Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle dylika förslag vara ett fullgiltigt skäl för att sätta tjenstemännen i en osäker och lös ställning, så hade konseqvensen fordrat att hela Svenska arméen fått dela samma öde, enär, så vidt jag minnes, sedan 40 år tillbaka, vid hvarje riksdag förslag blifvit väckta om denna armées reorganisation, ja äfven om dess indragning.
V5 år tillbaka hafva vid hvarje riksdag förslag till mer eller mindre genomgripande reformer af Bankoverket blifvit framställda, och tvenne dylika genomförda, utan att de fästa lönerna lagt något hinder deremot.
Således har erfarenheten visat att detta skäl är oantagligt.
Utsk:ts andra skäl, att löneförhöjningens läggande till den fasta lönen skulle möjligtvis förhindra nödiga indragningar af tjenste)-, förlorar äfven sin kraft, enär vid de tvenne omnämnda reorganisationerna sjutio befattningar blelvo indragna, utan hinder af de fasta lönerna.
Men, M. Hrr! det ligger ett tredje skäl bakom detta andra, och hvilket Utskit synes ogerna velat uttala, och detta är, att om förhöjningen lades till lönerna, skulle Banken få till dem, som flyttades på indragningsstat, utbetala äfven denna förhöjning.
Som detta förhållande är en lifsfråga för många familjer, så torde det förlåtas mig, om jag dervid uppehåller mig något längre.
Det allmännas väl fordrar att få dugliga och pålitliga tjenare.
För att vinna detta mål har, utom hvad i 36:te §:ti Reg.Fm stadgas, detta allmänna åtagit sig förbindelser mot sina tjenare, hvilkas upfyilande äro lika heliga, som de förpligtelse)-, tjenaren iklädt sig till det allmänna.
Och hvad Banken särskildt beträffar, så inträdde i detta verk för 30 å 40 år tillbaka många, som, till följe af 11.
St:rs eget Reglemente, den tiden hade säkra förhoppningar att inom ett par decennier kunna upnå högsta målet för deras sträfvauden, en god bergning.
Nya ordningar hafva kullkastat dessa förhoppningar, förutan hvilka flera sökt sin utkomst på annat håll.
— Att ofta återkommande reorganisationer af ett verk är en olycka för tjenstemännen, kan väl ingen bestrida, och då dessa omändringar, till en viss grad, kunna betraktas så - I) o ii 8 Augusti. 01 sora afvikelser från gjorda förespeglingar om en lyckligare framtid, så är det, efter mitt omdöme, dens pligt, som sviker sina löftet), att gifva skälig ersättning åt dem, som oskyldigt lida.
Hvarje fullmakt, som utfärdas, innehåller försäkran om tur- och befordringsrätt, äfvensom om åtnjutande af de förmoner, som åtfölja tjensten.
Men dessa löften äro rent af ett narrspel, då med korta mellantider, genom nya organisationer, tur- och befordringsrätt blifver ett tomt ord, och de förmoner, som åtfölja tjensten, betagas dem, som med ett penndrag derifrån skiljas.
Det är visserligen sannt, att desse senare få behålla lönen, men enär Bankens tjenstemän, olika alla andra verks, hafva sina inkomster, dels i tjenstgöringspenningar, dels i andra extra inkomster, så försvinner vid en sådan händelse en stor del af den aflöning, som ingått i beräkningen i deras hushållning.
Jag anhåller att ingen må föreställa sig, att jag genom mitt yttrande skulle vilja ställa tjenstemännens rätt framför de reformer af Bankoverket, som kunna anses nödiga; min mening är blott, att den, som oskyldigt kommer att lida, måtte få skälig ersättning.
Nu är frågan, hvad är skälig ersättning?
St:r fastställde män, såsom behöflig för deras bergning, så ingick uti beräkningen alla kända extra inkomster, och då BankoUtskit erkänner, att behofvet af nuv:de aflöning qvarstår med »oförminskad kraft», så tror jag mig kunna, utan att anses öfverdrifven, begära att den tillfälliga förhöjningen må ingå såsom den skäliga ersättningen, enär, oaktadt denna ersättning, förlusten för dem, som blefve offer för en reorganisation, upginge i de flesta fall till 30 å 40 prorat af de inkomster, han under tjenstetiden åtnjutit.
