Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af hvad liär nu Blifvit ordadt å ömse sidor, torde Ridderskapet oell Adeln möjligen finna, att, i detta som i andra fall, bäst och rådligast är att hålla sig vid enkla rättsgrunden, hvilken jag också nyss framställde i främsta rummet: ehuru jag, för den händelsen att någon ändring af pluraliteten skulle önskas, då föreslog antagandet af den aflägsnaste preescriptionstiden.
Herr von Hartmansdorffs yttrande om tjenligheten af den utväg, atfc genom annoncer i Tidningarne uppmana Författare, eller deras arfvingar, att sjelfve upplägga ett arbete, vid äfventyr att rättigheten i annat fall begagnades af någon annan; så synes äfven detta förslag hafva den olägenheten, att blifva ett verkelig!; tvångsmedel.
Man behöfver icke, såsom andra talare förutsatt, förmoda att arf - Den 2g Januarii f. m. bingarne icke skola bry sig om att utgifva arbetet.
De kunna önska det, men vara oformögne dertill i det ögonblick uppmaningen sker, och deras rätt bör icke derföre förminskas.
Det bästa synes mig derföre vara, att förutsätta, att om någon skrift af intresse för allmänbeten under en längre tid icke varit tillgänglig, speculationen på dess utgifvande ånyo icke skall uteblifva, och att, i händelse rättigheten tillkommer fattiga arfvingar, en enkel öfverenskommelse med den mestbjudande troligen tillvägabragtes.
Ty först då inga arfvingar finnäs, inträder Statens rätt alt disponera öfver den aflidne Författarens skrifter, såsom en Nationalegendom.
Jag hemställer derföre till Ridderskapet och Adeln och de Herrar, som väckt fråga om förändring, huruvida det icke vore lämpligast att förblifva vid det stadgande, som finnes, och afstå från de föreslagna förändringarne.
Den uppmaning, den siste talaren gjort till
Ståndet och jemväl till mig enskildt, alt afstå från den föreslagne förändringen, skulle jag för min del åtlyda, om icke det jag nu går att säga befinnes af den värde talaren eller Ståndet vara af någon vigt för frågans afgörande.
Man har sagt, att äganderättsprincipen bör hållas i helgd; men jag hemställer, om i samhället någon äganderätt är så exclusiv, att den icke tål inskränkning med af - Den 29 Januarii f. m. seende på samhällets fordringar.
Äganderätts-principen lärer icke i något fall vara så oinskränkt, sorn raan här vill göra den; åtminstone är det min tanka, att de värde ledamöter, som motsätta sig mitt förslag, icke sjelfve besinnat, huru nära de derigenom träd t till ytterligheten.
Jag kan för öfrigt icke antaga argumentationen af den talare, som ansett förslaget oväntadt af mig såsom jurist, helst jag icke utgifvit mig derföre eller är någon soit disant jurist.
Jag vill i alla fall medgifva riktigheten af talarens anförde exempel; men jag kan icke medgifva, att det bevisar något i principen; ty om det är nära nog bevist, att ägande rätten i intet fall får vara absolut, så vågar jag påstå, att en inskränkning äfven i detta fall är förenlig med det allmännas rätt, utan att binda en Författares arfvingar till den grad, att de icke borde finna sig belåtne, äfven om de icke hafva samma considerationer för det allmänna, som man här haft för den enskilde.
— Har jag icke med denna framställning kunnat verka på försvararne af den absoluta äganderättsprincipen, så vill jag gerna instämma med Friherre Lagerbjelke, ty jag bekänner, att jag icke har några bättre argumenter för den sats jag uppställt.
Ridderska pet och Adeln torde erinra sig, att ägande rät - Den 29 Januarii f. rö.
Sraden i vål t land* äfven då hail angår materiella ting, icke är så obegränsad, som Herr Crusenstolpe påstått.
Om man, till exempel, icke bearbetar en grufva, inom viss tid, så blifva andra berättigade att göra det, ehuru grufvan ligger inom den förste bearbetarens ägor.
Hvarföre må då icke intellectuella verk, som ofta kallas och förtjena att benämnas grufvor af snille och kunskaper, behandlas lika i detta hänseende» och andra följakteligen vara obehindrade att bearbeta hvad rätta ägaren icke kan eller vill begagna.
Mitt förslag är derföre, att man må kunna uppfordra en författares arfvingar, att utgifva hans arbete» och att* i händelse de icke vilja det» hvilken annan sorn helst må inträda i deras rätt.
