Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har sagt del vara oförsökta teorier, som jag velat åberopa för Privatbankers ersättande genom Filialbanker.
De sednare linnas dock redan, och äro således försökte.
Det är följaktligen icke blott en teori, utan en verklighet, som jag har åberopat.
Tersmeden säger, att, om man vill ersätta Privatbankerne med Filialbanker, så skulle dertill erfordras icke mindre än 14,000,000 f$:dr.
Om jag icke befarade att misshaga Gr.
Gyldenstolpe och andra ledamöter, skulle jag till vederläggning häraf, ånyo upläsa åtskilligt ur Prof.
Men som dervid fanns en tablå, hvilken icke lästes, torde det tillåtas mig, att ur denna, söka vederlägga Frih. Tersmeden.
Af tablåen inhemta», alt Privatbankernes utelöpande sedlar, utgjorde år 1853, 8.400.000 R:dr; således icke 14,000,000 R:dr, såsom Frih.
Tersmeden påstått.
Skilnaden är betydlig.
Derjemte visar det sig, att obegagnade kreditiver och låneförslag i R.
Sttrs
Bank utgjorde, vid samma tillfälle, 5,600,000 R-.dr.
Om till dessa 5,600.000 läggas 2.500.000 hvilka, Banko-regl:tet tillåter Fullmäktige, att till Privatbankernes ersättande anvisa, så upkommer en summa af8,100,000 R;dr.
Således fattas icke mera än 300,000 i de 8,400,000, hvilka för ersättningen skola behöfvas.
Det lärer väl icke kunna utgöra någon fara eller svårighet för Riksbanken, att fylla denna mindre betydliga brist, isynnerhet som alla Privatbankernas oktrojer icke komma att på en gång uphöra.
Imedlertid säger man det vara farligt, att till Privatbankernas ersättande använda de i R.
Bank deponerade medel, Ja, visserligen kan det hafva sina betänkligheter, Men Utsk. har dock icke fruktat för en upp- och afskrifnings-räknings föreslående, hvarigenom skulle till utlåning få begagnas deponerade medel, hvilka Banken sjelf måste, mot ränta, så att säga uplåna.
Hvad kreditiven beträffar, så lära de blifva obegagnade, ty när man icke uttager medlen, så betalas ingen ränta på dem.
Man säger att Privatbankerna äro nyttiga för näringarne-
Det bar jag icke bestridt.
Tvertom är det derföre jag anser dem böra, genom Filialbanker, ersättas.
Det har yttrats, att Riksbanken skulle behöfva göra en ny sedelutgifning.
Men en sådan komme i alla fall endast att svara mot det kreditiv, som Banken skulle hälla de lånesökande tillhanda.
Det kommer följaktligen icke att öfverstiga det maximum, Banken enl. reghtet eger utgifva.
Man påslår, att om ofördelaktiga omständigheter inträffade, skulle Banken nödgas, i samma mån silfverutvexlingen blefve stark, se till alt utlåningen icke vidare ökades, och följaktligen minska sina låneunderstöd.
Sådant är möjligt.
Men månne det kan, utan äfventyr för Riksbanken, tillåtas, alt
Privatbankerne under tiden fortfara med en lika stor utlåning, som förut, eller möjligtvis, på sätt Frih.
Tersmeden satt i fråga, öka densamma?
Om det skedde, Den 17 Juni f. m.
K3t blefve följden, alt
Privatbankernes sedlar i allmänna rörelsen ersatte Riksbankens, hvilka så mycket mera strömmade in för att mot silfver utvexlas.
Häri ligger faran för Riksbanken, och denna är lika stor, antingen Riksbankens egna sedlar äro utelöpande, eller om de ersättas af Privatbankernes.
Ar det då icke bättra, att man i Riket har ett mynt, som till beloppet bestämmes af R.
St., än att man har flera slag, hvilka af Ständernas föreskrifter icke bero?
