Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ah, det är sant ... det vågar du inte utan förkläde.»
Det fans något i hans ton, som stötte henne.
»För min egen del är ett förkläde alldeles öfverflödigt; jag är förkläde nog för mig sjelf», svarade hon mulet, »men vill du inte gå och äta frukost först?»
»Nej tack.
Det är med mig som med Lord Byron», svarade han leende, »jag vill inte vara slaf under någon slags aptit.
Kom nu då.»
Selma lyfte i sin långa kjol och gick framför honom ned i första våningen.
Vid sidan af trappgången vek hon af, tog en nyckel från en liten hylla, öppnade och bad honom stiga in.
»Nå?» sade hon triumferande, när hon stängt dörren efter dem.
Hon kände sig verkligen stolt.
Näst »svarta prinsen» var detta det käraste hon egde.
»Tänk dig, att det här var endast ett slags handkammare eller skräprum, när jag kom hit», sade hon med en viss ömhet, »och jag har så småningom gjort det till hvad det är.
Hit går ingen mer än jag, och jag håller det sjelf i ordning.»
Det var ett stort rum, med två par fönster, endast en dörr och mycket tjocka väggar.
Möblerna voro af mörk opolerad ek, med beklädnad af dunkelgrönt schagg.
Allt, från de ogenomträngliga fönsterdraperierna till de mjuka mattorna, tycktes borga för tystnad och ro.
Det var ett rum, som kunde väcka afund hos en bokmal.
Midt på golfvet stod ett stort bord, öfverfyldt af böcker och portföljer, kring detsamma sågos tre eller fyra högkarmade stolar i temligen vårdslös ordning.
Väggarne upptogos af bokskåp och hyllor, som prydnadssaker funnos endast ett par statyetter i brons och några raskt utförda teckningar, alla framställande häst- eller hundhufvuden.
Från taket hängde en tung bronslampa, som nog ofta fick tjenstgöra, ty till och med nu, i klaraste förmiddagsbelysning, föreföll rummet skumt och dystert.
»Nå?» upprepade Selma, då kusinen icke sade någonting.
»Tänk, att du aldrig förr visat mig detta!»
»Det har ju stått obegagnadt den här tiden, och dessutom ...
Jag går sällan hit utan då jag vill vara ensam.
Jag är rädd för att vänja menniskor hit; här är så trefligt, att om de bara finge smak på det, fruktar jag att de aldrig ville bli härifrån.»
Hon såg skälmaktigt på honom.
»Kommer inte din man hit?»
»Aldrig.
Han finner det för tyst och dystert här.»
Doktorn gick fram till bordet och bläddrade omkring der.
»Du tycks ta studierna på fullt allvar», sade han och tittade i en af böckerna.
Den tid jag inte behöfver för att hålla hushållsmaskineriet i skick, kan ju ej bättre användas.
Jag har inga barn att uppfostra; jag får nöja mig med att uppfostra mig sjelf.»
»Jag skulle önska, att också de som ha barn ville tänka på det sättet.»
»Ja – à propos – du borde egna dig lite mer åt Elvira; väcka hennes intressen en smula, så att det kunde bli en känsla af gemensamhet mellan er.
Om du inte bryr dig om det för din egen eller hennes del, så får du göra det för din lille gosses skull.
– Vid de sista orden kom det ett mjukt tonfall i hennes röst, något af en smekning, som när man stryker med sin hand öfver ett silkeslent litet hufvud.
»Du skall komma ihåg, att det alltid blir modern, som kommer att gifva honom den första ledningen, och att om hon i oförstånd pjollrar bort honom, skall det kanske hänga efter i hela hans lifstid.
Du får inte förbise vigten af hennes inflytande, ty du kommer aldrig att egna dig så mycket åt honom som hon.
En man har nog af sin egen sträfvan och kan icke gå upp i en annans.
Men vi böra alla komma ihåg, att det är på våra grundvalar de kommande generationerna ha att bygga, – att våra barn det är menniskoslägtets närmaste framtid.
