Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då vi sitta ensamme på tullkammaren, nickar han ibland tre till fyra gånger i stöten; och när jag, för ett par dagar sedan, berättade honom min händelse med frun, gjorde han ett stort undantag från sin vanliga tystnad; ty i stället, att nicka eller begagna de kortaste ord, omtalade han att hon i början äfven gjort små försök att lägga beslag på hans lediga tid, men att det genast misslyckats.
Derefter sade han att jag borde akta mig att blifva för mycket beroende af hennes godtycke, ty det fölle sig kanske sedan svårt att komma ur ledbandet.
Emellertid hade frun äfven många förtjenster; och som hon på sätt och vis menade väl med sin predikan, borde jag gömma och lägga på hjertat den del deraf, som jag sjelf fann egde grund.”
Gubben Brostedts ord, just emedan han så ogerna slösar med dem, hade ett starkt inflytande på mig; och det säkraste beviset att jag behjertat dem, är att jag nu förtäljer alltsamman för min älskade mor, som, i samråd med farbror Pehr, får afgöra om något i mitt uppförande mot frun vid nämnde tillfälle förtjenar klander.
Jag har nu ingen mera att tala om, än hushållerskan jungfru Christina Alsing.
Det är en hjertans hygglig och beskedlig menniska, hvilken frun icke kan tåla, för det patron ofta berömmer henne och Lars alltid klagar på henne.
För min del känner jag mig aldrig lättare och friare, än då jag, genom något behändigt ärende, kan komma i köket och få språka litet med jungfru Stina, hvilken, så undergifven hon ser ut, icke yttrar serdeles stora tankar om sin matmoder, när denna ej hör henne.
Hon har berättat mig flera ganska roliga saker, hvaråt vi skrattat tillsamman.
Ibland annat härmar hon frun alldeles ypperligt, då denna, när herrskapet skall bort, underrättar herrn huru han skall skicka sig.
Hon säger då (och härvid tar jungfru Stina på sig hela fruns väsende): ”Min bästa vän, du skall emellanåt gå upp ifrån spelbordet eller ifrån de personer du talar med, för att efterfråga huru jag mår; och dervid kunde du ju artigt kyssa mig på hand eller åtminstone trycka den och förmana mig att svepa shawlen väl om mig, eller hvad som helst, bara det bevisar att du är en öm, uppmärksam man, hvaraf andra kunna taga exempel.
Det vore så vackert, om det sades:
’det synes på tullförvaltarn att han tillber sin hustru,’ eller något ditåt.”
På sådana uppmaningar svarar herrn vanligen: ”Men det är f-n så litet roligt att löpa ifrån spelet eller från personer, med hvilka jag är interesserad att tala, för att efterfråga det jag vet, att du mår bra, eller kyssa dig på hand, hvilket jag längesedan lagt utaf.
Och hvad shawlen beträffar, så har du ju den ständigt på, sedan halsen blef torr och brun.
Du finner att alltsamman således vore löjligt; och du gjorde mig en tjenst, om du lät de der narraktigheterna fara.
Kan man icke lefva väl och lyckligt utan att fjeska?
Dertill är jag i alla fall för gammal.
Och för öfrigt är det icke värdt sätta en vackrare tafla fram för fremmande, än man unnar sig sjelf i sitt hvardagslag.”
Sådana små roliga stumpar ur herrskapets sängkammarlif hör jungfru Stina om morgnarne, när hon går och sysslar och damtorkar i förmaket, och jag kan ej låta bli att skratta, då hon omtalar dem.
Men nu har jag fyllt tvenne hela ark, utan att hafva nämnt hvem som bor i det lilla gula huset och vårdar balsaminerna, för det att de älskades af min goda mor.
Men jag får språka derom härnäst; ty om jag nu började ett nytt ark, kom brefvet ej utaf denna post.
– Gud välsigne min kära, goda mor och min hederlige gamle farbror Pehr!
Jag vet att ni begge bedjen godt för eder kärleksfulle och tillgifne
Arve.
