Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den unga qvinnan var lång med slanka former, framspringande höfter och inskjunket bröst.
Ansigtsfärgen var sjuklig, gulsotsaktig och blek utan ett spår till rodnad på kindrundningarne, och pannans blanka, gulhvita teint stack af mot pannluggens matta svärta.
Under de till hälften slutna ögonen tecknade sig breda, blå linier, och de täckande ögonlocken voro tjocka och svullna.
Hela ansigtsuttrycket var trött och dödt, men fick en egendomlig prägel af lif, när ögonlocken någon gång helt hållet slogos upp, och en stor svart pupill glänste emot en med ett fuktigt skimmer och ett trånsjukt, hängifvet uttryck, som om egarinnan plötsligen vaknat upp ur en omfamning, men strax derefter började blickens glans slockna, mattades, släcktes mer och mer, och sakta sänktes åter de långa ögonfransarne, kastande en lätt skugga öfver den fina hyn.
Näsan började fin och rak vid näsroten, men blef sedan alt plumpare och plumpare och slutade med grofva, uppspärrade näsborrar.
Munnen var liten och fin med fylliga, dallrande läppar.
»God morgon, Eva, och god morgon min egen lilla Martha!»
Modern strök ömt med handen öfver barnets ljusa, knollriga lockar, förde så båda fram till ett bord midt emot spiseln och satte för dem deras morgonkaffe.
Eva färdig, reste på sig, drog om sig regnkappan och sade:
»Nu måste jag gå, moster, klockan är redan half åtta, ajö till härnäst!»
»Ajö, kära Eva!
Laga för all del, att du får stänga butiken tidigt i dag!
Du ser riktigt eländig ut, du behöfver hvila dig.»
»Ja, jag hoppas att få gå hem vid 10-tiden åtminstone.»
»Ja, det skall du väl få, tycker jag; i alla fall ska vi titta in till dig, när vi komma från marknaden.»
»Det var snält, men gör det också.
Så gick Eva ner till cigarrboden, der hon var anstäld, men Hanna stannade qvar, städade hennes rum och satte sig derpå vid fönstret med sitt arbete, medan barnen lekte vid hennes fötter.
Ur en stor kartong tog hon fram stufvar af sammet och siden, blondbitar, plysstycken och tusen andra ting i samma väg – det var en hel uppsättning dockkläder, som hon skulle sy färdig till qvällen åt grosshandlar Eklunds lilla flicka.
Ändtligen hade det blifvit så pass ljust, att man kunde arbeta utan påtändt lyse.
Oförtrutet grep hon verket an, och under det hon jollrade med barnen, skar hon till, klipte och sydde af alla krafter.
Så gick timme efter timme under oafbrutet arbete, och den ena lilleputts-kostymen efter den andra blef i ordning.
Men ju mera dimman flöt undan och lättade, ju skarpare dagsljuset blef, dess grellare lyste de finluddiga sammetsbitarne och de glansiga sidenstyckena – gendarmfärgade, marinblå och ljusgröna – mot barnens blekta kläder.
Och när vid middagstiden några stänk från solen droppade in i rummet motvilligt, njugt som på nåder, samlade de sig alla, smekande på de brokiga, glada dockplaggen och gjorde dem dubbelt brokiga, dubbelt glada, men tyget i den arbetande qvinnans kjortel liksom krökte sig i djupa veck för att dölja de nötta vådernas refvor, stoppar och fläckar, och vanlottadt som det var, längtade det efter alla vanlottades vän, mörkret, som kärleksfullt täcker armod och skröplighet med sin beslöjande skugga.
Julafton är familjens fest, det veta vi alla, och det är upprepadt till trivialitet, att det knappast finnes någon tid på året, då man djupare känner lyckan af att hafva ett hem än just under julhelgen.
