Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om några timmar, tack vare alla de af Nikifor gjorda bemödanden, talade hela Aurastaden blott om "det mystiska paret" och de goda åboboerna skakade tillika betänksamt på hufvudet med anledning af den stora saltstölden.
Det var redan qväll då Nikifor kom hem i ett beklagansvärdt tillstånd.
Hvad hade Nadeschda gjort under tiden?
Uppehållen af sina glada förhoppningars trollkraft och kroppsligen styrkt af den njutna hvilan, ville äfven hon i sin mån vara verksam och hade, efter bibringandet åt uppasserskan af en betydlig drickspenning, med tillhjelp af denna låtit sin knapphändiga garderob undergå en ganska väl behöflig granskning.
Konversationen gick förnämligast medelst teckenspråk, men qvinnor förstå hvarandra så lätt isynnerhet i frågor som röra toilette.
Sålunda hade Nadeschda -- hon hade ju endast en omgång kläder! -- bragt det så långt, att hon fått hoteljungfrun att bestyra om en del af dessas tvättning.
Att köpa nya kläder föll den naiva damen icke in och uppasserskan kunde icke ryska nog för att härvidlag göra några förslag.
Så kom aftonen och Nadeschda lade sig till hvila, tillitsfull som ett barn.
Att Nikifor icke kommit hem på hela dagen, ansåg hon vara alldeles naturligt, han hade ju så mycket att uträtta.
Hon somnade derför alldeles lugn.
I drömmens rike, en stark sida hos alla unga fruntimmer och särskildt hos de i pensioner uppfostrade, erfor Nadeschda de vackraste syner.
Hon var i det "fria Sverige", så tyckte hon, och promenerade vid sin Nikifors arm på Stockholms "Newsky-prospekt".
Det var så roligt...
Då öppnades dörren sakta och Nikifor inträdde med ljudlösa steg.
Den blott halfdunkla vårnatten lät alla föremål urskiljas, men i en underlig dager.
Det var ej sinnlighetens brand, som glödde i orientalens mörka öga -- det var måhända vanvettets.
Nadeschda sof tungt och fast.
Tyst knäböjde den olycklige ynglingen vid hennes säng och lyftade sitt af samvetsqval och ängslan förvridna ansigte upp till henne.
Bad han en bön eller förbannade han sitt grymma öde?
Ända hit hade han släpat med sig detta undersköna, lättrogna barn -- och nu, hvad skulle han nu göra?
Allt hade ju slagit fel, ja, han hade till och med förvärrat sin ställning genom att så grundligt blotta sig inför polismästaren.
Mörka tankar hvälfde i hans sinne, men en, den allra mörkaste af alla, arbetade sig fram i förgrunden.
Denna gräsliga tanke var -- en gemensam död.
Passionen lågar vildt i det orientaliska blodet och eftertanken träder i bakgrunden när förtviflan fattar i handlingens roder.
"Ett enda vildt famntag", yrade Nikifor, "jag qväfver henne och för mig finner jag nog på råd -- då är det slut: de skola ej få henne, han, han", och han skrek högt detta ord -- "han skall icke få henne!"
Förskräckt for Nadeschda upp.
En blick sade henne allt -- qvinnan förstår det älskade föremålets tankar utan att de behöfva kläda sig i ord -- -- hon förstod att allt var förbi, hela den sköna drömmen om frihet och kärlek, men derpå tänkte hon icke nu.
Nu fastades hela hennes själs uppmärksamhet på Nikifors vilda blick.
Hon förstod instinktmessigt dess hemska språk och att en fara hotade, en ny förskräcklig fara, icke blott henne, utan äfven honom, den älskade.
Men hon hade drömt så skönt, hela hennes kropps- och själsstämning var vek, och hon valde omedvetet det riktigaste medel att rädda den älskade undan ett brott, hvars brottslighet hon dock blott anade.
