Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Det är Pauline — «Bellilote»!
Du vet nog, vår lilla suverän i Orienten.
Edmée hade hört både frågan och svaret, hon förstod strax, hvem der menades.
Hon kände, att hon rodnade, och för att dölja det, satte hon genast lorgnetten för ögonen och vände sig åt andra hållet.
Så pass hemmastadd var hon naturligtvis i de sista årens skandalkrönika, att hon ofta nog hört talas om Madame Pauline Fourès — Bonaparte sjelf hade till och med ett par gånger lösligt häntydt till henne och deras förhållande i Egypten: den enda liaison, han någonsin offentligt vidkänt sig.
Men förresten hade hon icke tänkt vidare på henne; hon slöt sig till, att hon närmast måste ha varit en vacker, kokett, men mycket tarflig liten fru, som genom sin franska glädtighet och sin smula europeiska elegans gjort furore i Kairo och på det viset dragit general Bonaparte liksom flera andra unga officerare till sig.
Nu såg hon plötsligt för sig en förtjusande, frisk blondin med ett godlynt, kokett leende och ett par, något banala, men stora och strålande blå ögon, graciöst insvept i en präktig hvit cachemirssjal.
Resten af föreställningen glömde hon både Orestes och «Andromaque» för att ge akt på damen i sidologen.
Hvarför är hon i Paris? frågade hon sig sjelf med en obehaglig, nervös förnimmelse, hon aldrig förr känt det minsta till.
Vet han af det?
Ha de träffats?...
Den ena frågan dök upp efter den andra.
Efter skådespelet skulle Junot fara till Tuilerierna, dit han blifvit kallad af Förste Konsuln.
Damerna lofvade att vänta på honom med té — trots det korta afståndet mellan Rue de Verneuil och Rue du Bac hade Laure af Madame de Châteauneuf utbedt sig, att Edmée skulle få stanna öfver natten.
Kammarjungfrun serverade dem förfriskningar och frukter inne i Madame Junots kabinett.
Der var inga gäster, som annars vanligen efter teatertid, och de båda väninnorna satte sig bekvämt tillrätta i fåtöljerna på hvar sin sida om kaminen.
De kommo väl öfverens och hade alltid, på damers ytligt förtroliga sätt, en hel del att prata om; Madame Junots satiriska, kvicka, och ändå för det mesta godlynta utfall, roade alltid den af naturen så glada Edmée.
Efter det att de en behörig tid uppehållit sig öfver Madame Hamelins toilett och Madame Leclercs tjenstgörande kavaljer, öfver Talmas spel och Mademoiselle Mars’ kostym, öfver kardinal Consalvi och utsigterna till konkordatet, gick värdinnan ändtligen löst på aftonens händelse: «Pauline».
Madame Junot hade naturligtvis, liksom de flesta af deras krets, hela våren — de få gånger, man i sällskapslifvet haft tillfälle att se Förste
Konsuln tillsammans med damer — och isynnerhet nu på Malmaison i sommar, gifvit akt på, att han öppet föredrog Mademoiselle de La Feuillade framför andra damer i sin närhet.
Men just det, att han gjorde det så öppet, förvirrade och desorienterade både henne och alla de andra, som icke kunde låta bli att intressera sig för något så riksvigtigt som general Bonapartes hjerteangelägenheter.
Hennes takt och verkliga finkänslighet förbjöd henne att tala derom med Edmée, men hon hade åtskilliga gånger uppehållit sig deröfver med andra, och ibland försökt att förhöra sin man, som så väl kände Bonaparte, och hvilken hon dessutom visste vara en god iakttagare.
Men vare sig, att generalen verkligen icke förstod, hur det hängde ihop, eller att han i alla fall icke ville eller ansåg det rådligt att yttra sig derom — han undgick systematiskt alla hennes frågor och försäkrade skrattande, att hon alltid gjorde bäst i att blott lita på sina egna skarpa ögon.