Det är som knöte den som en gammal hederlig onkel trofast samman alla de skilda viljorna och intresserna i en familjekrets genom alla de minnen, vi hafva gemensamt från barndomens eldoradotid, minnen om julglädje och julfröjder, dem ej åratal kunnat plåna ur våra sinnen, minnen, hvilka uppfordra oss att också i vår tur söka ordna alt så, att de uppväxande som vi förr en gång redan tidigt under glada förväntningar kunna börja tala om dan före dan, före dopparedan.
Vi lyckliga vi känna derföre också till punkt och pricka, hur en sådan julafton gestaltar sig inom hemmets ombonade kamrar, eller hafva vi icke alla den dagen vaknat i samma spänning, hafva vi icke alla försatt stora bror eller stora syster under en inqvisitorisk störtdusch frågor, och alla aldrig tyckt oss få slut på den mörka, smällkalla vinterdagen.
Litet hvar hafva vi varit med om, att förgylla valnötter, klippa pappersstjernor och binda julgranskonfekt kring de gröna grenarne, litet hvar hafva vi bränt våra fingrar på lackstänger, brytt våra hjernor med rim med eller utan reson och slutligen ryckt af de otaliga papperen kring våra julklappar med något af verldsupptäckarnes nyfikenhet.
Alla hafva vi upprepade gånger dansat kring gran, förätit oss på gröt under forskningar efter den pythiska orakelbönan och slutligen somnat in med en otålig lust att vakna upp igen till alla de härligheter, vi hade uppradade på julborden.
Alt det der känna vi, känna vi i de minsta detaljer, men mycket mindre veta vi, hur det ser ut på gatorna en julafton, ty om vi också gå ut, gå vi merändels med tankarne bundna hos de våra, slutna kring vår egen lilla verld – och låta de andra göra sammaledes, och dock är Stockholms utsida icke ointressant en sådan qväll, långt derifrån.
Klockan är sju slagen, gasen har varit tänd sedan klockan tre på middagen och tindrar nu trött och apathiskt i den råa, däfna qvällsluften.
Vagnar börjar stanna utanför husen på Regeringsgatan.
Skrattande pojkar komma nedkånkande med klädkorgar, fulla med julklappar, och pratande familjer stufva i all gemytlighet in sig i hyrkuskvagnarnes innandömen.
På hela gatan äro trottoirerna fylda af brådskande vandrare, hvilka i ifvern törna mot hvarandra utan att dock blifva ovettiga på hvarandra, men tätast är dock vimlet vid mynningen utanför Lejas.
Der räknas, diskuteras, pratas, skrattas och tittas.
Ett virrvarr af olikartade personer trängas kring fönsterlufterna, hvilka de små, rödgula gaslågorna förgäfves söka hålla klara och frostfria.
Inne i lokalerna stå menniskorna som packade sillar – creti och pleti i ett sammanrördt huller om buller.
Der stå kontorister, som först nu sluppit lösa från sina kontor och hvilka i hast skola köpa något åt några fruntimmersbekanta, ungkarlar, som icke vilja komma tomhändta till de familjer, der de skola tillbringa sin afton, och jungfrur och drängar, hvilka nyss erhållit sina ängsligt afvaktade julpenningar.
Der finnes också en myckenhet sparsamma familjefäder, hvilka hellre vilja blifva evigt fördömda än köpa julklappar förr än i sista ögonblicken, innan granen tändes.
En sådan ytterst ekonomisk grosshandlare har hans fru, som, sedan barnen blifvit stora, öfvertagit önskelistornas roll, redan för längesedan underrättat, att Emmy önskade en sadel, Gustaf ett album och hon sjelf en teaterkikare, men då svarade han altjemt, att han för sin del hvarken ville hafva några julklappar eller hade råd att köpa några – det var icke tockna tider.
Men när julafton väl kom, och han vid middagstiden icke kunde undgå att se en skymt af ett par illa inlagda broderade fönsterdynor, slog honom hans förhärdade samvete, och han rusade genast åstad till Leja.
