Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfver bestämmandet af den skjutslega, som bör erläggas, skall jag icke, viddetta tillfälle, begagna min rätt att mig yttra.
Det blir tids nog, då det Utsk., till hvilket ärendet bör remitteras, inkommer med sitt utlåt.; men jag vill fästa detta Utskts uppmärksamhet på angelägenheten att icke handlöst eller lösligt behandla saken, utan att söka reda förhållandet från fordno och gå tillbaka till Drottning Kerstins tid, då bland manta Ispenningarne intogos skjutsfärdspenningarne, samt att tillse under hvilka villkor de då af Ständerna beviljades.
För min del, har jag vid en sådan granskning funnit, att Ständerna antogo skjutsfärdspenningarne, såsom en bland mantalspenningarne ständigt utgående ränta, under villkor, alt deskulle befrias från all sorts skjuts, hvarföre de också hos Drottning Kerstin begärde utfärdande af en ny Gästgifveri-ordning, som jemväl genast af henne blef utfärdad och allmänneligen kungjord.
Går man till granskning af denna Gästgifveri-ordning, så finner man, att intet åliggande att skjutsa var lagt på allmogen eller jordägarne, utan att det var ålagdt hvarje Landshöfding att genom accord bereda de resandes fortkomst.
Jag vill icke nu yrka, att så äfven härefter skall blifva; men jag begär att det Utsk., till hvilket frågan remitteras, må fullständigt utreda grunden, hvarpå man bygger den öfvertygelse, att del är jordägarens pligt att skjutsa. .84 Den 19 F e b r 11 a r i f. ra.
Frill, von Kraemer, Robert:
Jag liar begärt ordet blott för att instämma i Frill.
Cederströms Åsigt, att skjulslegan bör okas till 24 s^- b:eo P® landet deli 32 sk. b:co i städerne.
Derigenom kunde entreprenader om skjutsningen lalla re uppgöras, oell sålunda båll- oell téservskjutsningsskvldiglielen åtminstone iridiréet upphöra.
Hvad bestraffar en värd talares yttrande, att hållskjutsen skulle vara mera tryckande än 1'eservskjutsen, så hyser jag derom en alldeles motsatt tanka.
Jag anser reservskjiitsen, såsom det mest tryckande
Onus för jordbrukaren* Frih.
En allmän förhöjning af skjutslegan skulle ofördelaktigt inverka på omsättningen inom landet.
Det syfte motionären haft, är förmodligen att finna ett förhållande, hvarigenom landtbrukaren icke skulle lockas att på landsvägen förnöta sin tid och uttrötta sina dragare.
Detta skulle bäst kunna vinnas, om R.
St. bos Konungen anhölle, alt Landshöfdingarne måtte berätta gas att å hvarje gästgifvaregård, hvarest, genom allmän auction till den minstbjudande, entreprenad å håll- och reservskjutsskyldigheten kari tillvägabringas, i den mån bevilja förhöjning å skjutslegan, att, genom denna möjligen minsta förhöjning, allt bidrag ifrån de skjutsskyldige hemmanen må försvinna.
Raab, Adam Christian.*
Redan vid sista riksdagen motsatte jag mig den <jå föreslagna betydliga förökningen af skjutslegan, och mina ås ig t er hafva icke blifvit förändrade.
Nu torde jag såsom ledamot af Ekon.Utsk. komma i tillfälle att utveckla mina åsigler i detaljerna: men jag får antyda, att min tanke i allmänhet är den, att i ett så glest bebodt land sorn Sverige, är det alltför stor våda att försvåra communicationerna, och uppdrifva forsellönerna för högt, hvarföre jag också anser olämpligt alt åtminstone tili den höjd, motionären föreslagit, uppdrifva skjutslegan.
Jag önskar blott ett tillägg vid motionen, i enlighet med den princip, Frih.
Ridderstolpe framställt.
Jag ville, att icke högre skjutslega än den Hilvar. må få uppbäras vid någon gästgifvaregård, der icke skjutsen blifvit ställd på entreprenad.
