Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr von Troil har med den fullkomlige sakkännarens klara bevisning ådagalagt, hvad ohjelplig skada indelningsverket och soldaten genom denna förändring skulle lida.
Han har ansett öfverflödigt tillägga: att den häst Kronan skulle inköpa och äga, men rusthållaren utfodra, säkerligen komme all erhålla ett hull, som bättre lämpade sig för kapplöpning än fälttåg.
Skulle, såsom motionären hoppas, rikets extra inkomster kunna minska den blifvande bevillningeu, hvarför kan icke då, jag inser det ej, denna lindring ske äfven om grundskatten qvarstår, eller, i händelse all bevillning blifver öfverflödig, ske med proportionerlige afdrag på räntorna?
Ingen kan högre än jag önska mina medborgares välgång och förkofran; men om lättna - 100
Den 14 Augusti f. m. den endast kan påräknas af ökad lull, charta-sigill. och bräuvinsbränning, malle då hellre en nådig
Försyn beskydda oss för inkomster, sorn skulle uppstå af en tilltagande lystnad efter utländskt kram, en äggad bug till processer och vingleri, eller af ett mera utsträckt fylleribegär.
Efter det föreslagna beskatlningssället ldefve, säger man, all beräkning lätt, och mödan för den debiterande mindre.
Jag underställer hvarje sakkunnig man om jordägaren ej bättre känner, eller kan känna sin ovanskliga ränta, än denna bevillning, hvars fördelning och täta omfördelning mellan stad och land, mellan län, härader och socknar, han troligen aldrig får öfvervara och till hvars conlrollerande han icke äger någon möjlighet, i fall skickligheten än funnes: om det är svårare att debitera persedlar, å hvilka beloppet alltid, och priset ofta är det samma, än alt, sedan bevillningssumman för ett visst district blifvit funnen, dividera den pä alla dessa ärligen vexlande skillinge- och runslycksvärden, som vid jordens klyfning i små lotter uppkomma.
Också är det icke genom ränteuträkningen, detta gamla och välbekanta arbete, väre häradsskrifvares lid blifver otillräcklig; det är fastmer genom samtidens hunger efter osanningar i form af siffer-tabeller, dem man benämner statistik.
Det är tid, säger motionären, att Statens embetsman upphör att med ett slags husbondrält sjelf af skattdraganden utlaga sin aflöning.
Ja! dessa för hatade husbondrätler, dem man nedifrån med stigande tilltagsenhet påtränger, dem man ofvanifrån, genom en irrlärig philantropi, ständigt inskränker, det äro likväl de, som, i sina stora eller små former, utgöra obemärkta men kraftiga murar mot allt våld och förtryck, från hvilken sida det än ina komma; de äro ordningens sanna värn, de äro den störste husbondens säkraste stöd, emedan de äga sitt i honom; de äro ock allmänhetens, emedan de pä henne sig fota.
Bortrifvom dem, såsom, Gud bättre, alltförmycket börjadt är; och på detta tillplattade samhälle, der allt blifver en kal och ohägnad slätt, skola snart hvirfvelvindarne, uti det stoft de uppröra, inrycka spillrorna af den thron, man stält ensam, skyddad blott af ett pappersblad.
Jag torde till slut få förklara, att jag med missnöje ansett mig nödsakad rikta dessa anmärkmr mot den högaktade motionären, hvars vänskap jag under 40 är räknat för min ära; underslällandes dock hans eget bepröfvande, om det varit han, som med sådan fråga bort framkomma, och om denna tid och detta rum varit de mäst passande.
Detta Ilr Rääfs anförande hade blifvit afbrutet, derigenom, att H. Ex.
Justitioe-Statsministern m. m.
Frih. Lars Herrman Gyllenhaal ankom och ä K.
M:s höga vägnar aflemnade 15 Dess nåd. propos:r och 4 Dess nåd. skrifvelse!’ till R.
Den 14 Augusti f. m. 161 Gr. Frölich, David, npplästR följande:
I anleda, af IIr Presidenten Westers!rands motion hafva redan liera nnmärkn:r och reflexioner blifvit gjerde, mea ämnet synes ännu pä långt när icke hvarken uttömdt eller från några af de vigtigare synpunklerne tillfyllest betraktadt.
