Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beväringsmanskapet är således alldeles icke att anse som en förstärkning för arméen, utan utgör tillsammans med den ledande stammen sjelfva arméen.
Detta manskap bör derföre erhålla den öfning och vård, samt ställas i det förhållande till stammen, som ofvannämnde grundsats uttalar.
Hvad här är yttradt gäller icke allenast för infanteriet, utan äfven för artilleriet och ing eniörtrupp erne.
Dessa mångsidiga vapenslag fordra visserligen hos en del af sitt manskap en ganska hög utbildning, men hos en annan del icke större, än att hon af beväringsmanskap kan vinnas, och i många af de olika förrättningarna vid dem vore det en dålig hushållning att använda endast stamsoldater.
Icke så vid kavalleriet.
För att blifva ett kraftfullt vapen behöfver det fullgode ryttare.
Att härtill under fred dana beväringsmanskap skulle fordra ett stort antal hästar, hvilkas anskaffning och underhåll blefve ganska dyrt, och dertill en lång öfningstid, som skulle ojemnt fördela beväringspligten, helst kavalleribeväring svårligen kunde uttagas annat än genom val af de för vapnet mest lämplige.
Man kan således icke, redan från ett fälttågs början, införlifva beväringsmanskap med kavalleri, utan måste inskränka sig till att låta kavalleriets beväring danas vid depöterna vid krigets början och i nion af sin färdigbildning afgå till arméen. 44 Den betydelse, sora här ofvan gifvits ordet stam, är egen för Sverige och icke densamma i andra land, der armeen blott uppsättes genom allmän beväring.
Der utgör arméens fredsfot, eller de i tjenst varande årsklasserna, sjelfva stammen.
Det är den skillnad mellan de utländska organisationerna och vår, att vid de utländska växer fredsfoten till krigsfot genom de uppkallade årsklasser, som förut varit några år i tjenst, — växer således med mer och mindre fullbildadt, fastän under flere år tjenstefritt manskap, som i afseende på öfning är af samma slag, till en del likartadt med den stam, dit det kommer.
Hos oss deremot skall stammen upptaga en flerdubbelt starkare beväring, nästan utan öfning, och vår fredsfot sväller till krigsfot endast genom rekryter.
Detta är en högst ofördelaktig skillnad.
En soldat kan möjligen blifva så god som två eller tre fiender; det är önskligt, det är tänkbart; men att göra en soldat så duglig, att han, tillsammans med två föga utbildade bildar tre goda soldater, är icke möjligt.
Stamsoldatens vana och goda föredöme kan gifva ledning och stöd för de oöfvade, kan undervisa dem med ord och handling och sålunda hjelpa dem att öfvervinna sina brister; men äro dessa brister alltför stora, kunna stamsoldaterne icke trycka duglighetens stämpel på det hela.
Månge kunna öfverskyla bristerna hos få, man få icke bristerna hos flere.
Den förträffligaste kärntrupp kan icke emottaga massor af oöfvade.
Beväringens bildning får derföre icke vara så bristfällig, att arméen till sin duglighet lider och blir underlägsen andra europeiska krigshärar.
För att icke tala orri de stora staterna, der beväringstjensten, i följd af bristen å en längre tid tjenande stam, är flerårig, må erinras derom, att i de mindre tyska staterna denna tjenst minst är sex månader, och att den nybildade fransyska reserven, bestående af den del af årsklasserna, som icke ingår i stående hären och som på sitt sätt kan förliknas med vår beväring, enär den först vid krig kommer till arméen, vapenöfvas under tre år, första året tre månader, andra året två, tredje året en månad.
Vårt folk har visserligen utmärkta egenskaper för krigareyrket och det är derföre man med skäl antagit att det kan krigsdanas på kortare tid än många andra, och att den utländska, hardt drabbande beväringstungan hos oss kan lindras; men det vore ett uppenbart öfverskattande af denna sanning och ett vådligt sjelfbedrägeri, om man antoge, att soldatbildningen hos oss skulle fordra blott en ringa del af den tid, som befunnits nödvändig hos ett af Europas, till följd af nationallynne, stridbaraste och i våra dagar stridsvanaste folk.
