Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
hågor, att jag rysande säger till mig sjelf: tänk, om, när allt kommer omkring, inte Rom finnes!
Men så tröstar jag mig med, att påfven ju bor i Rom.
Om blott icke på / vens existens också är humbug!
Eftersom jag talte om påfven, kan jag ju nämna hvad ag tror han skulle säga, om han visste allt detta.
Kunde han vårt tungomål och hölle sig med Dagens Nyheter, så släppte han aldrig in Strindberg i Rom.
Han stälde ut sitt folk.
vid hvarenda stadsport, gåfve dem stränga order att, så fort Strindberg nalkades stadsmuren, genast mota af honom, såsom man fordom motade af Tarquinius Superbus.
Komme han in, vore det slut med staden.
Ingen enda resande skulle sedan taga in der, betala entré till - platser, som ej ha något sevärdt.
Hvarenda osteria (krog) finge stängås, då ingen främling mer ville sörpla sig det sura vinet, som italienarne sjelfva förakta.
Inga inkomster mer!
Påfvens ställning blefve totalt ohållbar.
Men, kan man med skäl fråga, hur kommer det sig, att denna humbug så länge kunnat lefva, att våra konstnärer, reseskildrare och poemförfattare ända hittills ostraf-fadt kunnat draga den resande, seendé och läsande allmänheten vid näsan?
Ännu har Strindberg ingenting nämt om detta grannlaga ämne.
Troligen har han hittills sjelf varit allt för förargad, öfver att ha blifvit så grundligt lurad på det der landet.
Men då man tager hans kända sanningskärlek i betraktande, kan man vara säker om, att han snart nog — om icke förr, så när han kommer derifrån och ger ut resebrefven i bokform — skall tala om, hur något sådant varit möjligt.
Kanske beror detta missförhållande derpå, att Italien genom en för landet lycklig, men nu mer out-ransaklig tillfällighet en gång kommit i ett visst rop, att folk ' blifvit af detta rop lockade att göra den långa resan dit och att de sedan ej velat ut med, att de blifvit så illa narrade utan då helt oförsynt tagit sig för att måla och rita af det, beskrifva och besjunga det så, som de på förhand tänkt sig landet.
Det kan ju också hända — osannolikare %
har händt — att aldrig förr än nu någon riktig realist hemsökt Italien.
Detta är nu, som sagdt, endast gissningar.
Möjligt är dock, att de komma att besannas.
Men, säger ni, Italien har väl något karakteristiskt, något som ej är humbug?
Det har det visst.
Dét har ingen förnekat.
Det har apelsiner.
Apelsinerna äro icke humbug.
Tycker ni om apelsiner, så res dit.
Ni kan äta apelsiner, tills ni storknar, ni kan kasta snöboll med apelsiner, ni kan vältra er i hela drifvor, om ni vill, ni kan få trampa på och sparka apelsiner — för rakt ingenting.
Men det är ett litet “ aber “ med de här apelsinerna, fivarpå jag ber få göra er uppmärksam.
Har ni ett mycket känsligt nervsystem och är ni af naturen retlig till lynnet, så kan det hända, att ni slutligen finner dem outhärdliga.
Ja, det kan gå så långt, att ert färgsinne svårligen afficieras af deras brandgula farg, så att ni ser allting grönt, såsom en del ungdom lär göra.
Jag vill minnas jag har detta ur något resebref från Italien.
Tycker ni ej särdeles om apelsiner, så res ej dit.
Myrten har ni kanske på ert blomsterbord, och lagerträd fins ju på hvarje större kafé.
Det är ingenting att se i Italien.
Humbug, sir, bara humbug.
fEn helsning från Italien.
- Af Alfredo Mazza.
Annu för ett sekel sedan hade hvarje stad sin egen karakter, hvarigenom den skilde sig från andra städer.
I våta dagar gör man allt för att utplåna, denna en stads originalitet och gifva dem alla denna samma prägel af dysterhet och enformighet, som nu är på modet, men lider en betänklig brist på konstnärligt behag: gatorna skola vara raka, breda och sträcka sig utom synhåll; husen kunna vara mer eller mindre höga, mer eller mindre breda, men alla hafva de med sina tätt sittande fönster denna kälk-borgerliga fysionomi, som så tydligt vitnär om egarens snikenhet.
Den, som i våra dagar företager en resa för att besöka nya städer, se nya personer och studera nya förhållanden, erfar en missräkning, hvilken är så mycket bittrare, som han ej vågar för någon erkänna densamma.
