Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Delta är alldeles mot min princip: jag begär ingen nedsättning, endast en större latitud för dem som skola tillämpa bevilln.förordn.
Jag begär blott, att taxeringscomiteerna skola utföra den princip, som Bevilln.
Utsk. nedlagt i sitt betänk.; och hurudan är den?
Läs nu 33, §, der det heter: ”Då af fastigheter, efter deras värde, samt af handel, näring och rörelse, efter inkomsten, bevillning utgår”, etc. 73 §, mot hvilken min motion är riktad, börjar pä samma sätt; men huru slutar den?
Jo, med att sätta en bestämd gräns, hvarunder comiteen icke får gå.
Det är denna inskränkning, som jag bestrider.
Vidare förefaller i Utsk:s utlåt., att ifrågavar. förändring sannolikt skulle föranleda en sådan nedsättning uti bruksuppskaltningen, att en motsvarande förhöjning i taxeringsvärdet 54 Den 4 December f. ra. af andra fastigheter och näringar ej kunde undvikas.
En värd talare har anfört, huru svårt det varit, att fästa afseende på dessa motioner, just emedan man kände den betänkliga ställning, hvaruti jordbruket sig befann, och då ännu statsbristssumman icke var gifven, fruktade man att lättnaden, som bereddes den ena näringen, skulle falla desto tyngre pä. de öfrige.
Frågas då: huru tungt skulle den falla pä de andra näringarne, i händelse bevillu.- författn. lämpades efter min motion?
Lätom oss se.
Jag supponerar ett bruk, som äger 1,000 Sk?? smide; jag antager, att hammarskaltspriset vore 13 r:dr 24 sk.; t deraf utgör 1 j r:dr, eller det lägsta hvartill taxeringscomiteen får nedsätta bevillningen.
Om taxeringscomiteen håller ett högre värde, det rörer ju icke denna principfråga.
Jag vill utvidga minimigränsen och då beliöfver jag icke resonnera öfver huru taxeringscomiteen förhåller sig vid tillämpningen af ett högre värde, då den icke rubbat maximum.
Det är således frågan om hvad det skulle verka på taxcringscomileen, om den finge rättighet att kunna hälla sig vid -j‘ff i st. för Det bruk, som beskattas till }(, skall betala r:dr på hvarje Sk??, således för 1,000 Sk?? 1,500 r:dr, och dä denna summa efter 5 proc. reduceras till ett capital, så blir följaktligen detta bruks capitalv;irde 30,000 r:dr.
Nu utgår 2 r:dr för tusende, således är sjelfva bevilln.summan 60 r;dr.
Vi hafva talat om bruk med 1,000 Sk?? årligt smide; supponera att Sverige hade 600 sådane bruk, så vore det 600,000 Sk??.
För att se effeclen af det hela, så skall jag multiplicera de 600 med 60.
Det är i denna stund det lägsta, hvartill en taxeringscomite' äger att nedsätta denna inkomst.
Om man alltså utvidgar taxeringscom i teens makt att i st. f. I nedsätta till -,‘g, då har man gjort möjligt att denna skatt kunde förminskas lill halfparten af hvad den nu kunde minst vara.
Nu är beloppet 36,000 r:dr i sitt minsta, det är således endast 18,000 r:dr i fråga, till följd af min motion, men icke efter Ilr Geijers; ty dessa motioner skilja sig åt pä det sätt, att min icke rubbar egentligen sjelfva inkomstkällan, utan sätter endast vederbörande taxeringseomiteer i ständ att så förfara, alt vid tillämpningen af 73 § i bevilln.förordn. dess egen princip må blifva en sanning.
Dessa 18,000 ndr de skulle möjligen kunna gå förlorade.
När man nu icke rubbar maximum och man vet att taxeringseomiteer ne kunna besluta uppsättning till j, J., då hafva ju taxeringscomitéerne i sitt våld att taga tillbaka dessa 18,000 r:dr ett kommande år.
