Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min bror sade henne, strax efter hennes ankomst, att han vill göra en soiré för sina vänner bland vetenskapsmännen, för att presentera dessa för henne, och hon svarade då: vänta fjorton dar tills jag kan tala svenska.
Detta syntes oss tämligen djärft, men hon höll ord.
Efter fjorton dar talade hon redan något, och redan under den första vintern lärde hon känna hela vår moderna skönlitteratur och läste Frithiofs saga med förtjusning.
Denna utomordentliga språktalang hos henne hade dock sin begränsning.
Själf brukade hon säga, att det alls icke var sant att hon hade talang för språk, hon hade blott lärt sig så många af nödvändighet och af ärelystnad, och säkert är, att hon, trots de snabba resultat, hvartill hon kom vid inlärandet af ett nytt språk, dock aldrig fullkomnade sig i något utan stannade alltid vid en viss punkt samt glömde genast det sist inlärda språket när hon talade ett annat.
Oaktadt hon kommit i så unga år till Tyskland, talade hon alltid tyska mycket brutet, och hennes tyska vänner skrattade ofta åt de lustiga och omöjliga ord, hon själf fabricerade.
Ty hon lät aldrig hämma sig i sin ordrikedom af sådana småaktiga hänsyn som ett korrekt ordval.
Hon talade alltid flytande, lyckades alltid att uttrycka hvad hon ville och att gifva en individuell prägel åt sin konversation, hur litet herre hon än var öfver det språk hon använde.
Sedan hon lärt svenska glömde hon nästan alldeles tyska, och när hon varit borta från Sverige några månader, gick det alltid knaggligt med svenskan, då hon återkom.
Egendomligt för henne var dessutom, att när hon var trött och ohågad, kunde hon nästan icke finna ord, under det hon, när hon var i god stämning, kunde uttrycka sig synnerligen ledigt och fint.
Språket liksom allt hos henne lydde under hennes personliga stämning.
Sista hösten, då hon återkom från ett par veckors besök i Italien, såsom alla högst intagen af detta land, hade hon lärt italienska, så att hon kunde uttrycka sig tämligen ledigt på detta språk, men talade i stället ovanligt illa svenska, emedan hon då befann sig i stark misstämning mot Sverige.
Franska var det språk, hon bäst behärskade, ehuru hon ej skref det fullt korrekt.
Och i Ryssland anmärkte man mot hennes stil, att ett visst främmande inflytande i språkligt afseende gjorde sig gällande.
Hon beklagade sig dock ofta öfver att ej kunna tala ryska med sina närmare vänner i Sverige.
Hon sade: jag kan aldrig säga er de finaste nyanserna i mina tankar, jag måste alltid nöja mig med de näst bästa uttrycken eller med en omskrifning, när jag talar till er, kan aldrig säga det riktigt träffande ordet, och därför, när jag kommer till Ryssland, känner jag mig alltid som frigjord ur ett slags fångenskap, som hållit mina bästa tankar bundna.
Å, ni kan inte tro, hvilket lidande det är att alltid nödgas tala ett främmande språk till sina förtrogna, det är som att gå ständigt med en mask för ansiktet.
I februari 1884 reste jag till London, och jag återsåg icke Sonja förr än i september samma år.
I London mottog jag ett enda bref från henne, däri hon skildrar sin första vinter i Stockholm på följande sätt:
(Brefvet saknar datum, men är tydligen skrifvet i början af april.)2
»Hvad skall jag säga Eder om vårt lif i Stockholm?
Om det icke varit mycket inhaltsreich, så har det åtminstone varit tämligen rörligt och tämligen tröttsamt på sista tiden.
Supéer, middagar, soaréer ha följt hvarandra i spåren, och det har varit ganska svårt att räcka till för allt och ändå finna tid att förbereda mina föreläsningar och att arbeta.
I dag ha vi afbrutit föreläsningarna för två veckors påskferier, och jag gläder mig som en skolflicka åt detta lilla lof. 1:sta maj är ej heller långt borta, och då hoppas jag afresa till Berlin, tagande vägen öfver Petersburg.
Hvad beträffar mina planer för nästa vinter äro de ännu oafgjorda, ty de bero naturligtvis ej af mig.
Som Ni lätt kan föreställa Er talar man här oupphörligt om Er.
Alla önska underrättelser om Er, och Edra bref läsas och kommenteras och göra formlig sensation.