Hvad som måste fattas de unge beväringsinännen är den vana i tjensteåligganden och deras tillämpning, den säkerhet och det lugn, den tillit till befäl, det samband med kamrater, hvilket allt endast en längre tjenstetid kan gifva, och som just äro de egenskaper, hvilka en stam skall meddela.
Hvad som icke får fattas, emedan det icke kan af en stam gifvas, är det som tillhör sjelfva rekrytdaningen: kännedom om den slutna och spridda striden, vapnets begagnande till eld och strid man mot man, tjenstens alla delar i läger och på bevakning.
Allt detta kan icke eftergifvas och fordrar betydligt längre öfningstid än den nuvarande korta.
Rikets Ständer gjorde visserligen 1857 det vigtiga medgifvandet, att öka beväringens öfningstid från 15 till 30 dagar, fördelade på tvenne år, men detta steg, det första till vår bevärings daning sedan författningens införande 1812, måste följas af ännu ett och större.
Det är visserligen sannt, att gymnastik och vapenöfningar numera komma att ingå i skolundervisningen.
Men den kunnighet i marsch, handgrepp och något i manöver som kan antagas härigenom blifva före beväringsåldern inhemtad, torde mera komma att visa sig hos städernas ungdom än hos landets, enär folkskolorna, icke i allmänhet lära kunna bringa sina vapenöfningar synnerligen långt.
Dessutom måste en beväring, för att kunna ingå i arméens led, hafva en kännedom i soldattjensten och om soldatpligterna, som icke i skolan kan meddelas.
Hvilken är då den minsta öfningstid, som för beväringen fordras för att kunna med stammen bilda en duglig armée?
Kommitterade hafva, i afseende på stammens öfning, föreslagit den oundgängliga anordningen, att hvad som hitintills blott undantagsvis kunnat 45 ske, nemligen rekrytens daning under tvenne års soldatskola (rekrytmöten), hvardera af 42 dagar, samt tvenne års regementsmöten af 20 dagar, innan han som soldat godkännes, hädanefter bör blifva allmän regel.
Denna soldatdaningstid är kort, jemförd med den inom utländska arméer antagna, och kan såsom tillräcklig anses endast till följd af vårt folks egenskaper, hog och goda vilja samt med hänsyn till stammens längre tjenstetid och den fortgående utbildning, densamma derigenom vinner.
Intet skäl finnes dock, hvarföre en betydligt kortare tid än för rekrytens daning skulle anses tillräcklig för det beväringsmanskap, som, lika med soldaten genast skall kunna gå i fält, då den förre står dessutom fortfarande under befäl, känner sig vara soldat, och blott derigenom får mera stadgade militäriska egenskaper, än den senare, som mera oförmodadt ryckes ur alla fredsförhållanden, och således är mindre beredd på att gå i fält.
Enär emedlertid 62 dagars vapenöfningar för beväringsrekryten tvenne år å råd, torde — synnerligen vid jemförelse med den nuvarande korta öfningstiden — anses nog mycket betungande, hafva kommitterade trott sig kunna ifrågasätta endast en rekrytskola af 62 dagar första året och derefter 15 dagars vapenöfning under tre följande år tillsammans med stammen.
Hela den vapenpligt, som i fredstid ålåge en beväringssoldat, skulle således något (17 dagar) understiga den tid, som afses endast för rekrytskolan hos infanteriets stam.
Med mindre kan ändamålet icke på ett någorlunda tillfredsställande sätt vinnas, då man besinnar: att denna vapenöfning endast kommer de äldre klasserne fullständigt till godo; att beväringssoldaten måste inlära tjenstens alla delar och vinna åtminstone någon skjutfärdighet, samt dertill betraktar huru kort hans öfningstid ändå är, jemförd med den, som i alla andra arméer fordras af allt manskap, som skall ingå i härens led.
Men en fråga blir: skall åt hela beväringen gifvas denna öfningstid?
Så nyttigt detta än kunde vara, hafva dock kommitterade ryggat tillbaka för de stora kostnaderne såväl i penningar för beväringens öfning under fredstid, som i förlusten af arbetskrafter för landets näringar, och blott vågat antaga, att en så stor del af hvarje beväringsklass erhölle denna utsträckta öfning, som fordrades för att uppbringa arméen till en fältstyrka af 50,000 man, hvilken enligt hvad kommitterade vid första frågans besvarande anfört, borde vara färdig att genast kunna rycka i fält.