Och då jag härtill lägger, att de, som upnått 50 å 60 år, och 30 å 40 år egnat sig åt Bankens tjenst, svårligen kunna söka nya försörjningsmedel, och enär en tjensteman och hans familj, äfven skiljd från sin befattning, har lika behof af föda som förut, och BankoUtskit erkänner att hans aflöning i sin fullhet erfordras för en tarflig bergning, så måtte jag icke gått för långt i min tanka om skälig ersättning, då jag blott begär 2/3:delar af denna tarfliga bergning.
Jag anhåller att få fästa R. o. Ad:s upmärksamhet på, huru t. ex. en kassörs ställning skulle blifva, i händelse af en reorganisation, och han blefve satt på indragningsstat, efter de grunder BankoUtskit synes åsyfta.
I enlighet med Utsk:ts förslag skulle hela hans aflöning under tjenstens utöfning blifva 4150.
I händelse af försättning på indragningsstat', skulle han erhålla blott den fasta lönen, som nu är och efter Utsk:ts lanke bör förblifva 2250.
Sålunda skulle denna tjensteman, oaktadt grundlagens bud att ingen kan skiljas från sin tjenst utan dom och ransakning, oaktadt de löften, man gifvit honom uti fullmakten, att åtnjuta de med tjensten åtföljande förmåner, oaktadt granna förespeglingar om tur- och befordringsrätt, skiljas från tjensten vid en ålder då en ny bana är omöjlig att beträda, och dertill tager man från honom nära Den 8 Augusti. hälften af de inkomster, lian beräknat för sitt och sin familjs uppeh alle.
Dylika händelser hafva inträffat tvenne gånger under de senaste 20 åren och sist icke längre än för 6 år tillbaka.
Att en sådan osäkerhet i tjenstemännens ställning slutligen skall framkalla osäkerhet äfven för Banken, är naturligt; ty om Banken fortfarande skall blifva ett experimentalfält för ständigt återkommande förslager om dess ombildning, och tjenstemännens billiga anspråk på säkerhet för framtida bergning vid hvarje nytt förslag kastas öfver bord, så blir den naturliga följden att inga andra än äfventyrare till sist komma att befolka R.
Utskit erkänner att någon reorganisation vid denna riksdag sannolikt icke kommer att ega rum.
Men vid nästa riksdag inträffar lika säkert, som vid alla föregående, att nya förslager framkomma, som behöfva ny pröfnings-tid, och så i oändlighet.
På detta vis kan Banken anses allt framgent stå under en reorganisation, och jag underställer B. o. Ad:ns rättvisa be pröfva tide, om, under afbidan på en möjligen aflägsen framtida förändring, Bankens tjenstemän böra undantagas från den säkerhet i aflöningen, som R. o. Ad. redan tillerkännt Statens tjenare.
Genom allt detta har jag bevisat, att om den tillfälliga förhöjningen lägges till den fasta lönen, detta icke lägger hinder i vägen för en reorganisation af Bankoverket.
Afven tror jag mig hafva fullt ådagalagt rättvisan deruti, att om förluster i händelse af en ombildning bör drabba någon, så är det den skyldiga rika Banken och icke den oskyldiga fattiga tjenstemannen.
Och enär Bankofullmäktige kraftigt förordat, och PresteStit redan bifallit den tillfälliga förhöjningens läggande till fasta lönen, så får jag vördsamt anhålla, det R. o. Ad. behagade instämma i PresteSt;ts beslut och, med afslag å Utskits förslag i denna del, antaga det förslag, Hr Riksarkivarien Nordström i sin reservation tillstyrkt, och hvarå jag lika vördsamt, anhåller om propos.
Då jag deltagit i BankoUtskits töre v:de Betänk., torde det tillåtas rnig att här i korthet redogöra för de skäl, som dertill föranledt mig.
Lika med Utskit erkänner jag fullkomligt tjenstemännens behof af en tillräcklig aflöning, äfvensom att det icke finnes något skäl att nedsätta densamma under hvad den f. n. utgör.
Så litet har Utskit misskännt behofvet i detta afside, att Utskit nästan utan diskussion tillstyrkte bibehållandet af denna aflöning, och nästau ingen röst höjde sig för dess nedsättande.
Annorlunda synes mig dock frågan vara om dessa löner behöfva upföras på ordinarie stat, eller om de kunna qvarstå såsom de nu äro.
St:r hafva vid denna riksdag emottagit förslag om en omfattande organisation af banken.
Genom finanskomitén har nemi. inkommit förslag till en sådan förändring, hvilken utgår från så olika grunder emot de närvide, att banken skall skiljas i 2 särskilda anstalter, af hvilka i den ena tillträde skall lemnäs för enskilda delegare.