Stockholms tongifvande damer tyckas lida mycken brist på intressanta och spännande samtalsämnen, och det är verkligen en välgärning att förse dem därmed.
– Jag gläder mig och jag darrar på förhand för den verkan, Er pjes skall göra, när den spelas i höst.»
Redan i april afslutade
Sonja sin föreläsningskurs och afreste till Ryssland.
Den 29 april skrifver hon därifrån till Mittag-Leffler:
»Ryssland 29 april 1884.
Det synes mig vara ett århundrade sedan jag lämnade Stockholm.
Aldrig i mitt lif skall jag kunna säga Eder eller visa Eder hela den tacksamhet och vänskap jag hyser för Eder.
Jag tycker mig hafva funnit i Sverige ett nytt fosterland och en ny familj och det just i det ögonblick då jag mest hade behof däraf ...»
Den föreläsningskurs Sonja denna vinter hållit på tyska språket vid högskolan var, såsom omnämndt, af helt privat natur.
Den hade emellertid bidragit att skaffa henne så mycket anseende att det nu blef möjligt för Mittag-Leffler att på enskild väg hopsamla de medel, som voro nödvändiga för att gifva henne en officiel anställning som professor, tills vidare på 5 år.
Ett antal personer förbundo sig nämligen att för denna tidrymd utbetala tillsammans 2,000 kronor om året.
Högskolan gaf lika mycket, hvarigenom Sonja kunde erhålla en lön af 4,000 kronor om året.
Hennes ekonomiska ställning var ej längre sådan att hon kunde gifva sitt arbete för intet, som hon först så frikostigt hade erbjudit.
Men det var icke blott den ekonomiska frågan som beredt svårigheter vid hennes officiella anställande.
Det gällde också att öfvervinna det konservatismens motstånd, som naturligtvis från många håll uppreste sig mot detta anställande af en kvinna som universitetsprofessor, något hvarpå intet annat universitet i hela världen erbjöd exempel.
Det skulle kanske redan nu funnits en möjlighet att anskaffa tillräckliga medel för hennes anställande på lifstid, men då de betänkligheter, som upprestes häremot, syntes oöfvervinnerliga, beslöt sig Mittag-Leffler att uppskjuta arbetet härpå till en lämpligare tidpunkt.
Vid femårsperiodens slut lyckades hans enträgna bemödanden, och Sonja blef nu anställd på lifstid – en lifstid af föga mer än ett års längd.
Den första juli 1884 hade emellertid Mittag-Leffler den glädjen att kunna telegrafera till Sonja, som då befann sig i Berlin, att hon blifvit nämnd till professor på fem år.
Hon svarar samma dag med följande bref:
»Berlin 1 juli 1884.
Jag behöfver icke säga Eder huru mycket Ert och Ugglas telegram hafva fyllt mig med glädje.
Nu kan jag väl tillstå det, att ända till sista ögonblicket trodde jag ej mycket på att saken kunde göras, jag fruktade alltid att i sista stund någon oförutsedd svårighet skulle uppstå som så ofta händer i lifvet och att alla våra planer ännu skulle kunna ramla.
Jag är också alldeles öfvertygad om att det endast är tack vare Er, Er ihärdighet och Er energi, som vi kunnat nå vårt mål.
Önskar nu af hela mitt hjärta att jag måtte ha den styrka och den talang som äro nödvändiga för att väl fylla min plikt och värdigt understödja Er i alla Edra företag.
Jag tror nu så fast på framtiden, och jag skall blifva så lycklig att få arbeta tillsammans med Er.
Hvilken lycka att vi träffat på hvarandra i lifvet ...»
Senare i samma bref heter det:
»... W. har talat vid flera personer af ministèren angående min önskan att besöka föreläsningarna här.
Det finnes hopp om att saken skall kunna arrangeras, men icke för denna sommar, ty den närvarande rektorn är en förfärlig fiende till kvinnofrågan.
Jag hoppas att det skall gå i december, när jag återkommer för att tillbringa mina julferier här ...»
Alltså, då Stockholms universitet redan nämnt fru Kovalevsky till professor, var det ännu ej möjligt för henne, i sin egenskap af kvinna, att få ens som åhörare bevista föreläsningarna i Tysklands hufvudstad.
En annan skulle väl troligen varit något störd af tanken på det ovissa i den ställning hon nu antog.
Men framtiden bekymrade aldrig Sonja.
