Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag inser icke rättvisan af att beröfva en klass medborgare en rättighet, som tillkommer alla de öfriga, endast af den orsak, att rättigheten kan missbrukas och att först-berörde klass skall stadga påföljden af detta missbruk, och icke heller kan jag för mig göra klart, hvarföre man icke får tillverka en vara, hvars orätta begagnande kan medföra farliga följder.
Allting kan missbrukas och jag tror icke, att det vore skäl att förbjuda t. ex. gevärstillverkning, derföre alt den lemnar vapen i händerne på en mördare.
Lagstiftaren får, enl. min tanke, icke stadga något, som är orimligt och overkställbar och derföre bestrider jag fortfarande detta mom.
Det är dessutom förnärmande för Statens tjenstemän, hvilka i allmänhet mäste antagas vara så uplyste och sedlige, att de, oberoende af allt lagtvång, af pligt och hederskänsla afhålla sig från en näring, som hotar samhället 522 Den 27 April e. m. med undergång.
Ilin öfvertygelse är, att få af de i denna § upräknade tjenstemän, hvilka i allmänhet måste antagas vara så uptagna af deras tjensteåligganden, att tiden ej medgifver annan sysselsättning, skola komma att framdeles idka denna handtering, hvilken äfven f. n. icke torde af många sådana bedrifvas och stadgandet blifver således nästan ett öfverflödsverk.
Hr von Hartmansdorff har i sin reservation yrkat, att förbudet måtte utsträckas till alla tjenstemän, äfven de militära.
Jag frågar den värde ledamoten, om han anser den indelte Officern vara så väl lönad eller af sin tjenst så träget uptagen, att han icke behöfver någon annan utväg till försörjning och sysselsättning.
En stor mängd af dessa militärer egna sig ät jordbruk och hvarföre skall man beröfva dessa af Staten så illa aflönade tjenstemän rättigheten att drifva en lönande binäring, då denna rättighet står alla andra jordbrukare öppen?
Flere talare hafva yttrat sig öfver 3:dje morn., ehuru det, enl. mitt förmenande, ej ännu är föremål för vår öfverläggning.
I detta mom. är det fråga om ett helt annat förhållande.
Det angår Kronans jord, och Kronan, som är egaren, måste naturligtvis vara fullt berättigad att föreskrifva de vilkor, med iakttagande hvaraf jorden får af enskildt man brukas.
Ett giltigt skäl, att förbjuda bränvinsbränning å boställen, ligger deri, att denna närings bedrifvande allt för mycket medtager skog och som ett boställe är en löneförmån, anslagen icke blott åt den nuvande innehafvaren, utan äfven åt alla dem, hvilka i framtiden komma att bekläda hans embete, kan Staten ej tillåta, att bostället på något sätt försämras.
Det kan visserligen icke be stridas, att det förslag, Etsk. i detta mom. framställt, har, för att så säga, föga skäl för sig, men sedan det en gång blifvit afgifvet och af 2:ne MedStånd bifallet, kan jag för min del icke önska, att R. o. Ad., inom hvilket Stånd många af de i detta mom. npräknade tjenstemän hafva säte och stämma, ogillade mom.
Jag hemställer dock, huruvida icke orden befatta sig med, hvilka, på sätt den föregtde discussionen utvisar, torde vara mindre tydliga, böra utbytas emot ordet bedrifva eller idka, men då Hr von Hartmansdorff på förhand förklarat, alt han ämnar väcka förslag derom, att Utsk. måtte updragas att omredigera förslaget, med dervid fästadt afseende å de anmärkmr, hvilka emot redactionen förekommit, anser jag mig ej böra begära att Hr Gr. o.
Landtm., till följd af min hemställan, framställer en serskild Propos , utan ålnöjer mig med alt hafva fästat upmärksamheten å olämpligheten af de begagnade orden.
