Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Banken icke eller något vid att lemna dem såsom förskott till en köpman, hvilken väl icke derföre bör af någon menniska afundas, den Svenska afunden må vara aldrig så stor.
Detta har jag yttrat, på det att man så väl här som inom BorgareSt., i händelse någon af dess ledamöter erhåller kunskap om hvad som här yttras, mätte finna, att det är högst oförståndigt handladt att vilja lemna så stränga föreskrifter, att de icke skulle kunna på en gång bereda Banken tillfälle att få silfver, och en köpman, som ställer god säkerhet, tillfälle till ett sådant förskott, när det allmänna dermed gagnas.
Jag anhåller att få uppläsa den ifrågavar. redaction, hvilken lyder sålunda: ”Bancofullm. skola genom inköp af silfver från främmande länder förstärka Bankens metalliska cassa, hvarvid utöfver utvexlingspriset ej får betalas mer än hvad som erfordras för transporten af silfret från uppköpsorten till Banken.
Bancofullm. berättigas, dock endast under liden från början af November till slutet af April, att, vid inköp af silfver till leverering under påföljande sommarmånader, lemna förskott till högst | af silfrets värde åt inländske män, hvilka ställa fullgod säkerhet för de med dem afslutade contracters fullgörande.”
Jag är af de ledamöters mening, som anse det vara riktigt, att åt Bancofullm. lemna frihet att, på alla möjliga vägar, som icke skada Banken, förskaffa silfver.
Således tillstyrker jag, att silfver äfven må kunna få af Bancofullm. inköpas emot förskott.
Dessa förskott måste, efter min tanka, inskränkas inom de allmänna villkor, hvad sedelstocken beträffar, som R.
St. hafva för Fullmäktige föreskrifvit.
Jag har såsom ledamot af Bancostyrelsen tillstyrkt och deltagit i beslutet att lemna förskott endast då tillgångar funnits inom förhållandet af 2 till 5, emedan jag ansett detta förhållande emellan silfver och sedlar icke få genom förskottet rubbas.
Jag inser för-'
Banken icke någon kostnad i detta fall, på sätt andra talare upplyst, vara att befara.
Tvertom har erfarenheten hittills visat, att man på detta sätt har fått det mesta silfver Banken erhållit, och sådant med hans fördel.
Jag fruktar icke eller för uttagandet ur Banken af det silfver, hvarom man har contraherat och dess återlemnande, i fall man iakttager den försigtigheten, som Hr von Hohenhausen yrkat, nemi. att ifrågavarande contract endast finge afslutas under den tid, då segelfarten är afbruten, och att silfret skulle lemnäs den påföljande sommaren.
Om någon då toge ut silfver för att transportera det utrikes, så blefve transportkostnaden så dryg, att ingen kunde med fördel verkställa det.
Men jag vill, på det att alla farhågor i sådant fall må kunna undanrödjas, hemställa till Hr von Hohenhausen, att han mätte införa ”början af December” i stället för ”November.”
Under alla de föregående åren har segelfarten på Lybeck fortfarit under 9 H.
C4 506 Den 18 April f. m. en stor del af November, hvilket väl äfven hädanefter torde komma alt äga rum.
Hr Mannerskantz’ anmärka, vid redactionen anser jag vara riklig, och att man följakleligen bör införa den rättelsen uti den nya §.
För öfrigt är jag i det hela af Hr von Holieuhausens mening och tillstyrker, att R. o. Ad. mätte densamma bifalla, Om i sådan händelse 2 Ständ stanna emot 2, så skulle jag tro, att något af de öfriga Stånden, som hafva förbjudit förskotts lemnande, möjligen torde, på BancoUtsk:s hemställan, ändra sin mening.
Då så många talare yttrat sig för den meningen, att Bancofullm. skulle berättigas att få utlemna förskotter på silfver införsel, så har jag väl föga hopp om framgång för min önskan, att Ståndet mätte besluta, att sådane förskotter icke böra lemnäs.
Jag anser mig likväl böra uttala skälen, hvarföre jag yrkar bifall till Utsk:s förslag.
Jag kan nemi. icke göra mig klart på hvad sätt någon fördel derigenom skulle tillskyndas Banken.
Det är alldeles gifvet, att man må lemna förskolter på huru fördelaktiga villkor som helst, sä beror likväl fördelen deraf helt och hållet på ställningen af våra handelsförhållanden.
