Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Ja, nu får jag riktigt säga adjö och tacka för de här angenäma dagarne, det är så roligt att komma till de sina utan några anspråk, i all enkelhet, då vet man, att man är välkommen, sådant känner man på sig.
Tack, kära Hedvig, tack!
Farväl fröken Ulla!
Och så kysser jag dig, lilla Siri och önskar dig en ståtlig fästman tills jag härnäst kommer på besök och adjö med dig Edla, tänk på livad farbror Svante sa’ häromdagen, en ung flicka ska vara söt och inte lärd och apropos söt, så tillåter du väl Lars, att jag kysser Elisabeth efter det är en afskedskyss!
— Ja, under så förmildrande omständigheter.
— Lycka till min gosse! Adjö.
Baron Svante satt i vagnen och kastade slängkyssar till damerna.
Så ropade han till kusken: kör!
Gruppen på trappan vinkade och vagnen satte sig i rörelse.
Men inte långt, den hade ej kört många steg i allén, innan det ljöd:
— Stanna, stanna, vänd!
— Hvad står nu på, utbrast Lars.
Svante kommer igen.
Det är väl inte möjligt.
Vagnen stannade åter framför trappan.
— Jag hann inte långt, började gästen, det ser ut som om jag inte skulle komma härifrån.
Anderson påstår, att det är Sten, som kommer därnere med skjuts från stationen och om så är, vill jag gärna hälsa på honom och höra, att allt står väl till.
Jag har tio minuter på mig.
Schäsen syntes värkligen borta i allén.
Man kunde urskilja baron Tigersvärds resliga gestalt.
Han körde själf.
Han såg förlägen ut, när hans åkdon stannade bakom landån och han fick syn på Svante.
— Se det var en öfverraskning, sade han, jag hade fått för mig, att du reste i går eftermiddag, det var roligt att råka dig.
Baronen kastade tömmarne åt skjutspojken, hoppade ner och skyndade bort till vagnen för att hälsa på sin gäst.
— Ja, hade jag bara inte telegraferat till Stjernberg, så stannade jag åtminstone till morgondagen, men det vore väl alltför oartigt mot honom!
— Det är ju rakt omöjligt, när han har skjuts emot dig och midt i rågbärgningen till på köpet.
— Det här var en förskräcklig otur.
— Ja, jag har alltid den oturen att vara borta, när du kommer på besök, sist lär jag ha varit i Stockholm, påstå mina fruntimmer.
— Ja, jag tror värkligen.
Det är märkvärvärdigt, att det fallit sig så.
— Ja, käre bror.
— Hvarför skref du inte, Sten, så att vi kunde hämta dig; frågade friherrinnan, som hade svårt att hålla sig allvarsam.
— Jag fick ditt bref så sent att jag tyckte, det kunde vara lika bra att ta skjuts nere vid stationen.
Apropos, Svante!
Ha damerna behandlat dig väl?
— Utmärkt, vi ha haft det riktigt angenämt och inte alls saknat dig, det har varit så ogeneradt och hemtrefligt.
Skall du värkligen bege dig af?
— Ja, jag får inte låta fresta mig.
— Jag vill visst inte köra bort dig, det kan du väl förstå, men om du skall resa, käre bror, så är det nu på tiden.
Klockan är kvarten öfver tio.
— Ja, jag ser, nära half.
Skynda på, Anderson.
Adjö, adjö, tack för den här gången!
— Så ja, utbrast baron Tigersvärd, då vagnen rullade ner åt allén.
Nå det var ju inte så fasligt, som ni jämrade er för.
Det har ju gått bra!
— Nej, hör på pappa, svarade hans hustru, skulle man inte tro, att han ensam sällskapat med Svante under hela besöket!
— Jag bad honom stanna med, det hörde du väl.
— Ja visst, inföll Elisabeth skrattande.
Jag hörde också, att farbror påminde honom om att resa.
— När inte ens gäster på något vis vilja stanna, skall man inte plåga dem, det är bara oartigt.