Jag vill dermed icke säga, att arfvingarne skola afstå sin rättighet för intet; de kunna derom accordera*
Men örn de icke vilja göra det på billiga vilkor* bör det stå andra fritt att utgifva arbetet* på det allmänheten ej må vara i saknad deraf*
Men att arfvingarnes äganderätt skulle vara inskränkt till någon viss tid, efter hvars förlopp den upphörde, kan jag icke medgifva* Friherre Cederström:
Jag är långt ifrån att hafva påstått* det enskild rätt bör stå framför det allmännas* och anmärkningen härom kan således icke lämpas på mitt yttrande.
Jag har blott sagt, att der det ali; 5<9 H. " 15 Den 2g Januari f. m. mannas rätt ej kan komma i någon collision med den fria dispositionsrätten af egendom — och en Författares skrifter måste betraktas såsom egendom, — der bör ej heller fråga kunna uppstå att beröfva honom eller dess rätts-innebafvare densamma, åtminstone icke utan ersättning.
En annan talare har anfört exemplet af mutsedlar på grufvor, sorn upphöra att vara gällande, om icke grufvan inom viss tid bearbetas.
Men detta härrör från den erkända grundsatsen, att med äganderätten till jordens yta icke åtföljer äganderätt till jordens innanmäte, och att Staten således, utan någons förnärmande, kan disponera deröfver, på satt för det allmänna finnes lämpligast.
Den värde ledamoten torde således sjelf finna, att det anförda exemplet förfaller, såsom icke bär tillämpligt.
Samma ledamot har sagt sin mening vara, att en Författares arfvingar icke borde afstå sin rättighet till arbetets utgifvande utan ersättning, och att de ägde derom accordera.
Häruti instämmer jag fullkomligt, men då den värde ledamoten tillagt, att om arfvingarne icke vilie öfverenskomma på billiga villkor, skulle det ändock stå en annan fritt att utgifva arbetet, finner jag häri en motsägelse, hvari jag icke kan instämma.
Hvilken skulle väl för öfrigt blifva mätaren af hvad i sådane frågor är billigt eller icke?
Skulle det blifva arfvingarne eller utgifvaren?
I förra fallet är det naturligt att arbetets värde upp - Den 29 Januarii f. nt.
227 skattades så högt, och i sednare fallet så lågt, som möjligt, samt den Slutliga följden, alt öfverenskommelse sällan kunde tillvägabringas.
Jag vet således icke hvartill hela denna discilssion skall tjena, och anhåller om proposition att anmärkningen må förfalla och §:n förblifva oförändrad, på sätt Utskottet föreslagit* Herr Cederschjöld:
Jag kan för min del ej anse tryckta snille-producter i detta afseende annorlunda än mechaniska uppfinningar; och tror Således att eganderätten bör i bägge fallen Vara enahanda.
Mén då nu intet privilegium på en mechanisk uppfinning får gällä längre än i vissa år, synes inig att män, äfven med största skäl, kan Stadga någon préescription för egande rätten till tryckt skrift.
Män invänder väl att rättigheten till ett arbetes utgifVande alltid kan köpas af Författarens arfvingar och allmänbeten således i ailä fall icke behöfva vara i Sakhäd af arbetet.
Men jäg hemställer, burti detta låter sig göra; då det är fråga öm én Författare; sorn dödt för ett hundrade år sedan,- eller för ännu längre tid tillbaka, Och efterlemna! fleré barn, sorn Sedermera delat sig uti én mängd grenar.
Huru skäll inäri bland kanske hundradetals arfvingar kunlia uppgöra accörd med hvar öcli eii Serskildt, och försäkra sig att icke i5* Den 2g Januari! t. m< ändock någon återstår, som efteråt lägger hinder för arbetets ingifvande.
Hans Excellence Herr Grefve af JVet* terstedt:
Det förslag Herr von Hartmans-* dorff uppgifvit synes mig i större nion inskränka Författarens arfvingars rätt, än det Grefve Frölich gjort* Ty om man straxt efter en Författares död skulle kunna i Tidningarne uppmana arfvingarne att utgifva haris arbete viii äfventyr att förlora rättigheten dertill, synes mig detta sätta dem 1 en svårare belägenhet, än öm
Grundlagen en gång för alla gifvet dem en tid df femtio år efter Författarens död att uteslutande utgifva hans arbete.
Hvad beträffar dell uppställda liknelsen emellan en Författare^ skrifter och en ohägnad samt med gräs öfVerväxt egendom, så tror jag liknelsén mindre lämplig.