Att motionären biirjal nied en grundlagstolkning, tror jag nian bör anse säsouv ett lofvärdt bemödande att stilla deras farhågor, sorn i sin ultra conscrvatism anse grundskalterues vidrörande som ett helgerån: men i den män erfarenheten redan synes hafva visat, att detta bemödande ej lyckats och sakens natur nödvändigt mäste framkalla ett motstånd, som ej med blotta vänliga ord kan besegras, tror jag grundlagstolkningens onödighet bladet omdöme derom, som längst bibehåller sig; ty Svenska folket lärer lika litet tillåta någon skef borlresonering af grundlagens ord, rörnle dess urgamla sätt att sig sjelf beskatta, ord, hvilka otvetydigt innebära, att de äga ändra oell upphäfva hvilka skatter som helst, vare sig ordinarie eller icke ordinarie, som det knappt är all förmoda, att någonsin mera, efter det ”rätt och sanning” en gång spridt sin välgörande inflytelse äfven lill K.
Statscont:s spher, några derifrån afvikande tolkningar i framliden skola vidare försökas, än mindre alt de kunna vinna burskap.
Det är alltså under en oskrymtad hyllning åt det steg, den Värde motionären tagit, äfvensom åt dess afsigter, då lian gifvit det snart sagdt första exemplet, huruledes förvaltande verk böra öfvergå lill enkelhet och öppenhet, från ett misstänksamt hemlighållande inom läs och nyckel, som jag täger mig friheten uppmana honom, i fosterlandets namn, att framhärda på den öppnade banan, ehvad motstånd han än må röna af andra Presidenter och kamrater i cmbelsmannaclassen.
Motionens half— officiella natur må ännu giira dessa kamrater ovilliga, eller åtminstone tvehogse, huruvida de derom höra förena sig eller ej; men kraftig medverkan frän andra bäll hoppas jag framdeles icke skall tryta, blott lika mycken ihärdighet visas ä ena sidan som ä den andra.
Vid företagande granskning af sjelfva motionen, kan jag icke neka mig det nöjet att här helt och hållet afskrifva den perioden af motionen, deri ”grundskatternas förändrade reglering sii ges vara af behaj vet högst jidkallad”.
Den lyder sä: ”Hvad sorn gör denna i allmänhet tunga slatsbörda för en stor del af de skallskyldige högst tryckande, består i dess ojemna fördelning oell sättet alt skatten utgöra.
Flere slags hemman äro efter sin natur antingen till en del eller helt och hållet från grundskatten fria.
Det är ej sällsynt att träffa hemman, sorn drager lika skatt med andra i grannskapet liggande hemman af samma natur, hvilka äro dubbelt bättre både till jordrymd och bördighet, oell skatten beslår hufvudsakligen i spanmäl och andra persedlar, hvilka, ifrån början beräknade efter hemmanets afkastning, nu mäste utgöras antingen in natura, ulan af1 II. 21 162 Den 14 Augusti f. m. seende på bättre eller sämre årsväxt, eller i penningar lill ett efter det gångbara lämpadt markegångsvärde, alltid högre ju mindre årsafkaslningen iemnar”.
Hvilken mängd af sanningar innehålles icke i dessa rader!
Ingen skulle med skäl kunna förebrå Presidenten i Statscont.
, äfven dä lian uppträdt blott såsom enskild motionär, i fall han haft till egentligt ögonmärke endast det verks angelägenheter, hvars Chef han är.
Bien då han, vid motivering af sitt förslag lill förenkling i upphörden oell förvandling af naturaprestationerne till penningeskatler, äfvenledes af sin rättskänsla blifvit föranledd och liksom tvungen till omdöme om skallebördornes tyngd, sädane som de nyss citerade; sä hör han väl också föreställa sig, att dessa omdömen skola mäktigt reagera i alla de hemmansägares sinnen, som länge förgäfves suckat öfver de tunga bördorne, under den långa lid, då de trodde, att man på högre ort ej kände eller gjorde sig riktigt begrepp om deras natur och vidd.
Det är klart, att nu och hädanefter, sedan porten till reform blifvit så vidt öppnad oell motiveringen så rundligen visat, icke blott en, utan flere abnormiteter och olägenheter, härrörande af i forntiden vidtagne ensidiga lagstiftningsåtgärder, sä skola dessa hemmansinnehafvare och de mest tryckta deribland icke låta sig nöja med undanrödjandet af sina obetydligare gravamina, utan tvertom skola de noga skärskåda hvarje invändning, som göres, för att eludera deras rättmätiga anspråk, till dess full rättvisa göres.
