Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men nu var han ändtligen hemkommen ... om tio minuter skulle han få se Hedvig.
Tio minuter.
Ja han önskade, att de voro gångna, de der lumpna, förargliga tio minuterna, men på samma gång saktade han ändock sina steg, der han vandrade fram öfver gatorna, saktade dem för att som en lycklig gourmand så länge som möjligt frossa af de härliga ögonblicken innan ...
Slask, rusk och dugg ikring honom.
Det flöt, det dröp, det stänkte.
Den gråpapperslika himmeln skiftade i brungrått.
Dimman dränkte husen med sin qvalmiga fuktighet, och stod så tung och så tjock öfver gatorna som genuin london-fog af värsta sort.
Kyrkklockorna klämtade mjeltsjuka likbegängelsehymner, och den ena begrafningen efter den andra for som vanligt om söndagarne fram öfver gatorna i denna sömniga, sorgmodiga andante-takt, som kan göra den gladaste beklämd.
Gråtande qvinnor i vagnarne närmast kistan, skrattande herrar i de sista.
Hopar med folk strömmade ner från konstutställningarne, der man stirrat sig hungrig på still-lebens-målerier med ostron och Chablis, känt sig olustigare än förut gent emot all sommar och sol på dukarne ...
En pojk traskar förbi med en glasshink.
Några herrar med hvita halsdukar trippa försigtigt fram mellan pussarne.
Skumt och vått, en sådan der grådaskig söndagsmiddag i december, då det käns dubbelt skönt att komma in i upplysta rum, se vin gnistra i slipade glaskaraffer och gasskenet smeka damernas brokiga sidenvåder.
Men Kurt var totalt oberörd af vädret.
Han gick och räknade minuterna.
Åtta minuter, sju minuter, fem minuter.
Och han såg redan, hur han skulle fara upp för trapporna, lemna betjenten sin ulster, och så tryckte Hedvig och han hvarandras händer, och i det handslaget låg en hel kärleksnatts eld.
Och ändock var det ingen, som förstod något ...
Ingen sned tanteblick, som störde.
Omsider var han framme vid det gamla fädernehuset vid Kornhamn.
Hans hjerta dunkade häftigt.
Han kunde knappt draga andan.
Så uppför trapporna som en pil ...
Och allt hade gått alldeles som han tänkt.
Han hade fått Hedvig till bords.
Och hur mycket hade de icke med halfva ord hunnit säga hvarandra, medan stämmornas sorl och porslinets klirr tonade surrande genom salen.
Nu var middagen öfver.
Herrarne hade försvunnit i rökrummen.
Damerna i fru Alms enskilda våning och Anna med dem.
Men inne i kabinettet sutto Hedvig och Kurt ensamma så när som på en gammal fru med kanonlockar, guldlorgnett och sin aflidne man majorens miniaturporträtt som brosch.
Hå, hå, ja ja, gumman hade känt Hedvigs mor, och hon ordade om deras bekantskap både länge och väl, både siratligt och prudentligt, medan de båda unga darrade af otålighet – ty just nu var enda tillfället att få vara allena.
Kurt bläddrade nervöst i ett album.
Hedvig blickade ut genom den gröna portièren, såg öfver en hel fil af rum med stora trymåer, divansbord med brinnande lampor, en midtsoffa med sin fajanskruka, der en högröd kamelia prunkade med sina stela praktblommor.
I dörröppningen längst bort skymtade en vaktmästarrygg.
Och de enda, som funnos qvar, voro ett par småttingar om fyra eller fem år, hvilka lekte med smällkarameller i det rum, som afslutade filen.
Så skönt och så tomt – och nu skulle den välsignade kärringen sitta der.
Var det inte, så man kunde reta gallfebern på sig?
Kurt hade hunnit in i sitt andra album, och han önskade inom sig så innerligt, att majorskan aldrig blifvit född eller åtminstone för längesedan som trogen maka följt sin salig man till en mera afsides belägen lokal.