Nu upptäckte emellertid plötsligt Laurette — tack vare det oförmodade mötet med Madame Fourès — ett förträffligt tillfälle att «sondera» väninnan och på samma gång, med sin större verldserfarenhet, indirekt varna henne, ifall hon skulle ha tagit Förste Konsulns artigheter för mer, än de, efter hennes tanke, voro värda.
— Gaf du riktigt akt på henne, Edmée?
En dam är hon nu icke — men det har jag förresten aldrig heller hört någon påstå!
Hon smålog öfverlägset.
Man kan strax se på henne, att hon icke har begrepp om stora verlden — eller hvad tycker du?
— Jag tycker, hon är mycket vacker, svarade Edmée enkelt.
Hon var på engång ängslig och glad öfver, att Laure började tala om henne.
Hon hade icke sjelf velat göra några frågor — dels tyckte hon, det var under hennes värdighet, dels hade hon en bestämd förnimmelse af, att han skulle misstyckt det.
Ja, naturligtvis är hon vacker.
Hvarför tror du annars, han skulle brytt sig om henne?
Laurette skrattade muntert, befriad från alla misstankar genom Edmées lugna ton och leende.
Åh, det är alldeles historien om David och Bathseba omigen!
Han skickade mannen, den beskedlige stackarn Fourès, ut i öknen eller i de engelska korsarernas gap — jag mins inte riktigt hvilket, och det kan också vara det samma.
Och så — du förstår!
Mademoiselle de La Feuillade drog sig långt tillbaka i skuggan bakom kaminen, der hon satt.
Hon skrattade liksom väninnan, men klangen i hennes skratt var icke äkta.
Ovilkorligt mindes hon hans ord:
Châteauneuf — åh, honom skaffar vi väl ur vägen!
— Junot påstår, att generalen var alldeles tokig i henne, så länge det varade.
Gud vet — Madame Junot stack fram sin guldbroderade tåspets och betraktade den noga med hufvudet på sned — Gud vet, hvad det egentligen skall betyda, att hon nu är här?
Edmée reste sig hastigt upp.
Laurette, du får ursäkta, men jag är verkligen så trött i kväll ...
— Åh prat!
Laurette tvang henne ned i stolen igen.
Om jag vore trött — hon såg nedåt sin figur — men en ung flicka, som du!
Nu sitter vi så trefligt — klockan är ju icke mer än litet öfver tolf ännu.
Låt oss nu vänta till Junot kommer hem, som vi lofvade, så kan vi kanske få höra något nytt.
— Hvad för nytt?
Du är då förfärligt nyfiken, sade Edmée med ett försök att skämta.
— Åh om Pauline — hon är dagens intressanta fråga!
Men du har inte riktigt intresse för Förste Konsuln, som vi andra, det har jag alltid sagt, tillade hon skälmskt, en smula maliciöst.
Edmée blef sittande.
Efter detta kunde det naturligtvis icke gå an att gå.
Bortemot klockan ett kom generalen hem.
Han såg litet generad ut, när hans hustru strax, som den naturligaste sak i verlden, började utfråga honom om Madame Fourès, i Edmées närvaro, och sneglade bort till henne, innan han bestämde sig för att svara.
Hon satt der emellertid helt lugn med nedslagna ögon och lekte med fransarne på duken.
— Nå, min vän?...
Ah, du har betänkligheter, för det här är en ung flicka tillstädes!
Min Gud, en helt vanlig intrig — en sådan historia har då Edmée hört förr!
Hvarken hon eller jag begär ju, att du skall gå i detaljer — Gud bevare oss väl!
Och hon slog muntert, kokett ut med begge händer.
—Ja, hvad vill du, jag skall säga?
Jag har ju berättat dig allt, hvad jag vet.
Det ser ut, som om hon haft det svårt, stackars lilla «Bellilote», och en hel hop vedervärdigheter, innan hon ändtligen hamnade här.