Det är att antaga att detta förslag vid en kommande riksdag skall blifva föremål för R.
Stirs om - Den 8 Augusti. sorgsfulla pröfning.
Vid sådant förhållande liar det synts Utskit, att man icke borde försvåra antagandet af förslaget genom att göra embets- och tjenstemiinnens inom banken löner fasta.
Det kan nemi. blifva fråga om, huruvida deras tjenstgöringsskyldighet kan utsträckas derhän, att de blifva förbundna att tjenstgöra äfven i en bank, sorn icke vore uteslutande R.
St:rs, utan i någon mari en enskild.
Detta är en fråga, som icke f. n. kan besvaras.
Men det synes mig åtminstone icke osannolikt, att så kan blifva förhållandet, ehuru jag för min del icke gillat denna åsigt, emedan R.
St:r alltid böra erkänna billigheten af deras anspråk, som länge tjenat Staten eller Banken.
Jag tror icke heller, att man i allmänhet kan klaga öfver att Ständerna underlåtit sådant.
Att återigen för en kommande riksdag binda Ständerna, har icke synts mig lämpligt.
Förhållandet emellan tjenstemännen kan också vara ganska olika.
De, som vid en framskriden ålder blifvit öfverflyttade på indragningsstaten, hafva visserligen svårt att inträda på en annan’ bana, men de, som blifva det vid en yngre och kraftigare ålder, böra åtminstone i någon mån kunna bidraga till sitt uppehälle och till att förskaffa sig någon ersättning för hvad de möjligen kunna komma att förlora.
Af dessa skäl får jag för min del anhålla om bifall till BankoUtsk:ts Betänk.
Exc. Ilr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till Utsk:ts hemställan och dels att R. o. Ad., med afslag derå, måtte, i enlighet med RiksArkivarien Nordströms reservation, besluta, »att den bankens embets och tjenstemän samt vakt betjente vid sednaste riksdag beviljade tillfälliga löne- och arfvodesförhöjniug nu må på ordinarie stat upföras, under vilkor att den, som ingår på nya staten, skall vara förbunden att underkasta sig den vidsträcktare tjenstgöringsskyldighet eller jemkning i åligganden, som vid en blifvande förändrad organisation af Bankoverket eller eljest i allmänhet kan varda stadgadt;» framställde H.
Exc. först propos. på bifall till Utsk.-ts hemställan, dervid svarades blandade ja och nej, samt sedermera propos. pä afslag derå och antagande af RiksArkivarien
Nordströms ofvanomförmälte förslag till beslut, då svaren utföllo med flere ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. (i:te punkten.
Hr Nordenfelt, Enar Wilhelm: Då R. o. Ad. så nyss beslutat, att den tillfälliga löneförhöjningen af 33V3 %, sorn vid sista riksdagen beviljades, skall upföras på ordinarie stat, torde denna tabell böra så ändras, att lönebeloppen utföras i en summa, så att ingen skillnad göres emellan lön och löneförhöjning.
D e n 8 A n g n s 11 Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos.
, blef Utskits förslag bifallet med den af Ståndets beslut vid Silte punkten föranledda förändring, att de tillfälliga löneförhöjningsbeloppen sammanslogos med lönesummorna. 8:de — 1 Olde punkterna.
Utskits förslag biföllos. 1 i :te punkten.
Den ll:te punkten var uteslutande en följd af BankoUtskits förslag i deu 5:te, och jag hemställer derföre, att när R. o. Ad. beslutat, att lönerna skola blifva fasta, denna punkt måtte få utgå.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., ansåg R. o. Ad. att det af Utskit uti förevide punkt föreslagna stadgande borde, såsom en följd af Ståndets vid 5:te och 7:de punkterna fattade beslut, uteslutas.
Utskits i slutet af Mem:t gjorda anmälan.
Föredrogs LagUtskits d. lista och 4:de dennes bordlagde Betänk.
N:o 41, i ani. af väckta motioner om uphäfvande af bysättning.
Hr Olivecrona, Knuti Vid öfverläggningen inom Utskit lönde detta Betänk, har jag uttalat den åsigt, att om också bysättningens användande borde inskränkas, torde det dock icke vara rådligt att gå så långt, som Utskit föreslagit, eller att helt och hållet uphäfva bvsättningstvånget, med undantag af de fäll, som i § 5 af Förordnin d. 10 Juni 1841 samt i Konkurslagen omförmälas.