Slutligen reste hon sig dock, lemnade rummet, och de sågo henne långsamt segla från rum till rum med det frasande, blommiga sidensläpet efter sig.
Ensamma!
Ändtligen ensamma!
»Åh, Hedvig, älskade Hedvig!»
»Hvad du har dröjt länge borta, Kurt ... och Gud ske lof, att du är här igen ...»
»Såå, har du längtat så mycket, lilla stackare der?»
Och han fattade med båda händerna om hennes hufvud, böjde det sakta bakåt, och så stodo de länge, länge utan att säga ett ord och stirrade hvarandra in i ögonen, till dess det svindlade för deras blickar.
Det blef med ett så tyst i rummet.
Barnens skratt der utifrån, från ett sidorum ett ljud som af glas, hvilka klingande stötte mot hvarandra, ett åkdons rassel från gatan, eljes så stilla, att de nästan tyckte sig höra sina hjertan slå.
De tända ljusen i kronor och lampetter kastade ett varmt, lugnt sken på möbler och mattor, men ifrån gaslyktan der ute på husraden föll ett fladdrande strålknippe in, band en orolig kil af ljus mellan fönsterpost och kakelugn, göt fantastiska dagrar öfver det präktiga snölandskapet på långväggen, och lät den storrutiga tapeten se ut som ett schackbräde med hälften upplysta och hälften förmörkade fält.
»Älskade, älskade!»
»Min egen rara pojke!»
Så slog sig Kurt ner i soffan, drog Hedvig ner i sitt knä, och der sutto de så med de glödande ansigtena, vända mot hvarandra, fängslade i ett famntag så ängsligt krampaktigt, som vexlades det icke i återseendets, men väl i skilsmessans stund, innan man skildes för långliga tider.
Så mycken tankesäd i ensamma, tunga timmar strödd för alla vindar, så många drömmar i nattliga, sömnlöshets-stunder väfda af trånsjuka sinnen, så många åtråns och längtans tankar från ögonblick, då deras hjertan feberhett trånat efter smekningar, smälte samman med minutens yrsel, och lät dem sluta hvarandra allt närmare, allt tätare, tills deras korta, heta andedrägter möttes.
Hedvig dolde först sitt ansigte mot Kurts bröst.
Hon skalf litet, rynkade pannan ofvanför ögonbrynen, tycktes orolig – det var som fruktade hon något.
Men snart blef hon stilla också hon.
Ögonlocken föllo, röda i kanterna, ner för hennes fuktigt ömma ögon, och, medan Kurt lät ett regn af långa, sugande kyssar falla öfver hennes hår och panna, smekte hon sakta hans nacke med sin hand.
Och der de sutto bröst mot bröst, kändes det, som en plötslig stiltje bemäktigat sig deras tankar, som tiden stannade i sitt lopp, och allt ikring dem fick ett uttryck af förstenad hvila.
Som hade möblerna och allt det andra i rummet i många Herrans år stått orubbade på samma punkter och skulle åter så förblifva igen i många, många Herrans år.
Allt buller var förstummadt.
Sjelfva liksom räddes de för att bryta den sköra tystnaden.
Blott då och då kommo från darrande läppar små korta, omedvetna skratt ...
»Tante Hedvig!» ropades det utifrån.
Kurt spratt till.
»Det är bara barnen,» hviskade Hedvig med en underligt beslöjad röst.
Emellertid närmade sig småttingarne, en gosse och en flicka.
Kurt löste sig ur Hedvigs arm, gick ännu skälfvande fram mot fönstret.
»Tante Hedvig skall leka med oss,» ropade barnen inspringande i rummet.
Kurt såg på dem.
Pysen hade lagt sin arm kring flickans lif, och der stodo de, tryckta mot hvarandra, och skrattade, medan deras klara ögon nyfiket tittade sig ikring.
Kurt lyfte handen till pannan och böjande sig ner mot Hedvig, hviskade han med bedjande, tungsint röst:
»Lyckliga barn ....
Denn jene himmlischen Gestalten,
Sie fragen nicht nach Mann und Weib.»
