Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan icke antaga att någon af de män, som sitta i StatsRådet, kan hysa en önskan, att bringa sig sjelf ned till den aldra största möjliga nullitet, genom att på detta sätt tolka Grundlagen.
På grund af den uttryckliga ordalydelsen i Grundlagen anser jag således, att StatsRådets medlemmar alldeles icke äro uteslutna från rättigheten, utan fast mera hafva ovilkorlig förbindelse att yttra sig öfver tillsättandet af alla tjenster och således äfven öfver förtroende-sysslor.
Tager man vidare i betraktande 3 3 §:s båda afdelningar och skiljaktigheten dom emellan, skal! man tydligen finna att
Grundlagsstiftarne med frasen »enär sådana sysslor, hvartill förslag blifvit uprättade», Den 18 Juli. 433 »pruttade», hufvudsakligen menat sådana sysslor, hvartill förslag på flere personer blifvit af underordnade embetsman uprättade och inkommit; men det gifves sysslor, der icke förslag på flere personer inkommit, utan der blott en promemoria eller något dylikt ingifvits till föredraganden, och jag inser ej, att icke föredraganden äfven till sådana sysslor skall finna det vara bäst att sättas i tillfälle att föreslå en efter hans omdöme lämplig person, likasom att att det skall vara Konungens intresse att öfverlägga med Statsltådet om hvilka personer som skola utnämnas till förtroende-embeten.
Tager man i betraktande, att dylika embeten äro de vigtigaste i Riket, så är det icke svårt att finna att StatsRåden söka vindicera den största möjliga betydelse åt den konstitutionella rätten att i detta afs. yttra sig.
Jag kan icke finna, att något Kongligt prerogativ härigenom skall på det aflägsnaste sätt förnärmas eller kringskäras.
Hvaruti ligger detta prerogativ?
Deruti att Konungen kan allena besluta; men det kan icke ligga något prerogativ deruti, att Konungen icke skall höra sina Rådgifvare, i synnerhet då man betänker, att Konungen är den som som sjelf utnämnt dessa Rådgifvare och som sjelf kan skilja sig ifrån dem.
Han kan således icke deraf finna sig komprometterad.
Den andra anmärknm, som jag ämnar göra, rör den 10:de punkten, »ang:de underlåtenhet att påyrka en med föreskriften i 11 §m R:sF:n öfverensstämmande behandling af ett ministerielt mål.
Lagerheim har, för att vederlägga den af Utsk. i denna punkt gjorda anmärkn., sagt sig vilja såsom en uplysning erinra derom, att det icke går an, då det är fråga om kommunikationer med främmande makter, att på förhand meddela sig med StatsRådet derom, emedan man först måste genom skriftvexling inhemta hvad den främmande makten tänker om saken.
Detta hindrar väl icke att Konungen kan på förhand öfverlägga med sina Rådgifvare derom, så vida jag antager, att Konungen anser Rådgifvarne kunna tiga dermed; och vid sådant förhållande kan jag icke inse annat, än att det bör intressera Konungen att veta hvad Rådgifvarne tänka om så vigtiga angelägenheter.
Historien vittnar att i alla länder har frågan om förhållandet till främmande makter ansetts vara bland de vigtigaste föremålen för senaternas öfverläggningar, och detta är förhållandet t. o. m. i det enväldigt styrda Ryssland, enl. hvad man allmänt anser sig veta om dess Statsinstitutioner.
Ty ingen lärer vilja neka att icke Ryske Kejsaren kan fatta beslut på egen hand, så lär det dock i afs. på landets yttre politik, vara senatorn som egentligen styr landet och man har icke ansett, att Kejsarens Autokratiska makt lider deraf.
Det är klart, att Senatens politik, eller syftningen deraf utgör ett starkt uttryck af hvad Kejsaren vill; men förmodligen underlåter han icke, att taga råd af Senaten i frågor, som angå hela Rikets väl eller ve.
