Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det blef liksom tomt, och man sörjde öfver hela riket som öfver ett besynnerligt dödsfall, då Argus ändteligen kastade sin penna”.
Obillig vore af oss, som nu lefva, den begäran, att erfara någon flägt af samma hänryckning.
Med undantag af Brynilda, finnes väl bland Dalins större skrifter ingen, som nu förekommer så gammalmodig.
Icke dessmindre, samt oaktadt sedernas, portraiternas, skämtets, undervisningens och sjelfva språkets förändring, blef den med all rätt grundpelaren för Dalins ära.
En tidskrift, hvarigenom för årtionden en nations vers och prosa, smak och öfverhufvud själsodling omskapas, är ingalunda någon vanlighetens företeelse; lika litet, som en författare, hvilken i sitt tjugufemte år kan med en sådan framträda, är någon af Gud och Naturen kargt utrustad man.
Säkerligen hade dock intrycket och verkningarna icke blifvit lika allmänna, lika stora, lika för hvarjom och enom behagliga, i fall man vetat hvad den person hette, eller att det var en nyss i rikets tjensteverk inskrifven Extraordinarius, som dristade så käckt moralisera och satirisera alla samhällets klasser.
Nu fick man i hela två år roa sig med gissningar.
Förunderligt är, att dessa kunde så länge missledas.
Det hedrar de i hemligheten invigdes förtegenhet; helst om de voro så många, som Celsii berättelse låter påskina.
Fåfängt spanade man hos boktryckaren: han var sjelf lika okunnig.
En tid antog man för sannolikast, att författarens person var egentligen ett sällskap af personer, till hvilkas namn ordet ”Argus” bar initial-bokstäfverna.
Man utletade sålunda namnen Abrahamson, Rosenadler, Gyllenborg47, Wilde och Stjernman.
Sannerligen: mycket synes tala för Liljestråles48 försäkran, att rätta förhållandet var kändt endast af två:
Landshöfdingen Rålamb och vännen Carleson.
Om en ung poet, vid namn Dalin, började eljest vid denna tid redan något glunkas; med anledning af ett och annat qväde, som råkat göra sig väg äfven utom de Rålambska och Ribbingska familj-kretsarna.
År 1729, under en sjukdom, dicterade han för en vän den allberömda uppbyggelse-sången: ”Förblindade Verld”.
Enligt Liljestråles berättelse, skref han samma år, uppeggad af Presidenten Ribbing, den beryktade Satir öfver slemma Prester, om hvars sannskyldige författare man så mycket tvistat49.
Af många högljudt gillad, väckte den hos andra så stor förargelse, att ett pris af sextusen daler kopparmynt utsattes för den, som kunde upptäcka auctorn. ”Detta thordön kom i synnerhet ur ett moln i vester”.
Det gick dock utan skada förbi.
Också hade han under åren 1731 och 1732, särdeles för att roa Rålamb och Ribbing, skrifvit åtskilliga smärre satirer, under form af Avisor, hvilka med nöje lästes, och i afskrifter kringflögo.
Det bifall, hvarmed de upptogos, fullmognade beslutet om Argi utgifvande.
Besynnerligt är, att slägttycket mellan denna och de förutnämnda tidigare skrifterna, om än samtligen anonyma, icke genast sprang mången i ögonen.
Märkligt är ock, att i det alltredan 1732 instiftade Riddare-samfund, som kallade sig ”Avazu och Wallasis”50, hade till valspråk ”Tro och Redlighet”, samt årligen, utom sin stiftningsdag (den 25 Januari), firade Gustaf Adolfs och Carl XII:s dödsdagar, var Dalin, genast från begynnelsen, både dess Secreterare och den ende ledamot, som ej var Grefve, Friherre eller åtminstone Ädling.
Om det vackra vänskaps-förhållande af varmaste ömsesidighet, hvari han snart kom till samfundets Ordförande, Presidenten Grefve Piper af Engsö, så att han slutligen i detta hus behandlades af Grefven som en son och af Grefvinnan som en broder, anträffas bland hans poetiska småskrifter otaliga intyg.