Ett oeftergifligt villkor för en högre lega, borde således, enligt min tanke, vara skjutsens ställande på entreprenad.
Den fråga, som nu är under öfverläggning, har varit föremål för Ständernas bearbetande i mångfalldiga år, ja! alltsedan den tid Frih. af Nordin nämnde, eller sedan Drottning Kerstins tid.
Äfven jag instämmer i Frih. af Nordins åstundan, att det Utsk., tilt hvilket målet remitteras, måtte taga noggran kännedom 0111 de skjutslagar, som från detina tid blifvit utfärdade.
Deraf skall Den ig Februari f. m. i85 skull Utsk. visserligeh inse, alt delta orimliga onus, — jag nyttjar detta ord, oaktadt det här blifvit ogilladt, — att detta orimliga onUs, soln nu åligger Svenska jorden, visserligen icke kan anses såsom en grundskatt, men såsom ett besvär, hvilket genom gammal häfd antagit dermed likartad natur.
Genom delta förhållande har ifrågavar. åliggande, likasom vara grundskatter, olyckligt inverkat på jordbruket; men intet af de onera, som vidlåda jordbruket, är så lätt alt lyfta derifrån, som skjutsen.
Det beror blott på den enkla omständigheten, att den resande betalar hvad hans färd är värd- Derefter inkominer man på en annan fråga, huru hög skjutslegEtn bör vara.
Deri vill jag icke nu ingå.
Det be ror af tids och local-bmsländigheter och kan, inom en ganska kort tidsrymd, förändras; men säkert är, att ingen bör hafva rättighet alt taga en annans hästar, utan att betala hvad deras arbete verkligen är värdt.
Jag bestrider visserligen icke den åsigt, som af motionären blifvit framställd, att skjulslegnn för närvar, borde ökas till 32 sk. milen för en häst; men jag bestrider högligen, att denna utväg ensamt må sökas för att komma till det afsedda ändamålet, nemi. alt få skjutsningsbesväret uppbäfvet.
Då ruan betraktar detta besvär såsom ett onus, kan denna IjensteskyIdighet såsom ett tvångsåliggande svårligen nog högt uppskattas, hvaremot det frivilliga åtagandet skapar sin egen mätare i penningevärde.
Det blifver ingalunda genom en förhöjd skjutslega, man afböjer det med skäl öfverklagade skadliga inflytande på de skjutsskyldiges både moraliska och ekonomiska ställning; ty den första följden häraf skulle onekeligen blifva att de med skjutsbesvärets ovanor befryndade skulle, uti en högre betalning, alltid otillräcklig att motsvara den sannskyldige jordbrukarens kanske icke nog insedda föl lrister på skjutsningsbesväret, likväl tro sig vara derföre tillfyllest ersatte, och dymedelst gerna qvarblifva vid detta moraliskt förnedrande samt ekonomiskt förstörande onus.
— Jag tror derföre, altman ännu iner skulle rotfästa det onda, om icke vid legans förhöjning fastades villkoret, att allmänna entreprenader skulle inrättas.
Till understöd för dem, vöre en sådan förhöjning visserligen oundviklig, och i sådant afseende fäster jag högsta vigt derpå.
Lika med hvad åtskilige värde talare här yttrat, anser jag reservskjutsen vara ett lika stort, om icke ett större besvär än hållskjutsen; och tror jag föga vara vunnet, om endast hållskjutsen upphörer, utan måste all tvångskjuts upphäfvas och öfvergå lill entreprenad, med betalning iförhållande till arbetets värde.
Skulle icke Statsmakterne förena sig derom, eller Konungen ensam besluta en tillräckligt förhöjd skjutslega, uppstår dock den fråga, om icke jordägarne, som af gammal häfd hafva sig skjutsningen ålagd, äfven kunde^bidraga till entreprenadens underhäll.
