Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Norge, att i detta lands konstitution, säger jag, ett dylikt stadgande, som det här föreslagna, finnes, d. v. s. att tryckfrihetens särskilda bestämmelser icke äro af grundlags natur, utan att man likväl kunnat förmärka, att tryckfriheten deraf haft någon våda att befara.
Jag anser idéen riktig, i betraktande af de stora svårigheter, som möta för äfven smärre förändringars genomförande i Tryckfrihetsförordntn, då dertill fordras icke allenast ett sammanstämmande beslut af alla fyra Stånden, utan jemväl härtill kommer, att dylika förändringar icke kunna, derest sådant finnes vara af behofvet pä kalladt, ändras ulan att förslaget i sin helhet måste antagas eller förkastas.
Det har så väl af Gr.
Posse som en talare ofvanför oss blifvit framkastadt den anklagelsen mot ej allenast Regeringen utan äfven representationen, att ifrågavar:de förslag skulle åsyfta tryckfrihetens borttagande såsom en konstitutionell rättighet; jag tror icke att man på allvar kan inbilla oss något sådant.
Jag har gillat och skulle hafva röstat för förslaget, så framt Regeringen hade framlemna! ett detaljeradt förslag till civ il-lag, tillfredsställande för mig och häfvande de möjliga betänkligheter, som i redaktionen nu förefinnas; men då så icke skett, lägger jag mitt Nej emot detsamma, uprepande, att jag icke hade behöft upträda, derest icke jag, likasom majoriteten af Ståndet, borde mottaga och icke låta Gr.
Lagerbjelke ensam upbära den beskyllning, som Gr.
Posse mot honom ensam slungat.
Härtill yttrades bifall af åtskilliga ledamöter.
Hr Tersmeden Pehr Eeinb.:
Det förslag, hvars öde i dag kommer att afgöras, och måhända redan i denna stund är afgjordt, har allt ifrån sin första upkomst, hos tryckfrihetens vänner, rönt det lifligaste motstånd, och icke ens hos denna frihets vedersakare förmått tillvinna sig annat än temligen matta sympathier.
Att pressen i våra dagar är en makt, och, liksom hvarje sådan, icke sällan missbrukad, torde väl ingen kunna förneka.
Men för mången synes den häraf gifna följden icke vara så alldeles klar, den nemi. att cn makt, som så djupt ingriper i ett folks allmänna politiska lif, mäste konstitutionel! bestämmas, och att dessa be?
Den 13 December f. m. 601 stämmelser, i och för sig, inom alla. fria samhällen, äga en konstitutionell natur; om ock i vissa stater, der denna frihet varit äldre än lagen, och det allmänna tänkesättets inflytande på statsskicket obegränsadt, man icke ansett sig behöfva inrymma dom en plats bland grundlagarne, enär den rätt, som utgör deras föremål, haft sin rot i en genom sekler utbildad frihet.
I vårt land har deremot denna rätt varit af ålder föga känd, med en viss osäkerhet brukad, samt ofta fjettrad; och vårt nuvar:de samhällsskicks grundläggare handlade derföre med klar besinning och djupt i framtiden inträngande blick, då de med grundlagshelgd omgärdade en af de vigtigaste bland Svenska folkets fri- och rättigheter.
Jag vill ej här uprepa alla de grunder, hvarmed detta förslags motiver redan vid förra Riksdagen, så väl inom representationen, som öfver hela landet, och nu sednast af en talare här, på ett ganska lyckligt sätt, blifvit vederlagda, utan nu blott fästa upmärksamheten deruppå, att då man förutsatt att några allmänna satser, införda i en § af Reg.F:n och hänvisande till en ännu oskrifven Civil-lag, skulle utgöra en garanti för tryckfriheten, synes man hafva förgätit, huru föga några likartade uttryck i en annan § af samma grundlag förmått betrygga samvetsfriheten emot andra Special-lagar, ehuru dessa voro skrifna förut och sålunda bort anses uphäfda genom berörde g. Af Englands exempel ha vi sett, att den mest utsträckta tryckfrihet ganska väl kan stå tillsammans med den djupaste aktning för monarkien och landets lagar.