Hon höjde sina blottade armar upp och sträckte dem emot
Nikifor -- on ström af tårar bröt ur hennes sköna ögon.
Nikifor sjönk tillintetgjord till hennes bröst, som, blott skyddadt af sin känslas rena jungfrulighet, svallade emot hans.
Då var det som hade en engel hviskat i hans hjerta: gråt du också!
Blödigheten i hans karakter fick öfverhand och äfven han lättade sitt qvalda hjerta i en ström af tårar.
På knä vid Nadeschdas säng, med hufvudet intryckt i hennes lockars rika svall, tillbragte den stackars ynglingen hela natten i ett qvalrikt tillstånd.
Då dagen grydde reste han sig upp, oviss om hvad han skulle företaga sig.
Han lutade sig ned mot
Nadeschda och varsnade då förfärad att hon låg i feberyrsel.
Nu återkom hans sinnesnärvaro och han visste hvad han, åtminstone till en början, hade att göra.
Han ringde på uppasserskan och sedan han flere gånger för henne upprepat ordet "doktor" och visat på den ömsom bleka, ömsom feberglödande Nadeschda, förstod denna slutligen meningen och ilade ut efter en läkare.
Imellertid låg
Nadeschda der med stirrande ögon, flämtande andedrägt och jagande pulsar.
Deu häftiga sinnesrörelsen hade varit för mycket för den så svårt pröfvade unga qvinnans medtagna krafter.
Läkaren inträdde.
Han såg något förbehållsam ut, men tycktes liksom angenämt öfverraskad då han mötte Nikifors öppna blick.
Denne tilltalade honom på franska och ledde honom fram till sängen.
Med verkligt deltagande betraktade den unge läkaren den sjukas sköna drag medan han med sin ena hand stödde hennes alabasterhvita arm och med den andra kände på hennes puls.
Kalla omslag m.m. förordnades och läkaren lofvade sjelf gå till apotheket efter ett styrkemedel.
Då doktorn gick, kramade den något lugnade Nikifor en bundt sammanvikna sedlar i hans hand.
Om en stund återkom läkaren, droppade ur en medhafd flaska några droppar i en thesked och förde denna till Nadeschdas läppar.
"Nikifor", hviskade hon sakta, "äro vi på hafvet, jag tycker det gungar så?"
De hviskade vid hvarandra.
Nadeschda tycktes bli lugn och försökte somna, hvilket läkaren tillrådde.
Doktorn och Nikifor gingo in i nästgränsande rum.
"Min herre", började doktorn efter en liten stund, "er fru är icke farligt sjuk.
Snart är hon alldeles rask igen -- om hon får vara i ro.
Se här imellertid edra pengar -- jag emottager dem icke."
"Jag förstår er icke min herre", utbrast Nikifor förvånad, "hvad betyder detta?"
"Jag ber att få återlemna dessa pengar", sade doktorn kallt och lade den erhållna sedelbundten på bordet.
"Låt imellertid tillsvidare madame förblifva i okunnighet om att ni är bevakad af polisen, det kunde uppröra henne ånyo."
Nikifor bleknade.
Läkaren tog sin hatt för att gå.
"Men hvarför är jag bevakad?" stammade den unge ryssen.
"Emedan man allmänt misstänker er för delaktighet i den stora saltstölden", var doktorns afmätta svar.
"Ha!" utropade nu Nikifor med högre stämma än försigtigheten i ett sjukrums grannskap det tillät, "ha, nu förstår jag polismästaren och det öfriga med."
"Det är väl det, men var tystare nu", anmärkte läkaren och nalkades dörren.
"Men äro då menniskorna här tokiga", fortfor Nikifor häftigt, "tar man mig för en tjuf?
Hvad i Guds namn har jag att skaffa med saltstölden?"
"Nikifor!" ljöd det från det andra rummet.
"Ni har väckt henne."
"Kom med in, herr doktor, vi skola säga er allt, ty det här går i sanning för långt."
-- Doktorn gjorde en afböjande rörelse.