Duroc har berättat mig, att hon lyckats få fram ett bref till Förste Konsuln, och nu hoppas jag, han sörjer väl för henne på ett eller annat sätt.
Edmée led förfärligt under detta samtal.
Hon hörde på Junots röst och såg det på hans förstulna, halft medlidsamma blickar i riktning af henne, att han icke ville säga allt, hvad han visste, att han kanske icke vågade.
Åh, hon ville ju intet veta om denna kvinna!
Om ingen af dem, hvilkas namn engång varit kedjade till general Bonapartes.
Att de flesta af dem existerade ännu — det visste hon väl, det bekymrade henne icke ens; hvad kunde de väl, stackars varelser, göra henne, «drottningen», som han sjelfmant kallade henne?
Men att man visade henne dem, att man tvang detaljer på henne, att man angående dem eggade hennes inbillningskraft, hennes svartsjuka!
Åh, denna småaktiga, lurande svartsjuka, som måste finnas i hvar kvinnas hjerta, hvilken engång oåterkalleligen gifvit sig sjelf bort — hon hade aldrig förr känt den, hon ville icke sudlas af den!
Hon visste ju, att ingen, icke ens Joséphine, någonsin hade stått honom så nära, som hon stod; men blott att jämföra sig med andra, väga hans kärlek till henne mot den, han hade gifvit andra, kunde ge andra — det var redan att sänka sig olidligt.
Hon hade icke bedt om kunskap till hans förtid — hvarför tvang man den så brutalt på henne?
Och med den alla dessa tankar, som hon förnedrade sig med att tänka.
Hon visste instinktivt, att infördes der i förhållandet mellan henne och den man, hon älskade, en tredje — rivalen — drefs hon till att känna svartsjuka, då var hon i och med detsamma förlorad, fallen; då skulle hon ej mer kunna se sig sjelf som «drottningen», den enastående, den oersättliga, den enda, utan som mätressen — en af de många, efterträderskan, som sjelf var dömd att ha efterträderskor.
I fall den absoluta tilliten till hennes egen makt och hans kärlek — till detta, som från början var hörnstenen i deras förhållande: känslan hos dem begge att vara undantagsmenniskor och stå i ett undantagsförhållande — ifall den rubbades, så var det alltsammans förbi.
Derför värjde hon sig till det yttersta, derför ville hon stoppa sina ögon och öron till, ty hon ville, hon måste ha sin sjelfsäkra, öfvermodiga tro i fred; den hade efter handen blifvit hennes religion och hennes hela väsens raison d’être.
Utan den var hon rotlös.
Hennes stolthet hjelpte henne att för dessa främmande menniskor dölja den nervösa, etsande plåga, som i dessa minuter, medan hon hörde deras ord, läste deras blickar och snarare kände än tänkte sina egna tankar, sönderslet henne.
Hon reste sig långsamt upp och gick värdigt, blek och stilla — ja, hon hade till och med sinnesnärvaro nog att låtsa kväfva en gäspning — bort till andra ändan af rummet och började förströdt leta mellan modejournalerna på bordet.
Då trängde sig plötsligt den tanken på henne: men hvarför nu?
Hvarför just nu — för denna kvinnas skull?
Är icke Joséphine farligare, och hon har aldrig framkallat denna tanke hos mig?
Har jag ej sett Paris’ skönaste kvinnor flockas om honom, tigga hans leende, hans blick?
Edmée visste icke, att der i hvar kvinnas lif, när hon i älskog har nått det ödesdigra stadium, att hela hennes själs intresse, alla hennes tillvaros trådar småningom samlat sig om en — en menniska, med vexlande stämningar och oberäkneligt blod — att der då en dag, oundvikligt, förr eller senare, kommer en kris, då tviflet rockar tron, då der för den, som i stolt segerglädje ej vetat, hvad kamp ville säga, valet står mellan att kämpa med alla vapen — fina och grofva — eller att helt nedlägga dem; då der icke ens i hennes eget inre är fred för den stolta kärlek, som nyss trotsat allt och varit sig sjelf nog.