Efter hvad jag nu anfört, tror jag det vara klart, att man, för Privatbankernas ersättande genom Filialbanker, icke behöfver uptaga något utländskt lån — hvilket Utsk. anfört såsom skäl till afslag å förevar:de frågas afstyrkande.
Jag slutar med den anmärkn., att om mina gensägelser här måhända äro obehagliga, så får jag underkasta mig det.
Jag har förut varit blottställd för sådant, och likväl sett att mina aningar olyckligtvis hafva inträffat.
För 6 år sedan vågade jag motsätta mig det äfventyrliga företaget om jernvägarne.
Mina invändningar väckte då ett sådant missnöje, att man derföre grälade på mig en hel afton.
Efter dessa års förlopp är nu bolaget nära nog bankrutt.
På samma sätt kan det gä med Privatbankerna.
Afven jag har den äran att vara Full mäktig uti R.
Bank, och jag anser också för min skyldighet att uprätthålla honom, men jag vill icke, i likhet med den siste värde talaren, att Privatbankerna derföre skola uphöra, i fall de önska fortfara, ty följden af deras indragning och lånerörelsens öfvertagande af Riksbanken blefve — såsom Hr von Hartmansdorff erkänt — att Bankens medel icke skulle räcka till.
Det skulle fattas 3,000,000 R:dr, och om
Banken för ersättande till en del af dessa 3,000,000 R:dr förökade sin sedelstock, till det enl.
Bankoreglem:tet högsta möjliga belopp, så blefve tryckningen på Bankens metalliska kassa för stor, och Banken komme således vid inträffande kriser att sväfva uti stor fara, hvilket jag icke anser vara ett sätt att uprätthålla honom.
Jag hyser deremot den öfvertygelse, alt Privatbankerne skydda Riksbankens metalliska kassa.
Vid svåra konjunkturer, då Bankens silfver strömmar ut ur landet, upstår svårighet att erhålla Bankens sedlar och beloppet af Riksmyntet förminskas, och då Privatbankerne ej eller kunna bibehålla sin metalliska kassa oförändrad, så måste de förminska antalet af sina utelöpande sedlar.
Den på Riksbankens metalliska kassa upkomna tryckning blir härigenom mindre, hvaremot, om endast Riksmynt blefve utelöpande till det belopp, som motsvarar Privatbankernes, så skulle tryckningen naturligtvis blifva så mycket större.
Jag anser således, att Privatbankerne vid missgynnande konjunkturer äro, om jag så får uttrycka mig, förposter för R.
St:rs Bank, hvarföre jag också önskar att de måtte bibehållas, isynnerhet, som de hafva visat sig för landet nyttige.
I motsats emol Hr von Hartmansdorff, får jag föreslå, alt R St. hos K. M. i underd:het anhålla, att, derest vid nuvande oktroj tiders slut, dylika Banker skulle vilja fortfara; K.
M. behagade meddela dem förlängda oktrojer.
23a Den 17 Juni f. m.
En ledamot af R.
St:rs „ Banks styrelse, Hr von Hartmansdorff, har på Prof. Agardhs motion grundat sitt påstående om Privatbankernes uphörande för framtiden, och Bankens förmåga, alt genom Filialbanker ersätta Privatbankerne.
Då han försl framstälde detta sitt instämmande med Prof.
Agardh, trodde jag att lian skulle göra det i allmänhet, och icke i det serskilda skäl, som i reservationen blifvit framstäldt, att Riksbankens ersättande af Privatbankerue skulle åstadkommas genom användande af de deponerade medlen.
Del är uppenbart att sättet att begagna de i Banken innestående depositionsmedlen är det som, nära nog, minst af allt bör komma i fråga.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att Utsk- har tillstyrkt införandet i Banken af upp- och afskrifnings-räkning, och att derigenom till en viss del dessa medel gjordes rörliga.
Det är visserligen sanni, men Utsk. har icke föreslagit, att de skola under 10 ärs tid ulleranas till förlag åt Banker, ulan att de skola i män af insatsernas storlek användas till utlåning och kreditiver på kortare tider åt enskilde personer, samt åt Handels- och Närings-diskonterna på 3 å 4 månader, hvarigenom de när som helst kunna återfås.