Apropos Elisabeth, har du fått nog af gamla original?
— Ja, det har jag nog, men jag tycker ändå det är synd om en sådan där stackars ungkarl.
En gift man kan aldrig bli en sådan egoist.
Kom nu Lars, så gå vi ut i parken!
— Kom Sten, så gå vi upp!
Var det inte snällt af mig att inte ta Elisabeth ur den villfarelsen, att gifta män icke kunna vara egoister.
Det hade ju varit hjärtlöst.
Hvad är det Runeberg säger:
»grumla inte flickans själ!»
I SKUGGAN.
När jag först blef bekant med faster Malin?
Ja, det är nu så länge sedan, att det nästan är påkostande att tala om, ty man skulle i så fall lätt genom enkel addition komma till det resultat, att jag ej mer är så alldeles ung, och det är nog ett faktum, som vi fruntimmer akta oss för att erkänna i det aldra längsta!
Men så mycket kan jag säga, att jag var ungefär sjutton år, när jag såg henne första gången.
All ungdom, med hvilken hon kom i beröring, kallade henne »faster Malin» och därför gjorde jag så med, fast vi endast voro släkt på mycket långt håll.
Mina föräldrar hyrde af henne de rum, vi under sommaren bebodde i Varberg.
Det var ett förtjusande hem med en gammalmodig prägel, som alldeles hänryckte mig.
Isynnerhet det lilla förmaket med sina pärlfärgade möbler och det röda öfverdraget i ylledamast och sin gamla spegel med tudeladt glas och matt förgyllning.
Men balkongen utanför förmaket var ändå det bästa!
Den vette åt den lilla, väl vårdade trädgården, faster Malins skötebarn, poesin i hennes lif och hade en stor, vid utsikt öfver hafvet.
— Här kan Ada sitta och tänka på sin fästman, — jag hade värkligen fästman, jag var nyförlofvad den sommaren. — och faster Malin klappade mig på axeln, där vi stodo vid den öppna balkongdörren.
— Är här inte vackert? fortsatte hon.
Man skall se solnedgången härifrån.
Det är gamla mors förtjusning.
Gamla mor var inte Malins mor.
Hon var en gammal moster, som Malin tagit sig an, som bodde hos henne och tyranniserade henne.
Gumman utgjorde min förskräckelse.
Hon var så rysligt skarp och bitande och talade om »ungdomen nu för tiden» i en ton, som måste tagas som personlig.
Isynnerhet när talet föll på »den nervösa ungdomen», till hvilken jag onekligen hörde den sommaren, följden af en nyligen genomgången reumatisk feber.
— Nervös, nervös.
Allt skall gudbevars vara nervöst, ljöd det som oftast, när gumman tyckte, att man för mycket pjåskade med mig.
— Nerver!
Jag blir sjuk att höra talas om nerver!
När småbarn förr i verlden voro kinkiga sattes de i skamvrån och fingo klatsch, nu ger man dem massage och förlofvar dem till på köpet.
»Massage» hörde till gamla mors aversioner, liksom alla »nymodiga» påhitt och tidiga förlofningar var en styggelse för henne.
— Nåja, det får jag då erkänna, att det inte är mycken skilnad på behandling mellan det, som kallades stryk i forna tider och den där knådningen nu, det såg jag då häromdagen, när massage-Augusta var inne och behandlade Ada.
Sådana dumma konster!
Och så gå och förlofva bort en sådan skoltös, som ingenting vet och ingenting kan, ja hvad kan hon egentligen, ja Malin, jag vet att hon gått igenom ett lärovärk och talar tre språk och läser anatomi, kemi och allt annat möjligt och omöjligt på i, men kan hon göra en man lycklig du, det är allt hufvudsaken.
Jag undrade i mitt sinne om gamla-mor kunnat göra sin salig man så fasligt lycklig och jag tog mig friheten tvifla därpå, men jag var värkligen så litet herre öfver mina nerver, att jag fick tårar i ögonen och stammade fram något, som lät så dumt och barnsligt, snarare som en vädjan än ett försvar.