In gick han med föresatsen att pruta bra, och ut kom den ytterst ekonomiske mannen, sedan han köpt alla önskeföremålen och dessutom åtskilligt annat, som dels var alldeles för nätt, för att man skulle kunna låta det få stå qvar i boden, dels så billigt, att det varit en ren slösaktighet att icke köpa det.
Gustaf Adolfs torg genomströmmas af hela floder med menniskor.
I butikfönsterna lysa gaslågorna trånmatt bak de immiga rutorna, och ut från tidningskontoret springa flink-fotade tidningspojkar och kolportera ut sista numret af Aftonbladet, som man gerna köper för att läsa dess jul-ledare om Asarne, midvinter, Kristus-barnet och jultomtarne.
Ljusskenet från lyktorna vid
Norrström reflekteras otydligt i vågorna, hvilka forsande och brusande med tungsinta, dofva böljslag slå upp mot bropelarne.
Norrbro lyser som en eklärerad gång, öfver Tessins gamla borg står månen blank och klar och kastar tusentals, hundratals små hvita silfverstrimmor öfver sjön, hvilka nyckfullt fladdra och glittra i den sammanflätade månbryggan tvärs öfver vattnet.
Mindre liflig ter sig Vasabron, Strömsborg ser melankoliskt och öde ut, öfvergifvet, tyst och oupplyst som det är, och till landskapet bilda södra bergen en outgrundlig, mörk fonddekoration med sväfvande, dunkla konturer.
I oafbruten följd ila spårvagnarne förbi med sitt rasslande vagnsbuller och sina pinglande klockor, ila förbi Riddarhustorget, der Gustaf Wasa står kobent och grötmyndig och önskar, att han aldrig vore född hellre än att år ut, år in dag för dag betrakta, hur herrarne hos Warodell sälja porslin.
Det enda, som upprätthåller hans värdighet, är, att han vet, att riddarhuset reser sig bakom honom förnämt, stelt och aristokratiskt, som om idel feodalkavaljerer beundrande sågo upp mot dess väggytor, och icke en demokratisk slägt rörde sig kring dess stenfot, en ny generation, som tagit till riddaruppgift att skaffa rättigheter åt alla dessa små och tryckta, hvilka ej äro »introducerade».
Och vidare rulla de folktyngda spårvagnarne med gladt rökande herrar på platformen och pratande damer invändigt, rulla förbi Munkbron och Kornhamn, hvilka i qvällbelysningen få ett egendomligt fordomdags hanseatiskt utseende, och stanna vid slussen.
Terassligt höjer sig söder med sina upplysta husrader, hissens skrangliga benrangel aftecknar sig skarpt mot den blå himmeln, och i sjön nedanför stadsgården mellan fartygen, hvilkas former återstråla i det sqvalpande böljsvallet, lyser månskenet som en bred, försilfrad trens.
Mera egendomlig julprägel har dock Vesterlånggatan, der man knappast kan komma fram mellan de närstående husraderna, så trängas der hopar af menniskor ur alla samhällsklasser och af alla åldrar.
Gatan upplyses klart af alla de eklärerade bodfönstren, och en varm, våt ånga, mättad af fukt och utdunstningar, slår qvalmig och tung emot en i den folkfylda, vindfria gatan.
Nerifrån marknaden komma pigor med ett barn vid hvardera handen, och de små spjerna emot, ovilliga att lemna ståndens härligheter.
Stadsbud ila fram, lastade med paketer i alla format och alla storlekar, skådelystna individer gå från fönster till fönster, och framför en leksaksbutik, der ett dussin långnästa, grinande skråpukar, kretsa rundt, trängs en hel klunga skrattande tjufpojkar, och midt bland dem två nygifta med kinderna så nära hvarandra, som de ville kyssa hvarandra, men de genera sig, ty derinne i magasinet står en försmädlig bodbetjent med pennan bak örat och händerna i byxfickorna och fixerar dem oafbrutet.