1 sådant fall måste conlractet vara fullkom2 II. 24 i8G Den 19 Febr u a ri f. ra. ligt frivilligt, så alt, om några orter eller skjutsskyldige i orten skulle finna sig belåtne att bibehålla skjutsningen, kunde ingen tvingas att bidraga till en sådan entreprenad.
Del vöre då rättvist och ledande tilländamålet, att,om skjutslegan förhöjdes, — jag förutsätter naturligtvis att den dock icke blefve tillräcklig för att ensam bilda entreprenader — denna förhöjda lega endast gällde för den entreprenör, som öfvertagit sk jutsningen; hvaremot och då han, som icke erhållit bidrag af bela skjutslaget och således ej behöfde hålla alla de erforderliga hästarne, uppbådade dem, som icke velat till entreprenaden bidraga, att i deras tur utgöra skjuts, desse icke må äga att fordra högre lega än den nuvar.
Jag fäster en särdeles vigt vid att man ej må höja legan för dem, hvilka icke anse sk jutsningen såsom ett onus, utan äro dermed belåtne; ty skulle man för dem höja skjutslegan, skulle man förstöra all möjlighet att inrätta entreprenader, och det blefve i alla fall nödvändigt att förbjuda all concurence, hvarunder entreprenaderne icke kunde bestå.
Jag ber, att Ekon.Utsk. äfven mätte taga kännedom om hvad sista riksdagens Ekon.Utsk. i detta ämne opinerat, Utsk. skall då finna nödvändigheten, att i denna angelägna sak, der så många allmänna och enskildta intressen beröras, lill R.
St. framställa den åsigt, som då gjorde, sig gällande, att R.
St. böra från Regeringen begära initiativet i denna, likasom i alla andra betydande ekon. angelägenheter; och för min del anser jag alldeles omöjligt, att Rikets fyra Stånd derom skola kunna ändamålsenligt besluta.
Jag hade i dag icke ämnat upptaga tiden med att förlänga denna discussion; men då jag nästan kunde förutse, att vid denna fråga det skulle åberopas, alt skjutsen vore fästad vid jorden och nära nog fastvuxen vid den, såsom gräset vid marken, som af densamma belastas likasom af de öfriga tyngder den bär, har jag gjort mig beredd att ingå i en liten historik af våra skjutsförhållanden.
Anckarsvärd uppläste derefter följande:
Våldsgästningar och friskjutsningar tryckte menigheten under långa tidehvarf, utan några stadgade ordningar.
Under Folkunga-ätten var Magnus Irsta Birgersson, — efter döden ärad med tillnamnet Ladulås — den förste, som år 1285 utfärdade en stadga emot öfvervåldet; och påböds då, att ingen vägfarande man skulle gästa utan för penningar, hvarföre ock uti hvarje by en särskild person förordnades, alt på dessa villkor åt vägfarande tillhandahålla hvad som tarfvades, äfvensom att ingen fick taga friskjuts, som icke hade Konungens bref dertill *).
Konung Magnus Eriksson Smek utfärdade ett K. *) Konung Ladulås’ stadga ia85 cap. 9.
Den 19 Februari f. m. påbud åren 1335 och 1344- att vid allmänna vägar taverner skulle inrättas, och storby o m rä t ta re, der taverni ej vara ”kunde,” och sattes hårdt straff så väl för den, som våldgästning gjorde, sorn förden, hvilken emot ägarens vilja tog dess häst och den nyttjade.
Under skydd af dessa författningar, samt till följd af den år 144^ utfärdade nya lag, uti hvars 24 cap. af Kon.Balken de förra författningarna erhöllo större fullständighet, kom folket i åtnjutande af något slags skydd emot våldgästningens olägenheter.