Motionären har sjelf anfört några tviflande reflexioner öfver de skäl, han säger, ”att man i allmänhet anser vara hinderliga Jor olägenheternas afhjelpaude”; men jag vågar hemställa, om icke dertill skulle kunnat läggas det af felande god vilja.
Dock enär sådant egentligen rörer det förflutna och vi nu hafva liksom börjat en ny framtid, uti hvilken ingen ostraffadt torde kunna framträda med meningslösa fraser i stället för allvarlig mening att reformera hvad reformeras hör, behöfves blott att yrka sträng conseqvens.
Och är det nu till en början mitt ändamål att korlligen söka uppfatta, huruvida motionären utvisar säkra kännetecken pä denna nödiga conseqvens för de af honom uppgifna ändamålen, nemi. att l:o reglera och förenkla uppbörden af gruudskalterne, och 2:o åstadkomma lindring uti eller afskatiände af de alltför tryckande.
— Under denna undersökning vill jag ej uppehålla mig vid den underordnade frågan om de till presterskapet indelade räutorne, icke eller om den af en annan talare vidrörda, om rubbning uti det sä kallade indelningsverket för rote-och rusttjenst; ty dessa frågar synas vara af natur att kunna tåla jemkning, då man cu gäng kommer så långt, ali hufvudgrundsalserne ernätt deras tillämpning, åtminstone vid en class af grundskatterne t. ex. den första beträffande ordinarie räntan, afrads-spanmålen och kronobonden.
Att förenkling i debitering, upphörd och redogörelse och slutligen i kammarverkets bokföring skall uppslå, derest nyss - Den 14 Augusti f. ra.
103 nämnde grundskatter utgöras i penningar, derom kan icke vara mer än en mening; äfvensom det redan är ådagalagdt, under förra Ständers fruktlösa bemödanden för delta ändamål, att räntegifvarne skulle anse sådan förenkling äfven innefatta en lindring, om icke i skatlernes belopp, dock likväl uti det sätt alt utgöra dem, hvarunder de hittills så ofta kännas än mera hårda.
Man har derföre äfven villigt gått in på att lägga beräknadt medium af 10 års markegång till grund, såsom den genasle utväg vid förvandlingen, man kunde påhitta.
Mert fråga torde uppslå, huruvida man äfven nu i fråga om en prisbestämmclse för 28 år, ja för hela framtiden, skulle åtnöjas med de sista 10 årens markegång, hvilken varit betydligt högre än den kan förmodas hädanefter blifva.
Man skall troligen besinna, att om denna beräkningsgrund också på det licia borde anses likgi 11 tig, i fall det i det efterföljande visade sig, att man pä billiga villkor ämnade verkställa skatternas afskaffande; så torde det dock vara oförsigtigt alt utan förbehåll ingå pä en sådan beräkningsgrund, hvilken egentligen blott garanterar en oförminskad penningeinkomst, icke allenast för Staten i 28 år, utan synnerligen för lönlagarne, och detta troligen evärdeligen.
Bien äfven om en sådan reflexion icke skulle leda till misstroende öfver egentliga motivet till motionen, så synes det mig dock uppenbart, att, förr eller sednare, hos de skattdragande skola uppstå andra frågor och begrepp af vida mera betydelse och ojcmförligen svårare att tillbakaskjuta.
Af den artistiska uppställningen, hvarmed motionären beledsagat sitt förslag att pä 28 är afskaffa grundskalternc, torde mången afledas frän att genast uppfatta projectets natur.
Då motionären så samvetsgrant sörjt derföre, att den s. k. skulden till Staten, i anseende till dess förmenta primitiva jordägauderält — en skuld, för hvilken skattebonden, genom perpetuel räntas erläggande, alltså skulle hafva erkänt sig vara häftande — nu både till ränta och capital blefve gulden, på en obetydlig procent när, som Staten ädelmodigt efterskänker, och då han varit så noggrann, att till och med bevillning under liden föreslås att regulier! utgå; så stannar troligen mången vid att betrakta dessa detaljer, dervid nästan förglömmande saken i sin enkelhet.
Men snart nog skall man, med förbigående af det rent tekniska, se pä sjelfva resultatet, hvilket helt simpelt är delta: att om de skattdragande i 28 ur vilja, utan förminskning och enligt nuvar. deccnniala markegång, utgöra grundskatterne, sä skola de efter dessa 28 ars förlopp erhålla den betydliga lindring att slippa med tvä per mille bevillning ä nuvar. värde, förökadt likväl med den, genom amorterad skuld skedda tillväxten i värde, beräknad till en summa 16 gänger sä stor som nuvar. grundskatt.
