Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Våra ämbetsmän, hvilka ju måste bevara sina lifskrafter för kongl. majestät och kronans räkning, göra innan de gå upp till departementet, små afstickare till vattenbutiken i Karl XIII:s torg och dricka der sitt Biliner och Marienbadervatten.
Köpmännen vandra ner till skeppsbron, för att se sina varor lossas af nyss anlända ångare, medan fjolårets schåare, hvilka nu åter dyka upp, lassaronmässigt sträcka sina lata lemmar öfver de uppstaplade kaffebalarne, och hamnbetjeningen trippar ikring bland sjömännen från de lastande ångfartygen.
Skräddare, skomakare och andra små handtverkare sitta i skjortärmarne och arbeta vid öppnade fönster, och sömmerskorna derinne i gränderna, hvilka måst frysa ordentligt hela vintern, placera sig nu midt i solskenet och låta strålarne bryna bleka, färglösa kinder.
Inne på gårdarne, der okynniga, små trashankar spela med knappar, vefva positivhalarne upp sina minst spruckna och mest eggande dansmelodier och komma de svettande, lätt klädda flickorna på strykinrättningen att ett ögonblick lemna de fuktiga kläderna, de brännheta lona och de svedda yllefiltarnes fadda ånga för att helt hastigt och lustigt taga sig en sprittande sväng i porthvalfvet.
– Husens fönster hvitkritas, och derinne i rummen, der dukar och klutar äro dragna öfver speglar och kronor, strö uppskörtade pigor kamfert på de upp och ner vända möblerna, medan pelsverken samlas för att sändas bort till förvaring under sommaren.
Sjuklingarne stoppa sina respiratorer i fickorna och begifva sig ut till Lindigöbro för att inandas frisk luft och smaka på laken.
Hufvudstadens romantiska själar äta middag på Nacka, dricka kaffe med avec och tåga sedan till Nacka qvarnar.
Der komma de vid punschbuteljerna i den rätta vårstämningen, fram dragas papper och pennor, och bleka, gulsigtiga, efemära vårblommor födas på de guldkantade annotationsbladen.
Grosshandlarfrun i första våningen åker ut till Belvederen, och hattstoferaren i fjerde låter sin hustru på lördagsqvällen packa in pannkakor och hårdkokta ägg i en korg i och för en lustfärd till Vaxholm på söndagen.
Han ville också gerna hafva sin vän, museivaktmästaren, hvilken bor i samma förstu, med sig, men denne, som icke tycker om att trängas bland plebs, njuter sin vår på Klara kyrkogård, halfsofvande öfver en öresbroschyr om »kapital och arbete», medan kyrkklockornas glada kling klang i breda tonvågor fara genom den genomskinliga luften, och hopar af sondagsklädt folk gjuta ut sig ur öppnade kyrkportaler och par om par strömma fram mellan gräsmattornas stråltråds-staket.
Förlofningar eklateras i stora knippor.
Hela Norrbro fylles af lyckliga par, hvilka profgå och göra förtviflade ansträngningar för att se vana och stadiga ut.
Och alla de, hvilka ej hunnit så långt i riktning mot det heliga äktenskapet, hafva fullt upp att göra med flirtation.
Det finnes ingen tid på året, under hvilken en ung man och en ung dam så ofta råkas à propos på konstutställningarne, och så ofta träffas händelsevis i en spårvagn som på våren.
Du kan se hopar af glada ungdomar, hvilka med bevingade steg ila till rendezvouser.
Se bara på alla de der, hvilka gå och törna emot aktningsvärda, förbigående krutgubbar, omedvetet röra läpparne, och när de komma till ett visst hus plötsligen tvärstanna, snegla uppåt och ikring sig, för att bäst det är skjuta in i porten som en pil och springa uppför trapporna med tre steg i sender.
Våren är lustfärdernas och rendezvousernas tid.
Så en pingstmiddag är alt i ordning, och våren firar sin culmen.
