Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru det synes påtagligt, att författarinnan här alltför ensidigt bedömt ett föregående arbete af en bekant författare, hvilket dessutom afhandlar ett ämne, som är förmycket omtvistadt, för att kunna afgöras med blotta dogmernas och förkättringens maktspråk, ehuru aktningsvärd den känsla må vara, som ligger till grund derför; och ehuru vi känna, att förf. till skriften
Det går an, långt ifrån att utgå från en sådan tanka, som här förutsättes, endast haft för afsigt, att göra äktenskapet mera beroende af det rena sedlighetsband, som hvilar på fri vilja och ömsesidig öfverenskommelse, jemte vissa vilkor mellan samhället och individerna, angående det yngre slägtets uppfostran och mindre än hittills af det blotta yttre tvångsbandet, hvars helgd ändock så ofta brytes; samt ehuru det sålunda varit önskligt, om författarinnan afstått från denna utmanande inledning, så har man likväl icke kunnat utan hennes samtycke, som tiden ej medgifvit att inhämta, såvida novellen skulle kunna inflyta i denna samling, afskilja företalet ifrån sjelfva novellen.
(I fortsättningen af «Det går an,» står pag. 61.)
«Dock der en ädel själ söker sanning, Kan den svagaste röst uppväga en volym af djupsinnighet.»
(I samma arbete står på annat ställe:)
«Endast de i hjertat enfaldige åtnöja sig med hvad som är enkelt och naturligt.»
Evelina Reder hade nyss fyllt sina aderton år.
Vacker och frisk som en nyss utsprucken ros, god och mild emot alla.
Verlden och mennniskorna trodde hon sig såsom hon såg dem och såsom hon sjelf kände sig emot dem.
Hon började dagen med en morgonbön, vid sin gamla mosters säng, hon fortsatte den under skämt och löje, och hon slutade den med att tänka:
«Ack hvad denna verld är härlig!
Och hvad Gud är god!»
Evelina hade vid åtta år förlorat sina egna föräldrar, men hon återfick i fullt mått det hon förlorat i den gamla goda moster Wibergs ömhet och omvårdnad.
En gladlynnt och godtrogen gumma, som föga kände mer om verlden, än, att hon bodde sorgfritt och skuldfritt i sin lilla vackra gränd vid torget, att Carl 14:de regerade och att Evelina var en blomma, som Gud satt i hennes händer, för att af henne omhuldas och uppdrifvas.
Om nöjen tänkte gumman Wiberg ungefär så här: «Tids nog blir man gammal och får då sitta i vrå.
Evelina skall icke sakna något nöje, som mina tillgångar kunna stå ut med.
Dessutom lägger kanske snart vår Herre mitt gamla hufvud till hvila, och innandess får Evelina ha sig en bra och beskedlig man.
Men här inom fyra väggar skulle ingen söka upp henne.»
Om kläder och moder var det likaså.
«Hvarföre skall man se pjaskig och gammalmodig ut, om styfvern räcker till att få det bättre,» sade hon alltid.
Och då Evelina, i barnslig enträgenhet, utropade: «ack se! moster lilla, hvad Clara Nordbergs hatt är vacker, och hvad den klär mig!
Och se, de nya schalarna! en sådan lyster! och sådana blommor! och ändå alls icke dyra,» så kunde man icke vara säker, att få se moster Wiberg dagen derpå strutta åt boden, med vigtig min, och redikylskedjan fastlindad om tummen.
Alla ungherrar och spekulanter på tio mil omkring visste på sina fem fingrar, att utom det Evelina Reder var den vackraste flickan i hela W., skulle hon pro primo ärfva moster Wiberg, som troddes ega icke så obetydligt på kistbottnen; pro secundo hade hon några tusental efter föräldrarne, som troget åt henne förräntades.
Man kan således lätt föreställa sig, hur omringad, bortfjäsad och eftersökt Evelina var.
Redan hade mången korg vandrat ur hennes händer, redan hade hon på narri gifvit mången hopp, och otalige voro de arme, som till och med hennes blick försmådde.
«Kära Evelina,» sade tanten ofta, «jag vet min själ inte, hvad du vill ha.