Om dä den första känslan hos en och annan, som väntar sig en lång lifstid, torde bli den af en hoppfull förnöjelse öfver att omsider få en lindring, som, efter hvad jag kunnat calculera, blir betydlig i jemförelse med de skattebidrag, som nu erläggas; sä skall han dock snart nog J 04 Den ii Augusti f m. och i ilen man han återkommer från sin förvåning öfver <let konstiga i sättet för denna lindring, eller med andra ord, då han börjar eftersinna, om han sjelf eller Slaten utvecklat några nya krafter, för att åstadkomma amorteringen af en sekler gammal skuld, då, säger jag, skall han troligen inse, att ingenting dylikt inträffat, sorn vore olikt det gamla vanliga och ali lian sjelf icke gjort annat, än alt till samma belopp som förut, fastän nu med penningar, erlägga skallen.
Ovillkorligen måste hans rellexionsförmåga då gå några sleg längre, och om han också fromt och till en början stannar vid att regreltera, det ingen president i Statscont. för 28 är sedan haft det goda infallet att göra en slik motion, som den närvar., skall han dock ieke sluta alt grubbla härpå förrän han upptäcker, alt precist enahanda resultat kan vinnas nu, eller i hvilket ögonblick som helst, blott man föreställer sig, att motionen verkligen varit gjord och verkställd för 2S år sedan, helst rättvisa och billighet påkallade skatlejemkningen lika väl då som nu.
Jag öfverlemnar till eder sjelfve, mine Hrr, att nu fullfölja den vidare utvecklingen af de skattdragandes tankegång.
Och jag förmodar, alt J, så väl som den värde motionären, skolén finna, att det allmänna begreppet om conseqvens skall, efter sådane premisser och sådan öppen bekännelse af seklers läng orättvisa, utkräfva någon ling iner i och för det sednare föremålet, de alltför dryga skatternes nedsättning, än alt endast uppskjuta den verkliga tidpunkten derföre, tills efter 28 år, räknade ifrån den dag samma projcct kan varda bifallet.
På landsbyggden går ett gammalt ordspråk om det fagra löftet alt till kommande är lemna hjelp tillhaka, blott man sjelf erhåller hjelp för äret, och är det svårt för den, som framställer en sådan proposition, att undgå misstankar, derest icke uppenbart gilltiga skäl bifogas, innehållande mer än blolin sannolikheter, att den som icke nu kan hjelpa sig sjelf, verkligen kan bli i stånd all framdeles hjelpa en annan nödställd, som har skäl att anse sig böra hjelpas i främsta rummet.
Frågas nu, är del skäl, som motionären, icke utan skymt till eget tvifvel om grundligheten, anfört, nemi. att en skatlenedsätlning skulle anses för ett ingrepp i andras ägande-rätt, tili fy 11 esl gört» tide inför den stora dass af medborgare, hvars intressen här äro i fråga?
Visst icke, äfven med det försök till förbättring i utlrycket, som en värd ledamot ät detta skäl trodde sig gifva.
Han påstod nemi. ”ali en hvar hade en ratt lill den allmänna stalscassan, och ett intresse gafs, som bjöd, att densamma icke skulle genom efterskänkande af någon skattdragandes bidrag förminskas.
Men argumentet, fruktar jag, är bade alltför abslract och alltför grundlöst till sin halt inför en domstol, der en erkand orättvisa står till rätta.
Dessa anmärkmr har jag velat göra, icke såsom förespråkare för ägare af den mest beskattade jorden, utan derföre att så väl här församlade lagstiftande
Ständer sorn motionären mätte i lid inse med hvad ton och färg anspråk efter denna Ben 14 Augusti f. m. 1G5 dag- (»tvifvelaktigt skola uppstå, ifall man icke vill göra någonting mera gående på saken genast, än sorn i motionen är förespegladt.
Jag befarar verkligen, alt den omisskänneligt goda utsigten skall bedömmas ouiildl, ty mången torde anse för ett hån att uti nuvar. hårdt tryckta belägenhet afspisas med en lindring att inträffa först om 28 år härefter.
För att bemöta dylika omdömen, tror jag det varit nödigt all ådagalägga, hvilka hinder för en skattenedsätlning existera nu, sorn icke skola linnas i en så aflägsen framlid.
