Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Du är en liten förälskad gås!» — han såg på henne med en skolmästarsträng blick, deri ömheten glänste fram under det spelade allvaret.
»Förälskad?» smålog hon.
»Ja, i din mor!»
Ofta kunde det komma öfver henne en pinande förnimmelse, någonting liknande svartsjuka — mot en eller annan kvinna ur hans förflutna.
Detta kände hon dock aldrig gentemot fru Heine.
Det var som om han å sin sida haft en förnimmelse af, att Margot ringaktade hans hustru, och detta tycktes irritera honom.
Han sökte alltid omsorgsfullt dölja fru Mathildes brist på intelligens och själsfinhet.
Liksom han kroppsligen klädde henne i siden, spetsar och juveler, så skylde han henne alltid andligen i en rik skrud, väfd af tacksamhet för den lycka, hon skänkt honom.
Och i denna skrud ville han, att också andra skulle se henne.
En dag gaf han Margot, i manuskript, nedanstående dikt att läsa:
Mitt lilla lam, jag herden var
som dig igenom verlden bar.
Jag skyddade ditt lif för nöd,
jag gaf dig vatten, jag gaf dig bröd;
jag var din hjelp, jag var din tröst,
jag värmde dig invid mitt bröst.
Med mina armar jag sökt dig skyla
mot höstens regn och vinterns kyla.
Du räddes ej, då stormen bröt
in öfver oss, då ulfven tjöt,
och bäcken sitt skum mot klipporna stänkte,
ja, till och med då blixten blänkte
och splittrade tallarne med larm — —
då sof du tryggt invid min barm.
Min arm blir svag, min kind blir blek,
och döden kommer; vår herdelek
sig snart i djupaste allvar vänder.
O Gud, jag lägger i dina händer
tillbaka min trygga herdestaf,
den du mig till stöd på vägen gaf.
Beskydda nu du mitt stackars lam!
Tag törnena bort från den väg, hon går fram.
Ja, värna pelsen för törnehäckar
och ullen, den hvita, för smutsiga fläckar.
Låt öfverallt, der hon foten sätter
spira de skönaste foderrätter
och låt henne sorglöst slumra in,
som förr hon sof, vid barmen min.
»Den är från min religiösa period», sade han, när hon slutat.
Och han tillade med ett litet gäckande småleende: »Vet du, till hvem den är skrifven?»
Till någon som aldrig läst den» — hon besvarade hans leende.
»Tycker du, att dikten är vacker?»
Hon läste dikten om igen, tyst, för sig sjelf, och hon fann så mycket innerlig känsla i den.
Det var en stämning af den djupaste tacksamhet, som han lyckats fixera i ord, lika varmt som han kände den i det ögonblick, den skrefs ned.
Och hon höll af dikten derför, att den kastade ett så vackert ljus öfver honom, som skrifvit den.
På henne tänkte hon icke alls.
Fru Heine hade icke ens läst den, så ringa var det andliga sambandet dem emellan.
Deremot fans det en annan kvinna, med hvilken hennes fantasi ofta sysslade; det var den Katharina eller Kitty, till hvilken han skrifvit en del redan publicerade små dikter, som, så lekande skeptiska de än föreföllo ibland, dock alltid tycktes andade ned på papperet af den skäraste ömhet.
Då hon läste dessa dikter, kände hon en dof smärta gnaga i hjertetrakten; de stodo i en så gripande kontrast till de andra sensuella och frivola — dem han egnat en Diane, en Yolante, en Angelique.
»Hvem var den der Katharina?» frågade hon en dag.
»Katharina?
— Namnet tycktes icke strax mana fram något minne.
»Katharina eller Kitty — henne, som du egnat så många vackra dikter» — hon sökte förgäfves att tala i en helt och hållet likgiltig ton.
Tonen blef en smula ansträngd och fick en lätt anstrykning af ringaktande ironi.
Det lägrade sig ett drömmande, melankoliskt leende kring hans mun.
»Läs för mig några af de dikterna», sade han.
