Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han var af god familj och allmänt ansedd som en mycket lofvande framtidsman, hvarför det var att hoppas, att de respektive föräldrarna, vare sig det nu blef Anjutas eller Inez’, icke skulle ha något allvarsamt att invända mot detta parti.
Denna gång skedde anbudet på ett mindre högtidligt sätt.
Anjuta begagnade tillfället, då hon en gång träffade honom hos gemensamma vänner, där de redan ofta hade råkats, att under samtalets gång framställa sitt förslag till honom.
Han gaf det alldeles oväntade svaret, att han var mycket hågad att ingå på deras plan, endast med den lilla förändringen i programmet att det var med Sonja han ville gifta sig.
Detta väckte nu ganska stora bekymmer hos de tre sammansvurna, ty hur skulle fadern förmås att gå in på att gifta bort detta barn och det medan den redan tjugutreåriga Anjuta var ogift.
Hade ett någorlunda passande parti föreslagits för den äldsta dottern, visste de nog att fadern ej skulle varit omedgörlig.
Hon gjorde honom i själfva verket många bekymmer genom sin fantasifulla, oberäkneliga natur, och hon var i den ålder, då en flicka bör gifta sig.
Visst var
Kovalevsky väl ung, men han hade en vacker framtid för sig och skulle därför ej ogärna ha antagits som man till den äldsta dottern.
Men Sonja!
Anbudet afslogs med absolut auktoritet utan appell, och hemresan till Palibino förbereddes genast.
Återvända till Palibino var detsamma som att uppge alla förhoppningar, skilja sig från alla de intressen, som nu hade blifvit de unga flickornas lifsluft, det var som att komma i fängelse, men utan den känsla af att vara martyrer för en stor sak, som skulle gjort ett verkligt fängelse lättare för dem att uthärda än den alldeles poesilösa förvisning, som nu hotade dem.
Då fattade den blyga Sonja ett djärft beslut.
Denna veka flicka, som ej kunde uthärda en ovänlig blick, ett ogillande tonfall från dem, hon höll kär, blef till stål i detta kritiska ögonblick.
Ty midt i allt det ömma, mottagliga, känsliga i hennes natur fanns äfven ett drag af hårdhet, af oböjlig flinta, som kom fram vid afgörande tillfällen.
Hon, som i full hängifvenhet kunde krypa smeksam som en liten hund i famnen på den, som blott drog henne till sig med en vänlig blick, hon kunde, när kampandan var uppkallad inom henne, trampa alla känslor under fötterna och kallblodigt såra dem som hon ögonblicket förut omgifvit med de varmaste ömhetsbevis.
Detta berodde på en intensitet i viljan, som hos henne hade hela en lidelses styrka äfven när det gällde mål, som ej hade något med känslan att skaffa.
Hvad hon åtrådde, hvad hon önskade, hvad hon ville, det ville hon med en sådan rent af smärtsam intensitet, att hon förtärdes däraf.
Och nu ville hon ut, bort från föräldrahemmet, ville fortsätta sina studier, hvad det än skulle kosta.
Det var en familjebjudning hos föräldrarna.
På förmiddagen var modern ute för några uppköp, för att förse bordet med blommor eller sitt piano med några nyutkomna nothäften, fadern var i sin klubb, och guvernanten hjälpte kammarjungfrun att dekorera salongen med bladväxter.
Flickorna vore ensamma på sitt rum, deras nya, vackra klädningar lågo färdiga för middagstoaletten.
De hade aldrig tillstånd att gå utom dörren utan att följas af betjänten eller guvernanten, men Sonja begagnade nu det ögonblick, då alla voro upptagna, till att smyga sig ensam ut.
Anjuta, som var med om komplotten, ledsagade henne utför trapporna och stod och höll vakt vid porten tills systern var utom synhåll, hvarefter hon med klappande hjärta återvände till sitt rum och begynte förströdd att ikläda sig sin ljusblå klädning.
Det var redan skymning och de första gaslyktorna började tändas.
Sonja gick med neddraget flor, baschliken väl ombunden om kinden och rädda steg öfver de vid denna tid tämligen folktomma, breda gatorna, som hon aldrig förr beträdt ensam.
Hennes pulsar flögo af denna feberaktiga spänning, som för ett ungt romantiskt sinne medföljer de stora företagen och som gör dem så fängslande.
Hon kände sig vara hjältinnan i en börjande roman, hon, den lilla Sonja, som hittills endast varit systerns skugga, men en roman af helt annat slag än de banala kärleksromaner, hvaraf litteraturen är uppfylld och som hon föraktade.