Det är ej pressen, som skapar det allmänna tänkesättet; det är tvärtom det sednare som bildar den förra.
Pressens oarter, så snart de mera allmänt framträda, skulle jag vilja beteckna såsom en viss sjuklighet i det allmänna tänkesättet, som då röjer ett olyckligt behof af det dåliga, och under sådana förhållanden anser jag att det vore bättre, att stämma det onda flödet i bäcken än i ån.
Hvad som deremot utgör pressens fördel, dess egentligaste och måhända enda förtjenst, är att vara ett uttryck, en organ för det allmänna tänkesättet, en, om jag så får säga, eolsharpa, som i fullstämmiga ackorder upfångar och återgifver de ljud, hvilka spridda utgå från nationens medvetande.
Till hämmande af pressens med skäl öfverklagade missbruk, till vinnande af reformer i vår tryckfrihetslag i allmänhet, och särskildt i afseende på det derstädes stadgade ansvarighetssystem, är jag villig att lemna min röst; sådant kan vinnas på den i våra grundlagar utstakade väg, och jag är öfvertygad om att ett ändamålsenligt förslag i denna riktning icke skulle möta hinder inom något enda Stånd; en motsatt förmodan innebure en förnärmelse, hvartill åtminstone icke jag ville göra mig skyldig.
Men till ett förslag, sådant som detta, innebärande en rubbning af det tyvärr nästan enda värn vi äga i ett land med en splittrad representation och med en förvissnad kommunalfrihet, kan, bör och vill jag ej lemna min röst.
Må vi ej genom ett blindt ifrande emot denna makts missbruk afhända oss de deruti nedlagda ovärderliga konfroller mot en annan makts missbruk.
Att förslaget, åtminstone i tvenne andra Stånd, blifvit för - C 02 Den 13 December f. m. kastadt, derom torde icke någon tvekan upstå, och tryckfriheten lärer val således f. n. och, som jag hoppqs, för ännu ganska lång tid få behålla sin grundlagsnatur.
Men det höfves Sveriges R. och Ad. att, ehuru dess röst nu ej bestämmer utgången, här, genom uttalandet af ett manligt ord, visa att vi icke uro främmande för ljusets ridderskap, för frihetens adel.
Och då mången inom defta hus visat sig kunna icke utan 8ra föra äfven ordets vapen, och ingep bland oss lärer finnas, som ej i mer eller mindre mån erfarit dess bildande inflytande, låtom oss ej bortkasta pennans svärd, icke nedlägga tryckfrihetens sköld!
Hr Stael von Holstein, Fa b. Wilh.:
Då jag af åtskilliga föreg:de talare blifvit förekommen, och således icke har nå-gonting att ytterligare tillägga, vill jag icke uptaga liden med ett omsägande af hvad som förut blifvit y 11 ra dt, utan instämmer med dem, som ogillat så väl den Regering, som afgifvjt detta förslag, som det Constit.Utsk., hvilket tillstyrkt dess bvilande.
Äfvenledes kan jag icke underlåta att uttrycka min förvåning deröfver, att samma Regering, som framlagt detta förslag, underlåtit att vidare söka genomdrifva detsamma.
Hvad har kunnat vara orsaken härtill?
Hvilken makt har det väl varit, som fällt domen deröfver?
Troligen den allmänna opinionen, denna makt, hvilken lika allmänt som allvarligt uttalat sig genom samma tryckfrihet, som man velat inskränk^, och som icke af någon styrelse ostraffadt kan missaktas.
Jag yrkar afslag å Betänk.