Solen glänser så varmt öfver Stockholm, att det är en riktig fröjd åt det, och himlen, mot hvilken lätta, grå rökslingor orma sig upp, hvälfver sig så varm och klar öfver skimrande tak och skinande spiror, att man med bästa vilja i verlden ej kan stanna i sitt rum.
På Gustaf Adolfs torg kommer paraden med klingande spel, lysande bajonetter och glänsande sabeltaljor.
Stort folk, litet folk, tjockt folk och magert folk trängas.
Sprättarne beundra gubben Sotos eleganta, nya vårbyxor, fröknar med eleganta vårkostymer, finfjuniga, skära kinder och friska, kysstäcka munnar vandra förbi, medan de Bædeckerbärande, Stanleyhattförsedda, engelsmännen, hvilka stå på Rydbergs trappor och se framåt slottet, mumla något, som stöter på »very beautiful».
Och på eftermiddagen skola alla, hvilka hafva ben, ut till Djurgården.
Spårvagnarne rassla fram, tungt lastade, rappa droskor med bokhållare och deras flickor spränga af, så dammet ryker om hjulekrarna, och ekipager i långa banor med kuskar i nya livreer på bockarne göra »lilla och stora» promenaden, medan blaserade damer sitta lutade på sätenas schagg, fixera hvarandra och insupa med vidgade näsborrar och trängtande lungor doften af vår från skog och sjö och den friska luften, som fläktar bland de nyutspruckna träden.
I backarne ligga kotteri vid kotteri bland smutsiga tidningsbitar, äggskal och tömda ölbuteljer.
Norrbaggar promenera af och an med sina från spislar och symaskiner hemtade damer, och här och hvar gå grofläppade fruntimmer af en viss klass och kasta djerfva, utmanande ögonkast ikring sig.
På slätten slåss mossiö Kasper som vanligt med stackars
Hin håle och kastar som vanligt såplödder öfver de nyfikna pojkar de sluskiga, osäkra karlar och de magra qvinfolk, hvilka utgöra hans auditorium.
Inne i tivoli stå täta, täta skockar och se på, hur den lytta gymnasten på armarne svänger rundt kring sitt trapez, och aldrig applåderas och skrattas det högljuddare än när clownen slår sig och i konstlad smärta förvrider sitt hvitsminkade ansigte – stackars clown, men rundtikring dånar det af vigterna, hvilka bullrande fara upp för kraftmätarnes höga gradskifvor, af dansande fötters klumpiga skrap mot dansbanan, af de smällande skotten, med hvilka vigtiga söndagsskyttar träffa det ädla papprödskinnet midt i hans oförvägna, blekansigtshatande, prarireälskande mohikanhjerta.
Alra lifligast är det dock derinne på Hasselbacken.
Hvarenda fläck är fyld af pratande, drickande, skrattande menniskor ur stadens alla samhällsklasser, hvilka jubla öfver kommande sommarvärme.
Musiken spelar och kyparne, hvilka ännu för ett par veckor sedan sysslolösa stodo och sågo melankoliska ut vid diskarne, springa nu af och an med brickor, brickor i oändlighet, och stoppa oaflåtligt drickspenningar i djupa byxfickor med denna oefterhärmliga, superbt nonchalanta kypargest, hvilken förekommer oinvigda som yrkets frimurartecken.
Våren är härlig, härlig, är Stockholms gyllene tid.
Men också dit in, dit in till den mörka gränden vid Nygatan hade våren kommit, fast man der ej kunde se just mer än en blå himmelsfyrkant af den.
Det blef alt ljusare derinne i kamrarne, hjertana blefvo lättare, och de två stretade med dubbel fart med sina arbeten, medan deras tankar dröjde vid de snart anträdande ferierna.
Också på deras dörrar hade denna pingstdag klappat för att inbjuda dem till fest i det fria – en ensam solstråle hade till och med glidit in mellan byggningarne och gjort sitt för att förgylla upp de gamla, grå husväggarne – men det var blott han, som kunde hörsamma vårens uppmaning.
