Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men nog är det bra tröttsamt att ha fått kärleken i huset igen efter så pass många års hvila, kanske allra mest tröttsam därför att bjuda till bäst man vill, göra hvad man kan, så slutar den alltid med att rå på en ändå!!
Nu har jag vändt ut och in på Maja, men ingen Thore har jag funnit ändå.
Bara yrvakenhet och undran och en nyfikenhet — — O, en nyfikenhet!
»Kurtis är någonting rysligt», slutade jag min första föreläsning med — »ett riktigt skadedjur, som gör lika mycket ondt åt kärleken som Pollyx-oxen åt vinet.
Den tar för sig af det allra bästa och skäraste som finns och skämmer hela skörden, och så —»
» Hvilken skörd?» frågade hon nyfiket.
Nej, det där var för fint, det var tydligt —!
Så gaf jag henne en dufning till, som i enkel tydlighet ingenting lämnade öfrigt att önska.
Nu hade jag träffat rätt.
Hon vred sig som en moralisk mask, tydligen alldeles upprifven och ångerfull.
»Och nu minns du», sa jag, torkande mig i pannan, »att man aldrig kysser en karl för att känna hur det känns!!»
»Hvad kysser man dem för då?» frågade hon kvickt, medan hela ansiktet blef spändt i väntan igen.
Och ändå har hon aldrig haft tillfälle att fördärfva sig med någon annan bok än »En Moders Belöning».
Jag riktigt hissnar, när jag tänker på hur hon skulle ha varit, om hon växt upp vid modärn lektyr!
Såvida inte de som ingenting vet inte är de allra värsta?
Kanske att jag, i stället för att gräla, bordt ha upplyst henne om Guds stora, oändligt vackra tanke med kärleken?
Men jag visste ingenting, barnen visste ingenting — — hvarför skulle då hon behöfva veta någonting?
Nej, hålla efter henne är nog det enda som behöfs — men tröttsamt är det — otroligt tröttsamt!
Måtte inte Maja vara en naturligt medfödd kokett till på köpet!
Det skulle bara fattas det!
Jag tycker att provisorn luftar sig åt det här hållet oftare än han har skäl till — likaså järnkramhandlaren, som jag inte låtsar se, efter han är ett så förmöget parti.
Och jag som trodde hon skulle vara bondblyg!
Emellertid har jag beslutat att låta henne vara i fred efter detta — så vida det blir möjligt.
Kärleken kan ta miste, gå krokvägar, ja till och med dåliga vägar, men aldrig vägar som förer från målet — om bara inte folk lägger sig i.
Ingen människa lade sig i mig och Ruffen, och har något kunnat gå bättre!!
Och så är unga flickor så ömtåliga, åtminstone somliga af dem, de kan föra upp hvilket bålvärk som hälst för att skydda sin känsla för obehöriga blickar.
Kanske hon bara förställde sig ändå?
(Som bara blir ett halft).
Svåra Plikter.
Litet af hvarje.
Ett gement Attentat.
Garfvaren tar lifvet af mig, det är hvad han gör!
Han är här morgon, middag och kväll, och att jag slipper honom om nätterna, anser jag vara en riktig tur!
Och det bara därför, att han orkar dunka bräde fyra timmar å rad, så både Ruffen och brickorna hoppar i kapp!
Ja, det säger jag, att af alla en hustrus plikter är ingen så kinkig som den att veta hur mycket hon har rätt att afsky sin mans vänner, och hur hon ska kunna hitta på något kraftigt medel att visa sina känslor utan att upplysa den som sig icke vederbör.
Som till exempel nu jag och garfvaren!
Jag ser sötsur ut, jag ser helsur ut, jag kniper på läpparna, jag säger: »Kors!
Fabrikören här nu igen!»
Jag säger: »Ruffen lilla, maten kallnar alldeles!
»ska vi vänta ändå längre med maten?
Jag säger: »Gustaf lilla, du hindrar fabrikören att gå hem till middagen!»
(Han är inte gift det odjuret).
Jag säger:
»Vi har ett sådant rysligt stök i dag.»