Hedvig teg.
Och hon var så vacker, der hon satt i sitt soffhörn, det var ett sådant gladt, obekymradt, besjäladt lif öfver hela hennes ansigte med leendet kring den halföppna munnen, och det ljusa glittret i ögonen, att han kände sig helt skamsen öfver sin tanke.
Hon var af annan lera än han, bättre lera, tänkte han.
Och vördnadsfullt, som tillgiftäskande tog han hennes hand, i det han sakta hviskade henne i örat:
»Välsignad du bland qvinnor!»
Men då kom turen till henne att rodna, då hon hörde hvilken outsäglig, kärleksfull aktning, som gaf sig uttryck i hans ord.
Och hon sänkte hufvudet och blygdes.
»Välsignad bland qvinnor,» hann Kurt än en gång upprepa ...
»Ja, jag påstår nu, att han alldeles missuppfattat sin uppgift.
Nå, jag såg nu Got i samma roll på théâtre français i våras.»
Det var en afdelning gäster, som under högljudt samspråk inträdde.
Inne var julafton, och dess sedvanliga, ifriga färdsel, dess skojfriskt stojande sorl brusade i höga vågor genom Stockholm.
Himlen var hög, skyfri, ljusblå, och solskenet föll så lysande klart öfver vecken i den hvita högtidsdrägt, som staden, helgen till ära, iklädt sig, att den blåskiftande snöglansen nästan bländade ens ögon.
Hvarje spira, hvarje gafvel, ja hvarje takpanna syntes så tydligt, och alla linier och alla konturer framträdde i dag så förvånande säkert och bestämdt gent emot det omgifvande kantljusets skarpa sken.
Fönsterrutor, lyktglas, istappar vid takåsar och istappar på vattenrännor, allt, som var glatt, blänkte, och det såg ut, som solstrålarne ville ersätta sin brist på värme med att öfver allt ända ner på ränstenarnes ishinnor anordna glädtiga spel med hvast tindrande reflexer.
Luften lätt, torr, kom lungorna att vidgas, sedan de väl undsluppit de långa höstmånadernas eviga fukt.
Så klingande var föret, att slädarnes medar tycktes flyga fram öfver körbanorna, och oafbrutet pinglade klockorna i gäll munterhet kring hästarnes svettiga halsar.
I bodfönstren förnöjde de sista resterna af julutställningarne.
Snögubben med julgranen på armen log godsint i sitt hvita skägg mot den grupp pojkar, som stodo och stirrade utanför, medan andedrägten sväfvade som en rök kring deras blåfrusna läppar.
Marzipansvinen bökade i sina bås af pappaskar, juvelerna gnistrade på svarta sammetshyenden, och sidenkjolar med långa, spetshöljda släp ordade i fönsteröppningarne om, hvilket sprittande, allt besegrande lif det skulle komma i deras våder, i minsta lilla blonde, när de väl fingo falla från säkra höfter ner kring mjuka, rundade former.
Och inne i butikerna sprangs det och schackrades af alla krafter, och bodherrarne voro i anledning af helgen mjuka som vax gent emot alla gnatande kunder – eller kom det månne af, att de veta, att efter julen börjar en lång, död »blauer Montag».
Men på sjelfva gatorna, der stadsbud, belastade med paket, ila af och an, der åkdonen spränga förbi med fruar på framsätena och gunghästar eller dockvagnar på baksätena, der barn i stora klungor trängas i hörnen, rådde ett oupphörligt ilande hit och dit, ett ropande och ett rännande från trottoar till trottoar, ett sorlande huller om buller af alla slags folk.
Men öfver allt låg det i luften en gemytlig stämning af förtrolighet; man kände sig bekant med obekanta, och intim med alla, som man helsade på.
Man var fredlig, menniskoälskande eller nedlåtande.
Finfina löjtnanter vinkade vänligt åt skolkamrater, hvilka hamnat bakom diskarne, och hvilka de eljes aldrig observerade.
