Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Var det troligt, att en så fullkomlig uppenbarelse inte var föremål för de djjerfvaste förföljelser, och hur kunde hon försvara sig mot de försåt, som lades för hennes fötter, då han icke var der för att skydda henne, hindra henne att falla i afgrunden eller åtminstone följa henne dit.
Det var under inflytelsen af sådåna tankar, som han mottog markisinnans bref, och han var nog kaväljer att inte låta henne vänta utan infann sig kort derefter i hotell de Lestrem.
Markisinnan darrade som ett asplöf när han inträdde; hon hade en oredig föreställning om, att han skulle uppträda som segrare, och hon kunde ej frigöra sig från en viss oro vid tanken på att hon befann sig tillsammans med en herre, som hon tillåtit kyssa sig.
Men hon lugnade sig snart, då hon såg Vicomtens vördnadsfulla sätt.
Hon förklarade för honom det oskyldiga nöje hon funnit i ett så ovanligt äfventyr, de oväntade följderna af hennes obetänksamhet, hennes oro i följd af dessa förvecklingar och slutade med att i förtroende vända sig till honom.
— Jag gör inte annat än dumheter, sade hon till slut.
Största felet var att jag hyrde detta rum, eller om jag åtminstone.
ej skrifvit, men det trodde jag skulle göra slut på allt.
Jag är nu i ett bryderi, ur hvilket ni ensam kan hjelpa mig.
Jag är ledsen att nödgas göra er detta omak, men detta hade inte händt, om ni ej varit så enträgen att återse mig. — Felet är mitt, och jag skall göra allt för att reparera det.
Om ni tillåter, skall jag ha den äran att komma och redogöra för er öfver mitt förfarande.
— Det.
skall alltid bli mig ett stort nöje att mottaga er.
Hugues gjorde sig mycken möda.
Han gick först till domaren och sade, att han var förtviflad öfver att hafva ledt honom på orätt spår.
Markisinnan de Lestrems kammaij ungfru hette väl Justine, men ej Rousseau, och.
som han sett henne, kunde han intyga, att hon ej var densamma, som innehaft rummet vid gatan Chevert, dessutom var det han, som gifvit nippema, och ingenting berättigade till en förföljelse.
Domaren lät sig dock ej nöja härmed; hans nyfikenhet var väckt och nu var det han, som ifrade för att återfinna Justine.
Hugues gick till Blache och köpte deras even-tuela rättigheter på qvarlåtenskapen och försäkrade sig om deras medverkan, genom att gifva dem platsen i sitt hus.
Sedan satte han sig i förbindelse med arfvingame Rousseau, som s * kyndat till Paris, för att bevaka sina rättigheter, och gjorde dem ointresserade för alla forskningar, genom att äfven till dem betala värdet af Justines möbler.
Tack vare dessa anordningar var det ingen, som återfordrade Justine, och domaren var afväpnad.
Justines möbler skulle nu genom rättvisans myndigheter säljas och penningarne lemnas till fattigkassan, och då var det åter Hugues, soril inköpte dem och betalade dem således för tredje gången, så angelägen var han att erhålla det, som tillhört Justine, och det var ej utan rörelse han återsåg det lilla förklädet och mössan med spetsame, som förorsakat honom så ljuf smärta.
Vicomten dref sin försigtighet ända derhän, att han infann sig hos domaren och erhöll slutligen af honommarkisinnans bref, men domaren stod alljemt fast vid, att det var något obegripligt i denna affär.
När allt var uträttadt, gick Hugues till markisinnan
och återlemnade detta bref jemte de begge andra, för att intet spår skulle finnas q var af en historia,-som kunde förorsaka henne obehag.
Finkänsligheten i detta handlingssätt uppskattades af markisinnan, som, hädanefter lugnad för följderna af sitt skämt, med större oro motsåg svårigheterna af den vändning saken tagit.
Men Hugues gjorde ingen hän tydning på de känslor, som han nyligen uttryckt för Justine med sådan värme, och markisinnan måste sjelf taga första steget till en förklaring: Jag hoppas, hr Vicomte, att ni icke håller allt för noga räkning med mig för de obehag jag förorsakat er.
Ni inser nog sjelf, att denna obetänksamhet bör helt och hållet glömmas.
Jag skulle vara lycklig, om min vänskap kunde trösta er öfver Justines död.
— Det är en större olycka än ni kan tänka er, min nådiga.
Jag älskade en q vinna — Och ni har dödat henne.Hans Järta.