Alltsammans låter oss skönja, hvilken betydande person för en icke ringa del af hufvudstadens ”stora verld” den unge skalden var, äfven innan Argus utvidgade denna hans enskildare allmänhet till hela Sveriges.
– Men hvem förutsatte hos en sådan sprängling den ymniga verldserfarenhet, den bedagade vishet, hvars läror man hörde Argus, ehuru med leende uppsyn, förkunna?
Ändteligen afkastades slöjan.
Dalin lät 1736, med sitt utsatta namn, trycka ett grift-qväde öfver sin gynnare, Presidenten Ribbing; och nu föllo, med ens, fjellen från allas ögon.
Han stod nu ögonskenligt fram såsom poeten i Argus; och snart uppdagades, att han varit ensam hela Argus-personligheten.
Med detsamma framstod han såsom en författare, hvars primat i fäderneslandets vitterhet var allmänneligen erkändt.
Någon, hvars namn ej blifvit förvaradt, uppträdde likväl med en klanderskrift, rigtad förnämligast mot hans ”Verser”.
Det var, säger Celsius, ”en poetisk dverg, som ur skrefvorna på Parnassen vågade sig i skalde-krig mot denne jätten; likasom den lille Troilus, hos Virgilius, gick till sin olycka uti ett obetänkt envig mot Achilles”.
Dalins svar är ett af de högsintaste, som någonsin en lumpen recension framkallat: ty just i anledning af detta angrepp, men utan att bevärdiga motståndaren med något upptagande af hans enskilda stridshanske, utgaf han de af oss förut anförda ”Tankarna öfver Kritiker”.
Kort derefter (1737) blef han, i öfverensstämmelse med Ständernas anhållan om en för auctorn till Argus passande befordran, förflyttad ur Krigs-expeditionen, der han ett par år varit Cancellist, till sysslan af Kongl.
Bibliothekarie.
Mellertid hade han redan 1735 blifvit Konungen och Drottningen föreställd af Rålamb, som i tysthet hade för dem yppat namnet af Argi författare.
Majestäterna bemötte honom då med utmärkt nåd:
Konungen skänkte honom en gulldosa, och Drottningen tretusen daler kopparmynt.
I alla fall är troligt, att hans befordran var ett verk af Hattarnes hufvudmän, som började komma till makt, och med skäl påräknade, i denne unge auctor, ett särdeles tjenligt redskap.
Åtminstone var det nu, som en närmare bekantskap emellan dem och honom begynte offentligen synas.
Med Gyllenborg förenades han, såsom vi sett, till en början genom de poetiska banden af dramatisk samverkan.
Men huru kunde den poetiska gemensamheten undgå att äfven vara en politisk, när desse Hattars politik hade just det mål, att, under en friare statsform, återställa det Carolinska Sveriges ära och storhet?
Huru de dervid skulle råka att bete sig, när engång styrelsen kommit i deras händer, förmådde han – ursäktligtvis – ej förutse.
Det var ock nu, som Tessin, sjelf en af Avazu-bröderne, drog honom djupare in i sin personlighets trollkrets; och hvem kunde vara nog på sin vakt, att icke, någon tid, tro på Tessin?
Utan tvifvel menade vår skald ärligt, utan tvifvel såg han i denne sin nye beskyddare en den Svenska Frihetens äkta ledstjerna, när han vid riksdagen 1738 lofsöng honom i det långa, redan omnämnda skaldebrefvet; der ett oroligt anande af den vändning, som bemälta Frihet just vid samma riksdag började taga, förråder sig i stropher, sådana som dessa:
Jag vill väl gerna tro, der mycken klarhet lyser,
Att ej demant är glas, men rätta värdet hyser;
Dock, der jag ser så fritt Oenigheten bo,
I sanning om jag vet, hvad jag derom skall tro.
Gud! låt ej Frihet bli en het Regerings-klåda,
Och ett fördömdt begär, att laglöst vilja råda!
Der hvar och en är Kung, är hvar och en sin slaf.
Du, ädla Fosterland, betänk de förra tider!
Betänk ock denna tid, – och hvart det sedan lider!