Jag ber att exempelvis få uptaga hvad en föreg:de talare vidrört om ett rykte, att det skulle vara på tapeten att ingå en ofif- och defensivallians med Danmark.
Jag vill icke inlåta mig i något omdöme om hvad som kan vara mer eller mindre rätt i denna del; ernevi! H. 28 434 Den 18 Juli. dan sådant beror på fullständig kännedom om alla dithörande sakförhållanden; men hvad jag vågar säga är att, om man gör afs. på nationens tänkesätt, bör man betänka sig tvenne gånger, innan man går att kläda blodig skjorta i en tvist, som en annan makt har med den tredje.
Jag anser att denna fråga, till följd af sina resultater kan för Sverige blifva af en så öfvervägande vigt, om man nemligen betraktar de många invecklade förhållanden, som derigenom komma att vidröras, — ja att den är af så omöjlig natur, att det icke kunde klandras, utan fast mera anses som en skyldighet och ett åliggande, om StatsMinistern för Utrikes ärendena för K.
M. uttryckte den önskan, att StatsRådets öfrige ledamöter deröfver måtte höras.
Det står visserligen i 11 §:n R:sE:n: »Ministeriella mål, hvarmed förstås alla de, som angå Rikets förhållande till främmande makter, må Konungen låta bereda och handhafva på det sätt, honom lämpligast synes.
StatsMinistern för Utrikes ärenderna tillhör, att dessa mål inför Konungen föredraga och anmärka, i närvaro af någon annan StatsRådets ledamot.»
Men det kan icke förbjudas Konungen att äfven höra helt StatsRådet i en sådan fråga, och det kan således icke heller vara förbjudet för StatsMinistern för Utrikes ärendena, om han framställer sin önskan till Konungen, att han måtte höra hela StatsRådet.
Jag vill icke längre inlåta mig på detta kapitel; men jag slutar detsamma med att hemställa till R. o. Ad:ns egna ledamöter, huruvida icke, med den största högaktning i öfrigt för nuv:de UtrikesMinistern, det kunde vara nyttigt att StatsRådet i sin helhet rådfrågades i ett så vigtigt ärende, som det om en off- och defensiv-allians, hvarigenom en hotande förveckling med flere af Europas makter kan upkomma.
Yi veta, att när 1809 års Grundlag skrefs, skedde det i en tidpunkt af förskräckelse för politiska förvecklingar, och denna förskräckelse verkade derhän på de föröfrigt ädla och frisinnade män, som hade Grundlagens redaktion sig anförtrodd, att de ville gifva Konungen all möjlig makt och myndighet i afs. på utrikes politiken, troende utan tvifvel, att mera lifaktighet och verklighet låg i de konstitutionella garantier, som skulle lemnäs i representationens händer: men om till följd af politiska tankar man kommit allt mer och mer till den öfvertygelsen, att någon politisk lifaktighet icke finnes i den anmärknings-rätt som tillhör Ständerna, i följd af 107 §:n, så tror jag att det åtminstone är en förbindelse att uttrycka sin åsigt, angtde fäderneslandets angelägenheter, till det afseende, som svenska män med ömtålighet om våra konstitutionela garantier må anse den kunna förtjena.
Och detta torde vara destomindre förmätet att önska, som det angifna förfarandet ingalunda strider mot en bokstaflig tolkning af Grundlagens ordalydelse, icke träder prerogativet för nära, icke kan sätta Konungens Rådgifvare i någon sned riktning, och för öfrigt öfverensstämmer med hela svenska nationens önskningar.
I afs. på de öfriga punkterna, anser jag att Utsk. i de flesta fall haft befogenhet att framställa de deruti gjorda anmärkmne.
Gr. lagerbjelke har, enl. min öfvertygelse, väl och fullständigt framställt skälen för denna befogenhet, — bättre än jag skulle Ren 18 Juli. 435 kunna göra.