Uppslag till en psykologisk studie.
Af — ck.
» Hvad Hr.ns Järta var som menniska, embetsman, lagstiftare och skriftställare, fattar till en del samtiden, och efterverlden skall fatta det till fullo — men hans Maner älska icke lofsånger. »
Den anmälan om Hans Järtas den 6 april 1847 timade död, som förekommer den 9 samma månad i Post- och Inrikes-tidningar, slutar med ofvan anförda ord.
De äro utan tvifvel der införda af Bernhard v. Beskow.
Vi, som lefva 76 år efter antagandet af den regeringsform, som uppgifves » till en hufvudsaklig del vara ett verk af Hans Järtas statsmanna-vishet », torde väl endels räknas till den efterverld, om hvilken det 1847 antogs, att den till fullo skulle fatta hans rika begåfning samt stora och omfattande verksamhet.
Leopold fålde redan om honom det omdömet, att han var » Ordförande i Svenska prosan », och detta omdöme har blifvit fastslaget af Tegnér och flera med honom samtida stormän.
Huru han bedömdes af den akademi, som 28 år förut kallat honom till sin ledamot, framgår i de ord, som på Svenska akademiens högtidsdag den 20 dec.
1847 yttrades af akademiens direktör, f. statsrådet Grubbe:
» Hvilken svensk medborgare minnes ej med tacksamhet, att den grundlag, hvilken, ehvad ock ännu uti den må återstå att förbättra, likväl i nära 40 år beredt åt svenska folket det tryggade åtnjutandet af en lagbunden frihet, till en hufvudsaklig del är ett verk af Hans Järtas statsmannavishet?
Hvem känner ej hvad han äfven verkat för fäderneslandet, såsomdeltagande i statsförvaltningen i en tid af stora svårigheter och vådor och derefter såsom styresman af det landskap, i hvars kraftfulla innevånare Engelbrekt, Sturame och Gustaf Wasa funno sitt första biträde i det stora verket af Sveriges befrielse från utländskt förtryck?
Men äfven anom literatu-rens område har han genom sitt snille och sina vidsträckta kunskaper funnit ett rättvisligen berömdt namn.
Såsom prosaisk stilist har han af få svenska författare blifvit upphunnen, af ingen öfverträffad. »
Hans Järtas efterträdare i Svenska akademien, presidenten Skogman, meddelar några uppgifter om dennes barndom och ungdom, om dén uppmärksamhet han genom sitt snille och sin flit tillvunnit sig under studietiden i Upsala ..
Han upp-gifver äfven, att general Pechlin, gift med hans moster, före riksdagen i Gefle bekostat tryckningen af hans första arbete, en skämtsam vederläggning af en skrift, som satte guld och silfver under pappersmynt.
Han meddelar vidare, att det efter honom funnits en lefnadsteckning, som likväl slutats med 1791.
Det är för historien en stor förlust, att denna icke blifvit fortsatt, åtminstone tio år längre; ty med undantag af hvad som rör Järtas uppträdande vid 1800 års stormiga riksdag och hans derpå följande försvar inför Göta hofrätt, för några af oppositionsmännen, har föga blifvit bekant om hans verksamhet som tjensteman och författare under denna period.
Att Järta under de åren var en ifrig förfäktare af de liberala idéerna, var ett allmänt kändt och erkändt förhållande, ocli han ansågs som författare till de flesta frihetssånger, som då i hundratals skrifna exemplar utdelades och deraf många ännu förvaras.
I ett bref till redaktören af tidningen Biet, hr Hellberg, säger grefve Gustaf Löwenhjelm 1840: » År 1794 skref en Svensk kabinettssekreterare verkligen q vicka och mycket gouterade verser och prosa, det jacobinska Frankrike till ära. » Hans Järtas minnestecknare hafva likväl velat bestrida att han skulle haft någon synnerlig del i de skrifter af denna art som tillädes honom.
Äfven den utmärkte forskaren och författaren, presidenten Hans Forssell, som senast lemnat oss en lefnadsteckning öfver Hans Järta, den utförligaste, ojemförligt bästa och af alla den enda kritiska som utkommit, har, som det synes oss, alltför litet upptagit sig med en skildring af dennes inträde på tjenstemannabanan.
Derom säger han endast: » han vann med utmärkelse inträde i utrikesexpeditionen afkonungens kansli och blef redan den 8 sept.
1792 anstäld som andre sekreterare i kabinettet för utrikes brefvexlingen. »
Att vid 18 års ålder intaga en sådan plats har icke förr eller senare vederfarits någon annan svensk man.