Var öm om våra barn, och deras hjertan vinn:
De skola dricka ut, hvad Du nu skänker in.
Jag tillstår väl, din kraft är nästan utan like:
Ensidighet och Agg så länge i ett rike,
Och ingen undergång!
Det är ju starkhets prof?
Men vet du, Gumman kan bli snart en frossas rof.
Om Sverige vore rikt på himmelshöga själar,
Som af en nedrig glans ej vore stolta trälar:
Man patrioter då ej såg för egen vinst,
Än mindre gammalt agg; partier allraminst.
Under det följande årets förlopp erhöll han tillfälle, att uppvakta sin Mäcenas i Paris.
Denne vistades då der, för att underhandla om bistånds-medlen till det i sigte varande kriget mot Ryssland.
Anländande med sin för detta lärjunge; en ung Baron Rålamb, genom Danmark, Tyskland och Holland till
Frankrikes hufvudstad, för att der fullborda sin egen uppfostran, föreställdes han af Tessin genast för Cardinal Fleury, såsom ”ett vittert nordiskt snille af första graden”.
Cardinalen gaf befallning om fri tillgång för den nordiske litteratören till alla bibliotheker, märkvärdiga samlingar och minnesvårdar.
Bland de åtskilliga fransyska Lärda, med hvilka han nu vardt bekant, gagnade honom dock mest en Abbé i St.
Germain, Krus, af Svensk börd; som benäget meddelade till afskrift allahanda till Sveriges Häfder hörande ätteledningar och andra handskrifna handlingar, dem Abbéens farfader, som åtföljt Drottning Christina, hade efter hennes död till Frankrike medfört.
Man ser, huru mycket Dalins håg var, alltifrån första ungdomsåren, fästad vid forskningar i detta ämne.
Vid återkomsten till Sverige och Stockholm från denna resa, till hvilken han ock haft understöd af Ostindiska Compagniets Directör Grill, fann han den krigiska folks-stämning, hvars ton Hattarne anslagit, färdig att utbrista i full låga, – eller (enligt ett af deras älsklings-uttryck) att ”skrida till verkligheter”.
Han inskränkte sig ej att betrakta händelsernas utveckling; han fortfor äfven, att i den, så långt hans ställning af vitterhetsman det medgaf, lifligt deltaga.
Man må nämligen ej inbilla sig, att icke Dalin sjelf hade sitt dryga mått af sinnesstämningen hos det parti, som ändteligen derigenom, att det blef sina ledare öfvermäktigt, kastade dem så hufvudstupa in i detta företag.
Mångenstädes i hans skrifter för åren 1732–1742 träffas beslägtade toner af den grundklang, som genomljuder Sinclairs-visan; denna visa, som var Sveriges egentliga krigsförklaring och kanske bland alla sådana den mest poetiska, ehuru den ömkligaste prosa blef dess påföljd.
Hans talrika sånger till Carl XII:s åminnelse, dels å egna vägnar, dels författade åt ordens-sällskapet Avazu och Wallasis, der denna åminnelse firades hvarje år på Hjeltens dödsdag, antaga särdeles från 1738 en dristighet, som till och med djerfves antyda, att den beprisade Friheten, om den ej snart utvecklade sig helt annorlunda, vore knappast någon ersättning för Carls bortgång.
De band af gemensamt sällskapsnöje, genom hvilka nyssnämnda förbund sammanhölls, voro, om än till hälften vittra, dock åtminstone till hälften politiska.
Detta, samt hurudan färg de buro, är uppenbart för enhvar, som noggrannt genomläser, hvad Dalin i sin egenskap af Ordens-Secreterare skrifvit, och dervid besinnar, att Ordföranden hade just Carl XII:s
Piper till fader.
Här drack man skålar för Konung Stanislaus; här (sannolikt) jemväl för minnet af Görtz, hvilken redan tidigt från detta håll togs i försvar51; här blefvo de Officerare, som vid slutet af 1733 reste till Polen att hos den återuppträdande Stanislaus taga tjenst, lyckönskade med klingande glas och dessa ord:
Martis unga, svenska drängar,
Stån nu Polska Kungen bi!