Du väljer i väpplingen och stadnar i starren, ty så går det när man ej vet hvad man vill.
Jag undrar just, hvad du har emot handelsman Boström; han, som är så hederlig och bärgad karl.
Han skulle icke förstöra dina styfrar, han.
Och kommissarien Zetterlund, som lefde så väl, med sin förra hustru, och den der unga hyggliga guldsmeden! den är det rigtigt synd om, dessutom ligger min lilla gård här vid torget så väl till för hans rörelse.»
«Söta lilla moster, tyst, tyst.» sade då alltid Evelina; «moster vet ju, att jag aldrig vill gifta mig.
Hvem skulle då spela för moster om qvällarna? ingen.
Hvem skulle då knyta upp mosters lockar, och läsa predikningar om söndagarne, så väl som jag? ingen, nej! lilla moster skulle leds ihjäl efter sin Lina.
Handelsman Boström? han med sin stora näsa, som flickorna skratta så mycket åt ... och Zetterlund? fy! jag vill visst inte ha någon enkling, då skulle jag jemt få höra: det och det rådde min salig hustru om; och så, och så gjorde min salig hustru.
Jag skulle ej stå ut med sådant ... och guldsmeden?
en handtverkare .... nej lilla rara moster, jag vill visst icke ha en sådan sotarmurre.
Då jag kom för att klappa och smeka min man; skulle han sitta der, svart och smetig öfver öronen, och hamra, och hamra ... och då jag ville gå i mitt rena putsade kök, skulle jag få se de der cycloperna stå i dörn, svarta och bistra, som vakter till en afgrund; hu! det skulle bli min död; Men se Efverling, honom håller jag mest af alla, utaf; näst lilla moster, och Clara Nordberg.
Men jag fruktar honom ... jag är alltid så rädd, att göra något, som han skulle klandra.
Han är den enda, som aldrig smickrat mig.
Men han har aldrig sagt något, och då jag ibland sitter, och betraktar hans kalla, alfvarsamma ansigte, tänker jag alltid: du så sträng, så sluten, så otillgänglig för hvarje svaghet, ... du, skall säkert heller aldrig säga något.»
Och hvem var då Efverling, denna enda som förmådde Evelina, att bli hemma från en bal, eller lemna en annan, innan den var slut, af barmhertighet för den stackars gumman Wiberg, som satt der tålig på sin stol, fast hon knappast kunde öppna ögonen för damm och sömn.
Var han ung och vacker, sirlig, artig och förekommande?
Lefde han på en briljant fot; var han alltid klädd efter nyaste modet?
Nej, han var ej något af allt detta.
Få i den lilla staden kände honom rätt.
Men ibland dessa få, voro tanten och Evelina hans bästa och varmaste vänner.
Också då någon af flickorna skämtade öfver hans alfvarsamhet och kallade honom pappa Efverling, rynkade Evelina rätt bistert sin panna: ett tecken till vrede, som de eljest aldrig sågo hos henne.
Efverling var possessionat.
Hans egendom, som var ganska vacker, låg endast tvänne mil ifrån W., der han äfven mycket vistades.
Han låg i vidsträckta affärer, och alla nämnde honom, som den mest reela och hederliga man.
Gumman Wiberg hade, sedan några år, förtrott honom alla sina små angelägenheter.
Han var hennes högra hand och öga.
Och hade
Efverling lemnat sitt absoluta veto i en sak, så hade sjelfva grefve Tott ej kunnat förändra hennes beslut.
Då Efverling mottog detta förtroende, utbad sig äfven gumman Wiberg, att han aldrig skulle bo hos någon annan än henne.
Och Efverling residerade således, från denna tid, i husets båda öfverrum, som alltid stodo varma och putsade då han kom.
Han åt vid hennes bord; och aldrig var gumman gladare, än då hon om aftnarne kunde hålla honom qvar, och de då fingo draga sina spader.
Ofta stadnade korten emellan fingrarne på gumman, och i stället för att slå ut, hvilade hennes blickar, än på Efverling och än på Evelina.
