Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Clementina hade rätt: tåget, som nu mödosamt sträfvade uppför den branta stigen, – ty vi våga icke kalla den en väg, – var i sjelfva verket stort och präktigt: men det var ännu mera pittoreskt.
Vi fäste likväl icke uteslutande vår uppmärksamhet vid den förgylda palankinen, så grannt den än glittrade i solstrålarna, utan anmärke blott det egna, att den bars af slafvar, under det att de öfriga buros af mulåsnor.
Många damer sutto dock till häst, insvepta i nantilhas af lätta tyger.
Ännu större var dock antalet af manliga ryttare.
Deras från särskilda verldstrakter hämtade, till en del ganska besynnerliga drägter, mestadels af prunkande färger, damernas och cavaljerernas vajande plymer och ståtliga solskärmar, allt gaf detta tåg en högst fantastisk och nästan underbar anblick, som i sin mån icke litet förhöjdes af eftertroppen, bestående af betjeningen, i hvars ansigten man hade en profcharta på alla slags färger, som menniskohuden möjligen kan antaga, från svart till koppar, från oliv till rödt och alla de otaliga skiftningar, som ligga deremellan.
När sista delen af tåget, som länge undanskymdes af en hög framstående klippa, kring hvilken stigen krökte sig, hunnit framkomma, såg man en tropp åsnor, bärande en mängd olikartade musikaliska instrumenter, ledde af sina drifvare, med palmhattar på hufvudet, dels halfnakne dels klädde i ponchos.
Vi ställe oss nu bredvid
Dom Ignazio, som, djupt bugande, redan står vid den kongliga palankinen.
Ett fruntimmershufvud, omgifvet af ett blixtrande diadem, sticker ut derutur och ropar: sätter ner liteiran, gossar, der borta, i skuggan af det stora mangoträdet!
Värden har redan öppnat dörren till liteiran, ur hvilken nu drottning Carlotta Joaquina Theresia stiger ut, väldigt fläktande med sin solfjäder.
Men innan allt detta ännu fullkomligt gått för sig, har redan Dom Pedro, som hastigt kastat sig af sin häst, infunnit sig hos sin moder och frågar efter hennes välbefinnande.
Du frågar hur jag mår, min son?
Alldeles såsom en menniska mår, som i tvenne runda timmar spisat eld, ty det är icke luft, utan veritabla eldslågor, som man andas i detta så mycket prisade land.
För Salamandrar, eller på sin höjd för Indianer och Negrer, är detta, vill jag gerna tro, förträffligt inrättadt, men jag anser det för ett misstag att påstå, att naturen ämnat Brasilien för civiliserade menniskor.
Man finner ju här icke ens en ordentlig landsväg.
Har ni sett, Dom Ignazio, någon annan hufvudstad, der man icke åt något håll kan resa en mil, utan att landsvägen genast tar slut, och man befinner vid foten af ett oöfverstigligt berg eller midt i en tjock skog, hvarest man är i faror att uppätas af vilda djur eller vilda menniskor!
Och hvilken halsbrytande färd uppför detta berg!
Mitt hufvud svindlar än, när jag tänker derpå.
Jag trodde att det var försigtigast att hellre låta min liteira bäras af Negrer än af mulåsnor: de äro väl ändock på sitt sätt förnuftigare än djuren, ehuru
Dom Miguel påstår att detta är en falsk föreställning.
Dock det är nu förbi: du ser mellertid, min son, hvad jag utstått, huru jag vågat lifvet, för att deltaga i denna fest för din ära, på denna din hedersdag.
Upprigtigt erkänner jag dock, att jag knappast skulle mottagit er bjudning, Andrada, om jag rigtigt sett förut alla dessa besvärligheter.
Ah, bom Deos!
Hvilken hetta, hvilket qvalm till och med under denna tjocka skugga!
Således har Hans Majestät sjelf icke täckts hedra denna lilla landtliga fest med sin höga närvaro? frågade Andrada.
Kan ni undra derpå, senhor?