Då gäller det: antingen att klokt se att inregistrera den i en eller annan af samfundets gifna rubriker, skaffa sin kärlek ett ryggstöd utåt till, eftersom den inre nerven icke mera är stark nog att allena hålla den uppe — eller att resignera, taga lifvet, som det kommer, sådant andras vilja skapar det för en.
Och i begge dessa fall, blir den store, stolte Eros sig sjelf otrogen; förtrollningen är förbi, den kommer icke mer igen.
Denna kris hade nu kommit för Edmée.
En obetydlig yttre orsak, en blott inbillning kanske, som för ett par månader sedan ej skulle ha afficierat henne det ringaste, hade framkallat den.
Hon hade förlorat sig sjelf, gått upp i honom som personlighet och andligt väsen, hennes själ hade blott fotfäste i honom — nu var krisen der, tviflet var väckt, hörnstenen rubbad!
Madame Junot hade icke sett eller låtsade icke se gäspningen.
Hennes nyfikenhet var spänd, icke på länge hade hennes lättrörliga fantasi haft något så intressant att gissa öfver.
När Edmée gick bort i andra ändan af rummet, begagnade hon sig strax af tillfället och började ifrigt — riktigt på skarpen och i alla enskildheter — förhöra sin man.
Edmée, med sin i detta ögonblick pinsamt uppdrifna hörsel, hörde, trots afståndet och de låga rösterna, nästan hvart ord af deras samtal.
Nu kunde hon ej uthärda denna tortyr längre — hon måste afbryta dem, gå fram och säga dem godnatt, höfligheten behöfde ej tvinga henne att höra på alla dessa olidliga, intima förhandlingar.
Och likväl stannade hon kvar som fastnaglad, der hon var — lyssnade och hörde!
I det hon ändtligen vände sig och tog ett par steg öfver rummet, hviskade Laure, med sina stora, komiskt förfärade ögon:
— Och hon har alltså redan fått tillträde till Tuilerierna, säger du?
Ett sådant drama der kan bli!
Du skall få se, tillade hon med ett lågt skratt, det är inte för intet!
Han har icke helt och hållet glömt « Bellilotes» små behag.
Junot tog sig om hakan utan att svara.
Edmée såg, i det hon gick fram till dem, hans undertryckta, mycket sägande leende.
— Åh, Edmée, du måste verkligen ursäkta ...
Så sömnig du ser ut, din lilla stackare!
Det är också bra tanklöst af mig, men för så goda vänner behöfver man ju icke genera sig, och när jag får några nyheter från Tuilerierna, så glömmer jag allting.
Och det här är verkligen vigtigt — riksvigtigt! tillade hon skämtsamt, på sitt lätta, behagfulla sätt.
— Alla damer äro sig lika, skrattade Junot.
När de blott tror sig skymta tråden af en intrig!...
Ändtligen kom då Edmée in i det henne anvisade rummet, och med ens tog den pinsamma spänning, hon nu flera timmar lefvat i, ut sin rätt.
Hon vinkade till jungfrun, att hon skulle gå, och, med händerna för ögonen, kastade hon sig ned på sängen i ett våldsamt, krampaktigt gråtanfall.
Hon reste sig upp, badade sina ögon och sitt ansigte, och småningom kände hon, hur besinningen vände tillbaka.
Hon tröstade sig med alla de förnuftgrunder, hon kunde få fatt i.
Hon sade sig sjelf, att han för sin äras skull icke helt kunde öfverge den stackars kvinna, som han engång tvungit att offra rykte och framtid för hans skull, att han var nödsakad till att personligen tala med henne, att han icke kunde öfverlemna denna ömtåliga sak i främmande händer o. s. v. o. s. v.
Men alltid, vid hvar tanke, hon tänkte, tvang sig denna fatala, nedsättande jämförelse på hennes medvetande.
