Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja! den skönaste som finnes — och kommer att finnas, hvilken lyckliggör hvarje individ, när han med andans gåfva följer densamma, som den mildrikt befaller; vi kunna aldrig få, eller ens önska oss någon skönare och saligare vägledning till aftonen af vår lefnads slut, än den, sora redan af oss äges genom Evangelium och Christi gudomliga efterföljd; derföre anser jag det vara ett oförstånd, ja! ett högst dåraktigt oförstånd, att låta förföra sig att öfvergifva den gudomligt sköna läran, som här bekännes såsom hufvud-religion i vårt samhälle, och blindvis antaga en främmande, hvilken annan lära som helst.
Vi skola med ett lugnt och sansadt sinne noga öfverväga detta, och jag trotsar —hvem han vara må — alt kunna motsäga detta med något enda gilltigt skäl.
Allt hvad heligt är, skall åtminstone jag aldrig lemna min röst .för detta proselytmakeri, som nu i vårt samhälle med stora steg börjar antaga en så allvarsam och menlig natur; vi måste mota faran och kraftigt med roten upprycka detta onda, för att vidare förhindra dess tillvext och framgång.
En Metodist-predikant, eller hvilken främmande religions-predikant som helst — nemi. af Christi bekännare — som här, enligt våra grundlagar, äger tillåtelse att i vårt land predika den lära, som tillhör den församling, hvars själasörjare han är kallad till, må för sin egen heder ej begagna eller utsträcka denna tillåtelse längre, än hvartill den utstakade gränsen berättigar honom; handlar han tvertemot, anser jag honom ej för någon Christi tjenare, utan för en utprånglare af en falsk vara, som är förbuden, och hvaremot kraftiga åtgärder då måste vidtagas, som sätta en gräns för hans handlingssätt.
Deremot, vill han utbreda denna sin lära, och öka sin sects eller religionsanhängäres antal; må han då som en sann apostel — hvilket han säkerligen anser sig vara — söka upp de folkslag, som ännu äro så olyckliga, och ej känna Christi namn eller Evangelium, och bland dem använda sin skicklighet att värfva anhängare till sin läras antagande — och, i Guds namn, emedlertid låta oss D t ii 20 Mars f. m. oss i ro och fred behålla vår religion, och lemna våra faltiga själar att omvårdas af dem som dertill äro utsedde, och ej befatta sig härmed — hvilket mera skadar än gagnar.
I annor händelse vanhelgar' han sitt kall i det land, derhän med gästfrihetens hyllning blifvit emoltagen, och till tacksamhet derföre endast utsår ett oenighetsfrö, som slutligen kan vålla hela nationens split och söndring — derifrån Gud måtte bevara oss, Tiden är inne, mine herrarf att med allvar beifra denna heliga sak, och ej åt liknöjdheten eller slumpens afgörande öfverlemna densamma.
Kommen ihåg, mine herrar! hvad möda det kostade den i:e
Gustaf att i vårt kära fädernesland införa denna sköna religionslära, vi nu äro så lyckliga att äga, som försvarades af den store 2:dre Gustaf med lifvets förlust på valplatsen.
Äro icke de sköldemärken våra förfäder buro,, och som i detta ögonblick syuas framför oss, älskade minnen, sorn böra påminna oss hvad desse ädle och tappre män med mödor och besvär utförde, och genom hvars tapperhet på den blodiga skådeplatsen de ståndaktigt uthärdade; en skön religions vidmakthållande blef frukten af deras segrar, och af dem åt oss testamenterad, att heligt förvaras och försvaras.
Hvilken välsignelse har icke denna lära utbredt i stad och land, i palats och koja, huru ömtålig har icke Luther och med honom alla rättskaffens män varit om hela läran och dess enskilda delar, och huru bör icke vår kyrka prisa Gud för dess ägande och så bevara den medan den äges, alt den ej lill ett rättvist straff ifrån oss borttages!
Vidt skiljd från all intolerance måste protestantism vara, eller också är den icke sann.