Till en sådan utlåning kunna depositions-medleu begagnas, men icke till förlag åt Filialbanker, som oktrojeras på 10 ärs lid.
Om det skulle inträffa, ali de som deponerat penningar, ville hafva tillbaka större eller mindre del deraf, skulle följden blifva att Banken, för att kunna återbetala dessa penningar, antingen må-, ste göra en ny sedel utgifning, eller också fordra medlen tillbaka af Filialbankerne, hvilka derigenom komma i en ganska bekym mersam ställning.
Derjemte har Hr von Hartmansdorff påstått, att lians förordande af Filialbankernes inrättande, i st. f. Privatbankerne, icke utgjorde någon theori, då de förre länge nog existerat, för att bevisa sin förmåga att kunna ersätta de sednare.
Jag tror icke att så är förhållandet, emedan det knappast är 2 år sedan en Filialbank inrättades, och det under sädane förhållanden, som för dessa Bankers upkomst voro högst fördelaktiga, emedan hela den summa, som blifvit föreslagen åt Privatbankerne, skulle af dem få såsom kreditiv begagnas, och följaktligen skulle de komma att röra sig med mycken större frihet, än hvad som framdeles blir fallet.
Min öfvertygelse är, att det kommer att visa sig, att de knappast nog kunna bestå, och då skola vi ihågkomma att, om det var möjligt att på några få ställen inrätta Filialbanker, derutaf vinsten var mycket liten, men risken ganska stor, så blir det ett helt annat förhållande, då de skola ersätta de uphörda Privatbankerne.
,4r det tänkbart, alt raan kan förmå personer, alt för bildande af Filialbanker emot en ringa vinst tillsläppa betydliga säkerheter, ingå i solidarisk ansvarighet, att utsätta sig för de opinionskastningar, som i tidernas längd hos R.
St. kunna göra sig gällande, ja möjligtvis förlora de fördelar, som dem en gång blifvit beviljade, samt icke ega den sjelfständighet, Privatbankerna nu innehafva, och hvilken utgör ett vilkor, för alt de skola kunna använda sin rörelse till nytta för landet.
Derjemte är det omöjligt, synnerligast i vårt land, alt in - Den 17 Juni f. m. 233 rätta Banker, hvilka icke på ett eller annat salt ega rättighet att utgifva sedlar, så vida nian icke vill inskränka Bankernas verksamhet derhän, att endast befatta sig med ullåning på namn eller vanlig diskontrörelse.
De Filialbanker, som blifvit inrättade, hafva, jag medger det, fått en slags sedelutgifningsrätt, och de röra sig med assignationer af stor valör på Riksbanken.
Men det är också nödvändigt, att på ett eller annat sätt ega en sådan sedelutgifningsrätt.
Den, Privatbankerna medgifna, sedelutgifningsrätt kan, jag medgifver det, så långt utsträckas, alt derigenom fara upstår för Riksbanken, men delta missförhållande kan på flerfaldigt sätt förekomraas.
Man kan antingen begränsa sedelutgifningsrätten inom ett visst belopp, hvaröfver hon icke får utsträckas, eller ock kan man i sjelfva lagen nedlägga sådane bestämmelser, alt densamma så regleras, alt icke någon fara för Banken kan upstå.
Jag tror, att när man en gång låtil enskilda Banker upkomma, och få den utsträckning, som de f. n. ega, och dä de alltid — hvilket icke kan bestridas — utöfvat en välgörande verksamhet på industriens utveckling och lif, så synes mig att man icke nu, då industrien går allt kraftigare och kraftigare framåt och häller på att blomma, för att i framtiden utveckla den skönaste frukt, det synes mig, säger jag, alt man icke nu borde tillstoppa eller låta utsina dessa källor lill allmän nytta och välmåga.