Hvad båtman då förlorat?
Min motion innebär således, att taxeringsenmiteerne skulle fä en utvidgad makt, ett utvidgadt område för bevilln.förfaltms tillämpning och derjemte sättas i tillfälle att göra rättvisa åt näringarne.
Till följd af hvad jag haft äran föreslå, skulle följande beslut uppkomma: vid 73 § pag. 53, skulle orden J utbytas mot samt vid 74 § g utbytas mot 2'ö.
Det är ytterst bekymmersamt, att af de jernverksägare, som yttrat sig i det ämne, som utgör föremål för I\. o. Ad:s öfverläggning, höra uppdragas de sorgliga målningarne öfver denna närings tillstånd, samt behof af ned - Den i December f. m. 55 sållning i bevillniugen; men ännu mera nedslående blir det om man fia nisl äller den enkla fråga, hvilken näringsgren inom milt fädernesland är det som ej lider af betryck och förlägenhet?
Frågar man slöjde- oell näringsidkaren om dess ställning, så mötes man af klagan öfver ingen afsättning, trög omsättning och osåld tillverkning.
Frågar man jordbrukaren om dess ulsigter för framlida bergning, svarar han med en sorgsen blick, som nogsamt uttrycker, all bans produetion står honom i högt lillverkningspris, dä han icke destomindre, för penningebehof och omsorgen att i det längsta göra hvar man rätt, nödgas afyttra sin vara för nedsatt pris; hvart man vänder sig är förlägenheten bestämd och svårigheten alt berga sig constaterad.
Om jag skulle från denna premiss närmare granska jernverksägarens ställning, vill det visa sig för mig, att han, ehuru med nedtryckt pris ä sin tillverkning, likväl har mera i behåll, efter det _fall skogens alster, tackjernet och. jordbruket fått vidkännas.
Ägare af skog se sig i denna stund nödsakade att lill bruken lemna sin vara lill ett pris, som ej lemnar den torftigaste bergning, dä priset derå är nedsatt lill J mot hvad det var för 2 är sedan.
Tackjernstillverkaren, som under en gyldene lid kunde emot skäligt pris afyttra sin vara och hälla skogsvärdet uppe, mäste i denna stund se den tungt tillverkade varan nedtryckt under | af hvad den var för 2 är sedan.
Jordbrukaren, som arbetar med lika höga arbetslöner och under samma skatter, kan af sin med svett och möda bedrifna handtering icke hemia större belöning, än att skalla sig lycklig om han bar vatten och bröd öfrigt, sä framt han med bokslut utreder sin handtering.
Beräknar man resultalerne af hvad jag haft äran anföra, skall det befinnas, hvad af ingen med ringaste rättvisa kan nekas, alt ingen af uäringarne njuta lön för sina ansträngningar.
Men också skall det lätt synas, att skogsägarens ringa belöning för sin egendom och arbete, masugnsägarens knappa behållning och jordhrnksidkarens svältcur, alla tillsammans bidraga alt göra jernverksägarens belägenhet bättre än deras, som förse honom med sina behof.
Vi känna med obestridlig visshet, all när de 2:ne rudimaterierna kol och tackjern fäs för skäliga pris, så lemnar jernhandleringen lön för arbetet; vi känna, att när jordbruket mäste lemna säden för lågt pris, så uppkommer icke den förlust pä smideslön, som genom smedens skuldsättning och landlbondens förlag ofia i brnksboken upptaga en betydlig del af behållningen.
Sammanlägger jag nu dessa omständigheter, vill det visa sig för mig, som jernverksägaren icke skulle stå på den klena punkt, alt nedsättning af dess bevillning skulle, förent med rättvisa, böra i fråga— gakomma.