Aro de fördelaktiga, d. v. s. att exporten motsvarar importen, så blir silfret qvar.
Aro de åter ofördelaktiga, och vexelbrist äger rum, så skickas silfret ut.
Hvad har då Banken derpå vunnit?
Den har iklädt sig förskottet oell förlorat räntan, utan någon säkerhet att erhålla vinst.
Jag anser, att om ställningen är fördelaktig, så hafva R.
St. gjort alldeles tillräckligt för Banken att få silfver, medelst rättighet för Fullmäktige att få köpa vexlar, om tillgång derpå finnes, och att få inköpa depositionsbevis i Hamburg, samt åtaga sig kostnaden för silfvertransporten.
I min tanka finnes icke en tredje utväg.
Möjligen kan silfrets värde minskas i stället för att ökas, och då blefve _detta icke allenast en uteblifven vinst, utan en direct förlust.
Ar åter meningen med denna tillåtelse att lemna förskotter, att gifva fördel åt enskilde, d. v. s. att öka lånetillgångarne, så tror jag att Banken redan äger så många särskilda lånegrenar, att det icke kan blifva något skäl alt ytterligare öka dem.
Man bör påminna sig att man mäste tänka endast derpå att ställa så lill, att silfver kan komma in, då tillfälle dertill gifves; men sådant heredes alldeles icke genom den tillåtelse, som här är afsedd; hvarföre, då ingen fördel för Banken derigenom är att vinna, jag önskar bifall lill § sådan som den är.
Jag är af deras tanka, som anse, att alla möjliga medel böra lemnäs åtBancofullm.att förstärka Bankens metalliska cassa, och kan således icke finna annat, än att Bancofullm. böra medgifvas rättigheten att lemna förskotter på silfverleverans.
I afseende på redactionen af denna §, äro flera förslager framställde.
Som jag tror, att Banken bör lemnäs så fria händer som möjligt, och det förslag Hr Rosenblad framslällt, är det, hvarigenom ett sådant ändamål bäst vinnes, så sluter jag
Den 18 April f. ni. 507 mig till detsamma.
Här liar blifvit af Hr von Hohenhausen framstäldt ett förslag, att Bancofullm. skulle endast under loppet af vintermänaderne äga rättighet att lemna sådane förskotter på silfverleveranser, som skulle ske under loppet af påföljande sommar.
Betia har likväl den olägenheten, alt det icke lemnar Bancofullm. möjlighet att under den sena årstiden, då segelfarlen ännu ieke är sini, kunna lemna sådana förskotter, hvilket Bancofullm. en gång gjort, och som i min tanka för det ^tillfället var ganska nyttigt.
Della verkade icke sä, som Hr Akerman nyss befarade, nemi. att man skulle taga ut silfver i Banken och skicka ut det, ulan det befordrade tvertom varuexport.
När man med sådana förskotter kan komma till ett sådant resultat, så kan jag för min del icke annat än finna dem vara nyttiga.
Hvad beträffar det möjliga missbruket af dessa förskotter, som här af flere talare blifvit omnämndt, nemi. att sådana förskotter kunna uttagas för alt taga silfver i Banken och skicka ut det och sedermera föra in samma silfver, så hemställer jag lill hvar och en, som känner förhållandet, huruvida en sådan operation någonsin kan blifva lönande.
Den skulle naturligtvis medföra en dubbel transportkostnad, och jag skulle tro, att en sådan transaction icke gerna kan verkställas af andra än bankruttörer, som göra det endast för att komma åt penningar.
Jag förmodar, att Bancofullm. icke komma att ingå i transactioner med sådane personer.
Det beror nuturligtvis på Bancofullm. att tillse, att de få fullkomlig säkerhet för de förskotter, som de lemna, och jag har icke anledning befara, att icke Bancofullm. skola tillse detta.
Jag får således tillstyrka bifall till Hr Rosenblads förslag.
Det är likväl äfven en annan ändring i denna §, som jag täger mig friheten hemställa om den icke vore lämplig.
Jag hör de uti ett af de nyss upplästa prot.utdr., jag tror det var från BondtSt., att här äfven borde lemnäs tillfälle att uppköpa silfver inom landet.
Vi veta, alt här äro just under sednare tider silfvergrufvor upptagne, och det är ju en möjlighet att tillverkningen der blir större, och att det kan komma ifråga att ifrån dem silfver lemnäs till Banken.
Jag finner icke hvarföre icke uti denna § äfven kunde insättas orden: ”inom Riket.”
