Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad åter beträffar den frågan, huruvida ifrågavar. rättighet är ett privilegium eller icke, så medgifver jag, att tankarne derom kunna vara delade.
Den åsiglen, att det icke vore af privilegii natur, har många talare grundat derpå, att denna arfsrätt är upplagen i allmänna lagen, men icke står nämnd i privilegierne.
Men i allmänna lagen äro dock åtskilliga företrädesrättigheter för R. o. Ad. omnämnde, bland hvilka jag exempelvis vill uppgifva, att en adelsman har rättighet att sjelf utse bouppteckning^förrältare, han har rättighet att dömmas af hofrätten, med förbigående af underdomstolarne; han äger rätt att hos sin landtbonde göra utmätning.
Af dessa företrädesrättigheter tillkomma åtminstone de 2:ne sistnämnde icke något annat Stånd.
De äro dock omnämnde i allmänna lagen.
Orsaken hvarföre jag, för min del, icke anser denna fråga vara af privilegii natur är egentligen den, att Adelns nuvar. arfsrätt icke är någonting eget för detta Stånd, utan delas af RondeSt.; ty för detta Ständ, likasom för Adeln, beror arfsrätten i vissa fall på egendomens belägenhet.
En värd talare på förmiddagen, Gr. af Ugglas, har uppläst ett document, hvarmed han trott sig bevisa, ali Adelns arfsrätt skulle såsom privilegium hafva förekommit i en akt före 1734 års lag.
Jag läser dock icke detta document såsom han.
Der står såsom ett hufvudsakligt stadgande omtaladt, hvad som äfven igenfinnes i allmänna lagen, att vid en skeende delning af egendomen enligt allmänna lagen, ”håfve sönerne tagelotten för döttrarne både i fäderne och möderne.
Till följd deraf tager brödren utan lottande sätesgården” etc.
Derefter förekommer, såsom Gr.
Ugglas uppläste, de orden: ”broder tager 2 lotter och syster tridiung.”-
Detta sista stadgande gjordes icke dä nytt 7 H. 28 218 Den 8 Februari e. m. genom omnämnda docnment, det fans förut till; och således kan man icke anse, att detta document är det, som bestämmer Adelns arfsrätt såsom ett privilegium.
— Jag vill nu nämna några ord ang:de den lika arfsrätten, hvilken blifvit så olika bedömd.
För min del skulle jag ur abstract politisk synpunkt vilja göra den lika för söner och döttrar.
Jag medger dock, alt det kan finnas såväl ekonomiska såsom ock politiska skäl, som tala för motsatsen.
För min del anser jag, att ehuru den lika arfsrätten til! sin princip är rättsenlig, så har den likväl icke det inflytande på samhällets väl, alt man skulle kunna yrka, att denna rättsprincip för samhällets bästa borde genomföras äfven då den ruedborgareclass, som den egentligen rörer, sätter sig deremot och att densamma skulle, så att säga, påtrugas denna dass.
Att likväl Ståndet nu, utan att höra de öfriga, förklarar frågan vara en privilegii-fråga, det anser jag icke vara rätt och värdigt handladt; jag bade derföre önskat, alt de, som nu yrka derpå, hade i tid väckt denna fråga, på det att densamma i laglig yäg hade kunnat blifva föremål för alla ■fyra Ståndens pröfning.
Att så icke skett, måste jag verkligen beklaga.
Om R. o. Ad. nu ville inskränka sin åtgärd till att ingå lill K.
M. med en und. skrifvelse, och deruti framställa det inflytande, som en sådan förändring, som den ifrågavar., skulle hafva pä detta Stånd — en åtgärd, som ingalunda stöde i strid med grundlagen — så skulle jag för min del ingalunda sätta n>ig deremot.
Jag skulle till och med vara benägen att tro, att anledn. till en sådan handling förefinnes deruti, alt LagUlsk. för sin del har försummat sig i ett afseende, då det icke yttrat någonting om huru den nya lagen skall komma att tillämpas, när den skall börja att blifva gällande samt om den skall äga r.etroactiv verkan, hvilket sednare dock hittills aldrig inträffat med lagar, som utfärdats.