"Ni måste, ni måste" yrkade
Nikifor och sköt doktorn in till Nadeschdas rum, nalkades hennes läger och hviskade lifligt vid henne.
Doktorn följde uppmaningen något förvånad.
Nadeschda med blicken nästan fullkomligt feberfri, räckte honom handen och sade med ett matt leende på de fina läpparne:
"Herr doktor, ni är säkert en ädel man, ni skall förstå vår olycka; vi ha engång, jag tror i Wiborg, skjutit en vänlig hand ifrån oss; det skedde af misstrogenhet.
Nu skall ni få höra vår historia och få se om ni ej då kunde hjelpa oss.
Nikifor, berätta", bad hon och tillade med en nästan skalkaktig blick på doktorn: "Sitt ned här så att jag får se in i edra ögon."
Doktorn, en smula förbryllad, satte sig och Nikifor började:
"Nadeschda är dotter till en af kejsarhofvets juvelerare.
En dag för några månader sedan sände hennes fader henne upp till en af furstinnorna med något dyrbarare, färdiggjordt arbete.
Han ville på detta sätt presentera sin dotter för furstinnan i det han hoppades att hennes skönhet skulle göra ett sådant intryck på den höga damen, att Nadeschda skulle få någon anställning vid hofvet.
Detta var vår olycka.
Då Nadeschda inträdde till furstinnan befann sig en af de unga furstarne närvarande och denne fick se min engel.
Han sade väl ingenting den gången, men efter några dagar infann sig en af hans adjutanter -- fursten sjelf i sin höghet kunde ju intet direkt steg göra -- hos Nadeschdas fader under något föregifvet ärende samt började derefter dagligen besöka Nadeschdas hem.
I början var löjtnat Boris, adjutanten, blott artig och förekommande, talte om furstens ädla karakter o.s.v., men småningom började han för Nadeschda rycka fram med försäkringar om furstens obegränsade beundran och kärlek.
Nadeschda blef skrämd, afvisade med afsky hans allt tydligare förslag samt bad honom upphöra med sina besök.
Men fadern, som tyckte om den unge Boris och icke kände till hans planer utan trodde sig i honom erhålla en förnäm och adelig svärson, uppmuntrade blott den unge officeren till fortsatta visiter.
Det kan hända att den nedrige Boris hade för afsigt att sedan han lyckats uppfylla furstens brottsliga -- här korsade sig Nikifor -- önskningar, han af dennes hand ämnade emottaga Nadeschda såsom maka -- ty hennes far är rik.
Imellertid ändrade han taktik och visste att indraga gubben i en hvirfvel af baler, maskerader och andra tillställningar, hvarigenom Nadeschda kom mycket ut i verlden.
Vi hade redan förut lärt känna och älska hvarandra.
Fursten sjelf besökte ofta flera af dessa tillställningar, talade ofta och i en passionerad ton med Nadeschda, samt gjorde henne slutligen i egen hög person ett anbud om ett möte.
Ack, herre, hvad skall jag säga?
Nadeschda afslog naturligtvis anbudet och fursten blef vred och hotade.
O, om ni visste hvad en furstes hot i Ryssland vill säga!
Då beslöto vi fly -- fly för att bli förenade i Sverige.
Derhemma är all vår lycka förbi.
Klostret väntar
Nadeschda och fängelset mig.
Jag förskaffade mig af min far en större summa pengar och en afton, då Nadeschda och jag voro på en bal, verkställde vi plötsligt och i all tysthet vårt beslut.
Vi trodde icke att vägen till Sverige var så lång och besvärlig: jag antog att äfven mina penningar skulle öfvervinna alla svårigheter.
Men så har det icke gått: derför darra vi för förföljarne, ty furstens arm är lång.
Se der vår enkla men sorgliga historia.
Nu är det sagdt."
Nikifor tystnade och hans hufvud sjönk ned mot bröstet.