Ni känner Konungens svaga helsa; han har alltid valt det säkra för det osäkra, och han känner sin pligt, att icke utsätta sitt dyra lif för farorna af en så äfventyrlig färd.
Men Don Joᾶo skickar eder genom mig sin nådiga helsning och beder eder ursäkta honom!
– Er arm, Dom Ignazio: ty på din, Dom Pedro, gör din gemål ett billigt anspråk.
Låtom oss nu gå in i Quintan!
Lyckligtvis är alleen ända framåt alldeles ogenomtränglig för solstrålarne.
Drottning Carlottas ansigte, ehuru det visst icke mer tillhörde ungdomen, visade ännu spår af så mycken fägring, som ett ansigte, som en gång varit skönt, ännu i bästa fall kan äga qvar efter förflutna tre och fyratio år.
Men det var mindre den annalkande ålderdomen, som annars å söderns skönheter gör tidigare härjningar än i vår nord, än det var sjelfva själslynnet, som gjorde uttrycket deraf alltför skarpt och manligt.
Europa har sedermera kännt denna drottning såsom ett herrsklystet, ränkfullt och illistigt fruntimmer: sådan var hon äfven nu; men ännu hade icke de förhållanden kommit, då hon ansåg sig, till genomdrifvande af sina planer, särdeles behöfva lägga band på denna stolthet, som utgjorde grunddraget i hennes charakter, eller hämma dessa nycker, dessa lidelser, som i synnerhet uttalade sig i en afgjord motvilja för Brasilien, och hvarigenom hon onödigtvis stötte de inföddes nationalkänsla, hvilken det i stället skulle varit så angeläget att smickra.
För öfrigt var drottningens hållning förträfflig, och vi måste erkänna att denna spanska grandezza, som icke var lånad, utan medfödd, och således mindre stel, klädde henne ganska väl.
Hennes drägt var rik, – kanske mycket mera präktig än som egentligen var nödvändigt för denna landtliga fest.
En Engelsman skulle på sitt språk hafva uttryckt sig:
”hvarje tum en drottning:” dock torde, ifall Hennes Maj:t nedlåtit sig att med honom ingå i conversation, han dervid hafva undantagit en half tum af denna kongliga person, nemligen tungan, – ty denna lilla lem täcktes röra sig med en fart, som, enligt vårt ringa begrepp, icke var nog drottningslig, och som dessutom, när det var fråga om en nyck eller en älsklings-mening, ofta utan förbehåll plägade yttra saker, som ofta gjorde ett groft streck öfver sin ägarinnas annars fina beräkningar; sålunda tillintetgjorde denna ej sällan med ett enda ord mången väl spunnen intrig, och skingrade i ögonblicket den tjusning, hvarmed hon, så ofta hon allvarligt
ville, förstod att fängsla menniskor.
Det var måhända denna strid mellan högmod och list, som gjorde hennes ansigte egentligen mindre angenämt.
Medan tåget vandrar framåt, vilja vi begagna tillfället för att underrätta läsaren, hvarom nu var fråga.
Det kan ske i ganska få ord.
Dom Pedro hade författat sin första concert: denna skulle nu profspelas, och dertill hade man valt hans födelsedag.
Sådan var den officiellt tillkännagifna anledningen till denna fest: men värden hade ännu en annan, hvilken läsaren redan förut af honom sjelf funnit antydd.
Till denna högtid hade han inbjudit icke blott de förnämsta af hofvet, utan äfven alla utmärkta bel-espriter, snillen, virtuoser hvaraf Rio de Janeiro vid den tiden kunde skryta.
Bland de förre funnos nästan alla, som sedan spelt en mer eller mindre vigtig role i Brasiliens historia, men hvilka här förbigås, så vida de icke sedermera förekomma i vår berättelse.
Hvad åter de sednare beträffar, beklaga vi mycket att vi äro så illa underrättade, att vi icke utaf dem kunna presentera en enda.