Mor ser att jag i brefvet till löjtnanten hållit mig till det, som rör min tjenst; och tro ej annat, än att jag förnämligast tänker på den, fast jag så här i alla afseenden lättat mitt hjerta.
Jag vill språka med mor, liksom jag vore hemma, så käns det mindre att jag är borta.
Helsa hjertligt gamla Annicka och alla de andra från
Gumman Arnman till sin käre Son.
Min älskade Arve, mitt dyra barn!
Herren hålle sin hand öfver dig!
I vår hydda var tomt och mörkt efter din afresa.
Vår glädje var borta, ena väggen ute.
Vi kunde icke på lång tid komma oss före, löjtnant Pehr och jag.
Men slutligen togo vi bladet från munnen och sade till hvarandra att det var ohöfviskt att sörja för det vi mistat vår fröjd, när det skett till ditt bästa, din lycka och fromma, både för det närvarande och i en framtid.
Sedan vi så utgjutit våra hjertan och jag uppläst en vacker psalm för gubben, som, Gud vare lof, med riktig andakt hörde på, togo vi fram korten, hvilka så länge hvilat, och nu spela vi hvar afton ett par tolfvor.
Efter maten prata vi bara om dig, välsigna dig och bedja för dig.
I söndags, mitt kära barn, kom ditt bref. Du kan tro det var en högtid.
Jag visste om ingenting, förrän jag tog upp serveten om middagen; då låg det inuti den: löjtnanten hade smugit dit det, medan jag var ute.
Och hvad mitt hjerta kände för stor fröjd, bara att betrakta de älskade rader, som min Arve hade tecknat!
I hela Guds rika och sköna verld fins ingenting, som kan jemföras med en mors sällhet öfver ett dygdigt och godt barn.
Mina ögon stodo fulla med tårar, och jag måste gå bort till balsaminerna, för att icke låta löjtnanten se huru rörd jag var, icke för det att jag skäms öfver de naturliga känslor, vår Herre sjelf inlagt hos oss, nej, Gud bevars derifrån; men det har alltid förekommit mig som tårarne voro allra ljufvast, då vi få gjuta dem för oss sjelfva.
Den bästa vän kan ändå icke se i vårt inre: det kan blott Gud.
Sedan jag lugnat mig, bröt jag sigillet och läste ditt långa, kära bref.
Ja, ja, min Arve, det var vackert upplefvadt på så kort tid.
Gud välsigne tullförvaltarn!
Han vill dig väl, och jag tror visst att frun vill detsamma, fast hon har sina svagheter för den, som är hennes egen.
Men om detta blir jag den sista som dömer; ty den, som sjelf är mor, vet bäst huru partiska vi kunna vara.
Vill du emellertid lyssna till mitt råd, så var icke stolt i sinnet, icke högmodig i hjertat, och gör din matmoder till nöjes i allt hvad du förmår.
Det kommer dig till godo; hvaremot, om du skaffar dig henne till ovän, det kommer dig till last.
Jag tycker det var hederligt af henne att förehålla dig dina fel.
Hon hade ej gjort det, om du icke redan stått väl i vantarne; och du, min son, hade orätt att förifra dig för det att hon trodde på gossens utsago.
Huru väl hon menar dig, så ”sticker ingen ändå annan mans barn så väl i barmen, att icke foten sitter ute.”
Var du förståndig, min Arve!
Skulle ingenting bära dig emot, visste du ej sätta värde på de goda dagarne.
Det är ej nyttigt att alltid dansa på rosor.
Små bepröfvelser späka sinnet och bereda det till de stora, som väl en gång icke uteblifva för dig, som för andra.
Hvad nu anbelangar sällskapet med jungfru Christin, så säger jag dig rent ut, mitt kära barn, att detta icke behagar mig.
I köket är icke din plats, och unga sediga gossar böra akta sig för att råka i snaror.