Och då slutligen kortet kom med en suck på bordet, skulle man trott, det hon fruktade att förlora spelet, men då tänkte hon: «Ack Herre Gud i himlen, om han ändå ville ha henne!»
Oaktadt alla de förbindelser, Efverling stod uti hos henne, och oaktadt den ton af moderlighet, hvarmed hon alltid emottog honom, skulle hon ändå för alla Perus skatter icke kunnat säga åt honom: «Jag ser, att ni tycker om Evelina, men jag förstår, ni vill vänta, ni vill se hennes anlag utvecklade, tag henne och utveckla dem sjelf.
Evelina är ett fromt barn, och ni skulle kunna göra mycket godt utaf henne.»
Vi äro nu midt i vintern, och det är här min historia begynner.
Jag gör inga utflykter hit eller dit; jag vill vara så kort, som möjligt; och det är derföre endast kring Evelina mina händelser skola väfva sig.
Hvad man nu hade roligt i den lilla staden.
Danser och kalaser vankades öfverallt.
Ingen ville bli efter, alla ville se sina vänner, hvar hos sig, och man täflade om, hos hvilken man skulle få muntrast.
Fruarne måste skaffa sig nya mössor och klädningar, till snart sagdt hvart kalas, och hur skulle man på en gång kunna spara in så mycket på hushållspengarne.
Lyckligtvis står en och annan gång gubbens chiffonier öppen, och icke behöfver lilla mamma lägga det på hjertat, om det blir en tia mindre i den eller den högen.
Han har räknat vilse, den fundersamme mannen.
Det går ju ändå åt, i och för husets skull.
Dessutom tänker hon, att tala om det, en gång då han blir vid godt humör.
Och flickorna sedan?
Det är väl sju gånger värre för dem.
De gå in i verlden, och måste synas.
Sedan man en gång blifvit fru, kommer man i alla fall in på arrièrgardet.
De stackars flickorna i W. kunde knappast sofva de nätter, de annars för nöjen och fläng kunde fått njuta lite hvila.
Det är också fasligt, att man icke kan få se mer än en journal i månaden, och snitten måste ändå förändras väl tio gånger.
Det är således smaken och tankan, som måste anlitas, och se der! derföre allt detta bråk, alla dessa konsulteringar.
Jag försäkrar er, mina läsarinnor, att «säsongen» i en småstad icke är ett sådant lappri, som ni kanske tror.
Och Evelina? frågar man, hon bråkade väl också med sina pös och garneringar?
Hon, som var drottningen öfver allt, skulle väl icke stadna efter i något.
Men Evelina tyckte ej om att, i fråga om sådant, råda sig med någon.
Hon gjorde sina små egna uppfinningar, och hennes jalusi gick så långt, att icke hennes bästa vän ens fick ana något.
Visst runkade moster Wiberg på hufvudet ibland, för alla dessa onödiga utgifter.
Men då Evelina var klädd, och gumman hörde dem säga: «Hvad hon är vacker, Evelina Reder!
Hon blir en verklig skönhet!» betraktade hon sitt fosterbarn med en blick så stolt, som hade hela gestalten varit hennes eget verk.
Man nalkades den 28 Januari med stora steg.
«Ack i år!» ropade flickorna, «få vi gudomligt roligt på Carls-balen.
Det ypperliga slädföret skall locka hit alla ortens dansörer.
Man skall visa ett fyrverkeri på torget, som skall påtändas af landshöfdingskan, från danssalens fönster, och två dagar derefter ställer rådman Hanström till ett slädparti.
På hans vackra Wickeby skall dansas hela natten, och sedan blir stor dejeuner på stadshuset.
Tänk så gudomligt roligt!
Der får icke heller förnämiteten vara med; fröknarna ta alltid upp premiern och promenera sedan så saktmakligt tillbaka ur figurèet, att den stackars sekunden oftast icke får börja förrän takten är utspeld.
Men på Wickeby, der få vi dansa och taga plats efter eget behag.»
Carlsdagen kom.
Tanten och Evelina sutto just och smuttade ur sin kaffekopp, och berömde den vackra, klara morgonen, då salsdörren öppnades och Efverling inträdde, röd om näsan och med frost i polisongerna.