Vi bespara mellertid derigenom läsaren en mängd namn på ᾱo, som, samvetsgrannt uttalade, skulle förorsakat honom en onödig verk i näsan: vi säga onödig, ty, så vidt oss bekant är, intager ingen enda af dessa snillen en enda rad i de sköna konsternas historia, om vi blott vördnadsfullt undantaga
Dom Pedro, så till börd som anlag kronan i denna vittra och musikaliska samling.
Då Drottningen inträdde i den stora rotundan eller rättare octogonen, uppgaf hon ett rop af bifall och beundran.
Detta bifall syftade dock icke, såsom vi tro, på den smakfulla decoreringen, ehuru äfven denna var ganska oklanderlig, utan egentligen på den svala, med vattenångor och blomsterdoft och sjövindar blandade atmospher, hvaruti hon i hast kände sig försatt.
I fyra af rummets åtta hörn såg man fyra fontainer, som uppsprutade strålar af det klaraste bergvatten, och spridde sina fina, kyligt ångande perlor rundt kring hela salen.
Alla fönster, som lågo åt hafvet, voro besatta med ett urval af de skönaste och mest välluktande blomster, hvarpå detta yppiga land tillbjuder ett så rikt förråd; för öfrigt voro de helt och hållet öppna, lufter och jalusier borttagna för att gifva fritt inträde åt hafsvinden som nyss börjat uppstiga.
Å den motsatta sidan åter, som låg åt solen, voro fönstren till tre fjerdedelar betäckta af tjocka förhängen, och endast den öfre delen af dem öppna, för att lemna vinden fritt genomspel.
Åt södern, midt emot stora ingången, voro fönstren äfven utan glas, men ändock beskuggade af de tätt utanför växande träden, hvilkas grenar man ofvantill tillåtit skjuta in i sjelfva rummet, och som voro betäckta af oranger och andra guldfrukter.
Nödvändigt ljus saknades dock icke, ty det föll ofvanföre in genom en stor med tätt, flerfärgadt glas öfvertäckt dome, hvilket gaf dagen en egen fantastisk charakter.
Golfvet var belagdt med mattor, nyss bestänkta med friskt vatten.
För öfrigt fanns här intet enda verk af den sköna konsten, ingen målning, ingen statu, icke ens en gipsbild, hvarmed Europas magnater älska att pryda sina praktrum: men bland detta sällskap fanns också kanhända ingen, som deraf kände bristen.
Till och med sjelfva möbleringen skulle i Europa vunnit föga beundran: eller rättare det fanns här egentligen intet annat husgeråd, om vi undantage stolarne på musikläktaren, än en ottaman som sträckte sig kring större delen af rummet, en estrade midt för ingången åt den kongliga familjen, men denna var betäckt med en högst dyrbar äkta kashmirisk matta, samt åtskilliga rader stolar på ömse sidor om denna upphöjning.
Jag beundrar er smak och er lycka, Dom Ignazio, anmärkte drottningen under det hon genomskred rummet.
Knapt kommer ni till hufvudstaden, förrän ni erhåller ett landthus, som, ifall jag icke misstager mig, är det vackraste och rymligaste kring hela denna nejd.
Hvad är mot denna Quinta vårt ganska okungliga Santa Cruz, eller detta utkik, som man kallar Boa Vista, och i hvilket också verkligen utsigten är det enda som duger.
Detta ställe lärer väl hafva kostat er en artig summa.
Men ni är rik, mycket rik, senhor?
Ni äger ju, säges det, en mängd indrägtiga guld- diamant- och rubin-grufvor i Minas Geraёs och i Comarca de San Paolo?
I sjelfva verket äro här, tror jag, alla adelsmän mer eller mindre rika; och det ser ut, som skulle Dom Joᾶo sjelf med sin familj vara den enda fattiga i sitt stora rike på denna sidan om oceanen.
Eller hur menar ni, Andrada?
Endast det diadem, som pryder Eders Majestäts hufvud, och kanske är värdt en half provins, tyckes vederlägga detta skämt.