Han vandrar på gator, som han aldrig sett, ipen som ej synas honom obekanta, enär de i intet afseende skilja sig från dem, han känner från sin födelsestad.
De personer, han möter, äro honom obekanta, men de kläda sig, äta, dricka och rda sig på samma sätt som folket i hans hemort.
Man talar ej hans språk; men om han af någon begär en
* Ur en utförligare artikel — afsedd for någon italiensk tidning eller tidskrift — hvilken författaren i manuskript tillsändt oss, hafva vi valt ofvanstående stockholmska reseminnen.
Bed.upplysning, kan han vara säker om att erhålla den på något af de tre eller fyra verldsspråken.
Civilisationen, denna envåldsherskarinna, som vill ned-rifva allt, skall inom fa år hafva fullbordat sitt förstörings-arbete, och de få oaser i öknen, som hittills motstått hennes försök i denna riktning och bibehållit sin originalitet, skola inom kort nödgas, gifva vika.
I Europa finnas numer endast få städer med en egendomlig prägel.
Stockholm är en af dem.
Jag vet ej, från hvem det yttrandet härrör, att Stockholm är “ nordens Venedig “.
Jag för min del tror ej, att två städer kunna vara hvarandra mer olika än Sveriges hufvudstad och “ lagunernas drottning “.
Den enda likheten dem emellan är, att båda ligga vid sjön; men den yttre gestalt, som naturen, historien och konsten gifvit dem, och ännu mer deras inre lif, äro helt och hållet skiljaktiga.
Gatorna i Venedig äro ytterst smäla, broarne korta och oräkneliga, torgen små.
Allt häntyder på den knapphet i utrymmet, mot hvilken stadens första bebyggare hade att kämpa.
Stockholm skulle deremot ej kunna hafva funnit ett lämpligare läge.
Å ena sidan en höjd, å den andra en slätt; å ena sidan Mälaren, å den andra Saltsjön.
De holmar, på hvilka staden är belägen, äro ganska stora: gatorna äro breda, talrika och långsträckta, torgen och broarna äro rymliga.
Staden är fullkomligt modern, men denna nutids-prägel har i sig något allvarligt, som Venedig saknar.
I Venedig stråla det koboltblåa hafvet, den glödande solen oclj den evigt azurblå himlen i de lifligaste färger; allt är ljus och glädtighet.
I Stockholm deremot är himlen nästan alltid mörkgrå och vattnet ljusgrått, något som förlänar staden en majestätisk men allvarsam nordisk skönhet, inför hvilken man gripes af en viss obestämd känsla af melankoli, som bringar fantasien i svallning och för en från den sinliga verlden bort till svärmeriets aflägsna rymder.
__ * Författaren lemnar derpå en beskrifning af utsigten öfver Stockholm från Mosebacke och * afslutar den samma sålunda:
Då jag stod på Mosebackes terrass, flög tanken tillbaka till Neapel och panoramat från San Martino och jag upptäckte vid en flyktig jemförelse, den stora olikheten mellan äfven de båda städerna.
I det brusande Neapel, med dess vulkaniska natur, oroas främlingens öron af det bedöfvande sorlet, och han nästan berusas af den feberaktiga verksamhet som der råder.
I Stockholm träder honom deremot till mötes arbetets allvarliga, höga och majestätiska lugn, som en allvarlig, storartad och majestätisk natur gör ännu högtidligate: endast hvisslingen från någon ångbåtspipa af bryter för ett ögonblick det majestätiska allvaret i det nordiska panoramat.
Författaren öfvergår härefter till en beskrifning af Kungsträdgården, Gustaf Adolfs torg, Riddarholmskyrkan, Nationalmuseum m. m.
Då densamma emellertid ej torde vara af synnerligt intresse för svenska läsare, förbigå vi den här för att i stället lemna ett utdrag af hans redogörelse för ett besök, som han gjorde å vår opera.
Jag besökte en afton — såger förf.
— Stora teatern, som Gustaf III uppbygt patriis musis och hvarest han några år senare blef ett offer för lönmördarens kula.
Vid inträdet i den upplysta och starkt fullsatta salongen sysselsatte sig mina tankar med denne furste, som gjorde mycket för sitt folk och ännu mer för konungamakten; jag återkallade.
ji minnet den ödesdigra natten till den 16 mars 1792, då konungen, ehuru han blifvit af en af de sammansvume liksom Julius Caesar af Artemidorus på förhand varnad, ej bekymrade sig om denna varning, utan derifrån af sitt öde begaf sig till teatern, der mördaren väntade honom.
