Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Erika reste sig genast, Gabriella litet långsammare, i det hon med en fattning, som gjorde heder åt hennes förstånd, och en styrka, som vittnade om en otrolig kraft i de välrundade armarne, upplyftade den öfra dynan, för att med en viss artighet gifva tjenstemannen så mycket bättre tillfälle att igenomklämma den undra af fjeder med sina påbredningar af shawlar, kappor och småsaker.
Emellertid gick undersökningen härmed så långsamt, att Gabriella, som ansträngde sig till det yttersta, för att ej släppa sin skatt, lite trubbigt yttrade: ”Kanske få vi nu sätta oss?”
”Ja, var så god – men tillåt mig hjelpa att lägga den der stora dynan på sin plats!
Den är synbarligen alltför tung.”
”Nej, visst icke!”
Och innan jaktlöjtnanten hunnit vidröra den med sina fingrar, låg den redan på sitt ställe, och Gabriella nedtryckte sig ganska eftertryckligt på dess hårda innehåll; men hon bleknade litet, då Arnman djerft utsträckte sin arm bakom henne och med ett eget leende yttrade: ”Det var en märkvärdig tagelstoppning.
Jag kunde nästan våga svärja på att man skulle sitta bättre på den undra dynan.
Men då det troligen vore för mycket närgånget af mig att dervid erbjuda min tjenst, så får jag endast önska en lycklig resa!”
Den unge jaktlöjtnanten tog ett hastigt afsked af damerna, bugade sig för herrarne och var inom några ögonblick åter ombord på tulljakten, hvilken snabbt sköt ut.
”Glöm icke det gamla löftet att komma till Tistelön, herr jaktlöjtnant!” ropade Gabriella, som nu i glädjen sjelf glömde all förställning och vänligt inbjudande nickade åt Arnman, hvilken med hatten i hand och en uttrycksfull blick från de lifliga ögonen besvarade bjudningen.
Så snart jakten var ur sigte, utbrast Rosenberg, i det han hjertligt fattade sin fästmös händer:
”Det kallar jag att arta sig till en riktig sjömanshustru!
Du perla bland qvinnor, som visar en rådighet, värdig en man!
Min egen goda, söta, älskade Gabriella, jag vet icke, hvaröfver jag mest skall glädja mig, antingen deråt att jag fått behålla godset, eller att se dig så mästerligt utföra ditt företag.”
”Åh, det är icke värdt att du säger så många granlåter!” yttrade Gabriella leende; ”ty, för att säga sanningen, märkte nog jaktlöjtnanten hvad som fanns i dynan.”
”Lika mycket,” inföll Birger; ”din sinnesnärvaro har då förmått honom att icke veta någonting.”
”Eller också dina vackra ögon,” tillade kaptenen skrattande.
”Ni tar begge felt,” invände Erika, som tydligt märkte det nöje Gabriella erfor, att i hvilket hänseende som helst hafva segrat; ”ty om jaktlöjtnanten verkligen anade att förbudet gods fanns i dynan, så lät han det passera endast för gammal bekantskap.
Jag är säker att han ännu erinrar sig vårt sammanträffande under skäljagten, ehuru tillfället icke nu var lämpligt att nämna derom.”
”Huru som helst,” sade Gabriella och höjde sitt lilla hufvud, ”ha vi skäl att vara belåtna, efter vi resa hem med sidenpackorna och han återvänder tomhändt.
Men det är märkvärdigt hvad han vuxit till sig på dessa åtta eller nie åren, och den lilla blå rocken såg för ståtlig ut!”
”Tyst, säg intet mera, annars blir jag svartsjuk!”
Rosenberg böjde med skälmaktigt våld sin fästmös motsträfviga hufvud från den riktning, tulljakten tagit.
”Förhexar herr jaktlöjtnanten ditt hjerta med sina blå ögon och sin blå rock, då blir det jag, som kommer till honom och konfiskerar.
Det vore rätt artigt, om vi så der skulle vända upp och ner på verldens ordning!”