Detta är inte skämt, Dom Ignazio, det är rent allvar, och det af ett ganska melancholiskt slag.
Vi bo här i guldets och diamanternas fädernesland, säger man: men jag har aldrig sett mindre guld än sedan jag flyttade hit.
Hvar det finnes, vet jag ej; i Hans Maj:ts skattkammare är det icke: så heter det åtminstone alltid.
Ni kan fråga edra gäster, Dom Rodrigo de Linhares eller Dom Antonio de Villano!
Jag försäkrar er, Andrada, att om jag sjelf ville bereda en fest åt en sådan mängd menniskor, som här äro samlade, så skulle det först kosta mig en half timmas kif med Hans Maj:ts finansminister, den odrägliga menniskan!
Mitt diadem svär deremot, menar ni?
Nå ja, några juveler äga vi ännu; men jag försäkrar, att jag icke fått dem i Brasilien: men kanske skall jag här en dag nödgas sälja eller pantsätta dem?
Dock låtom oss lemna detta sorgliga ämne.
Drottningen hade nu ankommit till estraden, men i stället för att stiga upp, anmärkte hon:
Misstyck icke, Dom Ignazio, att jag gör en liten förändring i er anordning!
Låt flytta min stol, med eller utan estraden, ditbort till springbrunnen; svalkan är der större och jag får då dessutom sjövinden ur första handen.
Befaller Ers Majestät, att jag också skall flytta Infantinnans stol i samma granskap?
För ingen del, senhor!
Hon mår bättre, om hon får sin plats vid fontainen midt emot.
Dessutom vill jag upprigtigt säga er, Dom Ignazio: prinsessan Carlina Josepha Leopoldina och jag hafva ingenting att säga hvarandra.
Jag gör henne all rättvisa: jag värderar hennes godhet, hennes hjertas ädla egenskaper; men en conversation med henne kan man icke föra.
Det är icke hennes fel, att hon är vorden född ErkeHertiginna och blifvit gemål åt Arfprinsen till tvenne kronor.
Såsom fru åt en österrikisk Baron, omgifven af fasaner, dufvor och gäss, värdinna vid en vin- och matbelastad taffel, och en aktningsvärd moder åt väl-födda, frodiga, rödbrusiga nederösterrikiska adelspojkar, föreställer jag mig, att hon skulle gjort en ganska ståtlig figur.
Det är också icke hennes fel, att hennes fader, Kejsar Frans, som sjelf har nog triviala seder, begått det misstaget, att på borgarsätt låta uppförda alla sina barn.
För oss passar hon icke, och, såsom det redan tyckes, för Dom Pedro allraminst.
Han är ett geni, en idealist; och han kan väl icke finna sig mycket belåten med en amazon, som med utslaget slag flackar ikring Rio’s gator.
Jag spådde det redan förut, innan frieriet.
– Men se der kommer det unga paret!
Prinssessan Leopoldina helsade djupt och vördnadsfullt sin svärmoder, som emottog helsningen med stolt, kall höflighet.
Utan sin vanliga mångordighet underrättade henne drottningen om den förändrade anordningen och förmodade, att hennes sonhustru också dermed vore belåten.
Infantinnan aflägsnade sig med en nigning, och gick, förd af sin gemål, att intaga sin plats.
Hvad tycker ni om hennes klädsel; säg, upprigtigt, Andrada? frågade drottningen.
Jag är en man från provinsen, Ers Majestät, föga bekant med etiketten och alldeles oinvigd i toilettens hemligheter.
Jag nödgas således i dessa angelägenheter afsäga mig allt omdöme.
Men ni är ändock en man af smak, förmodar jag.
Ni märker väl åtminstone någonting orimligt, någonting amphibiskt i denna klädsel: halft europeisk, halft amerikansk.
Jag gissar, att denna toilette är föreskrifven af Dom Pedro: det är åter ett nytt sätt att fånga popularitet.
Jag lemnar dock derhän, om detta vinnes genom en sådan halfhet; det vissa är, att prinsessan derigenom ingenting vinner.