Hvad åter orden domare pä landet vidkommer, så anser jag att de äro med rätta använda, emedan jag finner domare på landet vara i en helt annan kategori än Högsta Domstolens och HofR.nas O o ledamöter.
Landtdomaren står folket närmast; det är han, som omedelbart handlägger och afgör dess tvister och i första hand af dömer de förbrytelser, som af detsamma begås.
Han är med detta folk i ständig beröring och bör föregå detsamma med goda exempel
Den 27 April e. m. 523 och jag kan derföre icke annat än finna det högst olämpligt, att denne domare tillätes att bedrifva en näring, som Lagen söker motverka, och hvars alster är en hufvudorsak till större delen af de brott, han skall med straff belägga.
Det är äfven angeläget, att undanrödja hvarje anledn. till misstanke emot domarens oväld och att en särlan misstanke alltid måste upstå, då en domare, som sjelf tillverkar Bränvin, skall emofandra tillämpa de derför gällande föreskrifter, anser jag vara påtagligt.
Dessa skäl inträffa ej på ledamöterne i de högre rätterne och derföre anser jag dem ej behöfva i förbudet ovilkorligen vara inbegripne.
Hvad 3:dje mom. beträffar, förenar jag mig i Gr.
Posses hemställan, alt ordet indelningshafvare måtte deruti å lämpligt ställe inflyta.
Hitlils har jag under denna öfverläggning iakttagit tystnad, ehuru jag vidblifver den mening, som finnes i min reservation uttryckt.
Orsaken till mitt stillatigande är, att då jag förut, under bränvinssakens behandling, alltid fått orätt emot Hr Braunerhjelm, har jag trott detsamma skola äfven denna gång blifva fallet.
Men sedan jag hört flere ledamöter tala för detta mom:s bibehållande, samt till och med utsträckning, anser jag mig böra mot Hr Braunerhjelm försvara Utsk:s förslag.
Dervid torde jag få anföra de skäl, som äro i min reservation intagna, emedan de äfven gälla för Utsk:s förslag.
De lvda sålunda: ”Hvarje tjensteman borde väl här, såsom i andra länder, förutsättas vara så uptagen af allmänna värf, att han icke har tid med enskilda näringsfång, och så aflönad, att han ej, för sitt uppehälle, behölver deras tillitande.
Om förhållandet icke alltid är sådant i Sverige, så är det ett fel, som ej må förvärras genom ett annat, hvarpå tjensten mäste, i de flesta fall, blifva lidande, För närvartde skulle det anses opassande, om någon ecklesiastik, civil eller militär embetsman tillika vöre skomakare, skräddare, smed eller kopparslagare.
Likväl äro alla dessa yrken nyttiga och nödvändiga.
Hvarföre skulle det då vara tillåtligare att idka bränvinsbränning, som i allmänhet är skadlig och umbärlig?
Om hon, enl.
Konungs och Ständers sammanstämmande mening, är sådan, men hennes idkande dock lills vidare medgifves, pä det att ett hastigt afbrott ej mätte vålla ännu större skada, hvarföre skulle samhället tillåta sina tjenare en handtering, som det, enl.
Utsk:s förslag i 1 §:s 3 mom. icke medgifver på sin jord?
Den jäfvighet, som genom bränvinsbränning kan upkomma för domare och åklagare, kan äfven ega rum för andra civila embetsman, till och med för militärer, om t. ex. uplopp för bränvinets skull inträffa och måste med väpnad hand kufvas.
Ar det en samvets- och hederssak för prester att icke tillverka en vara, hvilken gör samhället så mycket ondt, och i längden måhända mera än yttre fiender, hvarföre Skulle handteringens underlåtande icke vara en samvets- och hederssak äfven för krigaren, hvilkens ständ företrädesvis anses för hederns och hvilken framför andra skall göra de största upoffringar för samhällets nprätthållande?