Nadeschda såg med en blick full af ångest på doktorn.
"Nu vet ni allt?" hviskade hon.
"Ni hjelper oss!" ropade hon plötsligen glad, "jag ser det på edra ögon!
Icke sannt, ni hjelper oss öfver till det fria Sverige!"
Doktorn räckte henne sin hand och lofvade att göra allt för att förskaffa dem en hemlig lägenhet öfver till Sverige.
"Gud välsigne er!" sade Nadeschda och förde hans hand till sina läppar, "ni är vår räddare, ni är mitt helgon, jag vill..."
Då öppnades dörren -- och i dörren stod löjtnant Boris, adjutanten, och bredvid honom polismästaren i staden.
"Der äro de!" sade Boris hånfullt, "de ha rest utan pass, gör er pligt, ni känner ordern."
Hvad är att säga mera?
Vår historia är snart slut.
Doktorn sönderkramade en tår i sitt ärliga öga då Nikifor och Nadeschda inpackades i en täckvagn och med fyra hästar affördes till Petersburg ännu hastigare än hvad resan gått till Abo.
Hans protester i vetenskapens och mensklighetens namn att uppskjuta resan tills Nadeschda blifvit fullkomligt återställd, bemöttes af Boris med ett gäckande:
"vi ha ypperliga läkare i våra kloster."
Och så gick det; klostret blef Nadeschdas och en cell Nikifors öde.
Någon tid efter sitt inspärrande erhöll Nadeschda sent en afton besök af ett äldre fruntimmer som underrättade henne att hon skulle flytta.
Nadeschda steg i en vagn och fördes till en ångbåt.
Fruntimret ledde henne till en hytt och här -- hvilken syn! -- mötte hon sin far, den gamle Iwenjew -- och Nikifor, i hvars armar hon nästan svimmade.
Men på börsen i St.
Petersburg talade man den veckan mycket derom att den rike vinhandlaren just i dagarne måtte ha gjort en stor förlust, alldenstund han sett sig tvungen att ur riksbanken uttaga en ofantligt stor summa.
Ingen fick dock veta hvart pengarne gått, ingen utom de fem personerna i hytten och några andra till "som behöfdes".
Ja, det är sannt, i Ryssland går allting an.
Några veckor senare erhöllo såväl doktorn som den unge litteratören i Wiborg en notifikation med Genèves postslämpel till Nikifors och Nadeschdas bröllop, jemte underrättelse att det unga paret ämnade tillbringa en del af sommaren 1868 i det engång så efterlängtade "fria Sverige".
Från Finland.
Från öster till vester.
Det var höst.
Stadde på återresa till Helsingfors anlände vi, min reskamrat och jag, till den goda staden Nyslott i landskapet Savolaks.
Såväl insjö- som ock kustångfartygen hade redan slutat med sina turer för året.
Vi voro alltså tvungna att fortsätta resan "vehiculo rapphöna", ett ganska primitivt fortskaffningsmedel, och som föranleder att till och med resor inom eget land för en finne kunna antaga en ganska "stötande" karakter.
Skjutskärrorna undergå nemligen icke, före sitt inträde i verlden, någon preventiv censur, emedan man å högre ort är öfvertygad om att deras hjul icke rulla så hastigt framåt, som "solens hästar skena med dess vagn".
Det är också sannolikt i den fromma afsigten att låta Finland rätt länge och grundligt njuta föraningen af sin framtids dagar, som man i orienten uppehåller utvecklingen af dess morgonrodnad.
Af de vägar vi hade att välja uppå, beslöto vi oss för den så kallade norra strandvägen, öfver Willmanstrand för att kunna egna några stunder åt den vackra Pungaharjuåsen, Imatra vattenfall och Saima kanal.
Men först några ord om den ort, der min skizzerar-åder för denna gång tog sin "Oprindelse".
Nyslott, fordom Olofsborg, på finska Savonlinna det är Savolaks'-borg anlades år 1475 af Erik Axelson Tott.