Återigen förnam hon den der gnagande oron i hjertetrakten, och hennes första impuls var att på något sätt slingra sig undan.
Men plötsligt kom det öfver henne ett häftigt begär att få veta någonting om denna kvinna.
Om hon fogade sig efter hans nyck, kunde hon kanske sedan få honom att berätta!
Hon gick bort till skrifbordet och tog en bok, bläddrade i den ett ögonblick, satte sig åter på sin plats och läste:
Du hvilar i mina armar,
lycklig — det är du ju?
Jag är din hela himmel.
Min käraste stjerna är du.
Djupt under oss ses vandra,
menskornas — narrarnes ätt.
De strida och skymfa hvarandra,
och de ha alla rätt.
De klinga med sina bjellror
och gräla utan skäl.
Med sina kolfvar slå de
hvarandra halft ihjäl.
Hur lyckliga äro vi båda
högt öfver allt det där —
Du lutar ditt hufvud mot himlen.
Min käraste stjerna du är!
»Det är vackert», sade han, när hon slutat.
Han var synbarligen helt och hållet fördjupad i de minnen, dikten väckte till lif inom honom.
»Läs mera», bad han.
Och hon lydde.
Nyss jag drömde, att vi togo
oss en promenad i himlen,
du och jag — ty utan dig
vore himlen ingen himmel.
Och jag såg de salige:
alla goda, fromma menskor,
som på jorden sina kroppar
späkt till sina själars frälsning.
Kyrkofäder och apostlar,
eremiter, kapuciner,
gamla munkar, några unga —
ömkliga att skåda alla.
Heliga fysionomier,
gråa skägg och heltonsurer
(också några judar såg jag),
alla gingo strängt förbi oss.
Ingen stannade att kasta
minsta blick på dig, du kära,
fast du hängde vid min arm,
lekfull, leende, kokett.
Jo, en enda såg på dig,
och han var den enda sköna
man, som vi i himlen mötte —
Dragen voro härliga.
Mensklig godhet låg kring munnen
och gudomligt lugn i blicken,
den han vände ned emot dig,
som en gång mot Magdalena.
Ack, jag vet, han vill oss väl —
han är ren och han är ädel — —
men jag blef i alla fall
stucken af den blick, han gaf dig.
Och jag tillstår, att jag kände
mig ej väl till mods i himlen.
Jag svartsjuk
var på Herran Jesus Christus.
Han låg tyst, sedan hon slutat, och hon vågade icke störa honom med sina frågor.
»Det är längesedan nu», sade han till sist.
En lång, djup, ansträngdt tillbakahållen suck fullbordade meningen.
Hon visste hvad den betydde.
Hon hade så ofta förut stått ansigte mot ansigte med denna den lifdömdes våldsamt uppflammande, våldsamt undertryckta kärlek till lifvet.
Frågan, som hon hade på läpparne, fick aldrig ord.
Hon blygdes för sin egoistiska lilla nyfikenhet, som orsakat, att hans fantasi nu åter slagit in på denna ändlösa lidandets väg, der den så ofta förr flugit sig trött.
Men när hon på aftonen vandrade hem midt igenom det brusande lustiga lifvet på boulevarderna upp mot sitt ensamma hem i Montmartre, genomlefde hon i tankarne de olika momenten af denna kärlekshistoria, sådan han skildrat den i sina dikter.
Hon såg det lysande sällskapet samladt i en furstlig salong, höga, förnäma herrar och sköna damer i praktfulla toaletter — skönast af dem alla hon, Kitty.
Ensam borta i en fönstersmyg stod en man och följde henne med ett par stora mörkblå ögon.
»Vill ni bli presenterad för henne?» säger hertiginnan med en skälmsk blick.
Och diktaren vaknar ur sina drömmerier, vänder sig emot den talande och ger ett gäckande, undvikande svar.
Han vågar icke.
Han värjer sig instinktlikt som mot en fara.
Han vill hålla sig fjerran ifrån henne, men längtan drifver honom fram till hennes närhet.