Men, anmärkte Andrada, om det skulle fattas prinsessan Leopoldina någonting i etikett, fina hofseder, klädsel, och måhända gratie; så ersättes detta dubbelt genom hennes mildhet och öfriga ädla egenskaper, och det är sådant, som bäst förstås och mest värderas af vårt enkla, okonstlade folk.
Ni har rätt, ni har rätt, svarade drottningen, stött och ironiskt, ni har ju också redan hört mig hålla loftal öfver hennes många och sällsynta dygder.
Ja hon är god, mycket god – hon täflar med sin gemål i konsten att göra sig gemen, att afkläda majestätet allt slags äfven yttre värdighet.
Se bara der borta, hur djupt hon niger för alla som nalkas henne på tio famnar, alldeles som en landtfröken, som första gången kommer in på ett hof.
– Men hvem är denna gosse eller yngling med det korpsvarta håret och de blixtrande ögonen, som går vid sidan af Caldeira Brant?
Det är den unge Vizconde Villaflor, född i Portugal, son af en tapper officer, som stupat mot Fransoserne.
Han har nu blifvit skickad öfver till senhor Caldeira, som är hans förmyndare, och hans slägting tillika, om jag icke misstager mig.
Verkligen en gosse med ett högst charakteristiskt utseende.
Jag såg straxt, att han icke var född i Amerika.
Men denne Caldeira sjelf, känner ni honom, Dom Ignazio?
Alltför obetydligt, Ers Majestät.
Det är en af de mest fullkomliga cavalierer i vårt hof, och Dom Pedros gunstling: på en gång ett mönster af en hofman, en riddare och en diplomat.
Men jag anser honom ändock för en half äfventyrare och en ganska farlig man.
Kom ihåg i en framtid, senhor, att drottning
Carlotta sagt det: hon bedrager sig sällan på menniskor.
– Men hvem är detta unga ovanligt sköna fruntimmer, som kommer sist i tåget?
Det är min systerdotter, Donna Elvira dos Cariocos.
Hon har nyligen kommit hit, efter sina föräldrars död, från San Paolo, för att i hufvudstaden fullborda sin uppfostran.
Men hvarföre har ni icke låtit föreställa henne vid hofvet?
Hon är ännu blott nästan endast ett barn, knapt tretton år; hon kommer i denna vecka att ingå i en pension i Rio, och qvarblifver der tvenne år.
Först derefter hade jag ämnat utbedja mig denna nåd.
Hon ser äldre ut!
I sanning ganska vacker.
Det gifves dock, förlåt mig, senhor, vissa drag på detta ansigte, som icke fullt behaga mig.
Det är en fullkomlig motbild af Arfprinsessan.
Jag förundrar mig verkeligen öfver denna ledighet, denna säkerhet, denna gratie hos en ung flicka, hos en flicka från provinsen; men med allt detta ....
Dock lika godt, senhor.
Man kringbjöd förfriskningar, is och sorbeter af flera slag, äfvensom både chinesiskt och amerikanst thé, samt åt cavaliererne drycker af starkare slag.
Dom Pedro, som nu nalkats sin moder, tog en skål paraguay-thé.
Drottningen, som märkte det, blef mulen och tilltalte honom, på spanska, icke för att för de kringstående dölja, sin mening, ty detta språk var utan tvifvel bekant för dem alla, utan emedan det så var hennes sed, när hon råkade i någon häftigare rörelse.
Med ett uttryck af ovilja, som hon dock bemödade sig att genom rösten förmildra, begynte hon:
Du dricker matté, min son!
Är det verkligen derföre, att du föredrager detta platta surroget framför det äkta theet, eller kanske derför, att du vill rikta vår granne, Doctor Francia, den upproriske Jesuit-Doctorn!
För min del kan jag, den fadda smaken oberäknad, alldeles icke fördraga det osnygga sörplandet dervid.