Det gifves visserligen ohägHade och med ogräs fullväxte skrifter, men det är icke för deras ingifvande, som här är i fråga att fastställa någon prasscription.
Här är endast fråga om goda skrifter, sorö böra tillhöra allmänheten.
Dessutom hemställer jag, om den starka aktningen mart här yttrat för äganderätten, i andra fall är lika så vidt utsträckt, eller om vi icke i våra Skiftesförfattningar hafva exempel att den enskilda jordegendomen mäste för en allmännare fördel inskränkas till vissa te linland.
Då detta är möjligt i afseende på jordegendom, skulle jag tro det vara Den ag Januarii f. tu. möjligt att Sfven bär bestämma en prsescription.
Det är derjemte ingen ting, som hindrar Författarens arfvingar att mot slutet af den stadgade praescriptionstiden sjelfve luta trycka arbetet ånyo, eller ätt derom öfverenskomma med någon Boktryckare, och sålunda hindra alla andra att med fördel göra någon ytterligare upplaga af samma verk.
Jag hemställer alltså, om icke Ridderskapet och Adeln skulle finna lämpligt att antaga en tid af femtio år efter Författarens död såsom prasscription för arfvingarnes uteslutande rätt att utgifva Författarens arbete.
Det snille, hvar" med siste talaren anmärkt olämpligheten af den liknelse jag uppställt, visar att jag icke haft tillräcklig smak i valet af denna liknelse.
Om det derföre lyckas andre talare, att. med andra skäl eller svepskäl för samma salts bättre verka på Ridderskapets och Adelns beslut, så har jag för min del ingenting deremot, blott resultatet blifver afslag på den föreslagne förändringen, och bibehållande af äganderättens helgd.
Hans Excellence Herr Friherre Lagerbjelke, :
Jag är till en del förekommen af Friherre Cederström.
Det är visserligen grundadt att i hänseende till allmänt väl, äganderätten stundom måste svigta; dock, 6om jag tror, alldrig utan ersättning.
Äf. Den 2g Januari i f. m. veu vid det exempel Herr Grefve af WeU torstedt anfört, lärer det befinnas alt agan-, derättens rubbning är beledsagad med värdering, besigtning och ersättning; men hvai> ifrån, jag vågar fråga det, skulle denna ersättning bär tagas?
I Herr von Hartmans-! dorffs förklaring, att speculgqten på ett ar-! betes utgifvande borde öfverenskomma med Författarens arfvingar, instämmer jag; men om en sådan öfverenskommelse, i brist af skiljeman, icke kan tillvägabringas, äfven-! tyrade hans förslag att föranleda till en äganderätten synnerligen laederande föreskrift, Hvad beträffar Herr Cederschjölds anmärkning om en alltför stor utgrening af Författarens arfvingar, så är detta väl en olägenhet, som dock icke bör förändra rättsgrunden.
Bland denna mängd af arfvingar finnes väl dessutom merendels någon, sona är närmare arfvinge, eljer någon, sorn bär uppdrag att föra de gemensamma alfvin-, garnes talan.
Min mening bar således varit, att det vore bäst låta saken förblifva uti det principenliga skick, Utskottet före-, slagit; och jag hav blott, i den händelse pluraliteten skulle önska någon förändring, sulasidiärt förenat mig om den längsta praescriptionstiden, hvilken, om än icke så fullständigt rättsenlig i principen, dock synes mig innebära en betydlig garantie för äganderätten.
Jag upprepar emedlertid, att jag anser qvarblifva ndet vid den enkla rättsprincipen vara det riktigaste, Den 29 Januarii f. m. 23i Herr von Hartmansdorff':
Mindre uppmärksamhet på uttrycken i mitt föregående yttrande har föranledt åtskilliga förtjenta anmärkningar dervid.
Jäg utbeder mig derföre, att ytterligare få utveckla min mening, och skall dervid söka att undvika de förra felen.
Att en Författares skrifter någonsin skulle kunna förklaras för en annans egendom, än hans rätts innehafvares, anser jag orätt.
Mitt förslag åsyftar derföre endast tillåtelse för andra att kunna utgifva en ny upplaga, derest Författarens arfvingar eller rätts-innehafvare, offenteligen uppfordrade att göra det, icke kunna eller vilja det, inom någon viss tid, som borde bestämmas.
Det är naturligt, att om arfvingarne icke för egen räkning vilja upplägga arbetet, blifver det uppfordrar ens intresse att sjelf öfverenskomma med dem, på det att de icke må göra det med någon annan Bokhandlare eller Boktryckare.