Han ser på henne med en aning om kommande lidanden.
Pannan är klar.
Men öfver denna klara panna kan lidelsens storm flyga hän.
Munnen är from i sitt uttryck; men det är en kvinnas mun: den kan kyssa och bedraga ...
Längtan drifver honom att närma sig — han hör hennes röst och tonfallet är klingande eld.
Då vänder hon sig plötsligt emot honom och frågar efter namnet på den sångerska, som sjunger — — och han svarar stammande, att han ingenting hört af sången.
Och så ligger han åter, som den gamle trollkarlen Merlin, fängslad i sin egen längtans trollkrets, fängslad vid hennes fötter, drömmer om hennes ögon, drömmer om hennes kyssar ... tills drömmen blir verklighet en dag, de bruna ögonen se på honom med en glödande kärlek, de röda läpparne möta hans i stormande kyssar.
Hon håller honom sluten i sina armar, hon älskar honom, hon vill icke släppa honom — — och han binder till sist hennes händer fast med hennes eget svarta hår — — —
Margot hade gått raskt framåt, utan att se sig om; och nu stod hon vid hörnet af Rue de la Paix och Boulevard des Capucines.
På den öppna platsen rörde sig ett vimmel af snabbt framilande vagnar; och i vagnarne sutto eleganta herrar och damer, talande, skrattande, betraktande hvarandra med ögon, som glänste.
Det var lifvet, njutningens, nöjenas, den stora verldens lif, som drog henne förbi; rikedomens och lättsinnets svärmande myggor, som dansade i solskenet; lyckans barn, som åkte i ståtliga ekipage, dragna af eldiga hästar i spann, styrda af en pudrad kusk i livré — — ilande feberaktigt fram öfver avenyen.
— Hon stod vid hörnet och väntade på en paus, ett litet mellanrum, som kunde tillåta henne att slippa fram till fots utan att kastas under hjulen af deras vagnar.
Hon kom lyckligt öfver operaplatsen och fortsatte, drömmande sin väg.
Det var den verld, mot hvilken hennes längtan drog henne, men som hon aldrig skulle nå.
Han hade lefvat der, han.
Han hade vandrat omkring der med säkra steg, ung och glad och frisk, höljd af ära och beröm, och med fickan full af klingande louisdorer, för hvilka han kunde köpa allt.
Allt?
Nej, icke allt.
Icke den sanna, varma tillgifvenheten och ändå:
högt öfver allt det der.
Du lutar ditt hufvud mot himlen
min käraste stjerna du är.»
Det var ord af den varmaste hängifvenhet, icke blott yttre sinnesberusning utan också den själens ömhet, som hon trott, att han nu, döende, erfarit för första gången.
Det var den sköna Kitty.
Hon lutar sitt hufvud emot hans bröst, och så sitta de båda stilla, tysta, försjunkna i hvarandra, högt, högt uppe öfver de dumma menniskobarnens fåfänga äflan och strid ...
Nejden står som en trädgård, smyckad af blommor och grönt, det glänsande ekipaget rullar fram längsmed vägen, och i vagnen sitta han och hon.
Hon ser på honom med ögon lysande af ömhet; han har lagt sin arm kring hennes lif och känner hennes hjerta slå mot sin hand.
Morgondagg.
Morgonluft.
Fåglarne sjunga och solen skiner.
Daggen glindrar i det gröna gräset.
Ett blommande körsbärsträd vaggar sin hvita krona af och an.
Och med nyfikna blickar skåda markens blommor den sköna kvinnan, som han valde till brud, och honom sjelf, den lycklige, åt hvilken hon gaf sig ...
Men midt i vårens rikedom ligger tanken på förintelsen gömd.
Han tror icke, att lyckan skall vara evigt.
Våren skall vissna — hon skall svika.
— — Våren vissnar och hösten kommer.
Hon har icke svikit; hon har dött.
Gråtande skiljes han från hennes dödsbädd.