— Jag håller så mycket af Albert!
— Hålla af, hålla af, muttrade den gamla.
Hålla af, det kan också kissen här göra, men det vill allt något mer till i äktenskapet, det skall jag säga dig.
— Det vill till att glömma sig själf och tänka på andra, inföll faster Malin medlande.
Hon kände sig alltid generad, när gamla-mor vardt så där »ifrig», hon menade ju ingenting, men det lät så hårdt.
Och att glömma sig själf det lär Ada sig nog, just därför, att hon tycker så mycket om sin fästman.
Nu är hon ju så klen, att hon har rättighet att vara litet egoistisk, men när hon blir riktigt frisk, skall du få se gamla- mor, hvad hon blir för en präktig hustru!
Och att tycka om hvarandra, det är ju ändå hufvudsaken, det där felet att vara för ung, det går snart öfver, det är ju bara en tidsfråga, som du själf brukar säga.
— Du med din hufvudsak!
Jag kan inte påminna mig att du varit gift.
Nej, det var odisputabelt!
Malin var inte gift och hade aldrig varit det, så att hon vid sina fyrti år ej talade om äktenskapet af egen erfarenhet.
Hvad däremot angick att glömma sig själf för andra, så visste hon nog till punkt och pricka, hvad det ville säga, det behöfde man inte vara länge i hennes hem för att märka.
Jag funderade mycket på faster Malins historia, hon hade helt säkert haft en historia, fast hon visst inte såg ut som en romanhjältinna med sitt kortklipta hår, som gaf henne ett visst gossaktigt utseende, sina oregelbundna drag med den mörka hyn och de små, fast lifliga och intelligenta ögonen.
Och inte låg det något sentimentalt, på olycklig kärlek tydande i hennes sätt, som var raskt och hurtigt, en halfvuxen pojkes façoner.
Men denna skrofliga yta utgjorde omhöljet för en varm, äkta kvinlighet.
Och det var denna egendomliga blandning, som drog mig till den gamla ungmön, och som gjorde henne så olik andra, jag förr eller senare råkat i mitt lif.
Huru otroligt det föreföll måste faster Malin ändå haft en historia, kanske en sorg i sitt lif, hon hade väl älskat någon, hon ej kunnat få.
Den tiden kände jag ej till några andra historier än kärlekshistorier, visste ej af några andra sorger, än att man inte fick hvarandra.
Jag frågade mamma, men hon visste ej annat än att faster Malin i sin ungdom varit en mycket lofvande målarinna, jag behöfde ju bara se de två pastellerna i gafvelrummet för att själf döma.
Hennes lärare vid konstakademien i Stockholm hade förespått henne en lysande konstnärsbana.
Detsamma hade den store parisermästaren sagt, på hvilkens atelier, hon målat i två år, ja, hon hade visst också fått någon utmärkelse på salonen.
Men så hade hon måst bryta af sin bana, hennes far hade blifvit fattig och sjuk, var fullkomligt lam, innan han dog.
Faster Malin hade uppoffrat sig för honom och så — ja mer visste inte mamma!
Var det inte mer?
Det måste vara något mer, det där lät ju så enkelt, så litet romantiskt!
Med ungdomens hänsynslösa forskningslusta ville jag komma på det klara med faster Malins historia.
Målade hon aldrig numera?
Satt hon bara dag ut och dag in och retoucherade porträtt, jag har visst glömt att berätta, att gamla- mor öfvertagit en fotografisk atelier efter sin man, och att faster Malin biträdde vid retoucheringen i ett ljust rum i den ena gafveln, som husets folk kallade »frökens atelier», men som hon själf aldrig talade om annat än som »mitt arbetsrum».
Jag hyste en svärmisk beundran och kärlek för faster Malin, jag är allt rädd, att jag ibland var lite efterhängsen, men var det så, lät hon aldrig märka det, tvärtom visade hon, sällan med ord, men ofta i handling, att hon tyckte om mig och jag satt nästan dagligen med min bok i det lilla gafvelrummet, under det faster arbetade.