Jag tror visserligen, att Utsk. har brustit deruti, att det icke gifvit oss en tablå öfver det hela; men på grund af hvad som blifvit gjordt, och då det f n. icke låter sig göra att begära en anmälan enl. 107 §:n, en åtgärd, som äfven jag bekänner, att jag icke skulle anse mig böra tillstyrka på grund af någon bland de anmärkmr, Const.Utsk. i detta mern. framställt, ehuru jag anser dem befogade, utan snarare med anledning af sådana tillgöranden, som Frih.
Raab vidrört, tror jag att en medelväg finnes, genom hvilka icke någon bör egentligen anse sig sårad, men hvarigenom dock det allmänna behofvet af en opinionsyttring i alla fall blir tillfredsställdt, jag menar genom antagandet af det förslag, som Hr Cederschiöld framställt.
Hr Carleson, Edv.
Då icke några andra aumärknings-anledningar mot Konungens Rådgifvare, än sådana, som blifvit af Const.Utsk. godkända, kunna föranleda till någon R.
St:rs åtgärd, tror jag ej heller att sådana atimärkna-, som af Hr Hjerta och åtskillige andra talare blifvit framställde, böra af mig uptagas till besvarande.
Hvad åter angår de af Const.Utsk. i förev:de Betänk. till Ständernas pröfning framlagda anmärkn.T, tror jag att efter Gr.
Lagerbjclkes anförande ganska litet för mig återstår att tillägga i als. å de punkter, der jag deltagit i Utslcs beslut.
Några få ord anhåller jag emellertid att få yttra.
Hvad i-.sta punkten beträffar, synes mig alldeles ovedersägligt, att då 9 §:n R:sFm såsom en allmän grundsats stadgar, att det åligger Konungens Rådgifvare att i alla mål yttra sig till prot, vid den påföljd, att de eljest anses hafva delat den åsigt, som i beslutet uttalas, och då Grundlags-stiftarne tillika ansett sig i en särskild §, den 33:dje, böra föreskrifva: »enär sådana sysslor, hvartill förslag blifvit uprätlade, skola af Konungen bortgifvas, böra StatsRfidets ledamöter yttra sig öfver de sökandes skicklighet och förtjenster», hvilka, enl. 28 §:n, äro de enda antagliga befordringsgrunder, som Utsk. känner, synes mig deraf följa, att Grundlagen ovilkorligen ålägger Konungens Rådgifvare, att, i fråga om befordringsmål, der förslag uprättas, yttra sin tanka till prot
Det kan visserligen vara sannt, att emot ett dylikt Grundlags-stadgande åtskilligt må vara att invända; det kan måhända i ett eller annat hänseende t. o. m. vara otjenligt; men derom hafva vi ingen rätt att yttra oss, ty Grundlagens bud måste ovillkorligen efterlefvas.
Då nu i StatsRåds-protme, — som äro de enda handlingar, hvarefter Const-Utsk. har att rätta sig och hvarefter R.
St:r kunna bedöma Konungens Rådgifvares göranden eller låtanden, — då nu i dessa profil- icke finnes ett ord om livad Rådgifvarne tänkt ang:de dessa befordringsmål, så måste väl Const.Utsk. vara tvunget att antaga, det Konungens Rådgifvare inskränkt sig till att framställa sina egna subjektiva meningar såsom en tillräcklig grund att befordra en person, som icke en gång varit upförd på förslaget, en person, om hvars meriter man i allmänhet känner ingenting.
Vidkommande 2:dra punkten får jag erinra derom, att Const.
Utsk. icke klandrat ett bruk, utan ett missbruk, och ett missbruk 436 Den 18 Juli. måste det vara, att tillåtelse lemnats åt personer, man vet icke hvilka, att besitta svensk egendom.
Hvad 3:dje punkten angår, synes den i och för sig vara af ganska ringa vigt, då den blott afser några få tunnland af Statens jord; men på samma grund, som Konungens Rådgifvare i detta fall ansågo sig berättigade, att, utan R.