Om vi bara lefde för det ögonblick som är, skulle vi inte vara bättre än djur.»
Han såg på henne med en lång blick.
»Moralpredikant», sade han lågt, med ett skälmskt litet löje i sina ögon.
Hon rodnade smått, som man gör när man känner sig genomskådad.
Så fann han sitt manuskript på bordet, öppnade det och började läsa de anmärkningar hon med blyerts tecknat i marginalen.
Hon stod tätt bredvid, med händerna hvilande på bordet och uppmärksamt följande med hvad han läste.
»Sannerligen – det är riktigt bra gjordt!» utropade han med ens, – om jag kunde förstå hur ...»
Han hejdade sig, slagen af en tanke.
Hvad var det som drifvit henne till allt detta?
Hvad var det som gjorde, att hon alltid förstod honom?... att hela hennes själsriktning ......
Han såg omkring i rummet, som tycktes gömma hela hennes utvecklingshistoria, och så på henne igen.
Hon kände det allt, kände det i sjelfva hans sätt att se på henne, derför höll hon blicken envist sänkt mot bordet.
Han tyckte i detta ögonblick, att ingen skönhet i verlden kunde mäta sig med detta ungdomligt karaktäristiska ansigte, – denna tjocka, gulbruna lugg, vårdslöst struken åt sidan, denna hy, som från sin skarpt begränsade rodnad gick öfver i kallaste hvitt, med en nästan omärklig lutning åt gult, likt matt-arbetadt elfenben.
Skulle han då aldrig se denna antagna köld tina upp?...
Han måste se ett annat uttryck i dessa grå ögon, han visste ju nu, att det kunde finnas.
»Selma», sade han, sakta, beslöjadt, medan den varma strömmen i hans sinne steg allt högre och högre och gaf en djupare glans åt hans ögon.
Och så lade sig hans hand öfver hennes, mjukt och med en nästan omärklig tryckning.
Hon gjorde icke en rörelse, lyfte icke ögonen från bordet, men det var som om den skälfvande värmen från denna hand genomströmmat hela hennes varelse.
Rodnaden steg allt högre och högre, och bröstet häfde sig i djupare andetag.
Vid tjugutre år flyter blodet icke så lugnt genom ådrorna, och der var den, – frestelsen att lyfta sina ögon mot hans, att låta eftertanken drunkna i hans blick, och att en enda gång kasta sig till hans bröst och tillstå, att hon icke var så kall, att äfven hon kände makten af denna laglösa, jublande lidelse!
Men plötsligt ryckte hon undan sin hand och strök tillbaka ett steg, så att den långa klädningen vred sig som ett enda fast draperi kring de fina höfterna.
Hela hennes inre kom i uppror vid föreställningen, att han kunde sjunka ned till något, som i hennes ögon skulle ställa honom i nivå med den man, hvars ömhetsbetygelser gjort hvarje vidrörande förhatligt.
Allt var profaneradt, icke ens denna handtryckning kunde hon emottaga utan att den blef någonting orent.
Det var icke längre personen hon såg, det var detta, som är gemensamt för alla, och som för henne aldrig visat sig utan i naken råhet Hon kände afsky.
»Åh – jag känner er!» utropade hon med hänsynslös brutalitet, »couche là, hund! – det är det enda som duger.»
Hon slog i tomma luften med sin knutna hand, som kunde hon med denna enda åtbörd sträckt honom till marken.
Det låg ett så obändigt hat i hennes utrop, att han stod slagen af häpnad.
»Det är ni som vilja kallas de starka», fortfor hon i flämtande hast, »och ni ega icke den ringaste makt öfver eder sjelfva!
När var det en skam för er att ge vika för en frestelse, och när föll icke skymfen öfver oss?
Jag vill icke se dig.»
Hon kastade sig på en stol och gömde ansigtet i sina händer.
Utan att svara gick han ett slag genom rummet – detta mörka rum, der brysselmattorna förtogo hvarje ljud af hans steg.
Kanske hade hon rätt.