Jag vet all Hr von Hartmansdorff har för regel, alt söka inskränka den fria verksamheten inom landet, vare sig i en eller annan riktning, men jag tror, att detta hans system är i högsta grad felaktigt.
Man bör låta den enskilde sträfva åt alla riktningar, och gifva honom den största möjliga frihet, all sjelf samla kapitaler.
Man bör icke åt detta håll längre utsträcka Riksbankens verksamhet, än som hittills egt rum.
Detta ulgör för mig det hufvudsakligaste skälet att påyrka, att
Banken icke befattar sig med inrättandet af Filialbanker, för alt dermed ersätla Privatbanker.
Dessutom tror jag att Utsk. har ganska försigtigt och riktigt föifarit, då det föreslagit, att de nu inrättade
Filialbankerne mätte erhålla en längre tids verksamhet, innan man vågar gifva ett bestämdt företräde åt den ena eller andra af dessa inrättningar.
Om del i en framlid visar sig, att de arbeta, landet lill allmän nytta, ali de fullkomligt ersätta Piivatbankerne, samt att de fel, hvilka man förebrår dessa sednare, icke kunna afhjelpas, må man då lemna dem ett afgjordt företräde framför Privatbankerne.
Om man vill åstadkomma det af Hr von Hartmansdorff1 förordade förslag, erfordras dertill en väsendtlig förändring i många afseenden inom Riksbanken, hvarjemte torde behöfvas en betydlig direkt sedelutgifning, hvilken visserligen kan åstadkommas, men då bör ske under de strängaste kontroller, och icke på ett godtyckligt säll, emedan det är denna som förut störtat Banken, och förstört de realisationer, som flere gånger hos oss verkställts, emedan man godtyckligt dekreterat, att Bankens sedelrörelse skulle förökas.
Till stor del förekommen af den si ste värde talaren, skall jag yttra mig ganska kort.
Jag kunde icke underlåta alt anmäla mig, dä en talare yttrade, alt den olyckliga 234 Den 17 Juni f m. utgång, som enl. hans tanka inträffat med jernvägarne, äfven kunde hända Privatbankerne, hvilka dock, oaktadt hans förutsägelse en ganska lång lid' fortfarit och, såsom jag tror de fleste medgifva, gått lyckligt både för dem sjelfve, ja kanske alltför lyckligt, emedan mängden afundats dem, och äfven för fäderneslandet.
Vi hafva O ' nemi. sett, alldeles i motsats mot denne talare, alt det varit serdeles välgörande för landet, att under de tider, då blist på kapitaler förefanns, Privatbankerne kunnat upstätt och utvecklat sin lånerörelse, vi hafva troll, att om också dessa Banker medfört för Riksbanken någon våda, hvilken visat sig ej hafva haft några svåra följder, de dock på det hela gagnat fäderneslandet, ty de hafva åstadkommit inrättandet af många fabriker, de hafva lemnat åt enskilda personer, som hos dem haft kreditiver, tillfälle till uptagande af diskont och andra lån, de kunna pä detta sätt icke blott fördubbla, utan äfven mångfaldiga den sedelstock, som de hafva från Banken, och som så länge den ligger i Bankens hvalf, åtminstone icke kan trycka på silfverfonden.
Jag tror att Privatbankerne hade varit mera välgörande, om de blifvit mera understödde, jag vill icke säga af Riksbanken, ty det är bäst att de lita på sin egen kraft, utan af allmänna opinionen, och om de utomlands hade förskaffat sig stora kreditiver, så hade icke Riket varit så skuldsatt, som det blifvit genom hypotheksföreningarne.
Jag hyser derföre den tanken, att om Bankerna upfyllt sin skyldighet, att under de svåra penningeliderna afhjelpa orternes behof, hade det nuvar:de skyldsätt - ningssystemet icke gjort sig gällande, och hvarigenom den Svenska jorden på sitt sätt kommit i Judarnes händer.
Associations-andan är det som gjort, att allmänna företag utomlands gått framåt, och den har genom de lyckliga resultater Privatbankerna hos oss frambringat, icke heller blifvit hos oss alldeles förqväfd.