Ty det var ej till ett kärleksmöte hon flög med dessa snabba, fasta, rytmiska små steg, det var ej af någon erotisk rörelse hennes hjärta klappade, då hon nu med återhållen andedräkt, vansinnigt mörkrädd som ett barn som hon var, ilade upp för de tre mörka trapporna i ett ruskigt hus vid en bakgata.
Hon bultade tre små snabba, nervösa slag på en dörr, som så ögonblickligt öppnades, att det var tydligt att den unge man, som nu mottog henne, stått på vakt för att afbida hennes ankomst.
Han förde henne strax in i ett enkelt studentrum, där böcker lågo uppstaplade på bord och stolar, och där en skranglig soffa var liksom tillfälligt urröjd för att bereda henne plats.
Den unge mannen hade just icke utseende af en romanhjälte.
Hans yfviga röda skägg och allt för stora näsa gjorde att han föreföll ful vid första anblicken, men mötte man blicken ur hans djupblå ögon, fann man där ett på samma gång så intelligent och så vänligt och godt uttryck att man strax kände sig dragen till honom.
Hans hållning mot den unga flicka, som på ett så egendomligt sätt anförtrott sig åt honom, var helt och hållet den af en äldre broder.
De båda unga väntade nu i stark spänning, lyssnande oupphörligt utåt gången efter häftiga steg, och mer än en gång for, Sonja upp ur soffan, blek och röd af sinnesrörelse, då hon tyckte sig höra någon komma.
Emellertid hade föräldrarna återkommit hem, men såsom beräknadt var så kort före middagen, att de nätt och jämt hunnit att kläda sig tills gästerna anlände.
De märkte därför ej dotterns frånvaro, förrän alla voro samlade i matsalen för att sätta sig till bords.
Hvar är Sonja? frågade de båda på en gång den bleka Anjuta, som i dag syntes liksom högre och mer själfmedveten än vanligt, med en utmanande blick, och på samma gång ett upprördt, väntansfullt uttryck.
Hon är utgången, svarade denna med en låg röst, hvars lindriga darrning hon förgäfves sökte behärska, i det hennes blick undflydde faderns.
Utgången!
Det ligger en biljett på hennes toalettbord.
Betjänten fick tillsägelse att genast hämta biljetten och man satte sig under dödstystnad till bords.
Sonja hade beräknat sitt slag bättre än hon kanske själf förstod, grymmare än hon själf anade.
I sitt barnsliga trots, med ungdomens hänsynslösa egoism, som icke vet af någon skonsamhet, emedan den ännu föga förstår den smärta den tillfogar, hade hon sårat fadern i hans ömtåligaste punkt.
I närvaro af alla dessa närmare och fjärmare anförvanter måste den stolte mannen svälja förödmjukelsen af dotterns snedsprång.
I brefvet stod endast:
Pappa, förlåt mig, jag är hos Woldemar och jag ber dig att icke mer motsätta dig vårt giftermål.
Ivan Sergejevitsch läste tyst dessa rader och reste sig därefter från bordet under mumlande af en ursäkt till dem, som sutto närmast.
Tio minuter därefter hörde den allt mer ängsligt lyssnande Sonja och hennes kamrat de väntade, vredgade
stegen, dörren, som icke var läst, flög upp utan en knackning, och general Krukovsky stod framför sin skälfvande dotter.
Mot slutet af middagen inträdde far och dotter i matsalen följda af Woldemar Kovalevsky.
Tillåt mig att presentera för er min dotter Sonjas fästman, sade Ivan Sergejevitsch’s upprörda stämma.
Vid universitetet.
Så ungefär berättade mig
Sonja detta dramatiska uppslag till sitt egendomliga äktenskap.
Föräldrarna förläto och kort efter – i oktober 1868 – firades bröllopet på Palibino.
De nygifta reste till Petersburg, där Sonja strax genom sin man infördes i de politiskt intresserade kretsar, till hvilka hennes längtan redan länge stått.
En väninna, som sedan kom att stå henne mycket nära, beskrifver det intryck hennes personlighet vid denna tid gjorde på följande sätt:
»Ibland alla dessa politiskt intresserade fruar och fröknar, mer eller mindre härjade af lifvet, gjorde hon verkligen ett alldeles egendomligt intryck, och hennes barnsliga utseende förskaffade henne smeknamnet:
»den lilla sparfven».