Så stannade han framför henne.
»Selma», sade han, och hon såg upp, kallt och skarpt.
»Vågar du inte hellre nu?»
Han räckte fram sin stora magra hand, men såg icke på henne.
Icke ens med blicken ville han binda hennes vilja.
Om hon kunde tro honom, så skulle hon göra det utan att det behöfdes ord eller förklaringar.
Hon reste sig upp, och så möttes deras blickar, lugnt spörjande.
»Jo, jag vågar», svarade hon utan en vibrering i rösten, och dervid lade hon sin hand i hans.
Han tryckte den så hårdt, att det gjorde ondt, men utan värma, – endast med styrkan af ett fast beslut.
»Selma», sade han allvarligt, »nu vet jag hvad du är värd, och jag är nästan glad att du icke blef min hustru: detta är oändligt mycket mer.
Du skall ha heder af mig.»
Han lösgaf hennes hand, vände sig om och gick.
Men hon stod qvar och såg mot dörren, ännu då han stängt den.
»Egoism, egoism», ljöd det hånande inom henne, »du visste, att det hade varit att förlora honom.»
Omedelbart efter afresan från patron Kristersons ämnade Richard Berg anträda sin utländska resa.
Elvira skulle följa honom till Köpenhamn och derifrån återvända hem till sin mor och deras lille son.
Det var dagen efter uppträdet i studerkammaren och redan tidigt var Selma uppe för att ställa om afskedsfrukosten.
Hon kände en pinande oro och hade nästan icke sofvit under natten.
I den långa gallerilika matsalen, med sina fyra par fönster, stod hon alldeles ensam.
Bordet var dukadt.
Det blänkte af silfver och blanka glas, och hon satte årets sista astrar i borduppsatsens blomsterhållare.
Oron dref henne till en feberaktig verksamhet.
Hon ville slå bort sina tankar.
Men nu var allt i ordning, derför sysslade hon med blommorna.
»Astrar, bären stolt er krona!
här ha mina rosor stått», ljöd det för hennes öron som en aflägsen oartikulerad melodi.
Hon skakade på hufvudet för att bli den qvitt.
Herre Gud, skulle hon nu bli sentimental med!
Och hon afskydde poesi.
Astrarne voro vackra i alla fall.
Hon ordnade dem så att färgerna passade ihop, och buketten blef riktigt praktfull.
»Sista lärkan afsked qvittrar ...»
Åh, det var att förtvifla öfver.
Hvad hade hon med den gamla smörjan att göra!
Hon slog med handen som efter en surrande myggsvärm.
Så gick hon ett par steg tillbaka, för att se hur bordet tog sig ut.
De mångfärgade blommorna gåfvo det en prägel af fest.
– Afskedsfest!
Hon slog händerna för öronen, ty det sjöng som en tanklös, enformig rytm:
»Mina vackra, kalla minnen, härmen rosorna på nytt!»
Hvilken faddhet!
Nej, det måste bli ett slut på det här!
Hon rodnade som vid en förolämpning, och utan att betänka sig sträckte hon ut sin hand och samlade ihop alla blomsterkronorna i ett enda grepp, kramande dem tillhopa i blindt raseri.
Det var som om hon behöft taga hämd på något, och hon njöt af att känna hur de daggiga bladen sjönko samman i hennes knutna hand.
Hon drog buketten ur vasen, som om det varit en fiendes afhuggna hufvud hon hållit tag i, och med sammanbitna tänder öppnade hon fönstret och kastade den söndersmulad och förstörd ut för vinden.
Blommor ... tillgjordhet ... fraser!
– Kan det vara så svårt att hålla sig nykter?
Hon stängde fönstret igen och kände sig lugnare.
Men det låg en tyngd öfver hennes sinne.
Hon kunde icke vara stilla och icke heller gå derifrån.
En aning sade henne, att Richard skulle komma och söka henne der.
Det kunde aldrig falla henne in att undvika honom.
Nu visste de ju båda ...