Det kunde ifrågasättas, huruvida det ej vore fördelaktigare, att gifva hela beväringen någon, ehuru mindre förlängning af sin öfningstid, än att åt en del af beväringen gifva en längre öfning.
Oafsedt den större kostnaden för det förra, hafva kommitterade, efter mogen öfverläggning, ansett det senare vara militäriskt fördelaktigare.
Afven till och med några veckors förlängning i vapenöfning för alla skulle ändå icke gifva detta manskap den stadga och säkerhet, att det kunde genast insättas i arméens led, med mindre än att dennas krigsduglighet skulle betydligt förminskas.
Ju större antal otillräckligt öfvadt manskap, desto mindre är naturligtvis stammens inflytelse, desto mindre förtroende får hela arméen till sin egen kraft.
Att låta arméen vid krigets första utbrott svälla med mindre öfvadt manskap till samma styrka som sjelfva stammens, går sannerligen icke an, då vi icke hafva rekrytarméer att mot oss vänta, utan de som äro bland Europas bäste.
Det går icke längre an att vi i det militäriska Europas åsyn stå med så otillräckligt öfvade stridskrafter.
Detta förekommes om en del af beväringen, närmande sig stammens antal, genomgått soldatskola.
Den kan då på några veckors tid lätteligen med stammen sammansmälta, småningom närma sig densamma äfven i egenskaper och sålunda bilda en armée, som efterhand, utan äfventyr af minskad duglighet, kan ur depoterna emottaga det der soldatbildade manskapet, icke endast för att ersätta sina förluster, utan äfven för att kunna öka sin manskapsstyrka.
Med en ständigt stridsfärdig styrka af 50,000 man och en snart till hands varande reserv, kunde vi lugnt afvakta händelserna, säkre att möta den första stormen.
En öfverraskning, hvilken just är det angelägna att förekomma, hade ingen utsigt att lyckas, erne - 46 dan en fiende då bringades till så stora rustningar, att de blefve oss kunniga och lemnade oss tid att samla våra krafter till mera omfattande försvarsberedelser.
Hade vi icke en sådan stridsfärdig krigsstyrka, skulle ej blott en ständig känsla af otrygghet hålla oss orolige, och detta inverka på vår regerings ställning till utlandet, utan vi skulle, vid första uppstigande moln vid den politiska synkretsen, nödgas inkalla större eller mindre del af beväringen till vapenöfningar, hvilket skulle förorsaka millioner i kostnader och uppenbarligen visa krigsrustningar.
Ville man åter detta undvika, skulle deraf föranledas tvekan om beväringens tidiga uppkallande, och vid en möjlig öfverrumpling nödga oss att tillmötesgå en fiende med oöfvade massor i förtunnade ramar, eller förleda oss att möta honom ensamt med små dyrbara regementstammar, snart medtagna i de första drabbningarna, qvarlemnande organisationens brutna skal sedan hennes kärna blifvit förtärd.
Den anmärkning kan med fog göras, att då arméens organisation beräknats för en vanlig krigsfot af 70,000 man, borde äfven beväringsmanskapets öfningar derefter rättas.
De fördelar en öfvad och krigsfärdig styrka medför, skulle derigenom säkrare vinnas och arméen alltid kunna fullrustad och fulltalig gå i fält.
Om kornmitterade, det oaktadt, inskränkt sig till att föreslå den styrka, som ständigt och utan förberedelse borde kunna påräknas, till 50,000 man, har det skett för att i fredstid icke betunga nationen mera, än statens säkerhet oeftergifligen kräfver, och denna inskränkning har ansetts möjlig endast under förutsättning att en reserv af omkring 20,000 man inom icke alltför lång tid kunde vara färdig att understödja den förut utryckande styrkan.
Häraf följer ock, att om tiden medgifver förberedelser och tillräckliga vapenöfningar före fälttågets öppnande, arméen då bör kunna med mera samlad kraft från början uppträda.
Den beväringsstyrka, åt hvilken årligen borde gifvas denna fullständigare öfning är beroende af stammens styrka.
Denna är nu (officerare, underofficerare och spel inberäknade) 29,446 man.