Hon hade nyss fyllt 18 år, men såg mycket yngre ut.
Liten till växten, smärt, endast ansiktet tämligen fylligt, kortklippt, kastanjebrunt, lockigt hår, ansiktet utomordentligt rörligt och uttrycksfullt, i synnerhet ögonen, hvilkas uttryck oupphörligt växlade och stundom var spelande vaket, stundom djupt drömmande, i hela uttrycket en egendomlig blandning af nästan barnslig naivitet förenad med ett stort tankedjup.
Hon vann alla människor genom den omedvetna charme, som utmärkte henne vid denna tidpunkt af sitt lif, gamla och unga, herrar och damer, voro alla lika intagna af henne.
Ytterst naturlig i sitt sätt utan en aning om koketteri, tycktes hon alls ej märka den hyllning, som omgaf henne.
Hon tog ej den minsta vård om sitt utseende eller sin toalett, hvilken var den enklast möjliga, t. o. m. med en viss tendens till oordentlighet, som hon sedan alltid bevarade.
I sammanhang härmed berättade nämnda väninna följande lilla karakteristiska drag: »Jag minns huru en gång, kort efter vår bekantskap, medan vi samtalade mycket ifrigt om något ämne, som uppfyllde oss båda (vi kunde öfver hufvud vid denna tid icke samtala annat än ifrigt)
Sonja hela tiden sysselsatte sig med att långsamt lösrifva garnityret på sin vänstra klädningsärm, hvilket hade lossnat något, och sedan hon helt och hållet löstgjort det kastade hon det på golfvet såsom något alldeles öfverflödigt, som hon var glad att vara af med.»
Efter ett halft års uppehåll i Petersburg afreste de unga makarna på våren 1869 till Heidelberg, Sonja för att studera matematik, hennes man geologi.
Sedan de skrifvit in sig vid universitetet där, gjorde de under sommarferierna en resa tillsammans i England, hvarunder Sonja fick tillfälle att göra bekantskap med många af den tidens mest ryktbara personligheter, George Eliot, Darwin, Spencer, Huxley m. fl.1
I George Eliots dagbok, publicerad i mr Cross’ biografi, finnes följande anteckning af den 5 oktober 1869:
»I söndags hade vi besök af ett intressant, ryskt par – mr och m:me Kovalevsky; hon, en täck varelse, intagande blygsam i röst och tal, som studerar matematik (på särskild tillåtelse, erhållen med Kirchhoffs hjälp) i Heidelberg; han, älskvärd och intelligent, studerande de konkreta vetenskaperna – specielt geologin, och på väg till Wien för att stanna där 6 månader för detta ändamål, lämnande sin hustru i Heidelberg.»
Denna plan realiserades emellertid ej strax, utan Woldemar stannade i Heidelberg en termin med sin hustru.
Deras lif under denna tid beskrifves på följande sätt af den väninna, jag förut citerat, och som genom Sonjas förmedling erhållit sina föräldrars tillåtelse att tillsammans med henne studera vid universitetet:
»Några dagar efter min ankomst till Heidelberg i okt.
1869 anlände Sonja med sin man från England.
Hon syntes mycket lycklig och mycket belåten med sin resa.
Hon var fraiche, rosig, intagande som första gången jag sett henne, men det var ännu mer eld och glans i hennes ögon, hon kände själf hur en ny energi utvecklade sig inom henne till att fortsätta sina knappt begynta studier.
Dessa allvarsamma sträfvanden hindrade henne likväl ej från att finna nöje i allt möjligt annat, äfven de obetydligaste saker.
Jag kommer väl ihåg vår promenad på tu man hand dagen efter deras ankomst.
Vi gjorde ett långt ströftåg i Heidelbergs omgifningar och då vi kommo på en jämn väg begynte vi två unga flickor att springa i kapp som barn.
– Min Gud, hvilken friskhet öfver dessa minnen från den första tiden af vårt universitetslif!
Sonja syntes mig då så lycklig och lycklig på ett så nobelt sätt, och likväl, när hon senare talade om sin ungdom var det med en bitter grämelse, som om hon slösat bort den alldeles förgäfves.
Jag tänkte då alltid på dessa första månader i Heidelberg, jag tänkte på våra entusiastiska diskussioner om alla möjliga ämnen, jag tänkte på hennes så poetiska förhållande till sin unge make, som då älskade henne med en helt och hållet ideel kärlek utan någon blandning af sensualism.