Afven i dessa afseenden kunde en hemställan hafva varit nyttig.
Nu är likväl icke fråga derom, utan endast att framkomma med en protest.
För min del sätter jag mig deremot, och anser mig böra uppmana en hvar, af hvad åsigter lian än må vara i sjelfva hufvudfrågan, att icke af sina åsigter och sin känsla om hvad han i sjelfva saken anser rätt och billigt, låta förleda sig att göra ett steg på sidan om grundlagen; ty den bör hållas i helgd.
Föregtde talare hafva redan så utförligt och väl yttrat sig i denna fråga, att för mig föga annat återstår, ån att förena mig dem, hufvudsakligast med Grafvarne Lagerbjelke och Erik Sparre.
Jag vill fördenskull nu blott genomgå några sådana punkter af mina värda motståndares anmärkn-.r, hvilka icke blifvit besvarade eller icke blifvit det så fullständigt, som jag hade önskat.
Jag tror mig likväl böra yttra något om saken i allmänhet, innan jag öfvergår till de särskilda anmärkningspunkterne.
Frågan om den lika arfsrättens införande har vid 3 riksdagar före den innevar. blifvit bragt å bane.
2:ne gånger afslogs den, 3:dje gången fick förslaget 3 Stånd för sig och ingick till K. M. såsom R.
St:s beslut, men erhöll icke K. M:s De» 8 Februari e. m. 219 bifall.
Vid denna riksdag har saken återupptagits och blifvit med häftighet framtvingad.
J ihågkommen nog, mine Hrr, alt när Ståndet, efter att hafva afslagit denna förändring i arfs-lagarne, ville inbjuda PresteSt., (som då ännu icke fattat sitt beslut), att sig med R. o. Ad. förena, så satte sig våra motståndare deremot och nödgade oss till en fördröjande votering.
När fråga var om den särskilda puukt, som nu är under öfverläggning, så tvingade de oss till 3:ne omröstningar.
Hvarifrån kommer den ovanliga ifvern i denna sak?
Utan tvifvel måste något ligga der bakom.
Jag förmodar, att hon betraktas såsom en förelöpare till den nya civillagen, hvaraf arfs-lagen är den betydligaste och måhända mest genomgripande delen.
Kan man bara få denna på förhand antagen, så är, tänker man, ett stort arbete redan undangjordt för den nya civillagens fullständiga införande.
Månne icke der bakom ligger ett annat syftemål, det nemi. alt sä mycket som möjligt undergräfva det monarkiska statsskicket och införa det democratiska?
En ledamot af detta Stånd, känd och berömd för sin uppriktighet, uttalade en sådan åsigt redan år 1829.
Denne talare var Hr Dalman, Wilhelm Fredrik.
Jag torde fä anföra hans egna ord, som igenfinnas i R. o. Ad:s prot. för d. 29 Nov. 1829.
Han sade då: ”Jag tror tvertom, att ett ibland de första stegen (ill införandet af elt verkligt democratiskt element uti vår statsförfattning torde hafva varit just det, att ifråga var. jemnlikhet mäste vara lika rältsenligt inför naturen, som inför lagen,” etc.
Jag tror, att talaren hade ganska rätt i deu mening, han yttrade; men det är just till förekommande af hvad han åsyftat, som jag anser lagen böra med lika ifver bestridas.
En man med stora juridiska kunskaper och en stark vilja tyckes drifva juristerne i värt land med eller mot deras vilja till detta mål; man måste derföre vara så mycket mera pä sin vakt.
Vare det långt ifrån mig att misskänna den fosterländska känslan hos åtskillige talare, som i dag yttrat sig i motsatt riktning.
Deras nit för grundlagens helgd misskänner jag icke eller; men det må dock vara mig tillätet att å min sida söka bevisa, att de hafva orätt.