Gabriella smålog åt sin älskare; men Erika kände liksom något smärtsamt vid det oskyldiga skämtet.
”Det blir kallt, aftonen är i antågande!” sade hon, då Birgers blick frågande sökte hennes.
Fjerde Kapitlet.
– echot uti gummans bröst
Så troget svarar till hans röst.
Ingelman.
– jag finner att jag varnat fåfängt.
På det oss välbekanta fiskläget, i samma hus, der vi först träffade Arnmanska slägten, återfinna vi nu den gamla aktade husmodern på sin förra plats.
Balsaminerna stå i samma fönster, gökklockan i samma vrå; till och med den blåmålade soffan med svarta läderdynan har återbekommit sitt rum mellan salig fars pulpet och kakelugnen.
Det enda nya man upptäcker, är den ljusa färgstrykningen på väggarne, de granna gardinerna och ett par mindre taflor på hvardera sidan om kung Carl, under hvilken en sabel hänger i kors mot sin balja.
Det var klockan emellan sex och sju på aftonen den dag, vi i föregående kapitel tecknat.
Framför det uppslagna bordets ena sida satt löjtnant Pehr; den fordom muskelstarka gestalten hade sammansjunkit till en liten skrynklig gubbe, hvars slöa blick sökte fasthålla något af den barnsliga njutning, hvarmed hans gamla väninna sökte roa honom.
Fru Kathrina, ännu lika ståtlig och rask, satt nemligen midtemot och klippte vackra pappersfigurer, dem hon i långa rader uppställde på bordskifvan.
Då och då vattnade en tår hennes öga, när hon såg gubbens förnöjda utseende eller den glada rörelse, hvarmed han utsträckte handen att fatta någon af de luftiga leksakerna.
”Hvilket bräckligt ting är icke menniskan!” tänkte den hederliga gumman Arnman. ”Löjtnant
Pehr, som för några år sedan var sjelfva kraften och helsan, är nu ett utlefvadt barn; han, som ständigt ville disputera med mig och ofta talade om stora saker – han är nu road af några papperslappar.
Gud ske lof att jag har papper och tid nog, att fröjda honom med!
Så länge jag kan röra handen, skall han icke sakna sina dockor.”
Detta enkla, men vackra drag af gubbens mångåriga och trogna vårdarinnas ädla hjerta tycktes dock icke serdeles inverka på honom, hvars minne var alldeles förslöadt.
Det är djupt skakande att se en menniska, helt och hållet igenbarnad, det är hemskt att tänka:
’I denna lutande hydda bodde fordom en själ med nerv och kraft; men hvar är den nu?
Har den domnat, eller har själavandringen redan börjat?
Det är ju endast kroppen, det slöade halfbrustna verktyget mellan det himmelska och jordiska, som ännu sammanhänger!
Lifvet är ej mera lif – menniskan har öfverlefvat sig sjelf.’
Vid ett litet hörnbord satt Josefina Carlmark och arbetade på en varm vinterväst åt gamle löjtnanten.
En svart silkesduk, fastknuten under hennes haka, antydde tandvärk, öronstyng eller någon likartad plåga.
Josefina var nästan blekare än förr.
Den friska sjöluften tycktes ej hafva inverkat på hennes helsa; ögonen hade ej lifligare glans än fordom, och kroppsställningen var, som vanligt, lutande.
En lätt suck från hennes slutna läppar väckte fru Kathrinas uppmärksamhet.
”Huru är det med tänderna, barn?” frågade hon deltagande.
”Jag har nu Gud ske lof icke hört dig sucka på lång tid, så att de elaka tänderna måste vara alldeles öfverhändiga.”
”Ja, de äro visst svåra; men jag suckade icke öfver dem, utan för det jag kom att tänka på att det i dag var salig mammas födelsedag.
Gud ske lof att hon nu är i ro; och om hon från himlen, som jag hoppas, kan se ned till mig, så vet jag huru det skall fröjda henne att jag funnit en annan mor; ty det enda, som gjorde henne döden bitter, var bekymret att lemna mig värnlös.”
