Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottets utlåtande i resultatet felaktigt, då det yttrar, att som sjelfva rättsfrågan icke kan utgöra ämne för Utskottets granskning, något slags anspråk till ersättning af Banken icke kan, eller bör under en sådan synpunkt af Rikets Ständer medgifvas; ty när frågan är om felaktiga lagar i Bankens Författningar, som icke kunnat vederläggas, hade Utskottet efter min tanka haft anledning, att af laglig orsak, och icke, såsom sedan följer, af medlidande tillstyrka en ersättning, hvilken också ingalunda motsvarar, hvad ersättningen bordt
Den 14 September f. in. 187 utgöra, såsom full skade-ersättning, för hvad genom Lagarnas felaktighet förlorats; jag yrkar derföre återremiss, och hemställer äfven till BancoUtskottets bedömande, om icke med BancoFörfattningarne varit öfverensstämmande, att Banken, enär handlingarne i laglig tid inkommo, och icke Fatalier förlorats, i stället att anslå ny Auction, först bordt ålägga Herr ÖfversteLieutenanten Adlerstam, att rätta det felaktiga, och om det ej skedt, då först vidtaga Auclions-åtgärden.
Herr Rothlieb , Axel, anförde skrifteligen:
Jag betviflar ingalunda, att Bidderskapet och Adeln hyser deltagande för den olycka, som öfvergått ÖfversteLieutenanten Adlerstam.
Mitt eget vill jag icke dölja, och BancoUtskottet har uti dess afgifne Betänkande ådagalagt, att äfven der känslan för den olycklige ej varit frånvarande.
Att Lagens Bokstaf, ej Domarnes öfvertygelse, varit ÖfversteLieutenanten Adlerstam emot, hemtar jag anledning tro, då Rikets Ständer sjelfve vid denna Riksdag funnit giltiga anledningar ändra de föreskrifter, som inom Bancoverket hittills iakttagits; och således uppkommer ett ömmande skäl mera för den, hvars öde så mycket beror af det beslut, som nu skall fattas.
Jag för min del gillar visserligen Utskottets benägenhet alt föreslå någon hjelp för den familj, sorn olyckan träffat, men det före - i88 Den 14 September f. m. slagna understödet torde utan känbar uppoffring å Bankens sida kunna något förhöjas.
Dessutom inser jag icke, då far och inor lefva, hvarföre ej gåfvan skall af dem få disponeras; och då Utskottet i dess Betänkande icke föreskrifvit något om räntans användande, eller sagt af hvilken den får lyftas, liemtar jag äfven detaf anledning önska ålerrerniss, dervid, dessa anmärkningar torde få åtfölja.
Herr Uggla, Carl Willielm:
Förenande mig uti hvad Herr Adlerstam yttrat, anhåller jag, att nästa Plenum få inlemna ett skriftligt anförande i ämnet.
Då det Utslag, som bragt Herr Adlerstam i olycka, varit grundadt på Författningar, hvilka anses icke allenast olämpliga, utan äfven otydliga, finnér jag för min del fullkomligt skäl att gifva ersättning för det lidande, som tillfogats genom dessa Författningar, och det så mycket häldre, som Herr Adlerstam i annat fall blifver offer för deras olämplighet.
Jag anhåller om återremiss, på det Utskottet må blifva i tillfälle, att, så mycket möjligt är, tillfredsställa Herr Adlerstams rättvisa anspråk.
Herr von Hartmansdorffj Augast:
En livar, som uppmärksamt granskar denna sak, eller blolt läser Betänkandet, skall fin - Den September f. m. na, att (len nian, som blifvit lidande, ej uppfyllt Förfaltningarnes föreskrifter, och salunda rättvisligen blifvit skiljd från sin egendom.
Men»Författningarne hafva både inom BancoUtskottet och RiksStånden funnits sådane, att de borde upphäfvas, och att
Banken hädanefter borde lika med andra fordringsägare utsöka sina fordringar, och de så kallade BancoAuctionerne upphöra.