Det gifves christna secter, som anse deras tro vara deri enda rätta och saliggörande, deruti Protestanterne bland annat skilja sig från Calholikerna, såsom öfvertygade att skiljaktighet i dogmer icke hindrar att blifva salig.
Enahanda kan förhållandet vara med Metodisterna, om tolerance är oskiljaktig från protestantismen; huru då förklara här yttrad intolerance mot Metodister eller Catholiker?
Hvarföre skall ej hvarje Svensk man få flitt utöfva sin religion, då ingen förargelse åstadkommes, så länge 16 §:n Reg.Ftn är oförändrad?
Jag hoppas, att Ulsk. icke gör afseende på motionen.
Det är mig en verklig fägnad, att detta ämne väckt mera uppmärksamhet, än jag hittills vågat förmoda.
Lika med den siste värde talaren erkänner jag protestantismens princip såsom liberal och fri från fanatism; men det är helt annat än sådana phenomener, sorn de sednare åren uppenbarat sig i htifvudstaden.
Exemplen äro icke sällsynta, sorn ådagalägga välfningar i husen, innästlande bland tjenstefolk och till och med barn, för att uppfostra dem i främmande läror.
Jag anhåller att detta 4 H. 48 3;S 13en 20 M a r» f. m. korta yttrande måtte få åtfölja till UtsL, under upprepande att det är mig en personlig /'agnad, att saken vackt uppmäi ksamhet.
Jag får börja med att tillkännagifva, att jag kom så sent upp, att jag endast fick hörå sednare delen af Frih.
Flemings anförande.
Likväl hörde jag tillräckligt, för att icke kunna stillatigande förbigå livad af honom så nitiskt men efter mitt tycke tillika så fanatiskt blifvit yttradt.
Jag finner val, att Hr Frih:n har ändrat sin motion till det yrkande, att de särskilda religionssecternä mätte hålla sig inom lagliga gränser, och jag klandrar icke påståendet, att Lutherska läran är förträfflig; men då motionären gått så långt, att han påstått det denna lära vore den förträffligaste, som funnits och sorn någonsin kommer att .finnas, så torde deremot böra behjertas, att Luthers förträfflighet hufvudsakligen består deruti, att han från Christna läran afsöndrade alla menskliga tillsatser.
Jag alock öfvertygad, att om Luther sjelf fått gifva namn åt sin lära, hade han, hellre än att kalla den efter sitt egel namn, valt en benämning, som innefattade eller afsåge möjligheten för menniskorna, att genom ett stigande till allt högre och högre ljus, närma sig lärans gudomliga ursprung; och jag känner intet namn som bättre och lämpligare uttrycker en sådan lära än ordet:
Reformerta.
Vi äro ju ämnade att beständigt stiga i fullkomlighet; men det kan ej ske utan reform.
Låt vara att Luther på sin tid var den som bäst och fullkomligast uppfattade Guds ord, eller åtminstone förträffligast uttryckte denna uppfattning.
Efter honom kunde och kan väl komma någon, som gör det än bättre.
Skilnaden emellan dessa läror, den s. k.
Lutherska och Reformerta är emedlertid icke betydlig.
Den har icke så ansetts i vår grundlag, som lemnal åt Reformerta trosbekännnare rättighet att utöfva representantkallet, och att en sect af den Reformerta läran finnes vara ifrig i sina bemödanden för dess framgång, är en sok, sorn i och för sig sjelf icke bör anses skadlig.
Det exempel som Frih. Fleming anfört, huru proselytmakeriet bedrifves, är för mig alldeles obekant ; men om någon öfverdrift i det hänseendet skulle börja visa sig, så gifves det lagar, med hvilkas tillämpning sådant kan begränsas.
Motionären omnämnde någon oro, som en religionssect väckt uti ett visst consistorium.
Oro är visserligen icke något godt; men man kan också sjunka till för mycken ro; och inom vårt fädernesland skulle jag tro, att det ej skadar, om ämnen bringas å bane, som gifva anledning till betraktelser öfver religionen och dess sanningar.