Ingenting biter på den!
Han är en fullkomlig rinosirus i fråga om finkänslighet!
»Dunk, dunk, dunk», är det enda svar jag får, eller också bjuder sig kvar, hvilket händer ofta!
Jag skulle djupt förakta mig, om jag någonsin gaf honom mat som han tycker om, och lika affabel är jag, när jag räcker fram karotterna, som en kvastkäpp.
Men det rör honom inte en smul.
Gustaf och han kastar i sig maten i kapp och så: »Dunk, dunk, dunk» igen!
I går stod jag inte ut längre, utan tog mig ett litet samtal med Ruffen om saken.
»Att du vill spela med en så erkändt dålig karl, Ruffen lilla», sa jag.
»I bräde är han bra, hm, hm!»
»Som klår sina arbetare, så rik han än är.»
»Ja, men mig klår han inte.
»En tarflig person, så obarkad, att han är en riktig skam för sitt eget yrke — —»
»Jag får svettas så skönt.»
Det var ett nytt uppslag!
Doktorn har nämligen sagt, att hvad
Ruffen framför allt behöfver så är det just att svettas — han lär på något vis vara disponerad för hjärtfel — och som jag inte kan få ut honom i vedboden och hugga ved så —
Den som tror att pliktens väg är rak, tror bra miste.
Krokig är den liksom kärlekens, full af slingerstigar, afvägar och kors-vägar!
Garfvaren får stanna kvar som svettdrifvande medel tills vidare.
Det känns för ansvarsfullt annars.
Men brädspelet har jag flyttat ned på kontoret.
Att låta dunka ihjäl mig i min egen sängkammare af en vildt främmande karl, anser jag mig ändå inte vara skyldig till.
Äfven den här trefnaden har jag grosshandlarskapet att tacka för!
Gustaf skulle visst haft tid, han, att på det där viset sköta sina nöjen, då han stod i boden!
Då spelade han bräde med hälarna, och det så pass ordentligt, att något extra dunk inte ens kunde komma i fråga annat än möjligen om söndagarna!
Också kunde jag inte låta bli att ge honom en liten gliring, när jag följde ned bordet på kontoret.
»Du kan ju låna Petter en passjangslek, vännen», sa jag, »så får han sköta sin andel i affären, medan du sköter din.»
Så försvann jag så mildt som ett månsken.
Nu spelar de bräde i förrådsrummet, där det lyckligtvis finns kakelugn.
Jag törs inte reta dem mer, för då kan det hända, att de flyttar sig i källaren och tar döden på sig.
Brädspelare tycks kunna göra allt — utom låta bli att reta ihjäl folk, men kanske det är det som gör spelet så grufligt intressangt?
De älskande tu, eller rättare den älskande en, har jag inte en smul ondt af.
Han befinner sig i det absolut lyckliga och troende tillståndet och har blifvit så stilla.
För öfrigt har han redan börjat hos målar Alfvén för att lära sig möbelmålning och slår ut jätteplaner för framtiden.
Jag nickar och håller med!
Kan inte annat.
Maja förstår jag mig ännu inte på!
Om jag begriper hvad det är som fattas mig, ty något är det — utom det vanliga!!
Nu vet jag hvad det är som fattas mig.
Det är »I Stockholm»!
Förut föll det allt emellanåt ett litet sött och smickrande ord som smakade mig ljufligt som manna, nu faller det ingenting alls.
Jag känner mig inte vara en smula mera värd än hvilken hustru som hälst, som hvarken blifvit tryckt eller satt — och det trifs jag inte med!
Om jag begriper, hvarför jag skulle sta och vara blygsam!
Att vara blygsam öfverensstämmer inte alls med en författares naturliga behof — det känner jag nu.
Men hvem kunde också tro, att
Ruffen skulle hålla ord på det viset — genom att tiga som en mur.
Vi fruntimmer håller också ord, men om inte annat hjälper, så talar vi med ryggen.
Det ska naturligtvis vara så manligt och duktigt det där!