Att det omnämnde jernvägsföretaget misslyckats, kommer sig derutaf, att det var mindre väl beräknadt, och på ett förhastande sätt tillkommit.
Vi hafva ju exempel uppå, att sådane företag utförts till allmän belåtenhet, vi hafva t. ex. i Vermland, en genom enskilde personers sammanskott åstadkommen jernväg, som bär sig bra.
Jag beklagar, att en så tryckande grundsats här blifvit åberopad, såsom skäl, för att försöka ytterligare förtrycka dessa Privatbanker, som gått lyckligt, och derigenom bevisat, att det som grundar sig på egen kraft, och en riktig och sann beräkning, kan gå framåt, äfven i vårt land.
Gyldenstolpe, uti del af honom föreslagna direkta beslut, i st. f. det af Utsk. föreslagna indirekta, emedan jag anser, att man icke bör borttaga dessa Privatbanker, som, på sätt jag ådagalagdt, visat sig vara allmän-nyttiga, förr än man gjort sig fullkomligt förvissad derom, att de i stället uprättade Filialbankerna kunna ersätta dem.
Vid denna Riksdag hafva åtgärder blifvit vidtagna i afseende å Lagstiftningen för bränvinsbränning, — kanske rikliga, jag vill ej bestrida det, men möjligen ock föranledande till stor skada för jordbruket, landets moder - Den 17 Juni f. ni. 235 näring, sami lill prisfall å landtegendomar.
Skulle man nu (atla det beslut, att Privalbankerne må om några år uphöra, så blefve derigenom en ytterligare skada tillfogad jordbruket, samt egendomarnes värde otvifvelaktig! ännu mera nedsatt.
Tersmeden tydligt ådagalagt, att Filialbankerna ingalunda skola kunna ersätta Privatbankerna, anser jag mig icke böra uplaga R. o. Ad:s lid med några ytterligare skäl i delta hänseende, utan vill jag inskränka mig till att förena mig så väl med honom, som med Gr.
Gyldenstolpe, • hvilken föreslagit, att man mätte uttrycka den önskan, det K.
M. täcktes tillåta att Privatbankenie, efter nuvar:de oktrojtiders lilländalöpande, finge fortfara.
Här har af en värd talare blifvit anfördt, ali Privalbankerne icke uphöra vid samma tid — och deruti har han rätt — men skillnaden i afseende å tiden är obetydlig, emedan några få Banker uphöra mot slutet af år 1856, och de flesta i medlet af år 1857.
Nu är det Privatbankernas ovilkorliga skyldighet, att 18 månader före den tid, dä de skola uphöra med sin oktroj, alt tillkännagifva, om de vilja fortgå med rörelsen, och på den grund söka förlängd oktroj, eller ock uphöra med densamma.
Och detta lillkännagifvande inträffar för alla Privatbanker, innan R.
St. pä nytt sammanträda lill lagtima Riksdag. R.
Sl. böra derföre, och redan vid denna Riksdag vara betänkte, huru dessa Privatbanker skola ersättas, vare af orsak, att de sjelfva uphöra vid oklroj-lidens slut, eller genom en af R.
St. föreslagen, och af Konungen godkänd förordn., deruti bestämmes, att Privatbanker för framtiden icke vidare få existera.
Man har sagt, att det finnes 2:iie sätt, att ersätta uphörd Privatbanks rörelse, antingen genom inrättande af Afdeln:s-kout, i likhet med dem som finnas uti Götheborg, Malmö och Wisby, eller ock genom de s. k.
Filialbankerne.
Del förra, eller Afdeln:s-kont., har många skäl, som deremot tala, och som redan blifvit anförde.
Och hvad de sednare, eller Filialbankerne angå, så hafva dessa så kort tid varit i verksamhet, att man deraf icke kan draga något bestämdt resultat för framtiden.
