Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta försiggick äfvenledes, ungefärligen som följer:
– Nå, hvad gör din husbonde om dagarne? – frågade patronen.
– Hvaa? – svarade Abraham.
– Jag frågar hvad din husbonde, Gunnar i Viken, har för sig nu för tiden.
– Det vet jag intet.
– Vet du intet hvad han gör?
– Han ä’ mest borta vid det der a’ra bruket, eller åt skogen, med bössa.
– Går han på herregårdsskogen med?
– Ja varsch!
– Ja, men det är förbudet, det ska’ jag låta honom veta, och det kan du helsa honom från mig.
– Ja, jag miss-sa’ mej, han går aldrig dit.
– Hm!
Ja det inbillar du intet mig.
Nå – är han borta om nätterna äfven?
– Ja varsch, ibland.
– Nå, ha’ j godt om nytröskad säd der borta i Viken?
Lena båd’ tröskar och kastar och fälas så ho’ hade hele säcken full när jag kom och skulle hjelpa ’na.
– Ensam! – frågade patronen förvånad.
– Ja, varsch!
Ho’ kan ensam rusta för fyra, för se kärringe-skråen dåger till intet, och Eli’ kan inte med tocket der.
– Nå, ha j bra med bränvin att förlusta er med?
Jag får ofta en sup af Lena, när ho’ vill jag ska’ arbeta öfver min förmåga, och nu mennes vi burit så mycke’ vatten, och huggt så mycken ved till hennases koking, så har det ofta buret på.
– Hvad kokar hon då? – frågade patronen.
– Ja, de’ vet jag intet så noga.
Fälle säger
Lena de’ ä’ drick’, men jag har mi’ tro för mig.
– Nå hvad tror du då?
– Asch! ingenting.
– Nå, har matmor-din mältat äfven – frågade patronen ytterligare.
– Ja, varsch! – svarade Abraham skrattande, och nu gick patronen sina färde, och trodde hvad han trodde, och Abraham sade förnöjdt till sig sjelf: «Jo pytt! fick du veta’t!» och trodde sig mycket väl hafva bevarat sin egen hemliga tro i saken.
«Nej pytt ock!
Intet patron mer än Olle, fick veta’t!» – tänkte han vidare, ty Olle hade gjort honom redan den föregående lördagen nästan alla de samma spörjsmålen, fast af helt annan orsak.
Patronen gick nu och funderade på hvad han skulle göra, men Olle visste redan hvad han gjort, ty när han på lördagsqväll skjutsat hem länsmannen från Grantorp, så hade han berättat för denne, att han «nästan var säker på att Gunnar i Viken brände»,10 och länsmannen, uppfödelsebarn med Gunnar, fast litet äldre och mycket dummare, hade haft agg till honom allt sedan de gingo i byskolan tillsammans, då länsmannen alltid stoltserat på att han var af herrskapsfolk, emedan hans fader var en gammal skälm till inspektor, som stulit så länge och så mycket från sin husbonde, tills han (inspektoren) blef egare af hela dess egendom.
I sednare tider, då Gunnar och länsmannen ej haft för fyra styfver att göra med hvarandra, hade de likväl alltid ändå sett snedt på hvarandra, och en gång, för ett par år tillbaka, hade länsmannen ridande mött Gunnar, som gått raskt men helt fredligt på vägen, men som visst icke tagit åt hatten när han fick se länsmannen, hvarföre denne afslagit Gunnars hatt med sitt ridspö, i det han red förbi honom, men icke hunnit undan så fort att ej Gunnar, alltid vig, qvick och snabb i sina rörelser, hann taga fatt i betslet med ena handen och med den andra i ridspöet, hvaraf han gaf länsmannen några ganska dugtiga rapp, och lät honom sedan resa i allt mak.
Men denna lilla händelse hade hvar och en af de två agerande personerne alldeles behållit för sig sjelfva, emedan de ej hade haft annat vittne än den tystlåtne hästen.