Då vårt nuvarande friare statskick fastställdes, bestämde man såsom grundvalar för den inre samhällsbyggnaden vissa lagar af den vigt för Statens framtida säkerhet och utveckling, att den största trygghet borde finnas för deras fasta och fortfarande bestående, och dessa lagar benämndes, just derföre, med namnet grundlagar.
Dessa äro, såsom vi veta, Reg.F:n, hvilken stadgar huru Svenska folket sjelf vill blifva styrdt; Riksd:sOrdn:n, bestämmande den form, efter hvilken detta folk sjelf ville deltaga i styrelsen; Successions-Ordn:n, den ordning, som borde iakttagas vid tillsättande af Rogenter, för att, under dessas ombyte, kunna bibehålla frid i landet; och slutligen Tryckfrihetsförordn:n, såsom en omutlig väktare öfver och uprätthållare af Svenska folkets frihet, och såsom den egentliga grunden för dessa det konstitutionella samhällsskickets vigtigasle lagar.
Genom tryckfriheten, denna, det Svenska folkets vackraste rättighet, blef, så att säga, åt nationen ett språkrör gifvet, hvarigenom allas röster kunna höras, den fattiges som den rikes, den obildades som den bildades, den från thronen mest aflägsnas, så väl som den som står den närmast; och en säkerhet för oväld och rättvisa, som få länder har att framvisa, blef den lyckliga följden häraf.
Under tryckfrihetens ljus blir det ej mera möjligt att. såsom fordom, låta maktens missbruk dväljas i ett ogenomträngligt dunkel, och rättvisan är härigenom till, icke blott i ord, utan ock i verklighet för alla.
Svenska folket må derföre aldrig låta beröfva sig denna Den 13 December f. m. 603 vigtiga frihet, ulan må den betraktas med aktning så väl of den ena som andra Statsmakten; att vi|ja rubba den, vore ett brott Omot Svenska folkets heligaste rätt. 5Iå Regeringen stå på sin vakt mot alla inskränkningar på dess område, må den kraftfullt värna sina prerogativer för intrång, den skall då visa sig så som en stark Regering bör vara, värdig den nation den till en så stor del leder; men må den A andra sidan noga vakta sig före, att ej genom försök till inkräktningar af folkets konstitutionella frihet göra sig misstänkt och derigenom rubba det förtroende, som för det helas rätta utveckling, bör finnas emellan Regering och folk.
Tryckfriheten hör aldrig utgå från våra grundlagars antal, och må detta blifva det sista försök som i denna väg göres.
Men då man å ena sidan roedgifver den stora oeftergifliga vigt, som tryckfriheten har för vårt samhälle, så må man å andra sidan ej heller tveka, att högt och oförskräckt uttala sin förkastelsedom öfver den press, som ej förstår att med aktning för denna heliga rätts djupa betydelse begagna densamma, utan att missbruka detta mäktiga vapen.
Nej, skam öfver den, som på ett fegt och oädelt sätt verkar på denna opinionens mäktiga häfstång, skapad till skydd för det allmänna, för alt, nära nog oåtkommelig vid sina anfall, i stället för lugn och säkerhet, sprida oro och vantrefnad inom samhället; och dock äro dessa missbruk de mest vanliga i vår närvar:de tid.
Det har gått så långt, att fastän man i vårt lyckliga land kan äga den fullkomligaste trygghet för lif och egendom, man dock ej kan gå säker för angrepp mot det som hvarje redlig man aktar högre än allt annat, nemi. heder och rykte.
Tryckfriheten, sorn borde vara ett värn för hvarje rättänkande medborgare, på hvilken plats inom samhället som helst, begagnas nu, ty värr, på ett lömskt sätt, såsom det mördande stål, med hvilket man bakifrån träffar honom i hjerlat.
Samhället har börjat att leka med detta farliga vapen, och berusadt af dess farliga kraft har del ohjelpligt sårat sig sjelft.