«Så tidigt ute,» ropade på en gång tanten och Evelina.
«Nå ni försummar då aldrig tiden, kära Efverling,» fortfor gumman och struttade beställsamt omkring honom, och hjelpte till att taga af honom reskläderne.
«Se så,» sade hon, «kom nu och drick en varm kopp kaffe med oss.
Evelina, flicka, häll då upp en tår åt honom.
Se der, kära Efverling, drick nu.
Det är en faslig kyla i dag.
Hvad det var roligt, att ni kom in till oss.
Evelina, gå och fråga Saralena, om hon eldat deruppe i dag.
Vi trodde knappast, att ni skulle komma in till balen, kära Efverling.»
«Och jag,» tänkte Evelina, i det hon gick ut, «jag skulle önskat, att han icke hade kommit.
Jag har aldrig rigtigt roligt på en bal, der Efverling finns, ty hvar gång jag ser mig om i dansen, står han der och spänner sina stora bruna ögon – fixstjernorna, som Clara Nordberg så rigtigt kallar dem – på mig, alldeles som om jag gjorde något ondt.»
«För balen, min goda fru Wiberg, har jag visst icke rest mina två mil,» sade Efverling, «men jag har affärer med personer, som just nu träffas som bäst i staden.
Dessutom är Hushållssällskapets sammankomst, som vanligt, i dag hos landshöfdingen.»
«Ja, ja, det är så rätt det,» sade gumman.
«Se der, kära Efverling, tag och doppa skorpor också, de äro alldeles färska.
Evelina bakade dem just i går, och för det lofvade jag henne, att få gå på balen i afton.
Det är ju intet något ondt i det, kusin Efverling?»
«Nu är det, Gud ske lof, undangjordt,» tänkte gumman.
«Efverling, rätt så beskedlig han eljest är, tycker alltid, besynnerligt nog, att Evelina roar sig för mycket.»
Efverling böjde endast på hufvudet till svar.
«Aldrig kommer man rätt till väga med honom,» tänkte tanten åter.
«Man vet aldrig hvar man har honom.
Om han pratade lite mera, skulle jag tycka tio gånger mera om honom.»
«Nå nu har ni väl så brådtom på landet,» började åter gumman.
«Ni kör väl och drar hem från skogen nu, allt hvad ni hinner?
Ni tänker ju bygga så mycket i sommar, eller hur kusin Efling?»
«Ja, jag har tänkt så, om inga andra hinder komma i vägen.»
«Nå då kommer Evelina och jag ut till er och helsar på.
Jag fröjdar mig just åt, att komma ut en smula i gröngräset; men då bli vi ute en hel månad, det vet ni att jag alltid har sagt, Efverling.»
«Det skulle vara oändligt roligt för mig,» sade Efverling, «om fru Wiberg någon gång ville göra allvar utaf ett så gammalt löfte.
Jag fruktar endast, att jag inga nöjen har att bjuda på.
Stadsboerne ledsna så snart vid landet, isynnerhet Evelina ....»
«Evelina!
Skulle icke hon trifvas hos er?
Jo, jo men, det vet ni nog,» sade gumman med en högtidlig suck.
«Hon får plocka om blommorna och springa efter fåglarne, emellanåt hon hjelper mig i mjölkkammarn.
Vi ha ofta talat om det, kusin lilla.»
Efverling smålog, Evelina kom in.
«Herr Efverlings rum är allt i ordning,» sade hon.
«Saralena har tidigt i morse eldat dem.»
«Jo, jo, der ser ni, hur vi alla tänka på er, min beskedlige Efverling, till och med Saralena har haft er i minne.
Evelina, min piga lilla, tag bort kaffet nu, och stöka nu fram ditt bjäfs.
Jag har allaredan sagt åt kusin, att du skall gå på balen.
Hon har sjelf sytt sin klädning, och borgmästarinnan berömde den alldeles öfvermåttan i går.»
Men Evelina tog ej fram sitt «bjäfs».
Hon gick till fönstret och skämdes synbarligen för tantens pratsamhet.