Oell torde en undersökning derom snarare visa, att rätta tiden nu, om någonsin, är förhanden.
Att nu fördjupa sig i denna undersökning är likväl icke min afsigt.
Jag skulle derigenom intaga motionärens plats, och en bland orsakerna hvarföre jag ej vill göra det, är alt jag icke väntar mig af närvar, riksmöte, det rättvisa skulle göras ens åt det fullständigaste förslag, hvilket i alla fall naturligtvis är mera än en enskild mans höfva.
En talare yttrade väl häromdagen, att R.
St:s Utsk. nu blifvit verkliga makter, och jag kan förslå, hurusom vid sista riksdag, då Utslcstillsättningen skedde under inflytelse af en nästan gemensam anda i alia fyra Stånden, förenämnde begrepp hos talaren kunnat uppstå; men dä Utsk:n nu synas vara så organiserade, att man skulle kunna säga, det partierne derinom, i stället för att åsämjas om grunder och betänkandeu, derpå IliksSt:n kunde fota möjligen sammanstämmande beslut, nu synas vara ämnade att blott draga krokfinger med hvarandra om fixa idéer; så bekänner jag mig anse Utsk:n mera vanmäktiga än mäktiga.
Jag tror alltså, att det högsta, hvartill man vid denna riksdag möjligen skulle lyckas att komma, vore att II.
St., jemte vidare utstakande af fältet för undersökningen, d. v, s. genom förordande fören comité, commission eller något dylikt, uttryckte, i en und. skrifvelse till K. M., Ständernes allvarliga önskan och afsigt att samtycka till hvad görligt vore för de anspråk, som genom Hr Westerstrands motion nu blifvit väckte.
Att jag icke genast afgaf detta yttrande, då motionen sednast förevar till remiss, hade sin orsak deri, att jag tvekade om del skulle tjena till något, att jag tillstyrkte någonting alls, äfven ett preliminärt steg; och jag väntade att någon annan, eller motionären sjelf, skulle dermed framkomma.
Nu åter, sedan jag sålunda förbidat tiden, torde man fordra, att jag skall genom flere motiver söka gifva styrka åt motionärens förslag, vid äfventyr att eljest anses såsom den der endast velat ställa detsamma på det hala?
Välan, jag vill då ådagalägga, att jag uppfattat ämnet djupare och jag skall försöka utveckla några grunder, på hvilka jag slöder min mening, att grundskattsjemkning, medelst omedelbar nedsättning och öfverflyllning på bevillningen, är af omständigheterna högligen påkallad; men alt denna fråga tillika sammanhänger med inånga andra frågor rörande rikets fiuance- och bankväsende, hvilka, ty värr! hafva lika liten utsigt för sig all vid detta riksmöte kunna ändamåls - 100 Den 14 Augusti f. m. enligt behandlas, just derföre att de med vår splittrade representation och likaledes splittrade arbetsordning ryckas ifrån hvarandra och icke kunna i sin helhet vinna handläggning.
Då frågor om beskattning vid vissa tillfällen, och af anIedn:r sådane sorn den närvar., svårligen kunna undgå alt blifva betraktade blott ur synpunkten af rättvisa de skattdragande emellan (hvarvid man naturligtvis mycket fäster sig vid sådane omständigheter, som t. ex. att en viss andel af jorden eller vissa classer af medborgare och näringsidkare äro jemförligtvis mindre beskattade — ty på dessa förhållanden hvila ofta begreppen af skattebördors tyngd); så måste dock statsekonomen derjemte fästa sin uppmärksamhet på helt andra förhållanden.
Från den ståndpunkt han bör intaga, för att öfverskåda det hela, blir det för honom nästan en underordnad sak, att skatterna aro olika fördelta, eller att t. ex. hemman i samma clas ser icke äro jemngoda, ja till och med alt dessa skatter med svårighet utgå från en och annan.
Han må gerna trösta sig öfver slika anomalier med de reflexioner motionären anfört, såsom alt ny skattläggning är både alltför operös och alltför litet varaktig, äfvensom att genom köp och salu under flera generationer har ett stadgadt värde utan egentlig direct orättvisa mot någon nu lefvande småningom långt för detta uppkommit.