Mycket mod och litet pengar,
Skall er svenska lösen bli.
Mars för Kungen väg bereder,
Ty han satte’n först på thron;
Hans och Sveriges gamla heder
Ropar i sin glömda ton.
Hit höra äfven hans visor till den beryktade skålen ”Was wir lieben”, en uppfinning af Hattarnes krigslystna fruntimmer, bland hvilka de förnämsta voro här intagna såsom ordens-systrar.
Fosterbrödra-laget söng vid sina sammankomster, i full chorus, ömsom:
Må andra svinka, tänka, blinka!
Vi förena,
Hvad vi mena,
Med våra ord52;
ömsom, än tydligare:
Vår orden, blif ständigt af hjelte-natur;
En nagel i ögat för skadande djur,
För folk med de skrymtande lufvor!
och en af de ifrigaste medsångarne var – dagens afgud för riddarhus och dryckesgillen, Lewenhaupt.
Väl lät Dalin, som under 1730-talet flitigt gästade på flera af Södermanlands vackraste herregårdar, engång locka sig på Högsjö af några unga möss-fruntimmer, att äfven sätta ord till deras motsatta skål, ”Ich denk’ mir’s”; och här varsnar man, mellan skämtet, till och med ett par slängar åt ”dem som sväfva, dem som svärma”, – de ”glopar, som, i tro att vara rätt förfärliga, koka ihop buller och larm”.
Det torde kunna förmodas, att bakom låg något mer, än blotta artigheten mot damer; eller att skalden, i likhet med Tessin, hade mellanskof, då, vid sakernas tillväxande betänkliga utseende, farhåga uppsteg och förståndet väpnade sig mot fantasiens önskningar.
Icke dessmindre finner man honom ännu fyra år derefter, på sjelfva året 1742, med ett Avazu-qväde prisa en Frökens omvändelse från den sistnämnda skålen till den förra.
Lågan hade mellertid brunnit högre och högre:
Dalin var ej den ende, som fyrade under med nya qväden – ty från samma krets, ehuru icke från honom, utgick t. ex. äfven den af Thorild så mycket omtyckta visan ”Våre fäder gingo på”, till hvars melodi denne sedan satte sina ”Göta-Manna-Sånger”; men länge fortfor han dock, att bland de strids-qvädande vara förkämpen.
Hans ”Ode öfver slagtningen vid Willmanstrand” andas allt det Ryss-hat, som från tiden af Czar Peters eröfringar blef en svensk national-känsla; och i den historiska afdelningen af hans Frihets-dikt äro de verser, som egnats åt Carl XII:s hågkomst, de påtagligt varmaste.
Men utförandet af detta berömda qväde, som har just ”Svenska Friheten” till ämne och öfverskrift, led afbräck genom de så öfverdådigt framkallade ”verkligheternas” utgång.
Det nödgades genom dem betydligt afvika från den första plan, hvilken han sannolikt bar i sin själ redan vid hemkomsten från Frankrike.
Var den ursprungliga beräkningen, att företrädesvis verka såsom retnings- och eldnings-medel, så måste det utbyta den mot en motsatt: att framförallt verka mildrande, tröstande och (i visst afseende) släckande; hvadan ock det heroiska elementet deri måste träda tillbaka för det didaktiska – eller den tillämnade hjeltedikten förvandla sig till ett fredligt läroqvad om den åsigt af Frihet och Konungavälde, på hvilken Sveriges framtid borde grundas.
Den måste, kort sagdt, så inrättas, att äfven de föraktade ”Lufvorna” – nu icke vidare folk att narras med – kunde finna den bifallsvärd.
Planen blef numera följande.
– Sedan skalden åkallat Friheten, och kastat en blick på fosterlandets bedröfliga ställning vid Carl XII:s frånfälle, ser han den anropade Gudinnan, i himmelsk skönhet, från höjden sänka sig ned på en ljusblå gyllne sky till den sörjande Drottning Ulrika.