Jag vet inte ondt med den der menniskan; men det vittnar ej till hennes fördel, att hon för dig, som nykomling, berättar saker, hvilka herrskapet sins emellan ordat om.
Det är en ful och dålig vana att lyssna och spionera; och det är snart sagdt oförskämdt att hon skrattar åt och härmar sin matmor, som det är hennes pligt att ära och vörda.
Akta dig, barn, för ondt sällskap!
Tag hellre om det voro aldrig så mycket snubbor af frun, än sockersöta ord af jungfru Stina, och lyssna icke mera på vanbördigt tal om herrskapet.
Bjuder hon dig på godsaker, som hon har om händer, så tag icke emot; ty utom det att sådant är opassande, föder det förtrolighet, och all förtrolighet är farlig.
Med den gamle Brostedt är det helt annorlunda.
Håll dig till honom; och behöfver du i en knapp vändning ett godt råd, så är jag viss att han icke nekar dig det.
Men jag har nu skrifvit det längsta bref, jag gjort i all min lifstid.
Det är också till dig, du min skatt, som utgjort mitt allt, sedan jag förlorade salig far.
En sådan man, som han var, letas icke lätt upp; men aldrig vet en menniska rättligen uppskatta värdet af det hon eger, förrän det tagit slut.
Gud välsigne min gubbes ben, der de hvila!
Jag fick ej den trösten att sätta en balsamin på hans graf.
Men det var så Herrans vilja.
Jag vattnar balsaminerna med mina tårar, der de stå.
Men efter jag kom att tala om dessa kära blommor, hvilka jag mycket älskat, sedan far skänkte mig en sådan på Kathrinadagen för många herrans år se’n, faller mig före din erinran om det lilla, kära huset, der jag och min Arnman lefde mången förnöjd dag tillsamman, då du ännu var litet barn.
Glöm icke härnäst att nämna hvem som eger huset.
Knappt kan jag tro att någon i H– ännu minnes mig så mycket att man för min skull vårdar sig om balsaminerna.
Men huru som helst, längtar jag likväl att höra hvad du har att förtälja derom.
Vår gamla Annicka, liksom ”de andra” (jag vet nog att du menade dina fattiga) tacka hjertligt för helsningen.
Annicka saknar dig mycket; och den trogna själen suckar och beder med mig.
Ditt bästa ligger henne ömt om hjertat, och det är mig äfven ljuft att höra hur våra stackars gubbar och gummor prisa dig för hvar bundt tobak och hvar strut snus du gaf dem af din lilla sparkassa.
De sakna dig alla – ack ja, men det är ej värdt att tala om.
Jag innesluter dig i den Högstes beskydd, och beder dig af varmt hjerta, att du lägger mina förmaningar på sinnet, och icke för mycket efter bokstafven följer farbror Pehrs bref, hvilket han visat mig.
Du förstår, barn, han menar i grund detsamma som jag; men karlarne ha sitt egna sätt att uttrycka sig.
Din hulda mor
Catharina Arnman.
Fjorton dagar, sedan Arve emottagit detta bref från sin mor, skref han åter bland annat:
”Allt är nu godt och väl igen emellan mig och min patronessa; och min goda mor skall icke oroas af den föreställningen att mitt sinne är för stolt att kunna ödmjukas.
Nej, tro icke det!
Jag är icke så styfmunt, att en icke med vänlig hand kan lägga betsel på mig, fast jag har för mycket heder i bröstet, att ej skudda det af, om jag märker att man vill köra mig som en oxe för plogen.
Det var visst på ett par veckor, som frun icke talade till mig.
Herrn låtsade ingenting märka, och jag lät äfven saken hafva sin gång, ehuru jag nästan saknade den förra tiden, såsom bättre öfverensstämmande med mitt lynne, hvilket led af att se sura miner och kalla blickar.
Lars var näsvisare än någonsin, och fick äfven sköta sig sjelf.
Då inträffade så lyckligt, till den husliga fridens återställande, att det skulle gifvas en fest på patrons födelsedag, hvartill frun behöfde allt det biträde hon kunde få.