Kunna de deremot icke finna någon Förläggare, antingen derföre att de begära för mycket, eller att arbetet icke anses afsättligt, så borde det stå uppmanaren fritt att för den gången utgifva den nya upplagan för sin räkning.
Befunnes då arbetet åter afsättligt, och en ytterligare upplaga erfordrades, så skulle arfvingarne ånyo inträda i sin rätt.
En Författares arfvingar skulle således alidrig betagas sin äganderätt, när de ville begagna den, och allmänheten, å andra sidan, alldrig vara i saknad af arbetet.
Alt in - Den 37 Januari! f. 1». skränka arfvingarnes äganderätt till någon Tiss tiel, anser jag så orätt att jag, derest mitt förslag icke antages, häldre instämmer med Herr Crusenstolpe, än tillstyrker skadliga förändringar, Friherre Cederström:
Jag ber om ur-< sägt att jag ytterligare uppträder, för att yttra mig i denna enkla fråga; men då här yrkas en lag, hvarigenom en författares arf-. vingar, emot deras vilja, skulle kunna tvin-r gas att utgifva hans arbete eller afstå rät^ tigheten dertill åt den, som genom annoncer i tidningarne förklarat sig hugad att dem utgifva; nödgas jag ytterligare påminna om olämpligheten och rättsvidrigheten deraf, att vilja tvinga någon till ett visst sätt för dispositionen af sin egendom, utan att derföre erhålla en ersättning, som pröfvas nöjaktig.
Är det åter fråga om att ersättning skulle gifvas, och denna bero på öfverenskommelse, så behöfyes ingen Lag; ty det är naturligt, att om den, som vill upplägga arbetet, bjuder så mycket, som arfvingarne vilja hafva, så får han rättigheten på sig öfverlåten.
Jag fortfor derföre att anhålla om proposition på Utskottets mening.
Herr Lefren _, Johan Pehr:
Jag har begärt ordet endast för att åstadkomma en ny upplaga af öfyerläggningen; deri nemli - Den ag Jann ar i i f. m. 233 gen att afstå från all ytterligare discussion i ämnet.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln instämde i den af Grefve Frölich, emot ifrågavarande Moment af ConstitulionsUtskottets Förslag, gjorda anmärkning, att äganderätten till en skrift måtte för dess Författares arfvingar fortfara 5o år efter Författarens död, Ropades Ja och Nej. Hvarefter Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg att berörde anmärkning borde förfalla, Ropades åter Ja och Nej. Hans Excellence Herr Grefven och EandtMurskalken förnyade desse 2:ne propositioner, af hvilka den förra ånyo besvarades med Ja och
Nej, men den sednare med starka Ja, jemte några Nej.
I följd hvaraf Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken förklarade, att, såsom Hans Excellence uppfattat Ridderskapets och Adelns svar å den sednaste propositionen, Ja öfverrostat
Nej, och att Grefve Frölichs omförmälde anmärkning således förfallit.
Den 29 Januarii f. m. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken framställde vidare proposition, om Ridderskapet och Adeln ansåg Herr Cederschjölds anmärkning, att, sedan j5 år förflutit från det en Bok utgått ur Bokhandeln, i den ort, der den blifvit utgifven, hvem som helst må äga att densamma omtrycka, böra, såspm Ridderskapets och Adelns gemensamma tanka, tili Con» sLitutionsUtskottet hänvisas.
Nej, Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde derefter, om Ridderskapet och Adeln behagade såsom dess gemensamma tanka antaga och till Constia tutionsTJtskottet remittera den af Herr von Hartmansdorff gjorda anmärkning, att den som ämnar utgifva en afliden Författares skrift, må i allmänna Tidningarne uppmana Författarens arfvingar att gifva tillkänna, om de sjelfva vilja besörja en ny upplaga af skriften, eller afstå derifrån.
Ropades Nej, § 4- 6:0 Utgifvare af Periodiska Skrifter håfve ej brutit emot Författares ägande-> rätt, då han insända artiklar i dem upptäger.
Jag tror ett 1 Den 29 J a n u a r i i f. m. 235 tillägg vara behöfligt i denna punkt.
I förslaget står att en Utgifvare af Periodiske skrifter ej brutit emot Författares äganderätt, då han i dem upptager insända artiklar.
Detta tyckes falla af sig sjelf, men väsendtligt är att lian icke för gjorda utdrag ur arbeten må anses begå eftertryck.
