Vi hafva vid innevar:de Riksdag bifallit tvenne propos:r, rör:de efterskänkande af Statens inkomster, en sak, hvarom här icke är fråga.
Vi hafva nemi. funnit billigt, att låta saltpeter-hjelpen i Småland utgå efter krono-värde, i st. f. alt den förut under sekler utgått efter förvandling; och vi hafva vidare ansett billigheten kräfva, att efterskänka en betydlig del af kopparräntan i Dalarne, på det att denna provins mätte kunna bringas i en lyckligare ställning än hittills, i afseende på sina afgifter och öfriga förhållanden.
Jag vågar hoppas, att R. o.
Ad. äfven skall finna rättvisan och billigheten af de anspråk, som nu i förevar:de hänseende blifvit framställda, och det är på grund häraf, som jag hos Hr Gr. o. Landtm, vördsamt anhåller om propos. på bifall till ifrågavar:de betänk.
Om lifligheten och ihärdighe ten i försöken alt afskudda sig de kommunala afgifterna, för att kasta dem på Statsverkets skuldror, vore ett tillräckligt bevis på anspråkens rättmätighet, då kunde ingen fordran vara rättvisare än den nu ifrågavar:de.
Vi veta, att socknarne under flere föreg:de Riksdagar sökt få helgonskylden dem återgifven, och sålunda bortryckt från det ändamål, för hvilket den i mer än Irenne århundraden varit använd.
Man har äfven försökt, alt i domstols-väg göra dessa sina afsigter gällande.
Alla ansträngningar hafva dock strandat mot R.
St:rs fasthet, mot domstolarnes rättskänsla.
Men man tänker förmodligen lyckas på samma sätt som friaren, hvilken, sedan han sex eller sju gånger fått afslag, ändtligen lyckades erhålla sin skönas hand, emedan hon icke ansåg någon annan utväg att slippa honom.
Jag tror likväl icke, att R.
St. äro reducerade till denna nödvändighet.
Riksdag blef ärendet med nödig fullständighet af StatsUtsk. behandladt; och R.
St. förklarade då, uti deras underd. skrifvelse M 21, dels att det 1840, i st. f. helgonskyld, medgifna penninge-anslaget till Lunds kathedral-skola beviljats endast på det nämnde skola måtte komma i åtnjutande af nödige medel, utan afbidan af de tjenstemäns afgång, till hvilka helgonskylden dittills utgått; dels ock, att anspråket om ersättning af de medel, som under loppet af några år utgått till berörde kathedralskola icke egde tillämpning på denna fråga, emedan den till detta ändamål använde helgonskyld vore af väsendtlig olikhet med den, hvilken från äldre tider utgått från de närmast intill städerne belägne socknarne.
På grund häraf, och då Lunds kathedral-skola vore 422 Den 22 Juni en ny läro-anstalt, som endast ett mindre antal år egt bestånd, ansågo R.
St. det år 1840 medgifna anslaget icke kunna åberopas till stöd för yrkandet om serskildt högre anslag för den då ifrågavar:de helgonskyldens aflyftande.
Dessa grunder anfördes äfven för Ständernas afslag å samma yrkande vid 1851 års Riksdag.
Hr von Troil har visserligen sagt, att frågan nu skulle befinna sig i ett annat skick; men hvari består detta förändrade skick?
Jo, deruti, att man utsträckt ämnets utredning jemväl till Halland.
Man har visat, att förhållandet med socknarne i Halland är detsamma, som med socknarne i Skåne.
Nå väl! R.
St. hafva icke funnit minsta skäl, att befria socknarne i Skäne från ifrågavaride afgift, månne då icke samma skäl gäller i afseende pä Halland?
Summan är icke obetydlig, när man besinnar, att den i medeltal årligen utgjort räntan på ett kapital af mellan 160,000 och 170,000 R:dr.
Har man visat, att församlingarne, i följd af stor fattigdom äro i behof af denna summa?
Hr von Troil har förbigått denna fråga.
Väl har han sagt, att billigheten talar sä utomordentligt mycket för summans beviljande.
Jag var visserligen icke ledamot af StatsUtsk., hvarken vid 1848 eller 1851 års Riksdag, och vet således icke hvad Hr von Troil der yttrat; men hvad enhvar kan se, är, alt Hr von Troil icke afgifvit någon reservation mot Utsk:s Betänk, vid nämnde Riksdagar.
Således synes det som om den nu så mycket åberopade billigheten och rättvisan då icke varit så serdeles inlysande; och hvad här blifvit taladt om den myckna och ifriga längtan, som uti de ifrågavande socknarne lärer förspörjas, att blifva af med helgonskyldens erläggande till stads-skolorna, så torde detta icke utgöra något antagligt skäl.
Jag har redan i min reservation antydl, att, ifall sättet för helgonskyldens upbärande medför obeqvämlighet, så må man ju förr dess hellre förenkla detta npbördssätt; men icke på det allmännas bekostnad aflysa hela utskylden.