En eftermiddag, jag mins det som om det varit igår, hade jag krupit upp i den långa smala soffan och såg på, hur hon petade med fotografierna, som voro lagda på en gammalmodig byrå, en af rummets få möbler, öfver hvilken de två vackra pastellerna hängde.
— Hvad säger du om min kaktus, Ada, är den inte vacker? och hon såg upp från sitt arbete och nickade mot den blommande kaktusen i fönstret, ett riktigt praktexemplar med sin stora, mörkröda, öppna blomma.
— Ja, den är nog märkvärdig, men jag kan inte säga att jag tycker om kaktus, det är något så onaturligt med den där präktiga blomman på den taggiga, hårda växten.
— Jo visst är det naturligt.
Jag har en liten klockarkärlek för kaktusväxter, jag blef liknad vid en, när jag var helt ung.
Faster Malin höll den fina penseln mellan tänderna, medan hon talade.
— Fy så oartigt att likna en ung flicka vid en kaktus!
— Ja inte är du lik en sådan där tingest, men ser du, jag var en ful flicka.
Ja, inte för att du är någon vidare skönhet häller, men du skulle vara bra att måla — eller rita i pastell, det vore nästan ännu bättre.
Vill du sitta för mig?
Om inte idag, så en annan gång.
— Om jag ville!
Åh faster, hälst i pastell, som det där förtjusande porträttet, utbrast jag.
Och jag pekade på den ena pastellen, en dam i blå sammetsklädning med svart spetsschal om hals och skuldra och en hvit fichy om hufvudet, sammanhållen under hakan af en ljusblå sidenrosett.
En gammalmodig dräkt som passade förunderligt väl till det spirituella, pikanta uttrycket.
— Det var min farmor, sade faster Malin, som om hon presenterat den blå damen för mig.
Det gjorde jag innan jag reste ut.
Det var inte så oäfvet.
Ja, det hade nog blifvit något af mig, om jag fått fortsätta.
Men jag gjorde bättre saker sedan i Paris.
— Har faster ingenting att visa mig från den tiden?
— Ah jo, du skall få se barnhufvudet, som jag fick mention för på salonen.
Gamla-mor vill inte att jag skall hänga upp det, hon tycker det ser så sorgligt ut.
»Ett barnansikte, som man jämt skall se på, bör vara friskt och gladt och det är inte din unge», brukar hon säga.
Nåja, min unge hade inte mycket att vara glad åt, hon var en liten fattig gatunge, som sålde violer och som for illa och som jag tog upp med mig i ateliern och målade.
Jag hade lycka med henne.
Se här, det kan kanske intressera dig att läsa, hvad min pariserlärare skref, när han underrättade mig om, att jag fått mention.
Och faster Malin tog fram ur den buckliga byrån ett tjockt, gulnadt papper, skrifvet med en nästan oläslig handstil.
Den store franske konstnären komplimenterade sin svenska elev »för den första utmärkelsen, som säkerligen skulle följas af flera, för det första steget upp till ärans solbelysta höjder!»
— Ja, dit kom jag aldrig, sade faster Malin långsamt, jag hörde väl till dem, som passade bäst att stanna i skuggan.
— Ja, men hvarför?
Hur kunde faster öfverge sin konst, lämna Paris och bosätta sig i den här småstadshålan — en håla är det, det får faster medge, fast hafvet gör det vackert om sommaren.
— Ja nog sved det svårt, men jag hade inte något val.
Min far var förmögen, när jag började, ja jag vet då inte så noga, när jag egentligen började, jag kluttrade och målade, innan jag kunde läsa och skrifva.
Jag hade varit två år i Paris och arbetat på ateliern, då jag fick det där brefvet.
Och ett par dagar senare, fick jag ett annat, hemifrån.
Det hade gått utför med bror Arvid, han hade gjort något, som måste repareras, pappa fick betala så långt det räckte, men det räckte inte till, så att alla fingo sitt och då fick jag naturligtvis resa hem.