St-.rs hörande, disponera 8 tunnland af en allmänning, på samma grund hade de äfven kunnat tillstyrka K.
M. att låta nedhugga hela allmänningen till mötesplats, eller använda den till något annat ändamål.
Hen omständigheten, att det finnes en expropriationslag, genom hvilken K.
M. får rätt att bestämma, huruvida jord må uplåtas till allmänna behof, kan naturligtvis icke, i strid emot Grundlagens allmänna bud, lemna Regeringen någon särskild eller friare dispositions-rätt öfver Kronans egendom.
Då Grundlagen uttryckligen bjuder, att denna egendom skall förvaltas enl.
St:rs föreskrifter, men Konungens Rådgifvare tillstyrka K.
M. att förvalta den på ett sätt, som Ständerna icke veta af, eller som till och med är stridande mot det behof för hvilket man bibehållit denna Statens egendom, såsom händelsen är i förev:de fall, der frågan gäller en krono skog; då kan man väl icke säga, att denna egendom blifvit förvaltad efter de grunder som R.
St:r föreskrifvit.
Att således
Grundlagens stadgande härutinnan blifvit förbisedt, synes mig ganska tydligt, ehuru den sak det nu gällde i och för sig var en obetydlighet.
I 6:te punkten bör man akta sig att för bifrågorna förbise hufvudfrågan.
Denna lyder så: »Hafva Konungens Rådgifvare varit berättigade, att tillstyrka Konnngen att ålägga hufvudstadens omyndiga innevånare en beskattning?»
Ty en beskattning måste det vara, när en afgift i ett visst ändamål ålägges dessa omyndiga; något annat namn kan icke komma i fråga.
Genom 1764 års Instrukt.. för FörmyndareKammaren och Just.Colhm stadgades, att denna embetsmyndighet skulle i det fall förvalta och handhafva omyndiges medel, då »skicklige förmyndare ej kunna erhållas.»
Då Just.Colhm på detta sätt fick hand om kontanta medel, och således blef ett förvaltnings-verk, var det också klart, att Colhm skulle redovisa för dessa medel, och någon räntefot skulle väl då äfven fastställas.
Ena dagen kunde Colhm utlåna mot 3 proc., en annan mot 4, och en tredje mot sex proc. o. s. v., utan att man visste hvilkens penningar det var som utlåntes mot ena eller andra räntan.
Det var derföre nödvändigt att bestämma en viss räntefot, hvarefter medlen skulle redovisas.
I den äldre Instrukhn var denna räntefot bestämd till 6 proc.; men i 1764 års Instrukt. föreskrefs, att de penningar, som Colhm på detta sätt fick om hand, skulle insättas i Banken, och att räntan skulle utgöra 4|- proc.
Såvida Colhm nu till enskilde, mot god säkerhet, utlånade sådana penningar, som eljest kunde insättas i Banken, och för dessa penningar fick mer än 4| proc., så blef naturligtvis öfverskottet en vinst för Colhm.
Om Colhm således erhöll 6 proc, men lemnade de omyndiga 4i| proc., så utgjorde vinsten l£ proc.; men icke kan man derföre säga. att detta var någon beskattning på de omyndiga, 1)en 18 Juli. snarare var det ett premium för den besvärliga förvaltningen och den stora omsorg som Colhm kunde hafva haft vid medlens utlåning.
Om jag utlånar mina penningar till någon mot 4 proc., och denne sedermera utlånar dem mot 6, så kan jag viii icke säga, att jag är beskattad med 2 proc.
Jag får blott underkasta mig denna minskning i inkomst.
Men helt annorlunda är förhållandet med den afgift, som blifvit ålagd, icke de omyndiga, hvilkas medel Colhm förvaltar, utan dem, hvilkas medel förvaltas af enskilde förmyndare, de der endast inlemna lånehandlingarne till -Just.Colhm.