Ibland annat var fråga om att spela en liten theaterpjes; men alldenstund inga dekorationer funnos att tillgå, blef förslaget kinkigt att utföra.
Då erinrade sig frun att hon ibland sett mig fuska med målande, ett nöje som jag har min goda farbror Pehr att tacka för.
Och straxt beslöt hon att låta mig sitta uppe om nätterna och bortstjäla så mycken tid jag kunde af dagarne, för att efter hennes uppgifna plan sudda till en stuga och en landtlig plan med en hop träd på några sammanlånade pappersskärmar.
Redan i flera dagar märkte jag att det var solsken i annalkande; ty vid bordet, i stället för det vanliga: ”Vill Arnman ha mera?” hette det: ”Räck hit tallriken, Arnman, att få sig litet mera soppa!” ”Sitt anständigt, lilla Lars!
Se på Arnman; han sitter minsann så rak han, som han tio gånger varit i dansskola, och det är ändå bara natur!” eller ock: ”Hvar har du din näsduk, min gosse?
Inte ska andra taga vara på den; du är ju nu stora karlen,” m. m.
Alla dessa förebud gjorde mig mycket nöje: jag såg nog att de skulle leda till något vigtigt slut, och det uteblef ej.
En afton, då patron, såsom vanligt, var på klubben, en tid då alla husliga mål sättas på redig fot, kallades jag genom bud ned till frun, som emottog mig mycket väl.
”Arnman går aldrig ned nu om aftnarne,” sade hon vänligt. ”Icke skall en ung menniska vara så långsint!
Låt oss ej mera tänka på det som är förbi; man har alltid nog af det man har för händer.
Eller huru, min kära Arnman?”
”Jag är icke långsint,” sade jag öppet och nöjd med försoningen; ”jag har bara icke vågat komma, sedan ...”
”Prat!” afbröt hon småleende.
”Arnman får komma och gå när han vill.
Det var alltid vår mening att anse Arnman som en bland oss sjelfva.
Men för att nu tala om något annat, så har jag en liten väntjenst att begära.
Skulle Arnman vilja göra mig en sådan?”
”Om jag bara kunde, så är det säkert att det skulle vara mig ett nöje.” (Mor ser att äfven jag var artig.)
”Åh jo, visst kan Arnman,” återtog frun och syntes mycket belåten med mitt svar.
”Jag har sett honom måla både skepp och åtskilligt annat; och det jag önskar Arnman ville försöka sig uti, är visst icke svårare: bara en stuga på en grön backe, hur illa som helst, det synes ej vid eldsken.”
Men sedan utvecklade min patronessa vidare en sådan mängd saker för mig, att jag alldeles förstummades.
Det återstod åtta dagar till festen; och dessförinnan borde jag icke allenast hafva målat de så kallade dekorationerna, utan äfven vara närvarande på vinden, för att gifva nödiga råd åt snickaren, hvilken skulle afplanka den till theater.
Derefter fick jag i uppdrag att genast skrifva ut rolerna ur en liten pjes, som frun lemnade mig; dito att dagligen inöfva Lars i sin roll.
Och till sist att sjelfva spektakeldagen vara sufflör och utomdess hafva öron och ögon med mig öfverallt.
”Ty det är sådana dagar,” tillade hon förtroligt, ”som tjenstfolket begagnar sig af.”
När hon slutat att tala, tyckte jag mitt hufvud gick rundtomkring.
Det var blott en tanke, som stod redig för mig och den jag äfven straxt framställde: ”När skall allt detta ske?” då jag hela dagen hade skrifning på tullkammaren eller var ute i patronens ärender.
”Åh, min kära Arnman,” sade frun och såg dervid så hjertligt godt på mig att jag trodde henne; ”menniskan kan allt hvad hon vill!
För min del har jag så otaligt många bestyr, att jag nog inser det jag får taga nätterna till hjelp.”