För bifall till detta Utskottets Betänkande finnes ej annat att anföra, än medlidande med en familj, som blifvit lidande, genom underlåtenhet att iakttaga författningar, hvilka man ansett sig böra ändra.
Men medlidande är ej detsamma som rättvisa, och det är i alla fall betänkligt, att tillstyrka, det Banken skall lill sina vederparter göra utbetalningar, hvilka ej efter Lag kunna den åläggas.
Det är ock derföre Utskottet tillstyrkt, att gratificationen skulle gifvas åt Herr Adlerstams barn; ty det skulle eljest kunna hända, att alla andra , som förlorade Rättegångar emot Banken, togo sig af denna händelse anledning att likaledes inkomma och begära afskrifning, eller återbetalning.
För min del lemnar jag derhän, om Ständerna skulle finna Banken rik nog, för att kunna gifva större summa till skänks, än den Utskottet föreslagit; jag anser den föreslagna vara stor nog.
Jag skall dock icke motsätta mig återremissen, om Herr Adlerstams vänner förmena sig kunna dermed något uträtta, men igo Den i4 September f. m. jng tror alt de för lians eget bästa skull, gjorde klokast, om de biföllo Betänkandet, ly jag kan vitsorda, att pluraliteten inom Utskottet var i denna sak ganska knapp, och att alla Herr Adlerstams förespråkare behöfdes, för att saken skulle gå igenom.
Åtskilliga af dessa äro nu borta, åtminstone vet jag ganska bestämdt en.
Det skulle således kunna bända, att Utskottet i ett nytt Betänkande afstyrkte, hvad i detta Betänkande blifvit föreslaget, och jag hemställer derföre till Herr Adlerstams vänner, om icke det vore tjenligast att bifalla Betänkandet.
Just precist samma skäl Herr von Hartmansdorff anfört emot, anser jag såsom skäl för återremissen.
Herr von Hartmansdorff har nemligen sagt, att Författningarne rörande BancoStyrelsen och förvaltningen varit så otydlige och fel a k tige, att Utskottet anmält dem lill förändring.
Detta är just ett skäl för Herr Adlerstam, att erhålla full ersättning.
Jag förbehåller mig ännu en gång, alt i nästa Plenum få, så grundligt jag kan, vederlägga mina motståndare, och förenar mig nu med de Ledamöter, som önska återremiss af Betänkandet.
Hvar och en lugn granskare skall otvifvelaktig! anse den säkerhet Lagarnes hud fordra, kränkt, Den 14 September f. m. ’9l om, sedan Högsta
Domstolen genom laga kraftvunnen dom afgjort ett mål, några anspråk på ersättning, stridande mot denna dom, väckas, ännu mera, om de upptagas och bifallas.
Rättvisan af Högsta Domstolens dom ligger utom BancoUtskottets och Rikets Ständers bedömmande; men då Utskottet funnit Författningen, i sin strängbet tillämpad, vara olämplig, och i dessa dagar ytterligare blifvit styrkt deruti, då en inteckningsägare, som inropat en egendom på BancoAuction, för dess verkställighet blifvit nödsakad att insätta sina egna 46,000 R:dr Banco, så har Utskottet tillstyrkt förändring af författningen, och hvad nu förevarande fall beträffar, ehuru det icke kunnat medgifva någon rätt till anspråk, trott sig af medlidande med den talrika familj, hvars välfärd blifvit ett offer för författningen , böra tillstyrka såsom gåfva, skillnaden mellan de summor, hvartill egendomen på de båda BancoAuctionerna försåldes.
Skulle man deremot såsom grundsats antaga, att alla, som förlorat på de författningar, hvilka man icke anser böra bibehållas, ägde rätt till ersättning, så torde man blott i afseende på de numera afskaffade BancoAuctionerne från 1668 få nog anspråk att af Staten betäckas.