Hon hade ett öfversättningsarbete för en följetong, hvilket icke kunde försummas, och med en resignerad suck satt hon hela eftermiddagen och knåpade med penna och lexikon.
Han deremot hade redan tidigt gått ut med en portör på ryggen för att i sällskap med några intresserade af sina elever göra en exkursion.
Och hela dagen hade han luffat ikring i skog och mark, öfver höjder och backar, vidgat lungorna och bland knoppande örter sökt feja af sig alt det skoldam, som under vintern samlat sig kring hans person.
Åh, det var en njutning, att få ströfva ikring på måfå härs och tvärs, att hitta de fina små nunneörterna i sin fuktiga mossa, att gå öfver ängar, der vårlök och gullvifvor lyste i gult, att derinne i de friska, gömda, sänka skogsdjupen, der fjolårets blekbruna, vissnade löf ännu lågo qvar i tjocka, unkna bunkar, döda och torra, plocka de nyutslagna hvitsipporna och bryta sammetslena sälghängen.
Derefter åt han middag på Hasselbacken i sällskap med några kolleger, besökte varietén och kom vid niotiden med en bukett vårblommor i handen i det muntraste, uppsluppnaste pojklynne hem till sig.
När han väl kommit i ordning, fått nattrocken på sig och tagit pipan från väggen, kom han af en händelse att se tvärs öfver.
Midt emot satt som vanligt hans granne vid sitt öppnade fönster, träget sysslande med sitt arbete.
Han såg hennes fina hufvud nerböjdt öfver skrifningen, såg det blonda hårfästet, början af den bleka, hvita pannan och hennes hand, som lät pennan raskt raspa fram öfver papperet.
Hon såg så täck ut, der hon satt, tyckte han, och en oemotståndlig lust att på något vis ådraga sig hennes uppmärksamhet kom öfver honom.
Men hon fortfor att skrifva utan att blicka upp.
Han fick en fix idé, att han prompt ville se hennes anlete, ehuru han ganska väl visste, att hennes underansigte var fult och groft.
Så tog han med en gång tag i buketten, ledd af en plötslig ingifvelse, och innan han hunnit öfvertänka, hvad han gjorde, hade han redan slungat den öfver till henne.
Störd af bullret sprang hon upp med ett lätt skrik, tog förbluffad buketten i handen, tittade så ut och märkte honom, som stod och smålog i sitt fönster.
Då böjde hon svagt på hufvudet, rodnade häftigt och gick med buketten i handen inåt rummet, så han icke längre kunde se henne.
Men der stannade hon stilla på en punkt, aldeles stilla utan att röra sig ur fläcken och stirrade oaflåtligt på buketten.
Hon tyckte, att hon kände, hur en mängd små varma bäckar qvälde och qvälde i hennes bröst, qvälde sakta, ouphörligt, sakta, till dess de flöto samman i en enda stor och stark blodström, som brännnande rann genom hela hennes kropp.
Och hon log samtidigt med att tårar darrade i ögonhåren, log och sträckte ut armarne, som ville hon trycka någon till sig.
Hon såg sig ikring i rummet, andades djupt och tyckte, att det med ens blifvit så förunderligt högt i taket.
Men herrn tvärs öfver ångrade först sitt obetänksamma streck, men tänkte sedan på, huru han skulle slå bort det, nästa gång de träffades, med att säga henne, att han kastade blommorna till henne i en ren botanisk entusiasm.
Men detta lugnade han sitt samvete, tände på sin pipa, lade sig i gungstolen och bolmade af alla krafter, medan han tänkte på det som sysslolösa, unga karlhjernor vanligtvis tänka på – fruntimmerna, och han såg för sig en hisklig hop damgestalter.
Der var blå ögon, svarta ögon, pigga uppnäsor och skära örsnibbar, ja till och med hvitpudrade halsar, sådana han sett på varietén i qväll.