Min smak, svarade Arf-Prinsen vördnadsfullt men bestämdt, är måhända dålig, men jag delar den med alla Brasilianer.
Ers Majestät täckes märka, huru alla infödde taga amerikanskt thé och alla Portugiser asiatiskt.
Jag ser det, min son, och skulle förundra mig öfver, att, då man har andra kyligare drycker att välja mellan, man i denna årstid ger företrädet åt någotdera af dessa sjudande vatten.
Men det är icke, märker jag, smaken, utan partisinnet, som bestämmer detta företräde.
Ännu mins jag ganska väl den tid, då denna osmakliga dryck här var ganska litet känd, utan blott inskränkt till de lägre classerna, och föröfrigt endast i bruk bland SydAmerikas öfriga mindre civiliserade länder.
Men smaken för matté skall nu vara ett uttryck af Amerikanism, af Brasilianism, ehuru det träd, som bär dessa blad, ändock icke, som jag tror, växer i vårt eget rike.
Jag kan således icke anse valet af denna dryck annat än såsom ett slags oppositions-tecken, och detta ökar icke mitt tycke för densamma.
I detta fall, svarade Infanten med ett tvunget leende, äro, jag sjelf äfven inberäknad, alle Eders Majestäts undersåter i dess största och dyrbaraste rike opponenter.
Men jag tror, att min kongliga Moder alldeles misstager sig i denna åsigt.
En vredesrodnad uppflammade på drottningens ansigte.
Hon vände honom stolt ryggen och yttrade sig på portugisiska till Andrada:
Orchestern börjar nu stämma och jag är ingen älskarinna af några slags missljud.
Låt oss mellertid gå ut på balkongen, så får jag tillika taga ert vackra Rosario i betraktande.
När de utkommit på balkongen, blef drottningen, hvilken annars, såsom vi redan tillräckligt förnummit, icke lätt beundrade något brasilianskt, ovillkorligt så betagen af den rika och praktfulla tafla, som vi redan fastän så ofullkomligt beskrifvit, att hon deröfver utbrast i en ström af loford, som spridde ett sakta leende öfver ägarens annars sträfva, patriotiska ansigte.
Detta försvann dock, när drottningen, återvändande till sina europeiska sympathier, sålunda slutade: med allt detta, får väl ni dock icke jemföra denna Bahia de Rio, så täck den visserligen är, med Tajo-revieret och alla dess herrliga, ja i sanning gudomliga omgifningar.
Ni har der icke blott en stor, en vildskön natur, utan äfven på samma gång en präktig hufvudstad och dessa culturens skönheter, utan hvilka naturen, åt sig sjelf lemnad, ändock alltid är hemsk och förtryckande.
Eller huru, Dom Ignazio; ty jag vet att ni sett Lisabon?
Jag har flera gånger sett denna vackra stad, Ers Majestät; och äfven alla de andra för sina utsigter berömda hufvudstäder, Genua, Neapel, Constantinopel, ja till och med det aflägsna Stockholm.
Hvar och en af dem har sina så egna skönheter, att jag fruktar att göra de öfriga orätt, om jag skulle tilldömma endera ett afgjordt företräde.
Ni är mycket berest, senhor, hör jag, anmärkte drottningen.
Men hvad var det för en stad ni sist nämde?
Estocolmo?
Denna stad ligger ju i Lappland, i Samojedernes land.
Ni är mycket cosmopolitisk i er smak, då ni jemnför en stad, som ju ligger begrafven i en evig snö hela året om och på hvars gator björnar och vargar lustvandra, med vårt Lisabon, eller med ert eget Rio, som ni väl ändock i hemlighet föredrager framför alla de öfriga.
Mellertid har ni, som sagdt, sett er mycket omkring i verlden.
Denna lust är också ärftlig i min slägt.
Så t. ex. har en af mitt namn, såsom Provincial i Jesuiter Orden grundat en mission i Tibet och utgifvit en beskrifning öfver detta obekanta land.
Mina söner hafva samma böjelse.