Deras vänskap hade dock icke befrämjats deraf, och om Gunnar i mjugg skrattat litet åt «herrskapslänsmannen», så hade denne äfven i mjugg svurit Gunnar hämnd, bara tillfälle kunde yppas.
Och nu var detta för handen, och herr länsmannen slickade sig om munnen deråt, och föresatte sig att begagna sig af Olles underrättelser, så fort han möjligtvis det kunde, hvilket dock – olyckligtvis – ej var genast, i anseende till andra högst vigtiga förrättningar.
Medan patronen på måndagen förhörde Abraham om sin husbonde, och af dess enfaldiga svar slöt till långt annat än sanningen, satt mamsell Sara uppe på sin sida i det stora huset, litet småbekymrad öfver en kammarpiga, som hon stadt till hösten i stället för lilla Lotta, som skulle gifta sig, men från hvilken hon nu återfått städjan i anseende till mellankommande hinder.
Sådana små bekymmer äro kännbara nog på landet, der inga adress- och kommissionskontor finnas, och inget särdeles öfverflöd af tjenstefolk, fast det, som finnes är vida bättre och pålitligare än städernes, och mamsell Sara var mera bekymrad än mången annan matmoder, ty hon brukade så sällan byta tjenarinnor, förstod sig icke på att ligga i granngårdarne och tubba andras folk, och hade aldrig några så kallade «rännkärringar», utan när nöden infann sig, så anlitade hon alltid en gammal beskedlig och hederlig klockarenka, som i fordna dagar tjenat på Grantorp, och just nu var denna utvandrad i nejden, dock utan hopp att finna någon särdeles duglig kandidat så sent på året, ty på tidigaste sommaren, ja – i somliga trakter, vid påsktiden redan, börja både husbondfolk och tjenare att höra sig om för det derpå följande året.
Nu satt mamsell Sara och klippte till skjortor åt gossarne, och undrade med en hvardagssuck hvem, eller om hon skulle få någon till hjelp att sy dem, när dörren helt sakta och litet öppnades på glänt, och Lena stack in hufvudet, frågande om hon fick «vara så näsvis och stiga in.»
– Gerna – sade mamsell Sara, men drog åter en sådan der hvardagssuck, ty hon hade aldrig tyckt om Lena, och var dessutom så allt för säker om, att när hon kom, skulle det vara för att bedja om något, och ehuru god och hjelpsam en matmoder kan vara, är hon likväl allra gladast när hennes hjelp, råd och förböner ej behöfvas.
Äfven hade mamsell Sara hört glunkas något ord om patronens och några af folkets misstankar på Gunnar, men blifvit verkligen ond derför, och sagt sig med lif och gods vilja gå i borgen för Gunnars ärlighet.
Men nu trodde hon likväl att Lena kom för att beklaga sig öfver detta rykte, eller något dermed förknippadt, och allt detta föreföll mamsell Sara ledsamt åtminstone.
Men nu begaf det sig att Lena såg så lugn och glad ut, och – hvad tjufsaken angick – så fullkomligt oskyldig, som hon det verkligen kände sig, och som mamsell Sara, så fort hon såg henne och hörde henne tala derom, kunde svära på att hon det var, ty Lena – alldeles okunnig om alla misstankar på Gunnar och sig, talade om stölden så frimodigt och naturligt, beklagade i svassande ord «nådi-herrskapet» derför, men tillade smickrande, att det är godt när tocket ändå råkar de rika och ej de fattiga, och spådde att man snart skulle få rätt på tjufven, hvilken den sluga Lena, lika så väl som alla andra, kunde begripa, skulle vara rätt hemmastadd, och icke långt borta således.
Detta allt hade hon minsann ej sagt, om saken varit det ringaste sjuk, tänkte mamsell Sara, och drog en lättande suck, långt mera ur hjertat än dem vi gifvit benämningen af hvardagssuckar.
Men mamsell Sara kände deremot en verklig förnöjelse när Lena ändteligen, efter några få preludier, anförde sitt verkliga ärende, som var ingenting mer och ingen ting mindre än att bjuda sin syster Elin till kammarpiga, efter hon vid kyrkan hört att denna tjenst var ledig.