På dennas begäran, förtäljer hon sina öden i Sverige, från de äldsta tiderna intill Ulrikas uppträde på thronen; en rimmad krönika, som fyller de två första sångerna och lyktar med den underrättelse, att Friheten infunnit sig till Svenskens ”tröst”, sedan han förlorat den Hjelte, med hvilken han var ”i blinda lydnan modig”.
Ulrika, som nu fått höra en önskad ”varning” och den af hennes Fäder ohörda ”rena sanningen”, blir så förtjust, att
Hon Frihet strax vid hand till myndigt säte förde:
”Gudinna”, sade hon, ”lef här med fröjd och fred!
Jag lägger för dig nöjd (?) min ärfda krona ned”.
I tredje sången, under det hon likaledes ”förnöjd” ser
– – – – – – sitt land Gudinnan hysa,
Och ser ett kungkärt folk af frihets-strålar lysa,
finner hon dock skäl, att anförtro åt sin ”milde Fredriks händer Frihetens hägn och Spirans prakt”, på det Gudinnans vistelse i Sverige må skyddas kraftigare, än af hennes ”qvinliga arm”.
Lättad från bördan, men ock tröttad, inslumrar hon nu i sin enslighet; och har under sömnen en allegorisk dröm, som visar, huru afgrundsandar, anförda af Oenigheten, störta ett af sin frihet lyckligt folk i anarkisk förbistring och den nesligaste sjelfförstörelse.
Från detta drömqval ”häftigt vaknande” i fjerde sången, omfamnar hon i ångest och glädje den åter närvarande Gudinnan, och kallar inför sig den trogna Svea, som kommer ”sin Drottnings ord att vörda”.
Om Svea heter det, att hennes uppsyn
– – – modig var, som född af Gudars stam;
Hon var som lejon rask, och spak som minsta lam.
En redlighetens eld ur hennes ögon lyste;
Vid sidan bar hon svärd, hvaråt hon vänligt myste;
På armen bar hon sköld med trenne kronor prydd,
Och manteln var med prakt ur hårda bergen sydd.
Till henne håller nu Drottningen ett tal, der Friheten sålunda beskrifves:
Ur Evighetens famn, Fullkomlighetens källa,
Har Frihet runnit upp, att menskor göra sälla:
Hon är ett rikes lif; en kraft af Skaparns hand,
Att i sitt rätta skick upphjelpa Folk och Land.
Med henne qvicknar allt; Naturen glädtigt spelar,
Och Konsten, af dess drift, den samma glädje delar;
Hon främjar id och flit, hon muntrar allt besvär,
Hon landet ymnighet med ljuflig möda bär.
I hennes gudaglans Förnuft och Tanka våga
Ur Vanans fängsel fram, att på de fälten tåga,
Der Himmel, Haf och Jord begrips af menskovett,
Och Skaparns underverk i minsta stoft blir sedt.
Hon ammar troget upp Socrater och Catoner,
Ett Leonidiskt mod och mogne Scipioner:
De fria själars art, Gudomligheten lik,
Är, sjelfva mörksta vrån på ljus att göra rik.
Med henne kan ett folk i sådan lycka blänka,
Som Envåld aldrig rår med största segrar skänka;
Hon gör hvar Undersåt som Kungen trygg och dyr,
Och Kungen dubbelt stor, som slika Drottar styr.
I anledning af detta, och sedan Drottningen besvurit Gudinnan att med egen mun uppenbara, huru hennes trygghet skall i Sverige befästas, yttrar sig Friheten sjelf:
En Kung har fått af Gud en dyr, förfärlig lycka:
Ett Folk att göra sällt, ett Folk att lätt förtrycka!
Alltsom han dygdig är, blir det på dygder rikt;
Som hufvud, så är kropp; ett Folk är Kungen likt.
Mot honom bör hans folk i laglig makt uppväga,
Men ock mot folket han en rättvis fasthet äga;
Är Kungen alltför mild, och Folket alltför hårdt,
Så blir, med min förlust, snart bägges öde svårt.
Ett Folk ger Kungen makt, sin pligt att myndigt göra;
Ett Folk bör gilla Lag; men Kungen den utföra.