Hon tycktes älska honom på samma sätt, båda två voro ännu okunniga om dessa lägre passioner, som man brukar benämna med namnet kärlek.
När jag tänker på allt detta, synes det mig, att Sonja ej hade anledning att beklaga sig, hennes ungdomstid var verkligen uppfylld af de ädlaste känslor och sträfvanden, och vid hennes sida lefde en man, som älskade henne ömt med en behärskad, återhållen lidelse.
Detta är den enda tid, jag känt Sonja lycklig.
Något senare, ja, redan ett år senare, var det ej mer detsamma.
Strax efter vår ankomst begynte föreläsningarna.
Om dagarna voro vi alla tre vid universitetet, äfven kvällarna voro upptagna af studier.
Vi hade nästan aldrig tid att göra promenader under veckan, men om söndagarna gjorde vi alltid långa vandringar utanför Heidelberg, ibland foro vi till Mannheim för att besöka teatern.
Vi hade mycket få bekanta och besökte endast undantagsvis någon af professorernas familjer.
Sonja ådrog sig strax från början sina lärares uppmärksamhet genom sin ovanliga begåfning för matematik.
Professor Königsberger, den celebre fysikern Kirchhoff, hos hvilken hon följde en kurs i praktisk fysik, alla talade om henne som om något utomordentligt.
Hennes rykte spred sig t. o. m. så vidt i den lilla staden, att folk ibland stannade på gatan för att se efter den märkvärdiga ryskan.
En gång kom hon hem och berättade mig skrattande, hurusom en tarflig kvinna med ett barn på armen hade stannat och sett på henne, sägande högt till barnet: »Sieh, sieh, das ist das Mädchen, was so fleissig in die Schule geht.»
– Tillbakadragen, blygsam, nästan förlägen i sitt sätt mot lärare och kamrater trädde Sonja aldrig in i universitetet annat än med nedslagna eller fjärrblickande ögon.
Hon talade med sina kamrater endast om det som var alldeles oundvikligt under öfningarna på seminariet.
Detta sätt slog mycket an på de tyska professorerna, som alltid beundra blygsamhet hos en kvinna, i synnerhet då hos en så intagande ung kvinna, som studerade en så abstrakt vetenskap som matematiken.
Och denna blygsamhet var ingalunda ett antaget sätt utan fullkomligt naturlig hos Sonja vid denna tidpunkt af hennes lif.
Jag kommer ihåg hur hon en gång kom hem och berättade om hur hon upptäckt ett fel i en demonstration, som en af eleverna eller professorerna gjort på svarta taflan under lektionen.
Denne trasslade ständigt mer och mer in sig och kunde ej upptäcka hvari felet bestod.
Sonja berättade hur hennes hjärta klappade, då hon slutligen beslöt sig att resa sig och gå fram till taflan för att visa, hvar felslutet låg.
Men vårt lif på tre man hand, som var så lyckligt och så innehållsrikt, emedan hr Kovalevsky intresserade sig så lifligt för alla frågor äfven utom de vetenskapliga, skulle icke vara länge.
Redan i början af vintern anlände Sonjas syster och hennes väninna Inez, båda två flera år äldre än vi.
Som vi voro tämligen trångbodda beslöt sig Kovalevsky att flytta till en annan bostad för att lämna dessa sitt rum.
Sonja gick ofta och besökte honom och tillbragte ibland hela dagarna hos honom, de gjorde också ofta promenader ensamma utan oss.
Det kunde helt naturligt icke vara behagligt för dem att alltid vara omgifna af så många damer, i synnerhet som de två nykomna just icke alltid voro så älskvärda mot Kovalevsky.
De hade sina egna idéer och tyckte att då äktenskapet i alla fall blott var fiktivt, var det orätt af K. att söka gifva deras förhållande en mer förtrolig karakter.
Denna inblandning från deras sida förorsakade diverse små obehag och störde det goda förhållande som hittills rådt i vår lilla krets.
Efter en semester tillbragt på detta sätt beslöt sig också Kovalevsky att lämna Heidelberg, där han ej längre fann sig väl, och begaf sig först till Jena, sedan till München.
Här lefde han uteslutande för sina studier.
Han var rikt begåfvad, ytterst arbetsam och anspråkslös i sina vanor, utan något som helst behof af förströelse.
Sonja sade ofta, att han ej behöfde något annat än en bok och ett glas te för att känna sig fullkomligt tillfredsställd.
Detta var dock något som i grunden sårade Sonja.
