Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De drogo till Fredrikshall.
På Vernamo marknad.
Vid Vernamo på marknaden
En aftonstund det var,
Då Per och Kersti bytte ring
Som troget fästepar;
Se’n skildes de att taga tjenst,
Enhvar med mod och hopp.
»Om sex år ses vi här igen»
Så hade de gjort opp.
Fastän hans tjenst var sträng,
Så slapp han att gå ut som knekt – –
Man tar ej prestens dräng;
Och Kersti hos befallningsmans
Fick sköta plog och harf,
Som blifvit qvinfolksgöra nu
I Carols tidehvarf.
I sina träskor gingo de
Den tunga mödans stråt
Och rörde aldrig af sin lön
En enda kronans plåt.
»Om sex år», så det hette jemt,
»Då blir det annat slag,
Då ha vi sparat samman nog
Att bygga hjonelag.»
Och tiden skred med snäckans fjät
Evinnerligen lång,
På många månader ibland
De tu knappt mötts en gång.
För dans och lek var ingen böjd
I dessa sorgens år,
Men efter väntans mulna tid
Vardt sjette gången vår.
Af ljuflig oro brunno då
Båd’ ungersven och mö,
Från alla hagar kom en doft,
Det glittrade på sjö.
Utaf ett vårregn tvagen nyss
Den späda grönskan log,
Och göken gol for fästefolk
Långt hän i dunkel skog.
Den arma svenska jorden nu
Sig gjorde rigtigt grann
Och sken som utur tårar upp
Till lust för fattigman
Och strödde glada färgers prål
Längs hvarje dikes-vall,
Liksom i vintras aldrig smällt
Ett skott vid Fredrikshall.
De möte stämt, de två,
Bland magra stutar var ej svårt
Hvarann att hitta på;
Med rörelse och köpenskap
Det jemmerligt gått ned,
Fastän det sports att herrarne
Snart skulle göra fred.
Men prestgårds-Per han hade mynt
Och var så morsk och käck,
Och slantar hade Kersti ock
Uti sin kjortelsäck.
Med ögon strålande af fröjd
De satt sig i en vrå
Och klingade med pengarne
Och hviskade som så:
»Nu vännen lilla» – sade Per –
»Är jag min egen karl
Och kan ta upp ur ödesmål
Det torpet efter far.
Med nitti daler fick jag ut
Min lön i kyrkherrgåln –»
»Och jag har sexti», Kersti sad’,
»Då står man sig i Småln.
»Men hör du Per» – från Kerstis drag
Här leendet försvann –
»Den sortens pengar, som vi fått,
Jag aldrig lika kan.
De kallas nödmynt, säger folk,
Och det är visst och sant
Det kostat nöd att skrapa hop
Den styfvern slant för slant.
»Men det är bara koppar, Per –
Med Görtzens gudar på
Och namn, som ingen kristen själ
Kan lära sig förstå.
Jag vore nöjd, om pengarne
Blott bure kungens bild –
Tänk Per, om smulan, som vi ha,
Rakt skulle gå förspild!»
»En stolla är du, Kersti lill’!
Mig klockarn bättre lärt:
Det är den höga kronans mynt
Och guld och silfver värdt;
Och denne krigsman, som du ser,
Med lejonet bredvid,
Så flink och färdig, är kung Carl
Just som han drog i strid.
»Nog är det rätta pengar du,
Det har ej någon nöd!
Ej kronan tar med svek och list
Från fattigman hans bröd.
Kom nu, så gå vi gladeligt
Att köpa till vårt bo
Båd’ slef och gryta, tösen min,
Och först och sist en ko.»
I marknadsbråket vandrade
De tu med muntert mod
Och tittade och prutade
På allt från bod till bod.
Då skar igenom folkets sorl
En röst af välkändt ljud ...
Hos Per och Kersti klack det till –
Här kommo onda bud.
I rock af blanka knappar prydd,
Med embets-näsa röd
Och stämma barsk, klef länsman fram
Och allmän tystnad bjöd.
Han öppnade ett tryckt plakat,
Och hastigt rundt omkring
Slöt sig med häpna anletsdrag
En stum åhörar-ring.
Det var med alldenstund, ithy
Och mer af samma sort
Ett kungligt bref, der meningen
Så kunde fattas kort
Att kopparbiten, som i går
För daler gått och gält,
Numera gälde ingenting –
Och så var det bestäldt.