Hon, som så stolt burit sin egendomliga särställning bland kvinnor; hon, som i sina egna ögon — och väl derför också i hans — så länge varit den enda: den jungfruliga, alltid nya älskarinnan, den högättade, jämnbördiga bruden, som i gudomligt öfvermod, stolt som en drottning, gått samfundsordningen i förköp och tagit ut lifvets rätt — hon kände sig plötsligt förnedrad, sänkt i smuts genom de beröringspunkter, hvilka hon, genom att räsonnera öfver hans ställning till denna andra kvinna, ovilkorligt fann mellan sig och henne.
— Jag är sjuk, sade hon otåligt, för sig sjelf.
Vore jag sund och rask, som jag brukar vara, egnade jag icke denna händelse en tanke ...
Om hon blott varit så gammal som Madame Bonaparte, hade jag blott sett dem tillsammans — jag hade icke brytt mig om det.
Hon började gå fram och tillbaka på golfvet med händerna för tinningarne.
På vägen förbi spegeln kom hon att kasta en blick deri — hon blef sjelf förfärad öfver den brännande, förvirrade blicken i sina annars så klara ögon.
— Åh, hvarför är jag icke hos honom i natt — just i natt! mumlade hon och vred sina händer.
Hon stötte upp fönstret och lutade sig långt fram öfver karmen, natten var kylig och mörk.
Den friska luften gjorde henne godt; med uppbjudande af hela sin viljekraft försökte hon ändtligen fatta sig.
Hon låste fönstret och började kläda af sig.
— I morgon skall jag se honom, sade hon sakta till sig sjelf.
Han får ej ana något om detta.
Han skulle förakta mig.
Hon studsade vid ordet — det hade hon aldrig sagt sig sjelf förr.
Utmattad sof hon in fram på morgonsidan.
När hon vaknade, sken solen in i rummet.
Madame Junot stod vid sängen och ryckte henne i håret.
— Men, Edmée — det är ju nära middag, hvad tänker du på?
Här är bud från Madame Germon, som fåfängt har sökt dig hemma hos dig.
Det är om din klädning till middagen idag ...
Och kom ihåg, att vi lofvat
Duroc att se revyn i förmiddag från hans fönster ...
Edmée klädde sig med hjelp af Valentine — solen och friska luften gjorde henne godt, hon kände sig nästan rask igen.
Derpå for hon med Madame Junot och ett par andra damer till revyn i Tuilerigården.
Bonaparte såg henne, der hon — helt nära honom — lutade sig ut genom fönstret i rez-de-chausséen; han förde handen upp till hatten och helsade henne med det leende, hon visste var hennes.
När hon ändtligen efter revyn kom hem i Rue du Bac, väntade henne en stor öfverraskning:
Louis de Châteauneuf hade plötsligt ankommit från England.
Det var Otto, som sändt honom med vigtiga depecher angående fredsunderhandlingarne, hvilka nu skredo fram med rask fart — ja, efter hvad han diplomatiskt sväfvande lät förstå, nästan kunde anses för afslutade.
Redan, strax efter sin ankomst, hade han, tillsammans med Talleyrand, haft audiens hos Förste Konsuln.
Efter särskild uppfordring ämnade han sig också på middagen till Tuilerierna — det var en quintidi.
Edmée hann blott flyktigt helsa på honom nere i salongen, der hon också träffade markisen af Caulaincourt, som hade lofvat att följa sin guddotter till middagen i Tuilerierna.
Han grälade skämtsamt på henne, för det hon så länge låtit uppehålla sig af Madame Junot, och bad henne nu skynda sig att göra toilett.
Då Mademoiselle de La Feuillade denna eftermiddag stod framför spegeln och lät kläda sig, frapperades till och med Valentine, som dock var så van att se henne, af hennes stora och egendomliga skönhet.
Hon var en smula blekare än vanligt, och der var omkring ögonen mörka ringar, men sjelfva dessa ögon voro så bedårande, med en okänd, tragisk glans i blicken, att kammarjungfrun på sitt tvära, okonstlade sätt, plötsligt utbrast:
— Se då icke så på mig, Mademoiselle!