Och medan han gungade och rökte, försänkt i de lifsgladaste vårtankar, smågnolade han utan att tänka derpå om och om igen en visstrof, som skolpojkarne sjungit, när de som bäst tumlade om på gräsvallarne:
Gagéa lutéa
Primúla verís
När barnen ä lea
Så ska de ha ris.
HEDERSMÄN.
En lördagsmiddag på en ångbåt, som för fult ångtryck ilar utåt skärgården.
– Det är lifligt ombord.
Öfveralt vimlar det af folk, som trängs och svettas, icke en sittplats står ledig, men så är också dagen varm och vacker, sommarvarm och klar, och vädret sådant, att till och med den mest inbitna Stockholmare, hvilken formligen är förälskad i trottoirer och rännstenar, drar en liten suck af belåtenhet, då han får vända sin kära hemstad ryggen och lemna dess solstekta gator, dess skugglösa torg och dess tunga af asfaltrök inpyrda atmosfer åt sitt öde.
Beslutsamt kastar han sin plaid på armen, stiger käckt upp på landgången och känner sig i sitt innersta hjerta rätt nöjd öfver, att han ändock har någon att helsa på, att några af hans vänner och bekanta i alla fall »varit så tokiga att hyra sig sommarnöjen.»
Men hans vänner och bekanta sjelfva, hvilka annars hela veckan äro fastnaglade vid pulpet och disk, vid skrifbord och inlagor ända till sextiden på eftermiddagarne, slita sig en sådan middag lösa och begifva sig med fylda buteljkorgar, med fickorna utspärrade af lånbibliotekslektyr och med samvetsgrant uträttade, öfverkorsade promemorier i plånböckerna till sina respektiva familjer för att i all sköns mak och treflighet njuta af landtlifvets dolce far niente ända till söndagsqvällen, men då är det också slut med härligheten, ty se’n börjar arbetsveckan, se’n kommer »blaue Montag».
Båten är altså fullpackad med folk.
I fören spelar en halfsluskig musikant på cittra för några söndagsherrar, hvilka tagit sig bondpermission.
På mellandäcket halfsofva ett par hemfarande bönder, och i rökhytten bolma politicerande, samhällsförbättrande grosshandlare af alla krafter, medan kungl. majestät och kronans trogna embetsmän med de oumbärliga portföljerna på sina böjliga knän och binoklar på sina värdiga byråkratnäsor från kommandobryggan iakttaga förbiseglande kuttrar.
Tätast är det dock under akterdäckets skuggande soltält, ty der sitta alla fruar, som i dag varit inne och gjort uppköp; de sitta der i sommarhattar och halfhandskar, småprata, bläddra vårdslöst i engelska gouvernantsromaner och göra i tankarne förbittrade öfverslag öfver sina väninnors toiletter.
Och vidare går fartyget med stampande maskin, medan lätta rökhvirflar i gråa slingor ringla utur skorstenspipan, vidare förbi grönklädda holmar och trädbevuxet fastland, der topparne tyckas röra vid den helblå sommarhimmeln, förbi täckt inbäddade sommarställen, bygda i den älskade nationelt svenska ladustilen, förbi kala klippor med röda stugor och grönmålade förstuqvistar, förbi lummiga strandpartier med nakna, skinande ryggar öfver långgrund sandbotten, med botaniserande pojkar i gräset och lustfarande sällskaper på backen.
Vid are och vidare ilar ångbåten, vidare och vidare, medan der rundt ikring den af solrök rätt töckniga luften skymta glänsande, solglittrande fjärdar med tusentals lekfulla små böljbarn, hvilka brottas i ystert gnabb, framskjutande näs med underliga, klockbehängda, hinduiska pagoder längst ut på uddarne – romantiska kryddkrämares arkitektoniska utsväfningar, – stenlagda kajer, trampade af damer, hvilka med koketta simdrägter på armarna klifva in i ett badhus med grekiska citater ur Pindaros utanpå, ett badhus, som blifvit uppbygdt af en man, hvilken från sin spädaste ungdom stått och mätt ut madapolam, och snäva, grunda kanaler, hvilkas vatten skiftar i gult, kanaler med albekransade stränder och ankor, som snattrande gräfva utanför knöliga trärötter bland sjöbottens rödgula, lungsura sandskärfvor.