Hr von Troil har äfven nämnt, att då de vid utskylden ursprungligen fästade vilkoren icke upfylldes, borde också hela utskylden uphöra; men samma skäl kunde man ju äfven till det allmännas stora skada och förlust anföra för aflysande af andra skatter, de der, ehuru anslagna till behof, hvilka längesedan uphört, likväl befunnits för det allmänna oumbärliga.
Samma förhållande eger jemväl rum i förevar:de hänseende.
Det har äfven blifvit sagt, alt församlingarne icke hafva någon fördel af stads-skolorna.
Detta torde dock vara obevisadt; ty ett factum är, att dessa skolor besökas af många från landsbygden, hvilka icke finna sig tillfredsställda af det kunskapsförråd, som de på landet i folkskolorna kunna inhemta.
På grund af dessa skäl, anhåller jag vördsamt om Betänk:s återremitterande, och hoppas jag, att R. o. Ad. skall härtill lemna sitt bifall, utan allt afseende på den fråga, som Hr von Hartmansdorff, visserligen i välmening omförmält, nemi. frågan om den Halländska roteringen, hvilken var af helt annan beskaffenhet, än den här ifrågavande, samt snarare kan anses såsom en motsats af densamma, ty här är frågan om att befria socknarne från en utskyld de sedan Den 22 Juni. 423 urminnes tider haft sig ålagd, der var frågan om att pålägga eller låta utsockne frälsehemman vara pålagd en afgift, som tillförene varit dem okänd.
Hr von Troil har ganska riktigt upfattat mitt yttrande, då han sagt deruti icke vilja finna någon anspelning på, att hans öfvertygelse skulle på något sätt varit missledd.
Jag respekterar alltför mycket Hr von Troils öfvertygelse, för alt i detta hänseende tillåta mig ett tvifvelsmål.
Jag har blott nämnt att StatsUlsk:s utlåt, vid sednasle
Riksdag och den utredning frågan då erhöll, lill en stor del var föranledd af den utredning, som den värde talaren gaf deråt, och hvilken var afstyrkande.
Jag kan icke heller finna, på sätt Frih.
Cederström äfven nämnt, att frågan sedan dess blifvit bättre utredd i hvad den rör Skåne; det är visserligen möjligt, att Hr von Troil vet mera derom, än hvad som kommit till Ständernas kännedom; men Ständerna sjelfva hafva då åtminstone icke blifvit i ämnet mera uplysta, än vid sista Riksdagen; och det afstyrkande utlåt., som StatsDlsk. då afgaf, bifölls af tre Stånd, och utan discussion hos R. o. Ad.
Det är på detta förhållande, som jag velat fästa upmärksamheten, och som icke kan jäfvas.
Hr von Troil har till besvarande uptagit den historiska exposé af frågan, som jag ansett mig böra afgifva; och de rättelser han deruti gjort, har jag lyckligtvis funnit inskränka sig till ett påstående, att helgonskylden var en servitut, pålagd af det Katholska Presterskapet och fördenskull af de skattdragande med mycket missnöje sedd.
Jag har aldrig bestridt detta; men jag bestrider all man lill följd deraf, nu kan anse skatten olaglig, enär frågan icke får betraktas efter sin upkomst, utan efter det skick, hvaruti den befann sig vid Skånes afträdande till Sverige, och då samma vilkor, som alltsedan 1568 varit gällande för helgonskyldens utgörande, ånyo stadgades.
Man bör icke glömma, att när man, såsom Hr von Troil yttrat, vill rätta eller jemka skatterna mellan olika socknar, detta bör ske så, alt man derigenom icke åstadkommer någon rubbning i gamla af lag befästade förhållanden.
Hvarföre skulle man icke eljest kunna jemka skatterna mellan ett säteri och ett krono-skattehemman?
Hvarföre icke jemka beskattningen emellan Småland och Skåne, der på ena stället skatterna betalas efter förvandling, och på det andra efter kronovärdi?
Orättvisor kan begås, i fall man gör en ny skattläggning; mea jag vågar påstå, att ingen orättvisa sker, om nuvar:de hemmans-egare, bibehålies vid den skatt, som hemmanet af ålder burit; ty dessa egare hafva köpt sina egendomar till det pris, som de, i förhållande till sina skatter, varit värde.
Ar det meningen att göra en fullkomlig skatte-lindring för hela Svenska jorden; nåväl! så må det ske; men alt nu bevilja en sådan till förmån för vissa hemmans-egare i Skåne, kan jag för min del icke anse vara billigt.
Hr von Troil har visserligen sagt, att hvad som är billigt och rätt, bör man äfven göra.
Men den värde talaren har glömt, det han sjelf erkänt, att någon juridisk rätt här icke finnes.
För min in