Men unionstiden kom och den mannamån, hvarmed Svenska folket derunder behandlades, påförde menliga förklaringar och tillägg uti skjutsförfattningarne, såsom: ”att då herrskap ”redo genom landet, två hästar för hvar kunde läggas lill ”bonden; lades flera i gården, så skulle skal derföre göras ”bondanom;” *) äfvensom att der taverner ej voro inrättade, åboer på hemman och torp i allmänhet voro förpligtade att, under de tillförordnade rättares bemedling, åt vägfarande herberge lemna och skjuts förskaffa; ”likväl! alla ”ändliga och verldsliga frälse landlboar från all sådan gäst — ”ning och gengärd undantagne" **).
Dessa undantagslagar hafva, oaktadt de hela vår historia igenom nästan beständigt förekommit, med otålighet och missbelåtenhet varit fördragne, hvarföre också Riksföreståndaren Sten Sture den äldre, af både nödig och klok omtanka, återkallade båda dessa ofvanåberopade stadgar genom en annan, daterad Telge år >49') uti hvilken föreskrifves: ”att ingen, hvarken andlig eller verldslig, rik eller fattig, ”skulle, emot vanlig ersättning, undandraga sig att vägfarande herbergera och forthjelpa.”
Den store Konung Gustaf I fann sig föranlåten att, till hämmande af de inrotade missbruken i afseende å vägfarandes frigästning och skjuts, stadga: ”att äfven hofman, ”sorn i Riksens resor stadde voro och hos allmogen njöto hus ■”och nödtorft, skulle på samma sätt som andre vägfarande ”sådant för sig betala” ***).
Friskjutsning och frigästning syntes nu vara nflyst; men under Eric XlV:s och Johan lills vacklande styrelser uppkommo å nyo frågor om undantags-lagar för vissa elusser, i synnerhet Konungens embetsman under deras embetsresor.
De förändrade styrelseåsigterna i allmänhet, och särdeles i afseende å skjutsväsendet, väckte naturligtvis mycket missnöje, och Konung Eric XIV fann sig föranlåten alt söka tillfredsställa de olika intressena genom en pålaga för allmogen att utgöra så kallade ta vernepenningar, på det att de resande mätte för desto lindrigare kostnad kunna begagna de inrättade allmänna skjuts- och gästningsställena. *) Catraare recess i483, §§ 3 och 5. **) Cnlmarc recess *474» § *• ***) Gustaf I:s bref till Allmogen af den i5 Dec. iåija. i8S Dc 11 19 Petro a ri f, m.
Men följden häraf hlef, alt jordbrulärne fingo vidkännas håde skjutsen och skjutspenningarne, och stadgandet hlef åter af Konung Johan upplläfvet.
Dessa kastningar af utfärdade och återtagna författningar alstrade som vanligt under dylika förhållanden oord»? ningar och den svagares förtryck.
Skjuts- och gäslningsskyldigheten började å nyo alt anses såsom ett allmogens naturliga eller medfödda åliggande, hvaraf en och hvar, som reste i egna ärenden, tog tillfället i akt att fordra fri skjuts och fordenskap, under förevändning att så väl den ene som den andre kunde åberopa skyddet af Kongl. nåd.
Konung Johan fann sig likväl föranlåten att åter hämma den tilltagande oordningen, genom dess patent om skjutsning och taverner, af den 32 Febr. i56g, hvarigenom, med undantag af dem, som med Konungens bref voro förpassade eller hade Konungens vapen, och de, hvilka af Konungens Bef:h:de voro förskickade af Konungen med bref, samt med deras pass voro försedde, äfvensom de hvilka förde Konungens egna forslor, alla öfriga — Riksens Råd icke undantagne — borde betala den gästning och skjuts de begagnade; och blefvo dessa stadganden ytterligare bekräftade af de efterföljande Regenterne, Konung Cari IX *),'Gustaf Adolph **), samt Drottning Christina ***).
Omsider blefvo, emot erläggande af de ibland våra jordeboksränlor ännu bekanta skjutsfärdspenningar, alla fria skjutsfärder och gästningar afskaffade och upphäfna, så för Konungen sjelf som för dess betjente, undantagandes det sorn bestås vid krigsmanska pets af-och antågande, regementseller fänike-tals: hvarom besluten af j6^2 och 1649, äf vensom 1649 års försäkran och ytterligare gästgifveristadganderne af 1649, i65i, samt 1664, omständligen handla; och är det i från denna tidpunkt den ordnade gästgifveriskjutsen egentligen utgår.