Då och då saktas maskinen, och ångbåten stannar vid en brygga, der en gammal aktuarie njuter af sin semester öfver Allehandas spalter, en puttrande köksa med armarna i sidan väntar på kött från Frögren, och en studenträkel, som egentligen skulle informera en gänglig pojklymmel, står och tager sjelf information af ett par damer i ljusa, lätta sommarklädningar med schäferhattar öfver de blonda hufvudena.
– Så stoppas det, en fru hoppar ner på bryggan, passagerarne höra, hvad Mamma säger till lilla Kalle, Kalle, som sitter och metar i en nytjärad eka med benen dinglande öfver tofterna, höra också, hvad lilla Kalle svarar Mamma, och vips är fartyget åter i gång, och stället försvinner småningom ur de spanandes synkrets.
Nere i den eljes tomma matsalongen sitta två herrar och prata med ångande kaffekoppar och halffylda likörglas framför sig.
De hafva nyss slutat sin middag, och de samvetsgrant tömda buteljerna, hvilka uppasserskan just lyfter bort från bordet, hafva lemnat ett rödlätt skär efter sig på herrarnes ansigten, kring hvilka de fladdrande rökmolnen från de blossande cigarrerna sprida sitt blågråa töcken.
Den yngre af dem är en medelålders man med en stel, afmätt hållning, ett stelt stereotypt ansigte och ett stelt klotaktigt, framtill kalt representativhufvud; och det ängsligt sökta, puritanska i hela hans person stärkes ytterligare genom den mörka, omsorgsfult knäpta svarta bonjouren, och genom den onaturligt orörliga, tunga hvila, i hvilken alla hans lemmar sväfva.
Sjelfva anletet är också det orörligt; blekt, dödt, påminner det om en gipsmask, och de ljusa, långa mustacherna dölja det enda minspel, som synes i hans ansigte, en spasmodisk muskelrörelse kring de fibrösa läpparne.
Men denna konvulsiviska ryckning är egendomlig, den låter en tänka på det gamla ordstäfvet om det lugna vattnet, der de stora fiskarne gå, låter en ana, att der röra sig mera sjudande lidelser bak det glatta, välstärkta skjortbröstet än man vid första ögonkastet tror.
Den andre mannen halfligger på soffan i en vårdslös ställning med den långa öfverkroppen vräkigt bakåtlutad.
Hans ansigte är vanligare.
Han har den aldagliga, moderna silenens råa fysionomi.
Han har rödbrusiga, pussiga kinder, fnasslig näsa, röda polisånger och röda mustacher öfver läppar, hvilka äro utböjda, svällande och tjocka, som en mulatts.
De båda herrarnas samtal har farit hit och dit, det har rört sig om ditt och datt, om Anderson, Petterson och Lundström, och det har, som man kunnat vänta af den stele, hvilken hela tiden hållit sig så mycket som möjligt på sin kant, förts återhållet, förnämt med karga trögt framsagda repliker, men af hans sidoman åter med en viss ordrik, jovialiskt öppen cynism.
Nu ser det ut, som vore det i aftynande.
Korta frågor och tvära svar dimpa med långa mellanrum ner genom röken, – dåsigheten efter middagen har infunnit sig.
Maten smältes, medan ångbåten ilar framåt, oafbrutet framåt, och slamret från köket innanför beständigt rasslar in emot herrarnes örhinnor.
Så tager den rödbrusige till ordet, i det han häller en ny cognac i sin väns glas; och för att utspinna en ny samtalstråd säger han:
»Jaså, baron har kunnat så der utan vidare desertera från landtbruk och hela tutten.»
»Ja, hvad skulle jag göra, herr major?