Jag skulle derföre föreslå följande förändrade redaction:
Utgifvare af periodisk skrif t håfve ej brutit emot Författares äganderättj dd han insände artiklar eller utdrag af andras arbeten i den upptager.
Uppå af Hans Excellence Herr Grefven och, LandtMarskalken gjord proposition, blef Herr von HartmansdorfFs berörde anmärkning emot ifrågavarande moment af Förslaget, såsom Ridderskapets och Adelns gemensamma tanka, till ConstitutionsUtskottet hänskjilten, § 4- j:o Hvar „ som ä en skrift utsätter bedrägligt Titelblad eller orätt Författareeller Utgifvare-namn,j straffes enligt 8 Cap. 3 § MissgerningsBalken.
Diktadt namn> hvarmed ingen verklig person ut märkes vare ej förbjudet att ä Titelbladet utsätta, då Författarens, rätta namnsedel lernfi ad dr•
Sedan Ridderskapet och Adeln, vid ett föregående a3 6
Den 2g J a n u a r i i f. ra. moment beslutat, att ett annat uttryck borde begagnas för MissgerningsBalkens åberopande, än citationen 8 Cap. 3 §:n, hemställer jag, om icke samma förändring bär bör iakttages.
Grefve Frölich förenade sig med Herr von Hartmansdorff.
Jag bar vid fö revarande Moment en annan anmärkning att göra, som visserligen icke är af vigt, men åsyftar att undvika tvetydighet.
Det står nemligen i senare delen af momentet, att diktadt namn, hvarmed ingen verklig person utmärkes, må kunna å Titelbladet utsättas, dä Författarens rätta namnsedel lemnad är.
Detta synes således förutsätta möjligheten af den händelsen, att den rätta namnsedeln icke vore lemnad, hvilket likväl redan i ett föregående moment är ovilkorligen stadgadt.
Jag hemställer således, om icke detta sista tillägg i momentet bör utgå, som en pleonasm, och möjligen föranledande till den förvillelsen att namnsedel icke behöfdes, då diktadt namn å Titelbladet ej användes.
Jag skulle instämma med Grefve Gyldenstolpe, om icke det tillägg, han önskar borttaget, innehöll de orden: rätta namnsedel.
Det skulle nemligen kunna hända, att man användt ett Den 2Cj Januarii f. m. diktadt namn i namnsedeln; och det är detta, som Lagstiftningen velat förekomma* Grefve Gyldenstolpe:
Jag tror ej att Inan skall finna någon grund för Grefve Frölichs anmärkning, då man eftersinnar, att ett föregående moment redan stadgar, att författaren alltid skall aflemna sin rätta namnsedel förseglad och försedd med påskrift af tvänne i orten välkände män, som ansvara för uppgiftens riktighet*
Om således namnsedeln skulle innehålla ett diktadt namn, måste dessa personer underkasta sig samma ansvar, som Författaren; och jag kan derföre icke inse, att något stadgande för den händelsen behöfver intagas här i y:de momentet.
Till svar på Gref ve Gyldcnstolpes anmärkning får jag erindra, att första delen af 7 Morn. innefattar straffbestämmelse för bedrägligt Titelblad eller oriktigt Författarenamn, men att sednare delen af Momentet gör ett undantag så vida» alt diktadt namn, hvarmed ingen verklig person utmärkes, får begagnas.
Det är således för Boktryckarens säkerhet, som man ansett lämpligt att utsätta det villkor, hvarunder detta undantag får äga rum.
Då för öfrigt det ifrågavarande momentet är i fullkomlig enlighet med g:de momentet 1 § af nuvarande TryckfrihetsLag, utan att man hittills försport några olägenheter af 238 Den 29 Januarii f. ra. detta stadgande, tror jag för min del, att det äfven nu kail bifallas.
Jag bar redan förut förklarat, att jag icke anser anmärkningen af vigt, oell skäll derföre icke drifva saken till det yttersta, Såsom man säger; men jag kän likväl icke erkänna riktigheten af det skäl, Friherre Rålamb anfört för momentets oförändrade bibehållande.
Då döt en gång är stadgadt* ätt namnsedel alltid skäll lemnäs, bör hvar och en veta fitt intet undantag derifrån gifves* Titelbladet må vara hurudänt sorn helst.