Hon begynte blifva svartsjuk på hans studier, då hon såg att dessa tycktes ersätta honom hennes sällskap.
Vi reste några gånger med henne och besökte honom, och på mellanterminerna gjorde de båda resor tillsammans, hvilka alltid beredde Sonja stort nöje.
Men hon kunde icke finna sig vid att för öfrigt lefva skild från honom och begynte nu oroa honom med oupphörliga fordringar.
Hon kunde icke resa ensam, utan han skulle komma och hämta henne och följa henne, hvart hon ville fara, under det han var som mest upptagen af sina studier skulle han uträtta kommissioner för henne och hjälpa henne med alla dessa bagateller, som han alltid hittills frivilligt och på ett så älskvärdt sätt tagit på sig, men som nu tycktes störa honom, då han var så helt absorberad af sin vetenskap.»
Då Sonja under senare år talade med mig om sitt förflutna lif var hennes bittraste klagan alltid denna: ingen har någonsin älskat mig verkligt
– Och när jag invände: men din man älskade dig ju så mycket, sade hon alltid: han älskade mig blott då han var med mig, men han kunde så utmärkt bra finna sig vid att lefva skild från mig.
Förklaringen till att han vid denna tid och såsom förhållandena då voro föredrog att ej alltid lefva i hennes närhet, synes mig dock tämligen enkel.
Men Sonja betraktade det icke så, hon hade alltid från sin barndom till sina sista år en egendomlig förkärlek för onaturliga och tillspetsade förhållanden.
Hon ville äga utan att ägas.
Jag tror att häri ligger en stor del af hennes hela lifs tragedi.
Jag vill tillåta mig att citera ännu några anmärkningar af hennes väninna och studiekamrat från denna tid, hvilka visa huru redan under de tidigaste ungdomsåren de egendomligheter i karakteren voro utvecklade hos henne, som utgjorde den djupaste grunden till alla de inre själsstrider och lidanden, hvilka sedan gnagde på hennes hela lif.
»Hon älskade i hög grad framgången.
Då hon en gång föresatt sig ett mål, kunde ingenting afhålla henne från att eftersträfva det med hvilka medel som helst, och hon erhöll därför alltid hvad hon ville utom på känslans område, där hon, egendomligt nog, alldeles förlorade sitt skarpa omdöme.
Hon fordrade alltid för mycket af dem, som höllo af henne och som hon själf höll af, och hon hade ett sätt att liksom vilja taga med våld det som man så gärna skulle gifvit henne frivilligt, om hon ej så lidelsefullt utkräft det.
Hon hade alltid ett oändligt behof af ömhet och förtrolighet, hon hade behof af någon som var ständigt vid hennes sida, som delade allt med henne, men hon gjorde dock alltid lifvet omöjligt för den, som på detta sätt lefde med henne.
Hon var själf alltför orolig och oharmonisk till sin natur för att länge kunna nöja sig med det ömma samlif, som hon dock alltid åstundade.
Och hon var allt för personlig för att taga tillräcklig hänsyn till den andres individualitet.
Kovalevsky var å sin sida äfven han en ytterst orolig natur, alltid full af nya planer och idéer; Gud vet, om dessa två människor, båda så sällsynt begåfvade, någonsin under hvilka förhållanden som helst skulle kunnat lefva verkligt lyckligt tillsammans för längre tid.»
Sonja stannade två terminer i Heidelberg till hösten 1870, då hon begaf sig till Berlin för att fortsätta sina studier under professor Weierstrass’ ledning.
Hennes man hade under tiden förvärfvat sig doktoratet i Jena med en afhandling, som ådrog honom stor uppmärksamhet och redan skaffade honom ett namn som en själfständig och betydande forskare.
Studieår hos Weierstrass.
Besök i Paris under kommunen.
Professor Weierstrass såg en dag med en viss förvåning en något förlägen studentska stå framför sig, bedjande att blifva antagen som hans elev i matematik.
Universitetet i Berlin var stängdt för kvinnor och är det ännu i denna dag, men Sonjas ifriga önskan att få vid sina studier åtnjuta handledning af den, som allmänt betecknades som den moderna matematiska analysens fader, förmådde henne att vända sig till denne med bön om enskild undervisning.
Prof. Weierstrass betraktade den okända studentskan med ett visst misstroende.
Han lofvade att pröfva henne och gaf henne att lösa några af de uppgifter, som han uppställt för det matematiska seminariet, där öfningarna voro afsedda för de mera försigkomna eleverna.