Lager-bjelke, som i detta hänseende kom honom närmast, var dock vid utnämningen 19 år.
Järta, eller som han då ännu hette, Hjerta, hörde till » lågadeln », §om det ganska betecknande an-märkes af en bland hans minnestecknare.
Det var således icke någon hög börd, som beredde honom denna tidiga framgång på embetsmannabanan.
Han egde ingen förmögenhet, som annars någon gång kunnat befrämja befordringar inom konungens kansli.
Hans begåfning och kunskaper kunde val föranleda, att han med » utmärkelse » fick inträde i kansliet, men att några månader derefter bli utnämnd till andre sekreterare i kabinettet för utrikes brefvexling, dertill behöfdes föremäle af någon man med stort inflytande hos regenten.
Men hvem denne man var och huru Järta kunnat göra sig förtjent af hans ynnest, derefter letar man förgäfves i de många lefnadsteckningar som om honom utkommit.
Det är en annan utmärkt forskare och författare som i detta hänseende räckt oss en ledtråd.
I andra delen sid. 35 af det stora historiska verk: Gmtaf Mnitrit x Arm fel t, som utgifves af dr. Elof Tegnér, förekommer nämligen följande: » Så ängslig var den skuggrädda styrelsen öfver Armfelts uppretade sinnesstämning, att det misstänktes, att den utländska resan blott vore en förevändning för att i landsorten uppvigla allmogen och kanske med en bondehär tåga mot Stockholm.
Den spion, som af Reuterholm fick uppdraget att följa Arm-felt i spåren, var en, i Sveriges historia och literatur sedermera ryktbar person, Hans Hjerta (sedermera Järta), då en ung tjensteman i kansliet; för hans minne skulle det utan tvifvel varit bättre, om han icke velat låna sig åt dylika värf, eller Utfört dem på ett sätt, som hans ännu bevarade rapporter utvisa.
Han hade under sina samtal med gästgifvare och bönder, i de trakter der Armfelt farit fram, i afsigt att utröna, om denne fört politiska samtal eller falt upproriska yttranden, stält sig såsom » Armfelts panegyrist ».
Det oaktadt hade han icke lyckats komma under fund med något förgripligt.
I motsats till Armfelt hade Hjerta öfverallt funnit mycken » tranquilité » och ansåg, heter det smickrande, att » verknin-garne af en god och stadig regering redan hade spridt sig till landsorten. » Vi hafva tagit afskrifter af dessa på sitt sätt lika märkvärdiga som i utrikes departementet väl förvarade bref och upptaga dem här nedanför.
Men för bättre minnes skull anteckna vi redan här, att det var icke tre veckor efter sista brefvets afsändande till Reuterholm, som Järta utnämndes till andre sekreterare i konungens kabinett för utrikes brefvexling.
¿Kabinettsekreteraren, sedermera landshöfdingen Järtas berättelse om en resa, hvartill han varit anbefald for att underrätta sig om baron Armfelts företag. » *
Stockholm den 31 juli (1792).
Omöjligheten att om natten emellan fredagen och lördagen fä hästar nödgade mig att till den 21 juli kl. 9 f. m. uppskjuta verkställigheten af den mig anbefalda kommission.
Jag fann det sökta namnet i alla dagböcker på Linköpingsvägen.
I Nyköping berättade man mig, att han ditkommit middagstiden den 16 och genast besökt landshöfding Öhmfelt, hos hvilken han någon stund fördröjt sig.
I Wreta hade han talat vid kammarherre von Platen, men för öfrigt kunde jag genom mina indirekta frågor ej utröna, att han någonstädes uppehållit sig eller komprometterat sin höghet genom samtal med bönder.
Norrköping hade han utan uppehåll passerat.
I Linköping voro hans hästar bestälda till kl. 1 på natten och häraf finner jag tydligt, att han cj kunnat förspilla någon tid på politiken, då han på 1 dygn rest från Stockholm hit.
I Nyköping mötte jag en resande, som med mycken begärelse efterfrågade stockholmsnyheter.
Jag till-fredsstälde dess curiosité ' med sådana nouveller som redan voro tryckta i Gazetterna, nämligen de skedda befordringame, och pä min fråga om min herre kom från Skåne samt om han mött många resande, betalade han min nyfikenhet med en relation
* Detta är påskriften &amp; de ifrågavarande i k. utrikesdepartementet befintliga brefven från Järta till Reuterholm.om Armfelts resa.