Om en tillökning, enligt de förslag, som kornmitterade framlagt, erhålles genom åtskilliga nu anslagna och indragna nummer vid indelda arméen, genom öfverföring af några för flottan möjligen öfverflödiga delar af båtsmanshållet, samt genom någon förstärkning af den värfvade stammen vid artilleriet, kavalleriet och ingeniörtrupperne, så kunde stammen uppbringas till omkring 34,000 soldatnummer.
Derifrån måste emedlertid afräknas: minst 10 af 100 för sjuke, vakanser och rekryter 3,400 man, stam och öfvadt manskap för depoterna, och för en reserv af 20,000 man, omkring \ af dess styrka 5,660 „
Tillsammans 9,000 man.
Styrkan i fält kan då icke beräknas mera än till 25,000 man.
Det antal af beväringsmanskapet, som fordras för att fylla arméens styrka till 50,000 raan och som borde vara fullständigare öfvad, blefve då 25,000 man eller 5,000 ur hvardera af 5 beväringsklasser.
Den afgång, som alltid måste inträffa bland beväringsmanskapet och således nedsätter den beräknade siffran 25,000 man, har härvid icke tagits i betraktande.
Troligen skulle detta manskap kunna till någon ej obetydlig del erhållas genom frivillige, ifall en lämplig ersättning dem derför tilldelades.
Afgifterne för vapenöfningsfriheten under fredstid, skäligen förhöjde, kunde härtill ändamålsenligast användas, hvarigenom äfven den frivillighet, som genomgår svenska stamorganisationen, kunde så långt möjligt vore bibehållas.
Bristen i det erforderliga antalet måste på laglig väg uttagas ur beväringsklassen.
Detta kan ske på tre sätt: efter längd, efter födelsedag, genom lottning.
Det första sättet skulle ega företrädet, om det kunde antagas att längden vore en säker värdemätare på dugligheten till krigstjenst.
Detta är dock endast inom vissa gränser förhållandet, nämligen så, att de som betydligt skilja sig från den vanliga längden oftast hafva en svagare eller eljest otjenlig kroppsbyggnad.
Det andra sättet har varit brukligt i brödralandet, då de värnpligtige, som voro födde tidigast på året, uttogos till liniearméen. 47
Båda dessa sätt hafva den olägenheten, att då de fleste kunna på förhand beräkna sitt öde, hafva de längre rådrum att bereda sig på utvägar att undgå detsamma.
Detta undvikes ge nom det tredje sättet eller lottning, som också derföre är att föredraga, att man hellre underkastar sig ett strängare åliggande, sedan man först fått pröfva sin lycka, än då man är detsamma underkastad i följd af ett bestämdt naturförhållande, hvilket kännes såsom en orättvisa.
Detta sätt är också det i andra land allmänt brukliga och numera äfven i Norge.
Det finnes också i vår nu gällande beväringslag för dem, som önska sig från vapenöfning friköpa, ihändelse antalet skulle på något ställe blifva större än det i lag medgifna.
En annan fråga är, huruvida, bland de årligen i beväringsåldern ingångne och till krigstjenst godkände ynglingar, ett bestämdt antal bör uttagas och fördelas på länen, i förhållande till folkmängden och stambataljonernas styrka, eller endast en viss oföränderlig procent af de på hvarje mönstringsställe godkände.
Det förra sättet, som i allmänhet är brukligt i land der manskap ur de vapenpligtige årsklasserna uttages till tjenstgöring vid arméen, har den militära fördelen, att bataljonerna alltid kunna underhållas vid den för krigsfoten behöfliga styrkan och är äfven ur ekonomisk synpunkt nödvändigt, då fråga är om längre verklig tjenstetid under fanan, emedan större styrka icke erhålles, än den, för hvilken utgifterna äro beräknade.
Utlottningen kan så tillgå, att de beväringsskyldige vid hvarje mönstringsställe draga en ordningsnummer, och sedan, efter slutade mönstringar, den styrka, som från länet bör uttagas, blifvit i förhållande till de godkändes antal fördelad på mönstringsställena, så utgå de, hvilka erhållit lägsta ordningsnummern såsom beväringssoldater.
En olägenhet af detta sätt att gå till väga är emellertid, att de beväringsskyldige icke straxt vid mönstringarna få veta sin bestämmelse och icke sjelfve med säkerhet kunna beräkna det antal, som på hvarje ställe skall uttagas, hvilket dock i en fråga som denna icke saknar vigt.