Anledningen till min åsigt i detta fall är egentligen föreskrifterna i vexellagen.
Jag har nemi. trott, att då vexlar äro ett för den allmänna rörelsen särdeles vigt och beqvämt medel, skulle förslaget minska det förtroende, sora de nu ega.
De skäl, som Utskit anfört för sitt tillstyrkande och hvilka återfinuas pag. 6, hafva åtminstone icke för mig synts fullt öfvertygande.
Utskit anmärker, att det icke skulle vara rådligt eller nyttigt att vidare bibehålla bvsä,ttningstvånget för de utrikes vexlarne.
Jag för min del tror, att det icke bör anses vara någon felaktig princip, utan tvertom, att det är grundadt i sjelfva förhållauderna.
Det kan nemligen icke vara af den vigt, att en räkning betalas så på da gen, som att en vexelförbindelse upfylles punktligt.
En skillnad dem emellan bör också med rätta kunna inom lagen försvaras.
Ty att vexeln betalas på dagen är alldeles nödvändigt, på det den må kunna bibehålla sin karakter att vara ett betalningsmedel i handel och vandel; men att en räkning icke betalas så precist är Den 8 Augusti. icke af så stor vigt.
Vidare liar Utskit antydt, att det skulle vara svårt att göra skillnad emellan inrikes och utrikes vexlar.
Den nuvide vexellagen omfattar både inrikes och utrikes vexlar, och om äfven deruti icke bestämmes skillnaden dem emellan, så är dock tydligt af 86:te g:n, att lagstiftaren tänkt sig en sådan skillnad, enär äfventyret för uteblifven betalning är större för den utrikes, än den inrikes vexeln.
Skulle jag kunna blifva öfvertygad om att det icke vore någon fara för den allmänna krediten, om bysättningstvånget äfven för den utrikes vexeln uphörde, så skulle jag icke hysa någon betänklighet att antaga Utsk:ts förslag.
Men jag hyser den öfvertygelse, att det skulle menligt inverka på affärsställningen.
Det har ofta blifvit yrkadt, att Sverige borde ställa sina kreditlagar i öfverensstämmelse med de utländska.
Men här är att märka, att bysättningstvånget, enligt hvari jag har mig bekant, qvarstår i ganska många utländska lagstiftningar, ehuru det är afskafifadt i åtskilliga.
Vid sådant förhållande, torde icke tiden ännu vara inne, att hos oss borttaga det.
Ty hvad är det, som gör, att en vexel betalas så punkligt?
Jo, just det stränga äfventyr, sorn följer på uteblifvandet af liqvid.
Jag har således icke kunnat instämma i LagUtsk:ts förslag i sin helhet, utan hade önskat, att ett undantag gjordes för de utländska vexlarne, så att bland de undantag, Utskit upräknat, äfven skulle tilläggas: »äfvensom i vexellagen beträffande utrikes vexlar.»
Det är endast med införande af ett sådant tillägg, jag kan instämma i Utskits förslag.
Det är med särdeles fägnad som jag mottagit detta Betänk., deruti jag funnit ett förslag, hufvudsakligen öfverensstämmande med det jag år 1850 framställde i Lagberedningen.
Då man här talar om att afskaffa bysättningen, är det nödvändigt, att man väl gör sig reda lör hvad som dermed menas.
Här är nemi. icke egentligen fråga om att helt och hållet uphäfva detta tvång, utan blott hvad jag vill kalla den omedelbara bysättningen, sådan som eger rum innan utmätning verkställes.
Det är här föreslaget, att man skall afskaffa det orimliga stadgandet, att en person, 30m möjligen eger millioner, skall kunna omedelbart bysättas, i fall han icke kan betala några tusen rdr, och alt i stället återföra bysättningen till Iliad den bör vara, nemligen ett tvångsmedel för att framtvinga tillgångar, som gäldenären fördöljer, eller för att förmå en person att göra konkurs och sålunda upgifva sin egendom, eller också, såsom här är föreslaget, nödga honom gå ed på att han ingenting eger.
Så vidt jag försport, hafva hvarken inom Utskit eller här yttrats några skiljaktiga meningar i sjelfva hufvudfrågan, utan egentligen i ett par af dess detaljer.
Den första anmärkningen, som gjorts, är . den, huruvida något särskildt undantag skulle göras för vexlar eller endast för utrikes vexlar.
Det är på denna omständighet, som den siste värde talaren lagt särdeles vigt.