Men om så är, att öfverdrifna skatter ställt och ställa en större del af rikets bördiga jord i ett missförhållande emellan productionskostnad och skälig afkomst, om delta missförhållande sedermera hindrar ali förkofran och nästan utestänger möjligheten af allt framskridande, icke allenast i odlarens förmögenhet, utan äfven uti jordens genom bättre brukningsmethod vunna högre afkastning; då bör statsmannen finna, alt frågan är om en ständigt fortgående riksförlust, som det allmänna så väl sorn de för hårdt beskattade gemensamt lida.
Och om derjemte, såsom biföljder af den alltför dryga beskattningen, det kommit derhän, att jordlolterne oskäligen styckas och genom afsöndringar försvagas, samt slutligen att ett skuldsättlningssystem genom delta missförhållande blifvit inledt, ja, som häri egenteligen igenfinner sin första rot, den der sedermera spridt och sprider sig öfver hela riket och till alla andra näringar till den grad, att skuldsatt egendom, i hvars afkastning den sä kallade ägaren icke har mer än en högst obetydlig andel, hörer till regeln, och deremot till de fä undantagen, skuldfri egendom, deraf ägaren kan disponera hela afkastningen och börja med någon eapital-biidning, i den mån han gör besparingar; då, mine Hrr, hemställer jag, om icke statsmannen har skäl att anse det för en af sina första och oeftergifligaste pligter mot fosterlandet på det hela, att söka med del snaraste afhjelpa dessa missförhållanden.
Man skall kanske invända, att i denna uppfattning ligger öfverdrift, emedan flerstädes allmogen är ganska förmögen, emedan på det hela det visar sig, att det är just denna class, som allt mer och mer tillegnar sig jordäganderätt, under det l)en 14 Augusti f. m. 107 den dass, Adeln, som förut hade i besittning nära 7'f:del af det liela, nu alltjemt afhänder sig jord; men härå skulle jag dä svara, att då goda hemman undantagsvis der och hvar linnas, ja då vissa orter utgöra sådana undantag från det hela, så blir nyssnämnde förmögenhetsförhållande, der det verkligen linnes, deraf förklaradt; dernäst, att vid en närmare uppmärksamhet å förhållandet i de orter, der allmogen verkligen ökar sin jordbesittning, det snart röjes, att det just är hemmanens alltför höga beskattning, som utgör en af orsakerna, hvarföre de af Adeln och andra possessorer afhändas, att dessutom en ökad jordbesittning är långt ifrån detsamma som ökad förmögenhet, då man dermed rätteligen borde mena endast sådan sjelfständig utkomst, som medgifver högre callur, både i agronomiskt hänseende för jorden samt fysiskt och moraliskt afseende för dess ägare.
Denna ökade collectiva jordbesittning kan tvertom mycket väl stå tillsammans med ökad fattigdom hos individerne, och just allmogens fattigdom på vissa orter, hvilken sätter den ur sländ alt börja och fullfölja annat näringsfång, drifver folkmängden, hvilken bland denna class starkast tillväxer, till att uteslutande eftersträfva jordtorfvan, såsom dess enda tillflykt, den må vara huru litet gifvande och huru mycket betungad med onera som helst.
Man ser derföre, att i fråga om jord lill salu en bonde sällan eller aldrig frågar efter köpesummans belopp, ej eller besinnar, att lian kanske icke äger tiondedelen af hvad som erfordras för att köpa jorden och bosätta sig.
Och af sådan jordbesittuing är det då,som jag sagt, att skuldsätlningssystemet uppspirat till dess i detta land fruktansvärda höjd.
Just derföre är det också omöjligt att hejda eller utrota delta system annorlunda än i bredd med grundskatternes betydliga nedsättning der, hvarest de uppenbarligen äro för dryga; och man behagade märka, att ehuru jag upptagit en förväntad invändning beträffande vår skatteallmoges välstånd, har jag ingalunda utgått ifrån en speciel synpunkt af allmogens belägenhet, utan jag har talat blott om ägandet eller besittandet af fastighet och isynnerhet skattejord i allmänhet, hvilken såsom bekant är finnes sä väl i Adelns som Presterskapets och audre personers ägo.
Oaktadt det försvar för min åsigt jag nu åberopat, torde dock hända, att mången anser densamma mera ideel än reel, och att det begrepp om tjeniigare och mera normala villkor för capitalbildningen inom landet, jag härvid i förbigående anlydt mig hysa, är en tom theori, som icke har sin förebild i verkligheten.
Hvem kan hindra, frågar man, att de som redan äga jord, för att utvidga sin besittning skuldsätta den del de emotlagit skuldfri?