Att äska lagens bot, hvar undersåt är fri;
Ej bör ett Folk sig in i Kungens styrsel blanda,
Om kroppen drifvas skall af enig, myndig anda;
Ej bör ock af en Kung försummas laglig makt,
Om hans betjening ej skall mötas med förakt.
Då kan den Kunglighet i Lagens grund sig rota,
Som svigtar ej, när Knorr och Sjelfsvålds-stormar hota;
Sin höghet har då Kung, sin myndighet ett Råd;
Än ger han dunderslag, än blänker han i nåd.
I tillagda förmaningar, huru ett fritt folk skall så inrätta sig, att enighet, rätt, dygd, sann ära, hushållsvett, handel och slöjd, åkerbruk och fria konster må i dess samhälle trifvas och blomstra, fortfar Gudinnan att sammansmälta Frihetens och Kunglighetens fordringar.
Plötsligen afslutas poemet dermed, att himlen ”upptänder sig” och kring den ännu åhörande Ulrika nedgjuter en ”präktig klarhet”, i hvilken hon, efter några afskedsord till Gudinnan och Svea, ”mer och mer försvinner, lyftad i strålar högt öfver stjernors hvalf”, till den herrlighetens boning, der
Hon Svenska Hjeltar ser och sina värda Fäder;
under det Svea, i sin sorg, faller till jorden och knäböjer.
Man måste visserligen hålla med Leopold om detta verk, fordom ansedt för ett poeme epique, att dess plan är lika litet episk, som dess utförande.
Det liknar så till vida Stjernhjelms didaktiska epos, att det är en blandning af hjeltedikt och lärodikt, med den syftning, att inkläda ett undervisande innehåll i formen af en episk allegori.
Ulrika och Svea utgöra här gemensamt den Hercules, för hvilken Friheten, liksom i det äldre skaldeverket
Dygden, predikar och predikas.
Också har Dalin – åtminstone stycketals – tillegnat sig föga mindre af den fransyska Epikens styl, än Stjernhjelm af den grekiska.
Att denna sednare är till sin natur rent poetisk, var för Stjernhjelm en stor fördel.
Men saknar då det Dalinska qvädet hvarenda flägt af verklig skaldeanda?
Bör det oinskränkt stämplas till en ”prosaisk rimsaga”?
Nog är sannt, att Dalin här mera talar, än sjunger.
Han erkänner det sjelf ärligt; i begynnelseverserna, som lyda:
Jag talar om en Svensk, en kärleksvärd Gudinna,
Som stundom bland oss lyst, och stundom måst försvinna.
Men talet var icke blott ett språk-fullkomligare, än man dittills på svenska plägat förnimma.
Det ägde jemväl en särskild fägring genom det upphöjande behag af bildligheten, vers-takten, rimljuden, hvari dess öfverallt lediga och lättfattliga föredrag innebar mycket för sina läsare att tänka på.
Upprigtigt: om Dalin hade följt efterdömet af så många andra, som i Frankrike och Sverige brukat börja med ett je chante eller ”jag sjunger”,– månne han dertill varit så fasligt mycket mindre berättigad?
Är t. ex. ej redan i hans andra rad en smula mer ”sång”, än i den motsvarande hos Voltaire, som beledsagar sin ingångs-vers:
Je chante ce Héros, qui regna sur la France,
med denna juridiska:
Et par droit de conquête, et par droit de naissance;
eller hos Gyllenborg, som efter versen:
Jag sjunger om ett tåg, på frusna böljan vågadt,
stupar ned i denna psychologiska:
Der hjelten mer sitt mod, än allmän fruktan frågat;
en omständighet, troligen för alla hjeltar och hjeltebragder gemensam?
Till yttermera bevis, anhålla vi om någon uppmärksamhet på denna, ur Tredje Sången hämtade, skildring:
Omringad af sin makt, stod Mörksens Furste myndig,
Och hvälfde ögon kring, hvars minsta blick var syndig:
Förmätna, vreda steg han tog, och jorden skalf;
Han talte, och det gall i bergens djupa hvalf.