Faster hade väl hunnit så långt att faster kunnat lefva på sitt arbete därute.
— Åja, nog hade det gått, med umbäranden förstås, men det hade inte kostat på mig.
Det var emellertid inte slut med den ekonomiska ruinen, far fick slaget strax efter olyckan och då fans det inte annat att göra än att fara hem och sköta honom.
— Och målade faster alls inte hemma?
— Inte kan man måla och sköta en sjuk på samma gång!
Man kan aldrig tjäna två herrar, isynnerhet inte om konsten är den ene.
Åtminstone kan man aldrig göra något ordentligt.
Så inte blef det mycket målning af, de tio åren pappa lefde.
— Och när han dog, var väl faster inte så lastgammal!
— Nej, jag var inte mer än tretti år, men då hade jag gamla-mor!
— Men i Herrans namn, hvarför behöfde faster ha gamla-mor?
— Jag var den närmaste till henne, förstår du.
Hon var min mors tvillingssyster och hade förlorat mycket på bror Arvid, vi kunde inte ersätta henne med pängar.
— Och så fick faster göra det med sitt lif.
Men det var ju inte fasters skuld!
— Det får du inte säga, därför att det säger jag mig själf när det är för bråkigt härhemma och när jag blir otålig och det blir jag ibland.
Men det är så orätt att tänka så.
Gumman är märkvärdig för sina år, hon håller så mycket af mig och kan inte undvara mig, fast hon klagar på mig ibland.
— Ja, det är jag så ond för, hon klagar alltid på faster för främmande.
— Det är ingenting att fästa sig vid, det är så hennes sätt, det är alla gamlas sätt.
Jag- undrar, hvad du och jag skola ha för egenheter, när vi bli åtti år.
Och så kry hon är, du skall få se, att hon lefver tills hon blir hundra år.
— Det tror jag visst, utbrast jag harmsen.
Jag kunde omöjligt med bästa vilja beundra gumman för det, men nog var det troligt, att hon skulle bli så gammal som Methusalem, och att faster inte skulle bli fri, förr än det var för sent.
Malin tog ett nytt kort ur högen framför sig och fortsatte:
— När gamla mor blef enka, flyttade hon till oss.
Hennes barn voro döda.
Det var några år innan far gick bort.
Och så inrättade vi atelier här i huset, hon ville inte ligga någon till last, hon har arbetat något till flitigt i sina dar, må du tro.
Och som jag lärt att måla, kunde jag naturligtvis duga till att retouchera porträtt, och så tog jag till det, istället för något annat arbete.
När så far dog, hade gumman fäst sig vid mig och blifvit så van vid mig, att det hade varit hjärtlöst att lösa upp hemmet och därför gjorde jag det naturligtvis inte, och så blef det som det är, förstår du.
— Nej, jag förstår inte, hur faster kan härda ut.
Målar faster aldrig mer?
— Ibland, men det blir inte mycket af.
Det är inte roligt att se, hur man gått tillbaka, och jag får aldrig vara riktigt i fred.
Gumman tycker det är ledsamt att sitta ensam, och så kommer det någon och hälsar på henne och då vill hon, att jag skall vara nere, och så ringer hon på mig, ja det har du nog hört dessa dagar, jag ser, att du spritter till för hvar gång.
Men idag tycks det vara ovanligt lugnt.
— Och hur kan faster arbeta på det viset?
— Jo, man kan springa ifrån retouchering, men man kan inte springa ifrån målning, man tar inte igen det, där man lämnar det.
Så därför går det inte.
Och så tycker gumman, att det är onödigt.
— Men det bryr faster sig väl inte om!
Det har hon ju inte med att göra, det förstår hon ju inte alls!
— Det är jag inte säker på, hon är så klok, och så tänker hon väl som så, när det inte längre kan bli något riktigt duktigt af Malin, så är ju målningen ett slags onyttigt handarbete som toffelbroderi och dylikt, och sådant tål hon inte, därtill har hon varit för värksam och duglig själf.