Skulle Ståndet vilja tillstyrka en större summa , änden nu föreslagna, är jag visserligen icke deremot; men med Herr von Hartmansdorff, utom hvars nit och välvilja för familjen 191 Den i4 September f. m.
Utskottet visserligen icke kommit att tillstyrka en utgift för Banken, så motstridande alla Bancobruk, instämmer jag deri, att jag fruktar, att en högre summa skulle snarare väcka motståndarne af denna gåfva till afslag inom de andra Stånden; och jag underställer derföre Herr Adlerstams närmare vänner, om de vilja våga vådan afenåterremiss.
Efter min åsigt, lärer här ej vara fråga om rättvisan af de domar, som äro fällde i Adlerstamska målet.
Domstolens utslag varit rättvist, lära vi få antaga, synnerligen som Rikets Ständer icke få befatta sig med rättegångs-frågan.
Men detta förhindrar ej Ständerna, att anse författningen orimlig, samt efterlefnaden deraf omöjlig, eller åtminstone ett uraktlåtande af denna efterlefnad ej böra inverka på menniskors hela välfärd.
Här torde således kunna blifva fråga om något mer, än medlidande och förespråkareett uttryck, vid hvars olämplighet jag dock ej vidare vill uppehålla mig.
Det lärer dessutom vara Rikets Ständer, och ej BancoUtskottet, som slutligen skola afgöra denna fråga.—
Hvad jag egentligen hade ämnat yttra, såsom skäl till en högre ersättning för Herr Adlerstam, är, att då någon, på sätt som Herr Adlerstam, bortmistar hela sin förmögenhet emot I :del D e n 14 S eji t c ni b er f. m. iq> |:del af dess rätta värde; så är lian litet eller intet belåten med alt, 5 år derefter, återfå de öfriga båda tredjedelarne; om elt sådant öde träffar en så ringa förmögenhet, attén talrik familj på j- deraf ej kan lifnära sig, Ty då torde inom dessa 5 årens förlopp icke allenast den återstående tredjedelen vara åtgången; utan måhända på den möjliga ersättningen anliciperadt, Hvar och en inser det förstörande, som ligger uti att sålunda styckevis bortmista, och styckevis återfå, sin lilla förmögenhet.
Oni således Rikets Ständer, med anledning af de särskildte ömmande omständigheter, hvilka i detta mål förekomma, och med billigt afseende på orsaken till Herr AdJerstams lidande, som synes ligga uti en af dem sjelfve stiftad olämplig lag, finna skäligt alt tilldela Herr Adlerstam någon ersättning, tror jag Rikets Ständers värdighet fordra, alt lemna fullt skadestånd, ochanser, i stöd af hvad jag förut yttrat, det af BancoUtskottet föreslagna ersättningsbelopp kunna förhöjas till 12,000 R:dr B:co; hvarföre jag anhåller, att Betänkandet måtte blifva återremitteradt.
Herr Munck af Rosertsköldj Eberhard:
Jag skulle afstyrka återremiss för Motionairens egen fördel skull, om jag icke kände, att det ej är BancoUlskottet, utan Rikets Ständer, sorn afgöra frågan och att ett Ut4i H. i3 Den 14 September f. m. skotts första Betänkande i ett mai ej får med förändring antagas eller förkastas.
Mall kari ej undra öfver, att detta Utskott mera, än Rikets Ständer, finner sig förpligtadt alt förvara Banken mot utgifter, sorn ej äro alldeles oundgänglige, Jag vill ej försvara Motionairens anspråk på den grund, att författningen varit olämplig} äfven en sådan får Domaren, så länge den än ej är uppliäfven, iakttaga.
Jag anser dess anspråk grunda sig derpå, alt författningen, livars strängaste sida blifvit på lionom tillämpad, varit tvåtydig, hvilket bäst bevisas deraf, alt Svea HofRätt och JustiliaeRevisionen ej ansett
Motionairen skyldig till den försummelse uti löreskrifters iakttagande, som Högsta
Domstolen trott honom hafva begått.