Så gruflig dom i förstone
Ej Kersti fullt förstod:
»I nåder slöts ju skrifvelsen,
Och drottningen är god!»
Men Per, som stod der blek, begrep
Omsider denna nåd:
»Ack nej du Kersti, stackars tös,
Här fins ej någon råd.»
Det var en aftonstund,
Der vandrade ett fästepar
Med sorg i hjertegrund.
Med bittert löje Per såg fly
Sin fagra lyckodröm,
Och bakom randig förklädssnibb
Flöt Kerstis tåreström.
De satte sig bland blommorna
På daggig åker-ren,
Bak fjerran skogar dunkelblå
Sjönk qvällens rosensken.
Emellan tallar steg en rök
Ifrån ett litet hem –
Ack, hoppet om en egen härd
Var slocknadt ut för dem!
Det suckade så tungt i norr –
Det var en sorgegök,
Och djupare i förklä’ts famn
Då Kerstis hufvud dök.
Så månget bröst i Sverges land
Hans dubbelsuck förstod:
Den ena tonen sade sorg,
Den andra tålamod.
Den starke
Per han lindade
Om hennes lif sin arm,
Och veka ord sig bröto fram
Ur svallet af hans harm.
Så mild som månen öfver sjön,
Kom trösten till hans brud:
»Och fins för oss ej lag och rätt,
Så fins dock Herren Gud!
»Vi ha ju helsan, hurtigt mod
Och raska armar tu
Och börja bara om igen,
Det är ej värre, du.
Vi ta oss tjenst, så får det bli,
Tills gladt en annan vår
Vi sätta bo och köpa kon,
Som ej vardt köpt i år.»
Han talte många andra ord
Af kraft och bergfast hopp,
Och Kersti mellan tårarne
Såg ur sitt förklä’ opp
Och frågade med ögat ljust
Af kärlek och af tro:
»Så råkas vi om sex år då
På nytt vid Vernamo?»
Hemkomsten.
Det blåser en bitande nordanstorm,
Och drifvorna vexla beständigt form.
På slätten än bar och än öfveryrd
En vandrares ensliga färd är styrd.
Nyss syntes han icke om vägen viss –
Nu rätar han sig i sin blå kommiss
Och trampar åstad som på krigarstråt,
Som hvirflade trummor i vindens låt.
När skymningen faller så tung och grå,
Ej tindra på fästet de stjernor små,
Men bygden, med skimmer från stuguknut,
Då breder sin stjerniga karta ut.
Den spejande vandrarens skarpa blick
Rådfrågar i fjerran hvar strålig prick –
Ej alla, han mindes, dock tända sig,
Ty härdar ha släckts i det långa krig.
Nu sänker sig natten, en kolsvart korp –
Då lyser det svagt i ett litet torp;
Men vandraren hejdar sig, plötsligt varm,
Och hjertat är skälfvande i hans barm.
Der är det – derborta vid skogens rand
Det ringaste hemmet i Sverges land,
Der har han sin barnblick ur vaggan höjt,
Der har han som yngling på åkern plöjt,
Der tog efter fader han kronans rock,
Der fäste han henne med ljusgul lock,
Den leende Anna med grop i kind –
Han ser henne ännu vid kyrkogrind!
På söndagen vigdes de hop af prest,
På måndagen kom der ett bud till häst,
Som bragte ett brådskande: i gevär!
Till Polen att stöta till kungens här!
Från bruden den unga då vek hvar ros.
Den morgon med truppen han drog sin kos,
Hon packat hans ränsel och sväljt sin tår –
Han mins det som hade det skett i går.
Se’n dess genom Ryssland han trumman följt,
Der isiga skurar och blodregn sköljt,
Han vadat i strömmen vid Holofzin,
Som piskades skummig af kulors hvin,
Han stått vid Pultava bland bröders lik
Och värnat sin fanas förslitna flik,
I tretton år fånge vid Wolgas strand
Han hörde från hemmet ej minsta grand.
Så blef han då fri. – Öfver Stockholms torg
Ledsagades han till kung Fredriks borg.
Der fick han en daler, en sprittny skrud,
En nickning: »min gosse, gå nu med Gud!»
Till hemmet, till hemmet blott bar hans väg:
»Hur är det med Anna på torpet, säg?»
En mötande bonde på ensam led
Han sporde, men kunde ej få besked.