Ännu i sista stund spelar ett smärteblekt solsken förklarande öfver hennes drag.
Ännu i sista stund sörjer hon för hans välbefinnande med en rörande ömhet.
Hennes sista bön är, att han, när vintern kommer, skall taga på sig de varma strumpor, hon stickat åt honom af mjukaste ull ...
Margot kände tårarne stiga sig i ögonen.
Denna kvinna hade varit för honom allt hvad hon sjelf drömde om, att hon kunnat bli.
Hon hade träffat honom i helsans dagar, henne hade han älskat, henne hade han besjungit.
Nu låg han der med brutna krafter, och så sträckte han ut sina händer efter den sista såpbubblan, som kommit inom hans synvidd.
Men hon ville icke, ville icke, ville icke!
Hon var ung, hon ville lefva.
Hon kunde icke låta denna döende man draga sig ned i grafven.
Hon måste kämpa emot denna hemska känsla, denna växande ohyggliga lidelse för ett lefvande lik.
Hon hade kommit hem i ett upprördt tillstånd och hon gick till sängs med den fasta föresatsen att icke besöka honom så ofta, icke tänka på honom — och att ständigt vara på vakt emot de känslor af ömhet och medlidande, som visat sig vara så farliga för hennes sinnesro.
Det gick några dagar, och hon sökte hålla sin föresats.
Hon satt hemma och hon fördjupade sig i sitt arbete.
Men sjelfva detta arbete, som hon klängde sig krampaktigt fast vid för att kunna glömma — påminde henne i hvarje sekund om honom, som hennes fantasi ville fly.
Det var hans dikter, hon öfversatte.
Hon märkte ständigt, att hon vägde ord och uttryck efter hans öra mera än efter sitt eget.
Detta var ju alldeles som sig borde, men det gaf henne icke den sinnesfrihet, den känsla af andligt oberoende, som hon ville tillkämpa sig; och hon kastade öfversättningarne åt sidan.
Hon tog sig för att arbeta på en novell, till hvilken hon länge haft planen färdig; men medan hon skref den, sida efter sida, såg hon hans tankar spela in på hvarje rad, hörde hon hans tonfall i replikerna, pröfvade hon allt med hans kritiska mått.
Hon frågade sig aldrig: är detta bra eller dåligt?
Skall han gilla det eller icke? var den aldrig uttalade, men alltid underförstådda formeln för hennes sjelfkritik.
Hon hade sökt renskrifningsarbete och funnit sådant.
Hon trodde, att detta själlösa kopierande skulle kunna döda fantasien.
Men tvärt om — medan handen mekaniskt gled fram öfver de hvita pappersarken, flögo tankarne vida omkring och till sist slogo de alltid ned just der förnuftet och viljan hade förbjudit dem att fly hän.
Och så kommo de små brefven, likt hvita dufvor, medförande budskap från den döende; och hvarje sådant budskap var en befallning, som hon måste lyda.
Så gick hon då dit igen
— den frihet hon med uppbjudande af hela sin viljekraft sökt tillkämpa sig under de dagar hon varit borta, var med ens spårlöst försvunnen.
Det fans alltid några rader i dessa små bref, som oemotståndligt fängslade hennes inbillning.
Oftast var det ett lakoniskt tillkännagifvande om hans helsotillstånd — det talade aldrig förgäfves till hennes medlidande.
Och ofta var detta lakoniska meddelande om egna lidanden inväfdt i ett dämpadt lyriskt utbrott af skälfvande, vemodig ömhet, som pressade hennes hjerta mellan två mjuka händer.
Än dolde sig denna ömhet under det tonfall af ironi, hon kände så väl.
Än talade han lärarens stränga språk till lärjungen — och tvingade henne att le; ty då tyckte hon sig se hans ansigte med skolmästarminen, bakom hvilken hans kärlek alltid lyste fram.