”Gud är alltid de fader- och moderlösas hägn,” inföll fru Kathrina med tröstrik ton.
”Bara Josefina en gång kom sig riktigt före att lefva!”
”Att lefva?” sade Josefina och såg frågande upp från sin söm.
”Jaha, just att lefva.
Jag kallar icke det för lif, att man framsläpar sin varelse liksom hvar dag vore en ny börda.
Du, Josefina, blir aldrig glad och tillfreds.”
”Detta säger min goda mor så ofta,” yttrade Josefina med stilla missnöje; ”och likväl har jag många gånger försäkrat att jag är så tillfreds och så glad, som det är mig möjligt.
Jag rår ju icke för att mitt lynne af naturen och genom tidiga sorger blifvit nedtryckt!
Gud vet att jag gerna ville arbeta mig till en lättare och bättre sinnesstämning; men det bär alltid emot, ehuru jag är så lugn och nöjd jag någonsin kan bli det.”
”Kanske har jag orätt, kära Josefina, då får du icke räkna så noga med mig; men saken är att jag vill det son min skall se att du riktigt tagit dig upp, sedan du kom hit ut till fiskläget; och det just liksom förtryter mig smått, att du sett skralare ut, se’n han kom hem.
Du vet huru broderligt Arve håller af dig.
Ja, jag må säga att ingen syster kan vara ömmare älskad.”
”Ja, han är så god!” svarade Josefina innerligt.
”Han riktigt lider med alla, som hafva bekymmer.
Men om mor tycker att jag varit sorgsnare sedan han kom hit, så är det blott derföre att han återkallar så många minnen; och dessutom har jag ju nätter och dagar hela hösten pinats af den svåra tandplågan.
Den gör allt sitt till.”
”Ja ja, jag säger ingenting om det: nattvak kommer nog efter!
Men så är du också bra envis, som aldrig vill bruka något!
I min ungdom, då äfven jag hade några tänder, fick jag också smaka på tandvärk; men se den som icke lät den spela mästare, det var jag!
Sedan jag brukat allt hvad brukas kunde, satte jag en i elden glödgad spik på tanden.
Den frätte bort det onda; men när plågan året derpå kom tillbaka, tog fältskären tången och plockade bort ett par odågor ...
Men se, sannerligen för Gud, har icke gubben plockat bort alla mina pappersdockor, och nu skrattar han åt mig till på köpet!
Han har väl som vanligt gömt dem i rockfickan; och nu få halmstråna komma fram i stället.
Stackars gamle löjtnant Pehr! i honom se vi ett exempel på vår bräcklighet.
Gud bevare oss, min kära Josefina, att en gång bli barn på nytt!
Men titta ut, barn, och se åt att Annicka icke bränner fisken.
Du får likväl icke stanna för länge derute i draget, hör du det!”
Josefina lemnade sitt arbete och gick ut i köket, der gamla Annicka höll på att steka flundror, så granna och gulbruna.
”Spörs det inte till att herr Arve kommer?” frågade den beställsamma tjenarinnan, i det hon bjöd Josefina en bit att smaka på.
”Nej, allt är tyst – han kommer kanske icke heller i qväll.”
”Jo men, gör han så!
Jag känner på mig att vi ha honom här innan liggdags.
Det vore godt mamsell Josefina ville vara snäll och titta opp på hans kammare och se efter kakelugnen.
Jag menar det skall väl snart vara så nedfalnadt att en kan slå igen spjellet.”
Josefina gick uppför den mörka, krokiga trappan, hvilken, försedd med ett nedhängande tåg till ledstång, ledde ifrån köket upp till vindskammaren.
Det lilla rummet var icke otrefligt och hade, liksom de öfriga, blifvit nymåladt.
Det hvälfda ryggåstaket förenade sig på ena sidan med en liten sängalkov, byggd i sjelfva väggen, och på den andra med ett klädskåp, hvars yttre liknade ett par slutna kajutdörrar, men i dess inre förvarades Arves garderob, böcker och papper.