Kunde jag öfvertygas derom att ett sådant stadgande verkligen vore af behofvet påkalladt för våra kreditförhållanden, skulle jag icke af något ÖB Den 8 August I» konseqvensmakeri vilja motsätta mis; detsamma; meli jag har icke kunnat få en sådan öfvertygelse.
Jag tror nemligen ej, att någon köpman, med hvilken man kommer i affärsförhållanden, frågar efter af hvad art våra bysattningslagar sirö; och blir han uplyst om att vi hafva en sådan lag, som här är föreslagen, hvilken nemligen tillåter bysättning, men först sedan man undersökt om tillgångar finnas, så tror jag att han skall finna sig belåten.
Jag tror dessutom ej att man i allmänhet inlåter sig i vexelaffärer under förutsättning, att besättning kan komma i fråga.
Tror man, att någon anledning dertill finues, så inlåter man sig utan tvifiel ej i sådana affärer.
Ar förhållandet motsatt, så är det antagligt att den person, som inlåter sig i en dylik affär, är en procentare, hvilken låna åt en person, under förutsättning att en annan skall betala för honora.
Jag tror således ur både theoretiskt och praktiskt afseende, att något undantag icke behöfver göras hvarken rörande inrikes eller utrikes vexlar.
Då jag väckte mitt förslag, frågade jag flere sakkunnige personer, och deribland Assessor Carlqvist, om deras tankar derom.
Tian nplyste mig att i Diskonten någon omedelbar bysättning aldrig blifvit använd, och lian ansåg, att det skulle vara en oerhörd sak. om den tillämpades, innan man gjort utmätning.
1 afseende på vexlar tror jag icke heller att detta tvång blifvit begagnadt, och särskildt vet jag, att den penuingeinstitution, sorn nu drifver den största vexelrörelse i landet, nemligen Enskilda Banken, aldrig gjort bruk af rättigheten till omedelbar bysättning.
Kunna således vexelaffärer inom landet bedrifvas utan denna rätts begagnande, så vet jag icke, hvarföre man skall medgifva den åt utländningar.’
Jag har icke haft tillfälle att närmare underrätta mig om de förändringar, som lagstiftningen i andra länder få de sista tiderna undergått; men det vet jag, att år 1850 en allmän Tysk vexellag utkom, hvari finnes föreskrifvet, att bysättning borde afskaffas i de Tyska staterna, derest de derom kunde sig lorena.
För öfrigt vill jag i detta täll som i andra, der jag ej kan vinna allt, nöja mig med något.
En enda förändring anhåller jag dock mätte göras i Utskrts förslag, nemligen att början deraf måtte utgå, emedan jag för min del icke kan finna, att detta förslag behöfver stå i något, omedelbart sammanhang med förslaget till konkurslag.
Det skulle nemligen ganska lätt kunna träda i verkställighet, äfven om vi skulle bibehålla den gamla konkurslagen.
Det är visserligen sannt, att det genom den nya konkurslagen blir lättare att bringa personer till konkurs, som icke vilja betala; men jag kan icke finna, att det har något att göra med det nu väckta förslaget.
Man säger visserligen, att personer kunna svära falskt.
När jag således icke kan finna något giltigt skäl att sammanbinda detta förslag, hvilket jag i och för sig an• ser vara mycket godt, med ett annat, som äfven kan vara dugligt, men som är mycket vidlyftigt, och hvars antagande är osäkert, så vet jag ej, hvarföre man icke kan antaga dem hvar sig; hvadan jag anhåller om bifall till förslaget med den af mig begärda förändring.
Gr. t) en 8 A 11 gil s t i.
Emot upliäfvnndet af bysättningstvång get liar hiir någon anm. icke blifvit gjord; men den anm., som framställts emot detta uphäfvande i fråga om vissa förbindelser, är dock af beskaffenhet, att man först måste undersöka om ifrågavide tvång ur någon synpunkt kati lörsvaras.
Om det befinnes vara en institution, som eger sin grund i fordna begrepp, hvilka vi icke mera erkänna, så måste den försvinna och icke kunna åberopas för något visst slag af förbindelser.
Enl. min öfvertygelse, qvarstår bysättningen såsom en qvarlefva från en tid, då man ännu icke lärt sig skilja emellan person och egendom, utan dessa båda voro med hvarandra så integrerande, att när det icke fanns någon egendom att taga, så tog man personen.
I så måtto vill jag erkänna den så mycket omtalade personlighetsprincipen, att jag anser personen alltför helig för att behandlas som ting.