Herr von Hartmansdorff har invänt, att om man bifölle Motionairens anspråk, skulle möjligen alla gäldenärer, som haft rättegång med Banken, komma in och begära ersättning.
Jag tror ej‘, att en sådan casus som denna förr inträffat, icke heller att den hädanefter skall vara att befara, dåden orimliga författningen blifvit ändrad.
Skulle det hända, att någon, som hade för sig Svea HofRätt och JustitiaeRevisionen, råkade att genom författningars strängare tillämpning i högsta instaricen, undergå ett lika stort lidande, och i följd deraf framkom lill Rikets Ständer med ett sådant anspråk, så vore det Rikets Ständer och Banken sjelf värdigt, att —• visserligen icke Den >4 September f. ni; 19* genom domslut* —• men genom gåfva eller ersättning hålla en sådan person skadeslös för dess oerhörda lidande genom tvälydigheten af författnitlgarne och deraf följande olika meningar hos Domare.
Sorn Betänkandet nu ej får forändradfc antagas, tillstyrker jag återremiss äfven om det vörö att förmoda, alt Utskottet ej skulle blifva mera gynnsamt* än i första Betänkandet.
Herr Rothlieb’ Jag har intet att tillägga, utan förenar mig i hvad Herr Brå-* kenhjelm yttrat, och får blott vördsamt förnya min anhållan om återremiss* Herr Cederschjöldf* Pehr Custaf'.
Jag instämmer med Herrarne von Hartmans-' dorff och Rosenblad* och skall visserliga! ej bjuda till att motsätta mig* utan tvärt-» om önskar* all möjlig ersättning åt Motioiiairen; men jag tror lika med deni, att det för hans eget bästa vöre så godt att bifalla Betänkandet* Jag vill fästa den sista Talarens uppmärksamhet derpå* att ut-» gången af en återremiss kan vara tvetydig, emedan man vanligtvis ser, att Stånden bifalla hvad Utskotten särdeles i så eUskilta mål tillstyrka.
Jag har för öfrigt begärt ordet för att försöka motsätta mig den princip, att alla de, som lidit genom en obillig
Lag i och genom försummelse att orda-' grant följa den i borde erhålla ersättning, 4t H. ,3« iqG Den i4 September f. m. när bemulte
Lag af skaffas.
Jag hemställer hvad följderna skulle blifva, om när ekonomiska författningar ändras, såsom t. ex.
SeglationsÖrdningen, LurendrägeriFörordtiingen o. d. alla de, som blifvit dömde lill stora böter efter de förra författningarne, skulle till Kongl.
Maj:t inkomma, och begära ersättning derföre, att Kongl. Maj:t genom ändringen erkänt, att de förra författningarne voro oriktiga?
Denna princip vore i högsta grad vådlig, och jag måste derföre på det högsta protestera mot dess antagande.
Hvad denna särskildta sak angår, tillkommer det ej mig att bedömma, på hvilken sida rättvisan är.
Men jag vill blott påminna, att en Lag icke bör anses så alldeles urbota felaktig, derföre att Domstolarne tillämpa den olika; ty hvilken §. i Lagen skulle väl då kunna anses oklanderlig?
Dessutom har Motionairen, då han sagt, att Högsta
Domstolen följt ordalydelsen af författa in gen, och de andra Domstolarne billigheten, erkänt sin egen försummelse.
Jag vill derföre ej medgifva ersättningen såsom rältsfordran, utan såsom en personel välvilja; och jag upprepar ännu en gång, att jag icke vill sälta mig emot, om denna välvilja kunde sträckas ännu längre.
Jag öfverlemna!' följaktligen till Herr Adlerstams närmare vänner, om de vilja blottställa sig och honom för äfventyret af en ålerremiss.
Den 14 September f. m. >97 Friherre Boye., Fredrik'.
Mig tyckes, att saken är ganska enkel.