En talare har sagt, att R. o.
Ad:s härvarande ledamöter icke voro bemyndigade att besluta om de frånvarandes rätt; men samme talare yttrade dock icke detsamma, när han yrkade, att de tillstädesvarande ledamöterne af R. o. Ad. skulle antaga det representationsförslag, som vid förliden riksdag framställdes, och vid denna afgjordes.
Man har kallat den föreslagna und. skrifvelsen för en petition, och åtskilliga talare hafva önskat, att ordalagen i denna skrifvelse måtte vara uppställde i öfverensstämmelse dermed, för hvilken händelse de skulle ansett henne riktigare och möjligen instämt i hennes antagande.
För min del tror jag det vara en ståndsfråga, som jag förfäktat; är hon icke det, så är hon en lagfråga; men uti intetdera fallet är det något önskningsmål.
Endast i fråga om sådana kan man tala om petitioner.
En af mina motståndare, som sist yttrade sig, förklarade frågan vara en lagfråga; jag förstår då icke huru hail kunnat tala om petition.
I lagfrågor kan Konungen icke stifta särskild lag för vissa Ständ 220 Den 8 Februari e. m. och underlåta det för andra, på und. begäran af dem det rörer.
Men är saken en ståndsfråga, så är hon af den beskaffenhet, som vi här yrkat, nemi. att hvart
Stånd har sin egen arfsrätt och beslutanderätt deröfver, mot alla de öfriga.
Man yrkar, att det förslag till und. skrifvelse, som jag framlagt, borde vara uppstäldt på annat sätt; men huru?
Samma sak kan sägas på många olika sätt och jag är måhända den siste, som här bör uppträda till försvar, för mitt eget förslag.
Jag vill blott yttra, att det hade varit förmätet af mig, en ensam medlem af detta Stånd, vilja framlägga ett sådant förslag inför R. o. Ad., utan att förut hafva rådfrågat andra ledamöter af Ståndet.
Det har jag gjort med så många, att de äro långt flere, än Ridd.Utsk:s ledamöter.
— En talare har fästat sig vid commateringen af en citation utur stadfästelsen å 1734 års lag, och har trott sig deri finna ett medel att omkullkasta hela saken.
Jag lyckönskar dem, som tro sig hafva kraft att få en så vigtig sak att falla på en så liten stötesten.
Jag skulle dervid kunna, liksom en beryktad talare utom detta
Hus för några år sedan gjorde, skylla på min renskrifvare, men lyckligtvis behöfver jag det icke.
Här har jag conceptet till den und. skrifvelsen; och der torde Gr.
Frölich och hvem som behagar efterse det, finna, att på det anmärkta stället slår, dess värre, icke något comma, emedan det i hastigheten blifvit förgätet.
— En talare har sagt, att när BorgareSt. ingick till K.
M. med särskild und. föreställning i fråga om den allmänna näringsfriheten, så var R. o. Ad. äfven ett af de Stånd, som deltogo i den gemensamma und. skrifvelsen emot BorgareSt.
Om vi då handlade sålunda mot BorgareSt. och det nu förhållit sig likaledes mpt oss, så lära de Hrr, som älska jemnlikhet, finna billigt, att R. o. Ad. nu i sin ordning går med särskild und. föreställning till Konungen.
Men, mine Hrr, det är icke BorgareSt. allena, som afgifvit sådana.
PresteSt. har riksdagar efter hvarannan (jemväl under mitt Statssecreteriat)' till K.
M. ingått med särskilda und. föreställningar emot Sländernes beslut ang:de Halländska kyrkoliemmanen.
Saken är således ingalunda ovanlig.
Samma talare har anmärkt, att
Adeln under förliden riksdag icke ville med de öfriga Stånden instämma uti gemensam adress till K. M.
Men man bör då ihågkomma hvad denna gemensamma adress skulle innehålla.