Dessa omyndige, hvilka hafva sina egna förmyndare, som erhålla särskild aflöning för sitt besvär, dessa omyndiga hafva blifvit ålagda, att, såvida de på sina penningar få mer iiu 4 ’ proc., ovilkorligen till Just.Colhm betala £:dels proc.; och, såvidt jag kan finna, är detta en beskattning.
Med samma rätt, sorn Regeringen lagt denna beskattning på de omyndige, med samma rätt skulle hon äfven kunna ålägga de myndige att betala särskilda afgifter för hvarjehanda ändamål.
Derföre t. ex„ att medlen för bestridande af Arméns förvaltning eller Arméns PensionsKassas tillgångar icke äro tillräcklige, skulle
Regeringen kunna af egen makt och myndighet ålägga Officerare en sådan beskattning.
Att Regeringen kunnat påliigga en dylik afgift, är just hufvudsaken, oell detta är en omständighet, som, vid det förhållande att beskattningsrätten är en bland de vigtigaste af de friheter, som svenska folket äger, måste tagas vara på.
Om man äfven antager, att Regeringen skulle varit berättigad att ålägga en beskattning inom Stockholms kommun, så återstår dock alltid den frågan, om denna beskattning var nödvändig.
Såsom skäl har man åberopat den omständighet, att ett nytt förvaltningsbestyr blifvit Just.Colhm ålagdt.
Jag har gjort mig underrättad om huru ärendena förut blifvit behandlade i Colhm, och huru de behandlas f. n.; och efter hvad jag kunnat inhämta, är det ett misstag att något nytt förvaltningsbestyr blifvit lagdt på Colhm.
Ty Colhin har precist samma åliggande, att mottaga lånehandlingar, tillhörande sådana omyndiga, som hafva egna förmyndare, och precist samma bokföring sorn förut.
Då Colhm således icke ansett någon förhöjning i inkomster förut hafva varit behöflig för förvaltningsbestyret, så behöfdes den väl icke heller nu.
Att någon beskattning således icke till följd af behof varit nödig, tror jag vara obestridligt.
En omständighet till bevis härför anser jag mig böra åberopa.
Enl. den utredning, som äfven i Ekon.Utsk;s Betänk.
N:o 96 förekommer, visar det sig, att under loppet af de 10 sednare åren har från Colhm blifvit till Stora Barnhuset i Stockholm öfverlemnade öfverskotts-medel till belopp af 127,000 Rdr, eller 12,700 Rdr Bko om året.
Dessa medel voro ganska väl tillräckliga för bestridande af mångå nya. bestyr inom Colhm, äfvensom till ganska betydliga löneförhöjningar, hvilka skulle stiga till omkring 10,000 Rdr Bko årligen.
Man finner häraf ett ytterligare bevis för att beskattningen på de omyndiga icke varit nödig.
Man har åberopat ansvarighetslagen, såsom något hvarpå man skulle kunna stödja Konungens beskattnings-rätt; jag minnes icke hvilken § i denna lag som åberopats; men i anledn. deraf anhåller 438 Den 18 J uH. jag blott att få erinra derom, att denna lag må innehålla hvad som helst, så kan den icke i något afseende ändra Grundlagen, då denna bjuder, att svenska folket ensamt äger att sig beskatta, och uttryckligen förbjuder, att gärder och pålagor af hvad beskaffenhet de vara må, få af Konungen påläggas.
73 §:n Reg:sF:n säger nemi.: »Inga nya pålagor, utskrifningar af manskap, eller af penningar och varor, må hädanefter, utan R.
St:rs fria vilja och samtycke, i den ordning förut nämndt är, påbjudas, upbnras eller fordras» Då Grundlagens bud äro så uttryckliga, och dessa bud ännu qvarstå gällande, samt icke i annan ordning, än den Grundlagen utstakar, kunna förändras; icke kunna de förändras derföre att ansvarighetslagen icke dermed harmonierar.
Denna måste således tydas i öfverensstämmelse med Grundlagen, och kan den icke det, måste den vika för denna.