— En och annan gång kunde han också slå an en sträng, som talade smekande till hennes fåfänga:
»Jag begagnar mig af tillfället att skicka dig manuskriptet till dikterna, och ber dig se igenom det och sedan taga det med dig hit, så att vi kunna läsa det tillsammans, och du kan få tillfälle att säga mig din mening öfver de ändringar, som möjligen kunna vara behöfliga.
Den store skalden med verldsryktet vände sig till henne som till en andlig jemlike för att inhemta hennes råd.
Hon kände, att hon växte under detta förtroende, och allt annat trädde i bakgrunden, föreföll smått i jemförelse med det stora: att hon var Heinrich Heines medarbetarinna.
Öfver hennes egna literära små försök uttalade han sig alltid med den öfverlägsne domarens mildhet.
Den personliga sympatien kom honom att se dem i ett vänligare ljus än andra liknande bagateller, som han läste.
Han smekte öfver dem med lätt hand, och fullbordade meningen genom en lofsång öfver hennes personliga företräden.
Men öfvergången var alltid så lekande gratiös — och Margot var kvinna: hon kunde icke känna sig sårad öfver, att han satte hennes kvinliga behag i främsta rummet.
»Ditt lilla manuskript läser jag om och om igen med stort nöje», skref han en gång.
» Jag skall muntligen uttala mig vidare derom.
Kom således i morgon, om det är dig möjligt.
Jag törstar efter att återse dig och tänker oupphörligt på dig, min älskliga Mouche».
»Kära hjerta.
Mitt tillstånd är dåligt och jag är i hög grad nedslagen.
Mitt högra ögonlock har tagit exempel efter det andra och slutit sig helt; det är mig knappast möjligt att skrifva.
Men jag älskar dig lika högt som någonsin, och tänker ständigt på dig, mitt hjerteblad.
Novellen har alldeles icke tråkat ut mig, tvärt om, den lofvar godt för framtiden.
Du är alldeles inte så dum, som du ser ut; men förtjusande är du öfver all beskrifning och deri har jag min glädje.
Skall jag återse dig i morgon?
Jag vet det ännu icke; håller mitt lidande tillstånd i sig, så får du kontraorder.
Jag känner mig beherskad af en förskräckligt gråtmild stämning.
Mitt hjerta gapar i kramp.
Jag borde vara död eller också en stark karl, som inga läkemedel behöfde.
Elände, ditt namn är
Heine.»
Hans nervsystem var som en känslig barometer.
Under de ljusa, klara sommardagarne hade det allmänna helsotillståndet varit jemförelsevis godt.
Den höga och varma luften gaf hela hans varelse en förnimmelse af relativt välbefinnande, och anfallen af plågor voro icke så ofta påkommande.
Men nu led det mot hösten; vädret blef dåligt, och den fuktiga, tunga luften kom lifsverksamheten att sjunka.
Anfallen af migrän följde tätare och tätare på hvarandra — och vid sådana tillfällen ville han aldrig, att hon skulle se honom.
Hon hade ofta grubblat öfver skälet.
Var det en sista rest af manligt koketteri?
Denne döende man såg alltid så sirlig ut, der han låg på sin fina, hvita bädd i sin eleganta sjukdrägt.
Det fans ännu mycket af verldsmannens omedvetna, naturliga elegans i hans sätt att kläda sig till mottagning.
— — — Men han hade alltid utan ringaste förlägenhet mottagit af henne de intimaste vänskapstjenster, sådana en sjuksköterska måste lemna sin patient.
Skälet kunde då icke gerna vara manligt koketteri?
Nej, det låg visst snarare deri, att han ville skona henne från att se sitt lidande.
Hon hade rönt alltför många prof på hans finkänsliga ömhet, för att icke denna förklaring skulle synas henne antaglig nog.
Vid sådana tillfällen, då hans lidande tog öfverhand, brukade han ännu alltjemt skicka henne ett litet bref, deri han bad henne inställa det tilltänkta eller öfverenskomna besöket.
Men i dessa samma bref bröt hans längtan efter att se henne ofta fram i en suck, som förrådde, att denna hans längtan var starkare, ännu mera pinsam än det fysiska lidandet, hvilket han ofta dolde under en ton af lekande ironi.