Sjelfva hemmets heliga frid är icke mera såsom förr aktad, dess område, fordom fridlyst för allmänhetens blickar, göres nu till skott-tafla för publicisteps utfall, då han ej på annat sätt kan träffa det oftast smutsiga mål, hvaråt han syftar.
Kan det, med fördel för det allmänna, så fortgå, och bör ej något göras för att hämma dessa ständigt uprepade, alltid vådliga missbruk?
Om det med en oinskränkt tryckfrihet är omöjligt att helt och hållet motarbeta den oädla riktning pressen i denna väg tagit, bör man ej, i hvad man kan, göra en rättelse häruti?
Jo, visserligen, mine Hrr, ingen kan förneka detta, Yåra lagar, som äro till för att bevaka allas rätt och, till heder för vårt land, mod stränghet handbafvas, och vid hvarje Riksmöte undergå förändringar, framkallade af tidens kraf, äro dock så slappa, att de liksom framlocka det onda jag här framställt.
Under det man fördömer alla undantag i denna väg, som gynna den ena på den andras bekostnad och söker förekomma all eludering af de rådande lagbuden, låter man ännu qvarstå bestämmelser, som, görande undanlag ifrån don lagbundna frihetens vanliga form, gifva sjelfsvuldet fria tyglar inom tryckfrihetens område.
601 Den 13 December f. m.
Hur har denna press, som så illa begagnat sin frihet, lyckats nedtysta det allmänna förnuftets dom och förskaffa sig ett öfverseende, ej reciproct med all annan rätt inom vårt samhälle?
Kan den rädsla, som dess sjelfsvåldiga öfverträdelser ingjutit, hafva den vådliga verkan, att den nedtystat all känsla för rätt och billighet inom våra lagstiftande församlingar?
Eller huru skall man kunna förklara, att allt fått fortgå under längre tider hejdlöst i denna riktning, utan att de enklaste och af behofvet dagligen påkallade lagbestämmelser, som, åtminstone till någon del, borde lända till förbättring, blifvit vidtagna.
Ännu kan en tidningsutgifvare, genom begagnande af en fattig uslings namn, undgå lagens rättmätiga straff för en handling, som den stackars ansvaringen ej på minsta vis är skyldig till; ingen garanti är ännu gifven för, att de penningeböter, som allt för lindrigt äro bestämda att utgå af den som missbrukar tryckfrihetslagen, kunna af den lagliga makten utbekommas; juryn är så sammansatt, att den påtagligen är till större fördel för tryckfrihetsförbrytaren, än för den klagande parten, med ett ord, intet af hvad som rörer dessa Irenne, af allmänna rösten öfverklagade, förhållanden är ännu förändradt.
Vill man derföre bevaka tryckfriheten, såsom en helig rätt för folket, så bör äfven detta folk se till att, på samma gång den kraftfullt strider för att bibehålla tryckfriheten såsom grundlag, de åtgärder vidlagas, som behöfvas för att åstadkomma de enkla och billiga förändringar jag här påpekat, nemi. att: 1:0
Hvarje tidnings-förläggare bör ock vara ansvarig utgifvare. 2:o
För hvarje utgifven tidning bör ett någorlunda högtpenningebelopp nedsättas eller giltig kaution för densamma bestämmas, svarande emot dess storhet och utspridning. 3:o
Bör juryn ordnas så, att genom densamma full opartiskhet i domslut kan vinnas.
Och härtill villo jag lägga en lagbestämmelse, hvilken vore den vigtigaste af alla; men, som jag bekänner, kanske vore alltför svår att tillämpa, ehuru den tyckes mig vara stödd på den renaste b i Ilighetsgrund, nemi. den, att hvar och en, som i tryck till heder och ära förfördelar en annan och icke kan bevisa sitt påstående, borde, enl. lag, vara skyldig att undergå samma straff, som den, hvilken han antastat, kunnat dömas till, om anklagelsen varit riktig.