Vi sutto tysta en lång stund.
Plötsligen steg faster upp, vinkade mig fram till fönstret, sköt mig på armslängd ifrån sig och plirade med sina klara fågelögon.
— Vet du, sade hon halft förlägen, det låter lustigt efter hvad jag nyss sagt, men jag vill så gärna rita en pastell af dig, i all tysthet förstås häruppe, det får bli en hemlighet oss emellan, gamla mor behöfver ju inte veta det, jag skall nog hinna med fotografierna ändå.
Du skall få porträttet och kan ge det till hvem du vill.
Faster Malin såg skälmaktigt på mig.
— Ah tack, tack, en sådan present för Albert på hans födelsedag!
— Nå, nå, det blir kanske inte så mycket att tacka för.
Men jag tror, att jag kan göra något af ditt lilla, bleka ansikte, du har riktiga pastellfärger, fint och ljust.
Orkar du sitta i dag, jag har en sådan oemotståndlig lust att börja.
— Sätt dig där.
Nej, bry dig inte om håret, det är bra, luftigt som hela tösen.
Hvad säger du, ta på dig en annan klädning?
Nej, jag undanber mig, för att vi skola förlora tid.
Den där ljusa klädningen är bra i färg.
Nu läser jag dörren och släpper inte in någon.
— Det är förtjusande, faster, det är precis som om man hölle på med någon odygd.
Och jag tog faster Malin om lifvet och snurrade rundt med henne.
— Akta kritorna, flicka, rif inte ner mina grejor för mig!
Nå, hvad är det för en min, inte behöfver du sitta och se högtidlig ut, du får gärna tala, det skall inte bli någon fotografi, gudskelof!
Jag skall ha mer af dig än det yttre, du!
Du är inte lik dig, när ögonen inte lysa på dig.
Hör du, ditt lilla pyre, du räcker väl inte Albert upp till axlarne, när du går och promenerar med honom.
— Jo, det gör jag, men det är inte mer häller.
Det var inte svårt att få mig att tala, när det gälde Albert, jag blef så ifrig, att jag alldeles glömde bort, att jag satt för mitt porträtt, jag knapt märkte, hur träget faster Malin arbetade, eller hur länge vi suttit där så trefligt och lugnt, inom lykta dörrar då — kling, kling, kling ljöd den skarpa, ihållande ringningen nerifrån.
Vi hajade till.
— Gamla-mor vill mig något, utbrast faster Malin, i det hon långsamt reste sig upp.
— Bry dig inte om det, faster Malin!
Vi låtsa som om vi inte hörde.
Det kan inte vara något viktigt, ifrade jag, i det jag återtog min ställning.
— Jag håller just på med något som är så svårt att lämna, vi kunna vänta och se, om hon ringer igen.
Det behöfde vi inte vänta länge på.
Klockan ljöd åter, häftigare, mer ihållande än förut.
Faster Malin suckade.
— Jag ser, det är ingen råd för det, jag måste väl ge mig af ner.
Det var synd, jag var så bra i tagen.
Vänta lite, så är du snäll, jag kommer strax igen!
Det dröjde öfver en timme, innan hon kom upp.
Hon såg trött och modfäld ut.
— Det är synd Ada, att du sitter härinne en sådan vacker dag.
Jag kunde inte komma förr.
Gamla-mor hade besök af prostinnan Alin.
— Behöfde faster hålla henne sällskap?
— Jo, det var jag tvungen till, inte för sällskaps skull, men hon talar så illa, hon både läspar och stammar.
— Skulle faster lära henne tala just i dag, när vi hade det så bra och trefligt.
— Inte skulle jag lära henne tala, det kan du väl begripa, men jag behöfdes därnere i alla fall, gamla mor är ju lomhörd vet du väl.
Ja, det måtte jag väl veta, gumman brukade ju jämt och ständigt skrika till mig sitt »kan du inte tala ur skägget!» något som gjorde mig alldeles desperat.