Nu träder han inom sitt rå och rör,
Med handen på låset han hör och hör.
Han släpper det åter.
Som barnet svag,
Han står med arbetande anletsdrag.
En suck utur djupaste hjertegrund,
I tretton år sparad för denna stund
Och böjd öfver murknande fönsterpost,
Med läpparne tinar han rutans frost.
Han ser, när det flämtar från spisens vrå,
Det målade skåpet med årtal på,
En fållbänk af furu, helt rätt och slätt,
Ett träsnitt på väggen – kung Carls porträtt.
Han ser i ett endaste ögonblick
Sin torftiga stuga i gammalt skick,
Allt återfins, ända till bössans spik –
Men qvinnan vid vaggan – hvem är hon lik?
Är detta skön Anna?
Från forna dar
Hon har sina ögon, de fagra, qvar;
Men eljest hur åldrad, hur tärd och arm!
Nu bjuder hon barnet en vissnad barm.
Och mannen, som sitter och binder not,
Är fiskarens Jan med sin lama fot.
Då gråhårsmän rycktes till härens led,
Han skontes som krympling och slapp gå med.
Allt mattare skenet sig göt från spis,
Än vandrarn stod qvar som en bild af is.
I tretton års träldom hans tanke gick
Med frågor till hemmet – nu svar han fick.
Snart glimmar en gnista ej mer på häll.
Han lemnar i mörker sitt gamla tjäll.
Hvart styrde han kosan?
Du spörja får
Den nordan, som yrde igen hans spår.
Om morgonen tidigt, är sägen sann,
Den fattiga
Anna förvånad fann
En påse med slantar vid låset fäst,
På botten en daler – en sällsynt gäst!
Slottsherren.
Välkommen käre herre min,
Ej Moskows fånge mer!
Vi väntat här år ut, år in,
På freden och på er.
Er fogde helsar eder glad
På gammal trofast art,
Och godsets folk står här i rad,
De få, som kriget spart.
Väl möta er vid första steg
Betryck och fattigdom,
Väl ligger osådd mången teg,
Och mången gård står tom,
Men hjertan klappa varmt och godt
Inunder sliten drägt
För er, det sista ädla skott
Af älskad husbondslägt.
Vi veta, att som karlakarl,
Der striden hetast stod,
För oss och salig konung Carl
I vågat lif och blod.
Som en brunlockig ungersven
I lemnat fädrens slott;
Ert hår, då nu vi ses igen,
Sibirien gjort grått.
Hur ville vi ej glädt er syn
Med fält af gulnadt korn,
Med flaggor, bortom skogens bryn,
Från edra stolta torn!
Ack herre, tyngst af allt det är
För mig att tala om,
Hur hit till våra Roslagsskär
Den grymme härjarn kom.
Hvad skada här han bragt åstad
Från grinden ej vi se
För dessa täta gröna blad
I åldrig lind-allé;
Men bakom den är allt i grus –
En brandmur, svart af rök,
Står ensam upprätt af ert hus
Se’n ryssarnes besök.
Då fienderna seglat af,
Vid brandens gny och brak
Jag in i brasan mig begaf
Att rädda blott en sak.
Jag ryckte från rustkammarns vägg
Er stamfars fältherrsvärd
Och kom, fast svedd i hår och skägg,
Med det ifrån min färd.
Vill Gud, skall jag få se er hand
En gång det draga käck
Till hämnd för vårt beträngda land
Och moskowitens skräck.
Men tills den kommer denna stund,
Klenoden pryda må
Er borg, som snart på gammal grund
Ur askan upp skall stå.
De gode bondemänner här
Ha grundat ut ett sätt
Att visa eder huru kär
De alltid haft er ätt:
De bedja som en gunst allen
Att för ert nya slott
Få fälla timmer, bryta sten,
Mot half dagspenning blott.
Den gamle slöt.
De hunnit fram
Till öde, mörk ruin.
Bland grus och spillror allvarsam
Stod hemvänd carolin.
Vid härjad härd för Sverges son
En bild rann upp i håg
Af landet, han drog ut ifrån,
Och det, han återsåg.
Hans blickar hvilade dernäst
På folkets tysta flock,
En skara barn och gubbar mest
I lappad helgdagsrock.
På magra kinder hungerns spår
Förtydas kunde ej.
Ur slottsherrns öga brast en tår,
Han sade: vänner, nej!