Man har vädjat till våra sköldemärken, som förvara minnet af den religions-frihet, som tillkämpades oss af de frejdade män, hvilkas namn i häfderna förvaras.
Må man dock ihågkomma, att denna kamp var för tankefriheten i religionen D e 11 ao M ii r s f. ni. 379 och gick egentligen derpå ut, att bestrida luran om blott en emla saliggörande kyrka; del var för den af Christus öppnade vägen till himmelen, som striden gick att undanrödja de menskliga tillsatserna.
Med dessa aiimärkn. beledsagar jag motionen till det Utsk., der jag är ledamot,och således får tillfälle att närmare utveckla hvad jag nu baft äran korteligen anföra.
Så förkastlig som jag anser både intolerance och fanatism, så ovillkorlig tror jag också lagstiftarens pligt vara att beskydda de oupplysta och enfal
Idiga classerna — ty de bildade behöfva det icke — för proselytmakeri.
Må i Sverige alla religioner fritt utöfvas; meri må deras lärare respectera våra begrepp, och framförallt, vårt lugn.
Jag utber mig derföre af Utsk. all den uppmärksamhet åt motionen, som dess syfte förtjenar.
Må det äfven vara mig tillåtet att i elt ämne, sådant som detta, hafva en tanke, och att uttala densamma.
Jag har i all min lifstid haft tillfälle att mycket nära och vänskapsfullt umgås med en mängd af mitt fäderneslands mest aktade presterskap.
Jag har funnit hos dem lärdom och tolerance.
Jag har mångfalldiga gånger under de sednaste
Jo åren, då jag haft rådplägningar med ledamöter af piesterskapet, funnit, att proselytmakeriet, för >att förmå någon öfvergå från en främmande till vår troslära, varit dem högst motbjudande.
Bland dessa ärans män, äger jag rättighet att citera saligen aflidne Erkebiskopen Wallin.
Ilan har mer än 4° 8^n8er samtalat med mig om denna angelägenhet, och visat huru vigligt han ansett det vara att icke göra proselyter, flan har många gånger afvändt främmande reiigionsförvandters på knä gjorda anhållan alt upptaga dem i den Lutherska kyrkan.
Han har sagt dem: ”gun lill edra egna prester.
Salighet vinnes på ”alla vägar, blott man tror.”
Sådana vittnesbörd äger jag om vår kyrkas prester; och i närvar, stund är vårt toleranta presterskap oroadt af proselytmakare från andra håll.
Från droppen blir öfversvämningen och från fröet växer plantan upp.
Jag är tolerant, men icke till den grad, att jag vill blottställa mitt fäderneslands sanna väl och lugn.
Jag anhåller, att detta mätte komma till Utsk:s behjertande.
Det kommer ej från intolerance, utan från sann känsla af hvad vi hafva rätt att fordra af dem, som vi upptaga ibland oss.
De må äga fri utöfning af deras religion, men vår religion bör äfven vara skyddad; ty 16 §:n Reg.F:n'galler äfven för oss.
Proselytmakeriet bär alltid dåliga frukter, det må komma från hvilken sida som helst.
Då motionen i sista plenum föredrogs, afstyrkte jag densamma, egentligen på den grund, alt örn förargelse sker vid någon religionsförsamlings utöf - 38o Den 20 Mars f. m. ning af sin gudstjenst, så gifves det lagar, genom hvilkas tillämpning sådant kan tillrättavisas.
Utan att fästa mig vid hvad motionären skriftligen i dag anfört, hvilket jag icke afhört, står jag upp ånyo, i anledning af den discussion, som föregått; hvarvid jag vill söka förklara några ord, som blifvit nämnda, och torde tåla definition.
— Med förargelse i fråga om andras gudstjenst menar jag, då man söker hindra andra att frukta Gud, på de sätt sorn öfverensstämmer med deras tro.