Det är visserligen sant, att i den påföljande 60 § omtalas en rättighet för Banken, att emottaga controlleradt verksilfver.
Men det kan måhända icke blifva tillämpligt på det silfver, som kunde köpas ifrån grufvorna.
Funnes rättigheten till sådant silfverinköp redan, sä är min anmärkning onödig; men jag har trott mig böra understödja det i ett annat
Stånd framställda förslag om detta tillägg i §.
Hvad den siste värde talarens yttrande om våra silfvergrufvor beträffar, så finnes icke blott uti en efterföljande § stadgadt, att controlleradt verksilfver skall inköpas, utan äfven myntbestämningslagen och bancolagen gifver hvar och en rättighet att emot insatt silfver fä sedlar till fullt värde deraf.
Således är den vägen för våra in - 50S Den 18 April f. m. hemska silfverproducenter fullkomligt öppen.
Här är nu fråga om att från utrikes ort införa silfver, hvilket medför icke blott transportkostnader, utan äfven besvär och hvarjehanda utgifter, naturligtvis vida drygare än då man blott behöfver sätta silfret på en ångbåt från Arboga till Stockholm, och sjelf medfölja.
Jag kan icke förena mig i Hr Kosenblads förslag.
Jag önskar icke upppehålla discussionen, som redan är nog lång i detta ämne, och hade icke eller -gjort det, om jag icke ansett denna § vara af så stor vigt som den är.
Enligt Hr Rosenblads förslag skulle Bancofullm. återigen, hvad som här så högeligen blifvit klandradt, kunna gifva förskott på hela 10 månaders tid.
Man har icke velat medgifva så långvariga förskott, derföre att det går ganska lätt att föra ut silfver och åter införa det under den tid, som ångfartygen gå på Lybeck.
Det är nemi. icke en alldeles ogrundad farhåga, att någon skulle vilja räntefrilt begagna några 100,000 r:dr för uppköpen under vinden och sedermera hafva dem i behåll till sommarens slut, och om det då mötte svårighet att erhålla silfver, så skickade han ut silfret från Banken och förde det straxt tillbaka, samt skrattade Fullmäktige midt i synen.
Såsom Herrarne veta, så är det just dessa farhågor, som nu äro gängse, synnerligen som man vet, alt blancocrediten kan användas dertill att gifva utländska köpmän samma fördel att, utan att låta sälja någon vexel på sig, gifva commissionen åt någon annan, som gör upp contractet.
Dessa farhågor äro likväl icke så små, att man kan underlåta att taga dem i betraktande.
O „ Hr Akerman deremot hade icke alls sett något behof för näringarne af dylika förskotler, hvilka han ansett vara detsamma som utvidgning af lånerörelsen.
Hr Akerman kan icke undgå att känna, att silfret är den sista vara, som den handlande emottager i liqvid, emedan derpå är intet att förtjena.
Hellre tager han då i utbyte främmande varor, hvilka han med fördel kan afsätta.
Det är endast för sådana tillfällen, dä chancen är osäker, som han tager sin tillflykt dertill.
Jag vill anföra ett exempel, emedan det blir lättare derigenom att inse förhållandet.
Yi veta nu att för vårt jerns införsel i England har öppnats en god utsigt; men man behöfver icke föra tillbaka Engelska varor lill det belopp, som exporten utgjort.
Då nödgas den handlande draga vexlar pä Hamburg och från Hamburg hitföra sitt silfver, äfven om eursen icke är gynnande.
Ar det icke då bättre att öppna en utväg, som länder både Banken och köpmannen till stor fördel, att medgifva köpmannen under vintermånaderne tillfälle till förskott, för att kunna införa silfret, när segelfarten öppnas.
När det slår: ”vid segelfartens öppnande nästa vår,” så kan dermed icke menas någon viss dag, utan det är i början af sommaren, som silfret skall komma in; men om man skulle sträcka ut denna tid öfver hela sommaren, så skulle detta medföra stora svårigheter.
PresteSt. har föreslagit 3 månader, och jag hade föreslagit vintermånaderne, men skall gerna gå in på att de börjas med den 15 November, i hvilket fall de likväl böra slutas med den 15 Den IS April f. m. 509 Mars; ty eljest är det ett oting att ett förskott skulle kunna lemnäs pä 1 månad, på hvilken tid intet kunde medhinnas, ty i Maj eller sist i Juni bör silfret inkomma.