Under det lilla två rutors höga fönstret, som vid solklart väder visade den vidsträcktaste utsigt öfver skärgården, stod ett brunmåladt skrifbord, hvarpå några ark papper hvilade, vid sidan af en lineal, ett bläckhorn af hvitt horn och en sanddosa af tenn.
I fönstret befann sig en liten nerrökt gipsbild, jemte en kardus, en pipa och en kruka med ett par aflägg under ett dricksglas.
Alla dessa artiklar, hvilka svagt belystes af en i kakelugnen ännu flämtande brand, dammades och putsades med snibben af Josefinas förkläde.
Gardinen nedfälldes, och vaxstapeln, som stod på en stol vid sängen, uppflyttades ett hvarf.
Efter dessa bestyr stannade Josefina framför kakelugnen och nedblickade tankfull på den döende branden, hvilken inom några minuter sönderföll till kol.
Josefina tänkte dervid förmodligen ett och annat om sitt eget lif.
Kanske önskade hon att äfven det snart måtte förkolna; men intet ord förrådde hennes känslor, och det var endast af andedrägtens djupare dragning, som en upprörd sinnesstämning kunde förmodas.
Emellertid stördes hon snart i sina drömmar genom raska steg i trappan, och innan hon hunnit tänka på att sjelf taga i dörrlåset, öppnades det och Arve inträdde.
”Är det du, snälla Josefina, som är uppe och stökar i ordning åt mig?
Alltid är du lika outtröttlig.”
”Jag har bara skjutit spjellet, att här skulle blifva varmt – men jag trodde icke att du kom hem i afton.”
”Jag tänkte ni hade länge väntat på mig.
Men hur mår mor och gamle-far?
Jag gick den här vägen genom köket, för att öfverraska mor, se’n jag gjort mig litet i ordning; och när maten är färdig, kommer jag till bordet, liksom jag varit hemma.”
”Jag skall skicka Annicka upp med ljus,” sade Josefina och tillslöt dörren efter sig.
Då Arve blef ensam, afkastade han den fina blå rocken och påtog sin hvardagsmundering.
Sedan gick han med hastiga steg fram och åter, och märkte knappt att Annicka satte ljus på bordet och frågade huru det stod till.
Det gick underligt omkring i hans hufvud.
En ovanlig, visst icke behaglig känsla, ett slags rodnande blygsel förmådde Arve att snarare fördröja än påskynda mötet med sin mor.
Han kände att han redan nu, efter några månaders tjenstebefattning, blundat för sin pligt; och likväl kunde det fall, hvarvid han gjort detta, ingalunda mätas med det, då hans far begått samma förseelse.
Skulden till denna senare var medlidande, den bästa känslan i hans själ, såsom fru Kathrina uttryckte sig; men hvad var det, som kommit
Arve att blunda vid detta hans andra möte med Rosenberg?
Visst icke medlidande; ty kaptenen satt icke med en sjuklig hustru och fyra fattiga, utsvultna barn.
Han hade deremot en ung blomstrande fästmö, som tog hans förbudna gods i sin vård – och för hennes fagra kind och stjernklara öga begick Arve sin första försummelse.
Vår hjelte var ond på sig sjelf.
Han var missnöjd med hela sitt förhållande; men det värsta var likväl att så ofta han i tankarne genomgick händelsen, kunde han ej fasthålla sig vid sjelfva felet, utan kom beständigt af sig genom den alltför lifliga erinringen om den sköna rosen på Tistelön.
Böjningen i hennes röst, uttrycket i hennes ögon, hela hennes raska beteende och slutligen bjudningen till ön, allt bidrog att göra honom för varm om hufvudet.
Nu började han öfvertänka, om han borde omtala saken för sin mor och erkänna att han redan fått besanna hennes varning.
Men han plågades vid sjelfva tanken på den straffande, högtidliga uppsyn, fru Kathrina skulle antaga, och hörde i andanom henne yttra: ”Sade jag ej att högmod går för fall!