Herr Adlerstam har lagligen orätt, och fråga är nu om Ständerna af godhet, af välvilja, af ädelmod, vilja gifva honom en ersättning någorlunda svarande mot hans lidande.
Jag skulle önskat, att Utskottet tillstyrkt en större summa; men då Betänkandet första gången är före, anhåller jag om återremiss, på det Herr Adlerstam må erhålla en ersättning, svarande emot hans och hans familjs lidande.
I anledning af Herr Cederschjöids yttrande, vill jag endast nämna, att jag ej hört någon understödja Herr Adlerstams ersättnings-anspråk såsom en rättsfordran.
Jag anser således öfverflödigt, alt ytterligare ingå i en Bevisning i denna fråga, utan förnyar min anhållan om återremiss.
Uppå derefter framställd proposition, fann Ridderskapet och Adeln för godt, att Banco-Utskottets ifrågavarande Betänkande, i anledning af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återförvisa.
Å nyo föredrogs Bevillnings-, Lag- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottens den i3 sistlidne Augusti under N:o 16 afgifne, och den 7 dennes e. m. på hordet lagde, ytterligare Utlåtande, angående bran - igS
Pen «4 September f, ni. vinsbrijnningen och dermed gemenskap ägande ämnen.
Jag erkänner att den allmänna tystnad, som förmärkts öfver ifrågavarande Utlåtande, varit mig högst obehaglig.
Jag trodde, att flera än jag skulle finna Utskottens Förslag vara oanvänbart.
För egen del fattas mig ord att uttrycka, huru mindre lyckligt jag anser frågan vara uppfattad och redigerad.
Utskotten hafva nu, såsom tillförene, tilltrott sig alt föreslå ändring af gällande Författningar, utan att ihågkomma det den långsamma gång industrien hos oss har, och öfver hvars få och osäkra framsleg så allmänt klagas, är ett intet i jemförelse mot det onda, som förorsakas af Sländernes vacklande principer i Ekonomisk Lagstiftning.
Uti förevarande
Utlåtande synes det, som Utskotten på bekostnad af Brån vins-producenten endast velat gynna kopparslagaren med tillfälle att förfärdiga ny bränvins-redskap.
För öfrigt förråder Utlåtandet icke något tecken tili kännedom om Bränvins-bränningen, så att de bevis jag derom framlagt, säkerligen icke kunde vederläggas.
Dessutom hafva Utskotten öfverflödigt yttrat sig så mycket om sjelfva bräll vinsbränningen, hvilken sorn ett önskningsniål beror af Regeringens godtfinnande; och jag hoppas, att Regeringen äldrig kan antaga Utskottens Förslag, äf - Den i4 September f. m. *99 ven om Sländerne olyckligtvis godkände det.
Utskotten hafva icke en gång insett, att då deras afsigt varit att minska bränvinsbränningen, de äfven bordt påtänka någon ersättning för de minskade intrader
Staten skall erhålla af den inskränkta och försvårade bran vinsbrännings- rättigheten.
Det vore verkligen sällsamt, om Ständerne skulle behöfva särskildt sammankallas, för att fylla en saknad Statsinkomst af bränvinsbränningen.
Den enda fördel Utlåtandet bar, är, att det är så pass ofullkomligt, att hvar och en, som deraf tager ringaste kännedom, bor genast finna, att det omöjligen kan antagas; jag är öfvertygad, alt livar och en Ledamot af Ridderskapet och Adeln serskildt innehar mera sakkännedom, än de sammansatta Utskotten.
Sedan jag nu generelt yttrat mig öfver hela Utlåtandet, borde jag granska detaljerne deraf, men som hvarje råd, ja hvarje bokstaf, deri är anmärkningsvärd, måste jag inskränka mig till det hufvudsakligaste.
Jag instämmer uti de afgifne Reservationerne, hvaruti saken blifvit klart och tydligt uppfattad; och hvilkas författare man bör önska hade utgjort majoriteten.