Han sade sig omkring Eksjö hafva mött en svensk-tysk officer, hvars beskrifna figur och dekoration passade med Polett, som den 19 rest denna väg.
Han hade med impatience efterfrågat Armfelt och sagt, att de efter aftal borde råkas i Ystad, der A. redan den 20 skulle inträffa, för att på samma postjakt fara öfver till Stralsund.
Den resande hade Bedan fått veta, att Armfelt uppehållit sig några dagar på en gård nära Medevi, som han trodde vara Jung, och att han deri-från skulle denna dagen afresa.
På dessa indicier sökte jag att i Linköping finna hvad väg han tagit, men hvarken fans namnet i dagboken eller kunde hållkarlen upplysa saken, emedan han trodde att Baron Armfelt rest från Karlskrona till Stockholm.
Jag undvek att genom några precisa frågor röja mitt intérêt att utleta dess direktion och reste från Linköping till Bankeberg (första gästgifvaregården på skånska vägen) samt, då jag ej fann namnet der, stälde min kosa till Skeninge, hvarigenom närmaste vägen mellan Medevi och Ystad går.
Jag saknade äfven här namnet och trodde då, att han genom Askersund praktiserat sig åt Yermland samt skyndade mig att på denna väg ingenfinna de förlorade eléfantspåren; men då jag kom till första gästgif-varegård, Motala, såg jag af dagboken, att han rest åt Vadstena.
A propos af resande en général bragtes hållkarlen snart till en närmare berättelse om Armfelt.
Han sade, att han natten mellan den 16 och 17 kommit till Lindnäs, en honom sjelf tillhörig gård nära Medwi, qvarblifvit der till den * 18 på e. m. och då passerat denna gästgifvaregård.
Han hade här besett ett gästgifvaren tillhörigt sågverk, hvilket han ärnade köpa, och derom något talat vid gästgifvaren, men jag har ingen anledning tro, det han under dessa diskurser om sågen falt några tranchanta omdömen om staten.
Dels som okunnig om Stockholmsnyheter, dels som Armfelts panegyrist sökte jag att få veta af gästgifvaren något som rörde den höge herm, men hans svar markerade all okunnighet.
Han berättade endast, att Armfelts svaga helsa fordrade varma bad, och han önskade ifrigt en lycklig effekt deraf, hvari jag instämde.
Jag reste derifrån genom Vadstena, Grenna och Jönköping och fann allestädes dess namn.
I Grenna visste herr Borgmästaren och Gästgifvaren L ’ Orange, att han rest åt Spaa, men för öfrigt fann jag, att han hvarken här eller på något annat ställe denna dagen uppehållit sig.
Bönderna konfunderade Armfelt med en tysk baron Demedoff, som äfven rest här, och detta är ett klart bevis på den förres tranquilité.
Jönköpinghade han bittida om morgonen den 19 passerat.
På närmaste gästgifvaregård derifrån kunde jag ej af dagbok eller hållkarl få veta, antingen han tagit vägen åt Ystad eller Helsingborg.
Jag trodde det senare, men misstog mig och måste genom en liten kommunikationsväg åter söka Ystadsvägen.
Jag igenfann då åter hans namn i dagböckerna och med de underrättelser som jag på återresan hemtat, finner jag, att han från Jönköping rest till Yexiö utan att uppehålla sig mera än som behöfdes for dess kock att tillaga en diner i Wrigsta gästgifvaregård.
Bönderna kände knappast det Armfeltska namnet och så mycket mindre dess tänkesätt och företag.
Han ankom till Yexiö kl. 7 om aftonen, efterfrågade genast biskop Wallqvist, och då gästgifvaren svarat, att hans vördighet vore på landet, skref han ett bref till honom som genom gästgifvaren blifvit fortskaffadt.
Från Yexiö reste han till Nybleds gästgifvaregård, tillhörig den bekante Jon Bengtsson.
Han tog der sitt nattqvarter och hade länge talat med gubben, hvilken vid min ankomst ej var tillstädes.
Jag ignorerar således hela detta samtal, som dock, i anseende till personernas skiljaktighet i tänkesätt, icke kunnat vara af synnerlig betydenhet Härifrån reste han den 20 direkt åt Ystad.
Han har endast uppehållit sig i Broby gästgifvaregård, der han dinerade.