Om congregationer inom särskildta hus äga rum al personer, hörande till någon viss trosbekännelse, för att der frukta Gud, enligt deras öfvertygelse, och man vill störa dem uti deras religionsöfning; så åstadkommer man förargelse, — och sådant böra lagarne straffa: ty då våra grundlagar förklarat, att inom Rikets område gifves religionsfrihet; så följer af begreppet om religionsfrihet, att de särskilde religionsbekännarne må äga sina samlingsrum för religionsöfningén, utan att störas af lagbestämmelser och i förväg lagda hinder.
Ty i annat fall är grundlagens tillåtelse af fri religionsöfning blott ett betydelselöst ord.
Tolerance åter anser jag bestå deruti, att icke anse den lära, till hvilken man bekänner sig, vara den enda saliggörande.
Vi veta att Gatholska religionsbekännare antagit den dogmen; äfvensom att flera andra religionssecter ännu i dag anse deras lära vara den enda saliggörande.
Sådant kallar jag intolerance.
När tolerance finnes i landet, när en hvar lemnäs frihet att, utan att störas af andra, frukta Gud på sitt sätt; då är ej proselytmakeriet farligt.
Det kan endast blifva farlig!, när det finnes en böjelse hos den rådande k yrdan att hindra sanningens ljus att fritt sprida sig och obehindradt utveckla sin inneboende kraft.
Jag anhåller, att detta yttrande måtte få åtfölja till Utskottet.
Hr Lefrén har nämnt ett exempel, som jag icke kan stillatigande förbigå.
Talaren omnämnde huru frami.
Erkebiskopen Wallin i lifstiden hänviste främmande trosbekännare till deras egna prester, när de sökte att få öfvergå till vår lära.
Jag hemställer, om det lif, som lian genom förklaring af Christna religionens sanningar uppväckte, innebar annat än godt.
Jag betviflar, att de, som erhöllo hänvisningen:
"gån till edra egna prester", följde denna uppmaning.
Jag tror, att de hellre återgingo till honora, för att höra hans tolkning af Christna läran.
Jag tror icke, att någon befallning i detta hänseende lyckas, utan att enda sättet att afhjelpa ett sådant förhållande hade varit, att presterne sökt draga sina åhörare lill sig genom en förträfflighet, motsvarande den, som gjorde, att de hellre hörde Erkebiskopen Wallin än andra.
Jag tror, att just genom detta exempel är bevist, att om man vill gå till väga med yttre tvång, förfelas ändamålet; ty det fordras för en kyjrka icke blott, att den skall hafva eu sann lära, — det fordras äfven Den 20 Mars f. m. lif, anda oell kraft att förvara denna lära, och denna verkande förmåga måste komma inifrån.
Man kan skydda kyrkan genom författningar och utestänga alla friskare vindar; och hon skall domna bort i likgiltighet och dufvenhet, hvarpå jag icke behöfver framlägga något exempel, då det är möjligt alt från Svenska Riddarhuset kunnat utgå en motion, sådan som den ifrågavar. först framställdes.
Om sådana motioner skulle framkomma och blifva fortskaffade, hvilket dock, hvad den förevarande beträffar, hindrades genom vår ordförts upplysta tänkesätt, skulle jag hysa större fruktan, än 0111 Catholska lärosatser vunnit insteg hös oss; ty de, som vilja sluta lill Guds heliga ord, och slå igen boken, och stänga till himmelen och alla andra vägar,'böra mera fruktas, än Catholska prester oell jesuiter bland oss; men Guds ord och Christi lära har den kraft inom sig, att den försvarar sina sanningar, sådana sorn de utgått ur Christi mun; och Christi lära är stark mot alla främmande anfall, och har ej beliof af sådant skydd, som man ansett sig böra lemna den.
Jag får således för min del afstyrka motionen.
Jag önskar, för min del, att det Utsk., som får denna fråga om händer, måtte tillse och allvarligen tillse, 0111 den Svenska hiskopliga kyrkan, som vi kalla den Lutherska, kan löpa någon verklig fara genom det omtaldta proselylmakeriet.