Hårdhjertade skönheter smålogo åt beundrare, hvilka de till hvardags bemötte med den mest hårresande iskyla.
Sidenklädda fruar nickade kordialt åt sömmerskor och kokfruar, pensionerade herrar med ordnar önskade rolig jul åt radikaler, som de annars ansågo för fosterlandsförrädare, bofvar, mutade ynkryggar, och prester tryckte i öfvermåttan af sin fridsamma julglädje händerna på publikaner och syndare.
Herre Gud, det är ju bara jul en gång om året ...
Kurt och Hedvig skulle tillbringa julafton hvar och en på sitt håll.
De hade derför stämt möte på marknaden, i hopp att der kunna råkas ostörda, för att samman gå till en barnkrubba och der på förmiddagen för sig sjelfva fira sin lilla julafton.
Nu var klockan inemot ett, och Kurt hade sedan en stund synts på mötesplatsen.
Sakta, eftertänksamt som försjunken i djupa tankar vandrade han fram och åter mellan stånden.
Julen berörde honom alltid så starkt.
Den brukade alltid föra med sig tunga dagar af sjelfransakning och sjelfpröfning.
Det var så mycket minnen från barnaåren, som då vaknade hos honom, så många idéförbindelser, rakt motsatta hans vanliga, att hans tanke blef oviss, sväfvande ...
Man dräper icke så lätt ett känsloarf, som fortplantats genom generationer.
Men i dag kände han sig lugnare, belåtnare till sinnes än eljes om jularne, och i en barnsligt känslig stämning gick han och spejade efter Hedvig.
Hon dröjde.
Han såg sig ikring på alla de många barnungarne, som sprungo och hojtade öfver allt, blåste i skrällande messingstrumpeter, stojade, såg på ståndens nissar och nassar, julbockar, träsaker.
Jo se der!
Åh nej, det var ett främmande ansigte.
Och han hann blifva riktigt otålig, innan han slutligen varseblef henne i rask fart komma sättande uppför en af gränderna.
Och hon såg strålande bra ut med den lilla pelsmössan på det blonda hufvudet och skinnkragen kring halsen.
Hennes ögon logo.
Hennes mun log, och det hvilade en frisk rodnad öfver kindernas mjuka dun.
»Välkommen, lilla sölmakerska!...
Jag har redan väntat på dig en hel evighet ...»
»Kära Kurt!...
Nånå skadar inte, man väntar aldrig för länge på något godt ...»
»Kors så fåfäng fröken kan vara.
De skrattade, tryckte ömt hvarandras händer, tittade sig litet oroligt omkring som för att förvissa sig om, att ingen bekant syntes till i närheten.
Så gingo de båda tätt nära hvarandra genom en af de långa, mörka stadsgatorna, till hvars trånga djup solstrålarne icke tycktes kunna nå, der de höga, stela husen liksom skuro af en långsträckt rektangel af himmelns blå tyg, och intet i fönstren på de skumma husväggarne tydde på jul, om icke här och der en grenstake med brokiga remsor och band bakom fönstervaddarne med sina klumpigt förfärdigade pappersblommor.
Och stilla var det i den smala gränden, som såg ut som en korridor.
Några illa klädda qvinnor skymtade i en portgång, en katt smög sig sakta, försigtigt längs stenfoten på ett hus.
Eljes ej ett spår af lif.
Luften var unken, här och der uppblandad med den skarpa lukten af fotogén, som strömmade ut från en öppnad ruta.
Men de båda voro så nöjda att gå der som i en doftande allé, och, medan de sakta vandrade framåt, talade de om gångna jular.
»Bäst kommer jag väl ihåg julafton för tre år sedan,» sa’ Kurt. »Du har kanske hört om den af Anna?»
»Neej!»
»Jo, det var då oenigheten mellan far och mig bröt ut som värst.
Jag hade tagit kandidaten på hösten.
Och far ville, att jag skulle studera juridik ett par år och sedan gå in i firman.
Men jag hade redan då bestämt mig ...
I samma vefva sattes Forslind’s tidning upp.