Jcrnverken hafva dessutom under loppet af sislförtlutne riksdagar och äfven deremellan njutit icke obetydlig lindring, den jag ingalunda afundas dem, men som likväl, när Statens tarfvor äro stora, botar alt hvälfva på andra grenar af rörelsen tyngden att genom directa eller indirecta laxationer fylla hvad som genom concessioner ät jcrnverken kommer att visa brist.
Kunde man lindra alla, o! jag skulle med gladt sinne rösta för nedsättning för dem alla, men nu kan jag ej med min röst biträda ifra - 50 Den 4 December f m. gavar. förhandling lill jcrnhandteringens förmån, utan måste bestrida alt den ena näringen vinner på den andras bekostnad.
Såsom bevis för jcrnverkens hårda taxering, bar af en talare blifvit uppgifvet hvad bergverken taxera oell deri ulan frånskiljande blifvit intaget alun och koppar.
Jag skulle önskat, att den egentliga jcrnverkens taxation varit utmärkt, för alt kunna bedomina hvad som utan förblandning verkligen tillhörer den sistnämnde.
— Ilär liar blifvit sagdt, alt hemmansköp slå vida högre än i förhållandet med köpeskilling för bruk.
Jag fäster talarens uppmärksamhet på alla de motiv, som leda till en mindre hemmansdels köpvärde, hvilket många gånger kan bringas till ett öfvervälde, utan alt bevisa något i det bela.
Hvad angar bevillningens belopp i en uppgifven fabriksstad, t villar jag lika med en annan talare, sorn förut yttrat sig, alt den uppgifne bevillningen är sä låg.
En värd talare bar upprepat, att lian icke vill hafva någon nedsättning i brukens bevillning, men väl skaffa taxeringscomiléen en större latitud, för att med mera rättvisa komma till den rälla punkt, der taxeringen bör stanna.
Jag -frågar honom på samvete om saken icke blir den samma som nedsättning, oell alt den nu begärda -,‘ff kommer att mera tillämpas än , J.
När alla uäringarne behöfva lindring, men ingen kan fä nedsättning, i följd af Statens redan kända behof, vädjar jag till H.
Ståndets rättskänsla om det blir skäligt alt gifva nedsättning ät en, och röstar till följd deraf för bifall lill Ulskrs tillstyrkan.
Till hvad Hr von Schantz anfört och hvilket utgör en bestämd och sann lalla af förhållandet näringarne emellan, anhåller jag att få lägga några ord.
Jag vet mig i min ungdom hafva sålt säd till Dannemora bergslagen och fått ett Sk# jern i utbyte mot en tunna råg.
Hvar finnes nu det ställe, der man får ett Sk# jern för en l:a råg?
Af samtlige våra näringar finnes ingen, som af samhället åtnjutit så många tillskott och förläningar, som jernhandteringen.
Kronans skogar och domainer hafva blifvit delade emellan jernbruken, och nu tillböra de dem äfven till största delen såsom skatteköpta för en lumpen penning.
Dessa bruk klaga nu, att ett minimum finnes, hvarunder en (axeringscomile icke får nedsätta deras beskattning.
Den här begärda nedsällningen började både med afseende å såväl maximum som minimum; det yrkade den ene motionären; den andre påstår nedsättning endast i minimum, men bibehåller maximum och således äfven möjligheten för taxeringscomiléen alt komma dit.
I så måtto är den sednare motionen, eller Hr Lagerhjelms bättre än den förra, eller Hr Geijers, men den är åter sämre än den sistnämndes deruti, att om minimum en gång väl är borta, så kommer man ännu lägre ner i beskattningen, och möjligen till ett minimum, som man ej har någon rätt att begära.
Jag kan för min del ej annat än helt och hållet instämma i Utsk:s afstyrkande af begge molionerne och tror, att vi för jernhandteringen gjort nog i uedsättningsväg, för att icke förstöra den sam - Den i December f. m. 57 samma.
Det later tilläfventyrs något paradoxt, men det torde dock ligga en djup sanning deruti, alt om man försöker att nedsätta denna näringsgrens skaller till intet, så förstörer man näringen i. st. f. att uppmuntra densamma.