En tanke, för hvilken det icke fans ett ord nog fint och skärt ... någonting tyst och hemlighetsfullt, någonting stort och rikt ...
Hon strök med båda händerna öfver sina kinder, som kändes kalla, gick derefter fram till buffeten och såg sig i spegeln.
Hon gned sig så att ansigtet lågade, men blodet sjönk straxt tillbaka som qvicksilfret i en termometer; och sjelfva händerna syntes hvitare än annars.
Så började hon gå fram och tillbaka på de långa smala golftiljorna.
Hon trodde att det skulle kunna ge färg.
Hvad skulle Richard tänka?
Finna henne svag och dåraktig ..... åh!
I det samma hörde hon hans steg derute, han kom brådskande in, och när han stängde dörren tog han upp sitt ur.
Selma såg bort åt pendylen, – tre qvart igen.
Hjertat flög henne upp i halsgropen, och hon kände hur det kylde i ansigtet.
Nu skulle de skiljas – skiljas!
»Elvira packar ännu», sade han i det han gick fram och räckte henne sin hand, »jag ville säga dig farväl först.»
Det lät som om han velat tillägga något, men han tystnade, lösgaf hennes hand och gick bort till fönstret.
Hon kände det som om andedrägten skulle tagas ifrån henne.
»Jag tänkte, att vi kunde ha något att säga hvarandra», återtog han med främmande, entonig röst och utan att vända sig om.
Hans ena hand trummade nervöst på ett litet bord, som stod vid fönstret.
Selma gick fram till honom.
»Richard», sade hon mildt.
Hon kände ett sådant behof att säga något, men visste ej hvad.
Hon såg hur upprörd han var.
Då vände han sig om och de sågo hvarandra i ansigtet, – två bleka ansigten utan spår af vekhet, med samma uttryck af förbittrad strid mot sinnesrörelsen, af våldsamt kufvad smärta i dragen.
De voro så olika till utseendet, han så mörk och hon så ljus, men det fans för ett ögonblick en påfallande likhet.
Den försvann dock strax, ty Selma blef lugn med ens.
Det pinade henne att se, hur också han led.
Hon fick ej tid att tänka på sin egen sorg, ty nu kände hon endast hans.
»Richard, det skall gå öfver», sade hon sakta, i det hon lade sin hand på hans, som hvilade på bordet, »det är bara nu det käns så; när du kommer ut i nya förhållanden, skall du glömma det strax.»
Han såg på henne med ett uttryck af grämelse.
Att tänka sig hur det skulle kännas för henne, och så skulle hon stå der och trösta honom!
Hvilken usling han var!
Det var liksom om hon gissat hans tanke.
»Och du skall ha tack för allt hvad du lärt mig under dessa år, för hvart bref du skrifvit och för hvartenda vänligt ord», sade hon och tryckte med sina kalla fingrar hans stora hand, som brände så het och lemnade sig så viljelöst i hennes.
»Ångrar du inte?
Ville du inte ha det ogjordt, – ha tillbaka hela denna tid, men stryka ut mig derur?» sade han lika tonlöst och med samma förplågade uttryck i sitt ansigte.
Hon tänkte efter ett ögonblick för att kunna svara ärligt, ty icke ens för att gifva honom någon tröst ville hon bedraga.
Skulle hon önska att kunna ge tillbaka dessa år af lycka och utveckling, derför att hon nu måste gälda dem så dyrt?
»Nej, aldrig», sade hon med ett leende, som var så blekt och så trohjertadt, att det skar honom in i själen.
Hennes försök att se glad ut blef honom endast en ny tortyr.
Han kunde icke se på henne.
»Detta är hämden derför, att jag alltid förnekade det», bröt han ut, »jag ville påstå att det var öfver, – till och med för mig sjelf.
Det var bara af högfärd jag inbillade mig det.
Hvarför ... hvarför tog jag dig inte ifrån honom!»
Utbrottet kom med en obändig våldsamhet, och han kramade hennes hand så hårdt, som om han varit en patient under kirurgens knif.