Nej, obstinat och hämdgirigt är det — men om han tror att jag tänker falla till bönboken — så — —
Nu läser vi Svenska Öden och Äfventyr i läsesirklen.
Efter Strindberg fortfarande lär vara det värsta vi har, så tyckte jag inte vi skulle vara utan hum om honom häruppe, men som historieskrifvare är han allt fasligt skral, värkligen fasligt skral.
Värst är han ändå, när han ger sig sta och ’likrifver’ Kung Carl den tolfte.
Min Kung Carl — Kung Carl den Uuunga Hjä-äl-te, min idol, som stod och rök i damm!
Det var en kung, det!
Den enda som förskaffat oss respekt hos ryssen, och hur han daskade på Turken se’n i sju hela år och flög hem öfver Bender och slog regeringen i hufvudet som en bomb och krigade med alla natsjoner han fick fatt i ock med alla dem han inte fick fatt i.
Nog tycker jag, att man bort kunna hitta på något bättre att säga om en sådan »historiens meteor» än att han begagnade smutsiga strumpor och hade lerklumpar på stöflarna när han dog!
Den, som vet hvad det vill säga att sköta in en ylletvätt i djupaste fred, kan nog förstå hur kinkigt det ska vara under brinnande krig, och hvad lerklumparna angår, så får jag då lof att säga, att jag tycker det är att fordra för mycket äfven af den största hjälte, att han ska komma i håg att torka sig om fötterna, innan han blir skjuten, framför allt, när han står i en våt löpgraf och kulan kommer, Gud vete från hvart, fast man kan anta, att det var från någon som inte ville bli känd.
Så säger herr Strindberg också, att Carl den tolfte »var ett groft ämne, som inte älskade fruntimmer.»
Liksom det var något säreget för Carl den tolfte!
Tvärtom, kan man väl säga, att det är ett riktigt kännetecken på grofva ämnen det, att de inte älskar fruntimmer!
För öfrigt undrar jag just, hur världen skulle ha sett ut, om Carl den tolfte varit ett svagt ämne, som älskat fruntimmer!
Det är allt fasligt många som gjort det, utan att ha eröfrat någon plats i det historiska, och — —
Priscilla Boström har nyss varit här!
Hon berättade något — riktigt upprörande!
Om någon enda människa på jorden har rättighet att flyga i flintor, så är det jag.
Och så lömskt!!
Alldeles bakom min rygg, utan att låtsa om en smul!
Ett sällskapsspektakel!!!!
Och utesluta hela läsesirklen af hämd.
Jag måste ut och kunskapa — genast!
Det får gå hur det vill med kapitlet!
Hämdplaner.
Direktörskap — Martyrskap.
All möjlig villervalla.
Alltsammans sannt.
Det är Enbergs, fast de kör med färgpoeten i spetsen!
Senare med darrande pänna:
Förrädare i vårt eget läger!
Flax ska spela med!
Hos oss finns ju inga herrar a prangder.
Det enda, som tröstar mig, är att hon får ingenting för’et – ingenting alls!
Spektaklet ska bli till firandet af Gustaf den Andra Adolfs tronbestigning eller afstigning — nej, det var sannt, det var hans dotter som steg af någonstans.
Det är värkligen i stil att fira honom, som inte blifvit annat än firad sedan han född blef, då det däremot finns andra fullkomligt lika firbara hjältar, som ligger bortglömda och föraktade i sina våta grafvar och därtill blir likrifna af herr Strindberg!
Men det är mig de vill åt!
Att vilja ta hämd på något så lumpet!
Men vänta, ännu lefver Lovisa Petterkvist om också med litet lif!
Hela läsesirklen församlad hos mig för smidandet af hämdplaner.
Vi ha beslutat att inte veta en smul.
Men i morgon tutar vi ut för alla vi möter, att vi, läsesirklen, ämnar ställa till ett sällskapsspektakel till firandet af Affyrandet af Carl den tolftes första muskötskott.