Var blott ögonblicket tillfredsställande, var det allt, hvad hon begärde, och hon skulle när som helst varit färdig att uppoffra de mest lysande framtidsplaner, om hon därigenom kunnat nå ett rikare och lyckligare närvarande.
Före resan till Berlin hade Sonja denna sommar besökt sin lilla dotter, hvilken vistades hos hennes ungdomsväninna i Moskva.
Därifrån skrifver hon till Mittag-Leffler ett bref, som kan tjäna som förklaring på hennes uppfattning af sina modersplikter och de konflikter, som uppstodo till följd af hennes dubbla egenskap af moder och offentlig personlighet, af kvinna och familjeförsörjare:
»Moskva den 3 juni 1884.
Jag har här erhållit ett långt bref från T., i hvilket hon ifrigt uppmanar mig att föra min lilla Sonja med mig till Stockholm.
Men oaktadt alla de skäl, som skulle komma mig att önska att ha min flicka hos mig, har jag nästan bestämt mig för att lämna henne ännu en vinter kvar i Moskva.
Jag tror icke att det skulle vara i barnets intresse att taga henne härifrån, där hon har det så bra, och att föra henne med mig till Stockholm, där ingenting ännu är ordnadt för att emottaga henne, och där jag själf skall bli tvungen att ägna hela min tid och hela min energi åt mina nya plikter.
T. anför bland andra skäl att det skall finnas många personer som skola anklaga mig för likgiltighet för min dotter.
Jag antar att detta är mycket möjligt, men jag tillstår i alla fall att detta skäl icke har något värde i mina ögon.
Jag är villig att underkasta mig stockholmsdamernas domstol i allt hvad som angår de små sakerna i lifvet.
Men i allvarsamma frågor, i synnerhet när det gäller icke blott mitt eget utan den lillas bästa, tror jag att det skulle vara en oförlåtlig svaghet, om jag läte »même une ombre» af önskan att synas en god moder i stockholmskjortlarnas ögon påverka mig.»
Vid återkomsten till Sverige i september slog Sonja sig ned för några veckor i Södertelje för att i ostörd ro kunna fullborda det åratal förut påbegynta viktiga arbetet om Ljusets brytning i ett kristalliniskt medium.
Mittag-Leffler och en ung tysk matematiker, med hvilken Sonja under sommaren i Berlin hade stiftat bekantskap, vistades äfven här, och den sistnämnde hjälpte Sonja med den tyska redaktionen af hennes arbete.
Vid mitt besök hos henne här efter återkomsten från min resa frapperades jag af att finna henne föryngrad och förskönad.
Jag tänkte först, att det var sorgdräktens bortläggande, som gjorde det, ty svart missklädde henne mycket, och själf hatade hon att gå svartklädd.
Den ljusblå sommarklädning, hon nu bar, kom hennes hy att framstå klarare, hvarjämte hon bar sitt rika, kastanjebruna hår i lockar.
Men det var ej endast det yttre, som var förändradt.
Jag märkte snart, att det vemod som hvilat öfver henne första tiden af hennes vistelse här nu gifvit vika för den ystra glädtighet, som var den andra sidan af hennes väsende och som jag först nu lärde känna.
Hon var vid sådana perioder i sitt lif sprittande af lif, gnistrande af kvickhet; ett halft sarkastiskt, halft godmodigt störtregn af infall brusade omkring henne, de djärfvaste paradoxer aflöste hvarandra, och den, som icke var snabb i repliken gjorde bäst i att tiga vid sådana tillfällen, ty hon gaf icke någon annan mycken tid att tala.
Hon var äfven vid denna tid sysselsatt med att utarbeta sina föreläsningar för nästa termin, och föredrog dem efter hand för den unge tyske matematikern, i det hon skämtsamt yttrade, att han måste tjänstgöra som hennes »Versuchskaninchen» – ett åliggande som eljest alltid kom på Mittag-Lefflers lott.
Under höstmånaderna fortfor hennes lifliga stämning, hon tog mycken del i sällskapslifvet och var öfver allt en medelpunkt, som drog alla i en krets omkring sig.
Det starkt sarkastiska drag som låg i hennes natur och det djupa förakt hon i själfva verket hyste för den andliga medelmåttan – hon var »aandsaristokrat» och snilledyrkare i mycket hög grad – var hos henne paradt med den födda diktarinnans djupt mänskliga medkänsla med alla lifvets konflikter, äfven de obetydligaste.