Jag kände Forslind redan då – en riktig karlakarl, du.
Han behöfde en medarbetare med allmän bildning men med små anspråk på lön ...
Jag tog utan fars vetskap platsen ...
Och det beslöt jag mig att säga honom på sjelfva julafton, ty jag inbillade mig, att han då skulle vara medgörligare än eljes ...
Kors, hvad jag mins det väl.
Det var väl vid den här tiden ungefär.
Jag gick in i hans enskilda rum.
Han frågade, om det var något, jag önskade till julen.
Och jag försökte skämta i samma ton, och sa’, att det verkligen var så, och jag ba’ om hans tillåtelse att få gå in i bladet ...
Det blef den stora uppgörelsen mellan oss.
Han hade nog förut vetat, åt hvilket håll jag lutade.
Men aldrig hade han trott, att jag kunde vara så galen att gå in i Forslind’s tidning, som ville rifva ner religion och moral, berömde Sverdrup ... åh, det ena ordet gaf det andra.
Han körde ut mig, och på sjelfva julaftons förmiddag lemnade jag hemmet.»
»Stackars min egen Kurt!»
»Ja, Hedvig, det var en lång, tung julafton, jag tillbragte det året. 21 år var hela min ålder.
Det var första gången, jag den qvällen var ensam, frånvarande från hemmet ...
Jag gick timtals på gatorna, sökte inbilla mig sjelf, att jag skulle fira julafton, gick in i bodar och köpslog, satt sedan mol allena på ett litet kafé på Vesterlånggatan och läste tidningar.
Men vid elfvatiden, då jag visste, att julklappsgifvandet var i full gång der hemma, smög jag mig sakta fram till
Kornhamn och stod länge och såg på, hur det lyste uti salfönstren der hemma ...
Älskling, när man erinrar sig något sådant, käns det så ofattligt skönt att veta, att man har en kär kamrat för alla ens lifsdar ...»
»Ja, Kurt vi ska’ fira många julaftnar samman i vårt eget hem.»
»Men det fins en sak, som är vigtigare än hem vid julen.»
»Och det är?»
»Egna barn, Hedvig ...
Nej, kära, se inte bort.
Jag tycker, att det egentligen är den ljufvaste tanken, jorden ger oss – egna barn, det der, att det kommer någon efter en af ens eget kött och blod, som fortsätter ens gerning ...
Tänk dig oss två en julafton, hur vi hålla på att ställa och pyssla för småttingarne.
Och de vänta i rummet bredvid, nyfikna och oroliga i sina små hjertan.»
Så voro de framme vid barnkrubban, stego in.
Och när de öppnade dörren, slog en riktig jullukt af gröt och fisk emot dem.
Det var middagsdags, och inne i det stora rummet med sina fyra, kala, grå väggar sutto hela leder af småbarn och åto kring låga bord, och de många tenntallrikarne lyste som silfver i det varma skenet från taklampan.
»Nej se, herr Alm.
Innerligt välkommen!»
Det var föreståndarinnan, en medelålders, afmagrad qvinna i diakonissornas släta, allvarligt svarta drägt.
Hennes anlete var lidande, tärdt, trött, och pupillerna tycktes hafva absorberat hela ansigtets uttryck och lif.
Stora, blå med en smärtsam, nästan onaturlig glans.
»Och fröken?»
»Det är en slägtinge till mig, som vill se en barnkrubba ... nå jag glömmer alldeles att önska rolig jul ...
Här äro ni ju midt i festen.
»Tack, likaledes herr Alm!»
»Och syster Erika, hur mår hon?»
»Tack bra!
Hon firar julafton på Ersta ...
Men slå er ner der inne, medan barnen spisa, ty det är väl er mening att stanna och se på, hur granen tänds.»
Hedvig och Kurt gingo och satte sig på soffan i ett angränsande rum, liksom det förra naket, kalt, klosterlikt.
Men midt på golfvet prunkade en ståtlig julgran, och bredvid stod ett bord med små julgåfvor.