De andra ville ta något viktigare, någon slags födelsedag eller sådant, men då sa jag:
»Det behöfs inte: firandet är det allra viktigaste— För öfrigt är det första muskötskottet kanske det allra viktigaste, ty hade han inte affyrat det, så hade han häller inte affyrat de andra, och då vill jag just se, hur han någonsin skulle ha blifvit någon Carl den tolfte!
Vi ska spela på vår vind, Thore ska måla kulisser.
Det lär finnas ett litet elände till teater någonstans, som ett band varit tvungna att lämna kvar i pant.
Den har de knipit och ska spela i källarsalen.
Det ska bli riktigt roligt få applådera deras pankaka — — ty naturligtvis blir det en pankaka — —!
Ska man någonsin tro på en karl!
Nej aldrig!
Inte ens om han bara är en half.
Holmen, som vi så säkert räknade på till hufvud, har skamligt öfvergifvit oss.
»Jag ska säga frun», sa han, »att när man varit teateranmälare i femton år, så har man fått nog af dilletantism.»
Och så linkade han i väg så fort träbenet medgaf.
Nej, det är ingen annan råd: jag måste söka upp Kullen.
Han tog så innerligt vänligt emot mig.
Rummet var städadt och fint som ett dockskåp och nya hvita gardiner hade efterträdt de nedrökta gamla för fönstren.
Den enda som såg mulen, ja ond ut, var hushållerskan, men jag hade inte tid att ta reda på orsaken.
Jag kom för att låna pjäser.
De andra ha tagit alla som fanns och behållit dem.
Allt för att hindra oss!
Det förstod jag, fast bokhandlerskan trodde att de mist förståndet.
Kullen blef så intresserad, och där fick jag »En Räddande Ängel» och »De Båda Döfva», pjäser, som jag sett i Stockholm båda två och visste hur innerligt roliga de var.
»KUNG KARL DEN U-U-U-Unga HJÄ-Ä-Ä-LTE!» ha vi beslutat ska deklameras som epilog, innan ridån går upp, och så ska vi afsluta programmet med en storartad tablå föreställande Carl den Tolftes död — efter som vi tyckte, att det första affyrandet inte blef tragiskt nog.
Till min innerliga glädje erbjöd sig doktorn att både deklamera epilogen och hjälpa oss litet vid inöfvandet.
Nog var det bra snällt!
När jag gick, så räckte han fram sin hand med den tjocka ringen på och sa med sitt allra vackraste leende:
»Efter femton långa år, fru Petterkvist!»
Jag blef så glad — och lycklig öfver de orden!
Det kändes som om jag fått en riktigt kär gåfva, men jag hade inte tid med några finare förnimelser just nu.
Här gällde att skaffa sig det teatraliska hufvudet, framför allt.
Att reda sig utan är rakt omöjligt — ovana som vi är!
Holmen måste göra sin plikt.
Det är bara det.
Men jag kom för sent till Holmen den dagen.
Styfven hade redan gjort sitt verk.
När jag såg hur landet låg an, ville jag genast gå min väg, men han måste ha förstått hvad det var fråga om, för när han vacklande följde mig till dörren, så sa han plirande:
»Bli — bli — direktör sjä-älf, frun!»
»Jag, som ingenting begriper», sa jag, glömmande af, att jag inte borde svara honom.
»Behöfs — inte frun — behöfs inte alls!
Ge — Riikard den tredje med varietet-kupletter!
Ha ha ha — Det vore origi-nellt — Hva?
Shäkspir var ett nöt, frun — ett förbannadt nöt — — minns det — och — och glöm inte att daska— tra-tra-gedin i hufvu’t med narrbjällran, – och så — trikå — frun — mycket — trikå — förbannadt mycket trikå! eller hälst — utan!
— Ha ha ha —!
Det är — konsten — ser frun, nu — nutidskonsten!»
»Gå och lägg sig, herr Holm», sa jag så vänligt jag kunde, fast jag fruktar det inte var så särdeles mycket jag kunde.
Jag vet inte hvad jag ville ge, om jag hade det besöket ogjordt!
Det är rysligt se en människa, man håller af, sänka sig så där.