Jag hade angelägna ärenden att uträtta i Stockholm och när jag redan var der, måste jag ut och lufta på mig litet.»
Säger ingenting om det.
Gamla fidekomisset reder sig nog fan, brukade min vän Ulf i lifstiden säga om sitt kaptensboställe, ha ... ha ... ha ...
– Men nu en annan sak tillåt mig fråga, hur mår er lilla fru.
Det är nu många herrans år, se’n jag såg henne.
»Tackar!
Hon befinner sig väl.
Litet nervös brukar hon nu alltid vara, men eljes är hon som sagdt ganska kry.
Och er egen?»
»Jo tack!
Hon ligger i Lysekil och badar i sommar.»
En paus uppstår.
Baronen stirrar slött framför sig; ångbåtspipan hvisslar, och major Hjelm reser sig upp, ser ut genom fönstret och utbrister raskt:
»Min själ och salighet, ser jag icke redan Björkviks brygga derborta.
Så går tiden undan i trefligt sällskap.
Men hvad vill det här nu säga!
Björkvik är ju sista stationen på vägen.
Herre Gud, baron skall då till samma ställe som jag, icke sant?»
Under det majoren med sin vanliga skorrande röst yttrade detta, hade baronens ansigte blifvit om möjligt ännu blekare, partierna mellan ögonen och öronen formligen glänste i en matt hvithet, och det ryckte osedvanligt häftigt i hans mungipor.
»Jo, jo», stammade han, i det han i sin förbittring tryckte de långa, hvassa naglarna in i händernas slappa kött, »ja, ja visst, jag ska’ – jag ska’ på besök här.»
Majoren, som märkte hans förvirring, såg ett ögonblick förbluffadt på honom, sprang så upp, tog i häpenheten två toner af en glad visstump, liksom om han inom sig funnit nyckeln till gåtan, teg derpå strax igen och började ifrigt slå om sig sin vida, blåa kappa, medan han då och då under lugg förstulet betraktade baronen, hvilken tafatt vande sig om och låtsade justera sin halsduk framför en spegel.
KÄRLEK OCH POLITIK.
Bredvid sin åttaåriga dotter stod Dom Ignazio de Andrada e Silva på balkongen af sin Quinta, och blickade åt den väg, som ledde åt hufvudstaden.
Jag vet väl, sade han, att de ännu knappast äro att förvänta: ännu står solen alltför högt på himmelen, ännu har hafsvinden knapt börjat uppstiga, och mycket lärer väl icke Drottningen vilja afkorta af sin vanliga siestà.
Dock hade de lofvat att komma tidigt.
– – Men du hör mig icke, lilla Clementina; du tänker aldrig annat än på din granna fågel!
Utan att svara gaf Clementina sin fader blott en vänlig blick; sedan fortfor hon ömsevis att smeka, ömsevis att mata den lilla paradisfågeln, som satt på hennes venstra hand.
Fadrens blick hvilade öfver den undersköna taflan, som låg utbredd under hans fötter.
Du plägar vara förståndigare än man annars vanligen är i din ålder, mitt barn.
Men ha då dina unga ögon endast sinne för denna colibri och hans vackra färgor?
Skåda då omkring dig, Clementina!
Här skall du finna ett icke mindre praktfullt, men vida mera storartadt färgspel.
Skåda denna hafsvik, kanhända den skönaste på jorden, med dess hundrade öar, dess pittoreska uddar, dess djerfva, med casteller krönta klippor, dess tusende fartyg från alla jordens trakter!
Skåda denna hufvudstad, kronan i vår verldsdel, som betäcker den omätliga stranden, med dess hvita palatser, kyrkor och kloster, omvexlande med ringare hus och hyddor, som ömsevis blygsamt gömma sig bakom de resliga träden.
Och sedan den andra stranden, midt öfver viken: hvilken rikedom, hvilken kraft i vegetationen, hvilken mängd af plantager, aldear, lundar, spridda än här än der; och högre uppåt bergen, se, alla dessa bland löfven halft framskymtande landthus, liksom fågelbon sväfvande i luften!