Nu förstod jag hvarifrån tiden skulle komma; men jag kunde ej återhålla en suck vid tanken på att jag hvarje natt nödgades stå uppe och gäspa öfver skärmarne, i stället att sofva, det jag så gerna gör.
Men hvad var att företa; jag måste buga mig och lofva göra mitt bästa.
Genom gubben Brostedts vänskapliga biträde lyckades det mig att stundom få stjäla mig ifrån mina göromål.
Och med ansträngning af alla mina krafter blef verkligen alltsamman färdigt till utsatt dag.
Pjesen gafs, mina dekorationer beundrades, och jag kunde ej annat än sjelf förundra mig, huru jag fick ihop de der sakerna, som jag knappt någonsin förut hade hört omtalas.
Mest beundrades likväl att jag kunnat plugga i Lars det lilla han hade att säga.
Men i sista akten gjorde han ett fult spratt, hvarvid frun så nära dånat; men det blef skratt af i stället.
Herr Lars skulle nemligen föreställa en liten gudomlig Amor, naken naturligtvis, hvartill han blifvit utstyrd med ett par trångt åtsittande nankinsbyxor, hvilka frun gaf namn af trikåer.
Men se guden hade snufva – och bäst han skulle hålla sitt lilla tal, drar han upp sin blårandiga näsduk, den han, tvertemot moderns föreskrift att ha till hands bakom kulisserna, gömt under det blänkande pilkogret – och nu snöt sig Amor, så att det gaf eko i salen.
Aftonen slutades för öfrigt på allt sätt gladt och tillfredsställande.
Jag hjelpte till och med vid uppassningen, för att få det väl nog; och när allt var slutadt och tullförvaltaren med ett hjertligt handslag tackat mig för allt besvär, och frun klappat mig på kinden, med den försäkran att hon riktigt gjort ett fynd i sin snälla Arnman, gick min tjenstaktighet ända derhän att jag samlade in allt silfret, släckte ut ljusen i lampetterna och slog alla vinslankar tillsamman i en kruka, den jag sedan insatte i handkammaren; ty sådant vin begagnar frun till soppa, efter hvad hon sagt mig.
Då alla mina mångfaldiga göromål voro slutade, smakade det bra ljuft att få lägga sig.
Jag hade icke haft en ärlig sömn på åtta dygn; och det kändes riktigt, när jag klef upp i sängen, liksom jag sjunkit ned i himmelriket.
Dertill kom medvetandet att hafva, såsom min älskade mor säger, ödmjukat mitt sinne.
Det är en glad känsla att vara tillfreds med sig sjelf.
Vi kunna då med lättare hjerta tänka på dem, som ständigt ledt oss på det godas väg.
Dagen efter högtiden fick jag en vacker silkeshalsduk, som frun sjelf fållat åt mig.
Med den har hon riktigt bundit fast mig; ty läser jag icke nu hvar morgon med den ohjelplige Lars, och har jag honom icke att tvätta, borsta och kamma sig, liksom hela min välfärd berodde på att göra folk af den sjelfsvåldige pojken.
Jag till och med kommer ihåg näsduken, hvilken jag tror han aldrig haft i minnet mer än den gången, då han fått tillsägelse att lemna den ifrån sig.
Mor finner således att jag ”loverat, tilldess vinden blef god.”
Men nu är det väl icke för tidigt att tala om det lilla gula huset och dess hyresgäster.
Derinne i samma gröna kammare, der mina kära föräldrar bott, står nu en liten spjutsäng med brunrosiga kattunsgardiner, och egarinnan dertill är Carlmarkens enka.
Mor misstog sig alldeles, då mor trodde att Carlmarkens icke visste hvem de hade att tacka för det de fingo behålla sitt gods.
De anade det ganska väl; men de voro för grannlaga att våga uttrycka sin öfvertygelse i en sak, hvilken för far var så maktpåliggande.
Med mig, sonen, kan den stackars frun gerna tala om det förflutna, samt prisa och välsigna den, som icke var döf för hennes böner.