Utskotten hafva antagit, att man genom rör eller lucka i hatten kunde fylla mäsken.
Jag har förut visat, huru orimligt det är, och att ju mera man på detta sätt fyller mäsken, ju mera förlorar man i productionen.
Dessutom kan mäsken äfven okas genom bröstet.
Man behöfver ingen erfaren - 300 Den i4 September f. m. het för att känna delta.
Utskotten hafva mycket ordat om Pistoriska Verk, och bland annat äfven talat om sammansatta Pistoriska Verk.
För min del skulle jag önska få veta, hvad som menas med enkelt Pistoriskt Verk.
Jag har trott, att sammansättningen af tvänne pannor vore ett Pistoriskt Verk, fastän denna sammansättning, såsom hvar man vet, kan variera på mångfaldigt sätt.
Utskottens technologiska benämningar af enkla och sammansatta Pistoriska Verk bevisa följaktligen den fullkomligaste okunnighet.
Den Utlåtandet bifogade Tariff är ett nytt bevis på bristfällighet, som man igenfinner uti hvarje siffra.
Utskotten hafva beräknat efter gehör, och ingalunda efter någon ändamålsenlig grund.
Derjemte hafva Utskotten funnit för godt, att åt Kongl.
Majrts Befallningshafvande öfverlemna makten alt bestämma beskattningen för verk af ny eonslruetion.
Jag hemställer, om detta kan vara lämpligt, enär sådana inrättningar skulle bedömas olika i olika Län, allt efter Herrar Landshöfdingars olika åsigtep.
För öfrigt vet jag ej, om det kan vara öfverensstämmande med Conslitutionela former, att uppdraga beskattningsrätt åt Landshöfdingarne.
Vi hafva på detta sätt sedan 1823 års
Riksdag gått tillbaka, i stället för att gå framåt; och hvem som älskar Constitutionen, kan icke medgifva öfverlålandet af beskattningsrätten från Sländerne.
Äfven uti Prosten Nordins reservation utropas
Den 14 September f. m. aot nödvändigheten, att nedsätta bränvinsbränningen så mycket som möjiigt, eller rättare att det aldrig kan ske nog.
Jo den närmaste, att hvad. som felas i vår bränvinsjtillverkning, fylles af utlänningen; och den andra följden, att priset å spannemål ytterligare skall nedsättas, ty man kan väl ej neka, att de stora Bränvinsproducenterne ändock något upprätthålla spanmålspriset.
Utskotten hafva derjemte anklagat de stora Brännerierne för orsaken till det öfverdrifna bränvinssupandet, men jag är öfvertygad, att det egenteligen är de små flyttpannorne, som åstadkomma detta onda, genom tillverkandet af vida större qvantitet, än i de stora Brännerierne kan medhinnas, och genom de öfverflödiga trakteringar, som vid den mindre bränvinspannans afverkande hållas för producentens hela familj, och derigenom smaken fortplantas på det uppväxande slägtet.
Att till verkningen af brän vin med små pannor dessutom förorsakar större skada, än den så kallade Fabriks-til!verkningen af samma vara, är påtagligt för hvar och en, som vet, att man genom okunnighet förslösar mera både säd och ved vid den förra, än vid den sistnämnda, tillverkningen.
Här vore visst mycket mera att tillägga, men jag hoppas, att någon uppträder, som bättre än jag, bevisar odugligheten af ifrågavarande Utlåtande; hvarom jag således, till dess discussionen det påkallar, uppskju - 202
Den i4 September f. m. ler alt vidare yttra mig.
Jag yrkar emedlertid afslag å Utlåtandet, och bibehållande af 1824 års Bränvins-Författning, endast med den modification, att, i stället för tvänne po kannors pannor, blott ett Pistoriskt Verk får nyttjas på en egendom.