– Jag ska’ riktigt uppriktigt säga mi’ goa’ mamsell Sara hur det är fatt – sade Lena, som när hon verkligen var god, och dertill tog sin slughet och förställning till hjelp, icke föreföll så motbjudande, och hade en särdeles förmåga att väl lägga sina ord.
– Jo, saken är den att Elin, syster-min, är fint och litet klemmigt uppfödd, och passar på ett rikt och fint herrskapsställe, men intet hos fattigt torparefolk, så’na som vi, för skulle hon göra så’na hårda och grofva sysslor, utegångsarbete och allt som der förefaller, så skulle hon snart dra’ lungsot på sig, så vek och spenslig, och smal, som ena vedja, som hon är, för hon ä’ minsan båd’ villig och itagande, men när hon ska’ bära en vatt-så med mig, så känner jag att ho’ svigtar, fast ho’ intet vill låss-om ’et, och till utegångsarbete har hon hvarken händer eller krafter, och efter jag nu ä’ som mor för ’na – tillade Lena, och torkade litet i de krut-torra ögonen – så ville jag så gerna rikomdera henne dit hon passade och fore väl, och jag vet att jag kan med godt samvete ställa hit henne, för lika vek hon ä’ med grofsysslor, lika snäll, flitig och dugtig är hon med fint arbete och sittegerning.
Hon dra’s nu minsan med en väf, så ilaker att jag ville intet ta’s med ’en för aldrig det, för illa går han, och tungt som bara skam, och mörk ä’ han, och den molar hon med så käckt, slår ihop den så tyget blir tjockt, som ett skinn, och slätt som en is, utan en enda knuta, hvarken öfver eller under, fast det jemt går utaf hela tjoget trå’er i stöten.
Och syr alla slag, gör hon alldeles som ena symamsell.
Denna klänningen har hon sytt åt mig, och dessa handskarne med, och på detta halsklädet har hon sytt ut ena blumma i hörnet, och här på mitt hufvekläde har hon stoppat en stopp, som knapt öga kan skönja, för jag råkte rifva ut ena ruta på en buske i somras.
Sara smålog åt hela denna meritlista, men var i det hela ganska nöjd, ty hon hade alltid tyckt mycket mera om
Elin än om systern och fann att Lena hade ganska rätt, äfven om litet egennytta var med i spelet.
Mamsell Sara förklarade äfven att hon mycket gerna antog Elin, bad Lena skicka henne fram till herregården ju förr dess heldre, så att hon fick gifva återbud till madam Smedman, innan denna skaffat någon annan, ty allra helst ville mamsell Sara hafva Elin.
Lena sitta ned, trakterade henne med kaffe och skorpor, gaf henne ett helt knyte med äpplen och päron till de hemmavarande, och kringlor till lille Gustaf, frågade efter denne sin lille gudson, och bad Lena bära fram honom någon gång, innan det blef för sent på hösten.
Ingen var nöjdare än Lena.
Hon återvände hem högst belåten, ty hon hade nu slagit minst ett tjog flugor på en gång, tyckte hon: hon blef på honett vis utaf med Elin, som ändå var henne en nagel i ögat; hon skaffade henne ett verkligen godt ställe, och – – – dit hon visste att Gunnar aldrig gick, ehuru nära det var.
Och för patronen fruktade aldrig Lena, hvad Elin beträffade, ty ingen visste bättre än Lena, hvem som der gått mer än halfva vägen, och hon tänkte dessutom att hvar och en får sköta och skylla sig sjelf.
Gunnar – tänkte hon vidare – kunde icke annat «för skams skull» än gilla denna åtgärd, och mor Ingrid äfvenledes.
Mamsell Sara hade hon gjort en tjenst, det såg hon tydligt, och det kunde blifva henne nyttigt på många sätt, och en dugtig piga hade hon redan i förslag till sig sjelf; ty Lena hade uträttat många saker och ting, den föregående söndagen vid kyrkan, och allt detta hade hon nu vidare fått uträttadt under Gunnars frånvaro, ty vi hafva ju sagt, att han i egna ärender var bortrest på ett par dagar.