Genom den på glänt stående dörren kunde de se, hur den stilla, bleka diakonissan gick ikring borden med maten, hur barnen sutto der hufvud vid hufvud, blonda hjessor och mörklockiga hårfästen i en lång rad – gossar och flickor om hvarandra med friska kinder eller tärda drag.
Och tiden gick.
Stilla satt fästfolket i den skrangliga pinnsoffan, talade eller tego, tryckte förtroligt hvarandras händer i mörkret.
Ty redan tecknade det sig till skymning der inne i den skumma, melankoliska gatan, och dunklet föll tätt, hemlighetsfullt insvepande allt dit in i rummet, der Kurt och Hedvig sutto, och intet ljus fans, utom en blank stråle från lampan i salen, som sköt sitt ljusknippe som med en sned pil tvärs öfver det rentvättade golfvet ...
Men rundt ikring kröpo skuggorna fram ur aflägsna vinklar och vrår, kraflade sig försigtigt fram för att tid efter annan åter fly bort och lemna tiljorna fria för en black, matt halfdager, men för hvar gång de återvände, vunno de mer terräng, och omgåfvo slutligen den ensamma ljusstrimman med en tät, mörk folie.
Middagsslamret upphörde efter hand.
De större flickorna dukade af, buro tallrikar, glas in i köket.
Och en för en skymtade de för Kurts öga, när de passerade ljusstrålen, och deras brådmogna ansigten lyste i skenet.
Så skulle granen tändas, och småttingarne närmade sig på tåspetsarne och tittade genom dörröppningen nyfiket in efter härligheterna der inne.
Men ingen fick gå in, ty först skulle julsångerna sjungas.
De ordnade sig i en krets, och så stämde alla de barnsliga, ännu obestämda rösterna upp med långa, litet ojemnt dröjande toner:
»Född är frälsaren
Och förlossarn
Kristus, herren i Davids stad.
Kommen är friden,
Himmelska tiden
Nu är fullbordad, min själ var glad!»
Och sången föll och steg i omedveten mystik som rökverkets hvirflar i en dôme.
»En underlig magt öfver gamla sånger,» hviskade Hedvig.
Kurt nickade jakande utan att svara.
Med stora, vidtöppna ögon såg han ut öfver den nu alldeles mörka gatan.
Det enda man tydligt kunde urskilja var porten på huset midt emot, en gammal medeltidsport, omgifven af snirklar, krönt med ett vapen ...
Intet stadsbuller hördes, intet stadsvimmel sågs.
Man var så borta från allt, så fjerran från allt.
Det kunde vara hvilken tid som helst.
Det var ingenting, som erinrade om 1880-talet.
Barnens ljusa hufvuden skymtade i dörröppningen; diakonissan blickade vänligt leende in med sina stora, själfulla S:ta Cecilia-ögon.
Det fläktade som ett ljumt vinddrag öfver deras trötta, tvifvelsjuka sinnen.
Medan mörkret föll allt tyngre och tjockare kring soffan, der de två sutto för sig som skilda från hela den öfriga verlden, hörde de de vibrerande barnarösternas trohjertadt vältaliga ord:
«Ett barn är födt på denna dag,
Så var Guds välbehag.
Det föddes af en jungfru skär,
Guds son det barnet är.
Här hvilar han i ringhet klädd
På fattigdomens bädd.
Välkommen var o herre kär.
Vår gäst du vorden är.»
Sakta, blidt tryckte ateisten och hans fästmö hvarandras händer, der de i tyst rörelse sutto och sågo ut i skymningsdunklet ...
Men när nu granen tändes, och ljusen började lysa bland dess mörkgröna grenar, när barnen med skratt och rop började svänga kring, lemnade de båda för att ej störa, med sänkta hufvuden, rummet.
Men då de väl kommit ut på gatan, hade Kurt så mycket att hviska Hedvig, om att det ändock var skönt att lefva, när man kände sig hafva en gerning att utföra.