»Gå ut på verandan,– eller drick vatten – eller hvad som helst, bara var lugn», sade hon, – »eller cognac, kanske?»
Hon ville springa efter.
»Nej», sade han, »ge mig tid.»
Hon strök sakta och smekande öfver hans hand, som släppt sitt hårda tag; och det var som om han sväljt undan sin rörelse i stora klunkar.
»Jag trodde aldrig att det kunde få en sådan makt öfver en», sade han med ett djupt andetag, liksom uttröttad, »men det skall naturligtvis endast vara en tidsfråga.
Han tog upp sin näsduk och torkade sig upprepade gånger öfver pannan.
»Musset visste det:
On ne badine pas avec l’amour», sade han med ett höstlikt leende.
»Ska’ vi skrifva till hvarandra?» sade han plötsligt med en af sina tvära öfvergångar.
Han talade nästan i affärston.
Du skall få höra af mig genom Elvira, hon och jag ämna skrifva flitigt.»
Det var hon som hade att bestämma.
»Gå nu ut i trädgården, och gå riktigt raskt», sade hon, »man ska väl inte se det här i ansigtet på oss?»
»Ja, det skall jag göra», sade han i naturligare ton och tryckte hennes båda händer, »adjö med dig, Selma.
Och tack för allt, du hederliga själ.
– Vi famla och söka ännu, men hvad som binder oss vid hvarandra är, att vi båda söka så ärligt, och att vi båda ha en så orubblig tro på, att det fins någonting värdt att söka.
Det drog en ljusning öfver hans skarpa drag, och i ögonen syntes ett fuktigt skimmer, som han icke brydde sig om att dölja.
Då Elvira kom in, stod Selma och drog upp vinbuteljerna, lugn och rask som vanligt, – något af en frostig morgon.
Elvira var bränd och pudrad i håret.
Hon såg ovanligt bra ut den dagen.
»Så festligt, så riktigt högtidligt!» utropade hon och såg åt bordet.
Det låg något så ungt och vekt och varmt öfver henne, och då hon gick fram och kysste Selma, kunde denna ej låta bli att smekande stryka öfver hennes hår, som man gör med ett vackert barn.
Elvira svarade genom att se upp i hennes ansigte med en så beundrande tillgifvenhet, att Selmas vanliga stelhet smälte dervid; hon tryckte den lilla frun intill sig med en viss häftighet.
»Du är en rar liten tös», sade hon muntert.
Hennes skratt var en smula slägt med gråt, men det kunde Elvira icke se, ty hennes ansigte var gömdt mot Selmas axel.
»Gå nu och hemta din man; han är ute i trädgården.
Det är hög tid att vi äta frukost, och jag skall kalla på Pål», sade Selma och gaf henne lös.
»Ja, men tycker du inte att han gerna kunde tagit mig med på sin långresa?» hviskade Elvira, men utan att se upp, ty hennes ögon fyldes af tårar, »bed honom, du, så gör han det.»
»Nej, det har han inte råd till.
Och dessutom är det bäst som det är.»
Det kom en viss kyla i Selmas ton, och Elvira hängde läpp öfver att hon icke fick medhåll.
Hon burrade upp sin lugg och gick ut för att söka Richard.
En half timma derefter stodo patronen och Selma på trappan och viftade efter vagnen, som rullade bort.
»Det blir tomt för dig, hustru lilla», sade patronen vänligt, då de gingo in i huset igen.
»Det blir det allt, den första tiden», svarade Selma i likgiltig ton, tog nyckeln från hyllan och gick in i sitt eget rum, medan patronen fortsatte vägen upp för trappan.
Hon hade icke varit i detta rum sedan gårdagen, då hon visade det för Richard, och på senare tiden hade hon mycket sällan brytt sig om att gå dit, ty studierna hade fått ligga nere.
Hela denna sommar hade varit en enda solskensdag.
Och nu hade det mörknat med ens.
Hon gick öfver de mjuka mattorna och fram till bordet.
Hon ville ordna det till något slags arbete, men kunde ej röra vid dessa papper och böcker.