Inne i somliga bodar stå ännu köpslående fruar och pruta, byta och pruta i all oändlighet, men i de flesta andra är handeln slutad, bokhållaren upptecknar några privata qvickheter för en julklapp, och egarne sitta vid sina pulpeter och räkna igenom smutsiga sedelpackor med vätta tumspetsar.
Lifligast är det dock på julmarknaden.
Redan då man skrider upp för de mörka gränderna dit upp, tränger ett bedöfvande buller emot en, och ljudet från mera ihärdigt än smakfult trakterade barntrumpeter hotar att spränga ens örhinnor.
Hela veckan har marknaden varit besökt af alla slags menniskor mest kanske dock af mera bergadt folks barn.
Då och då har till och med en vagn stannat deruppe, en elegant klädd dam och ett par okynniga, bortskämda ungar hafva stigit ur och gjort en kort rond för att snart återvända till ekipaget.
Frun är rädd att skada sin sammetskappa i den »abominabla» smutsen, och barnen gräla med munnarne fulla af pepparkaksdeg.
Men i qväll har marknaden sitt rätta publikum, det publikum, som från den hemtar snart sagdt hela sin julglädje, drängar, arbetare, handtverkare, tvättmadamer, hjelphustrur, städerskor och tusende andra, hvilka hafva många att köpa åt och litet att köpa för, folk, som vänder sin tjugofemöring många gånger, innan de lemna den ifrån sig, för att nu icke tala om dem, som alldeles icke hafva några tjugufemöringar att vara af med.
Mellan ståndraderna vimlar det af barn – pojkar och flickor, mindre och större, bättre och sämre klädda, men alla flina och skrika, bliga och kika och sväfva i samma extas öfver dyrbarheterna på de smutsiga diskarne, der långa, upphängda silkesdukar fläkta af och an, och de påtända vaxljusen kasta ett hoppande skimmer öfver julbockarnes bomullskroppar och långa, förgylda vädurshorn, glänsa mot plyshundarnes svarthåriga ryggar och stråla öfver bilboqveternas glatta ytor.
Vid bordet i hörnet der, hvarifrån siamesiska nissar och nassar stirra emot en med sina dumma ögon, och der långa karameller lysa med sina kuriösa bilder och sina sinnrika deviser, står en hel flock köplustna krabater, men deras kassor äro redan östa läns, och afundsamt snegla de på den välklädda gynnaren vid bordet bredvid, som har en hel femtioöring i sin yllevante, en hel femtioöring.
Han är en kapitalist, han, den trefaldt lycklige, och han står just i valet och qvalet om, hvad han skall tillhandla sig.
Han har flyttat sin skatt från västfickan till byxfickan, från byxfickan till rockfickan – nu skall slaget stå.
Men hvad i all verlden skall han välja, det är frågan det, och det är icke så lätt att afgöra, när så mycket står en till buds.
Skall han köpa omnibusen med sina påselade blanka miniatyrhingstar, gubben, som kan fläcka ut armar och ben, när man drar på en tråd eller kanske sotarpojken, som med en stege på axeln på en skorstenskant sitter försänkt i djupa tankespekulationer.
Han vet icke, jemför och tänker, tänker och jemför, men vet ändock icke.
Mindre lyckligt lottad är hans granne till höger, en sjuårig pys i sliten blus med en stor, terpentinluktande ylleklut kring halsen.
Hela vintern har han suttit instängd i ett fuktigt, ständigt halfskumt gårdsrum i en gränd i »staden», och hostat har han gjort, så man haft anledning att befara, att hans klena bröst skulle sprängas, men nu har han dock sluppit ut tack vare det blida vädret, och tio öre har han betlat i hop att köpa för.