Det är under sådana förhållanden, som bysättningen inkommit i fordna tiders lagstiftning.
Numera lärer den dock icke kunna försvaras.
Den qvarstår egentligen blott såsom ett slags straff; men hvarföre straifas man?
Staten kan icke utöfva sin straffmakt annat, än uiir man brutit mot Statens lagar; men så länge det icke är något brott mot Statens lagar att göra skuld, så länge kan icke heller något straff följa derpå.
Om man också icke kan neka, att gäldenären genom slöseri bidragit till sitt obestånd, så måste man också erkänna, att ofta oskyldiga anhr kunna hafva gifvit ani. dertill.
Har gäldenären genom falska förespeglingar sökt stärka sin kredit, då hafva vi en lag mot bedrägerier; men att Staten skall använda ett straff emot den, som dertill icke gjort sig skyldig, sådant kan icke gillas, och deruti ligger också domen öfver bysättningen.
Men den qvarstår icke allenast som ett straff för gäldenären, utan äfven som ett slags hämnd för fordringsegaren; ty om vi betrakta saken närmare, hvarföre bysätter fordringsegaren?
Vanligen för att tvinga slägtingar och vänner, hvilka hafva medlidande med gäldenären, att betala hans skuld, eller också för att tillfredsställa sin hämndlystnad.
Men en institution, som således icke tjenar till något annat, än att tillfredsställa den enskilda hämndlystnaden, den anser jag icke Staten värdigt att 1)1061)0113.
•— En talare har redan nämnt, att bysättningstvånget icke förekommer i den stora nffärsverlden, och de som använda det, förtjena verkligen icke att af lagen omhuldas.
Att låna mot hypothek af slägtingar och vänner, eller med andra ord att låna mot hypothek af gäldstuga!), är en spekulation som jag anser, att lagstiftningen alldeles icke bör upmuntra eller gilla.
Men om nu så är, Mine Hrr! att bysättningstvånget hvarken ur rent rationel synpunkt eller från Statens synpunkt kan försvaras, så kan det icke bestå.
Under sådane förhållanden och då otvivelaktigt detta tvång, äfven om man vill att det skall qvarstå vid utrikes vexlar, är en inkonseqvens, en anomali, som jag icke kan gilla, så lärer det icke heller böra bibehållas.
Kan det vidare icke försvaras, såsom stridande emot samhällets idé och åsigterna om personligheten, så bör det icke heller gälla ur synpunkH.
IX. 7 98 Den 8 Augusti. ten af den utrikes handeln, särdeles då det med afs;de å den inhemska handeln icke är någon nödvändighet.
Ty, Mine Hrr Idet är lika angeläget för Svenskar att utfå sina fordringar, som för utländningar.
Jag må vara aldrig så angelägen att skydda den utländska handeln, så måste jag dock vara lika mån om att uprätthålla den inhemska krediten, och om bysättningen icke är nödvändig som tvång för att uprätthålla inrikes krediten, så kan jag icke finna, att jag hör medgifva den utländska handeln större förmåner än den inländska.
Örn en utländning och en Svensk samtidigt komma med hvar sin fordran på en gäldenär, så skall den förra vara berättigad att genast utfå sin fordran, men icke den sednare.
Det är ganska naturligt, att samhällena stifta lagar till förmån för sina egna medlemmar; men att göra det för utländningen på bekostnad af infödingar, är i sanning att sträcka delikatessen för långt.
Man har sagt, att det icke vore lika angeläget att en annan fordran betalades, som att det skedde med en vexel.
Om jag dock utfärdar en skuldförbindelse att betalas på en viss dag, så inser jag icke, att ej innehafvaren deraf skall hafva samma rätt att få den betald på dagen som innehafvaren af en vexel.
Methoden är dessutom alldeles falsk; ty den tjenar icke till något annat, än att man småningom öfvergår till det slag af förbindelser, som hafva den strängare exsekutiva kraften, hvaremot de öfriga komma ur bruk.
Vi veta, att hittills har bysättningstvånget kunnat användas hastigare mot vissa gäldenärer än mot andra, på grund af löpande förbindelser och vexlar.
Jo, att nästan alla förbindelser blifvit löpande.
Det är ett undantag, att se en skuldförbindelse, som icke är ställd till innehafvaren, och detta är en gifven konseqvens af lagen.
Men man har på sednare tider, af ett missförstånd, sökt tillskapa en ännu strängare lag för vexlar.