Slikt offer tar jag ej emot
För denna stenhops skull,
Så länge obrukt fins en fot
Af mark för skördegull.
Jag reser nöjd mitt enkla tak
Af svensk och kärnfrisk fur;
Det blir dock yppiga gemak
Mot dem, jag sist kom ur.
Det vore skam, om i vår nöd
Mig snärde högmods garn.
Jag vill se kinden åter röd
På dessa bleka barn.
Den kraft, vi räddat, är för god
Att gå till sådan gärd;
Jag lärt, hvad folkets svett och blod
Och hvad dess fyrk är värd.
Haf tack, min trogne fogde du,
För klingan, som du frälst!
Af egodelar var den ju
Hvad jag bevarat helst.
Sin bästa ära fick från den
Det slott, som sjönk i stoft;
Med klingan följer äran än
Till hem med lägre loft.
Från gyllne högsal svärdet ned
Till furuväggen gått;
Vårt gamla Sverge lär väl med
Få dela lika lott.
Men om ej mer som förr i glans
Till fjerran land det bär,
Vi äro närmare till hands
Att akta våra skär.
Tillräckligt blod för all min tid
Jag sett förspildt i mull
Och längtar bygga upp i frid
Hvad hemma refs omkull.
Om stolta namn från bragders dar
Här ordats mer än nog;
En är vår äldste ättefar,
Hans vapen hette plog.
Af ärlig Dannemora-ätt,
Dess jern i åkern skär
Så djupt som svärd och bajonett
I en fiendtlig här.
Dess börd att pröfva längtar jag
Mot ogräs och mot nöd,
Jag längtar se de säkra tag
För sjelfbestånd och bröd.
Hattar och mössor.
Man har stigit upp från bordet
Hos den gamle generaln,
Sedan politiken ordet
Fört vid tårtan och pokaln.
Damastdräll med pontak på
Tjenarena undanstöka,
Gubbarne ha gått att röka,
Och de unga glamma få.
Glamma?
Se de vackra fröknar två,
Huru de af vrede låga,
Der de mot hvarandra stå!
Nämnas Gyllenborg och Horn
Stampar lilla röda klacken,
Och vid trotsig knyck på nacken
Flyga lätta puderkorn.
Med ett ögonpar som natten,
Fröken Märtha oförsagdt
Svär att endast under hatten
Svea komma kan till magt.
Afgjord vän af motsatt tro,
Liten Malin, blåögd fröken,
Kan ej tadla nog försöken
Att förstöra landets ro.
Ett par unga Martis-gossar
Bistå hvar sin amazon,
Ifrigare trätan blossar,
Går allt mera på person.
Hetsigt vin och hetsig blod
Släta fänrikskinder färga,
Rättnu slå de på sin värja
I sitt carolinska mod.
Med förbittring fröken Märtha
Till sin motpart brister ut:
»Fy, du har ett osvenskt hjerta,
Med vår vänskap är det slut.
Karda ull af Ahlströms får,
Du förtretliga, du mössa,
Medan vi med svärd och bössa
Följa Carols segerspår!»
Gamle krigarn under tiden
Larmet lockat ut från båln,
Snart hans pipa hela striden
Sveper som i krutröksmoln.
I den fodrade talàrn
Vördnadsbjudande att skåda,
Frågar han de vackra båda:
»Men hvad är det, kära barn?»
Malin all sin harm och smärta
Gråter ut i morfars famn:
»Det är hon der, kusin Märtha,
Som har gett mig vedernamn.
Må hon heta hatt för mig,
Blott jag slipper bli förhånad,
Derför att jag väf och spånad
Anser båta mer än krig.»
»Tappra Märtha», morfar säger,
»Gud bevars, hvad krigisk brand!
Jag har haft min lust i läger,
Men det föll sig surt ibland.
Pris ske en och hvar, som kom
Att med balsam läka såren –
Var du glad för de der fåren,
Du så hånligt talar om.
»Söta Malin, lilla dufva,
Som här vid mitt bröst sökt värn,
Finner du din näpna hufva
Mer beqväm än hatt af jern,
Glöm dock icke, att det fans
Förr en mö, som hette Blenda;
Hon i rättan tid sin slända
Bytte ut mot sköld och lans.
»Skam få alla nya, fula
Namn, som söndra våra hem!
Väl jag unnade en kula
Den, som först kom upp med dem.
Svensk, helt rätt och slätt, må bli
Bästa, endaste benämning,
Aska varde hvarje lemning
Utaf allt, som nämns parti!»