Utaf en värd talares yttrande skulle möjligen de af li. o. Ad:s medlemmar, som icke gjort sig besvär att genomläsa reservationerne lill Utsk:s betänk., kunna draga den slutsats, att Utsk. å sin sida försummat uppställa en calcul, ungefärligen i motsvarighet med den som den värde talaren har uppställt.
Jag torde då få fästa uppmärksamheten derå, alt en af Utsk:s ledamöter af BorgareSt. har, som grund för sitt yrkande, att minimibeloppet skulle nedsättas lill 1's, i sin reservation uppställt en calcul af ungefär enahanda riktning som den, hvilken den värde talaren framställt, hvaraf synes, att då denna calcul varit föremål för Utsk:s granskning, Utsk. icke försummat att uppgöra en sådan, för att äfven derigenom leda sig till någon grund för sina åsigter.
Jag vill derföre icke säga, alt den calcul, sorn uppgjorts i Utsk., varit lika med den i reservationen, men deraf följer likväl, att Utsk. icke förbisett en dylik.
Jag hade visserligen icke ämnat alt orda mera i delta ämne, och ber nu blott få upptaga tilt besvarande ett af de skäl sorn blifvit nämnt; ty om man skulle hafva förbisett detta skäl, skulle det visserligen hafva utgjort en hög grad af försumlighet å Utsk:s sida.
Den värde ledamoten har nemi. förmenat, att bruken icke erhållit någon lindring, derigenom att priset å hammarskatten blifvit nedsatt, emedan denna nedsättning skett i förhållande med de gångbara prisen, som fallit, och detsamma inträffat med jordbruket.
Detta skäl talar mera mot den värde talarens åsigt än för densamma, ty om spanmålen faller i pris aldrig så mycket, så får landtegendomarne dock det ena året betala lika stor permille-afgift, som under det andra, och för jordbrukaren återstår då icke annat, än det sorn i dylika läll äfven återstår Jör bruksägaren, nemi. alt trösta sig med hoppet, att ett kommande års afkastning blir större och att han möjligen då kan genom en större inkomst godtgöra den skatt, som föreg:de året föll sig alltför tryckande.
Hr af Ilarmens:
Man har betviflat riktigheten af de uppgifter jag lemnat: det är möjligt alt de kunna vara till någon del bristfälliga, men sådane de äro, anhåller jag emedlertid att de må få intagas i 11. o. Ad:s protocoll, på det alt vederbörande må sättas i tillfälle att lemna de vederläggningar, hvartill de kunna linna sig befogade.
Jagskall dessutom anhålla alt till prot. få lemna en annan uppgift, som jag endast tagit ur minnet, den nemi. alt en fabrikant i Norrköping låtit hallstämpla tillverkningar för ett år till 100,000 r:dr och han befinnes i samma års taxeringslängd beskattad till 1200 r:dr.
En värd ledamot har i synnerhet klandrat, att representationen vågat uppträda mot den s. k. minimi-beskattningen, som nu ålåg brukshandteringen.
Jag skall i afseende derpå nämna, att jag en gång befunnit mig i belägen5 II. 8 58 Den 4 December f. ni. heten af ledamot i taxeringscomité, och i följd af denna minimibcskattning måst lill några och 20,000 ndr uppskatta en brukslägenhet, till hvilken saknades smide och kol, och ej kunde prodocera på långt när så mycket som motsvarade beskattningen.
Jag förenar mig i öfrigt med Hr Lagerhjelm och Frih. Åkerhjelm.
Hr von Troll, Samuel
Jag hade visserligen icke ämnat att yttra mig i detta afseende, men då jag tili min förundran erfarit, att icke blott Bevilln.Utsk:s ordf., utan äfven åtskilige andra ledamöter af Huset, på grund af enl. mitt omdöme temligen skefva åsigter, kunnat hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos. på bifall till Bevilln.Ulsk:s förevar, förslag, har jag ej kunnat underlåta att i anledn. deraf yttra några ord.