Gästgifvaren derstädes, en gammal radoteur och hecticus berömde baron Armfelts lätta fasoner och tycktes af honom hafva fått den underrättelsen, att de arresterades öde ej ännu vore decideradt Han hade dock inga utlåtelser, som kunde leda till den auppo-sition att Armfelt sökt att återtända det dämpade raseriet öfver deras brott.
Sedan hade han fortsatt resan utan uppehåll till Brösarps gästgifvaregård, der lian låg natten mellan den 20 och 21.
Gästgifvaren der var en upplyst man och en djup politi-kus, som läste Post- och Inrikes Tidningarne.
Han resonnerade ufver polackar, preussare etc. och fördes slutligen på diskurs om Armfelt, hvilken han ej adorerade.
Han kände (jag kunde ej utleta genom hvad kanal), att Armfelt genom en ganska oför-sigtig conduite störtat sitt välde.
Han tycktes ej vara missnöjd med dess bortresa och önskade sen restitution.
Armfelt hade härifrån afrest den 21 till Krageholm, tillhörigt grefve Piper, hvarest han uppehållit sig till den 24 om aftonen, då postjagten afseglade.
Dess ockupationer på Krageholm kunde ej utletas.
General Taube, som den 8 — 10 rest denna väg, hade äfven stannat på Krageholm, hvarest de förmodligenråkats.
Armfelts sällskap bestod endast af dess doktor Hartman och domestiker.
Jag har allestädes funnit mycken tranquilité.
Fasan öfver det grufliga brottet har varit delad med ömhet för de olyckliga, som deruti på mer eller mindre sätt deltagit Verkningame af en god och stadig regering hafva redan spridt sig till lands * orterna.
En klok man, som rest i de södra provinserna, försäkrade mig, att folket der är disponeradt till den fullkomligaste tranquilité.
I Skåne har allmogen ett blindt fortroende för general Toll.
Denne mannens pålitlighet influerar mest på skåningens stillhet Som frånvarande uträttar han väl intet i den orten, men som närvarande kan han göra allt.
De som hafva generalens förtroende, lagman Thestrup, Ludvig Toll m ‘.
sakna deremot folkets, så att han ej kan genom des3a emissarier agera.
Klagomål mot Thestrup * en qualité af domare torde ej länge utebtifva.
Jag talade med gästgifvare och klokare bönder i Skåne och Småland och fann allestädes en sådan ton som jag önskade.
De admitterade förnuftet i sådana diskurser, der jag förestälde mig att endast passion skulle regera.
De kände lifligt den förlust de gjort, men den bragte dem ej till den ursinnighet, som qväfver känslan af en återvunnen sällhet Lemnade åt sig sjelfva, skola de följa förnuftets väg, hvarifrån endast general Toll skulle kunna draga dem.
Ham Hicrta * *.
Fahlun den 9 Aug.
Mitt sista ifrån Hedemora innehöll en i hast sammanrafsad relation om de tänkesätt jag mött hos bondeme i den orten.
Jag ankom hit samma afton och på dessa dagar har jag uppsökt herr landshöfdingen samt andra betydlige män.
Styresmannen
* Thestrop tog med lagmans titel afsked ett par år derofter, vid 42 års ålder, men fick behålla sitt stora häradshöfdingeboställe till sin död 1832.
Detta som belöning för det fadren, räntemästare i Kristianstad, biträdt Toll vid revDlutionen med 100,000 daler Silfvermynt.
* * Detta är det enda af brefvcn, som är undortecknadt med hans namn, men de äro alla egenhändiga.af orten markerade en god portion af förundran, då lian såg mig ocli hörde min intention att resa längre i provinsen, men tran-quiliserade sig, då jag indirecte lät honom förstå att jag fått tillstånd att bortackordera fandriksplatsen.
Mina vänner mottaga mig med öppna armar och min försigtiga cordialité vis å vis af dem betalas med sådana upplysningar som jag söker.
Alla äro okunniga om min resa« ändamål och tro dereinot, att fandriks-ackordet samt nöjet att se mina gamla bekanta bragt mig till detta ställe.
Jag cacherar ej för dem mina politiska tänkesätt och jag finner hos ganska många samma principer och samma application deraf.
Landshöfdingen nyttjar mycken finess emot mig som i den delen är reciproque.
Han frågade mig, hvilken jag trodde nu vara lnest betydande.
Jag svarade att jag alldeles ' icke kunde veta det, emedan jag endast i min väg funnit Riks, och * Hofkanslererna betydande i det hela, och herrar statssekreterare i hvar sina departement Han hade af ryktet hört, att Håkansson blifvit entledigad frän föredragningen för finansärenden, att Låstbom ej mera vore justitiekansler, att Wallqvist vore äfvenledes fri från ecklesiastika föredragningen etc.