Utschaschad!
Ingen människa vill bli hufvud!
Som det egentligen tycks vara ett hundhufvud vi behöfver, så duger mitt kanhända.
För öfrigt måste det duga!
Ja, det säger jag, att hvad en teaterdirektör än må ta sig till, så bör det förlåtas honom på förhand.
Det är ett rysligt kall!
Vete Gud hvar jag ska få två döfva ifrån, och ingen älskare har jag häller!
Älskarinnor kan jag däremot få en på hvart finger.
Men hvad ska jag med dem att göra!
Skalat kring hela staden: är upphettad som ett lokomotiv.
Den unga döfven besatt, den gamla omöjlig få fatt i.
Konversasjon samma afton i sängkammaren, sedan Ruffen och jag väl laggt oss.
Jag, ljuft:
»Ruffen lilla, visst vill du bli den döfva?»
»Det är ju bara att inte höra det, och det är du ju så ovanligt skicklig i af naturen.»
Ruffen lilla!»
»Jag känner att jag får hjärtkrampen.»
Ett misstänkt långt andetag — —
»Inte vill du väl, att din Lovisa ska dö af smälek?»
En ljudlig snarkning — —
Jag förgrymmad:
»Ruffen!»
En ändå ljudligare snarkning.
Om det är sådant som kallas att »angaschera sysjetter», så får jag lof att säga, att det är ett bra otacksamt göra!
Och ändå hade jag min sysjett i sängen.
Tänk då, hur bångstyriga de ska vara, när man har dem litet längre ifrån!
Har nyss mött fru Enberg och Fanny Flax.
Låtsade naturligtvis ingenting om utan var så vänlig.
Det var roligt se, hur de stod och sväljde, när jag talade om vårt sällskapsspektakel, och inte visste om de skulle säga något om deras eller inte.
Undrar just, hur länge det dröjer, innan de kommer i lufven på hvarandra??
Inte mera kraft i mig än i en våt handduk.
Måste telegrafera till Villy efter andra pjäser.
Så här telegraferade jag för att lura telegraffröken, som är god vän med Fanny Flax:
»Sänd omgående flera täcka Frediksonnare i en akt.
Mest fruntimmer.
Inga älskare eller döfva.
Telegrafsvar.»
Ja, begriper hon det där, så!
På aftonen kom det svar.
»Hur står det till, tant Lova!!!
Och den där ska redischera en tidning!
Då, om någonsin, gäller det att förstå hvad ingen begriper, skulle jag tro!
Två lispund lättare!
Har båda de döfva!
Men nu har jag ingen förförare i stället!
Jag kilar af till fru Ungfrau!
Kapten är ju hemma — kanske att han —?
Kapten var hemma, men ville rakt inte bita på kroken.
»Jack säge dig någet, min Lovise», sa fru Ungfrau med sin lilla glada blinkning:
»Mine söner vore någre schtore limlar i det sceniska, de inte ens kunne vefve på det posetiv, aber warum nicht tage den grefve?
Han förefaller mick vore en micket schön förförer!»
Det gick upp som ett ljus för mig med ens.
Grefven var ju som klippt och skuren till förförare, vet jag; lång och slankig med djupa skuggor under ögonen, gråblek hy och en riktigt söt krans af lockar kring hufvudets månsken.
Att jag inte hade tänkt på honom förut.
Men det egna är, att vi nästan aldrig tänker på honom, fast han är den enda mystiska och sannt intressangta personlighet vi har i staden.
Kan det vara därför att han syr tapisseri och lagar sin mat själf i kakelugnen?
Han lär vara någon slags politisk flykting från Ryssland, och obegripligt politisk ser han ut i sin stora slängkappa med kapusjong.
Han går aldrig bort i familj, men läser tidningen hvar kväll på stadskällaren, det gör han.
Strax han kom hit, spelade herrarna ofta kort med honom, men som de jämt tappade, så har den inkomsten sinat ut.