Att vidlyftigt ingå i en cliscussion öfver detta ämne, torde vara så mycket öfverflödigare, som saken redan är fullständigt utvecklad af föreg:de talare.
Jag anhåller likväl att fä fästa uppmärksamheten derå, att hav är alldeles icke fråga alt bestämdt nedsätta en skatt för bruksägare.
Desse betala först grundskatt och derefter hammarskatt för det smide, hvartill bruket är berättigadt.
Denna hammarskatt utgår lill oförminskadt belopp antingen smidet minskas eller icke, och derjemte tillkommer i sista rummet bevillning på den vinst, sorn kan anses uppkomma af den egentliga jerntillverkningen.
Här är endast fråga alt så inrätta bevilln.förordn., att den bevillning, som bruksägaren på denna vinst skall erlägga, måtte vara rättvis.
Den gamla bevilln.förordn. föreskrifver, att denna presumtiva vinst icke får beräknas till öfver ^ eller under af försäljningspriset.
Nu är det likväl factiskt bevisadt, att ganska manga bruk smida med ren förlust, åtminstone utan all vinst, dä man tager i betraktande den vinst, som de pä sjelfva fabricalionen skulle hafva.
Således är här endast fråga att ställa så lill, alt beviliningen blir lämpad efter denna vinst.
Det rätta vore således efter min förmening, alt hvarken föreslå något maximum eller minimum, men jag vill ej utsträcka mitt påstående så långt.
Hr Lagerhjelm har blott begärt, att maximum malle fortfarande fastställas till af försäljningspriset, men att minimum deremot skulle nedsättas lill -,'g, och såvida R. o. Ad. täcktes ingå på denna Hr Lagerhjelms framställning, så synes mig att ingen orättvisa kan inträffa.
Man har velat anställa jemförelse mellan jordbruket och jernhandteringen.
Jag skulle tro, alt om man ginge till grunden, skulle man finna, att jordbruket erhållit ganska betydliga lättnader i sina utskylder.
Det är ej längre sedan, än sisth riksdag, som mötespassevolancen ifrån jordbruket öfverflyttades på den allm. beviliningen; på samma säll har sallpetergärden upphört.
Dessutom ber jag alt få fästa uppmärksamheten derpå, alt jernhandteringen är den förnämsta källa, hvarmed vi skola betäcka större delen af vår import, och att denna handtering har att kämpa med svåra conjuncturer.
Den som något så när följt förhållandena med jernhandteringen i främmande länder, känner alltförväl, att det är den stora massa af jern, sora produceras i England, och det låga pris, hvartill detta jern kan försäljas, som är Den 4 December f. m. 50 den egentliga orsaken lill det vanpris, hvarmed vära producenter hafva alt kämpa.
Helt annorlunda är förhållandet med jordbruket.
Jag erkänner visserligen, att, isynnerhet i år, jordbruket haft alt kämpa med många svårigheter; men dessa äro dock öfvergående.
Jordbrukaren kan rikta sin håg åt boskapsskötsel och andra utvägar till förtjenst, och i samma ögonblick han det gör, skall han på fördelaktigt sätt kunna afsätta sin spanmål.
Dessutom, om jernhandteringen i följd af ökad beskattning skulle komma att ligga under, så vore det just jordbruket, som derpå komme alt förlora, emedan då för detsamma ett af de första afsältningstillfällen komme att gå förlorade.
En värd talare har tyckts påstå, altjernhandleringen icke skulle hafva något alt klaga öfver, då man kunde få en t:a säd i utbyte mot 1 SkSf jern.
Jag förmodar, alt detta är ett misstag, möjligen har man kunnat fä eli SkSf tackjern, men ingalunda stångjern för en t:a säd.