Detta allt vax * mig ej bekant.
Han frågade mig vidare om de arresterades öde.
Jag svarade, att hofrätten gifvit sin förklaring och att högsta domstolen nu skulle taga en närmare konnässans af saken.
Han sade då, att man säger, att de fyra blifva landsflyktige, men jag har ej haft bref derom.
Utan någon vidare reflektion i detta ämne frågade han mig om mina äfventyr i poliskammaren och hofrätten, vid hvilket tillfälle jag fiilfle några equivoqua propos så väl om Lilljensparre som riksdrotsen, aktor etc.
Efter min uträkning skulle detta bevisa min okunnighet om politiska ställningen.
Han frågade mig vidare, om jag besökt Pechlin samt hvad han nu säger.
Jag svarade, att jag i Lilljen-sparres presence sett gubben, att han varit ovettig, dock en plaisantant mot Lilljensparre och för öfrigt — litat på rättvisan af sin sak.
Han småskrattade och frågade om jag äfven vore persuaderad derom.
Jag svarade, att jag ej vore nog lagklok för att se om hofrätten dömt rättvist, samt att jag suspenderade mitt omdöme till dess Högsta Domstolen deciderat dessa besvär.
Sedan frågade han efter sammanhanget af AnkarstrÖmske kroppens bortförande.
Jag svarade att jag ej kunde tro någon vara nog dum att vilja tjena dess slägt genom en så vårdslös tillställning.
Han trodde att man kastat desse öfverlefvorna under bron i den afsigt att dränka dem, men då jag bevisade svårigheten deraf genom de trädstycken, som åtföljt dem, blef minherre något flat och med denna discours slöts hela visiten.
Jag har genom mina vänner fått veta, att han har ingen rätt pålitlig man hvarken här eller i orten.
En rektor vid skolan här och .vid sista riksdag af Nordin tillsatt notarie i presteståndet Brandberg har hittills varit nyttjad som skrikare.
Han har förpassat alla adelsmän till helvetet uppfunnit här i orten en stor liga af konungamördare bestående af expeditionssekreteraren Halldin, häradshöfding Fallsten m. fl.
— Nu säges det att han alldeles tystnat — Han anses äfven af entusiasterna för eri narr.
Små borgare och bergsmän hafva mycket lyssnat till dessa diskurser, men de hafva slutligen äfven ledsnat vid skriket Denne rektor samt en eller annan borgare äro de ende, för hvilka landshOfdingen haft något förtroende.
I de betydligare socknarne finnas endast galne prester, som ej kunna influera och som äro.
ganska rädda för hvart politiskt steg.
Således är landshöfdingen den enda farliga mannen i hela orten.
Han är äfven nog klok att ej våga sig à la tôte för någon sammansättning.
Deremot har man att lita på dess landssekreter Helsén, som är ganska jemn och stadig i sina tänkesätt, och som har mera betydenhet i orten än sjelfva landshöfdingen.
Häradshöfdingen Fallsten, en upplyst och rätt-tänkande man, influerar äfven i sin jurisdiction.
En mängd af ynglingar, som hunnit en viss grad af upplysning och äro em-ployerade i Hofrätten eller Bergs Collegium samt genom sina kommissioner hafva bekantskaper i orten, vissa prester och några klokare bergsbrukare äro af den kloka och rättsinniga hopen.
Med desse lierar jag mig och de försäkra mig att tranquilliteten är säkert bevarad genom den försigtighet, som landshöfdingen är nödsakad att bruka.
Fahlun den 13 aug.
Gårdagsposten medförde bref ifrån Netzel med befallning att ännu qvardröja här 8 dagar och att observera major P: s steg.
Enligt det förra uppskjuter jag min resa till de öfre socknarne, till dess jag hinner erhålla några vigtigare nouveller.
från hufvudstaden.
Om majorens resa hade jag äran att med Ur Dagens krönika.
12sista post underrätta E.
Nöjet att se ortens höfding, rar dess enda ändamål.
Kanske att dessa herrar deputerade af Nya Gardes officerscorps varit af sina höga principaler anbefalda, att med herr landshöfdingen öfverlägga om bästa medlet att upphjelpa deras instiktares fallna höghet Landsh.
Nordin är nog god calculateur för att på entreprenad med dessa herrar söka att återuppbygga A — s tron.
Han bör känna sin svaghet i denna orten.