Sjelfva staden daterar sig likväl först från början af sjuttonhundratalet.
I fejderna med ryssen har äfven Nyslott haft sin andel af strider och missöden, men någon särdeles framstående roll i historiskt afseende har det aldrig spelat.
Dess läge i militäriskt hänseende har icke heller, sedan kanoner kommo mera i bruk, medgifvit detta.
Ehuru beläget på en ö i sundet emellan Hauki- och Pihlaja-vesi sjöar, domineras slottet dock från de gentemot liggande höga stränderna.
Under ryska väldet har det ock i likhet med alla andra enahanda byggnader förnämligast tjenat till fängelse, till och med ibland för från Ryssland hitforslade politiska martyrer.
Sägner om fångar af detta slag äro ännu, ehuru slocknande, gängse i trakten.
Om dessa olyckliges fönster vette utåt sjön, hade de åtminstone den lindrande njutningen af en vacker utsigt, ty det gamla fästets läge är ett af de vackraste man kan tänka sig, liksom ock sjelfva stadens.
Denna var länge en obetydlig köping, men öppnandet af Saima kanal har beredt den en bättre framtid.
Belägen invid sundet emellan ofvannämnda sjöar, är den en af naturen gynnad, men af menniskorna försummad ort.
Dess invånare tyckas nog vara medvetna häraf, men de, liksom finnarne i allmänhet, kasta skulden härför på regeringen "som intet gjort för deras stads uppkomst".
Vi afreste från Nyslott på eftermiddagen och anlände efter några timmars färd till det berömda Puugaharju.
Det är en ungefär 3/4 mil lång ås, som sköljes af Puruvesis våg i öster och Pihlajavesis i vester.
Sjelfva åsen är en ö, som skiljer de nämnda, ganska betydliga vattendragen ifrån hvarandra.
Allmänna landsvägen från Nyslott söderut går långsmed hela åsen, som på hvardera sidan nästan lodrätt stupar ned emot vattnet.
Dess höjd från vattenspegeln torde på några ställen icke understiga hundra fot, och sjelfva kammen, på hvilken man färdas fram, är oftast så smal att landsvägen endast med svårighet kunnat ledas öfver densamma.
Trakten är ytterst kuperad, det bär ständigt antingen upp- eller utför någon backe.
Från de flesta af de högre punkterna öppna sig intagande vyer åt hvardera sidan.
Medelst tvenne färjor står ön i förbindelse med fasta landet.
Pungaharju är i sin egenskap af kronopark en statens tillhörighet.
Der underhållas tvenne skogvaktare, af hvilka den ene, hvars boställe är inrättadt till ett slags hotel, är skyldig att härbergera besökande samt hålla restauration.
Hotellet är försedt med ett torn, från hvars plattform en vidsträckt och praktfull utsigt af flera mils omkrets öppnar sig för det undrande ögat, som längtansfullt med blicken följer de allt mer och mer i molnlika konturer sig upplösande fjermare föremålen på den stora taflan.
Det är en äkta finsk vy med drömmande stilla vikar och löf- eller barrklädda näpna holmar i hundratal, med fantastiskt sig bugtande sund, täcka uddar och milslånga, sköna perspektiv.
Det enda, som det praktfulla landskapet saknar, är klippor.
Genom frånvaron af dessa får taflan i sin ofantliga utsträckning något monotont: det saknas djerfhet i konturerna.
Mot qvällen, då vi lemnade "hotelet", väntade oss en öfverraskande anblick.
Genom vederbörande forstmästares försorg hade nemligen skogen om våren blifvit upprensad samt vindfällen m.m. upplagda i talrika, stora hopar.
Dessa förbrändes nu.
På uddar och höjder, i djupa dälder och å de många små holmarne rundtomkring uppflammade hundradetals lifliga eldar, som i den mörknande natten trollikt framskimrade mellan de höga och smärta stammarne i barrskogen på hvardera sidan af vägen, speglande sig i de tysta vattnen som öfverallt framglittrade i djupet.