Jo, förslag til! att i und. gräla öfver åtskilliga rege ringshandlingar och öfver styrelsesystemet i allmänhet. R. o. Ad. förkastade ett så lagstridigt sätt att gå tillväga, emedan grundlagen bestämmer, huru anmärkmr skola göras till Const.Utsk., och att man ty förutan ej må något mot Regeringen anföra.
Då ville man gå anfallsvis till väga mot Konungamakten och handla mot grundlagen; nu vilja vi blott söka försvara vår egen rätt.
Man har sagt, att R. o. Ad. redan försutit sin rätt att såsom ståndsfråga betrakta den sak, hvarom nu öfverlägges, emedan Ståndet i delta hänseende tegat vid föreg:de riksdagar.
Det lärer vara en hvar bekant, att den som säger nej, icke underlåtit att säga ut sin mening, fastän han icke utvecklat alla de skäl, som grunda den. R. o. Ad. uttalade ej alla sina skäl vid sista riksdag, utan Den 8 Februari e. m. 221 tvifvel derföre, att Ståndet trodde sig icke behöfva det; men vid den innevar., då ett libartadt beslut åter blifvit af 3:ne Stånd fattadt, skulle Ståndet utan tvifvel handla orätt, om det icke åberopade sina ståndsrättigheter, på det att dessa ej mätte förnärmas.
Att nu åberopa dem, är så mycket nödvändigare, som Ståndet hört flera af sina egna medlemmar påstå, att man måste vid hvarje tillfälle åberopa alla sina rättigheter, om de icke skola anses för sutne.
Hr Akerman har till och med nyss yttrat, alt en sakförare, som är rädd om sitt anseende, ej förfarer på det sätt, som R. o. Ad. nu synes vilja göra.
Men R. o.
Ad. är ingen sakfö rare och behöfver icke vara det.
Ståndet åberopar sina rättigheter, när det så finner för godt.
Det är den svage, som ständigt åberopar sin rätt; den som känner lagens kraft, han säger icke oftare till derom, än honom nödigt synes.
Man har yttrat, att hvad i allmänna lagen influtit, är icke privilegium, icke eller ståndssak.
Detta är redan upptaget af andra talare och af dem genom exempel vederlagdt.
Jag vill dertill foga några flera exempel.
PresteSfis arfsrätt finnes väl intagen i allmänna lagen, men återfinnes tillika i 13 § af presterskapets privilegier, som jag här håller i min hand.
Der heter det: ”Eljest skall ock vara efterlätet, att preste-enkorne uti arfskiftet efter sina män måge dela godset, löst och fast, hvarest det är beläget, efter stadslag, så att hustrun tager halfparten emot barnen och dotter så godan lott som son, syster som broder, efter som sådant för detta gemenligen så praktiseradtoch af sal.
Konung Johan anno 1569 beviljadt och confirmeradt är.”
Här kommer nu ett tillägg, som icke står i allmänna lagen: ”Men om så hände, att hon efter sin mans död, gifver sig uti föraktelrgt äktenskap, genom hvilket hennes aflidne mans eftelefde förmögenhet kan förslösas, och hon med barnen hafva förakt, ty njuter enkan sin giftorätt efter landslag, men barnen sinsemellan efter stadslag.”
Således visar sig förhållandet vara för presterskapet, att en del stadganden rör:de dess arfsrätt finnes intagne i allmänna lagan, en del icke. 9 cap. 1 § Arfdab:n tillåter arfvingar i presthus att till bouppteckning kalla hvem de vilja; och i adeliga sterbhus i städerna, lyda bouppteckningar och arfskiften ej under borgmästare och råd, enligt K. förordn. d. 1 Mars 1749.
— Åtskilliga talare hafva yttrat, att ehuru de väl ville bibehålla den olika arfsrätten, trodde de dock, att man nu borde tiga med en sådan önskan, att man borde, såsom det heter, resonnera invändigt.
Jag frågar, om det är värdigt ett Ridderskap att icke uttala sin mening?
— Hr Gripenstedt har sagt, alt R. o. Ad. sett saken olika under föreg:de riksdagar.