Den falska Styrselkonst stod der, med bäfvan modig;
Till uppsyn var hon mild, om händren var hon blodig:
Der stod den fina Lögn i prål af konst och smink,
Hon syntes och försvann vid afgrunds minsta vink.
Kring Ärelystnan stod båd Sömnlöshet och Möda,
Och alla sinnets qval, som mer än döden döda;
Hon sjelf i röfvad prakt klef upp, så qvald hon var,
På tusen olycksfall, dem hon i högar bar.
Med black och gropad hy stod Afund sjuk och bitter,
Med styng på styng i bröst vid glim af minsta glitter.
Der stod ett gammalt Agg, som genom ögon brann,
Och vred ett spräckligt skägg, i hvilket gallan rann.
Liksom en engel täck sig Falskhets-anden ställte,
Så vänlig, söt och mjuk, men med en dart i bälte;
Och Egennyttan fram med lömska fjät sig vred:
Hon städs en muskig syn till stoftet fällde ned.
Af Illgrepp utan tal allt fältet öfverhöljdes:
En del bar skrifven lag, som vreds och refs och döljdes;
En del bar dyr metall; en del bar drufvors saft,
Att bringa dårar vett, och falska saker kraft.
Oenigheten nu i luftens rymder hördes,
Och i en hvirfvelvind till samlingsplatsen fördes:
Ur hennes käftar rök ett landsförderfligt dam,
Och jorden öde blef, ehvar hon hvinte fram;
Båd löf och gräs och säd bortvissnade till rötter,
Och husen hvälfde kull inunder trollets fötter,
Och folket lopp förryckt, i vrede, blygd och knorr;
När en: åt söder! skrek, den andre skrek: åt norr!
Jag skulle förmoda, att äfven vår Gustavianska Skolas kritik borde här finna sin fordran på ”episk höjning” någorlunda uppfylld.
Säkert är, att stoltare alexandriner voro, intill den tiden, ännu icke gjorda på svenskt tungomål.
Att den vanliga episka ingångs-formeln ej var Dalin obekant, synes i hans epopéer om ”Ulriksdals-Promenaderna 1751”; der den fjerde, som är ett lofqväde öfver Drottningens styfkjortel, intonerar helt ordentligt: ”Jag sjunger om en drägt” m. m.
Dock har visserligen, i sitt hela, detta Frihets-qvädes diction en förtjenst, hvars egenskap långt oftare är en klarflytande jemnhet, som ej sällan utvattnas ända till hvardaglighet och låghet, än någon synnerlig lyftning; antingen man vid det ordet fäster en oratorisk, eller en rent poetisk mening.
Annorlunda dömdes af Dalins samtida.
De funno der allt, ”hvad en mästare i konsten kan bringa tillsamman: höga tankar, vigtiga ord, liflig målning, redig och afpassad städning, och i versen den myndiga gång, som ett ämne af sådan värdighet fordrar53”.
Ännu 1769 såg Gustaf III der ”en Tassos och en Ariostos skönheter: i tankarnas styrka, i uttryckens ädelhet och höghet, i versens harmoni”.
Öfverst bland berömmarne stod Tessin.
Han var rätte mannen, att värdera både lärosättet och läran.
Den sista var ju – hans och Hattarnes!
Ett förhållande, som
Hammarsköld påstår vara ”tillräckligt att i poetiskt hänseende bryta stafven öfver skriften”.
Ganska obetänkt! ty hvilket öde skulle då drabba den af honom sjelf berömda Visan om Sinclair? eller hvad annat är väl äfven denna, än ”ett politiskt parti-poem, uppsatt efter Hattarnes grundsatser”?
Onekligen sväfvade för Hattarne den vackra tanken af ett svenskt folklynne, hvars grundkänsla skulle vara en oskiljaktig enhet af medborgarsinne och hjeltesinne.
Dalin ville, liksom de, för den nya Frihetens sak begagna just de djupt nationala sympathierna för Carl XII, Krigar-äran och Konunga-höghetens helgd, till en sammangjutning af förtjusningen för dessa med förtjusningen för regeringsformen af år 1720.