Han är visst grufligt fattig, men tar aldrig emot ens så mycket som bjudning på ett glas punsch, om han inte genast kan rekvirera in dubbelt så mycket, och ett sätt att hälsa har han som ingen annan i sta’n kan göra efter –.
Så där äkta èlégangt, som nog måste vara medfödt.
Men hur ska jag våga tränga mig in —?
Jag har varit där — kände mig inte alls påflugen!
Otroligt hvad lugn i fråga om det oförskämda man får, när man vet sig stå i spetsen för en bildande institusjon!
Situasjonen ovanligt intressangt!
Grefven, måleriskt drapperad i sin stora kappa, bugade sig som en grand i det tomma iskalla rummet och förklarade, att han var förtviflad nödgas säga nej, men en tillfällig indisposisjon — —!
Jag, nigande som om jag gått i dansskolan, förklarade, att förtviflan helt och hållet befann sig på min sida.
Herr Grefven hoppades att en annan gång — —
Jag förklarade, att det skulle bli oss en stor heder —
Herr grefven bockade sig djupt.
Jag neg än djupare — —
Det var en fullkomlig scen i rokoko!!!
Så följde herr grefven mig till dörren — —
Dubbel reverens på själfva tröskeln, och så rusade jag hem till Gustaf, så fort benen ville bära mig.
»Gustaf, Gustaf!» ropade jag andfådd, »du måste genast spela kort med grefven och tappa 50 kronor!»
»Är du tokig, Lovisa?»
Men han hade ju ingen rock under kappan?»
»Min förförare.»
»Din för-förare!»
Gustaf gick skyndsamt efter ett glas vatten.
»Behöfver visst inte något vatten», sa jag, »men en förförare, det behöfver jag.»
Ja, så utvecklade jag min plan.
Gustaf rynkade ihop läpparna och knäppte beslutsamt igen rocken.
»Spelar du inte på ett vis, så kan du väl spela på ett annat», sa jag gråtfärdig, för den där minen känner jag till.
Ruffen såg riktigt otäckt oböjlig ut — men så slappades dragen af och ansiktet fick sitt vanligt godmodiga, litet klippska uttryck.
»Ja, jag får väl göra det då», sa han fogligt.
»Men då blir det väl så godt tappa en hundralapp, så han får en hel kostym på en gång?»
Det där gick för fort — alldeles för fort.
Ruffen måtte väl inte ämna lura mig på något vis?
Väl, att fint folk anser spel för en så hederlig utväg!
Grefven är nog alldeles för mycket adelsman att lämna ett fruntimmer i sticket, om han bara kan hjälpa henne — i all synnerhet om han nyss vunnit pängar af mannen.
Men jag förstår inte Ruffen — —!
Inte alls förstår jag Ruffen.
En hundralapp!!!
Det var ingenting att förstå.
Ruffen säger, att grefven vunnit, inte ett hundra — utan tre hundra kronor!
Förfärligt så dyrt det är att uppmuntra den dramatiska konsten!
Den stackars Ruffen, den älskade Ruffen!
Han ska få sina favoriträtter hela veckan och röka på säng i fjorton dagar, — något, som eljest bestås bara vid hälger och högtider, ty låta röka in sig som en sill, anser jag inte vara någon hustrus skyldighet.
Värst är att de spelat knack!
Jag vet inte presis, om man kan anse knack vara ett moraliskt medel för konstens höjande, men när man uppmuntrar Operan med obligasjoner så —???
En sirlig biljett från grefven med ja i.
O, så jag ska sofva i natt.
Men tänk, hvad man får gno i en småstad för de enklaste saker!
Hade jag nu varit i Stockholm, så hade jag kunnat få en förförare på hvart finger!
Om tre dagar repitisjon.
Villervallan fortfar.
Thore.
Kaputt!
Det reder sig.
Jag tror säkert, att repitisjonen skulle ha gått bra mycket bättre, om bara inte Kullen rättat oss så ett i ett.
Nog var det rysligt snällt, men det blef otroligt tröttsamt.