När hon hemkom var hon vid allra bästa lynne i verlden, och då Elin, äfven ganska glad, kom emot henne med den färdiga väfven, ordentligt ihoplagd och med flera väfthärfvor som blifvit öfver, så alldeles öfverhopade hon henne med beröm och till och med smekningar.
Elin, i yttersta fröjd öfver denna ovanliga sinnesstämning hos Lena, och öfver hennes likhet i denna stund med den bortgångna älskade modern, kastade sig i hennes famn, grät och bad henne alltid vara sådan, så skulle hon (Elin) gerna gå i döden för henne.
Lena tänkte med rätta, att nu just vore tillfälle att föreställa Elin, hvilken klok åtgärd hon (Lena) tagit «för Elins ega’ nytta och gagn», och när de slagit sig ned i stugan, Lena litet trött af det häftiga gåendet, och Elin af sin ifver med väfven, så började
Lena berätta utgången af sitt besök hos mamsell Sara, hvartill hon likväl något skrufvade anledningen, ty nu androg hon saken likasom hade hon fått bud eller kallelse, och visst icke som hade hon sjelf erbjudit Elin.
Mor Ingrid slutade med sin spinning för att åhöra saken, ganska intresserad deruti, som vi väl kunna fatta.
– Ja, Elin lilla – sade Lena med sin allra sötaste ton – detta har jag sannerligen gjort för din skull och icke för min (mor
Ingrid tänkte hvad hon tänkte, men tänkte äfven att hvad
Lena denna gången gjordt, var bra gjordt) och du skall tacka mig för att jag skaffat dig en så dråplig tjenst – fortfor Lena – ty bättre matmor än mamsell Sara kan aldrig i verlden uppletas, och – – – med patron har du slätt ingenting att göra som kammerpiga, för huspigan passar honom (detta sade Lena egentligen för mor Ingrids skull) och nog kommer jag att fasligt sakna dig, som ä’ så snäll och villig, men du hade aldrig orkat med detta släpet, eller ock skulle jag försläpat mig, utan nu tar jag en grofver, starker piga, och gör sittegerningen sjelf.
Du har minsann så pass hjelpt mig, att jag har ingenting att hvarken väfva eller sy, innan jag spunnit nytt.
Och ganska bra lön får du; långt mer än vi nånsin mäktat ge dig, och dugtigt med drickespengar, för se kammerpigan har de bäste gästrummen på sin lott, och jag vet när Lotta fick hela två, tre riksdalerne på en gång, och juleklapp får du med, och kaffe hvar eveliga morgon och mången gång på eftermiddagen, och alls intet sliter du dina kläder, som du ä’ så rädder om, för du ä’ rätt aldrig med i annan storsyssla än fine tvätten, och då slipper du bära ett enda ämbar vatten, och skuringen ä’ bara lappri, för alla dina rum ä’ me’ målade gulf, och du ska’ få se att du blir nöjder, och att du tackar mig mångfaldiga gånger.
Elin bara teg.
Den ena tåren tog den andra, men hon förmådde ej säga ett ord.
Hennes dom var nu afkunnad.
Hon skulle, hon måste skiljas från Gunnar och Viken, detta nya eldorado för henne.
Lenas ondska kunde hon kanske hafva motstått, men ej hennes godhet.
För den måste hon vika, och när mor Ingrid äfven lagt sitt ord till, och vänligt och kärleksfullt rådt henne antaga detta goda tillbud, svarade hon suckande och med tårfyllda ögon:
– Ja, min goda, kära Lena!
Gud må veta att jag är tacksam för din godhet, att moderligt tänka på mig, stackars barn, och nog ser jag att jag intet kunde göra eder all den nytta som jag så gerna velat, och jag ska’ visst lyda dina råd och flytta till Grantorp, efter du velat ställa mig dit, men du skall förlåta (och härvid runno tårarne ymnigt ned för kinderne) att det kostar på mig att skiljas vid – – – eder alla.