Efverling svarade ej ett ord, han steg upp och tog sin hatt.
«Fru Wiberg torde förlåta,» sade han, «att jag nu rekommenderar mig.
Jag har så många små ärenden att uträtta på förmiddagen.»
«Åh! skall ni gå så hastigt ifrån oss?» sade gumman misslynt.
«Nå, nå, ni gör hur ni vill, ni är hemma här, kära Efverling, men till middagen får ni icke lofva bort er, hör ni det.»
Efverling smålog, tackade och gick.
«Herre Gud, hvad han är hygglig!» suckade gumman för sig sjelf.
«Om jag icke hade dig, Evelina, så skulle ingen annan än han få mina smulor då jag dör.
Jag vet icke, hvad jag ville ge ut, för att få se er begge bli ett par; men han bara tiger, och Gud vet hvad han tänker.»
«Efverling gifter sig aldrig,» sade Evelina.
«Det har han ju så många gånger sagt.
Dessutom vill jag heller aldrig gifta mig.»
«Åh! det är bara struntprat utaf er båda två,» sade gumman.
«Efverling vill på det sättet bara blanda bort korten, det förstår nog jag.
Och få se om icke en vacker dag, till slut, vår herre hör min bön.»
Och nu begynte den goda gumman, att sjunga på sin vanliga morgonpsalm.
Om aftonen var Evelina tidigt klädd.
Hon var så ifrig, och likväl var det så god tid.
Hon schasade oupphörligt på den stackars tanten, som var alldeles förvånad öfver en så sällsynt ifver hos Evelina, och då hon skulle sätta blomman i locken, föll det icke alls i smaken, hon gjorde om det gång på gång.
«Jag begriper icke, hvad som fattas dig,» sade gumman, «kära barn du är visst sjuk?»
«Åh nej,» sade Evelina.
«Det blir allting bra, bara jag kommer väl dit.
Syns ej borgmästarns täcksläda till ännu, Saralena?»
Efverling öppnade i detsamma dörren.
«Stig på, stig på!» ropade gumman.
«Hon är allt i ordning, kom hit, nu skall ni få se!»
Efverling närmade sig.
«Ni följer icke sjelf med, kan jag se,» sade han.
«Nej, Evelina följer med borgmästarinnan.
Se!» utropade hon, och lyste på Evelina från hufvudet till fötterna.
«Se, kusin Efverling, är hon icke bra vacker?»
«Jo bevars,» svarade han.
«Söta moster, tag i Jesu namn bort ljuset,» sade Evelina.
«Moster lyser på mig alldeles som om jag vore brud.»
«Ja Gud gifve att du så vore, barn lilla,» sade gumman.
«Och att det vore som jag vill se’n.
Går ni upp på balen, Efverling?»
«Ja kanhända en stund,» var svaret.
«Nu hör jag bjellror,» sade Saralena.
«Och der stadnar täckslädan.»
«Gud vare med dig barn,» sade gumman, och hjelpte henne på med pelisen.
«Akta dig bara för att bli kall, hör du det!»
«Lycka till godt nöje,» sade Efverling, och tog den framräckta handen.
«Hvad ni darrar Evelina, ni mår inte väl?»
«Jo, jo mycket väl,» sade Evelina skrattande, i det hon nästan flög ut genom förstugan.
Efverling såg med en medlidsam blick efter henne.
Balen var icke börjad ännu då borgmästarinnan inträdde med sin skyddling.
Alla Evelinas bekanta spände upp ögonen, då de fingo se dem.
Den klädningen hade de aldrig sett förr.
Och så vacker hade de aldrig ännu sett Evelina, som framgick litet stolt och smålog emot dem.
«Du ser rätt bra ut i afton, Evelina,» sade hennes kusin, Clara Nordberg, till henne; «men du är något blek; är du uppbjuden till angläsen?»
Evelina hann ej att svara, hon blef i detsamma uppbjuden.
Efter en stund börjades angläsen.
Evelina frågade sin kavaljer hvem deras vis à vis var.
Hon förundrade sig öfver, att ej känna honom.
«Det är icke så underligt,» svarade denne.