Här och der framskymtade skugglika gestalter, karlar som sågo om eldarne.
Det var en tafla af tjusande effekt, en stund af herrlig och hängifven naturbeundran.
Jag råder alla älskande par att besöka denna förtrollande sköna trakt, allrahelst i Augusti månad under månljusets glansperiod...
Här afbrötos mina poetiska betraktelser.
Vi voro vid Pungasalmi sund och skulle bestiga färjan.
Min reskamrat var vid sitt sardoniska lynne och släckte mina högstämda känslors entusiasm med följande komiska, men sanna historia.
Å Pungaharju-"hotelet" finnes nemligen en "anteckningsbok för besökande", der dessa i likhet med hvad som är plägsed äfven å andra renommerade ställen kunna få inskrifva sina namn jemte "icke opassande" anmärkningar.
Jag hade också sett en sådan bok, men det var till min reskamrats stora förargelse en ny och saknade alldeles anmärkningar.
I den gamla boken skola nemligen ha funnits många verkligen intressanta namn, men också allehanda slags vidunderliga känslautgjutelser, på vers och prosa, dels dåliga originaler, dels origtigt använda citater och ännu oftare stympade plagiater, en rar samling af intyg på mensklig fåfänga och narraktighet.
Der skola Alexander Dumas' och Lamartines namn ha prunkat, tyvärr skrifna med samma handstil som den föregående antecknarens äkt-finska namn.
Dumas har emellertid, vid sin resa i norden, verkligen besökt såväl Imatra som Pungaharju och Walamo.
Men hedersrummet bland alla inskriptioner intog dock, såsom min kamrat nu meddelade mig, en egenhändig anteckning af Finlands för detta generalguvernör, den äfven i Polens annaler bekante grefve Berg, som här på tyska nedskrifvit en sentens, i svensk öfversättning så lydande:
"O, lyckliga Finland, åt hvilket Gud skänkt en så herrlig natur, du borde, hänfördt af Pungaharjus skönhet, med andakt tacka den allsmäktige äfven för den ännu oskattbarare lyckan att i Vår Allernådigste kejsare ha en faderlig vårdare af all denna herrlighet och en borgen för din sällhet äfven i andlig måtto och fredens bibehållande inom dina landamären!" -- Anteckningen var gjord kort efter orientaliska krigets slut vid någon af Bergs rundresor kring landet, En vidimerad afskrift finnes hos känd person i Finland.
Med min förtjusning var det slut, och vi fortsatte resan under tystnad.
Färden gick genom natten; vi passerade sålunda delar af Kerimäki och Sääminge socknar och kommo till det vackra Parikkala, med sin trefliga insjö Simbele "satasaarinen" d.v.s.
Simbele den hundraholmade.
Parikkala är gränssocken på denna väg emellan Wiborgs och S:t Michels län.
Här börjar småningom skilnaden emellan den savolakska och wiborgslänska befolkningen framträda, men gör sig först rigtigt gällande vid Änkilä by, der sistnämda socken sammanstöter med Ilmes kapell af Hiitola socken.
Den breda fyrkantiga ansigtsbildningen, som savolaksarens fysionomi företer, ger här rum för den mera ovala karelska typen.
Men befolkningen, som alltsedan freden i Nystad lydt under Ryssland, är vida mera bortkommen, den bär ett omisskänneligt drag af svårmod i sin uppsyn; blicken är mörkare, hållningen betrycktare än den mera sjelfmedvetna savolaksarens.
Detta utseende bibehåller allmogen ända till närmare Kymmene elf, då åter ett friskare drag gör sig gällande.
Vår resa gick genom Ilmes kapell samt Rautjärvi och Ruokolaks socknar till Wuoksenelfvens stora vattenfall Imatra, dit vi anlände följande dag.
Huru skall jag beskrifva Imatra?