Det kom en qväfvande tyngd öfver bröstet, och hon slet upp ett par knappar i klädningslifvet för att få luft.
Det hjelpte icke.
Tårar?
Nej, det fans inga tårar.
– Der hade de stått på trappan, vexlat två tomma fraser.
Skulle de minnas hvarandra så?
– Detta banala »tack för denna gång och »lycklig resa».
Åh – allt annat, men inte det!
Skulle han minnas henne som en ibland ett dussin?
Hon gick ned i stallet, der Jöns stod och putsade remtyg.
»Min häst – ögonblickligen! – och du stannar hemma», sade hon med kort, hård stämma.
Och så gick hon tillbaka, lugnt, med jemna steg, fast det genom hvarje nerv ilade en sprittning af otålighet och hjertat bultade som ville det sprängas.
Skulle hon hinna fram, skulle hon hinna fram?
Jöns såg efter henne med förvåning.
Maken hade han då aldrig varit med om:
»min häst – och du stannar hemma!»
Och så tonen, – som om hon talat till en hund!
Men Jöns var en pligttrogen själ, och inom fem minuter ledde han Prins till trappan.
Selma kom just ut, med ridspöt i handen och jockeymössan på hufvudet.
Den brukade hon annars inte begagna utan på ridbanan, men i dag bar det af utåt vägen.
Jöns stod och gapade en stund, innan han kunde samla sig så mycket, att han tänkte på att återvända till stallet, der hans häst stod och gnäggade efter sin kamrat.
Selma följde ej vägen mer än ett litet stycke, derefter lät hon Prins sätta öfver en grop och så bar det åstad öfver stubbåkrar och nyplöjda fält, med en fart, som satte både henne och hästen i fara.
Hon höll kurs på en skogbeväxt backe, som syntes på afstånd, och hon skydde hvarken diken eller gärdesgårdar; ty der borta gick vägen, efter att ha gjort en vidlyftig krök.
För hvarje språng blef Prins blott ifrigare; hon kände hans muskler spännas, smutsen stänkte högt upp på hennes klädning då hon red öfver en vattensjuk mark, men det bekymrade henne icke; endast framåt, framåt!
Hon hörde ingenting annat än hofvarnes slag och sin egen flämtande andedrägt.
Då och då klang hästskon emot en sten eller knarrade det i sadelns läder, då bukgjorden spändes.
Den häftiga rörelsen hade satt fart i blodet, och hennes kinder brunno.
Bort med pjunket!
Det är härligt att lefva!
I galopp bar det uppför backen, under de stora ekarne, men så kom det täta grupper af hasselbuskar, och der fick det gå i skridt.
Hon skulle hinna fram i alla fall.
Emellanåt måste hon böja sig ned och lossa klädningen, som hängde fast vid någon taggig gren.
Seså, nu var hon uppe, och der gick vägen.
Hon höll stilla och lyssnade.
Der nere hördes vagnsbuller.
De skulle icke kunna se henne förr än de kommit upp på sjelfva backen, ty hon höll just der den började slutta nedåt igen.
Sanden krasade under hjulen.
Det gick långsamt uppför.
Hon lät hästen göra ett slag rundt och höll sedan stilla på en liten öppen plan mellan buskarne.
Djurets sidor flämtade under henne och blodet bultade i hennes pulsar.
Hon sköt mössan tillbaka för att svalka sin panna; håret kändes fuktigt, då hon strök det åt sidan.
Hvilken ridt!
Hon klappade hästen på den löddriga halsen, så att det genljöd i backen.
Med ett hårdt tag drog hon ned sin jacka, så att den kom stramt åt lifvet, stödde handen med ridspöt mot sitt högra knä och satt sedan orörlig i sadeln.
Hon kände sig så fri och glad, så rask och ung.
Svarta prinsen höjde sitt intelligenta hufvud, klippte med öronen och såg åt vägen.
Der kom vagnen.