«Han är ingen stadsbo.
Det är notarien Säfve, från Stockholm.
Han är nere öfver julen hos sina slägtingar.
Men han reser om ett par veckor igen.»
«Det är fasligt hvad han ser på oss, Richard,» sade Evelina.
«Han just generar mig.»
Richard Schröder skrattade.
«Det är en munter garçon, Albert Säfve,» sade han.
«Och ögon har han att köpa fisk med.
Han anmärkte dig genast då du kom.
Han är min vis à vis för afton.
Och han bad mig att jag skulle bjuda upp dig.»
Turen var nu hos Evelina.
Aldrig hade hon dansat med nedslagna ögon förr, och hon begrep ej hvarföre hon icke kunde se på notarien Säfve, så väl som på alla andra.
Hon räckte mekaniskt ut handen, den han fattade med mycken grace, och då de avancerade utföre, såg hon icke mer något föremål redigt, ända tills hon kände, att hon åter var i Richard Schröders händer.
«Vi göra ej någon tur mer, Richard,» sade Evelina.
«Det är så förskräckligt trångt.
Men vi kunna stå här ändå en stund, för att icke väcka uppseende.»
Richard Schröder var Evelinas barndomsvän.
Han var en godhjertad yngling, och gjorde gerna alla till viljes.
Han gick till Albert, för att säga honom Evelinas vilja.
«Han blef litet stött,» sade Richard då han återkom.
«Men du får säkerligen ersätta hans förlust genom nästa dans.»
«Stött!
Och jag är också stött på honom, som kan på ett så obelefvadt sätt fixera folk.»
Evelina gick efter en stund ur angläsen, och satte sig på sin plats hos borgmästarinnan och Clara.
«Hur i all verlden hänger det ihop, Evelina?» sade Clara, «du går ur dansen efter första turen.
Det var första gången jag har sett dig så försakande.»
«Jag kan omöjligt icke dansa emot den der Säfven,» sade Evelina.
«Jag vet icke hvarföre jag ej kan tåla honom; känner du honom, Clara?»
«Albert
Säfve?» sade Clara, «som är så vacker, så hygglig och så allmänt omtyckt.
Du skulle ej kunna tåla honom?
Se på honom, Evelina, och säg sedan, om det finnes någon vackrare på hela balen.
Nog påstår man, att han tycker det något för mycket sjelf, men man kan ej märka sådant på hans sätt för öfrigt –»
«Ja, han är verkligen rätt vacker,» sade Evelina, och betraktade honom uppmärksamt.
«Åh! alla flickor äro alldeles tokiga i honom,» fortfor Clara.
«Du skulle höra honom tala, Evelina.
Då är han oemotståndlig.
Derföre säga alla fruar, att han är en farlig karl.»
«Farlig!» upprepade Evelina gäckande.
«Han ser åtminstone icke så farlig ut.»
«Åh det förstår du inte,» sade Clara, som var tio år äldre.
«Med ordet farlig menar man, att han lätt gör lycka hos vårt kön.»
«Såå!» sade Evelina; «består ej faran i annat än det, så skall jag lugnt öfverlemna mig åt den.»
Evelina! tro dig icke för väl.
Ingen fiende i verlden böra vi frukta så mycket, som vårt eget mod.
Det anar mig, att för dig blir Albert Säfve farlig.»
Evelina skrattade.
«Det skulle vara rätt roligt,» sade hon, «om jag kunde göra de andra flickorna lite afundsjuka.
Jag har lust att visa mig mycket artig emot honom.»
«Se der kommer nu Schröder och Säfven,» sade Clara.
«Han tänker säkert bjuda upp dig.»
«Och jag antager,» sade Evelina.
Borta under orchesterläktarn stodo efter vanligheten de, som roade sig med att betrakta och häckla.
Ett par af dem observerade noga Evelina, som dansade tätt framför dem.
«En präktig flicka, mamsell Reder,» sade den ena; «just en liten prydnad på våra baler.
Skada likväl, bara aderton år, och redan så mycket koketteri.»
«Åh! hennes uppfostran är alldeles förfelad.