Carlmarken sjelf är död för flera år sedan, och frun och den enda nu lefvande dottern – det är den yngsta – föda sig med sömnad.
Gossarne äro ute till sjös; och fru Carlmark har ingen att lita sig till mera än sin Josefina; men hon är en snäll flicka, för att icke vara mera än sexton år.
Hon är så arbetsam och förståndig, som hon vore dubbelt så gammal; och jag tror verkligen att jag lärt mig mycket tålamod, då jag ser huru hon, hela Guds långa dag i ända, utan att unna sig minsta rastestund, sitter böjd öfver sybågen och likväl, när aftonen kommer, är så vänlig och nöjd, då hon kan bereda modern ett litet nöje eller hjelpa henne med hvad hon har för händer.
Det är så vackert och gör riktigt godt i själen att se deras förhållande till hvarandra.
Och jag tror visst, att mor har rätt i det:
”att icke i hela Guds rika sköna verld fins något, som kan jemföras med en mors sällhet öfver ett dygdigt och godt barn!
I fru Carlmarks ögon lyser denna sällhet hvar gång hon betraktar sin Josefina och följer rörelsen af hennes snabba fingrar, då hon arbetar för sin gamla mors uppehälle.
Josefina är icke det minsta vacker.
Hon är blek och mager; och den lutande ställning, hon erhållit genom att ständigt sitta krökt öfver bågen, ger hennes i sig sjelf korta och klena växt ett tvinsjukt och ofördelaktigt utseende.
Men detta gör ingenting; man ser icke på det eller kommer åtminstone icke ihåg det, när man betraktar hennes vänliga och milda ögon.
De hafva den vackraste blå färg och ett så obeskrifligt godt uttryck, att jag aldrig begriper huru någon – det jag likväl ofta hört – kan hafva hjerta att pruta med den stackars flickan på hennes arbeten.
Jag blef bekant hos dem genom min patronessa, som skickat mig dit att efterfråga priset å brodering på ett par stycken gardintyg.
Frun har nemligen den vanan att spara sitt tjenstfolk, om hon kan få bud på annat sätt; ”ty,” säger hon, ”de stjäla ifrån mig dubbelt så mycken tid, som behöfdes för deras ärende.”
Denna gång emottog jag det med verkligt nöje, ty efter mor berättat mig så mycket om Carlmarkens, kände jag just en glädje att få se dem.
Dessutom bodde de i det lilla gula huset, der mina älskade föräldrar bott.
Jag gick dit och knackade på dörren till det rum, der jag sjelf sprungit och lekt, då jag ännu var en liten en i kolt.
Ett sakta:
”stig in!” bjöd mig att öppna.
Det är en underlig känsla att komma in ibland fremmande, der man en gång varit hemma.
Jag tyckte i en hast att allt stod klart för mig från den tiden, då jag satt med abc-boken i handen på pallen borta vid jernkakelugnen, med sina stora hästar och ryttare.
Dessa stodo riktigt qvar ännu på sin gamla plats, och jag kunde knappt taga ögonen ifrån dem, ty det blef mig allt lifligare, hur ofta, när jag ville taga på dem, jag brände blåsor på fingrarne, och huru mor då sade:
”gå ifrån kakelugnen, rustibus, annars får du ris till på köpet!”
Slutligen erinrade jag mig dock att jag hade ett annat ärende, än att betrakta mina gamla bekantskaper.
Jag vände mig om; och der stod den gamla frun och hennes dotter och betraktade mig med lika mycken uppmärksamhet, som jag mina kära ryttare.
”Mina föräldrar hafva bott här,” sade jag, emedan jag tyckte jag icke kunde ge dem någon enklare och bättre förklaring öfver min rörelse. ”Jag heter Arvid Arnman.”
”Arnman!” utbrast fru Carlmark, och hennes ögon lyste af glädje.
”Var hjertligt välkommen!
Jag har mycket väl känt herr Arnmans far och mor – hafva de aldrig nämnt Carlmarkens?”