Mina funderingar varade ej länge.
De många likt briljanter strålande qvinnoögonen ådrogo sig snart minuppmärksamhet.
Svenskorna åtnjuta ett välförtjent rykte.
för att vara sköna.
Emellertid fick jag ej länge njuta af den intagande synen, ty vid orkesterns första ackord ned-skrufvades gasen, på det att åhörarne ej skulle på något sätt distraheras.
Vi italienare gå på operan för att njuta ej blott med öronen utan äfven med ögonen.
Och dessutom, hur angenämt är det ej att se sina egna känslor afspegla sig i andras blickar!
På grund af detta halfdunkel i salongen i förening med den wagnerska musikens — man gaf Tannhäuser
— söfvande egenskaper, öfverfölls jag af en sömnlust, som endast .under mellanakterna lemnade mig.
Jag kan ej erinra mig hafva känt en sådan tyngd öfver ögonen sedan min studenttid, då midt i brinnande karneval professorn för oss tolkade den romerska rättens spetsfundigheter.
En af mina behagligaste erinringar från min korta vistelse i Stockholm är minnet af den afton, jag tillbragte i sällskapet “ Idun “.
Det var det första höstsammanträdet 1883.
Hr Wiesel-gren, den personifierade artigheten, öppnade sammankomsten med tre klubbslag.
I allt för smickrande ordalag förestälde han främlingarne för sällskapet samt faste de närvarandes, uppmärksamhet vid några taflor, som senare skulle utställas i Konstföreningen.
Slutligen yttrade han några ord om sällskapets närmast förestående arbeten.
En vaktmästare underrättade oss nu, att supén var serverad.
Vi hörsammade kallelsen och gingo genom några smårum in i en synnerligen elegant sal, der ett väldigt bord stod dukadt.
Kring detta samlade sig sällskapet.
Jag tog naturligtvis hufvudsakligen för mig af de anrättningar, som ej äro kända i Italien.
Medan jag sålunda smakade på en rättika, hvars väldiga dimensioner ådragit sig min uppmärksamhet, fattade en af de mig närmast stående ett glas med öl, lyfte det i jemnhöjd med ögonenoch fixerade mig skarpt.
Jag trodde, att han ärnade hålla ett tal för mig, hvarför jag följde hans exempel och förde mitt glas i jemnhöjd med ögonen.
Då han emellertid ej yttrade något, sade jag med en ton af djupaste öfvertygelse, liksom för att besvara någon tyst anmärkning af honom: “ Ja, fargen är vacker! “ men han svarade endast med det mystiska utropet: “ Skoll! “, hvarpå han tömde glaset, lyfte det ännu en gång mot ögonen, kastade en blick på det urdruckna glaset och fixerade slutligen åter mig liksom för att säga: “ Ser ni, jag drack i botten! “ Jag gjorde samma manöver som han, och sökte utfundera, hvad den mystiska trollformeln kunde betyda.
För att möjligen erhålla tydningen på gåtan vände jag mig till en annan af de närstående.
Men denne endast fattade sitt glas, sade “ skoll! “, drack, kastade en blick på mig och sedan på glaset samt satte detta till sist på bordet.
Jag vågade ej begära vidare förklaringar, men jag observerade, att alla närvarande gjorde på samma sätt som vi och det med en noggrannhet, som skulle hafva hedrat den mest disciplinerade militärcorps.
Först sedan vi tömt fem eller sex glas öl fick jag veta, hvad det hemlighetsfulla ordet betydde.
Efter supén gingo vi tillbaka till sessionsrummet.
Jag trodde ej, att det åter skulle blifva fråga om att dricka, pien så var dock förhållandet, fästän det nu ej längre var nyssnämda fluidum som skulle blifva faltet för vårt arbete i denna riktning.
Medan jag nu eftersinnade, hur länge mitt tänkande och förnuftiga jag skulle kunna stå emot den förenade inverkan af nektar och ambrosia, bad mig hr Wiesel-gren intyga grundlösheten af löjtnant Boves skämtsamma uppgift, att man i Idun efter supén tumlar under borden.
Jag kan nu heligt bevitna, att en slik beskyllning är falsk, och detta af två skäl: först derför att den ej är sann och vidare derför att en sådan ställning är högst obeqväm för den, som i likhet med medlemmarne i sällskapet Idun måste vara kompetent att “ arbeta “ tolf timmar i sträck.