Anckar sw är d , Carl Henrik:
Jag får först begära ursäkt, om jag i denna fråga kommer att upptaga för mycken tid; men ämnet är af en sådan Stats-ekonomisk vigt, att jag ej kunnat sammantränga mina åsigter deri korrtare, än som skett.
Hvarefter Friherre Anckarsvärd uppläste följande:
Bränvinsbränningen liar, bland Statsekonomiska föremål i lagstiftningsväg, troligen uti intet land i verlden upptagit ett så utmärkt rum som i Sverige.
Likasom all konstprodukt, har denna långsamt utvecklat sig till näringsgren, och som sådan, har bränvinsbränningen redan en längre tid utgjort en ibland utvägarne, att tillfredsställa behof, hvilkas beständiga tillväxt, under omvexlande former, just utgör sjelfva drifkraften till all civilisation.
Alt menniskans begär att rusa sig, är äldre än bränvinsbränningen, bevittnas äfven af våra forntida häfder, ej mindre än genom de rusgifvande drycker, som nyttjas af de vilda folkslagen, äfvensom af små - Den i4 September f. m, 2o3 ken för den döfvande förmåga, som opiatet innebär.
Styrelsernas sträfvanden efter skattebidrag hafva i alla tider varit synbarare, än deras bemödanden, att rikta den allmänna omtankan åt nya utvägar för vinningen af enskild förkofran, och man får således från eja snart sagt stadigvarande orsak hämta förklaringen, hvarföre bran vinsbränningen i Sverige, såsom en större tillverkning, först visar sig, som ett Regale, som ett Kongligt Statsmonopolium; och några linnas ännu bland våra gamle, hvilka ägt uppdrag, alt på Konungens Befallningshafvandes vägnar uppmuntra menigheterna till flitig bränvinsförtäring.
Att en styrelse framdrifver och befrämjar behof utaf sådan art, kan säkerligen aldrig ursäktas, hvarken af Statsekonomen, Philosofen eller Philantropen; och det kan aldrig blifva min mening att i minsta moa vilja berömma den tids maktägande,som först hos oss begagnade bränvinsbräuningen, såsom en ny skattekälla, på sätt som skedde, utan afseende å det omoraliska åsidosättande af de lätt beräkneliga följderne utaf dea origtiga väg, hvarå man hos oss införde denna nya industrigren.
Efter detta yttrande vågar jag likväl påstå, att bränvinsbehofvel hos oss skulle liu befunnit sig alldeles å dess närvarande 2o4 Den i4 September f. m. punkt, om Kronobrännerier, och den derifrån utgångna husbehofsbränningén, aldrig blifvit nationen påtrugad ifrån Styrelsen.
Upptäckten af jordfrukters användbarhet till bränvinsbränning, har mera än allt annat uppdrifvit tillgången af denna vara; och denna bränvinsfabrication, af ett för ändamålet icke länge bekant jordalster, utvecklade sig i Frankrike och annorstädes, redan i början af 70-talet, utan att hinna till Sverige, förr än under 90-talet, och är det synnerligast härifrån, iden så mycket öfverklagade öfverflödiga tillgång å bränvin kan räkna sin tillvaro.
Hvarje nytt uppkommit eller ökadt behof medför ansträngningar för dess fyllande, och odlingen af jordfrukter, i och för bränvinsbränningen uppmuntrad, har säkerligen varit ett af de verksammaste medel, att ifrån Sverige afböja den spannemålsbrist, hvaraf Landet dessförinnan så ofta var blottsläldt ända till hungersnöd.
Om bränvinets omåttliga bruk under de sednaste åren verkligen tilltagit, i den nion man beklagar sig deröfver, torde vara svårt att med visshet afgöra, i följd af blotta declamalioner för eller emot.
Klagan öfver ett för handen tilltagande fylleri är emellertid allmän, och det vore sålunda ett äfvcntyrligt förelag, alt häröf - Öen j4 September f; m. -jo5 ver yttra, en tanka, sora möjligen ieke Lief öfverensstämmande med en allmänt rådande.