Om Herrarne vilja utsträcka tiden till April, så må det allt för gerna ske, ehuru det i min tanke är mindre lämpligt.
Af dessa skäl måste jag vidblifva hvad jag yrkat; men skall alltför gerna förändra orden ”vintermänaderne” lill ”ifrån den 15 November till den 15 April”.
Ehuru besynnerligt det än må synas, så uppstiger jag denna gäng för att på Hrr von Hartmansdorffs och Rosenblads vägnar förklara, att de lika med mig gå in pä förslaget, att här insätta ”den 15 November” i st. f. ”början af November”.
Med denna förändring förklarade sig de begge Herrarne vara belåtne med det af mig uppläste redactionsförslag.
Nu linnes, att Hr von Hohenhausen dock icke kan beqväma sig att deruti instämma.
Hans motiv till en sådan skiljaktighet är, att han anser, alt förskolterne kunna allt för länge uteblifva från Ranken.
Jag tror likväl, all denna skrupel icke är af sä betydligt värde, som Hr von Hohenhausen föreställer sig.
Det är alltid öppet för Bancofullm., om de tycka att förskottsliden skulle kunna blifva allt för lång, d. v. s. om de befara att silfret icke kan komma in förr än 8 å 10 månader efteråt, att förbehålla sig ränta, hvilket alldeles icke är förbjudet.
Hvad särskildt beträffar den af Frih.
Tersmeden omnämnde omständigheten, nemi, huruvida man skulle, lika med BondeSt., införa något stadgande om inrikes silfver, så instämmer jag med Hr von Hohenhausen uti den anmärkningen, att denna § icke har med den saken att skaffa, utan att det finnes en annan föreskrift om sådana leveranser.
För öfrigt kan jag icke undgå alt finna ett bestämdt skäl, hvarför man icke bör biträda BondeSt:s mening i detta fall, derutinnan alt det vore att göra Banken till förläggare för silfvergrufvorne i Riket.
Jag ser icke något skäl, hvarför de skulle tillerkännas att draga förskolter på silfver, sorn kanske aldrig kommer i dagen.
Jag tror, med ett ord sagdt, att det är gifvet, att när silfver fås upp ur dessa Svenska grufvor och blifver uppsamladt, det inom en ganska kort tid kan inlevereras i Banken, så att icke något skydd åt denna näring behöfves.
Frågan derom torde i alla fall icke böra inblandas i denna §, för att försvåra densammas afgörande.
Jag vill först nämna, i anledn. af hvad Gr.
Frölich nyss anfört, att det vore olämpligt att lemna förskotter åt ifrågavarande grufvor, att jag icke kan inse det olämpliga uti att sålunda understödja uppkomsten af ett för landet så nyttigt företag, som dessa grufvors bearbetande kan blifva.
Att dessa grufvors bearbetare, enligt 62 §, kunna inlemna sitt silfver till Banken och få betalning derför efter 128 sk. curs, det veta vi förut; men del är just möjligheten för dessa grufveägare, att kunna få några runstyckens förtjenst på silfret derigenom, att de erhöllo penningarne några månader förr än de aflemnat silfret, som för dem skulle vara en i min tanka ganska billig fördel. 510 Den 18 April f. m. O Jag begärde egentligen ordet, för alt genmäla Hr Akerman.
Ilan säger, alt det skulle bero pä handelsförhållanden, huruvida silfret skulle blifva qvar i landet eller icke.
Det beror på den produclion vi kunna åstadkomma, samt den qvantitet af jern, som kan tillverkas samt under våren utskeppas; men det qvantum jern, som tillverkas, beror på de förlagstillgängar, som finnas till tillverkningens bedrifvande.
Om nu vid det tillfälle, dä silfret vill strömma ur landet, det är svårt för jernverksägarne att underhålla dessa förlager, så kan detta vara ettsätt, hvarpå de kunna erhålla nödiga penningar till productionens ökande.
Hvad beträffar sjelfva redactionen, så är jag öfvertygad derom, att det förslag, som Gr.
Frölich nu framställt och hvaruti Hrr von Hartmansdorff och Rosenblad instämt, är det bästa att antaga, hvarföre älven jag deruti förenar mig.
Det är i anledn. af den utaf Frih.
Tersmeden gjorda motion, som nu af Frih.
Raab blifvit understödd, nemi. alt man i denna § måtte införa orden: ”inom landet” — som jag har begärt ordet.