Jag medger, mine Hrr, att ni med rätta kunna anse detta såsom blott en lös idé; men ändock ligger ju den största billighet häruti.
Det är ju icke tillåtet för någon att ostraffad, utan anledning, draga en annan inför domstol — hvarföre skall man då helt oförsynt, ulan skäl, hafva rättighet till att ställa sin nästa inför opinionens dom?
Denna dom, i många fall mera fruk tansvärd i sina följder än den lagliga.
Om en medborgare nu på det nedrigaste vis blir anfallen i allmän tidning, och detta sker orättvist, hvilken uprättelse har han då att vänta?
Jo, i de flesta fall ett återtagande, eller s. k. »beriktigande», som högst få läsa, då förtalet, detta gift, som smakar vår publik så väl, läses utaf alla.
Om också ingen grund ligger för detsamma, så tänker man:.
Den 13 December f. m, 605 »/Ingen rök utan eld,» och det goda ryktet, förvärfvadt under en mångårig redbar lefnad, är oåterkalleligt svärtadt.
Ar icke detta behjertansvärdt?
Är icke den tillfälliga makt, som hvar och en, kanske sjelf utan både heder och ära, som gjort sig till publicitetens kämpe, på detta vis kan tillskansa sig, allt för stor och af allt för vådlig beskaffenhet, för att icke på något kraftfullare sätt begränsas.
Visserligen har man sagt, att i denna väg vore icke mycket att vinna; ty under en förblommerad form kan publicisten, det oaktadt, säga allt hvad han vill, så alt hvar och en begriper honom, utan att dock af någon mensklig lag blifva sakfälld.
Ja, mine Hrr, det är sannt; men för det att icke en lag kan blifva fullkomlig, bör derföre ingen sådan finnas?
Om vi följde samma regel vid all vår lagstiftning, huru skulle då rättvisan i vårt land se ut?
Slutligen ber jag att få fästa mig vid ett uttryck, som af en föregide talare med mycken pathos blifvit begagnadt, men som, efter min tanke, ej innebär minsta skymt af sanning.
Han har sagt: att hos oss är det den allmänna opinionen som bildat vår press.
Jag protesterar på det varmaste mot ett dylikt påstående!
I vårt land står ännu den politiska bildningen på en allt för låg ståndpunkt, för att kunna tillräkna sig denna tvetydiga ära, och man gör nationen mycken orätt om man vill påbörda den någonting sådant.
I England, Frankrike och en del af Amerika kan möjligen detta förhållande, till en viss grad, äga rum; men hos oss är detta icke fallet.
Tvärtom har här pressen försökt att sjelf taga hand om de allmänna tänkesätten, för att bearbeta dem i de riktningar, den ansett mest lämpliga för vissa ensidiga måls upnående; men, Gudi lof, detta kan man ej heller säga hafva lyckats.
Allmänna opinionen går ännu hos oss sin väg framåt, på det hela taget, temligen ostörd af pressens inflytelser, om ock under tiden några smärre afsteg understundom skulle vittna om motsatsen.
Om den värde talaren hade inskränkt sig till att säga, att de allmänna tänkesätten böra bilda pressen, bade han mera hållit sig vid det rätta och då påpekat ett mål, till hvilket äfven jag önskar att vi en gång må komma; men då skall deraf, vill jag hoppas, upstå en helt annan press, än den vi nu äga.
Må Svenska folket alltid högt skatta sin tryckfrihet och så småningom lära sig att värdigt begagna densamma samt aldrig gifva efter för något försök, i en eller annan riktning, till rubbande af dess fasta grundvalar.
Jag yrkar på att den K. Propos:n må blifva afslagen.
Hr Cederschiöld, Gustaf, anförde skriftligen:
Föremålet för våra öfverläggningar nu är för vårt konstitutionella samhällsskick af yttersta vigt.
Frågan gäller icke mindre än huru vi skola bibehålla en af våra fäder stiftad grundlag eller icke.