Detta gjorde att hon med det mest uppmuntrande intresse deltog i allt hvad som rörde hennes vänkrets, mottog förtroenden rörande fruarnas hushållsbekymmer, flickornas toilettbestyr och hvad helst det var, som man ville tala med henne om.
Häraf kom det omdöme, man allmänt hörde om henne: hon är så enkel och anspråkslös som en liten skolflicka; hon anser sig icke alls förmer än hvilken kvinna som helst.
Detta var dock, som sagdt, ingalunda riktigt, liksom också den öppenhet och tillgänglighet, som hennes väsende utvisade, ej var annat än ett sken.
Hon var i själfva verket ytterst sluten, och det var mycket få människor, som hon betraktade som sina likar.
Men smidigheten i hennes väsende och i hennes intelligens, önskan att behaga samt det psykologiska författareintresset för allt mänskligt gaf henne detta i hög grad sympatiska uppträdande hvarmed hon tilldrog alla.
Sarkasmen lät hon endast sällan märka för dem, som voro henne andligt underlägsna, såvida de ej voro henne rent af antipatiska, men den spelade i stället fritt öfver deras hufvuden, som hon betraktade såsom sina likar.
Emellertid hade hon snart uttömt sällskapslifvet i Stockholm.
Efter en ganska kort tid sade hon sig kunna alla människor utantill, och hon började då längta efter en ny stimulus för sin intelligens.
Detta var hennes olycka, det som gjorde att hon aldrig kunde känna sig tillfreds i Stockholm och kanske ingenstädes i världen, att hon ständigt behöfde stimuleras i andligt afseende, ständigt fordrade af lifvet dramatiska tilldragelser och raffinerade, andliga njutningar.
Hvardagslifvet med sitt grå enahanda var henne af innersta hjärta förhatligt, hon var en zigenarnatur, som hon ofta själf sade, och allt det som man förstår under begreppet »borgerliga dygder» afskydde hon uppriktigt.
Hon tillskref själf detta drag i sin karakter härstamningen från en zigenerska med hvilken hennes farfars far – tror jag det var – gift sig (hvarvid han förlorade den furstetitel familjen förut ägt).
Men det låg icke blott i hennes temperament utan äfven i själfva arten af hennes intelligens, ty på samma gång som hon var en mycket produktiv natur, var hon också starkt receptiv och behöfde för att producera stimuleras af andras genialitet.
Därför var hela hennes vetenskapliga verksamhet icke annat än en utveckling af hennes store lärares idéer, och för sin litterära produktion behöfde hon ovillkorligt utbyte af idéer med andra, som sysslade med detsamma.
Med detta grunddrag i hennes karakter och i hennes intelligens är det naturligt, att lifvet i en liten stad som Stockholm var henne för stillastående.
Endast i de stora europeiska hufvudstäderna kunde hon trifvas, endast där fann hon den andliga stimulans, hon behöfde.
Julen detta år – 1884 – tillbragte hon i Berlin och det var vid återkomsten därifrån, som hon för första gången sade den fras, som hon sedan hvarje år upprepade och som sårade och smärtade hennes vänner.
Vägen från Stockholm till Malmö, sade hon, synes mig en af de vackraste järnvägslinier, jag någonsin känt.
Men vägen från Malmö till Stockholm är den fulaste, långsammaste, mest mördande resa jag vet.
Hjärtat sammansnöres mig i bröstet, då jag tänker på hur många gånger hon måst göra denna resa med alltid växande bitterhet, tills den slutligen skulle föra henne till hennes förtidiga graf.
Ett bref till min bror från denna jul i Berlin visar hur djupt melankolisk hennes grundstämning ofta var oaktadt all yttre munterhet.
Hennes vänner berätta huru hon under detta samma vinterbesök i Berlin var gladare och mer lefnadslustig, än de någonsin sett henne.
Hon beklagade, att hon under sin egentliga ungdomstid försummat alla ungdomens vanliga nöjen och ville nu ta igen skadan, hvarför hon begynte taga lektioner i dans och skridskogång.
Som hon icke ville visa sina första osäkra steg på skridskor på en offentlig bana, anordnade en af hennes vänner och beundrare en enskild skridskobana för henne i sin egen trädgård i ett af Berlins moderna villakvarter.
Danslektionerna togos på samma sätt i en enskild salong med ett par beundrare till kavaljerer.
Hon jagade från det ena nöjet till det andra och var mycket firad, hvilket alltid behagade henne.
Men denna glädtiga stämning räckte ej länge.