Hans gamla mor, en framhukad, krokig gumma med rynkor i pannan och gröpta kinder håller honom i hand, och man kan se på hennes smärtsamt slutna läppar, att det går henne till sinnes, att hon ej kan gifva sin lilla pilt något.
Men hvad skall hon göra?
Hon sliter en hund sju dagar i veckan, men det förslår icke långt, der medicin behöfs, ty piller och mixturer kosta pengar, stora pengar.
Vid ståndet bredvid står en fjorton-års flicka med ett traktande, afbidande urtryck öfver det bleka, brådmogna anletet och håller idkeligen på att pruta med en tandlös, knarrig käring i väderhufva, som säljer ljusstakar af papp, medan hennes lilla syster bredvid med öppen mun och vidtöppna ögon beskådar en mängd bjerta små oljetryck, hvilka hänga under ståndets segelduk.
Öfver hela marknadslifvet höjer sig en blå vinterhimmel, gnistrande, klar och stjerneströdd, lyktorna tindra, och skuggorna af de förbigående växa och förminskas på de gamla husgaflarne vid torget.
Hvart man ser, stå barn med diverse ting i händerna, och der är knappast en liten stackare, som icke i qväll kan glädja sig åt något om än aldrig så litet.
Belåtna le flickorna åt sig sjelfva i de små dockspeglarne, de köpt sig, och nöjda mumsa gossarne på sina pepperkaks-svin, ja tillochmed de der två, små trasvargarne, hvilka länge och väl utan att hafva ett kronans kopparöre med längtande blickar slukat bakverken på diskarne från tomlåren, der de setat uppspetade, hafva fått en slant och gå nu med armarne smeksamt slingrade kring hvarandras tröjor till ett stånd för att göra inköp ...
Och ut skola de gå, alla dessa olikartade ting från diskarne, stakarne med sina granna band, bilderna med sina skrikande färger, karamellerna med sina glänsande, fransade papper och alt det andra, ut skola de gå långt bort till fattiga rum vid malmar och tullar, ut till arma boningar i stadens utkanter, till gårdslägenheter och vindskupor, och öfver alt skola de föra med sig en liten, liten solig glimt af jul till hjertan, sammansnörda af brist, och i många fattigfolks kyffen, der bekymmer, svält och bitterhet äro hvardagsgäster, skall en skymt af glädtighet sprida ett leende öfver tärda drag, en skymt af tacksamhet kunna röra sig i tryckta bröst mot den tid, som gör menniskorna vekare och gifmildare till sinnes.
Hela dagen hade Eva varit i full sysselsättning och knappast haft en minuts ledighet, så mycket folk hade oupphörligen trängts derinne i den lilla cigarrboden.
Alla de vanliga kunderna, hvilka hade lådor stående för sin räkning, hade försett sig med tredubbla förråder, röklystna gubbar hade utvalt sjöskumsmunstycken åt sina lika röklystna herrar söner, unga bokhållare hade köpt cigarettpaketer i massa, och alla utan undantag hade de för henne haft ett vänligt ord, ett skämt eller en önskan om rolig jul.
En verklig gemytlig julstämning hade med rökhvirflarne bredt sig öfver rummets vinklar och vrår, och när de första blossen på de nya cigarrerna drogos, var det som en oemotståndlig talträngdhet kommit öfver de värda rökarne.
Hur brådtom man än hade tyckte man sig dock alltid hafva tid att skämta en stund med Eva, och hon å sin sida sökte skratta med och hålla humöret uppe, fast hon kände sig trött och olustig, ty hon erinrade sig, hvad fru Lundblad – butikens egarinna – en gång sagt henne, att det alls icke gick an för en cigarrflicka att vara ledsen af sig.
Förmiddagen hade för resten ilat förbi ovanligt raskt, timmarne hade rent af flugit sin kos, och bäst det var, hade pojken kommit med hennes middagsmål i en mathemtare.
Så kom eftermiddagen.