Sjelfviskhet och dåraktig blindhet är ej den sanna kraften, m. m.!”
”Jag tiger,” tänkte Arve; ”ty mors predikan blefve säkert värre än någon af min patronessas, och sedan gör det hvarken till eller från, om hon får veta det.
Men dumt vore det, om någon af jaktkarlarne händelsevis öppnade munnen; och att tiga kan jag icke heller be dem.
De skulle då sjelfva misstänka något.
Jag vånne jag hade varit slagen med blindhet, då jag steg i den fördömda skeppsslupen!
Men satt hon der icke och såg uppå mig, så stolt och ändå så skön, att någon drottning aldrig varit så vacker – och jag skulle haft hjerta att ta ifrån henne dynan, som hon så klipskt ryckte till sig!
Nej, det skulle varit en jaktlöjtnant om minst femtio år, som kunnat se de der ögonen och ändå vågat lägga handen på det hon tagit i sitt förvar.
Ack, om Josefina vore hälften, ja bara en tredjedels tredjedel så vacker och behaglig!
Men stackars Josefina blir aldrig någon ros; och rosen på Tistelön är – fästmö.”
En lång suck beledsagade den sista tanken.
Arve hörde klockan nere i stugan slå åtta: det var matdags.
Han skyndade ned och beslöt under vägen att låta det bero vid händelsen, huru mycket eller huru litet han skulle omtala.
”Är du hemma, kära barn?” utbrast fru Kathrina med glad hjertlighet och undansköt halmstråna, hvaraf hon sammanknöt små kronor åt löjtnant Pehr, för att dermed roa honom, sedan han gjort sig till mästare af pappersdockorna.
”Huru kommer det sig att jag icke sett till dig?
Du har gått genom köket.”
”Jag ville öfverraska mor; och nu skall jag berätta att jag gjorde ett beslag, den dagen jag reste hemifrån.
Men innan vi tala om det, får jag helsa på gamle-far.
Han roar sig med barnsakerna, ser jag, och mor är lika tålmodig.”
Gubben Askenberg nickade vänligt åt Arve, då denne klappade honom på axeln och frågade hur han mådde.
”Åh, präktigt!” sade han, ”jag har slagit hela fru systers regemente och lagt det i vinterqvarter här i min ficka,” tillade han litet saktare och skrattade sjelf rätt godt åt sin tapperhet.
Arve smålog sorgligt.
Det grämde honom att se denna beklagansvärda skugga af en fordom så manhaftig sjöman.
Josefina ordnade emellertid bordet.
Den lilla familjen satte sig deromkring; och sedan gamla Annickas fisk fått det vanliga berömmet, frågade fru Kathrina, hur det hade sig med beslaget och hvems godset varit.
”Jo, det tillhörde kapten Rosenberg, som nyss kommit hem med sin skonert; och mor kan tro det var en kostlig historia.
Jag gjorde först visitation på Tistelön, ty jag trodde både att han hade smuggelgods och att han redan fört det i land.
Men jag hade knappt gjort början dermed, då jag, af Haraldsons tjenstaktighet att visa mig omkring, förstod att der icke fanns något att dölja.
Och som jag händelsevis råkade att genom dörren till ett annat rum få se några ljus på ett besynnerligt sätt uppsatta i ena fönstret, tänkte jag straxt att det var en signal åt skonerten och begrep då att de gömt eller ernade gömma varorna på annat håll.”
”Sedan jag ännu en liten stund, för att föra dem bakom ljuset, fortsatt visitationen, tog jag afsked, liksom jag varit öfvertygad att der icke fanns något vidare att uträtta.
Jag styrde söderut, men vände snart och lade mig på utkik.
Icke långt derefter hörde jag sakta årslag och ett slags läte rätt väl härmande lommens skri. ’Aha,’ sade jag till Mårten, ’der ha vi det!