Jäg skäll likväl icke yrka proposition på den an^ märkning jäg gjort, i fall Riddérskapet och Adeln skulle finna saken äf för liten vigt för att blifva föremål för Ståndets uppmärksamhet flans Excellehce Herr Grefven och LandtMar skalken hemställde, om Riddel’- skapet och Adeln behagade, såsom dess gemensamma tanka, till ConstitutionSUtskottet öfverlemna den emot ifrågavarande y:de Moment af 4 § i Förslaget gjorda anmärkning* ätt det deri befintliga uttryck enligt 8 Cap. 3 $ MissgerningsBalken, borde förändräs till: efter allmän Lag j såsoirt för missbruk af annans namn.
Hvarefter Hans Excellence Herr Gref - Den 29 Januarii f. m. ven och LandtMar skalken yttrade, att Grefve Gyldenstolpe, som emot detta moment anmärkt, att derur måtte utgå orden: dä Författarens rätta namnsedel temnad är, väl förklarat sig icke yrka proposition härå, ifall Ridderskapet och Adeln skulle hnna saken vara af för liten vigt, för att kunna blifva föremål för dess uppmärksamhet, men som Ridderskapets och Adelns tanka i denna del ej kunde vara Hans Excellence bekant, ansåg Hans Excellence sig böra till Ridderskapet och Adeln hemställa, om Ridderskapet och Adeln behagade instämma i Grefve Gyldenstolpe^ berörde anmärkning, Ropades Nej, Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om icke, i anseende dertill, att tiden nu så långt framlidit, Ridderskapet och Adeln skulle behaga Uppskjuta den ytterligare profil ingen af ConstitutionsUtskottets ifrågavarande Förslag till eftermiddags-plenum.
Högloflige Ridderskapet och Adeln åtskildes klockan tre qvart till 3 eftermiddagen.
In fidem protocolli O. J. Lagerheim.
Den 29 Januarii e. in. Fredagen d. 29 Januarii i83o.
Fortsattes pröfniiigen af ConstitutiotisUtskottets den 3 sistlidne September under N:o 51 aflåtne och den 5 derpåföljde Oc-* tober e. m. på bordet lagde Memorial med Förslag till ändringar i Tryckfrihets-Författningen och till ny redaction af samma Grundlag. § ä, i:o
Ého som ämnar utgifva periodisk skrift j anmäle sig derom förut hos Hof* Cantzlerh, med Uppgift å Skriftens titel och tryckningsortj samt med bifogande af en sä beskaffad skriftlig borgen eller depositions-altestj som här nedanför utsätter.
HofCantzlern äge då att j så vida Sökanden ej blifvit för nesligt brott dömdj eller förklarad ovärdig att föra andras talan, meddela bevis att mot skriftens ut* gifvande intet hinder förekommer.
Det är blott ett utbyte af ett ord, jag nu vill föreslå.
Här står nemligen: med bifogande af eii sä beskaffad skriftlig borgen eller depositionsattest , som här nedanföre
Ut sättesi Alt utsätta en depositionsattest, synes mig Yara Den 29 Januarii e. m.
Tara ett olämpligt uttryck; jag föreslår derföre att ordet utscittes må utbytas mot stadgas eller bestämmes; kanske är ordet stadgas det lämpligaste.
Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg Herr von Hartmansdorffs berörde anmärkning böra, såsom Ridderskapels och Adelns gemensamma tanka, till Constitutions-Utskottet hänvisas.
Ropades Ja. § 2. 2:0 Öfver denna anmälan må Sökanden genast och kostnadsfritt undfå ett utdrag af HofCantzlersExpeditionens Diarium; Bör andes, i händelse tillståndsbevis eller motiveradt afslag icke varder utfärdadt för utgifvare i hufvudstaden inom fjorton, och i orterna inom trettio dagar från anmälningsdagen, Sökanden uti HofCantzlersExpeditionen förete
DiariiUtdraget, och ovägerligen, äfvenledes kostnadsfritt, erhålla påskrift derom: hvarefter en sådan anteckning å berörde
Utdrag skall gälla j i bevisets ställe, till full kraft och verkan.
I första §:n fjerde momentet af nu varande Tryckfrihetslag, som motsvarar den under 59 H. 16
Ben 29 Ja nu ar ii e. m.
Öfverläggning varande §:n, finnes ingen pras-* scriptionstid för de så kallade tillståndsbevisens utfärdande från HofCantzlersEmbetet; men ett Kongl. Maj:ts beslut af år 1812 stadgar likväl, att HofCanlzlersEmbetet, efter skedd anmälan om periodisk skrifts utgifvande, skall inom 14 dagar till utgifvare i Hufvudstaden, och inom 6 veckor till utgifvare i Landsorterne, utfärda tillståndsbevis.