Om Ulsk. kunnat tillstyrka, hvad jag anser alltför strängt, nemi. åläggandet för 524 Den 27 A'pril e. m. vissa embetsman, som hittils idkat bränvinsbränning, att dermed uphöra efter 3 års förlopp, hvarföre skulle det icke hafva kunnat förbjuda dem, som sjelfmant afstått från yrket, eller aldrig drifvit det, att hädanefter befatta sig dermed?
I hänseende till dem, som redan göra det, torde samhället emedlertid böra hafva det undseende, att dem tillätes dermed för framtiden fortfara i samma mån som förut.
De hafva då lika litet att beklaga sig öfver, som de tjenstemän, hvilka åläggas att framgent fortsätta den underlåtenhet att vara bränvinsbrännare, hvilken de af egen drift påbörjat.
Annu mindre kunna de besvära sig, sorn med vilkor att ej tillika vara bränvinsbrännare erhålla tjenst, befordran eller förflyttning.
Vilja de ej, med sådant förbehåll, emottaga någondera delen, så förblifva de orubbade i sin förra ställning!!
Till dessa skäl kan äfven, enl. min lanke, det förhållande läggas, som Hr von Koch påpekat.
Om det skulle inträffa, att R. o. Ad., som hittils hufvudsakligen gillat allt hvad det Serskildta Utsk. i detta Betänk, hemställt, afsloge nu ifrågavar:de stadgande, som rörer R. o. Ad. i egenskap af tjenste-innehafvare, så torde ett sådant förfarande gifva anleda, till ganska ofördelaktiga omdömen. 2:ne Stånd, nemi.
Preste- och BorgareStm, hafva redan godkänt detta mom. och det är ganska troligt, alt BondeSt., hvilket måhända anser sig i denna fråga vara af R. o. Ad. nog hårdt behandladt, skall följa de förstnämnda Ståndens föredöme.
Då tjenar ju vårt motstånd till intet.
Jag kan ej annat än glädja mig deröfver, att Hr Ekströmer, såsom läkare och Chef för helsovården, uttalat en åsigt, som styrker den tanke, jag i saken hyser.
Jag förenar mig således med honom, äfvensom med Gr.
Posse, och anhåller att R. o. Ad. måtte bifalla mom. med iakttagande af de rättelser och tillägg, dessa Hrr föreslagit.
För min del finner jag, att Hr von Hartmansdorffs redactionsförslag har så stort företräde framför Utsk:s, att jag måste påyrka R. o. Ad:s bifall till det förra.
Utsk:s förslag är tvetydigt och obestämdt, på sätt under öfverhiggningen blifvit visadt, hvaremot Hr von Hartmansdorffs redaction af mom. är kort, tydlig och bestämd.
Den lyder sålunda: ”Från rättigheten att tillverka bränvin uteslutas: ecklesiastika, civila och militära embets- och tjenstemän, folkskole-lärare, kyrkors och städers betjente, justerare af bränvinsbränningsredskap, bränneri-kontrollörer och tillsyningsman, hvilka, hvarken å sina boställen, egen eller annans jord, må tillverkningen utöfva.”
Jag yrkar, att förbudet skall omfatta alla de*personer, som i Hr von Hartmansdorffs förslag finnas npräknade.
Hr von Troil nämnde, att han biträdde Utsk:s förslag endast af det skäl, att R. o. Ad., som bland sina ledamöter räknade många af de tjenstemän, hvilka blefve från bränvinsbränning uteslutne, icke utan åsidosättande af sin värdighet kunde ogilla förslaget; men jag hemställer till den värde talaren, om det icke vore med Ståndets värdighet ännu mera öfverensstämmande att antaga Den 27 April e. m. 525 Hr von Hartmansdorffs förslag, som jemväl omfattar militärer, hvilka i delta Stånd torde utgöra flertalet.
Som jag redan yttrat och flere talare ådagalagt, är Utsk:s förslag missledande, hvilket omdöme äfven torde träffa uttrycket domare på landel, ty HäradsRines bisittare eller Nämndemännen, äro äfven domare och hafva i sådan egenskap aflagt ed, men meningen måtte väl ej vara, att de skola vara från bränvinsbrännings utöfvande uteslutne.