Richard, som suttit hopsjunken i ena vagnshörnet, for plötsligt upp ur sin slappa hållning och kusken höll in hästarne.
»Nej kör!» ropade Selma.
Hon log mot Elvira, helsade med ridspöt, och medan vagnen körde undan lät hon hästen vända på bakbenen, satte så med en sats öfver diket och slog in på vägen.
»Adjö!» ropade de efter hvarandra och i rask traf sträckte hon af mot hemmet, under det vagnen långsamt rullade ned för backen och försvann ur sigte.
Endast en blick hade de utbytt, – ett ömsesidigt ohörbart uppmuntringsrop, men genom att framstå så oväntadt, hade den liffulla gruppen aftecknat sig mera bjert, liksom etsat sig fast i erinringen.
Så skulle Richard alltid komma att minnas henne.
Bröstet syntes högre och midjan smärtare, ty i riddrägt var hon alltid snörd.
Det svarta klädet satt som gjutet kring hennes starka armar och axlarnes vackra rundning.
Kinderna hade denna skarpa rodnad, som kom panna och haka att synas ännu hvitare, näsborrarne vidgades af den häftiga andhemtningen och under de linielika ögonbrynen logo hennes ljusa ögon af mod och lefnadslust.
Hon var svettig och varm, hästen tofvig och våt, och på kjoln sågos gula fläckar af lerstänk.
Det fans hos henne intet af sensibel prydlighet, intet af mjukt behag, det var blott helsans robusta skönhet, hvilken endast ett för naturen öppet öga kan uppfatta.
»En präktig teaterkupp!» tänkte Selma hånfullt i det hon trafvade framåt vägen, »jag vet ju att jag sitter väl till häst.
Kors – att jag inte arrangerade det vid bengalisk belysning med!»
Och i harmen öfver sig sjelf gaf hon Prins ett rapp.
Ja, icke ens sitt bröd fick han den dagen, och det fastän han stod och såg efter henne med stora förebrående ögon, ända tills Jöns förlorade tålamodet och ledde honom bort.
Då Selma bytt om klädning, gick hon icke ned till sig sjelf.
Hon kände sig husvill, främmande, bortkommen.
Allt föreföll henne med ens så ändamålslöst och tomt.
Hur skulle hon kunna uthärda?
Hur, hur?
Med det samma hon trädt in i huset hade hela den förra ödsligheten återkommit, endast tyngre, mera hopplös och resignerad.
Hela våningen låg utdöd.
Ensamheten riktigt föll öfver dessa rika gemak, som dammet faller i ett obebodt hus, – ur tomma intet, tycks det, men oaflåtligt, outtömligt, i öfvergifven tystnad.
Ah, aldrig, aldrig mer skulle lifvet komma i sina gamla hjulspår!
Hon hade sjunkit ned i en soffa och tryckte pannan mot sina sammanknäppta händer, som hvilade på kudden.
Alla hennes tankar hade i närmre eller aflägsnare grad rört sig kring honom.
Det hade icke funnits tid till grubbel eller tvekan.
Att närma sig honom var målet, att vinna hans bifall var belöningen.
Hon hade gått med förbundna ögon och trott att det var kunskapsbegäret som vägledt henne, och lifvet hade förefallit så rikt.
Hon skulle ta sina fattiga trasor och gå.
Hon hade lefvat på en stöld, en lögn, hon – som velat vara så ärlig!
Sjelfbedrägeri hade det varit.
Det kom en lång, en stönande suck.
Men så reste sig förbittringen, – harmen öfver att vara så feg, att låta nedslå sig af det minsta, hon, som egde allt hvad andra eftersträfva: pengar, frihet, makt.
Var det inte fegt!
Hon satte sig häftigt upp och kastade hufvudet tillbaka mot soffans karm.
Bort med denna pjunkiga stämning, bort, bort!
Det gälde bara att skaka den af sig.
Men då flammade striden upp, ty det fans något inom henne som var starkare än hon.
Det skrämde och jagade, lockade och smekte, det lemnade ej rum för en tanke, det var blott detta enda.