Målarens pensel har förgäfves försökt att på duken fästa en bild af detta väldiga och i sitt slag i Europa åtminstone alldeles egendomliga naturfenomen.
Det är en fors, väl 400 famnar lång, med ett ganska betydligt fall (60-70 fot), men i egentlig mening är det intet fall ändå.
Det liknar icke fallet vid Schaffhausen eller Trollhättan, än mindre kan det jemföras med Amerikas Niagara eller Afrikas Zambezefall, Mosi-oa-Tunya, "dånande rök"; men en dånande rök är det likväl på sätt och vis, ty, inklämd i en smal klyfta mellan höga klippväggar, frambrusar Wuoksenelfven, Finlands största flod hvad vattenmassan vidkommer: en enda hvirfvel, en enda skumlavin, uppsändande hela moln af vattendunster högt i luften.
Vid Imatra öfverraskas man i främsta rummet af den kolossala kraften, som de blixtsnabbt framilande, öfver hvarandra störtande hvirflarne utveckla.
När man står vid fallets nedre ända och blickar uppåt, detsamma, häpnar själen vid den tafla som bokstafligen upprullas eller riktigare nedrullas för ens blickar.
Men man måste vänja sig vid denna anblick för att rätt förstå Imatra.
Första anblicken är särdeles egendomlig.
Man tycker att den sjudande vattenmassan nästan alldeles icke rör sig framåt.
Först sedan ögat vant sig vid de skilda hvirflarne, blir man varse den allt öfverväldigande hastigheten i dessas rörelse.
Skådar man länge i de fradgande hvirflarne, erfar man en ovilkorlig rysning; det är som skulle en osynlig makt mana åskådaren att störta sig ned i det dånande svallet för att på dess väldiga hvirflar föras in i evigheten, ett slags tjusande dödssätt, som mången olycklig frivilligt valt.
Imatra bevisar att till och med hastigheten har sitt majestät.
-- Och blott något mer än en fjerdingsväg ofvanföre utbreder Saimen, lugn och klar, sin stora vattenspegel föga anande att dess bölja åstadkommer så mycket buller i verlden.
Imatra stämde mig ganska högtidligt, och det behöfdes i sanning den artige restauratörens stadslika servering och goda varor för att åter bringa mitt muntra lynne i gång.
Medan vi smuttade på vårt glas vin efter intagen supé och röken från våra cigarrer i behagliga hvirflar, dock lyckligtvis icke så gigantiska som Imatras, steg upp mot taket, frågade jag vår förekommande värd om han icke hade några "historier" som anginge fallet.
Nu fingo vi höra en hel mängd mer eller mindre rörande berättelser om olycklige älskare, men icke om en enda älskarinna, som sökt och funnit en graf i Imatra.
Till sist undfägnades vi med historien om "grottan".
Denna är enligt all sannolikhet en dikt, men värden trodde fullt och fast på dess sanningsenlighet.
Det berättas nämligen att en ung herre och ett ungt fruntimmer, som blott flygtigt gjort hvarandra bekantskap vid ett samtidigt besök vid Imatra, beslutit att taga reda uppå och besöka denna "grotta".
Nåväl, de funno ingången och nedstego.
Deras besvär belönades i rikligt mått.
Grottan befinner sig nämligen i en af fallets klippväggar, med mynningen cirka 3 fot högre än forsens nivå, men bottnen deremot, emedan grottan är ungefär 9 fot djup, 6 fot lägre.
Man står således bokstafligen under fallet och skiljes från detsamma endast genom en alnstjock klippvägg.
Fordom har säkerligen äfven grottans mynning stått under vatten.
De tu beundrade forsen och njöto af det egendomliga skådespelet, men tänkte dock omsider på återvägen; denna var dock omöjlig att beträda utan hjelp uppifrån.
Att ropa hjelpte icke, ty forsens dån öfverröstade hvarje annat ljud.
Belägenheten var hemsk.