De författningar , som efter denna tiden utkommit, och efter hvilka gästgifveri-im ättningarne ännu styras, äro allmänneligen kända.
Inseendet öfver dem åligger i synnerhet Landshöfdingarne, hvilka, i kraft af deras instruetion , äga att, med tillämpning af allmänna lagen, 1734 års gästgifveri-förordning samt 1766 års förklaring, såsom hufvudsakliga, jemte några K. bref och påbud rörande mindre betydande omständigheter, derom, efter hvarje orts särskilda förhållanden samt efter menigheternas hörande, i samråd med dem vid Häradsrätterna förordna.
Man forde häraf finna, att vi för omkring aoo år tillbaka icke uti landet hade något ordnadt skjutsväsende; och jag är ganska öfvertygad, att de maktägande samhällsclasser , hvilka den tiden droga *) Norrköpings beslut i6o4- ****) Kongl. Brefvet nf den 3 Febr. i6i5, *+*) Förordningen den 9 Jan |636 samt beslutet af iG38 Den 19 Februari f in. nvlla och fördelar af den fria gästningen och af den fria skjutsningen, nnsågo såsom en slör orättvisa, när den bättre ordningen infördes.
Det har tillhört alla tider, och kommer säkerligen att alltid tillhöra dem, att menniskorna sällan ifrån rättsgrunder betrakta sina likars åligganden.
Skjutsbesväret hvilar för närvar, hufvudsakligast på skatteallmogen.
Till de flesta städer är landsbygden anslagen, både såsom hålli- oell såsom reservskjutsskyldige*).
Säterierna gro från deltagande i skjutsningsbesväret alldeles fritagna.
Prestersknpet har, genom 172} års privileg. 7 art., åtnjutit befrielse från skjutsningsskyIdighet för alla Ståndet tillhörande boställen och embetsgårdar, stommar och klockarebol, och på grund af Förenings- och Säkerhetsacten af den 21 Febr. 1789, äro jemväl alla boställen från skjutsningsskyIdigheten undantagne, så att 1111 mera endast den egentliga jordbrukaren åligger att besörja resandes fortskaffning, och synes således äfven sednare tiders författningar hafva syftat till återupplifvande af den i fordna tider rådande grundsatsen, att bondens naturliga åliggande och skyldighet vore att skjutsa. K. Circulär-brefvet till Landshöfdingarne af den 8 Dec. 177% som upphäfver den i 1766 års förorda. 8:de §:n af R.
St. sig förbehållna granskningsrätt öfver skjutsregleringarne, har återfört dessa under den ekonomiska lagstiftningen, och liar försatt R.
St. uti den obehagliga nödvändigheten att behöfva framföra önskningar till aflijelpande af skjutsningsbesväret, som utgör en af jordbrukets tyngsta, förderfligaste och mest ojemnt fördelade skatletungor.
Regeringsmaktens allena besittning af den ekonomiska lagstiftningen synes, efter vanligt förnuftsslut, hafva bort ålägga Regeringen, alt i denna maktpåliggande angelägenhet åtminstone ådagalägga någon tanke till förbättring eller afhjelpande af ett ondt, hvilket på ett så hardt, så ojemnt, så orättvist och för den fria medborgaren så förnedrande sätt, belastar Svenska jordbruket.
Skjutsningsbesväret delar sig för närvar, uti håll-, reserv-, krono- och kungsskjuts.