Skulle så vara, tror jag att.
Utsk. finner det vara hög tid att fästa kyrkans uppmärksamhet på sin ställning, och hvad hennes verkliga säkerhet fordrar.
Dock bör man erinra sig, att kyrkan vore i samma ställning som den Catholska, då Luther, den störste proselytmakare sorn någonsin funnits, uppträdde.
Härmed vill jag likväl icke säga, att jag gillar proselytmakefiet, såvida det skulle slöra allmänna lugnet, eller har några hemliga politiska afsigter, eller utöfvar något egennyttigt tanketvång eller äger något annat dylikt syftemål, hvilket allt jag väl hört omtalas, men hvarpå jag fäster föga afseende; men då detta ämne en gång blifvit bragt å bane, önskar jag, att denna högst vigtiga fråga måtte noga betänkas, och att, derest någon verklig fara finnes för den rådande kyrkan, denna kyrka i tid måtte blifva uppmärksam på sin ställning, samt genom yttre gudstjenst och i öfrigt nödiga reformer söka förekomma proselytmakeriets insteg.
Jag liar blott begärt ordet, för att göra den värde talaren Gr.
Frölich uppmärksam på, att ett är att få fritt utöfva sin religion, ett annat alt få fritt utbreda densamma; det förra medgifver vår grundlag, men det sednare, eller att med all makt söka göra proselyter och således söka undergräfva den rådande kyrkan och derigenom förargelse åstadkomma, förbjuder den.
Jag anhåller alt få förena mig 38i D e n 20 M a r s f. in. med Gr. Frölichs, Frih.
Cederströms och Hr Ribbings åsigter i denna sak.
De hafva anfört så mycket, att jag visserligen icke behöfde tillägga något.
Jag har endast velat fästa Hr Frih. och Landtmts uppmärksamhet derpå, att här icke lärer vara stället att, emot 90 §:n Reg.F:n, hålla sig till personlighet och angifvelse såsom inför en domstol.
Den värde motionären har här gjort beskyllningar mot
Melodisternes prester af ganska eftertänklig beskaffenhet, och som snarare torde böra vara föremål för lagskipningen än lagstiftningen i landet.
Jag torde få hafva äran fästa uppmärksamheten derpå, att vi hotas med sådana motioner, som gå ut på att tillintetgöra vissa delar af 16 §:n Reg.F:n. Jag anser denna såsom den dyrbaraste juvel, vi äga i Sveriges krona.
Akta vi icke den, star träldomen snart för dörren.
Jag önskar varmt frihet i tanke och religion.
Akta vi ej denna frihet, få vi se hvart det sedan bär hän.
Jag vill blott i största korthet hafva äran fästa R. o. Ad:s samt Utsk:s uppmärksamhet på Gr.
Horns yttrande, så vidt detsamma angar sjelfva hufvudsaken.
Hr Grefven har framställt den sanningen, att om fara för Svenska kyrkan verkligen vore för handen, med hänsigt till de ingrepp och hemliga anfall, för hvilka hon nu synes vara föremål; så befunne hon sig i samma ställning, hvaruti de varit, hvilka förut blifvit reformerade.
Historien saknar likväl icke exempel på förändringar, som skett utan reform, di v. s., ej med progressiv utan regressiv rörelse.
Hörändringen har skett, ej genom framskridande till upplysning, tolerance och förnuft, utan genom tillbakagående till mörker och fanatism.
Europa äger ännu i denna dag vidsträckta länder, bebodda af många millioner menniskor, hvilka före 3o-åriga kriget bekände Lutherska läran, men som nu äro de mest förmörkade Catholiker, nemi. större delen af Österrikiska besittningarna.
T öfrigt har jag velat fästa uppmärksamheten derpå, att 16 §:n Reg.F:n synes stå i någon strid med det stadgande i Missg.-b;n, som förmår, att den, som affaller ifrån lätta Evangeliska läran, och träder till en villfarande, skall förvisas
Riket och vara förlustig arf och borgerlig rättighet.