Efter midnatt åtskildes vi, alla vid den bästa helsa.Dagen derpå reste jag till Köpenhamn och under den långa farden sysselsatte sig mina tankar med det vänliga och oförgätliga mottagande, jag rönt under mitt besök i Stockholm, denna stad, som ingen, hvilken lärt känna den, utan rörelse kan lemna.
Intressanta Sverige!
Ditt namn har en klang af silfver, ditt folk, som förvärfvat sig étt hedradt namn i historien, liter aturen och de sköna konsterna, eger ej norrmannens sträfhet, ej danskens allt för tygellösa gläd tighet, ej tyskens hänsynslösa vigtighet, ej engelsmannens mekaniska lättvindighet, ej fransmannens öfverdrifna artighet och oroliga liflighet; men det är hederligt utan att vara kärft, glädtigt utan att vara tanklöst, bildadt utan att vara pedantiskt, arbetsamt utan att vara egennyttigt och vänligt utan att vära inställsamt, ditt språk är böjligt och harmoniskt; hårda som jernet äro dina söners armar.
O Sverige, det starka, ädla, ärofulla Skandinaviens blomma!
En af dina beundrare från det aflägsna Italien sänder dig sin helsning !Carl Snoilskys diktning.
En återblick af Fritz Krook.
Om en med våra små literära förhållanden obekant främling i närvarande stund kom och frågade: hvad poeter finnes det nu för tiden, som skrifva på svenska, och hvilka betraktar ni såsom de mest framstående bland dem?
— skulle otvifvelaktigt i nittionio fall af hundra det första namn, som kom att nämnas, blifva Carl Snoilskys, och så en lång paus, innan den svarande vågade sig fram med kanske ett halft dussin der bakom.
Hvad må hända icke alla skulle velat eller vågat påstå för tre, fyra år sedan, det har nu mera blifvit en obestridlig sanning: sonettens och de andra poetiska kaméernas flitigaste konstmakare i de senaste tjugo årens svenska literatur har efter hand utvecklat sig till att blifva Sveriges nu lefvande förste skald.
I och för sig vill detta i närvarande tid icke säga så synnerligen mycket, men till lycka för Snoilsky och hans skalderykte har han gått än längre och blifvit en skald utan af-seénde på alla jemförelser.
Orsaken härtill är dock som bekant icke den, att han någonsin lagt sig ombord ‘ med så stora uppgifter, eller arbetat med de öfverväldigande, kraftmedel, som en gång i den Tegnérska perioden tjusade ett folk, hvilket till hvarje pris ville hafva sin storhet, om också blott i det fantastiska fordom eller i diktade drömsyner.
Han har heller aldrig bjudit till att såsom på sin * tid romantikerna gifva oss en främmande literatur fix och färdig till lifs.
Orsaken till att Carl Snoilsky fått sin %nu varande Ur dagens krönika.
2långt framskjutna plats i den svenska dikten äf * en helt annan och för honom, både såsom personlighet och författare, vida mera berömlig.
Henrik Ibsen lät oss nyligen höra det djerfva påståendet, att den starkaste mannen är den, som står mest ensam i verlden.
Paradoxen innebär en omisskännelig sanning.
Den, som i ett visst gifvet fall går sin egeri väg — hvilket ju kan vara liktydigt med det att i ett sådant fall stå som mest ensam, i fråga om initiativet åtminstone, som är hufvudsaken — den är också i detta fall otvifvelaktigt den starkaste.
Snoilsky har från början häfdat sin plats genom den sjelfständighet han lagt i dagen, under sin första tid ända till öfverdåd ofta nog.
Väl har han, liksom de fleste vid den ena eller andra tidpunkten i sitt lif, visat sig påverkad af inflytandet från andra skalder och andra tidsriktningar än den, i hvilken han sedermera kom att sjelfständigt lefva sig in.
Men skilnaden mellan honom och åtskilliga andra samtida är den, att der han sökte eller underkastade sig ett inflytande, der kom det från sådana gigantiska företeelser, hvilka visat sig väl kunna verka väckande i en eller annan riktning, men aldrig i längden tvingande till efterbildning, lika som de väl aldrig blifvit fullt förstådda af de naturer, hvilka varit fallna för att köpa billiga framgångar med slafviskt efterapande.
Det var Göthe, Byron och Heine, som på den tid.
hvarom här är fråga, mest påverkade Snoilsky.
Sådan hans då naturligt nog ännu föga stadgade andliga jag möter oss i hans diktning från den tiden, är det temligen kom-pliceradt.