Men lålom oss för ett ögonblick antaga, att Filialbankerne upfylla allt, hvad som förloras genom Privatbankernas uphörande — så frågas — hvarifrån skola dessa Filialbanker, i de orter, der uphörd Privatbank skall ersättas, erhålla nödiga grtindfonds-handlingar?
emedan kändt är, att de flesta egendomar äro fästade, dels uti Hypoteks-föreningarne, dels ock uti Privalbankerne, såsom säkerheter, ifrån hvilka Banker de ej lös gifvas, förr än efter oktroj-tidens slut, och sedan preskriplions-tiden lilländagåti.
Vidare må anföras, att Privatbank, sorn måste uphöra med sin rörelse, i god lid börjar med indragningen af sina fordringar, och olägenheterne deraf äro för allmänheten mångfaldiga.
Det är derföre högst nödvändigt alt, innan R.
St. besluta indragning af Pri vatbankerne, Sländerne må med full säkerhet veta, hvad som kan sättas i stället, på det den stora allmänheten, genom ett förhasladt 236 Den 17 Ju^ni f. m. beslut, ej må vidkännas förluster, dem Ständerna icke kunna afhjelpa eller ersätta.
Man har äfven anmärkt, att Privatbankerne kunna göra bankrutt och derigenom försätta landet i stora bekymmer.
Sanningen häraf kan icke förnekas, och bevisen derpå ligga i sjelfva Riksbankens förhandlingar, som gjort rätt mångå realisationer, d. v. s. bankrutter, och derigenom ej litet bedragit allmänheten.
Men med den dubbla säkerhet, som förefinnes hos Privatbankerne, hvartill kommer den solidariska ansvarigheten, kan ingen förlora på en Privatbank, emedau tillgäng för så väl kapital som ränta, förefinnes.
Och må jag såsom bevis huru Privatbankerne äro ömtåliga, att kunna upfylla alla sina förbindelser, anföra — att efter den betydliga stöld, som nyligen träffade en Privatbank, bolaget genast var betänkt, att göra tillskott af 20 till 25 proc., såsom fullt svarande mot den summa, som hlef stulen.
Men sällsamma, lyckliga händelser gjorde, alt det stulna, med undantag af några tusende R:dr, återficks, hvarigenom frågan om tillskott, också förföll.
Jag undrar hur Sländerne förhållit sig, om en dylik stöld träffat Riksbanken, hvarigenom \ eller ^ af dess tillgångar galt förlorade.
Säkert är, att Ständerne sjelfva icke lillskjulit full ersättning af det förlorade, och icke heller trott sig våga en utskrifning härtill hos Svenska folket, utan gripit lill det vanliga medlet, en ytterligare realisation, en ny bankrutt.
Må det förlåtas mig, om jag hyser den öfvertygelse, ali Privatbankerne äro fullt ut så säkra, som Riksbanken, och att man icke genom biafsigter må verka till deras uplösning.
Jag tillstyrker bifall till Utsk:s Betänk.
Hr Montgommery, Rob. Nils Germund:
Jemte det jag instämmer uti hvad Hr Mannerskantz vltrat om fördelen af att enskilde få genom associationer släppa ut sina kapitaler i allmänna rörelser, tillstyrker jag bifall till BankoUtsk:s hemställan i denna punkt.
Jag vill blott tillägga några ord, i afseende på hvad Riksbanken lärt af Privatbankerne och tvertom.
I det sednare afseende! tror jag att Privatbankerne lärt ganska litet af Riksbanken, hvilken deremot hemtat mycket från de förra, t. ex. kreditiv-lånerörelsen, peli, om del nu under öfverläggning varande BankoUtskis betänk. antages, depositions-lånerörelsen, hvarjemte åtskilligt annat torde ännu återstå för densamma att inhemta såsom en hastigare expedition, m. m.
Det torde äfven löna mödan att taga i betraktande, att ganska mycken kunskap om Bankväsendet, blifvit genom Privatbankerne inom landsorterne spridd, som icke blott genom böcker utan genom praktik måste inhemtas.