Redan efter en månad hade den förträngts af en annan, framkallad dels af underrättelserna om hennes systers sjukdom, dels ock af en liten hjärteangelägenhet hvilken såsom nästan alltid tagit en för henne föga lycklig vändning, och hvilken var den djupaste grunden både till hennes så starkt uppflammande lifslust och den därpå följande, djupa modlösheten.
Hon skrifver den 27 december:
»Jag är vid ett mycket nedstämdt lynne, ty jag har så dåliga underrättelser från min syster.
Sjukdomen gör fruktansvärda framsteg.
Nu är det synen, som har lidit, hon kan hvarken läsa eller skrifva.
Orsaken är alltid densamma, hjärtat funktionerar illa, hvaraf följa partiella blodstockningar och förlamningar.
Jag darrar vid tanken på den förfärliga förlust, som kanske hotar mig i en nära framtid.
Hvad lifvet dock är afskyvärdt, och hvad det är dumt att fortsätta att lefva.
I dag är det just årsdagen af min födelse, jag är 31 år i dag3 och det är förfärligt att tänka, att jag kanske har lika långt kvar att lefva.
Hvad det dock är skönt i dramer och romaner; så fort en person har upptäckt att lifvet icke längre har något värde för henne, strax kommer någon eller något som underlättar för henne passagen »dans le Jenseits».
Verkligheten är bra underlägsen ur denna synpunkt.
Man talar så mycket om den fullkomning af organismen som de lefvande väsendena så småningom hafva utvecklat hos sig själfva genom det naturliga urvalet etc.
Jag finner att i grunden den mest önskvärda fullkomningen skulle vara förmågan att dö fort och lätt.
Ur denna synpunkt har människan afgjordt gått tillbaka.
Insekterna och de lägre djuren kunna aldrig bestämma sig att dö; det är oerhördt hur mycket ett articuleradt djur kan lida utan att upphöra att existera; men ju mer man höjer sig på varelsernas skala, ju mer blir öfvergången lätt och snabb.
För en fågel, för ett vildt djur, ett lejon, en tiger, är nästan hvarje sjukdom dödlig; antingen det fulla åtnjutandet af lifvet eller döden – intet lidande.
Men människan har på nytt närmat sig insekterna i detta afseende, och många personer af mina bekanta komma mig ovillkorligen att tänka på insekter, hvilkas vingar äro frånryckta, flera articulationer krossade, fötterna sönderklämda etc., och hvilka likväl icke kunna besluta sig att dö.
Förlåt mig att jag skrifver så sorgset till Er i dag.
Jag är verkligen vid ett mycket mörkt lynne.
Det värsta är att jag icke känner någon benägenhet för att arbeta.
Jag har ännu icke lyckats tvinga mig till att sysselsätta mig allvarsamt med mina föreläsningar för nästa termin.
Men jag har mycket drömt om följande problem.»
(Här en matematisk utveckling.)
Ur samma bref vill jag ännu citera följande:
»Som julgåfva har jag fått från Er syster en artikel af Strindberg, i hvilken han bevisar lika klart som att två gånger två är fyra, huru en sådan monstruositet som en kvinnlig professor i matematik
är skadlig, onyttig och obehaglig.
Jag finner att han i grunden har ganska rätt, det enda mot hvilket jag protesterar är att det i Sverige skulle finnas ett så stort antal manliga matematici, som vore mig öfverlägsna, och att det endast skulle varit af galanteri, som man kallat mig.»
Sport och andra tidsfördrif.
Ibland vimlet af skridskoåkande på Nybroviken och på den kungliga banan vid Skeppsholmen såg man under de följande vintrarna nästan dagligen en liten dam i en tätt åtsittande pälsbrämad klädesklädning, med närsynt blick och händerna i muffen kafva sig försiktigt fram på skridsko med små, osäkra steg vid sidan af en lång herre med glasögon och en lång och smal dam, hvilka just icke heller voro så synnerligen säkra på fötterna.
Medan de vinglade sig fram tillsammans med ojämna steg, pratade de alltid ytterst ifrigt, och ibland ritade kavaljeren matematiska figurer i isen – icke med skridskorna, ty därtill var han icke tillräckligt skicklig, utan med käppen – och den lilla damen stannade och betraktade dem uppmärksamt.
De båda kommo nämligen tillsammans från Högskolan ner på skridskobanan och hade med anledning af den enes eller den andres föreläsning kommit in i en liflig diskussion, som fortfor under skridskoåkandet.