Redan då flyter genom hela hans produktion en underström af de samma stämningar, hvilka ännu med oförminskad friskhet gifva flere af - hans * allra senaste dikter deras yppersta värde.
Det är först och främst samma lågande kärlek till friheten, som sedan följt skalden genom hela hans lif och nästan är egnad att förvåna, när man finner den hos en person i hans ställning och med den.hyper-sentimentala anläggning han då ännu vid mer än ett tillfälle lägger i dagen.
' Det är vidare samma medkänsla for de förtryckta folken; det splittrade och kufvade Italien är jemte Polen ständigt föremål för hans bittra sorg.
Så framträder också redan nu denna allvarliga kärlek till fosterlandet, hvilken för ett par år sedan väckte en senare tids förvåning i skaldens “ Nya dikter “.
Dertill sluter sig också i nära förbund hänförelsen för de stora personligheterna och de stora tankarne.
Detta är allt igenom skaldens egen omedelbara insats i denna hans - tidigare diktning, hvilken i den första samlingen af hans vers (“ Små dikter “ af Sven Tröst, 1861) leder sitt ursprung ända tillbaka från författarens adertonde år.
* Men i den form dessa stämningar iklädt sig, lika som också ofta nog i det sätt hvarpå de öfver hufvud tagit sig uttryck, spårar man lätt intrycken af författarens ungdomsläsning.
Att Byrons väldiga ande, med hvilken hans egen väl kan sägas vara beslägtad, skall hafva påverkat Snoilsky, låter sig lätt nog förklara.
Detsamma kan äfven sägas gälla om Göthe, hvars plastiska skönhetssinne och aristokratiskt afvägda jemnmått tydligtvis måste anslå en så framför allt estetiskt anlagd natur, som Snoilsky både då och äfven långt sedermera visade sig vara.
Det är ett estetiskt liebhaberi, som går igen ännu då skaldenmer än tio år senare bringar den gamle olympiern sin hyllning genom öfversättningeri af hans “ Ballader “ (1876).
Svårare att förklara blir deremot inflytandet af Heine, hvilket också tyckes vara det, som först får vika.
Heine är nu en gång den skald, som i en nyare tid kanske gifvit anledningen till de flesta rimmade ungdomsförsyndelser, men den gamle satirikern har också vetat att från sin graf
* En samling på sitt sätt högst intressanta handskrifter, flertalet daterade, som af grefve Snoilsky för flere år sedan öfverlem-nades åt en af våra literära samlare och hvaraf denne välvilligt tillåtit oss ' taga del, har satt oss i stånd att konstatera detta förhållande.hämna sig derför.
De naivaste sinnena hafva vanligen varit de, som mest lockats af hans tjuskraft, och naiviteten har straffat sig sjelf.
Att skrifva som Heine förmår ingen, som icke lefvat och känt som Heine; och få äro väl de, lyckligt nog för dem sjelfve.
Heine var aldrig hvarken naiv eller sentimental, och derför blir det oftast nog till gyckel, när sentimentaliteten skall bjuda till att drapera sig i hans skärande “ weltschmertz “.
Föga bättre gick det heller icke med Snoilsky i hans diktning under ynglingaåren.
Men det sentimentala låg förmodligen allt för starkt i luften under en tid, som flyss sett Atterbom gå hädan och för öfrigt fortfarande inspirerades af Bottiger och Malmströms “ Angelica “.
Det länder då den unge diktaren till heder, att han icke lät denna sentimentalitet urarta i samma sjukliga former, hvari den framträdde hos en och annan bland hans närmaste samtida och som den fortfarande bibehållit i åtmin-minstone ett fall.
Men Snoilskys sinne var tydligen allt för friskt och hans lefnadslust allt för stormande, att han skulle kunna helt hemfalla åt en sentimental förslappning.
Det skulle vara något att sätta udd på känsligheten med, och så fick detta då bli Heine.
Den unge grefven visade tidigt en oppositionslusta, som måste taga sig något aflopp, blefve det så också endast “ til lyst “, som våra bröder danskarne kalla det.
En, för så vidt vi veta, otryckt dikt af Snoilsky med titeln “ Riddar Tristan, ballad i egen styl “, hvilken förskrifver sig från samma tid som de i “ Små dikter “ intagna “ Blad ur Tristans dagbok ” och möjligen någon gång varit ämnad att sättas i spetsen för dessa, tyckes egnad att gifva en ganska tydlig föreställning om det ideal, i hvilket alla dessa olikartade stämningar och uttryck voro afsedda att sammansmälta.