En grundlag, hvarigenom en af menniskans mest dyrbara rättigheter blifvit oss tillförsäkrad.
Huru vigtig tryckfriheten är, ådagalägges tydligast genom den fruktan, dess fiender hysa för densamma.
Ingen sjelfherrskare kan lida den, ty han känner allt lien 13 Decembei f. m. för väl att den är sanningens härold, men sanningen och envåldsmakten kunna icke trifvas tillsammans.
Den sednare måste således omhvärfva sig med alla lögnens hjelptrupper, för att kunna hindra sanningen att intränga på dess område.
Om således tryckfriheten för ett folks politiska frihet är af vida större betydenhet, än ansvarighetslagar och hvilka andra institutioner som helst, så frågar jag Eder, mina lirf, böra vi icke väl besinna oss innan vi afskaffa en grundlag, som vi ärft af våra fäder och som hittills varit vår frihets säkra värn?
Och hvilka tvingande orsaker finnas till ett så genomgripande beslut?
Man säger att Tryckfrihetsföfordn:n innehåller en mängd stadganden, som på intet vis äro af grundlags natur; att den icke förmått hindra tryckfrihetens missbruk, samt slutligen att nödiga ändringar endast med största svårighet kan åstadkommas, enär dertill fordras 2:ne Riksdagars beslut och alla fyra Ståndens bifall.
Utgöra nu dessa omständigheter verkligen giltiga skäl, att Tryckfrihetsförordn:n skall uphörå att vara en af våra grundlagar?
Hvad angår första anmärkmn, så medgifves visserligen, att
Tryckfrihetsförordmn innehåller en mängd föreskrifter, som icke kunna anses äga grundlags egenskap.
Men ligger det verkligen i denna omständighet så särdeles stor vigt?
Ar det icke af vida större vigt, om det genom lagen åsyftade ändamål vinnes, än att denna är fullkomligt systematisk?
Har icke genom denna lag tryckfrihet blifvit införd i Sverige och der orubbad fått qvarstå?
Om den sålunda upfyllt sin hufvudsakliga bestämmelse, kan det då vara skäl att för en oviss framtid rubba én sådan institution endast derföre, att den icke är fullkomligt systematisk?
Vidare, om berörde förhållande i sig innebär en så stor orimlighet, så hemställer jag till Eder, mina Hrr, huruvida det kan förmodas, att sådant undfallit lagens stiftare.
Jag, för min del, tror det ingalunda.
Tryckfrihetslagens stiftare insågo detta lika klart som vi; men de, hvilka lefvat en tid då tryckfrihet icke fanns och först efter striden kunnat tillkämpa sig densamma, de visste bättre än vi att upskatta tryckfrihetens värde.
Vi, som aldrig saknat denna, en af mensklighetens dyrbaraste rättigheter, vi kunna lätt förledas ringakta den.
Så icke våra fäder.
Just derföre att desse så högt värderade den, hafva de sökt att omgärda den med alla möjliga slags skydd, och mindre fästat sig dervid, att stadganden af lägre ordning uphöjdes till grundlag, än att de med säkerhet kunde vinna sitt mål, det att åt sina efterkommande förskaffa och bevara frihetens säkraste värn, tryckfriheten.
Var denna försigtighet i sjelfva verket öfverflödig?
Eller böra vi icke snarare prisa dem för denna omtänksamhet?
En allmän regel finnes väl, som säger att en lag af högre Ordning uphäfver den af en lägre.
Så lyder theorien, men i praktiken äger motsatsen rum.
Huru ofta se vi icke i andra länder att friheter, garanterade uti konstitution, tillintetgöras genom polispåbud?
Och kan icke äfven i vårt fädernesland upvisas exempel på snarlikt förhållande?
Ehuru 16 § Reg.Fin högtidligen proklamerar religionsfrihet, finnes den likväl icke här i verkligheten.