Carolus Linnæus.
Ett hundraårsminne, den 19 Jan. 1878.
Gamla Sverge, mins du ännu förra seklets morgonväkt?
Mulen morgon, blodig morgon: hjeltekungens värja bräckt,
Härar slagna, fästen tagna, ångestfull ur folkets själ
Till den fagra storhetsdrömmen ett förtvifladt, vildt farväl!
Svea-moder, van att sända ut i kyller och bantler
Sina segerglada söner under svajande banér,
Nu hur ängsligt intill barmen tryckte hon de sista få,
Medan vinden dref från skären mordbrandsrök till värnlös vrå!
Fred! det ljöd från bleka läppar – från förblödda hjertan: fred!
Ack, men i de öppna såren som af eldrödt jern det sved:
Ur den mång-indelta skölden freden bästa fälten slet,
Nu vårt Leipzig och vårt Narva skulle bli vår magra vret.
Strider hårdare än fordom under Torstenson och Horn
Blott för att ur gråstensbacken tvinga några glesa korn!
Verldens stolta gång derute fattigfolket mer ej rör,
Seger, magt och ära borta – hvad fins se’n att lefva för?
Rådlöst råd och dådlös drott –
Carlars ätt ifrån oss tagen – vaggan tom på Stockholms slott!
Ingen knubbig lejon-unge helsar festkanonens dån –
Ingen Carl!
– Jo, Carl han heter, ringe Smålandsprestens son.
I den djupa furuskogen hur det susar underbart!
Skogen ensam ej förtviflat, har det forna lynnets art.
Lärkans sång sig öfverbjuder, rosen glöder mer än förr,
Och med bruna ögon pilten blickar ut ur stugu-dörr.
Bäddad sitter han i grönska, fjäriln fladdrar kring hans knän,
Elgen skrider som en drömsyn bakom smärta tallar hän,
Ödemarkens bleka flora i sin blyghet gerna tål
Barna-ögonen som vitnen vid små blomster-giftermål.
Detta barn, det är Linnæus.
Fast han kom af »stubbig rot»,
Skall hans minne, längst af Nordens, glömskans böljor stå emot.
När hvart land på sekel-dagen än af detta namn är fullt,
Stämma våra hjertan möte vid det ringa Stenbrohult.
Der han lekte – der han älskat hvarje liten tufva grön,
Kärleken till hemmets torfva fostrat först de stora rön,
Dessa lagar, lika klara för ett strå i Wärends mark,
Son för Söderns underblommor i den rike Cliffords park.
Svea, för den karga näring, som du gaf ur sinad barm,
När har dig en ättling lönat med en tro så ren och varm?
I naturens trenne riken då han stod som drott, Linné,
Kronorna han sonligt lade ned för andra kronor tre.
Under tunga sorgedagar steg han fram, naturens tolk,
Bragte stolthet, ljus och glädje till ett armt och pröfvadt folk.
Nu det tröttnade att stirra hopplöst på ett brustet svärd,
Inga skepp med män och vapen lägga ut från skärgårdsberg
För att göda sunnan-kusten med vår sista must och märg
Blott till vetenskapens rymder står den nye Carls begär,
Dit styr tankens djerfva segling, dit idéers segerhär.
Skapade med tålig forskning, der det vilda mod ref ned.
På en grundval fast och säker han vår ära återbyggt,
Sveas gamla modershjerta klappar med allt högre slag,
Och en stilla hviskning smyger ur ett rördt och tacksamt sinn’:
Minnet tillhör hela verlden, men han var min son, blott min.
I Svedenborgs trädgård.
I södra bergen svärma barnen små
Kring plank och stugor,
I kapp med hvita fjärlar, två och två,
Och sommarflugor.
Och det är oskuld, lek och fröjdesprång
Uti det fria,
Tills klockan börjar ringa aftonsång
Uti Maria.
Den lilla Anna nickar gladt god qväll
Till lekkamraten
Och går se’n lydigt hemåt, rar och snäll,
Till mor och maten.
Hon vandrar hem och undrar, bäst hon går,
Om natt som stundar
Skall återskänka drömmen från i går,
En dröm om vackra barn med guldgul lock,
Som frukter bära,
En vänligt leende och luftig flock
I drägter skära.
»Jag undrar just, om änglar se så ut!»