Kom ihåg, jag har aldrig varit annat än hos mor och syskon, och har alltid ryst för att vara tjenare i stora hus, bland herrskap och många kamrater.
Men jag ser nog att detta måste blifva mitt öde, och att jag räds för hvad andra skulle tacka Gud för.
Men du ska’ få se – tillade Elin och torkade ur ögonen – att du ej ska’ få skam af din rekommendation, för jag ska’ bjuda till på alla sätt att göra heder deråt, och göra mitt herrskap till lags och mina kamrater till viljes.
– Nej, för tusan hakar – sade Lena leende, och glad att hon vunnit sin seger så lätt – dem ska’ du visst intet krusa för, utan hafva skinn på näsan ifrån allra första begynnelsen, och sätta dig på dina höga hästar, så di får rispäk för dig, för annars sker du aldrig rätt med dem.
– Åh jo men – sade mor Ingrid – med godhet, ärlighet och jemnhet hinner man ändå allra längst, både med kamrater och husbondfolk och alla andra menniskor i denna verlden.
Det borde du sjelf hafva erfarit, kära Lena, ty när du är så här god och medgörlig, så skulle båd’ jag och flera vilja gå i eld för dig, men –
– Åh ja, svärmora – afbröt henne Lena – nu ä’ det intet fråga om mig, utan om Elin, och jag ä’ säker, att hon båd’ på ett och annat sätt tar sig väl ut på Grantorp, och se det är det förnämsta.
– Jag skall väl försöka – sade Elin med beklämdt hjerta, och drog en «icke-hvardagssuck», ty denna stunden hade ju afgjort hela hennes lilla öde, tyckte hon.
Med samma beklämda hjerta gick hon till hvila om aftonen.
När hon inkom i sin lilla kammare, hvilken hon för en liten stund sedan, i full fröjd öfver att fått ned väfven och ut väfstolen, städat, pyntat, löfvat och granrisat på bästa sätt, såg hon sig vemodigt och bedröfvad omkring, tänkande:
Ack! här skall jag ju icke vara många dagar till, utan ut i villande verld, ensam och öfvergifven!
Hon begrät nu på en gång allt hvad hon skulle lemna: syskon, vänner, frihet, sin egen lilla tillflykt och fristad i denna lilla kammare, och – – – mera än allt detta, långt, långt mera grät hon vid blotta tankan på Gunnar.
Hon skulle icke mera se honom, han skulle snart glömma bort henne (Elin tyckte sig hört att männerne kunna glömma) och hvad skulle han säga, hvad skulle han tycka!
Hon hade ju en gång till halfs lofvat honom att icke taga tjenst på Grantorp; men det var i de glada, lyckliga, alldeles oskyldiga dagarne, då hon icke ämnade taga tjenst nagonstädes, utan lefva och dö vid sidan af broder och syster.
Men nu voro tiderne så förändrade! att tänka på ett sådant der förfluget löfte, hade ju varit den högsta grad af otacksamhet för Lenas godhet och moderliga omtanka.
Nej, nej – tänkte Elin, medan tårarne strömmade utför kinderne – det är riktigt väl att jag är tvungen gå och taga den der städjan i morgon, innan Gunnar kommer hem.
Kanske lade han sig annars deremot, och det – – skulle bara se illa ut och göra ledsamheter.
Nej, jag ska väl gå, och han skall ej få veta’t, förr än det är gjordt – och härmed fuktade hon hufvudgärden med nya tårar.
Andra morgonen var hon blek och nedslagen, men grät icke, utan vandrade fram på förmiddagen med tunga sorgsna steg till herregården, och Lena – som legat hela natten och fröjdat sig åt sin uppfinning och mycket annat, som hon hade i gladt perspektif – rustade nu mera än någonsin ute i sitt kök, och mor Ingrid spann och suckade och ruskade ledsen på hufvudet, när den ena ångan efter den andra af nyklaradt bränvin råkade hennes erfarna näsa.