Ett af dessa små bref lydde så:
»Allra käraste och förtjusande lilla missa.
Jag vill icke att du kommer i morgon (Onsdag), ty jag har en migrän i faggorna, men om du kan egna mig några ögonblick om
Fredag skulle detta hålla mig skadeslös för den långa tid, jag icke har fått se dig.
Från och med Fredag är jag hvarje dag redo att mottaga dig, och ju oftare du kommer, dess lyckligare blir jag.
Min kära, lilla, förtjusande Mouche, kom, surra med dina små fötter omkring i mitt rum.
Jag känner en sång af Mendelssohn, med refrängen: »kom snart».
Den melodien har jag ständigt i hufvudet: »kom snart«.
Jag kysser dina båda kära små fötter; icke på en gång utan den ena först och den andra se’n.
Lef väl. H.
H.»
Alltid, alltid fans det i dessa små bref samma underton af ömhet, och den vädjade aldrig förgäfves till hennes hjerta.
Hvad hjelpte det, hon föresatte sig att bli borta.
Hur kunde hon stå emot, då han skref:
»Jag vill så gerna återse dig, du sista blomma i min mörka höst, du gränslöst älskade.»
Nej, hon kunde icke höra det tonfallet i hans röst utan att lyda; och hon skyndade till hans sjukbädd.
Och för hvarje gång kände hon, hur han ånyo eröfrade hennes hjerta, tum för tum, från det kalla förståndet, som bjöd henne att fly honom.
Han varierade uttrycken i dessa små biljetter på alla tänkbara sätt.
När hon mottagit den sista, föreföll det henne ofta, som om han nu genomgått alla ömhetens tonarter, och hon väntade med en liten glimt af skepsis, att nästa bref skulle bli en upprepning af ett föregående.
Men alltid fann han nya uttryck, nya smekord, andra nyanser — det var som om han disponerat öfver ett outtömligt förråd af färger och toner för hvar och en af dessa fladdrande fjärilar, af hvilka ingen var den andre lik.
— Endast de korta meddelandena om hans eget helsotillstånd hade nästan alltid samma buttra form.
I allt, också i småsaker, tog sig hans ömhet ofta rörande utbrott.
En afton då hon kom hem från hans sjukbädd, märkte hon, att hon glömt sitt hattflor i rummet.
Hon tänkte hemta det sjelf följande dag och stod just i begrepp att gå till honom, då hon mottog ett af hans vanliga små bref. Hon bröt det och läste:
»— — — I dag är jag så sjuk, att jag fruktar, jag blir ännu sämre i morgon.
Derför måste jag bedja dig, att först om
Lördag eller Söndag förunna mig lyckan af ditt besök.
Ditt lilla flor ligger omsorgsfullt hopviket på mitt skrifbord.
Jag älskar dig med den döendes ömhet, det vill säga med den största innerlighet, som öfver hufvud taget låter tänka sig.
En blåsig och regnig höstdag skref han:
»— — Vädret är dåligt och jag är dålig och jag vill icke utsätta min lotusblomma för dessa hiskliga, råa dimmor.
Ack! hur gerna gåfve jag dig icke en af de glansfulla dagar, som man upplefver på Ganges’ stränder och som egentligen borde komma en lotusblomma till del.
Kom snart! — men ännu en gång: icke i dag. — — —»
»Jag känner mig degraderad », smålog hon, då han första gången använde smeknamnet lotusblomma.
»Flugan har sjunkit från djurriket ner i växtriket.»
Han smålog också, men så sträckte han ut sin hand och fångade hennes, som han smekte medan han talade:
»I min ungdom drömde jag om Indiens land.
Jag gick i fantasien längs med den heliga flodens stränder, hörde brusandet af dess vågor och såg de små gazellerna släcka sin törst i dess vatten — — — Stora, röda blommor doftade och glödde vid stigens kant, en och annan kopparblank ödla slingrade sig fram mellan gräset, himlen var blå, luften het och — — vid min sida gick hon, som jag älskade.