Besökarne blefvo alt fåtaligare; långa stunder kunde hon ostörd stå vid dörren och stirra ut på gatan, der väldiga strömmar af menniskor löpte af och an i den hurtigaste julbrådska, och hon började längta efter att få blanda sig bland de lifliga, bullrande folkmassorna derute.
Längre fram på eftermiddagen kom Hanna med sina båda barn.
Erik bar en stake med hängande, kulörta band, Martha en blå schalett, och en guttapercha-pojke, som upphäfde ynkelig låt, när man tryckte på hans feta, apoplektiska buk.
Barnen voro i ett feberaktigt tillstånd af förtjusning; under skratt och jubel visade de tanten sina julklappar, och hon smekte dem och lofvade Hanna att snart komma hem.
Fru Lundblad hade visserligen icke sagt henne något besked än, men så pass stillsamt som det nu hela eftermiddagen varit i boden, kunde hon aldrig tro, att det skulle tjena något till att hålla öppet så länge som vanligt.
Så gick Hanna igen med sina uppsluppna småttingar, och Eva började lägga in de småsaker, hon köpt barnen och mostern, i många handpappersark.
Hon lackade omsorgsfullt och textade ofvanpå emottagarnes namn med sirliga typer.
Och qvällen kom, och timmarne gingo sakta.
Då och då öppnades dörren, en kall vindpust fläktade in, någon gladlynt individ steg på, begärde en cigarr, önskade lilla fröken den alra som trefligaste jul och försvann igen i folkvimlet.
Det blef allt tystare och tråkigare derinne.
En stund gick Eva fram och tillbaka i rummet, satte sig derpå innanför disken och började vid gaslågans sken ögna i sista numret af Dagens Nyheter för att just då hon kom till ett spännande ställe i följetongen, blifva afbruten af någon ung sprätt, hvilken lutade sig tvärs öfver disken, som han blifvit viken i två delar, och begärde ett paket »entre nous».
Och tiden gick igen, gick lugnt och obevekligt, som den plägar, utan att bry sig om att raska på, för det Eva oupphörligt såg på sitt ur, undrande öfver, att hennes principal icke syntes till.
Ändtligen kom dock fru Lundblad, belastad med många paketer, på väg till sin måg, en hökare på Kungsholmen.
Det var en liten fet gumma med snikna, grå ögon, plump näsa, en rå mun med två rader löständer, mellan hvilka det röda tandköttet lyste, och en låg panna med mahognybruna hårvalkar öfver tinningarne omedelbart under den gredelina baschlicken, som lät hennes stora, klotrunda hufvud se besynnerligt, groteskt ut, liknande hexaktiga, kopplande gummors på de illustrerade mysterieromanernas träsnitt.
När den nötta bruna plyskappan fläktes upp, tittade svarta, storblommiga sidenvåder fram, och på hennes bröst lyste då emot en en tjock klock-kedja, hvilken massiv och tung slog mot hennes runda silkesmage, så fort hon rörde sig.
Eva gladde sig, då fru Lundblad trädde in.
En fin rodnad flög öfver hennes kinder, och hon började ifrigt orda om dagens vinst.
Fru Lundblad lyssnade under bifallande nickningar med hufvudet utan att genmäla något.
Förgäfves väntade
Eva, att hon skulle taga till ordet, men hon teg ihärdigt.
»I eftermiddag har här varit mycket litet folk», sade då Eva efter en stunds betänkande.
»Jaså, nå det kommer nog mer senare.»
»Senare!»
»Ja visst senare på qvällsqvisten!
Lilla fröken håller naturligtvis öppet som vanligt till 12, ½ 1 eller så ungefär», och i det den gamla sade detta med sin gälla diskant-stämma, som hon i tid och otid gaf en falsk nyans af vänlighet, riktade hon en hvass blick på Eva och fick ett kamplystet, belåtet litet leende i ena mungipan, som hon blott önskade att blifva motsagd, och som ett litet gräl skulle vara henne den mest kärkomna invigning af julhelgen.