Grundlagens tydliga bud har förlorat sin gällande kraft genom lagen af Den 13 December f. m. 607 lägre ordning, genom criminal-lagar.
Tryckfrihetslagens
Stiftare saknade således kanske alldeles fog till sina åtgöranden.
Hvad våra fäder, efter moget betänkande och af kärlek till friheten uprättat, torde vi icke lättsinnigt böra nedrifva.
Må vi moget besinna oss innan vi bortskänka detta vårt dyrbara fädernearf, innan vi rubba denna frihetens grundpelare.
Att tryckfrihetslagen icke i allo förmår hindra tryckfrihetens missbruk, är beklagligtvis en sanning.
Men hvar finnes den lag, emot hvilken det icke brytes.
Och är det i allmänhet en sanning, att i samma mån ett ting är nyttigt och nödvändigt, i samma mån är dess missbruk skadligt och förödande.
Utan eld kunna vi icke lefva, men genom eldens missbruk upkomma eldsvådor.
Med hurti lifliga färger man än må skildra eldens förskräckliga härjningar, kan sådant dock aldrig förmå oss att afstå från dess begagnande.
Det nödiga förändringar i Tryckfribetsförordnm icke skulle vara möjligt att under nuvar:de förhållande åstadkomma, är ett obevist påstående; och dessutom kunde derigenom ingalunda ådagaläggas, att Tryckfribetsförordnrn borde uphöra att vara grundlag, utan snarare att vårt nuvaride representationssätt bordo förändras.
Utan att inlåta mig i granskning af förslagets ordalydelse, finner jag mig, af nu anförde skäl, upmanad att i förevar:de fråga rösta
Innan jag öfvergår till sjelfva ämnet, ber jag att få förutskicka den erinran, att jag anser hvarje Stånd, oberoende af huru denna grundlagsförändring blifvit hos de andra afgjord, sjelf böra besluta deröfver och ber alltså att, på sätt eljest ofta sker, man under öfverläggningen ej måtte lemna några uplysningar huru detta ärende i andra Stånd blifvit afgjordt.
Det är icke utan ett visst vemod som jag bär upträder, då jag här hört en ledamot på första grefvebänken, som tillhör en af våra äldsta och mest lysande familjer, efter att hafva beskylt
Regeringen att hafva begått ett attentat mot Svenska folket, efter slutadt föredrag dock helsås med bifallsrop.
Här är mycket ordadt mot Regeringens förslag, att det icke allenast innebure en inskränkning i tryckfriheten, utan äfven ett utstrykande deraf ur våra grundlagar.
Förhållandet är dock icke så, Regeringen har icke gjort sig skyldig till något dylikt; tvertom har hon genom detta förslag ganska väl vårdat vår tryckfrihet.
Hon har i bestämmelsen af ordet tryckfrihet gått längre än den nuvar:de grundlagen.
Den lag, vid hvilken man här fäster så mycken vigt, och det med skäl, kallas nu förordning; Regeringen kallar den lag.
Hon har bestämt hvad man med tryckfrihet skall förstå i dessa ord; »Med tryckfrihet förstås hvarje Svensk mans rättighet att, utan någon på förhand af offentlig myndighet anställd granskning, eller annat i förväg lagdt, af Tryckfrihetslagen ej föreskrifvet, hinder, utgifva skrifter» o. s. V.
Vi veta att tryckfrihetens heligaste skydd ligger deri, att ingen censur skall äga rum; detta är i Regeringens förslag förtydligadt genom orden »utan någon på förhand af 608 Den 13 December ?. m. offentlig myndighet anställd granskning»»
Det är denna censur, sorn i så många länder inskränker tryckfriheten, och Regeringen har således, genom sitt förslag, velat bestämdt uttrycka, att någon sådan icke Iean äga rum.
Hvad man ytterligare anser såsom en bestämd grund för tryckfriheten, är att brott mot densamma icke skall kunna genom dom straffas förr än en jury yttrat sig deröfver.