Emellanåt upphäfde då den lilla damen små skrik och bad för guds skull att slippa tala matematik på skridsko, emedan hon då förlorade balansen.
En annan gång var det hon och den långa damen som utbytte sina psykologiska iakttagelser och meddelade hvarandra planer till romaner eller dramer.
De tvistade äfven om hvem som var skickligast i den ädla sport, hvarmed de för tillfället voro upptagna, och så villiga som de än eljes voro att erkänna hvarandras förtjänster, ville de i detta enda fall aldrig tillerkänna hvarandra företrädet.
Men den som under dessa vintrar i sällskapslifvet träffade samman med fru Kovalevsky, kunde ej tro annat än att hon var en synnerligen framstående skridskogångerska, som kunde taga stora priset i en täfling med största lätthet.
Hon talade med en sådan ifver och ett sådant intresse om denna sport och var så stolt öfver hvarje litet framsteg däri som öfver intet af de vetenskapliga arbeten, som gåfvo henne världsrykte.
Ty hon var aldrig så belåten med sig själf, som när det gällde något som hon icke kunde göra, ja, som hon till och med alldeles saknade anlag för.
Äfven på ridskolan visade sig under dessa vintrar alltemellanåt den lilla damen med sin långa följeslagerska, ty det var nu en gång gifvet att dessa båda alltid drogo hvarandra med i alla sina företag.
Den berömda fru Kovalevsky blef naturligtvis mycket uppmärksammad, hvar hon kom, men ingen liten tolfårig skolflicka uppträdde mer barnsligt vid dessa lektioner än hon.
Smaken för sport var nämligen icke förenad med de ringaste anlag, och knappast hade hon kommit upp på hästryggen förrän hon greps af en sådan rädsla, att hon förlorade all själfbehärskning och skrek högt, om hästen gjorde den minsta lilla oväntade rörelse.
Hon begärde alltid och fick sig också anvisa den tamaste och beskedligaste hästen i hela ridskolan, men sade alltid efteråt som förklaring på hvarför ridten just ej gått så synnerligen bra, att hästen varit mycket krånglig eller att han stötte alldeles oerhördt eller att sadeln varit ovanligt dålig.
Hon kom aldrig längre än till på sin höjd tio minuters traf, men när då hästen just hade begynt komma i farten, skrek hon andfådd på sin ännu brutna svenska: snälla herr stallmästare, säga halt!
Hon uthärdade med största älskvärdhet allt det skämt, hvarför hon med anledning häraf blef utsatt bland sina närmare vänner, men när hon sedan med främmande talade om sina ridter, fick man nästan det intrycket, att hon var en stor ryttarinna, som djärft red de vildaste djur i sträckt galopp.
Det var icke skryt, visst icke, hon trodde därpå själf, det vill säga hon trodde alltid, att hon nästa gång skulle göra ett riktigt kraftprof, och hon kom alltid till ridskolan full af de djärfvaste planer, samt gjorde upp förslager till långa utflykter till häst.
Men knappt var hon på hästryggen, förrän den samma ängslan fick makt med henne.
Det vill säga, efter hennes egen förklaring var det alls icke rädsla, utan ett slags nervositet, som gjorde henne särdeles känslig för ljud, hvarför de andra hästarnas tramp bragte henne ur jämvikten.
Hennes vänner kunde à propos detta icke motstå frestelsen att fråga henne hvad det då var för ljud, som kom henne att springa öfver stock och sten, utom sig af förskräckelse, när hon såg en beskedlig ko gå och beta på en äng eller mötte en hund, som nosade på henne.
För resten beskrifver hon själf alldeles förträffligt detta slags feghet hos en eljes stor personlighet i sin efterlämnade novell »Vera Vorontzoff» påföljande sätt:
»I den lärda krets, där W. dittills umgåtts, skulle det minst af allt fallit någon in att misstänka honom för feghet.
Tvärtom lefde hans kolleger i ständig bäfvan för att han genom sin omöjliga hänsynslöshet skulle bringa också dem i trångmål.
– Själf ansåg han sig också i själ och hjärta vara en mycket modig man.
I sina hemligaste drömmar – sådana som man icke ens erkänner för sin närmaste vän – tyckte han om att försätta sig själf i de mest farliga lägen, och mer än en gång hade han inne i sitt tysta arbetsrum deltagit i försvaret af stormade barrikader.