Och Hedvig skulle hjelpa till hon, så att de båda i sin mån kunde uträtta något för att alla de hem, dit barnen, der inne i krubban, när qvällen kom, skulle återvända, skulle blifva trefnare, ljusare, sundare.
Så blef det tid att skiljas.
»Rolig jul, Hedvig min!»
»En signad jul!»
De försvunno hvar och en åt sitt håll, i det de ofta sågo sig om för att fånga ännu en skymt af hvarandra.
Hedvig skyndade till norr.
Hon var ännu helt upprörd – det var en förunderlig stämningens makt öfver Kurt, som band och tvang hennes sinne efter sin vilja.
Men hennes intryck räckte aldrig länge.
Denna gång dunstade de bort, allt eftersom hon nalkades mera besökta, trafikerade gator ...
Det var det pinsamma med Kurt, att han alltid skulle upprulla bilder af fattigdom och elände för ens ögon.
Det kändes riktigt skönt att åter se långa sidenkappor, skinnbrämade herrpelsar och glada, obekymrade ansigten ...
Också Kurt gick hemåt.
Och hans hjerna grubblade så mycket.
Hans uppgift föreföll honom så hård.
Det förekom honom så bittert, så oändligt bittert att behöfva mot någon utslunga hatets och hämdens paroller.
Men de gåfvo ju icke vika för annat än våld, de mätta och de välklädda, de ville ju icke.
Sannerligen stode det den dag i dag upp någon, som för de nödlidande och tryckta ville gå öfver glasskärfvor, tåla gisselslagens sargning i sina lemmar, törnkronans taggar kring sin panna, det giftiga hånet från magtegarnes tungor, de skulle på nytt korsfästa honom, som de, de mätta och de välklädda, en gång korsfäst den första folkets man, som de korsfäst kroppsligen eller andligen alla hans fränder, hvilka tid efter annan tillropat dem sina maningsord.
Och derför måste till och med Kurt tala om strid, han som dock från hufvud till fot kände sig som idel kärlek.
Ty han älskade så högt, utan mått eller gräns, och der han framåtlutad, obetydlig och ful vandrade sin väg, medan julaftons muntra buller sorlade lustigt ikring honom, brann hans hjerta i en stor, flammande glöd.
Statkarlen, som uttröttad med blicken slött fästad på jordtorfvan stod med den valkiga handen hårdt tryckt om spadens handtag, medan solens värsta strålar gassade öfver hans hjessa, arbetaren, som med hjernan döfvad af maskinernas surr, med bröstet angripet af den våta ångan, stektes i fabrikseldarnes lågor, sömmerskan, som med trötta fingrar sydde och sydde, ända till dess gryningstimmens bleka dager skar mot hennes värkande ögon, handtlangerskan, som med murämbarnes ok tryckte sina skuldror sneda, förlyfte sig på ler och tegel, alla dessa, alla de föraktade och försummade, de trånga grändernas och de bristfälliga boningarnes folk ville hans mun gifva ett tröstens ord om bättre tider, ett verkligt julens ord, lisande, vederqvickande som Veronikas duk för Kristi svettdränkta panna.
Konsul Wern gick sakta uppför trapporna till Almska festvåningen, ty der var i qväll stor supé.
Ute rasade ett hundväder med storm och snöyra, och Wern såg ut som en stor snögubbe, der han kom sättandes.
Flingorna hade bildat en krans kring hans hattbrätten, höljde hans långa ulster med hvita stjernor, och hans litet rödbrusiga ansigte var fuktadt af det våta gloppet, som vinden i sitt kittsliga okynne pustat mellan hatten och den uppslagna rockkragen.
Sannerligen det var ett riktigt offer att vandra till en tråkig supé en sådan qväll, helst när man kunnat sitta så lugnt och så godt mellan skål och vägg i ett gladt ungkarlslag, som till på köpet sysslade med den förströelse, som var konsuln kärast: att söka pigga upp sina middagströtta ingenier med ett rafflande litet hasard-parti.
Men han gjorde offret, ty han ville råka sin tillkommande hustru.