För min del kan jag icke minnas någon riksdag, sedan vårt nya statsskick infördes, der denna fråga varit före, utan att R. o. Ad. afslagit densamma.
— En talalare har påstått, att samtlige RiksSt:ns gemensamma privilegier voro de, som 114 § Reg.F. omtalade, hvaremot en annan visat, att det icke finnas någre gemensamma privilegier för samtlige RiksSt.
, utan att alla privilegier äro enskilda för hvarje Stånd.
Om icke så vore, huru skulle R. o. Ad. och hvarje Stånd kunna hafva ett representationssätt särskildt och olika med de andra Slån - 222 Den S Februari e. m. dens ?
Samme värde talare har sagt, att man ej borde försvara sig med petitioner emot de öfriga Ståndens beslut.
Men han har likväl icke, vid en längesedan förfluten riksdag, ansett det vara olämpligt att gå anfallsvis tillväga emot ett annat Stånd, nemi.
BorgareSt. i afseende på dess rättigheter; ty när Ii. o.
Ad. år 1S15, i fråga om näringsfriheten hade beslutit att ingå till K.
M. med en särskild und. skrifvelse, så yttrade Frih.
Cederström, Jacob, på detta rum den önskan, att den föreslagna skrifvelsen måtte varda meddelad PresteSt., tili underrättelse om de ordalag, som af R. o. Ad. blifvit begagnade.
Frih:n var då icke emot att detta Stånd ingick till K.
M. med und. skrifvelse, riktad emot en rättighet, som BorgareSt. ansåg vara sin Stånds-sak, utan han ville, såsom det synes, jemväl förmå PresteSt. att göra gemensam sak med R. o.
Ad. i borttagandet af ett annat Stånds förmenta rätt.
Då gick detta an, men nu är det icke tillåtet ens att försvara sin egen rätt.
Sådant påminner om versen: ”när jag dricker, är det rätt.”
Vare detta också sagdt lill svar på förebråelsen för de revolutionära försök, sorn detta Stånd förmenas vilja sig företaga.
Samme talare har äfven yttrat, att R. o. Ad. skulle vinna på den lika arfsrättens införande.
Dervid ihågkommer jag en medalj, föreställande en grop, med omskrift ”ju mera hon förlorar, ju större blir hon.” Frilun har förmenat, att man icke finge uppehålla ett Exp.Utsk:s förslag till und. skrifvelse, innehållande de flesta Ståndens beslut.
Jag får dervid erinra, att det icke finnes någon särskild föreskrift, som stadgar skillnad emellan behandlingen af de framställningar, som komma från Exp.Utsk. och dem, som komma från de öfriga Utsk:n.
När någon begärt, att ett Exp.Utskis förslag till und. skrifvelse skulle hvila på bordet, så har sådant skett.
Jag vill påminna mig, att vid denna riksdag har en Ständernes und. skrifvelse, till följd af ett misstag å Ekon.Utsk:s sida, fått hvila temligen länge.
Den ifrägavar. skrifvelsen kan likaledes hvila.
Dessutom får jag förklara, det jag ingalunda har för afsigt att på något sätt bestrida gillandet af denna skrifvelse, när hon varder Ståndet föredragen.
Oftanämnde talare har vidare ansett det vara högst olämpligt, om R. o.
Ad. ville uti en und. skrifvelse till K.
M. pä sitt vis tolka 114 § i Reg.F. Men samme
Frih. anser sig deremot vara berättigad att på sitt vis förklara grundlagen, och det icke blott i denna fråga, utan nästan i alla, som på detta rum förhandlas.
Icke nog dermed, att han förklarar grundlagen för sin egen del, utan han vill i allmänhet påtruga detta Stånd att hälla hans förklaringar till godo.
Han har omnämnt huruledes en biskop vid 1809 års riksdag förklarade sig icke vilja vara tillstädes vid PresteSt:s begrafning.
Det synes dock, genom Frih.