Abraham, alldeles okunnig om ändamålet för Elins bortgång, gick och lagade på en gärdesgård vid vägen, och bad att få «följa Eli’ en bete», men Elin tackade honom helt vänligt och bad honom att få gå allena, samt att Abraham i det stället skulle skynda sig med «haget»,11 för Lena väntade på honom.
Och Elin fortsatte sorgbunden sin gång, och Abraham litet harmfull sitt arbete, men ungefär klockan elfva på förmiddagen väcktes mor Ingrid ur sina djupa tankar och Lena ur sina spirituösa företag, af ett besynnerligt väsende, skrik, hundskall af Gunnars jagthundar, som stodo bundna i stallet, hästtramp och ett skramlande åkdons hastiga rullande, och in i stugan störtade Abraham gallskrikande:
– Matmora! matmora!
Skynda er! för Jese namns skull, skynda er!
Göm ’et, stopp in ’et!
Nu kommer länsman!
Och länsmannen var äfven hamn i häl efter honom i dörren, och hörde hvart ord han skrek.
Lena hade likväl nog själsnärvaro att släcka elden, stänga dörren utåt till köket och frimodigt träda ut i stugan emot länsmannen.
– Hvar är Gunnar Håkansson? – frågade denne myndigt och utan att aftaga hatten, medan hans medhafda vittnen, två gubbar i blå kapprockar, som ridit med honom, klefvo in med ridspön i hand.
– Han är borta – sade Lena med rätt god fattning.
– Nå, hvad ha j för er här hemma, godt folk? – sporde länsmannen lika högmyndigt.
– Hå, de ä’ hvarjehanda – genmälte Lena, och torkade med förklädet utaf en stol till länsmannen att sitta på.
– Nej, jag har väl annat att göra här än sitta – sade länsmannen och gick framåt stugan, såg sig om och upptäckte köksdörren.
– Vi skola gå ut åt köket der, och se hvad der förehafves först.
– Åh jeses! dit kan aldrig nådi länsman gå – sade Lena beställsamt – der är så uschelt.
Jag håller just på att laka kläder nu som bäst, och narrade Abraham, vå’n dumme dräng der, att jag kokte bränvin, för att han skulle hjelpa mig käckt med ved och vatten.
– Jo visst! – sade länsmannen och framgick mot dörren, oaktadt Lena på fint manér motade honom.
Ack hvad hon i detta kritiska ögonblick skulle gifvit mycket för att varit «mannen som hete Bosco», och på en gång kunnat trolla bort allt hvad som fanns i köket och dit något helt annat.
Men det stod nu icke till, utan trodde hon sig kunna prata bort saken, och började äfven försöket, men länsmannen «lät inte leka med sig» och gjorde det aldrig när man notabene – – ej hade leksaker af guld till den leken, utan han gick med raska steg mot köksdörren, oaktadt alla Lenas invändningar, och mor Ingrids tysta, ängsliga suckar, och Abrahams dumma försäkringar, att «der brändes slättes intet nå’t bränvin, utan nå’t helt an’t».
Och nu stod länsman och vittnen i köket, dundrade och svor, samt ryckte den lilla lyftpannan af elden och sporde hvems den var etc.
– Det vet jag intet – sade Lena – jag har aldrig sett ’na förr.
Den har väl Abraham satt dit, kan jag förstå.
Lena tänkte: prima regula juris est: negas.
– Åh prat! – sade länsmannen.
– Hvem vill j inbilla slikt?
Jo, detta här blir roligt för herr Gunnar, man din!
Jag ska’ minsann klå ’en, så han ska’ komma ihåg mig.
Gå efter honom nu straxt, eller – – –
– Ja, det kan jag svärja den heligaste ed på, att han är borta och att han intet varit i köket på den dag jag mins – sade Lena, som trodde att saken möjligtvis kunde förfalla, om man kunde bevisa att Gunnar ej varit med derom.
– Åh, sladder och prat! – fortfor länsmannen.
– Han är hemma och vet af allt detta, likaså väl som j.