Pass på nu, om vi ej förnimma någon återsignal!’ och knappt var ordet ur munnen, så fick jag höra skriket af en fiskmåse.
Nu visste jag hur det stod till; och då jag till slut hörde snattret af vildänder, behöfde jag ej mera tvifla på att kapten Rosenberg, med biträde af gubben Haraldson, ernade, i trots af min vaksamhet, dra mig vid näsan.”
”Nu styrde jag efter den riktning, hvarifrån jag hört sjöfåglarnes sista skri; men på en gång fingo vi säker ledning, ty de tände upp bloss, troligen för att roa sig med oss; men mor skall få höra hvem som fick roligt.
Vi lade till med jakten; och ehuru kaptenen såg ut liksom han velat säga: ryk och dra så långt vägen räcker, och gubben Haraldson, den gamle filuren, gjorde sig så oskyldig som det barn födt var i natt, lät jag mig icke bekomma, utan tog karlarne och hunden med mig och gick uppåt land.
Kastor är lyckligtvis en så god stöfvare, som en jägare nånsin kan önska sig: han stannade vid en sten och gaf sina tecken, hvarvid Mårten, som icke har mindre godt väderkorn, hemligt lät mig förstå att gubben Haraldson började synas orolig.
Detta var ett godt tecken, och vi voro då säkert på rätt spår.
Mårten lyste mig; och som mor vet att jag icke är klen, lyckades jag nära nog att få upp stenen, ehuru den var dugtigt tillkilad.
Men då kommer den satgubben smygande bakom mig, och under den listiga förevändningen att lysa mig, slog han omkull lyktan; och der stodo vi i tjocka mörkret.
Då hviskade mig Mårten i örat: ’Jag såg genom den lilla öppningen, då stenen sköts åt sidan, att något skymtade dernere, och jag vågar nacken på att det helvetesbyket der gömt sina murklor.
Skall jag gå på igen?’
Men jag hade annat i sinnet och knuffade Mårten i sidan, att han skulle tiga så länge.
Emellertid ställde den gamle räfven Haraldson till en rolig historia.
Han skrek och väsnades och bedyrade att han brutit af sig benet; och nu kom sonen, kapten Birger, också fram.
Jag trodde icke, efter allt det jag hört om honom, att han vidare skulle lägga sig ombord med smuggelhandel; men det var väl bara för svågerskapets skull.
Nog syntes det ändå att han var öfvad i konsten; ty fortare än tanken kom stenen under hans starka händer i lika godt skick, som den varit, och det alldeles som barnlek, medan han låtsade se efter huru det stod till med faderns benskada.
Under tiden gjorde de väl sina öfverenskommelser, kan jag tänka, ty ett tu tre vardt det så illa med gamle-far, att han genast skulle hem.
Jag lät dem hållas och hade genast uppgjort en plan för mig.
Kaptenen, en högmodig bjesse, hvilken i början behandlade mig liksom jag varit bara knaster emot honom, hade jag ett litet horn i sidan till, och beslöt att pudra honom lika godt, som han ville pudra mig.”
”Jag bjöd honom att tillbringa natten på tulljakten, emedan jag ville uppskjuta fortsättningen af mitt göromål till morgonen.
Med detta förslag syntes både gubben och kaptenen belåtna; men medan mågen och svärfadern hviskade sinsemellan, fick jag i mörkret
Mårten afsides och lät honom hastigt förstå, det jag trodde att de under natten ernade sig tillbaka, och att han, medan jag höll kaptenen vid friskt mod och gamle
Simon på samma sätt sökte insöfva kaptenens folk, skulle knipa undan packorna och till tecken att det lyckats släppa Kastor ned i ruffen.”
”Sådant spratt var just i Mårtens smak.
Vi hunno ej vidare uppgöra saken, men jag visste det han var att lita på; och nu kan mor tro jag slog mig lös på att hålla tal med kaptenen, och det var lust att höra, huru vi sökte narra hvarandra.
Slutligen blef han så säker på att han genom sin nedlåtande artighet hade mig i fällan, att han i all vänskap bjöd mig till frukost följande morgon.