Nu var bekantskapen gjord.
Jag måste dricka kaffe ur deras lilla kanna och se huru balsaminerna frodades; de sköttes så väl till minne af den hederliga fru Arnman.
Jag var så lycklig att sitta bredvid gumman Carlmark och höra henne prisa mina kära föräldrar, att jag nästan alldeles förlorade ur minnet min patronessas uppdrag.
Slutligen, då hon uttömt sin berättelse, huru de först några år haft temligt välstånd af sin nya handel, men efterhand genom olyckshändelser råkat i djupare elände än någonsin, framförde jag mitt ärende, för att sluta ett samtal, som troligen var henne plågsamt.
Den beskedliga frun tycktes blifva glad att få komma in på ett annat kapitel.
Hon hade väl för mycken aktning eller medlidande för sin mans rykte efter döden, för att erkänna att hans begifvenhet på starka drycker och deraf följande slarf förorsakat de iråkade olyckshändelserna, som åter försände henne och barnen till fattigdomens pröfningsskola.
Jag värderade fru Carlmarks förbehållsamhet i denna sak: den hedrade henne.
Nu talade vi endast om gardintyget, och mor och dotter öfverslogo gemensamt kostnaden.
Men när jag kom hem, fann frun det alldeles för orimligt tilltaget, och jag fick nu uppdrag att göra ett bestämdt anbud.
Dertill hade jag dock icke hjerta, ty jag hade sett deras glädje att erhålla ett så stort arbete, och de hade så noga öfverräknat den tid, som dertill borde åtgå, att jag, som hörde det, icke kunde begripa huru de voro i stånd att arbeta för så lindrigt pris.
Att nu bjuda dem ungefär två tredjedelar, kunde jag lika litet förmå mig till, som att beröfva dem hela den påräknade förtjensten ..
Hvad jag gjorde är jag säker att min goda mor icke klandrar, och ej heller farbror Pehr, om han ock skakar på hufvudet och säger:
”Jo jo, han har visst råd till sådana extra utgifter!”
Jag gick till fru Carlmark och sade att frun var nöjd med vilkoren.
För min patronessa sade jag detsamma om dem.
Josefina arbetade flitigt, och frun hade den tillfredsställelsen att få upp de nya gardinerna till den stova högtiden.
Jag sparade ihop det bristande, och vet mig nästan aldrig varit så lycklig, som då jag gick till fru Carlmark och på fruns vägnar uppgjorde liqviden.
Josefinas bleka kinder fingo en färg så skär, som den ljusaste skiftningen på balsaminerna.
Jag tyckte hon var riktigt vacker, då hon räckte den lilla penningsumman åt sin mor.
Sedandess fortfar jag att titta ditin emellanåt, när jag har mina vägar ditåt.
Vanligen tager jag då min plats vid kakelugnen, så att jag ömsom ser på mina gamla vänner i jernrustningarne, ömsom på Josefina, som jag kan betrakta från sidan.
Det är skada att hon skall vara så blek och mager!
Hon arbetar visst äfven om nätterna, den stackars flickan.
Men jag förmår ej mera än beklaga deras tunga öde och stundom lifva upp dem, antingen genom berättelsen om mina äfventyr hemma i skärgården eller beskrifningen på vår lilla trefliga stuga, der likvisst allt vänder sig omkring dess grundpelare: mor och gamle löjtnanten.
Till slut vill jag nämna att mors bekymmer, i afseende på jungfru Christin, numera åtminstone har allsingen grund.
Jag går sällan åt köket, ty jag vill icke vidare hafva att skaffa med henne.
Det var en listig, oblyg menniska, som jag snart nog kom underfund med hvad hon gick för.
Också visar hon mig nu all slags ovilja, i stället för den fordna vänligheten.
Men jag låtsar ej se det.
Hellre sträfvar jag med Lars, som gör mig alla möjliga spratt, än jag uppoffrar en enda minut att lyssna på hennes sqvallersjuka tunga.