Han var öfvertygad om, att hon ej skulle lyckas och tänkte ej vidare på henne, så mycket mer som hennes yttre vid detta första besök ej gjort något som helst intryck på honom.
Illa klädd var hon alltid vid denna tid och hon bar dessutom vid detta tillfälle en hatt, som alldeles dolde hennes ansikte och som skulle passat för en gammal tant, hvarför prof. Weierstrass, enligt hvad han själf berättat mig efter detta första besök, ej hade någon aning hvarken om hennes ungdom eller hennes så ovanligt besjälade ansiktsuttryck, som eljest från första ögonblicket plägade stämma alla till hennes fördel.
En vecka efter kom hon åter upp till honom och sade, att hon löst alla uppgifterna.
Han trodde henne ej men inbjöd henne att sitta ned bredvid sig och begynte så att gå igenom hennes lösningar punkt för punkt.
Till hans stora förvåning var allt icke blott riktigt utan synnerligen fint och fyndigt.
Nu tog hon af sig hatten i ifvern, och det kortlockiga håret föll fram, hon blef röd öfver hela ansiktet i glädjen öfver hans erkännande, och den redan åldrige professorn kände en egendomlig rörelse af faderlig ömhet för denna ännu knappt fullvuxna unga kvinna, som besatt snillets divinationsgåfva i en grad, som han sällan funnit hos sina manliga, redan fullt mogna elever.
Och från den stunden var den store matematikern hennes vän för lifvet, den mest trogna, omhuldande och stödjande vän hon någonsin kunnat önska sig.
Och i hans familj blef hon mottagen som en dotter och syster.
Under fyra år fortgingo nu hennes studier under Weierstrass’ ledning och dessa blefvo af det mest afgörande inflytande på all hennes framtida vetenskapliga produktion.
Denna har nämligen alltid fortgått i den af Weierstrass angifna riktningen.
Alla hennes vetenskapliga arbeten äro tillämpningar eller utvecklingar af mästarens satser.
Lektionerna gingo så till, att Weierstrass besökte henne en gång i veckan, och om söndagsaftnarna, kom hon till honom.
Hennes man hade följt henne till Berlin, lämnade henne sedan ensam där med hennes kamrat från Heidelberg, men kom emellanåt och besökte henne.
Förhållandet mellan dem var alltjämt mycket egendomligt och väckte en viss förundran i Weierstrasska huset, där mannen, trots den förtroliga fot hvarpå hustrun stod till alla medlemmarna, aldrig visade sig.
Sonja nämnde honom aldrig, presenterade honom aldrig för Weierstrass, men om söndagsaftnarna, då lektionen var slut, kom han och ringde på tamburdörren samt sade till tjänstflickan, som öppnade: säg till fru Kovalevsky, att en vagn väntar på henne vid porten.
– Sonja hade alltid varit generad öfver det onaturliga i deras förhållande till hvarandra.
En af professorerna i Heidelberg har också berättat hurusom hon en gång, då han vid ett besök hos henne fann Kovalevsky där, presenterade denne såsom »en släkting».
Hennes väninna berättar om deras samlif i Berlin:
»Vårt lif i Berlin var ännu mycket enformigare och ensligare än i Heidelberg.
Vi bodde helt ensamma.
Sonja hängde hela dagen öfver sina papper, jag var på laboratoriet ända till aftonen.
Om kvällarna, efter att hafva ätit i hast, satte vi oss på nytt till arbetet.
Utom prof. Weierstrass, som kom ofta, sågo vi aldrig någon människa inom våra dörrar.
Sonja var vid nedstämdt lynne, intet tycktes göra henne glädje, för allt var hon likgiltig utom för sina studier.
Hennes mans besök lifvade alltid upp henne något, men glädjen af deras samlif stördes dock numera alltid af missförstånd och förebråelser, oaktadt de alltjämt tycktes mycket fästade vid hvarandra.
De gjorde alltid långa, ensamma promenader tillsammans.
När Sonja var ensam med mig, ville hon däremot icke gå utom dörren, hvarken för att promenera, för att gå på teatern eller ens för att göra de nödvändigaste uppköp.
Till jul voro vi bjudna till Weierstrass, som hade låtit anordna ett julträd enkom för oss.
Sonja behöfde ovillkorligen en klädning, men ville på inga villkor gå ut och köpa den.
Vi blefvo nästan oense för denna historias skull.
Jag ville ej gå in på att köpa klädningen ensam.