Jag hyser den åsigt, att antalet af de personer, som idka denna förderfliga näring, bör så mycket som möjligt inskränkas, och jag tror att man dermed skulle göra icke allenast samhället, utan äfven de enskildte bränvinsbrännarne sjelfva en verklig tjenst, ty de beräkningar på varaktig vinst af denna näring, som dess idkare upgjort, hafva merändels felslagit, och ofta hafva okloka och öfverdådiga spekulationer förorsakat näringsidkarnes undergång.
Jag får, på grund häraf, hos Hr Gr. o. Landtm, vördsamt anhålla om propos. å bifall lill del förslag, Hr von Hartmansdorff afgifvit.
Flere talare hafva sagt, att bränvinsbränning i allmänhet icke idkas af embetsman, hvilket äfven öfverensslämmer med verkliga förhållandet samt tillika bevisar, alt näringen icke är så vinstgifvande, att det lönar mödan att bedrifva densamma.
Men andra tider kunna komma, då handteringen blifver mera lönande och då, till följd häraf, flere embetsmän skulle vilja egna sig deråt, och som detta ej vore något lyckligt förhållande, finner jag ifrågavar:de stadgande ändamålsenligt.
Jag känner en prest i grannskapet af milt hem, som icke allenast sjelf bränner bränvin, utan äfven aflönar sitt tjenstefolk dermed.
Jag medgifver, att sådant är sällsynt, men då det i verkligheten inträffat, är det skäl att genom bestämdt lagbud förbjuda eli sådant oskick.
Just nu, då det lyckliga förhållande eger rum, alt högst få embetsmän befatta sig med bränvinsbränning, är tiden inne att antaga ifrågavar:de stadgande, och jag kan ej föreställa mig, alt någon vid närmare besinning skall finna en chikan emot embetsmännen uti detta förslag.
Som vi veta, har PresteSt. redan bifallit detta morn., och jag tror icke, att R. o. Ad. bör lemna obegagnadt detta tillfälle att äfven visa sig oegennyttigt och afstå från en rättighet, hvars utöfvande anses samhällsförderfligt.
Hr von Hartmansdorff min tacksamhet, för det han med frånträ dande af sitt eget, yrkat bifall till Utsk:s förslag, hvarigenom det sednare har mera utsigt att blifva antaget.
Jag tillstyrker följaktligen bifall till 2:dra morn., sådant det lyder i Utsk:s förslag, äfvensom lill det 3:dje, emot hvilket jag ej hört någon anmärkn. framställas.
Den likstämmighet emellan Hr von Hartmansdorffs och mina åsigter, som förut under öfverläggningen i delta ämne egt rum, sträcker sig icke till det nu föredragna stadgandet, på sätt R. o.'
Ad. torde hafva inhemtat af de reservationer, nämnde värde ledamot och jag i motsatt syftning afgifvit.
Jag finner flera skäl, som tala emot lämpligheten af Utsk:s 526
Den 27 April e. m. förslag.
För det första möter del mycken svårighet att utplocka de embets- och tjenstemän, hvilka skola förmenas att idka bränvinsbränning, under det att andra vid rättigheten alt utöfva denna näring bibehållas.
Uti förslaget äro Landshrr, Lands-Sekret., LandsKamer.
, Kronofogdar, Domare på landet m. fl. uteslutne från ifrågavande närings idkande, hufvudsakligen på den grund att de, till följd af deras tjenslebefattningar, kunna komma alt deltaga i beslut ang:de bränvinstillverkning och förbrytelser emot bränvinsförfattningarne, vid hvilket förhållande desse embetsman, derest de sjelfva näringen utöfvade, ansetts mindre ojäfvige att fatta beslut ang:de andra personer, som idkade samma yrke; men hvarföre sträcker sig detta förbud endast till första instansen och icke lill de högre embetsman och domare, som äfven, till följd af besvärs anförande, kunna komma alt handlägga och afgöra enahanda mål, såsom HofRättsledamöter samt ledamöter af Konungens Statsråd och Högste Domstol?