Gumman Wiberg gör allt för att skämma bort henne.»
«Skada på ett så vackert ämne.»
«Hon är fullkomligt oduglig till hustru.»
«Nå ja, men guld gifter troll, säger ordspråket.»
«Det må vara, men jag passar.»
«Unga Säfven tycks förstå, att taga henne på rätta sidan.
Se hon glömde, att göra komplimenter, bara för att höra på honom.»
«Åh unga Säfve är en gammal skytt.
Jag vill slå vad, att han har några spekulationer i bakhåll.
Han kunde behöfva den fastigheten åt sina lösören.»
«Det skulle också passa.
I Stockholm duga sådana fruar.»
Stackars Evelina!
Sådan var verkligen allmänna tankan om henne i W. Men hon var lycklig, ty hon var sjelf i okunnighet om den orättvisa man gjorde henne.
Man kände icke hennes verkliga åtrå, att bli allt bättre och bättre.
Men då hon bad gumman Wiberg: söta moster får jag lära mig det och det; svarade alltid gumman, i sin oefterrättliga välmening: «Kära barn, sådant hinner du tids nog med.
Spela du och dansa så länge du kan få, din tid kommer nog, att få hushållsbekymmer.»
Längre fram på aftonen sade Clara till Evelina, då de stodo i en vals:
«Nu Evelina tyckes ditt hat till Säfve vara alldeles försvunnet.
Man skulle tro, att ni uppgjort parti för afton; det här är ju redan fjerde dansen.»
«Ack ja, Clara! hvad jag är lycklig,» hviskade Evelina.
«Och min Argus, Efverling, finns icke heller här.
Således kan jag fritt få öfverlemna mig åt mitt goda lynne.
Jag är för mycket lycklig, Clara!»
Och nu flög hon bort i valsen.
Då balen var slut träffades de båda kusinerna i tamburen.
Evelina tryckte
Claras hand med ett slags exstas.
«Han är alldeles som du sade Clara, alldeles förtjusande! alldeles oemotståndlig!
Jag är just lite smått kär.
Vet du hvad: han bad mig, att i morgon få göra moster sin visit.
Jag kunde ju ej neka, eller huru, Clara?»
«Se dig om,» sade Clara sakta.
Evelina gjorde så och – Efverling stod der jemte Albert.
«Herr Efverling!» utropade Evelina, «har ni varit här?»
«Och det tycks förskräcka er, Evelina.
Borgmästarinnan väntar på er.»
Evelina tordes knappast säga Albert god natt.
Men hon måste, och hon gjorde det, så tafatt och så främmande, som om hon aldrig hade sett honom förr.
Efverling och Säfve följde fruntimren till täckslädan.
«Sof väl,» sade den sednare.
«Jag skall försöka att kunna det; vi återse hvarandra i morgon.»
Evelina såg bara på Efverling, som utan krus smällde igen dörren om dem.
«Unga
Säfve är riktigt en charmant karl,» sade borgmästarinnan, «riktigt en man med verld!»
Evelinas känslor bejakade dessa omdömen; men hon teg.
«Jag tycker just, att du har haft roligt i afton, Evelina,» fortfor borgmästarinnan; «jag har också varit litet stolt öfver min lilla skyddling.
Du var rätt söt, Evelina, rätt söt.»
Täckslädan stadnade.
Evelina gjorde småleende en liten bugning och tog hastigt och kort god natt af borgmästarinnan, anande, att Efverling var i hamn och häl efter henne.
I dag, tänkte hon, skall han åtminstone ej få se mig mera.
Andra dagen då Efverling inträdde, sydde, och sydde Evelina det ifrigaste hon förmådde.
Hon knappt såg opp, då hon helsade på honom.
Men Efverling var sig lik, han yttrade icke mer än vanligt, och hans ton var sig lik, i dag som i går och alla andra dagar.
«Hur mår ni efter balen, Evelina?» frågade han.
«Jag gissar ni är trött i dag?»
«Nej inte alls.
Jag tackar, jag mår mycket bra.»
«Att ni gick dit ändå,» sade gumman; «ni dansar ju aldrig, herr Efverling?»