Jag hör visserligen, att BondeSt. har gjort detta tillägg, men tror, att detsamma står i motsägelse mot begreppet af det ifrågavarande förskottet.
Jag vill hemställa lill Frihme Tersmeden och Raab, om icke då dessa allurer skulle befordras, hvilka man här ansett icke kunna äga rum när silfver uppköptes under vintermånaderna, nemi. att silfver då kunde tagas ut ur Banken och äter inlemnas 8 dagar derefter, samt på detta sätt möjligen kunna omsättas 10 gånger på sommaren.
Banken vunne ingenting derpå, äfven om den köpte silfver för 1 million r:dr specie.
Annat är när det kommer in silfver utifrån, än när silfver utskickas och åter införes.
Jag har ingenting emot att den förändring göres i §, att förskotter må lemnäs; men om silfver inom landet uppköpes, måste det ske ulan förskott.
Jag har begärt ordet endast för att förklara, att jag, med frånträdande af mitt förra yrkande, förenar mig i det förslag, som är af Gr.
Frölich framstäldt, samt af Hrr von Hartmansdorff och Rosenblad biträdt.
Jag hade visserligen önskat alt så mycken frihet som möjligt blifvit lemnad åt Fullmäktige, men jag medgifver, alt den restriction, som i detta fall gifves för förskotternas lemnande, torde i icke ringa mån kunna bidraga till bifall inom de öfriga RiksSl:n, och det är derföre jag biträder den.
Hvad nu åter beträffar framställningen om ett tillägg rör:de uppköp af silfver inom landet, så tror jag icke, att detsamma bör i denna § inflyta.
Jag föreställer mig nemi., att förskotter böra lemnäs vid sådana tillfällen, dä Bancofullm. icke inom landet kunna erhålla silfret, utan då det måste utifrån införskrifvas.
Hvad beträffar det inom landet erhållna silfret, så lärer det snart blifva förvandladt till verksilfver och sfdedes kunna af Banken uppköpas, enligt föreskrifterna i nästa §.
Jag skulle således tro, att detta tillägg icke behöfver inflyta uti den förevarande §.
För min del får jag bestrida det af Den 18 April f. ra. 511 BondeSt. gjorda tillägget vid denna §.
Det vore i högsta grad märkvärdigt om Banken skulle lemna förskott till grufägare, då det sedan kunde inträffa, när tiden vöre inne för leveransens fullgörande, att grufvan icke kunde lemna så mycket silfver, som svarade emot förskottet, och Banken finge vidkännas förluster.
Förskotter lill köpmän hafva icke stort bättre säkerhet, ty hända kan, att en köpman, som åtagit sig en sådan leverans, emot ett räntefritt förskott, när tiden kommer att silfret skall levereras, kommer lil!
Banken och säger: ”Se här har jag bevis på att silfret är deponerad t i den och den utländska staden, färdigt att afsändas, men som hamnen råkar att vara blockerad, så kan det icke hitsändas; hvarföre jag anhåller om respit med förskottets återbetalande till dess att jag kan skaffa silfver”.
Jo, att köpmannen får anstånd räntefritt; men under det räntefria anståndet kunna återigen sådana förhållanden inträffa, att det för hans räkning deponerade silfret icke kan-införskaffas.
Då kommer han äter till Banken med bevis derom, och således måste ytterligare ett räntefritt anstånd lemnäs, hvarunder måhända det för hans räkning på utländsk ort deponerade silfver råkar att komma i mät för andra hans derstädes ägande skulder.
Jag märker af discnssionen, att jag måste hafva uttryckt mig ganska otydligt.
Min mening var alldeles icke, att några förskotter skulle utlemnas för silfver, som fäs här i landet.
Jag sade, att jag ville fästa uppmärksamheten på BondeSt:s beslut i denna fråga.
BondeSt. har icke beslutat, att några förskotter skulle lemnäs, utan bifallit Utsk:s förslag med den ändring, att inköp af silfver äfven inom landet skulle komma att äga rum.
Jag anser likväl, som de Hrr, hvilka derom yttrat sig, att det vore i högsta grad olämpligt att lemna förskotter på så dant inhemskt silfver, innan det vore tillverkadt.
Deremot tror jag icke det vore olämpligt, att för inom landet tillverkarlt silfver äfven transportkostnaden betaltes af Banken.
Förhållandet är för närvarande, att det obetydliga silfver, som tillverkas inom landet, icke kan försäljas till Banken, derföre att det betalas högre på andra ställen.