Är det då sannt, att de alla tre blifvit doctorer i Coimbra?
Ja, Eders Maj:t.
Min äldsta son, Jozé Bonifacio, är promoverad Doctor i Lagkunskapen och Naturvettenskaperna, har rest i de flesta Europas länder och sednast fullbordat sina chemiska och metallurgiska studier under en stor Chemist i det land, som Ers Maj:t nyss behagat kalla Lappland; han har sedan stridt emot Fransmännen och bekläder nu ett vigtigt embete i Portugal, men dragen af kärlek till sitt fädernesland, längtar han att återkomma hit.
Min mellersta son, Antonio Carlos, har erhållit Doctorsgraden i Juridiken och Philosophien, samt lefver nu i Olinda; min yngsta son, Martino Francesco, är Doctor i Mathematiken och innehafver en syssla vid bergverken i San Paolo.
En ganska lärd slägt, i sanning! anmärkte drottningen.
Men säg mig, senhor, månne all denna öfversvängliga lärdom är nödvändig för detta land; månne den icke snarare i Brasilien är en ren barlast, en verklig lux, som här gör mera skada och gagn, om jag undantager de kunskaper, som kunna lända till bergverkens förbättrande?
Dom Ignazio! låt oss tala öppet med hvarandra: jag känner er, jag är äfven bättre underrättad om edra söner än ni tror: det är icke blott åt vettenskaperna de egnat sig, de hysa äfven djerfva, vidsträckta planer.
Er ena son, Dom Antonio, har invecklat sig i demagogiska stämplingar i Olinda, men blifvit häktad af stadens öfverhet: jag erhöll för få timmar sedan underrättelsen derom, hvilken ännu torde vara obekant för er sjelf.
Säg mig nu upprigtigt: hvad är meningen med edra sträfvanden; hvad är det egentligen som J åsyften; ty jag förutsätter, att en så bildad familj har något bestämdt, allvarsamt mål; och att verkliga patrioter, som J, viljen något annat än samhällsupplösning och borgerlig oreda?
Välan, tala, Andrada!
Hvad önsken J: kanhända kan en sammanjemnkning ske emellan våra ömsesidiga fördelar.
Låt höra hvilka äro edra önskningar?
Lika politiska rättigheter, för Brasilien som Portugal, svarade Andrada med en fast ton.
Brasilien bör icke mer behandlas som en omyndig coloni, utan som en fullvuxen dotter, helst som den i makt och rikedom betydligt öfverträffar sin moder.
Men J härstammen ju alla från Portugal, J ären ju alla Hans Allratrognaste Majestäts undersåtare, och sörjer icke Konungen för eder alla på ett lika ömt sätt?
J hafven ju dessutom fått på dessa sednare åren så många nya, hittills för eder främmande rättigheter, fri handel och så mycket annat?
Kan icke detta allt tillfredsställa eder!
Skola ökade rättigheter endast föda af sig ökade anspråk?
Så var det icke fordom.
Alla bildade Brasilianer betraktade då Portugal såsom sitt egentliga fädernesland, och dess ära och lycka som sin och sitt eget lands.
Vid min ankomst hit nyttjade man sällan ordet Brasilianer; man sade i stället Creoler, och namnet Lusitano innebar då ett halft adelskap.
Det är nu nära ett skymford.
Hvadan denna förändring?
Andrada svarade blott med en axelryckning.
Jag inser, att det vore fåfängt, att tvista med er om dessa åsigter.
Jag hör att starka gäsningar för närvarande föregå i Spanien, mitt arma fädernesland, och fruktar att 1812 års Cortes torde åter upphöja sitt hufvud, utan att min kongliga broder, Don Fernando, torde kunna hindra det.
Portugal skall i detta fall icke dröja att följa grannrikets föredöme: och icke heller Brasilien att följa moderlandets.
Men man skall sannolikt icke stadna dervid.
Brasilien torde vilja slita sig löst från moderlandet och förklara sig sjelfständigt.
Alla tecken synas förebåda en sådan brytning.