Cederströms yrkanden i arfsfrågan, som skulle han icke rädas för att närvara vid Adelns.
För min del vill jag desto hellre undvika det, som jag befarar, att om detta Stånd ginge i sin graf, så skulle något högre och upphöjdare snart följa efter.
— En annan talare har sagt, att en yngre lag upphäfver en äldre, och att 1734 års lag således måste anses hafva upphäft Adelns privilegier af 1723.
Jag får erinra, att om man blott håller sig / Den S Februari e. m. 223 till ungdomen, så är 1809 års grundlag yngre än 1734 års civillag.
Man frågar äfven: hvad skall väl en lind. skrifvelse i ämnet, från detta Stånd, uträtta?
Jag svarar med en motfråga: hvad haf va väl BorgareScs lind. föreställningar vid 1815 års riksdag uträttat emot de öfrige Ståndens fortsatta önskningar om upphäfvande af de författningar, som BorgareSt. ville försvara?
Jo, BorgareSt. har intill denna dag fått behålla dem.
Går det R. o. Ad. icke värre, så har vår und. skrifvelse uträttat just hvad vi önskat.
En annan talare har yttrat, att enskilde personer kunna petitionera, men ett Stånd må icke kunna framställa särskilda und. skrifvelser.
Likvisst stå uti 36 § Riksd.Ordn. 2 mom. följande ord: ”Stånden kunna äfven, der dem nyttigt synes, nedsätta hvart för sig ett Utsk. till upptagande af deras enskilda besvär och angelägenheter.
Det är just dessa enskilda besvär och angelägenheter, som, sedan de blifvit behandlade af det Stånd, de röra, afgå såsom und. skrifvelse!' till K.. M.
Det måtte ock vara enligt en så dan åsigt af saken som flere talare här satt i fråga att hänvisa milt förslag till Ridd.Utsk.
Vidare säger man, att hvad som icke står upptaget i privilegierne, är icke något ståndsprivilegium.
Denna sats har redan blifvit tillräckligt vederlagd af andra talare; jag vill dock tillägga något.
I en gammal Stat, sådan som Sverige, finnes på grund af häfd en mängd förhållanden, äfven ganska betydliga, hvilka tagas för så gifna att man nästan anser det vara löjligt att vilja anföra dem i lagen.
Så förhåller det sig icke blott med åtskilliga af R. o.
Ad:s utan äfven med de öfriga Ståndens rättigheter.
Jag vill blott nämna en enda omständighet.
Ingen § i grundlagen stadgar, att Stånden i Sverige skola vara fyra, utan grundlagen tager dem för gifna och tilldelar ät hvart dera sina rättigheter.
Hr Hjerta har sagt, att R. o. Ad. genom den åtgärd, som nu är i fråga, ställt sig till doms inför samtid och efterverld.
Just derföre att frågan är af den vigt, att både samtid och efterverld fästa sin uppmärksamhet vid utgången deraf, bör Ståndet uppföra sig så, att både samtid och efterverld fä gagn deraf.
Samma yttrande hade man till Ståndet d. 28 Aug. förlidne år, då Ståndet afslog det hvilande förslaget till representationens ombildning.
Jag yttrade då, och jag tänker ännu, att
Ståndet genom sitt beslut den dagen räddade Sverige från stora olyckor.
Jag tror, att det beslut, som R. o. Ad. faltat rör:de arfsrätten och det beslut, som jag hoppas alt Ståndet i denna fråga ytterligare kommer att fatta, skall blifva det andra beslutet vid denna riksdag af den vigt, att det förtjenar ihågkommas icke blott af samtiden utan äfven af efterverlden.
Hr Hjerta förklarade slutligen, att han höjt sin röst, derföre att lian ansåg sig försvara det sanna och det rätta.
Månne det icke är samma förhållande med hvar och en af oss?
Just derföre höja vi äfven våra röster, och om pluraliteten anser det uttryckas genom ett sådant beslut, som här blifvit föreslaget, hvarföre må icke
Ståndets flesta ledamöter då, lika väl som Hr Hjerta, få göra sin mening gällande?