På en gång hvilket majestät och hvilken vänlighet, hvilken vild storhet och dock hvilket stilla behag!
Och hör, hur stolt atlantiska böljan, som glittrar i solen, rullar fram mellan dessa stränder, och kastar sitt purpurskum på Corcovados klippor!
Ja, min fader, svarade Clementina, här är vackert, här är präktigt!
Men ändock skulle jag önska, att vi vore tillbaka till vår hembygd, vårt lilla Santos, till vår trefliga ö San Vicente!
Hur länge vill du bo här, fader?
Dom Ignazio gaf intet svar: han vände i stället sina ögon åt det inre landet, der dock blicken snart hämmades af en långt framskjutande flik af urskogen.
Talande mera för sig sjelf, än till sin unga dotter, fortsatte han:
Dock, hvilken förödmjukelse midt i denna stolthet!
Till och med här, straxt utanför Brasiliens hufvudstad, träder oss redan ödemarken till mötes.
Detta land, af naturen danadt till verldens drottning, är egentligen endast en enda stor öcken, en enda ogenomtränglig vildmark, endast ett tillhåll för apor och villdjur, och för råa, glest spridda Indian-horder.
Blott här och der, på långa afstånd, några odlade punkter, några usla byar, några tynande städer.
Se detta är allt! – O Portugiser, hvad hafven J då gjort för detta land, som i trenne århundraden varit er skattkamare, grundvalen för er politiska makt, och nu, sedan de sista åren, tillflykten för er förjagade konunga-ätt!
Det omätliga, det rika Brasilien, ett lydrike under detta ringa, arma, eländiga Portugal, – hvilken orimlighet, hvilken harm!
När skall också vår Washington uppstå?
Eller är han måhända redan född?
Eller finnes han verkeligen inom sjelfva den kongliga familjen?
Man talar så mycket godt om denne Dom Pedro; skulle det vara möjligt, att det gamla, murkna, egentligen aldrig dugliga trädet
Braganza skulle kunna framskjuta en verkligt frisk, sund qvist?
Är hans patriotism sann, ohycklad?
Kunskaper, talenter har han; ja, mer än som behöfves.
Men dessa ungdoms-lekverk skola för honom väl förlora sin retelse, när tiden kommer i allt sitt allvar, i all sin mannapröfvande stränghet.
Det fordras då, mer än allt annat, förstånd, charakter, fasthet?
Är du också beredd derpå, Dom Pedro?
Men sviker äfven du: farväl för evigt, huset Braganza!
Vi skola då försöka hjelpa oss på egen hand.
Dom Ignazio förlorade sig i djupa betraktelser, hvarur han omsider hastigt väcktes af sin dotters utrop: se der, se der, min fader, der komma de!
Hvilket stort, präktigt tåg!
Gud! hvilken grann liteira, helt och hållet af guld!
Drottningen sitter väl deri?
Orkar hon verkeligen att resa i denna starka hetta?
Mycken ära för ditt hus, fader!
Jag hade hellre sett, att hon sparat sig denna möda och mig denna stora ära, svarade henne Andrada mulen.
Men se der, långt borta i tåget, hvilken är denne gosse på den lilla vackra hvita trafvarn?
Hvad han sitter väl och ledigt till häst!
Han är också sjelf rätt vacker; dock, om jag ser rätt, endast kanske något för mörk.
Några flera anmärkningar gjorde icke den unga flickan; allt det öfriga var för henne endast en alldaglig, vanlig syn.
Men för oss, min läsare, som kanske aldrig mer i vår lefnad komma att åskåda ett så beskaffadt tåg, för oss torde det löna mödan, att ett ögonblick qvarstanna på balkongen och deraf taga en hastig öfversigt, medan Dom Ignazio, åtföljd af sin unga dotter, skyndar ned, för att vid ingången till parken emottaga sina kongliga gäster.