Dervid måste något fel äga rum.
Jag skulle tro, att det vore skäl alt
Banken tillegnade sig detta silfver, så myc ket som möjligt, och att således transportkostnaden linge tillgodoräknas säljare af sådant silfver; men några förskottet' vill jag visserligen icke sätta i fråga för silfvertillverkningen inom landet.
Jag tror derföre, att, i fall någon redactionsförändring i öfverensstämmelse med BondeSt:s beslut vidtages, det blir nödvändigt att uttrycka, att förskotter få lemnäs på silfver, som inköpes utifrån, men icke för inom landet till verkadt silfver.
Man säger, att exporten befordras genom så beskaffade åtgärder, som den ifrågavarande; men utan tvifvel kan export befordras lika säkert genom rättighet för Banken att köpa depositionsbevis på Hamburg, och utan tvifvel hafva depositionsbevis, som blifvit lemnade till Banken, utgjort af utländningen lemnade förskotter på blifvande export. — Frih.
Raab har anmärkt, 512 D en 18 April f. m. att ifrågavar. förskotter skulle underlätta tillverkningen af jernet, som är en exportariikel, och att de sålunda kunna blifva ett medel att upphjelpa denna näring; men nu har jag icke hört det vara någons mening, att dessa förskotter skulle lemnäs till brukspatroner, ulan till köpmän, som skola införa silfver, och således lärer denna anmärkning förfalla.
— Ilr von Hartmansdorff har nämnt, alt det vore genom dylika förskotters meddelande, som Banken egentligen har fått det silfver, hvarmed dess cassa blifvit ökad; men om jag rätt minnes förhållandet med de afslutade contracterne, sä uppgjordes de till en början innan bancaluckan öppnades till silfverutvexling.
Sedermera har silfver visserligen kommit in i följd af contracterna, men det var när hypothekslånen gjordes och då silfverlan, oberoende af import och export, skulle komma in för att liqvidera hvad utländningen lemnat.
Nu åter sista gången var det till följd af minskad import, hvilken åter var en följd af minskade tillgångar.
Hr von Hohenhausen har nämnt, att då jern utföres till England och man ej i utbyte vill taga varor derifrån, silfver icke kan med fördel införas.
Deruti har han ((tvifvelaktigt ganska rätt; men köpmannen, som får denna fordran utrikes, vill otvifvelaktig! på något sätt hafva den liqviderad, och då är det ju ett ganska säkert sätt för Banken att skaffa sig silfver, att inköpa hans vexlar eller låta honom deponera silfver utrikes och köpa hans depositionsbevis.
Ehuru jag icke hoppas någon framgång, anhåller jag likväl om bifall till Utsk:s förslag.
Hr Akerman säger, att den sats jag framställt, att det förskott, som lemnäs på silfver, skulle kunna understödja jerntillverkningen här i landet, helt och hållet förfaller, om man betänker, att förskottet icke skulle lemnäs till jerntillverkaren, utan till köpmannen.
Jag ber att få fästa Hr Åkermans uppmärksamhet derpå, att om köpmannen tager emot penningar i förskott, så ligger han icke och rufvar på dem, utan han lemnar väl penningarne ifrån sig till den person, af hvilken han köper varan, och på det sättet kommer förskottet äfven jerntillverkaren lill godo.
Öfverläggningen förklarades nu vara slutad, hvarefter H. Ex. Hr Gr. o.
Land tm. framställde, att flere ledamöter yrkat bifall till Utsk:s förslag utan förändring; att Hr von Hohenhausen föreslagit, att § skulle bifallas, men att deruti skulle göras ett så lydande tillägg: ”Endast under tiden från den 15 November till den 15 April må Fullmäktige, till inköp af silfver, att levereras vid sjöfartens början nästföljande
Maj eller Juni månader, lemna förskott åt inländska män, hvilka ställa fullgod säkerhet för det med dem afslutade contractets fullgörande”; att Hr Lagerhjelm instämt i Hr von Hohenhausens förslag, endast med den förändring, att orden ”inländske män” skulle utbytas emot ordet ”dem”; att Gr.
Frölichs förslag lydde sålunda: ”Bancofullm. skola genom inköp af silfver från främmande länder förstärka Bankens metalliska cassa, hvarvid utöfver utvexlingspriset icke får betalas mer Den 18 April f. m. 513 mer än hvad som erfordras för transporten af silfret frän uppköpsorten till Banken.