Hvad angår formen för Utsk:s här framlagda Betänk., kan det icke bestridas, att en långt tjenligare förm derför skulle kunna finnas.
Men jag tror icke, att den uppställning, som här blifvit följd, är så förkastlig som man velat påstå, synnerligen när man besinnar, att Const.Utsk. har att för R.
St:r framlägga, huruvida Konungens Rådgifvare i ett eller annat afseende gjort sig skyldiga till sådana grundlags-öfverträdelser, som påkalla tillämpning af 106 eller 197 §§:ne Reg:sF:n.
Nu har Const.Utsk. funnit förhållandena varit sådana, att Utsk. hvarken ansett sig böra ställa Konungens Rådgifvare under RiksRätt, eller tyckt öfverträdelserna vara af sådan vigt, att det skulle varit tjenligt tillstyrka R.
St:r att begära en eller fleres af dessa Rådgifvare entledigande.
Utsk. har dock trott sig böra anmärka sådana öfverträdelser, hvilkas fortfarande skulle kunna blifva en följd af Utsk:s tystnad.
Att för öfrigt mycket orda i detta ämne, torde icke löna mödan.
Const.Utsk. har icke haft någon anledn. att yrka tillämpning af 107 g:ii, celi aldraminst skulle jag vilja göra det emot Rådgifvare, som understödt K.
M. under en period, hvilken måhända varit den lyckligaste som under ett halft sekel inträffat för vårt fädernesland.
Jag kan således icke tillstyrka R. o.
Ad något annat än att lägga Coust. - Utsk:s Betänk, till handlingarne, hvarå jag vördsamt anhåller om Hr Gr. o. Landtm:s propos.
Stael von Holstein, Fabian Wilh.:
Jemte det jag förenar mig i hvad Hr Cederschiöld föreslagit aug:de behandlingen af förevide Betänk., och för öfrigt instämmer i de yttranden som Frih. Raab, Hrr Cederschiöld och Hjerta afgifvit, får jag blott nämna, att då jag icke anser den framställning Utsk. gjort med anledn. af Hr Ridderstads anmärkn. vara så tillfyllestgörande, att jag kunnat instämma i hvad Utsk. yttrat, så nödgas jag framgent vidblifva den öfvertygelse, att den politik, som under de sednaste europeiska förvecklingarne blifvit följd, icke varit med Rikets sannskyldiga nytta öfverensstämmande.
Äfven får jag i afseende å en annan punkt, litt. C), anmärka, att då Utsk. ansett sig böra öfverlemna anmärkme till Ständerna, hade det icke bordt ske på det sätt som här gjorts, nemi. att icke Den 18 Juli. 43» anmäla hvarföre motionären framställt dem, utan blott nämna rubriken och öfverlemna den till Ständernas kunskap.
Med anledn. af några föreg:de talares yttran den, anhåller jag att få tillägga några ord till hvad jag förut haft äran andraga.
Hvad den l:sta punkten beträffar, så förbigick jag densamma då jag förra gången hade ordet, emedan jag ansåg den hafva blifvit tillräckligt belyst af den förste värde talaren.
Den har emellertid sedermera blifvit af flera efterföljande talare uptagen, och det må derföre tillåtas mig erinra derom, att, såvidt jag vet, hafva StatsIiådsprot:n under den period, som nu utgjort föremål för Const.- Utsk:s granskning, varit upställda på samma sätt som under den föreg:de tiden, under hvilken ingen anmärkn. blifvit gjord i den utsträckning, som vid innev:de Riksdag ägt rum.
Jag tror mig också bestämdt kunna påstå, att prot:n uptaga att hvarje föredragande för K.
M. föredragit ärenderne och anmält de dervid förekommande handlingar; huruvida protisföranden vid ett eller annat mål fullständigt uptagit dessa handlingar, är jag icke nu i tillfälle att speciellt kunna upgifva, då jag icke känner de särskilda fall, på hvilka en af de föreg:de talarne tyckes syfta.