Och hvari ligger skälet att från förbudet undantaga Håradsskrifvaren, som just skall kontrollera denna tillverkning?
Skall ett förbud i denna syftning ega rum, så bör det vara conseqvent genomfördt, ty hvarje inskränkning af en i allmänhet medgifven rättighet, som ej hvilar på bestämd grund, är klandervärd.
För öfrigt har erfarenheten tillräckligen ådagalagdt, att ett dylikt förbud är i det närmaste öfverflödigt.
Ganska få af de upräknade embetsmännen torde sysselsätta sig med bränvinshränning och det exempel, som nyss anfördes om en prestman, hvilken sjelf tillverkar bränvin samt aflönar sitt husfolk med denna tillverkning, torde utgöra ett så sällsynt undanlag, att han utan tvifvel är den ende i hela riket, som gör sig skyldig till ett sådant förbiseende af hvad bans heliga kall klöfver.
Af de skäl, hvilka å motsatta sidan blifvit anförde, har jag ej funnit mig öfverlygad och vidhåller således den åsigt, jag i min reservation uttalat.
Det enda skäl, som ett ögonblick gjort mig tveksam, ligger uti yttrandet, att det skulle se besynnerligt ut, om R. o. Ad., sorn lill stor del bestod af de embetsmän, hvilka förbudet skulle träffa, motsatte sig detsamma, men detta skäl är vid närmare påseende endast skenhart.
Desse embetsmän utgöra nemi. en ganska obetydlig del af R. o. Ad.
Vi räkna väl ibland oss för det närvar:de åtskilliga Landshöfd:r, men endast, såvidt jag för ögonblicket kan erinra mig en prest, 2:ne
Domare på landet och en Borgmästare.
Detta är alltsammans, således en högst ringa minoritet.
Vid sådant förhållande kan R. o. Ad., derest stadgandet skulle ogillas, icke skäligen misstänkas för att hafva vid beslutets fattande afsett dess eget intresse.
Jag bar ansett mig böra nämna detta, till det afseende R. o. Ad., derå behagar fästa, men får för öfrigt förklara, att jag ej finner ämnet vara af någon serdeles betydenhet.
Jag kan visserligen medgifva, att ett sådant stadgande, som förefinnes i detta morn., är i det närmaste öfverflödigt, enär man icke har någon anledn. att förmoda, det embets- och tjenstemän, hvilka det tillkommer att föregå med goda exempel, i allmänhet skola sysselsätta sig med en handtering
Den 27 April e. m. 527 af så samhållsförderflig art som bränvinsbränning.
Jag tror icke att det f. n. Aunes många embetsman, som idka denna handtering, men exempel derå hafva likväl blifvit auförda och flera konna måhända ytterligare framdragas.
Hufvudsakliga orsaken till Utsk:s beslut i detta fall bör likväl, enl. min åsigt, icke sökas i den omständighet, alt det verkligen
Annes en och annan embetsman, som å sin egendom tillverkar bränvin, utan deruti, att Disk. ansett det vara för den goda sakens framgång af stor vigt, alt de högre klasserna i samhällets och i främsta rummel
Statens embetsman gåfvo de lägre ett föredöme i afståendel från en rättighet, hvars obegränsade utöfvande hotar hela samhället med verklig fara.
Det är äfven i full öfverensstämmelse med denna tanke, som Ulsk. föreslagit, att all bränvinsbränning ä Kronans jord ej vidare skall tillåtas och ehuru Utsk. icke ansett lämpligt att utsträcka förbudet att å enskildt egendom tillverka denna vara till alla embets- och tjenstemän, har Utsk. likväl tillstyrkt detsamma för en stor del af denna samhällsklass, nemi. alla ecklesiastika tjenstemän samt i allmänhet alla de, som med tillämpning af bränvinsförfattningarne hafva något att skaffa.