Jag slutar med att upprepa, att här är alldeles icke fråga om någon nedsättning i skatt, utan blott att åt taxeringscomiteen lemna en latitud att kunna bestämma den bevillning, som bruksägare böra erlägga i mån af conjuucturer.
Jag yrkar propos. på bifall lill Hr Lagcrhjelms förslag.
Det är för att rätta ett misstag, som jag uppträdt.
Jag får bekänna, att jag ej förstår den calcul, som Utsk. uppställt, men min egen förstår jag.
Misstaget består deruti, att en värd talare anmärkt mot min motion, att den vore sämre än Ilr Geijers, derföre att all begränsning vore borta; tvertom, det är samma minimigräns i båda molionerne, men jag har lemnat maximigränsen orörd, hvilket Hr Geijer icke gjort.
Och det är härom jag velat upplysa, på det att icke något misstag mätte äga rum vid beslutets fattande.
Sedan jag sist hade ordet, har Bevilln.
Ulsk:s ordf. upplyst hvilken beräkningsgrund som följts, för att Utsk. skulle komma till det resultat, rörde förhållande i värde mellan jord- och bruksegendomar, som betänk, innehåller.
Jag ber att få fästa uppmärksamheten derå, att den beräkning, hvarpå denna jemförelse baserar sig, är just den som af mig och flere talare blifvit bestridd, och jag kan ej finna annat, än att det bevisningssätt sorn Utsk. begagnat, är högst besynnerligt.
— En värd talare har sagt, att man borde akta sig att, genom nedsättning i skatterna, förstöra sjelfva näringen.
Jag kan ej neka lill att detta uttryck förefaller mig högst besynnerligt, ty deraf skulle följa, att bästa sättet till näringarnes uppmuntran vore att ålägga dem dryga skatter, och det kan ej annat än förvåna mig, att Presidenten i R.
Kammarcoll. hyser sådana statsekonomiska åsigter.
Den vederläggning, som åstadkommits såväl af ordf. i Bevilln.Utsk. som andre värde ledamöter i anledn. af anmärkmr, framställde emot nämnde Utsk:s nu föredragna betänk.
, är, efter min öfvertygelse, så fullständig och upplysande, att föga eller intet dervid är att tillägga; men jag ber likväl till ytterligare stöd för viglen deraf, alt icke de väckta motionerne varda 60 Den 4 Decemlier f. m, bifallne, alt la fästa uppmärksamheten derå, alt, enl. bevilln.sammandraget för år 1842, hela den laxerade bevilln.summan efter alla de i bevilln. sladgan uppförda I i ilar endast med 200,000 r:dr öfversleg slalsbristsumman. åled de redactionsförändringar och äfven i vissa fall vidtagna förändringar i afseende på grunderne för taxering af fastigheter i städerne och å landet, som dels Utsk. föreslagit och dels äfven af Ständerne blifvit gillade, är det tvifvelsutan att förutse, det en högst betydlig nedsättning i taxeringsvärdet å dessa fastigheter kommer att äga rum.
Skulle nu ett bifall lill dessa motioner följa, är det lätt att inse, att jemväl stångjernsbruken korn me att, i afseende på deras taxeringsvärde, betydligen nedsättas.
Den ene af de två motionärerne har uppgifvit, att taxeringsvärdet å bruken i Nerike uppgår för det närvarande till 3,900,000 r:dr, hvilket jag för jemnhelens skull vill antaga till 4 millioner: skulle nu, på sätt denne motionär föreslagit, minimiberäkningen för inkomsten till capitalisering, nedsättas till 1,g i st. f. -J, så är sannerligen fara värdt, ali dessa 4 millioner taxeringsvärde komme, i följd af den större lalitude, som skulle (emnås åt taxeringsmännen, att nedsättas till 2 millioner r:dr.
Samma förhållande skulle jemväl inträffa i Rikets öfrige län, der stång jernsbruk linnas, oell följden blefve den, att bevillningssnmman komme att i samma mån förminskas.