Det andra sättet åter, att öfverallt i hela landet till längre vapenpligt uttaga en viss procent af de till krigstjenst godkände, har onekligen fördelen af enkelhet vid tillämpningen.
Förrättningen är på hvarje ställe vid sjelfva mönstringen afslutad i de beväringsskyldiges närvaro och kan af dem, som denna fråga så nära rörer, följas, hvilket alltid ingifver förtroende.
Om ock härigenom något olika antal erhålles det ena året och det andra, kommer detta dock att under flere år jernnäs, och då de uttagnes antal alltid står i oföränderligt förhållande till folkmängden och till de för året till krigstjenst godkändes antal, blir vapenpligten jemnare fördelad och kännes derföre mindre tryckande.
Den militära olägenheten att det uttagna manskapet icke blir fullkomligt lika fördeladt på stambataljonerna efter dessas styrka, motväges af den väsendtliga fördelen, att den fullständigare öfvade styrkan af beväringsmanskapet växer med befolkningen, i hvilket förhållande ock landets försvarskraft och förmågan att den bära, naturligen böra ökas.
— Kommitterade anse derföre att beväringssoldaterne icke böra uttagas till ett bestämdt antal, utan alltid utgöra en viss del af de för året till krigstjenst godkände beväringsskyldige.
Alla till hafvet gränsande eller i skärgården belägna socknar från norska gränsen till Westerbotten, hela Blekinge, Öland och större delen af Westernorrland tillhöra flottans beväringsområden.
Endast en ringa del af beväringen derinom, nemi.
Blekinges beväring, öfvas vid flottans trupper; hela den öfriga delen vid arméen.
Att de beväringsområden, inom hvilka båtsmanshållet kan blifva med arméen förenadt, äfven till arméen öfverföras, torde få tagas för afgjordt, och ifrågasättas kunde huruvida områden, inom hvilka inga flottans trupper äro förlagde, fortfarande böra tillhöra detta vapen, som deraf icke kan hafva något egentligt gagn.
— I alla händelser fordra billighet och rättvisa att vapenpligten för beväringen blir lika inom flottans och arméens områden.
Då den fullständigare soldatbildning, som vid arméen gifves beväringssoldaten, icke kan vara till nytta för sjöfolk, anse kommitterade att beväringssoldaterne inom de flottans områden, der beväringen vapenöfvas vid arméen, äfven böra tillhöra 48 arméen, helst i annat fall en större del inom landområdena måste uttagas för att fylla det beräknade behofvet 25,000 man.
Samma grundsats, eller lika beväringspligt i olika landsdelar, fordrar äfven att af den beväring, som vid flottan öfvas, en lika del uttages till en vapentjenst, motsvarande beväringssoldatens.
En klass godkände beväringsskyldige har under de senare åren, med undantag af Blekinge läns beväring, uppgått till nära 22,000 man, under det att en klass (den första) exerceradt beväringsmanskap utgjort icke fullt 20,400.
I skillnaden 1,600 ingå de, som njuta befrielse från vapenöfning med omkring 900 och återstoden visar den öfriga afgången mellan mönstring och vapenöfning.
Om beväringssoldaterne bestämmas till \ af de approberades antal, ger detta visserligen på papperet 5,500 man i hvarje klass, men dels drabbas äfven beväringssoldaterne från början till någon del af ofvannämnde afgång, dels måste afgången bland de äldre beväringsklasserna blifva ganska betydlig, då den orsakas icke endast af dödsfall, utan äfven af inträffad otjenstbarhet m. fl. skäl, hvarom allt nu upplysningar saknas.
Då kommitterade derjemte komma att föreslå bestämdare föreskrifter i afseende på det godkända manskapets duglighet till krigstjenst, hafva de, såsom grund för beräkningen af beväringssoldaternes antal, icke trott sig böra antaga en godkänd beväringsklass i medeltal af alla 5 klasserna, om de skulle uppkallas, till högre siffra, än den, hvartill en exercerad första klass nu uppgår.
Efter detta antagande skulle en klass beväringssoldater i medeltal af alla klasserna, om de uttagits med \ af de approberades antal, endast utgöra 5,100 man.