Såsom skäl för detta stadgande har äfven med rätta blifvit påpekadt det besynnerliga förhållande, sora i motsatt fall skulle kunna inträffa, nemi. att en Landshöfd., som egde att vaka öfver biänneri-kontrollörernes förfarande i tjensteväg, vore underkastad dessa underordnade personers kontroll i afseende å det bränneri, som funnes i Landshöfdrns egendom.
Många dylika förhållanden torde kunna framdragas och som jag antager, ali icke många personer skola blifva lidande genom detta stadgande i fall det hlifver lag, får jag för min del tillstyrka R. o.
Ad. att godkänna detsamma.
Man har, enl. min tanke, något förstorat de svårigheter, som skulle blifva en följd af detta stadgandes antagande.
Man har ansett det vara orättvist och overkställbar!, att t. ex. bränvinstillverkning icke Ange ulöfvas ä en flera personer tillhörig egendom, derföre alt en af delegarne hemfölle under kategorien af de uti detta mom. upräknade personer.
Men jag för min del anser icke delta mom. lägga hinder för näringens bedrifvande å en sådan egendom, så vida densamma icke skötes af tjenstemannen.
Jag får erinra de värde ledamöter, som tillhöra Utsk., att del först var fråga om att en arrendator af jord, tillhörig någon af de från bränvinsbränning uteslutne personer, icke heller skulle få idka denna handtering å den arrenderade egendomen, men att denna fråga förföll, så att något stadgande i detta hänseende ej blef i mom. infördt.
Man har vidare gjort anmnrkn. deremot, att HofR:nes ledamöter, äfvensom åtskilliga andra tjenstemän vore från detta förbud undantagne.
Jag tror alt detta påstående grundar sig pä ett miss tag.
Om man med upmärksamhet genomläser morn., Anner man att efter upräkningen af vissa tjenstemän och personer, förekomma orden: ”så ock i allmänhet embets- eller tjensteman, som, lill följd af sin innehafvande befattning, kan komma att deltaga i beslut om bränvinstillverkning eller kontroll derå.”
Denna strof är ganska omfattande och jag anser, det man ej behöfver frukta, att ju icke 528 Den 27 April e. m. alla personer, som böra ifrågakomma; äro under detta allmänna förbud inbegripne.
Ytterligare har inan klandrat de i delta mom. begagnade obestämda ordalag.
Om här vore fråga att antaga ett lagförslag, sorn sedermera icke finge lill dess redaction förändras, så anser jag, att man icke kunde vara nog sorgfällig vid granskningen af förslagets ordalydelse; men vi böra, hvad detta förslag vidkommer, ihågkomma, att det tillkommit endast för alt derigenom utvisa den väg, Utsk. ansett lagstiftningen böra följa samt att, ifall Konung och Ständer gilla förslagets innehåll, det sedan tillkommer K.
M. att utfärda lagen, hvarvid man icke lärer underlåta att tillse, det lagen är affattad i så bestämda och tydliga ordalag, att missförstånd vid tillämpningen, så vidt möjligt är, kommer att uteblifva.
Jag kan icke annat än erkänna vigten af den anmärkn., att det skulle förefalla minst sagdt besynnerligt, om II. o. Ad., i strid med 2:ne MedStånds kända beslut, afsloge delta morn., hvilket skulle vara att afvika från den hittils af Rikets första Stånd beträdda bana, att i fråga ora upoffringar af enskildla intressen, föregå de öfriga med goda exempel, jag tror att vi hafva allt för mycket, sorn i detta hänseende erinrar oss om vår skyldighet, för att det uti ifrågavande fall skulle kunna glömmas, hvarföre jag, jemväl af delta skäl, tillstyrker antagandet af Utskrs förslag.