Jag tackade, bevars, och modet växte inom mig, när jag fick se nosen på Kastor sticka in genom ruffdörrn; ty se då var allt bestäldt och godset i sin fullkomliga säkerhet.
Men på morgonen fick jag en ännu bättre förlustelse, då jag erfor af Mårten att han, på eget bevåg, fyllt med sand bastmattorna, som varit omkring packorna, och att dessa falska packor verkligen under natten blifvit bortförda af Haraldson.
Mor kan tro att det kostade mig riktig möda att hålla mig allvarsam och låtsa fortsätta visitationen; men det gycklet lät jag likväl snart fara.”
”Det var ett godt och roligt kap!” sade fru Kathrina innerligen förnöjd, vid tanken på den harm det medfört åt gubben Haraldson.
”Men hur gick det med kapten och frukosten?
Du hade väl mera skam i dig, än att du antog förslaget?”
”Nej, mor, det gjorde jag mig icke samvete af.
Jag både åt hos honom och tog emot hans skänker af raraste vin, vindrufvor och fikon.
Mor skall få känna i morgon bittida, då vi få upp det, att alltsamman smakar förträffligt.”
”Ja, ja, det är allt bra det; men inte tror jag att salig far skulle ...”
”Åh, mor, slå nu icke på den strängen!
Det är gudnås så mycket, hvari jag icke kan vara som far!” sade Arve med en ofrivillig suck.
”Hur så, kära barn?
Du storar ju alltid på din ifver i tjensten, och i annan redlighet vet jag ock att du inte sviker.”
”Nej, jag vill väl gerna och gör också det som är rätt, så långt förmågan hinner.”
Fru Kathrina anmärkte inom sig att hennes Arve för första gången tycktes tvifla på att hans förmåga ej alltid skulle räcka till; men efter hvad han nu berättat, hade hon minst väntat att få höra honom göra denna slutsats.
Instinktmessigt yttrade hon:
”Såg du Haraldsons dotter?”
Frågan kom alltför hastigt, att Arve kunde hinna reda sig som han önskat.
Hans starka rodnad skulle förrådt honom, om hans läppar än kunnat neka.
”Under visitationen på Tistelön syntes hon ej till,” yttrade han litet osäkert, men kände sig tvungen att tillägga, det han ”i dag på hemvägen mött henne med sin fästman och sina slägtingar.”
”Så så,” inföll fru Kathrina; ”då vore de kanske åter ute i sina hemliga angelägenheter?”
”Ja, jag trodde just det, och derföre gick jag ombord hos dem, efter jag händelsevis kom dem i vägen.
Men der fanns ingenting; de återvände från Marstrand, der de varit inne och handlat.”
Gumman Arnmans skarpa blick hvilade på sonen med ett uttryck, som nästan var omöjligt att fördraga; men hon sade endast i sin vanliga ton:
”Ja så, du hade ingenting för besväret den gången!”
”Man kan ej alltid göra fångst,” anmärkte Arve och tömde ett stort glas svagdricka.
Fru Kathrina teg; men då de blefvo ensamme, sedan gubben gått till sängs och Josefina fått något ärende att uträtta, yttrade hon, då Arve önskade henne god natt och dervid som vanligt kysste hennes hand:
”Tack, min son!
Jag hoppas att också du kan sofva godt; ty säkert är du öfvertygad att det på kapten Rosenbergs skeppsslup inte fanns något smuggelgods.”
Gumman Arnmans ton var just icke så sträng, men i hennes ögon låg ett allvarsamt, nästan sorgligt uttryck, som grep Arve djupt.
Han hade dessutom aldrig ljugit inför sin mor; men nu måste han antingen göra det eller ock underkasta sig en värre skrapa, än hans samvete gjorde honom.
För att ej göra sig skyldig till det första onda och om möjligt undgå det andra, teg han, liksom hans mors anmärkning eller förmodan endast varit uttalad i allmänhet.