Det är af stor vigt att fästa uppmärksamhet på ett sådant förhållande, och jag tviflar icke på, att om den minimilariff, sorn nu finnes för taxeringsvärden å stångjerns- och manufacturverkcn, skulle nedsättas lill hälften, sä skulle i samma mån taxeringsvärdet å dessa verk öfverallt komma att förminskas.
För öfrigt får jag förklara, det jag ingalunda kan godkänna de skäl, sorn de värde ledamöter, hvilka klandrat Utsk:s betänk., velat hemta, dels från de ofördelaktiga handelsconjuncturer, hvaraf smidet lider, dels af de framställningar, som gjorts rör:de kostnaderne för stångjernstillverkningen, för så vidt uti dessa kostnader blifvit inbegripna de producter och tjenslbarheter, slångjernstillverkarne sjelfva äga af den jord, som tillhör bruken, emedan i sådant fall det ingalunda blir svårt att komma lill eli resultat, som visar alt bruksrörelsen icke lemnar ringaste behållning.
Skulle man i contant förvandla allt det arbete, som erfordras för att producera t. ex. 1 tunna spanmål, så skulle denna tunna bli sä dyr, alt den till och med aldrig skulle ulan förlust kunna försäljas, hvilket dock icke, åtminstone ej alltid, är förhållandet.
Hvad transportkostnaden beträffar, torde äfven de värde anmärkarne taga i betraktande, att de liesta jordägare icke hafva tillfälle att afsätta sin spanmål vid egendomarne, hvilket deremot ofta inträffar vid stångjernsbruken, utan nödgas transportera densamma ofta 15 lill 20 mil, och att de sålunda lida lika mycket i hänseende till transporlkostnaderne för deras varor, som stångjernslillverkarne för sina.
Man har äfven anfört, att de förmåner, som blifvit stångjernstillverkarne beredde, icke åro, jemförelsevis med dem som jordbrukaren åtnjuter, af den vigt, att de kunna eller böra verka till något afseende på hvad Utsk. här framställt.
Jag ber att få erinra derom, att stängjeriiglillverkarne hafva en Den 4 December f. m. 01 väsendtlig förmån framför jordbrukaren, nemi. det absoluta importförbud, som för allt stångjern är gällande.
Jordbrukaren deremot måste concurrera med ulländningen vid försäljningen af sina alster, ulan undanlag, och den tull för utländsk spanmål som gäller, är sä låg, alt exempel ej saknas, att spanmål importerats frän utrikes ort oell sälls lill lägre pris, än landtbrukaren sjelf kunnat densamma afsätta.
Öfverväga!- man dessa omständigheter, så skall man finna, att det icke står så illa till med jerntillverkaren ; tvertom tror jag, alt hans belägenhet är lika lycklig om ej vida lyckligare än jordbrukarens.
Det är visserligen sant, att jordbrukaren på sednare tider vunnit någon lindring i sina bördor, genom passevolance-afgiflens borttagande och saltpelergärdens upphörande; men huru obetydliga äro icke dessa minskningar, jemförelse med de fördelar, som stångjernstillverkarne erhållit.
Jag för min del tror, att stångjernstillverkarne och jordbrukarne kunna hafva att kämpa med lika svåra conjuncturer för ögonblicket, och måste lida dem under förhoppning om ett öfvergående till bättre förhållanden, och tillstyrker derföre bifall lill Ulsk:s förslag. r> Frill.
Åkerhjelm har förundrat sig öfver mitt yttrande, alt en för stor nedsättning i brukshandteringens skatter skulle vara för denna näring vådlig och skadlig, såsom för densamma förstörande, och derföre trott, det skulle jag anse att en hög beskattning vore för densamma fördelaktig.
Jag recommenderar åt Friherren alt läsa hvad de s. k.
Economisterne i Frankrike, som drefvo en slik sats, yttrat, men jag tillhör ingalunda dem och gillar ej deras lära.