Eva svarade icke.
Det klack till inom henne; hon hade all möda i verlden att afhålla sig från att gråta.
Det gjorde henne så ondt, ack, så innerligt, innerligt ondt, den tanken, att hon skulle stå der fastfjättrad hela julafton.
Konvulsiviskt knep hon händerna kring disk-kanten, men icke ett ord yttrade hon till svar.
Fru Lundblad fixerade henne; denna stumma, förnäma undergifvenhet retade henne och med en röst, som tydde på en illa beslöjad skadeglädje, fortfor hon:
»I morgon står fröken naturligtvis också här som vanligt, men på annandagen skall jag kanske aflösa fröken, ja det vill säga, såvida jag icke bestämmer mig för att gå på »Vermländingarne».
Så vände gumman henne ryggen och gick med tunga steg mot dörren, men då hon väl öppnat den, svängde hon sig om på klacken och ropade vårdslöst inåt: »Förlåt!
Jag glömde ju alldeles att önska fröken rolig jul.
Rolig jul, fröken lilla, och adjö nu!»
Härefter slog dörren igen om henne, och satte med sin kärfva smäll en ironisk punkt till hennes slutord.
Men då hon försvunnit lät Eva sitt hufvud sjunka ner i sina händer och grät bitterligen.
Timme efter timme skulle hon då sitta der instängd bland de eviga, uppradade askarne i den skämda, rökinpyrda luften utan en menniska att tala förtroligt vid, utan ett gladt ansigte, som vänligt såg mot hennes, utan att höra ett muntert skratt, som kunde påminna henne om, att det i qväll verkligen var årets högtidligaste afton, den qväll, hon alt från sin barndom lärt sig älska, den qväll, som ingen har mer anledning att fira än alla de, som äro tjenande, nödstälda och elända – ensam i en cigarrbod på julafton ...
Åter såg hon upp och tittade ängsligt ikring sig, som hon ville förvissa sig om, att det ej var sant, som letade hon efter något afledande, förströende eller hvad som helst nytt, – men som vanligt lyste gaslågorna sömnigt bakom de hvita kuporna på ömse sidor om spiseln, stela och raka som vanligt trängdes käpparne i sitt ställ med sina olika kryckor, lutade mot hvarandra, som vanligt stodo cigarrlådorna uppstälda ledvis och plutonvis på de långa hyllorna – en, alena, mol alena på julafton, – herre Gud, det var första gången, det.
Och midt i hennes bittra tankar stego minnen från förgångna år upp, visade henne förflutna julaftnars bilder i sin spegel och gjorde henne vemodigt blid till sinnes ....
Der låg herrgårdsbyggnaden, der hennes mor varit hushållerska, och hennes far, då han lefde, kusk, låg der midt i snön med sin breda facad och sina krokiga flygelbyggnader, hvitmenad, ståtlig och välskött, precis som den sett ut vid det föregående årets julhelg, då hon ännu ej måst lemna den grund, der hennes barndoms lyckliga dagar lupit till ända.
Klar och blå är högvälfd vinterhimmel, frostigt kall men genomskinlig luften.
Frusen skare på skottade stigar.
Glänsande solstrålar glittra, glittra glimt vid glimt mot snöfältens blankhvita ytor.
Förbi veckans stök och bråk, förbi bak och slagt, och ändtligen har julafton kommit med muntert gryende dag, och sedan den segerviss knackat på dörren, gästvänligt insläpts.
Tidigt på morgonen har man vaknat och vid tindrande lampsken nyfiken spejat genom isblommiga rutor.
Nu äro redan kornkärfvarne utsatta, och kring dem kretsa hundratals gråspräckliga små sparfvar och fylla luften med det muntrande sorlet af sina ystra, staccaterade toner.