Då detta förhållande, en fjerdedel af de approberades antal, tillika är enkelt och lätt att tillämpa, utgör det en passande grund för beväringssoldaternes uttagande.
Kavalleriet, som, i enlighet med hvad redan blifvit nämdt, i brist på hästar icke kan under fredstid utbilda beväring, kan icke heller tilldelas beväringssoldater.
Artilleriet och ingeniörtrupperne åter böra af den beväring de öfva, få en fjerdedel beväringssoldater, men detta blir dock på det hela endast ett mindre antal.
Den större beväringsstyrka, som artilleriet på fältfot behöfver för parker m. m. kan det först vid krigsrustningar mottaga från allmänna beväringen.
Det blir således infanteriet, arméens hufvudvapen, hvilket har de största massorna och den svagaste stammen, och der den stridande har minsta yttre biträde, vare sig af den mördande kanonen eller af den snabba hästen, — det blir infanteriet, som får beväringssoldaternes största antal.
På här utvecklade skäl föreslå kommitterade: att en del af beväringsmanskapet undergår en fullständigare vapenöfning af 62 dagar det första året, och 15 dagar under hvardera af de tre följande åren samtidigt med stammen; att denna del bör utgöra | af de till krigstjenst årligen godkände beväringsskyldiges antal och benämnas beväringssoldater; att nämnde \ först uttages genom frivillige, som dertill anmäla sig, samt hvad som brister i antalet, genom lottning; att det öfriga beväringsmanskapet erhåller såsom hitintills 30 dagars öfning, fördelad på två år; att der delar af båtsmanshållet förenas med arméen, äfven dertill hörande beväringsområden till arméen öfverföras; att i de beväringsområden, som fortfarande komma att tillhöra flottan, men manskapet öfvas vid arméen, beväringssoldaterne alltid tillhöra arméen och endast den öfriga beväringen flottan; att inom de områden, der manskapet öfvas vid flottans trupper, samma vapenpligt blir gällande, som i öfriga områden. att utom infanteriet äfven artilleriet och ingeniör-trupperne tilldelas beväring och beväringssoldater ; att kavalleriet endast under krig eller vid krigsrustning tilldelas beväring. 1 49 En vigtig fråga, som under 40 år varit behandlad är den om beväringsålderns framfiyttning.
Hvarje svensk man är nu beväringsskyldig från och med året näst efter det då han fyllt 20 år, till och med det år då han uppnår 25 års ålder.
Sundhetskollegium har i sina årligen afgifna underd. berättelser om beväringsmönstringarna flere gånger fästat uppmärksamhet på behöfligheten af denna ålders framflyttning.
Redan i sin berättelse 1822 yttrar kollegium »att som de beväringsskyldige på många ställen icke ega den styrka, som erfordras till verklig krigstjenst, synes konskriptionsåldern nog tidig och borde nedflyttas till 23 år».
I berättelsen 1824 yttras: »Man har nästan allmänt funnit att tillväxten under första och andra beväringsåren hos dem, som blifvit satte på tillväxt och förbättring, gör förvånande framsteg, men att efter 23 år tillväxten och utvecklingen icke lofva mycket för de återstående beväringsåren».
Berättelsen 1826 förnyar önskan om beväringsålderns framflyttning.
I berättelserne 1832 och 1837 omförmäles att der ynglingarne varit något år äldre, kassation varit ringa.
Kollegium anför flere gånger att provincialläkare klagat, att den tidiga beväringsåldern vore oförenlig med »nationens sena tillväxt».
Af mångåriga uppgifter inhemtas att antalet undermålige och allmänt svage i medeltal är \ af de besigtigades, men på åtskilliga orter icke sällan varit ^ och stundom nära hälften.
Dessa förhållanden tillvunno sig Kongl. Maj:ts uppmärksamhet.
I nåd. proposition till 1856 års församlade ständer förekommer: »Erfarenheten har ådagalagt att den svenske ynglingen, uppfödd under ett hårdt och kroppens utveckling fördröjande klimat, i allmänhet icke det år så han efter nu gällande stadgande inträder i beväringsåldern eger den kroppsstadga och de krafter som oundgängligen erfordras för att utstå ett fälttågs mångfaldiga mödor, umbäranden och ansträngningar».
En framflyttning af beväringsåldern förordades allmänt af i ämnet hörda civila och militära embetsmyndigheter.