Det var ännu estetikern, som går i frack och gör i salongsopposition.
Men fracken är honom tydligen redan för trång och salongernas luft verkar retande på hans nerver.
Det är samma stämning, som några få år senare tager sig uttryck i den fritt kringströfvande turistens klagan och jubel: O, hvad mitt bjerta har våndats, fånget I frack, i ilärd och onatur!
Mitt unga lejon, tag nu ut språnget Och slå med tassen omkull din bur.
Snoilsky har sjelf sedermera alldeles utdömt sina första dikter och till och med försökt, att så långt det i hans förmåga stått, utplåna minnet af dem.
Men när man jemför dessa lika fint utmejsladé dikter med hvad han senare producerat, ligger det antagandet nära till hands, att det i förstå rummet varit det hyper-sentimentala, den der sjukliga känsligheten å tout prix, som han velat frigöra sig från.
Det är hvad han snart efter utgifvandet af “ Små dikter “ sjelf betecknar med orden:
En sång, som brytes.
af for gråt,
En vild passion, en öfverdrifven,
Som intet uttryck passar åt —
Slikt ungdomsvanvett ej för hårdt bedöm!
Eller på ett annat ställe:
Jag vet: vid lifvets morgon mulnar till hvar ungersven.
Fåvitsk vill han rata rosen, fins ett törne jemte den,
Anser för ett sorgmoln röken af en nytänd glädjeeld.
Tycker stort och högromantiskt att i dystert grubbel gå — ---
Hän vet redan med sig, att déssa vägar icke skola blifva hans, och är fardig att vid föga mer än tjugu års ålder slå ett.
streck öfver en gammal räkning och lemna “ denna verld af diktadt qval “: Jag frisknat till efter min feberdröm.
I den två år senare utgifna samlingen “ Örchidéer “ ljuda också mera manliga toner.
Svärmeriet med blomdoft, månsken och vaktelskog är, så att säga, förvisadt bort till en vrå; en manligare lefnadslust har trädt i stället för det förra afsigtliga pjunket, och större uppgifter locka redan den knapt mer än tjuguårige sångarens håg.
Nu diktar han sin präktiga hyllningssång till Rouget de Tlsle, en ton, som tjugo år senare vibrerar lika stark i skildringenaf Mazzinis, den italienske revolutionshjeltens uppträdande som “ Cavours gäst “; nu stiger “ Julibruden “ från 1789 fram som en äldret ädlare syster till “ La pétroleuse “ från 1871, hvilken hon dock icke förmår öfverträffa i hänsynslöst dödsförakt; nu diktas “ Konstberiderskan “, en rättfärdighetens protest af samma slag, som skalden i en långt senare tid afgifvit i sådana stycken som t. ex. “ Venus och sliparen “ eller “ Den tjenande brodern “.
Hilr långt skaldens synkrets ‘ redan nu vidgats Visa också sådana stycken som t. ex. “ De tusen fröjdernas stad “, “ Dö och glömmas “, “ En fallen stjerna “ m. fl.
Det ligger ett djupt allvar i många af dessa sånger, och det rätta uttrycket infinner sig nästan alltid med samma osökta ledighet, som sedan allt jemt skall förläna Snoilskys diktning en så väsentlig del af dess behag.
Få skalder, åtminstone här uppe i Norden, hafva visat en så tidig mognad som Snoilsky, vare sig med afseende på tankarna eller formen.
Denna senare företer visserligen icke alltid den spegelglatta yta, som ofta är en omklädnad endast för små eller också alls inga tankar; men i gengäld sammansmälta hos Snoilsky form och innehåll på det allra närmaste.
Detta drag i dikten framträder påtagligt redan i samlingen af “ Orchidéer “ och kan sägas hafva vunnit sin fulländning så tidigt som i de italienska bilderna tre år senare.
Rytmen är * i många bland dessa diktér af en karakter att genast gifva oss stämningen klar och tydlig, sådan den brusar fram ur skaldens inre.
En sådan helgjutenhet i dikten pekar tydligt hän på en omedelbar ursprunglighet i konceptionen, som väl just får antagas vara kännetecknande för den verklige skalden.
Snoilskys dikter hafva sprungit fram ur ögonblickets ingifvelse, födts af de.
intryck han mottagit med sina “ sinnen, de sunda fem “ och omklädnaden har icke behöft sökas, den har naturligt format sig kring tankarne.