— Gamla-mor har alltid haft svårt att förstå prostinnan, så när hon kommer, får jag vara tolk.
— Ja, men nu är hon väl gången, åtminstone för idag, nu börja vi väl igen, så här var det!
— Nej
Ada lilla, det är inte värdt att börja igen.
När jag var nere kom det bud från fru
Rettig att hela hennes dussin skulle vara färdigt tills i morgon, hon skall resa tidigare än ämnadt var, så nu får jag ta till med det.
Men i öfvermorgon du, om ingenting kommer i vägen.
Två dagar senare sutto vi åter i det lilla gafvelrummet och faster Malin ritade med febril ifver som om någon varit efter henne med piska.
En timme eller så, inte mer — så började klockan pingla igen.
Malin låtsade ej om det och naturligtvis inte jag häller.
Ännu en ringning — —
— Ja ha, ja ha, jag kommer, sade hon halfhögt — genast!
Åter en ringning.
Faster reste sig upp med ett:
— Jaså, det står så för lifvet.
På en gång hörde vi dörren slängas igen därnere och strax därpå tunga, långsamma steg i trappan.
Jag for upp.
— Faster, det är gamla mor!
Hvad ska’ vi göra?
— Ha’ undan det här så fort som möjligt.
Hon öppnade den ena byrålådan och stack in pastellen och kritorna.
— Där ligga två framme Ada, tag hit dem, så är du snäll.
Så, nu tror jag vi äro klara.
Hon satte sig på sin vanliga plats med fotografibundten framför sig.
— Tag du en bok Ada och sätt dig i soffan!
Det är bara för att gamla-mor inte skall förarga sig, det tål man inte vid åtti år, annars brydde jag mig inte om, ifall hon såg, hvad jag hade för mig, jag gjorde ju ingenting ondt.
Nej, det hade vi visst inte gjort, men nog sågo vi ut som ett par ertappade förbrytare, jag mörkröd af förargelse, faster Malin helt blek.
Någon tog i låset.
— Åh Herre Gud, jag glömde att låsa upp, utbrast faster Malin, nu är jag förlorad.
— Malin, Malin, ljöd det utanför, hvad är det här för konster?
Har du låst in dig?
Du är väl inte rätt klok.
— Ada, öppna dörren för gamla-mor!
Jag steg upp och gjorde, som jag blifvit tillsagd.
Där stod gumman i dörren, iklädd sin vanliga dräkt, en brun, ogarnerad sidenrock och den gammalmodiga bindmössan på det hvita håret.
Det var en dräkt, jag hvarken förr eller senare sett bäras af någon annan, men som passade den stela, litet böjda figuren och det fina, skrynkliga ansiktet alldeles förträffligt.
Gamla mor måtte sett bra ut i sin ungdom, säkerligen haft en ståtlig figur och regelbundna, fast något stränga drag och vackra, blå ögon.
— Jaså, du är häruppe, utbrast hon.
Då stör du väl Malin!
Jag kunde ej sanningsenligt säga nej.
— Jag kom bara upp för att se, om ringledningen gått sönder, fortsatte gumman, i det hon låtsade undersöka apparaten ifråga.
Nej, jag ser, att den är hel.
Det var bra besynnerligt.
Tack skall du ha för din uppmärksamhet Malin, fortfor hon, då denna satte fram rummets enda bekväma länstol.
Jag skall inte hindra dig, var inte rädd för det, jag kommer nog inte att hindra dig länge på något sätt.
Lena lyckas väl snart att förgifta mig, så att hon slipper laga mat till mig, och då får du din frihet, Malin lilla.
Den tilltalade vardt mörkröd.
— Hvad är det gamla-mor?
Är det något på tok därnere?
— Åh nej, inte något annat än det vanliga.
Hafregrynsgröten är alldeles rå, kom ner och känn själf, om man kan äta sådan småsten.
— Jag sade till Lena, att gröten skulle koka länge, det försäkrar jag.