Hållskjutsen, som ålägger bonden eller hemmansbrukaren alt inom den socken han bebor, pu fem mils afstånd ifrån gästgifvaregården, till de resandes förskaffande, på vissa bestämda tider, hålla ett visst antal hästar eller genom accord med andra närboende, genom dryg betalning lösa sig ifrån detta åliggande, är en i sina följder så skadlig anstalt, att det nära nog icke kan förklaras, att Regeringsmakten ännu aldrig vidtagit någon åtgärd till förebyggande af hållstugans menliga inverkan på den skjutsande allmogens sedlighet och moralitet; men så länge reservskjutsen skall bestå såsom ett åliggande, så förb lifver hållskjutsen ett nödvändighetsondt, emedan, detta biträde förutan, de reservskjutsskyldige skulle alldeles gå under, — *) 1734 års Gastgifvcristadg.i § 1a. igo Den 19 Februari f. m. hvadan det också blifver en oundgänglig nödvändighet, alt sk jutsningsbesväret upphör på en gång: och då man i vårt land icke synes vara böjd, alt ifrån den ekonomiska lagstiftningens sida sjelfkraft påminna om Rikets rätt och bästa, genom införandet af andra länders fortskalfningsanstalter, genom gästgifveriernas förening med postinrättningen; så gifves visserligen icke någon annan utväg, än att i önskningsvag begära skjutslegans förhöjning, och till hvilken ända jag icke allenast understödjer Hr Hammarskölds motion, utan begär en ytterligare förhöjning af : r:dr b:co milen, såsom skjutslega för en häst.
Jag möler de inkast, som härvid göras i afseende å inverkningarne häraf på den lägre t jenstemannapersotialens resor vid förrättningar, torpsyner och mera dylikt; men ingenting är lättare än afhjelpandet af dessa svårigheter, då allmogen i utbyte mot det nuvar. skjutsbesväret ganska säkert skulle åtaga sig, att, mot nuvar. skjutslega, gård emellan fortskaffa personer, som vore inom sjelfva orten stadde i så beskaffade embetsresor, och vore det ingalunda någon omöjlighet att härvid stadga conlroller emot missbruket: och torde härvid äfven kunna tilläggas, att sådana frivilliga fortskaffningsbiträden, till ganska betydlig del, af allmogen lemnäs i alla fall.
Hvad kronoskjutsen vidkommer, så skadar det ingalunda, 0111 äfven den blef mycket dyr, då det är troligt, att missbruken derigenom blefvo mindre, och att marche force'e med kronoskjuts, för sådane ändamål som några soldaters fortskaffande till en Drotlningholms-bataljon, icke förordnades, utan afseende på möjliglieterne att, genom ångbåtsfarten, spara allmogen skjutsningsbesväret, utan allt betraktande af tidens mera eller mindre lämplighet till jordbrukarens egna angelägna göromål.
Att kungsskjutsen fördyrades, vore i min tanka icke heller något särdeles ondt, när det för mig velat visa sig, att det erforderliga hästantalet vid de flesta tillfällen varit vida större, än det i min tanka egentligen borde behöfvas, vid jemförelsen med andra Regenters resor, så väl inom, som utom deras egna länder.
Genom en fördyrad kungskjuts, torde det icke komma att inträffa hvad jag ifrån egen erfarenhet kan åberopa sedan i838, då den socken, hvilken jag bebor, och som är belägen 6 mil ifrån Stockholm, uppbådades att emottaga kungsskjuts en mil på andra sidan Stockholm, och således 7 mil ifrån de skjutsandes hemvist, för att skjutsa tomma hofvagnar på vägen åt Rosersberg, emot betalning för en mil, då 16 sk. b:co blef ersättningen för i5 mi! tillryggalagd väg med häst och karl; och när man härtill lägger att de skjutsande, för att emottaga hofvets tomma vagnar, passerade K. hofstallet i Stockhom, till hvars underhållande Staten årligen betalar 3o,ooo r:dr, så synes just ingenting vara att invända emot fördyrandet äfven af kungsskjutsen.
Den 19 Februari f. m.