Det vore intressant att erhålla visshet om huruvida detta stadgande i 1734 års lag äger sin fulla kraft, sedan 16 §:n i Reg.F:n tillkommit.
Derom har jag hört olika meningar yttras.
Jag har hört åtskilliga rättänkande prester hysa betänkligheter dervid, att man uraktlåter alt sätta stadgandet i Missg.-b:n i utöfning så länge, till dess man får flere tusende individer att på en gång tillämpa det emot.
Då skall det falla sig betänkligt att dörnma 5 ä 6000 menniskor till landsflykt och arflöshet; hvaremot, om lagen efter hand tillämpades på en och en i sender, någon betänklighet dervid icke skulle uppstå eller sådant förekomma orimligt.
Den ao Mars f. m. 383 Remitterades till Allin.
Besvärs- och Ekon.Utsk. i sammanhang med Frih. FJemings förut till Utsk. remitterade motion, hvarjemte cornmnnication med de öfriga Stånden af Frih.
Flemings motion blef af R. ö. Ad. bifallen.
De upplästa prot.utdrtn blefvo derefter af R. o. Ad. godkända.
Hrr Electorers lista till val af ledamöter i Coust.-, Stats- och BancoUtsktn, i stället för N:o 1117, Hr Cederschjöld, Pehr Gustaf; JN:o 1479.
Hr Ulfhjelm, fullm.
Hr af Geijerstam, Carl; N:o 313.
Hr Drakenhjelm, fullm.
Hr af Geijerstam, Gustaf Emanuel, samt N:o 1063.
Hr von Matern, fullm.
Hr Mannerstråle, Fredr., under den ledighet, som blifvit beviljad, dels de Irenne förstnämnde, dels en ledamot i BancoUtsk., i hvars ställe Hr Mannerstråle afsagt sig att i Utsk. inträda; och befunnos dertill hafva blifvit utsedde: i Constitutions-UtskoLtet: N:o 2152.
Hr af 'Uhr, Carl David, genom lottning med M:o 2162.
Hr af Flodin, fullm.
Hr af Uhr, Gustaf; i Stats -Utskottet: N:o i2io.
Hr Reutersvärd, Pehr Adam; i BancoUtskotlet: JV:o 579.
Hr Klöfversköld, Carl Fredr., och ” 2010.
Hr Geyerstam, Johan Henr.
Jag får den äran anmäla hvad jag i går, då valet föregick, tillkännagaf, nemi. att jag icke kan emottaga det 111ig lemnade förtroendet att vara ledamot af Const.Utsk , af den orsak, att jag hör illa och således har svårt att följa de vigtiga öfverläggningar, som der dagligen förekomma.
Likaledes öppnades Hrr Electorers lista till val af en ledamot i Bevilln.Utsk. efter N:o 2g5.
Ramel, Hans; och befanns dertill hafva blifvit utsedd:
K:o 23oo.
H ^Sandelhjelm, Paul. Hr Sandelhjelm, Paul: Underrättad af den upplästa val-listan, derom att jag blifvit af R. o.
Ad:s resp.
Electorer utsedd till ledamot af Bevilln.Utsk., föranlåtes jag afsäga mig detta hedrande förtroende, som jag af enskilda affärer är hindrad att emottaga.
Ånyo föredrogs LagUtsk:s den i4 och 18 dennes på bordet lagda utlåt.
St:s Just.ombudsmans afgifna embetsberättelse!- och allmänna redogörelse, äfvensom af hans embetsdiarier och registratur för den tid, som sedan sista riksdags början förflutit.
Hr von Hartmansdorff, Au g., begärde, att Hr Lagergrens reservation måtte uppläsas, hvilket skedde. 384 Den 20 Mars f. m.
Jag anhåller att få förena mig med Hr Lagergren, Gr.
Sparre, och öfriga ledamöter af LagUtsk., som delat deras åsigt.