Mademoiselle har ju likadana ögon som Madonna derhemma i kapellet på les Fougères.
Edmée skrattade och böjde sig fram mot spegeln för att se på sig sjelf.
Ja, der var verkligen något i hennes ansigte, som hon icke kände igen.
— Kan en ny tanke göra så mycket? tänkte hon bittert.
När hon ändtligen — rätt sent — mellan markisen af Caulaincourt och Louis de Châteauneuf, trädde in i Tuileriernas salonger, vände sig gästerna vid ljudet af hennes namn.
Som en drottning skred hon öfver golfvet, den snöhvita drägten släpade efter henne, för första gången i sitt lif bar hon diamanter — i håret, på halsen och på armarne.
När hon böjde sig till helsning för Förste Konsuln och Madame Bonaparte, sade den spanske gesandten, Azara, till Preussens sändebud, markis Lucchesini:
— Hvem vågar säga, att Frankrikes adel är död?
Mademoiselle de La Feuillade ensam bär ju hela Versailles’ traditioner på sina unga skuldror.
Konsuln såg på henne.
Med sin skarpa blick upptäckte han strax, att der i hennes utseende var något förändradt, att der föregått något med henne — men hvad?
Han vände hufvudet och såg Louis de Châteauneuf vid hennes sida.
En skugga gled öfver hans ansigte.
Den aftonen var Edmée de La Feuillade strålande, hon öfverträffade sig sjelf — hon var pikant, kokett och furstligt värdig.
Hon märkte, att både Bonaparte och Louis iakttog henne, och starkare, mera medvetet än någonsin kände hon det eggande i att vara älskad af två män, tjusningen af en öfverhängande fara och en trotsig tillfredsställelse af att möta den.
Senare på aftonen talade hon länge med sin kusin.
Sällskapet, som kände till det projekterade giftermålet, respekterade deras tête-à-tête och lät dem diskret vara i fred.
— Nå, det ser ju ut, som om det ändå skulle bli af, hviskade Talleyrand till den gamle Caulaincourt.
Jag trodde en stund, att der kunde komma knutar på tråden, han såg med en hastig, nästan omärklig blinkning bort till Förste Konsuln.
Nu tjenar han sina sporrar i freden med England, och sedan gör vi honom till ambassadör — en stoltare ambassadris kan Frankrike icke önska sig!
Edmée vände sig till sin kusin, och, frankt, med ögonen i hans, frågade hon honom:
— Hvad tänker du om mig — nu, du ser mig igen?
— Det svarar jag icke på.
Att jag i afton är här med dig som hans gäst, är en svaghet, som mången man af ära skulle förakta mig för.
Men ... ja, det är min sak, och jag är sjelf domare deri.
Men ett vill jag säga dig, min kusin: när jag, som du ser, gör allt för att umgås med dig som en blott slägting, en blott bekantskap nästan, när jag för vårt namns och ditt ryktes skull gör större uppoffringar, än du kan väga eller mäta, så måste du åtminstone spara mig för dessa upprifvande, plågsamma förklaringar, hvilka du hvart ögonblick tyckes söka.
Är det då verkligen af så stor vigt för dig, hvad jag tänker om dig?
Hon skakade på hufvudet och såg ut i rummet.
Ja, ibland har jag tyckt det.
Men icke nu — intet är af vigt för mig nu.
— Hvad menar du? sade han skarpt.
Jag menar väl närmast — hon talade mycket långsamt — att mitt lif småningom så har koncentrerat sig i en enda känsla, att allt annat ...
Hon afbröt sig och gjorde en sväfvande, afvärjande rörelse med handen:
Åh, det är mig alltsammans så likgiltigt!
Förstår du mig, när jag säger, att ibland tycker jag lifvet liksom tätnar och mörknar omkring mig, jag hålles fast som i ett skrufstäd, jag kan blott se framför mig — i en riktning — och der ser jag ett ljus, så starkt, så starkt ...