Då jag icke kunnat finna, alt dessa Banker hafva åstadkommit någon skada, men väl mycken nytta, får jag således tillstyrka deras fortfarande.
Jemte denna diskussion har upstått en annan, som jag icke kan finna, på hvad sätt den hörer bil.
En värd talare tyckes hafva beslutat, alt så ofta som möjligt, såsom ett ”ceterum censeo”, uttala en förkastelsedom om jernvägarne.
Han talade om dem, när Ståndet öfverlade om Bankovinsten, och vid flere andra tillfällen, har han kommit tillbaka till desamma.
Afven i dag har han vid - Den 17 Juni f. m. 237 rört detta ämne och i höjden af sin förtjusning har han förklarat att Köping-Hult jernvägsholaget vore bankrutt.
DeD värde ledamoten misstager sig, ty hvad han förklarar vara en verklighet är icke annat an en spådom, och såsom sådan må den gälla för hvad den kan.
Afven jag vill då framställa en spådom, och det är, att del stundar en tid, då Sverige kommer att ega jernvägar i mycket större utsträckning än den nu itrågavar:de lilla Köping-Hult-jernvägen.
För min del är jag öfvertygad att denna förutsägelse är lika god om icke bättre än den som den värde ledamoten framlagt.
För alt nu från denna utflygt återkomma lill ämnet, så inskränker jag mig till att på de skäl, som flere föreg:de talare ut vecklat, yrka bifall lill denna punkt.
Jag har endast begärt ordet för alt rätta det misstag
Hr von Hartmansdorff vid besvarandet af mitt sisla anförande begått, då han påstått, alt jag upgifvit
Privatbankernes utelöpande sedelstock hafva upgålt tdl 14 milhr R:dr.
Jag sade att
Privatbankernas utestående förslräckningar af en eller annan beskaffenhet utgjorde tillsammans 14 milhr R:dr, och det är dessa som Filialbankerna skola ersätta och alldeles icke sedelstocken.
Om Hr von Hartmansdorff behagar i Tidningarne efterse första qvartals-rapporten för detta år ronde Privalbankerne skall han linna den af mig upgifna summan 14 milhr vara riktig.
Vidare har Hr von Hartmansdorff sagt, alt man redan har erfarenhet om de nuvarnle Filialbankernes lämplighet.
Hvad denna erfarenhet beträffar, trodde jag icke att Hr von Hartmansdorff stödde sin på en så kort tid, ty lill R.
Shs Bank hafva icke inkommit Revisionsberättelser från mer än 3:ne af dessa banker.
Den ena af dessa berättelser från Gefle bank omfattar 8 månader, den andra från Christianstad 6 månader och den 3:dje från Mariestad en ännu kortare tiderymd Jag hemställer till Eder Mine
Hrr hvad erfarenhet man kan hafva af en bank-rörelse, som blott räckt några månader.
Det har gått såsom jag befarade, nemi. att mitt yrkande ej skulle af någon understödjas.
Jag skall således inskränka mig blott till några anmärkmrs besvarande, hvilka ej böra lemnäs utan genmäle.
Man har påstått mig åsyfta den enskilda verksamhetens öfverdrifna begränsning och hällande inom stränga band.
Det är icke min afsigt.
Jag vill lemna den enskilda verksamhet så stor frihet, sora är möjlig, utan att andras eller Statens säkerhet derigenom äfventyras.
Om Sverige icke hade ett sedelmynt, sora grundade sig på Riksbankens silfver, utan verkligen egde klingande mynt i omlopp, så skulle, om en olycka inträffade med Privatbankerna, ingen fara derigenom upstå för Riket i allmänhet: ty man hade ett bytesmedel oberoende af bankosedlarne.
Det skulle då vara mindre vådligt om Banken gjorde cession.
Då vore det äfven för det stora hela mindre vigtigt, antingen Privatbankerna stöde på hufvudet eller fotterna; ty deras fall skulle blott undergräfva vissa medborgare, men icke rubba allas säkerhet om deras penningars värde.
238 Den 1?