Men då prot:n i allmänhet innehålla en fullständig utredning af de sökandes meriter, är det klart, att det är på denna utredning som föredraganden och de med honom instämmande Rådgifvarne stödja sitt omdöme, utan att hvar och en af dem behöfver särskildt uprepa: »att som den eller den kom i tjenst då eller då», o. s. v., enär detta redan en gång finnes generelt anfördt.
Jag tror således, att utredning i allmänhet icke saknas, ehuru sådant möjligen kan inträffa då fråga är om post-tjenster, dertill ofta 4 0 till 50 sökande finnas.
Dock vet jag med visshet, att äfven i afseende på dessa tjenster alltid i akten finnes en promemoria, som uptager de sökandes meriter.
Hade Utsk. velat hafva uplysning härom, hade det kunnat reqvirera dessa handlingar, och derigenom fått tillräcklig ledning för sitt bedömande.
Jag kan i detta afseende icke behöfva åberopa annat än hvad åtskilliga reservanter emot ifrågavarule punkt anfört.
Då de fullständigt anförda merit-förteckningarne tillräckligt angifva den förordade sökandens skicklighet och förtjenst framför de medsökande, skulle det blott föranleda ett alldeles öfverflödigt skrifveri, om man för hvarje särskildt fall skulle uprepa hvad Reg:sF.n stadgar ang:de den grund som vid befordringar skall följas.
I afseende på 3:dje punkten har en talare anmärkt, att den derstädes omfönnälda kronoparken icke skulle vara förvaltad enl. de af R.
St:r fastställda grunder.
Detta är mycket riktigt; men i och med detsamma denna park upläts till exercisplats, uphörde den att vara kronopark, och det öfverlemnades åt Regeringen att bestämma, huruvida den skulle bibehållas såsom sådan eller icke, under den inskränkning som dervid var fästad, eller att man skulle tillse det Statens behof af virke för Flottan blefve upfyldt.
Då nu den reserv-skog, som till exercisplats upläts, enl. vederbörandes 440 Den 18 Jult. intyg, icke var för ifrågav:de behof behöflig, men deremot erforderlig för annat ändamål, så måste det väl icke hafva varit något hinder för Regeringen att använda den för detta ändamål; någon annan förvaltningsgrund för en exercisplats, än att derpå exercera, vet jag icke att It.
St:r fastställt.
I afseende å 6:te punkten hafva tvenne talare vidhållit sin åsigt, att det skulle vara en beskattning som här blifvit lagd på de omyndige.
Jag har i mitt föreg:de yttrande sökt så fullständigt utreda huru härmed förhåller sig, att jag nu icke har något vidare att dertill lägga.
Dock ber jag att få anmärka, det jag icke sagt, att något nytt förvaltningsbestyr blifvit FörmyndareKam maren ålagdt; jag har tvärtom sagt, att detta bestyr härledt sig ifrån ett inom FörmyndareKammaren under tidernas lopp utbildadt bruk, och att detta bestyr hittills blifvit utan ersättning besörjdt.
Men jag har icke kunnat föreställa mig, att man med en inkomst af sex, sju till 9,000
Rdr, som öfverskottsmedlen under förra året utgjorde, kunde bestrida en årlig utgift af 10,950 Rdr, som erfordras för aflöning åt verkets tjenstemän m. m.
Såvida denna sednare summa är större än den förra, kan väl icke bestridas, att någon utväg måste vidtagas för att fylla bristen.
Så har äfven skett, och i st f. att hvarje år reservera öfverskottet, har det blifvit aflemnadt till Barnhuset, hvilket jag för min del anser vara ett ganska godt ändamål, och som äfven finnes föreskrifvet i den alldra-äldsta Instrukt.
-n såsom ett föremål för Kammarens verksamhet.
Jag kan således icke finna, att man kan förklara det vara obehöfligt eller oriktigt.
Beträffande 9:de punkten har en talare erinrat derom, att det vore billigt att bereda äfven räntetagare ersättning.