Jag önskar, att ingen anmärkning mätte göras mot Just.ombudsmannens förvaltning, och att fråga om det sätt, hvarpå han borde tillvägagå för att uppfylla åliggandet att anmärka lagars och författningars brister samt uppgifva förslag till deras förbättring, ej måtte väckas på ett sätt, hvilket jag, lika med reservante,rne, anser vara oriktigt.
Det är icke i anmärknings- utan i motionsväg man skall komma dertill.
Med denna begäran åsyftar jag likväl icke att förhindra val af opinionsnämnden i morgon; ty uti LagUtsk:s yttrande öfver Just.ombudsmannens förvaltning, finnes ingen anmärkning mot Högsta Domstolen, som kunde till sådant uppskof föranleda.
Mia anhållan om återremiss afser endast Just.ombudsmannens kall och den för honom utfärdade instruetion.
Hr Cederschjöld, Robert Theophron, anhöll, att äfven dess reservation måtte blifva uppläst, hvilket äfven skedde.
Hr Cederschjöld: Jemlikt 2:a mom. af Riksd.Ordn:s 33 §., åligger det LagUtsk. att granska Just.ombudsmannens embetsberättelse!-, samt att med utlåt, deröfver till R.
Den af Just.ombudsmannen vid början af ifrågavar. riksmöte afgifna embetsberättelse är af alla fyra RiksSttn utan något förbehåll till LagUtsk. remitterad; hvaraf följer, att Utsk. vprit berättigadt att utlåta sig öfver alla deruti förekommande ämnen, samt pligtigt, att ej med tystnad förbigå någon bland de vigtigaste af de deruti afhandlade frågor.
Uti denna berättelse har Just.ombudsmannen sjelf fästat R, St:s uppmärksamhet å svårigheten att uppfylla en af embetets vigtigaste pl ig ler, den nemi., ”att anmärka lagars och författningars brister, samt att uppgifva förslag till ”deras förbättring.”
Om det icke kan bestridas, att LagUtsk., derest den af Just.ombudsmannen uppgifna svårigheten icke funnits, bort sådant tillkännagifva, såsom en anmärkning i afseende på Just.ombudsmannens embetsförvaltning; så lärer väl äfven böra medgifvas, att rättvisan emot Just.ombudsmannen fordrat, det Utsk., ifall den omnämnda svårigheten existerar, sådant vitsordat.
— Borde väl Utsk:s utlåt, hafva inskränkt sig endast härtill?
Ty då R.
St. uti deras instruetion för Just.ombudsmannen såsom en af hans förnämsta pligter föreskrifvit, att han skall anmärka lagars och författningars brister, samt uppgifva förslag till deras förbättring; så måste det äfven tillkomma R.
St. att omsorgsfullt undanrödja hvarje svårighet, sorn för denna vigtiga skyldighets noggranna upp - Den 20 Mars f. m. 385 uppfyllande möter, samt det således jemväl vara LngUtk:s pligt, alt för R.
St. uppgifva sättet, huru svårigheten lämpligast och bäst må kunna afhjelpas.
Saken synes mig vara helt enkel, om man blott upplöser densamma genom följande simpla frågor: 1:0 Existerar den ifrågavar. svårigheten, eller existerar den icke?
Besvaras denna fråga med nej, så hafva både Just.- ombudsmannen och LagUtsk. misstagit sig, samt gjort sig fort jente a( R.
St:s anmärkningar.
— Besvaras åter frågan med ja, och svårighetens tillvaro medgifves; så lärer väl ingen vilja förneka, att den bör,’så vidt möjligt är, undanlödjas; och då blir andra frågan:j 2:0
Är det af Utsk. uppgifna sätt att afhjelpa svårigheten det mest ändamålsenliga?
Svaras härtill ja, så bör detta sätt naturligtvis följas.
Besvaras åter denna fråga med nej, så bör Utsk:s åsigt förkastas, och ett bättre medel att vinna ändamålet i stället föreskri fvas.