Hon frågar stilla
Och hinner så till hemmets låga knut,
Den kära lilla.
Vid porten stannar hon – en plötslig lust
Får magt med tanken:
I hörnet syns en liten byggnad just
Bland trädgårdspanken.
»Det är ju der som han, assessorn, bor,
Om hvilken spordes
Att han ser andar – ja, så säger mor –
Tänk om jag tordes!
»En egen gubbe, full med rynkor små
Kring ögonbrynen,
Som ingen elak – folket säger så –
»I går jag mötte’n.
Han såg vänlig ut
Som ingen annan
Och gaf mig sockerkandi ur en strut
Och kyss på pannan.
»Jag tror jag vågar.»
Nu assessorns grund
Hon skyggt beträder
Och rör vid lusthuslåset i en lund
Af rönn och fläder.
På tröskelns tilja
Hon står som supplikant: »ack var så god ..
Så gerna se en ängel!»
– Det är sagdt,
Det stora ordet.
Den gamle herrn, som har en sådan magt,
Han drar på munden:
»En ängel vill hon se, mitt söta gull?
Skall ske på stunden!
»Kom i min trädgård!» – ut i aftonsol
Hon förs vid handen
Emot en gång med tak af kaprifol,
Bland jordgubbslanden.
Uti en ram af grönt vid gångens slut
Vill ögat stanna
Framför ett fönster – lagom till titt-ut
För lilla Anna.
»Till fönstret der, mitt rara hjertegryn,
Jag henne leder.
Hvarom hon beder.»
Den lilla lyder, bäfvande och snar.
Fönstret var
En spegel bara!
Vid trädgårdsgrind en kyss af Svedenborg
Till afsked får hon,
Och snart på gatan, med en jordgubbskorg,
Fundersam står hon.
I Juni den ljusaste natten
Försvunnit från nordiska land,
Från vikarnes rodnande vatten
Och Djurgårdens leende strand.
Re’n staden begynte att stimma,
Der gärdad af master han låg,
Med blänkande kyrktorn ur dimma,
Förankrad på glimmande våg.
Som aldrig ett gräs varit böjdt
I natt under svärmande klackar
Vid oboë, valdhorn och flöjt.
Herdinnorna nere på slätten
Hos Nilses och på Gröna Lund
För spegeln i blotta korsetten
Ur ögat än gnuggade blund.
Tyst tillrade daggen i spåret
Af gårdagens stolta kaross,
Än fladdrade rosigt i snåret
Den florsbit, som taggen ref loss.
Der viken just nedom en kulle
Bland ekarne skymtade blå,
Låg, plaskande sakta, en julle
Förtöjd mellan bugande strå.
Der hade i båten sitt möte
På böljornas vaggande sköte
Två hjertan uppblomstrade nu,
Liksom ur förborgade rötter
Två näckrosor öppnade sig
I trygghet för trampande fötter
Och larmet vid dammande stig.
Palatser och kojor helt nära,
En myrstack med bördor och sorg.
Otåligt i klockslag från staden
Gaf tiden till känna sin gång –
De hörde blott suset i bladen
Och fiskarnes pollrande språng.
De talte ej mera – de tego.
Vid sqvalpet af gungande slup
Lycksaliga suckar blott stego
Som bubblor ur bottenlöst djup.
Så bräddfullt var hjertat, att nästa
Sekund måste bringa förlust,
Förflygtiga kanske det bästa
Med närmaste vågslag mot kust.
Då – plötsligt derborta från stranden
Vid lekande knäppning med handen
En stämma ur ekarnes susning
Snart herrligt i toner sjöng ut
Naturens och kärlekens tjusning
I vassen, den bugande, hörde
De tvänne med klappande bröst
Den visa, sefirerna förde
Ditner med Carl Mikaels röst.
Lyss: »Upp Amaryllis!» Förtrogen
Med namnet strax Djurgården var,
Och eko fick fatt det i skogen
Och höll se’n för alltid det qvar.
Derute på glimmande spegel
Än drömma de älskande tu,
Se’n skalden odödlighetspregel
Förlänt åt det flygtiga nu.
Förr’n böljan mot stranden vardt bruten,
Han band den i toner och ord
Och fäste för sekler minuten,
En vårdröm om lycka i Nord.
Vid Svenska Akademiens hundraårsfest.
En qväll i gamla Stockholm – regnets sus
Och höstens mörker väcka tunga tankar.