– Nej – sade mor Ingrid, som stod i köksdörren, med det arma modershjertat i halsgropen – nej, herr länsman, vid den gode Guden, talar icke min svärdotter sanning:
Gunnar är borta och han vet ej det allra ringaste om
– Tig, satans kär’ng! – sade länsmannen och började plocka till sig pannan, hatten12 och några små ankare med bränvin, samt låta bära det ut i åkdonet, och gjorde sedan inga särdeles ceremonier, utan efter några stränga hotelser till Gunnar och svordomar öfver honom, och litet hånskratt dessutom, afreste «herr länsman» i sitt skramlande åkdon, och vittnena guppade på sina stubbiga hästar sina färde, och hundarne skällde nu ändå värre än vid ankomsten, och Lena – – brast nu först ut i en högljudd, förfärlig gråt och tandagnisslan.
Hon ryckte sig i håret och flög fram och åter, och ropade om hvartannat: «Miskundelige Gud!» (ty Han som är öfverallt, får äfven vara med i allt, både godt och ondt) Store, barmhertige Gud!
Fan anamma slikt!
Mitt bränvin!
Och all mi’ säd!
Och potätera se’n!
Och Erik Olsas panna, som kanske ska’ betalas!
Och den stora plikta se’n!
Vi ä’ rakt rugenerade på detta sätt, och – – hvad ska’ Gunnar säga!
– Ja, se det är ändå det allra värsta – suckade mor Ingrid.
– Ah, det kostar då åtminstingen inga pengar – tjöt Lena.
– Jo, jo men! hvad detta skall kosta honom det som värre är än pengar – klagade mor Ingrid – och i din stora bedröfvelse, kära Lena, är det väl synd att förebrå dig något, men ack! hvarför gjorde du detta honom ovetande?
– För han hade aldrig tillåtit ’et – sade Lena högt gråtande.
– Ja, det bevisar just att det var orätt och illa gjordt – genmälte den gamla.
– Det va’ det slätt intet! – skrek Lena.
När körslera13 blir här i vinter, då alla tar vägen härom, som ska’ te’ och frå’ skogen, så skulle jag haft bränvin åt dem, och det oköpandes, och derpå skulle vi vunnit obegripligt, om nu ej den hunden länsman snokat opp ’et.
– Jaså! du hade då ämnat hålla lönkrog! – sade mor Ingrid.
– Ja, hade du fått Gunnar att gå in på det, så har jag orätt.
– Åsch!
– – – En går nog in på allt det en har någon förljenst utaf – menade Lena och grät och jemrade sig dessemellan.
Abraham var alldeles försvunnen, kom ej ens hem till middagen, men deremot kom Elin omkring klockan ett, sakta och tyst, med den tunga städjan invirad i sin näsduk, der hon äfven hade litet namnam till lille Gustaf, och ingalunda anande den nya orsak till sorg och bekymmer, som hon snart skulle få.
Men hon var ej väl inkommen genom stugudörren, innan Lena gallskrikande berättade henne allt, men detta så brådstörtande och oredigt, att hon i början ej fattade mycket deraf, utan frågade flera enfaldiga frågor, sådana som: «Kors, intet kan du, käraste Lena, bränna bränvin?
De’ ä’ ju manfolka-göra?
Intet har du bränt bränvin der ute i köket?
Får intet hvar och en göra hvad han vill med sin egen säd och sina egna potäter?
Får du intet igen bränvinet och pannan af länsman?
Pannan åtminstone, om du säger att den tillhörde en annan?» etc.
– Ack du dumma fårskalle! – sade Lena i sin ifver.
– Du begrep nu aldrig än något som duger!
– Och nu grät hon och gick på som förut, men städade under tiden utaf både stuga och kök, hvilket bevisade hennes medfödda naturliga ordentlighetssinne, som midt i hennes allra värsta bedröfvelse ej vek åt sidan eller förnekade sig.
Af mor Ingrid fick Elin litet redigare reda på saken, och blandade nu sina förra tårar med dessa nya, distillerade af Lenas otäcka bränvin.