Jag skulle icke ännu en gång hafva tagit R. o. Ad:s tid i anspråk, så vida jag icke hört den siste värde talaren yttra, alt han tolkar det ifrågavande mom. sålunda, att jemväl Öfver-domare skulle blifva genom detsamma från bränvinsbränning uteslutne.
Jag får, med anledn. häraf, förklara, att denna tolkning icke öfverensstämmer med min upfattning af detta lagsladgande, men tillika medgifva möjligheten af att sålunda förstå mom:s innehåll, hvarföre jag äfven härutaf hemtar ett ytterligare skäl för milt yrkande, alt orden ”på landet” måtte ur mom. utgå, enär dessa ord, enl. den sistberörde tolkningen, blefve alldeles öfverflödige.
För öfrigt får jag, i anledn. af Hr Braune: hjelms anmärkn. derom, att fråga skulle kunna upsla, huruvida tillförordnade domare på landet jemväl vore under detta mom. inbegripne, förklara, att det skulle medföra större tydlighet, ifall ordet ordinarie infördes framför ordet domare, och anhåller jag således om propos. å detta tillägg samt å uteslutandet af orden: på landet.
Ehuru jag ingalunda af de under öfverläggningen förebragte skäl för stadgandets antagande blifvit om oriktigheten af min åsigt öfvertygad, likväl och då jag icke gerna vill unna Hr von Hartmansdorff den glädjen att erhålla en seger öfver mig, afstår jag ifrån den af mig förut yrkade proposm.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm, att i afseende på de ifrågavande 2 och 3 momme af 1 §, följande yrkanden blifvit gjorde af Hr Braunerhjelm: antagande af Frih.
Raabs reservation, från hvilket yrkande Hr Braunerhjelm likväl sedan afstått; af Gr.
Posse , alt i 2 mom. orden i833 eller, Deu 27 April e. m. 529 eller, äfvensom de efter ordet domare införde orden på landet skulle utgå samt att i 3:dje mom. efter orden kontrakt med Kronan skulle tilläggas indelningshafvare; af Gr.
Mörner; bifall till Frih Raabs reservation; af Hr von Koch, alt årtalet 1857 skulle utbytas emot årtalet 1855, samt alt med uteslutande af orden på landet framför ordet domare skulle tilläggas ordinarie; af Hr Ekströmer, alt efter orden embets- eller tjenstemän skulle tilläggas: t tjenst varande eller praktiserande Idkare; af Hr Ribbing, bifall till Hr von Hartmansdorff reservation; och af Frih.
Raab, bifall till den af honom afgifna reservation, hvarjemte Frilen instämt i Gr.
Posses yrkande om uteslutande af orden 1832 eller.
Jag får tillkännagifva, det jag för min del icke yrkar någon propos. å mitt förslag.
Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att då Gr.
Mörner yrkat bifall lill Frih.
Raabs reservation, propos. derå i alla fall mäste framställas.
Sedermera och efter lillkännagifvande, att alla öfrige ledamöter, som yttrat sig, yrkat bifall till Utsk:s förslag, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att det, för alt i vanlig ordning förekomma, att icke någon mening blefve undertryckt, skulle blifva nödvändigt all dela 2:dra mom. i ett stort antal afdelningar, men att då åtskilliga af de ändringar, som här blifvit ifrågastälde, kunde lämpa sig till så väl Ulsk:s förslag, som till Hr von Hartmansdorffs af Hr Ribbing och Frih. Raabs af Gr.
Mörner uptagna reservation, det torde vara lämpligt om R. o. Ad. först beslutade hvilkendera af dem skulle ligga till grund för redaclionen och sedermera serskildt fattade beslut om de öfrige förslagen lill ändring, och att således, då nu propos. framsläldes på Utsk:s förslag eller de nämnde reservationerne, det skedde med förbehåll att deri kunna göra de mindre ändringar, som blifvit af serskilde talare yrkade.