Än skulle vi lägga tonvikten här, och än skulle vi lägga den där; än skulle vi höja rösten och än skulle vi sänka rösten; men när han sa, att jag skulle tala på ett helt annat vis än jag gjorde, när jag talade till Ada, min dotter, ängelens syster, så tappade jag tålamodet.
»Kära doktor», sa jag, »nog måtte väl jag bra mycket bättre än doktorn veta, hur en mor ska tala till sitt barn.
Och hvad den där tonvikten angår, så inte lägger vi den nå’n stans i hvardagslag, och folk förstår ändå hvad vi säger, och ska jag hålla på att höja och sänka mig på det här viset alltjämt, så kommer jag alldeles af mig till sist.»
»Vägen till naturen går genom konsten», log Kullen.
»Det var en faslig omväg», suckade jag, »och så onödig!»
Men när jag då tänkte på, hur innerligt snällt det var af honom, en så bildad man och därtill nyförlofvad, att vilja hjälpa oss, okunnigt folk, så bjöd jag riktigt till att höja och sänka rösten i ett höjande och sänkande och tonvikten lade jag både här och där, ända till dess det sa kluck i halsen på mig.
Först såg han alldeles häpen ut, men så började han att skratta — O, så han skrattade — och sa, att han »var omvänd till den direkta naturen».
»Ja, var det inte det jag visste», sa jag strålande, »att doktorn skulle ge med sig, bara doktorn riktigt fick höra hur fult det lät!»
Han klappade mig så vänligt och rart på axeln — och se’n rättade han oss inte alls i talet, fast han rådde oss på många vis ändå.
Grefven, i ny kostym, är fullkomligt utsökt!
I synnerhet när han säger:
»Endast er, er älskar jag!»
Han måste ha stor öfning!
Eljest är han vid närmare påseende bra lik en urkokt ärta.
Men det gör ingenting, det passar till rollen.
Maja, som ska spela den 14-åriga ängeln, redde sig alldeles märkvärdigt bra, när man betänker, att hon inte ens sett en teater förut, ända till dess hon skulle sta och stå på hufvudet i soffan — och vara blyg, när systern frågar hvad det är som går åt henne.
»Nej kära barn», sa jag och rusade fram, »så där ska du inte alls bära dig åt, utan så här ska du göra!»
Därmed skuttade jag upp i soffan, ställde mig framstupa, borrade ned hufvudet i kudden och sa, så näpet och tjufpojksaktigt jag någonsin kunde:
»Det är kärleken!»
Nu blef det skratt af, ska jag säga, nästan lika mycket som i Stockholm.
Men så hade jag också haft den stora förmånen att få studera alla kullerbyttors Urängel på ort och ställe.
Och ändå finns det folk som påstår, att konststudier är bortkastade!!
De är visst inte bortkastade, om man bara har ögonen med sig!
Allt går bra.
Jag har bara så förfärligt brådtom!
Thore målar kulisser, som om han inte gjort annat i hela sitt lif — men jag tycker han själf liksom börjar att blekna af, och ibland ser han på Maja så undrande.
Flera dispyter har de haft, det har jag märkt.
Maja —ja, jag vill inte säga något ännu — men jag börjar tro, att hon är en kokett och det en af de värsta!
Såvida hon inte tycker, att Thore är för lycklig och vill reta honom litet?
Sådant händer också!
Nu är det slut med mig igen!
Provisorn, den gamla döfven, har sagt ifrån sig rollen.
»Vill inte maskera sig gammal.»
(För Majas skull?!)
Liksom det gjorde en smul, om den där ser ut som en gammal häftplåsterstång — eller som en färsk!!!
Och förr än kronofogden målar en skrynkla på sitt fina skinn, så –.
Eljest kunde de ju så väl byta roller!
O, Lovisa, Lovisa, hvad hade du på galejan att göra?!
Men hvem kunde också tro, att den teatraliska konsten förde med sig så mycken manlig fåfänga!
Ett slag till — ett dunderslag!
Bäst jag satt i sängkammaren och grubblade, så håret kunde falla af, hur i all världen jag skulle få provisorn att ta reson, öppnades dörren och Thore trädde in.