Hon smålog och for sig med handen öfver ögonen.
Hon hade mött Bonapartes blick.
Uttrycket i hennes stämma slog honom.
Det var deri en ångestfull klagan, som han icke förstod, och som icke liknade henne.
Han grep hennes hand och böjde sig fram emot henne:
— Men, Edmée — du är sjuk!
Du har ju feber igen.
— Åh nej.
Hon reste sig upp, och, i det hon lätt lutade sig öfver honom, hviskade hon lågt, nästan ömt:
— Se icke så på mig, Louis.
Man ger akt på det, man talar om det ...
Louis rodnade af vrede och skam.
Hon hade rätt: det var mer än ovärdigt, att han här, för allas ögon, i detta hus, icke förstod att dölja sin känsla för Förste Konsulns älskarinna.
Edmée hade icke gått många steg, då Bonaparte närmade sig henne.
Under föregifvande af att vilja visa henne en tafla i galleriet, bjöd han henne armen och drog henne med sig bort.
— Hvad skall jag tro om dig i afton? mumlade han med illa dold häftighet.
Du undviker att se på mig, du egnar hela din uppmärksamhet åt din kusin.
Han teg och betraktade henne med en egendomlig blick, som sade så mycket som:
Jag vet väl, det är omöjligt, du är min, han hvarken kan eller vill taga dig, men ...
Edmée kom plötsligt till att skratta.
Hon skrattade så häftigt, att hon måste sätta sig ned.
Han såg mörkt, ogillande på henne.
— Du är icke dig sjelf i afton.
Du vet, jag kan icke tåla fruntimmersnycker.
Edmée höll solfjädern för ansigtet och bara skrattade.
Hon visste inte sjelf hvarför — der var som en stänk af sjelfförakt i detta skratt — men det lättade henne.
Denna hans obilliga svartsjuka, hans brutala retlighet, gjorde henne i alla fall godt; hennes själ vidgade sig ut efter trycket.
— Jag måste tala med dig i afton, Edmée.
Kan du ej på något sätt stanna i Tuilerierna?
Jag är här ju med min gudfar och min kusin.
— Åh, jag glömde — din kusin!
Han vände sig kallt från henne, tog Rapp, som just passerade förbi, under armen, och började prata med honom.
Edmée ångrade i nästa ögonblick, hvad hon sagt — hon ville taga det tillbaka, hellre utsätta sig för hvad som helst än trotsa honom, men hon kunde ej komma till att tala med honom mera.
Ögonblicket var förspildt.
Engång mötte hon hans blick öfver salen, den sade henne intet.
Laure Junot kom fram till henne.
Tillåt, att jag säger dig en artighet, Edmée — du är förtjusande!
Madame Germon har gjort ett mästerverk.
Och diamanterna klär dig!
En liten smula för tidigt, eller hur, efter våra gammaldags begrepp?...
Man skulle icke se på dig, att du var så sömnig i går afton.
Apropos — hon böjde sig muntert fram och hviskade — kan du tänka dig, att jag så godt som lockat ur Duroc, att hon skall komma hit i afton — Pauline!
Det är allt en besynnerlig tid att ge audiens till supplikanter, men Förste Konsuln är ju så upptagen ...
Edmée kände, hur det blef svart för hennes ögon, och hjertat upphörde nästan att slå.
Det varade blott ett par sekunder.
I nästa ögonblick reste hon sig upp, blek, men alldeles fattad.
— Jag befinner mig icke väl, Laurette ...
Det började, som du mins, redan i går afton.
Törs jag be dig göra mig den tjensten att se att finna Monsieur de Caulaincourt och säga honom, att jag helst vill hem.
Det är också på tiden — jag ser flera gå ...
Hon tilltrodde sig icke att gå öfver rummet, så illamående kände hon sig, men blef sittande i fönstersmygen, medan Madame Junot förskräckt gick.