Hon var en flicka, blåögd och gullhårig som du.
För hennes skull har jag gråtit många heta tårar och skrifvit många dåliga vers.
Hon var drottningen i min längtans land — min ungdoms första lotusblomma.
Du är mitt lifs sista.
Ironien och vemodet brottades i hans ord som två lekande barn — vemodet segrade till sist:
»Alltid har jag i mitt förhållande till dessa min längtans drottningar fått nöja mig med de kärlekens tiggarsmulor, som kallas för kyssar och smekningar — — — Ord, tankar, fantasier — — ingenting mer!»
Han tystnade, och vemodet lägrade sig helt öfver hans ansigte.
— Hon visste hvarför.
November månad var inne.
En sensträckning i fotleden tvang
Margot att hålla sig hemma någon tid.
Han kallade henne i bref på bref; men hon kunde icke komma.
Sjelf led hon af en pinande längtan, som växte för hvarje dag och eggades af hvarje litet bref.
Hon svarade honom — i samma lätta ton, som han sjelf alltid använde, när han talade om sina lidanden — att hon icke kunde stå på benen, men att hon hoppades snart vara frisk.
Hans nästa biljett var ett lakoniskt meddelande om, att han nu icke kunde mottaga henne.
Han hade ett svårt anfall af migrän. »Jag kan inte se hvad jag skrifver», slutade han.
Hon mottog en ny biljett.
»Kära väninna.
Jag är fortfarande mycket sjuk och vill icke se dig i dag.
Men jag hoppas, du kan komma i morgon, Söndag.
Skrif mig ett ord, om du inte ens kan komma i öfvermorgon.
Din stackars vän Nebukadnezar II.
Du må nemligen veta, att jag nu är lika oförnuftig som konungen af Babylon och endast äter hackadt grönfoder, som min köksa kallar ’spenat’.»
Den knappa, andfådda tonen i dessa små biljetter sade henne tydligare än ett utbrott af klagan, hur djupt han led.
Jemfördt med detta djupa lidande tycktes hennes egen lilla åkomma henne så obetydlig, att hon icke ens ville tala derom.
Men hon kunde icke stödja på foten, kunde således icke komma till honom hvarken Söndagen eller Måndagen.
Derför skref hon ännu ett litet bref och lofvade i ord som skälfde af ömhet och medkänsla under en lekande ton, att snart åter besöka honom.
Till svar emottog hon ett bref och en dikt:
Tack för dina kärleksrika rader.
Jag är glad att veta dig frisk igen; — men ack!
Sjelf är jag fortfarande ganska dålig — svag och bekymrad; ofta rörd till tårar af ringaste ledsamhet, minsta lilla elaka streck, som ödet roar sig med att spela mig.
— Hvarje sjukling är en idiot.
— Jag låter icke gerna se mig i en så eländig författning; — och ändå!
— Min Mouche måste jag höra surra omkring mig.
Kom snart! — så snart den nådiga frun behagar, eller ännu hellre: så snart som möjligt, hör du, min kära, älskade lilla fysionomi.
Jag sänder dig en dikt, som jag krafsat ner: ingenting annat än hospitalshjonspoesi.
En manlig till en kvinlig narr!
Dikten lydde:
Lotusblomman.
Ett underligt par vi bilda,
jag sjelf och du, min dam:
en älskarinna som haltar,
en älskare som är lam!
Hon är en lidande missa
och han är sjuk, som en hund;
och dessa båda ha ingått
ett högst platoniskt förbund.
Helt klok är visst ingen af dem:
de ha gjort upp på lek,
att hon är en lotusblomma,
och han en måne blek.
Och lotusblomman sluter
sin kalk vid månens kyss;
naturen håller andan,
och lyss ... och lyss ... och lyss ...
Men intet väsen alstras
vid denna kärleksduett.
Det fattiga resultatet
en dikt blir — rätt och slätt.
Tunga, mörka vinterdagar kommo.