Och månne icke Ståndet har både rätt och skäl alt, vid ett sådant tillfälle, vädja till den högste representanten i Sverige för rätt och sanning?
Ganska många ledamöter yttrade härtill bifall.
224 Den S Februari e. m.
Om förhållandet vore sådant, som Gr.
Frölich på f. m. uppgifvit, eller att R. o. Ad:s ledamöter här voro församlade i en comité', der hvar och en särskildt medlem borde tillkännagifva sin enskilda önskan om sättet, huru han ville att arf efter honom skulle skiftas, så vore visserligen äfven jag benägen att förklara mig för den lika arfsrätten.
Här är alldeles icke fråga derom, att R. o. Ad. nu skola fatta något beslut, huruvida de vilja att den lika eller den olika arfsrättenskall tillämpas; ty derom har Ståndet redan beslutat, då det vid ett föregående lillfälle förkastade det förslag, som blifvit uppgjordt för den lika arfs- och giftorättens införande; och dådetta beslut vid innevar. riksmöte är oåterkalleligt; så måste det vara en pligt för hvarje medlem af detta Hus, ej allenast att respectera samma beslut, utan äfven att deråt söka bereda verkställighet, så vidt sådant kan ske med bibehållande af grundlagens helgd.
Frågan, som nu utgör föremål för öfverläggning, är endast den, huruvida den för R. o. Ad. till en del olika arfs- och giftorätten, är af privilegii natur eller icke.
Ar den det icke, så måste det beslut, som 3:ne Stånd fattat om den olika arfs- och giftorättens upphörande blifva lag, derest K.
M. kunde finna för godt alt gifva sin nåd. sanction åt ett beslut, hvarigenom R. o. Ad. skulle påtvingas en genomgripande förändring uti deras vigtigaste rättsförhållanden.
Ar frågan åter af privilegii natur, så kan det beslut, som 3:ne Stånd i afseende derå fattat, icke grundlagsenligen af K. M. i nåder bifallas emot det 4:de Ståndets på 114 § Reg.F. grundade protest.
De talare, som försvarat den sats, att här icke vore fråga om något privilegium, hafva egentligen såsom skäl derföre anfört, att stadgandet om den olika arfsrätten är införd i den allmänna lagen.
Efter mitt omdöme utgör detta alldeles icke något skäl för ett sådant antagande.
Uti en allmän arfslag bör naturligtvis intagas alla de olika arfssätt, som för de särskilda classerne af samhällets medlemmar kunna vara gällande.
Om vår allmänna lag, sedan den redogjort för de ofrälse Ståndens arfsrätt, skulle i afseende på R. o. Ad:s endast stadga, att dermed borde förhållas efter R. o. Ad:s privlegier och gammal sedvanlighet, så vore lagen i denna del utan tvifvel högst ofullständig.
Den allmänna arfslagen måste således ovillkorligen lemna fullständig upplysning om huru medlemmarne af hvarje särskild medborgareclass skola ärfvas; men derföre att ett dylikt stadgande intages i allmänna lagen, hvartill endast fordras 3:ne RiksStms beslut och Konungens sanction, upphöra icke de previlegier, rättigheter och förmåner som förut finnas och som ligga till grund för lagens stadgande, att äga gällande kraft, helst denna icke kan förloras utan alla fyra Ståndens öfverenskommelse och Konungens bifall.
För att göra detta ännu tydligare, torde jag få anföra ett exempel.
Intet grundlagsbud kan, såsom bekant är, förändras eller upphäfvas, utan Konungens och alla fyra RiksSl.-ns sammanstämmande beslut.
Om nu ett grundlagsbud intages i en speciel lag, månne det derföre upphör att vara af grundlags natur?
Innehållet af 101 \
Den 8 Februari e. m. 225 löt § Reg.F., der det stadgas om luiru tillgå bör när Högsta