Man anför såsom skäl emot skjulsbesvärets afskaffande sorn skyldighet, att bonden så öfvermåttan gerna skjutsar; men man tager härvid icke i betraktande, att han är en fri menniska, och att det beror på honom alt, i hvad inrättningar som göras, genom fri öfverenskommelse tillfredställa denna lust alt skjutsa, i stallet att för en alltför låg betalning dertill vara tvungen, och om förhållandet äfven vore, att det finnes bönder eller jordbrukare, som alltför gerna skjutsa, så finnas äfven ganska säkert andra, som icke känna något vedervärdigare, än detta tvungna åliggande, och det är orättvisan af sjelfva tvångsförhållandet, som härvid alltid bör i första rummet afses.
Man påslår, att ett annorlunda ordnadt skjutsväsende skulle för de medellösa blifva alltför hardt och tryckande, och härtill svarar jag blott, alt jag först och främst tror, att den enskilda speculalionen otvifvelaktig! skulle komma att åbanebringa inrättningar till afhjelpande af detta onda, och om också utvägarne att för den medellösa komma fort, i någon mån, försvårades, så torde man likväl få lof att medgifva, att det nu innebär en alltför stor förmån att efter en häst kunna, snart sagdt, med ett ordentligt lass komma fort genom en så låg skjutslega, som nu är stadgad.
Jag anser, med ett ord, att det som rättsgrund är oundgängligt att nu taga del sista steget till jordbrukarnes frigörelse ifrån det tvungna skjutsbesväret; och lill ändamålets vinnande yrkar jag skjutslegans uppsättande lill 1 r:dr b:co milen, och anhåller att detla mitt yttrande måtte få medfölja Hr Hammarskjölds motion.
Anckarsvärd, fortfor derefter muntligen:
Jag anhåller derjemte alt få till besvarande upptaga några inkast af åtskilliga talare.
— Här har blifvit sagdt, att skjutsen är fästad vid jorden, att denna sålunda gått i köp, och att skjulsningsskyldigheten således borde förblifva med jorden förenad.
På samma sätt kunde man i de länder, der lifegcnskapen varit fästad vid jorden, säga, att det var en orimlighet alt upphäfva den, men tidens makt har dock redan verkat, alt sådant skett, äfven under despotiska förhållanden; och mycket mindre tror jag det kunna påstås, att man i ett fritt samhälle bör bibehålla en inrättning af så tryckande natur, som den ifrågavar.
Om den bör anses såsom en skatt, så är det gifvet, att grunden för dess bibehållande måste vara dess jemna fördelning; och hemställer jag lill It. o.
Ad., om denna skatt faller jemut på de obebodda trakter, der icke iner än 1 eller 3 skjutser utgå i månaden, och på de vid större vägarna belägna orter, der hvarken håll eller reservlag räcka till, såsom hos oss, som hafva våra bostäder i närheten af Stockholm.
Här är exempel på dem, hvilka bo 6 fjerdingsväg eller 2 mil från Stockholm, och betala 5o r;dr b:co om året, för att lösa sig från skjulsningen.
Då frågar jag, om denna skatt är jemn; och då D c ii 19 Februari f. m. man ej vill på annat sätt gripa- verket an och söka komma till en bättre ordning, tror jag, för min del, ingen riktigare utväg finnes än alt förhöja sk jiitsiegan.
Jag har icke derföre sant, alt det blefve en absolut nödvändighet, att, medelst bifall till milt nyss afgifna yttrande, skjutslegan komme att blifva 1 rtdr btcö, utan det är tvertom troligt, att den blefve lägre, örn genom accord eller post-stationer en förändring i skjutsväsendet kunde åstadkommas.
Jag har flera gånger i enskildt tal hört den nu af Gr.
Horn och andra varde talare framställda sals yttras, att en förhöjd skjutslega endast borde ega rum, der Contracter om skjutsningens öfvertagande kunde uppgöras; men jag måste bekänna, att jag lika litet under de enskildta samtalen, som under den offentliga discussionen, kunnat göra mig begripligt, hvarföre en sådan skilnad vore nödvändig.