I gatuslasket sprids ett dimmigt ljus
Af sjuttonhundranitti-talets dankar.
I blåsten skylten gnisslar på sin stång
Nu är det tid att stänga – krämarn menar,
Men ser i fönstren midt emot ett sken
Igenom några almars nakna grenar,
Som in i saln sin sommarskugga bredt
Beridarebansgatan tjugoett.
»Hos Lenngrens är det främmande i qväll!»
Förnumstigt yttrar han till sista kunden,
Och hon, en ärbar sextiårs mamsell,
Blir qvar på tröskeln, trots den sena stunden.
»Är det assessorn, han med frun kanske?» –
»Jaha, hon köper socker här och thé.» –
»Det sägs hon skrifver?» – »Ja, nog är hon qvick
Och bara äkta prima-vara tar hon
Och allt skall vara noga på en prick,
Och som ett dockskåp fint i köket har hon.
Hvad allting kostar, hon på öret vet,
Men aldrig knusslar hon en smul för det.»
Det der ha grannarne på reda hand; –
Men herrn i vagnen andra tankar hyser.
I sobelpels, med stjerna och med band,
Han ser i förbifarten, hvar det lyser –
Och strax det rycker till af obehag
Uti hans gula Reuterholmska drag.
En fristad för satirens, skämtets vänner. –
»Ifall man skrattar, skrattar man åt mig!»
Så »ljusets fiende» instinktlikt känner.
Den krets, som slog ett slag »för sundt förnuft»,
I magtlös harm, att ej han storma kan
Den höjd, der snillet firar sina lekar,
Han rullar bort och stänker ner en man,
Som mellan högarne och pussen tvekar.
Ond och bestört, damaskerna beser
Den öfverstänkte – men hvad nu?
Han ler!
»Just vid fru Lenngrens port – det var besatt!»
Vår man af obetvingligt löje lifvas
Vid plötsligt minne af Cornelius Tratt,
Som också brukat i damasker trifvas.
En ringa sak, ett flygtigt ingenting
Ett namn, ett ord!
Figur uppå figur
I blinken syns: – der kommer hela slägten
I pudrad piskperuk, i uppsatt tur,
I stor panier, i nationela drägten, –
En brokig vauxhall, full af djerf komik,
Af saftig färg och lefvande plastik.
Han känner dem, han sett dem allihop:
Helt styf i sin robrong den goda tanten,
En skälmsk kusin med musch vid kindens grop,
Och gamle onkeln sedan – rädd om slanten!
En qvinna, sjelf från verldens äflan skild,
I några penndrag ger sin samtids bild.
Ack, tiden är af en så trumpen ton,
Sjelf svärmeriets stora illusion
Uti en pöl af blod gick ned i vester ...
Upplysning, frihet – hit de fört alltså!
Om i den lund, som sången öfvergaf,
Ett eko väcks, – det är, när hjertan brista:
Guitarrn är stum på Bellmans fattiggraf,
Den sprungna bågen läggs på Kellgrens kista.
Då är det hon, som fängslar land och stad
Hon, hvilken få ha sett, än färre känt,
Hur med en rad hon klarar trumpna miner!
Idyllen, – värre är det ej bevändt, –
Har evigt plats, jemväl ibland ruiner,
Och, kära landsmän, – sen er blott omkring:
Hur mycket löjligt fins på jordens ring!
Den är som kardborrn, denna qvicka meter,
Och halfva Sverge kan den utantill,
Förrän man frågat, hvad författarn heter.
Ryktet sist gör officielt besök,
»Är inte hemma», svaras från ett kök.
– En assessor-frus,
För dem som sälja socker, thé med mera, –
För några är hon damen, i hvars hus
Gustavianer komma och frondera, –
För den, som älskar Sverges ädla sång,
En diktens stjerna utan nedergång.
Här står nu denne man, i regn och höst,
Der dväljs den dolda, som till fröjd och tröst
De lycklige, som äro der i qväll
Han dröjer ännu, fast det blåser kallt,
Och ser, hur ljusen tindra klart i taket.
Är lyckan god, han varsnar en gestalt,
En rörlig skuggbild innerst i gemaket;
Men minsta skymt ej föll på spejarns lott –
Hon unnar verlden sina sånger blott.
På gatan faller regnet mörkt och stridt;
Men inomhus man glömmer sjelfva tiden
Bland förmaksmöbler, målade i hvitt,