Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om ett kyrkomöte organiseras, möter dessutom intet hinder att från början låta det, med riksdagens förbigående, behandla alla sådana kyrkliga frågor, som icke äro af kyrkolags natur; och till dessa torde måhända kyrkans aldra vigtigaste frågor kunna räknas.
Af det föreslagna machineriet för kyrkolagsfrågors behandling förutse reservanterne stora olägenheter; hvilka dock i sjelfva verket inskränka sig dertill, att riksdagens initiativ kan i någon mån försvåras.
Oin nemi. riksdagen väcker ett kyrkolags-förslag å sådan tid, att kyrkomötes lagtima sammanträde ej löre nästa riksdag infaller, så kan Konungen, om han gillar riksdagens beslut och finner frågan vara af stor och trängande vigt, sammankalla ett urtima kyrkomöte.
I annat fall förfaller riksdagens beslut, men detta hindrar icke Konungen att framlägga det såsom sitt förslag till nästa kyrkomöte, och om det der antages, begära riksdagens förnyade godkännande.
Anspråket att icke blott kyrkomötets rätt till deltagande i kyrkolagstiftningen skall förvaras i grundlagen, såsom i förslaget skett, och hvilket redan är ett mera än vanligt medgifvande till kyrkans förmån, som icke intagits i något föreg:de af mig kändt förslag till represenlations-förändring, utan ock grundlagens stadganden härom skulle förklaras icke kunna ändras utan kyrkomötets samtycke, synes mig både vara för långt sträckt och obehöfligt.
Konungen och två riksdagar sammanstämmande skulle vilja kränka en sådan åt kyrkan en gång försäkrad rättighet, är knappt antagligt under andra förhållanden än sådane, emot hvilka ingen grundlags-§ skulle gifva kyrkan tillräckligt skydd.
Om reservanterne med full rätt tala om presterskapets privilegier såsom varande, icke dess enskilda, utan »kyrkans förmåner, » så ligger ju deruti ett fullgiltigt skäl, hvarföre den kyrkliga representationen, och icke en enskild presterlig representation skall om denna angelägenhet besluta.
Det af reservanterne för en motsatt åsigt sökta skälet i det förhållande, att presterskapet eger de högsta insigterna i kyrkliga angelägenheter, hade snarare kunnat åberopas för att vindicera presterskapet 220 Den 18 Mare f. tn. ett särskildt veto i kyrkolagsfrågor; men dä reservanterne icke baft att invända deremot att dessa kyrkans högre angelägenheter anförtros ät kyrkomötet kollektivt, lärer väl försvaret af kyrkans materiella förmäner icke böra af dem anses hafva större behof af högre insigter.
Jag har nu genomgått de förnämsta af reservanternes anmärkningar, och öfverlemnar åt R. o. Ad. att afgöra, om de innefatta tillräckliga skäl att derpå grunda den fällande domen öfver det K. förslaget, såsom lika vådligt för Konungamagten och friheten.
Har man verkligen att hos Svenska folket befara saknaden af laglydnad och sjelfbevarelse-instinkt, mera än hos alla de folk, som, mindre vana än det Svenska vid sjelfstyrelse och frihet, på en gång fått konstitutioner bygdå på en vida större utsträckning af demokratien, än som nu ifrågasattes?
Norige, Danmark, Belgien, Portugal, m. fl. andra länder, hafva icke gått tillbaka i civilisation, sedan de erhållit sina nya institutioner.
Ej heller står hos dem Konungamakten mindre säker än i de absoluta eller aristokratiska staterna.
Efter menskliga beräkningar hör då icke vara vådligt att gifva Sverige en representationsform, som till vida större del är byggd på förut bestående förhållanden, och innehåller vida större konservativa garantier än nyssnämnda länders författningar, på samma gång som den lentnar ovidrörd den större magt, Konungen i Sverige eger deruti, att hela den ekonomiska lagstiftningen, krigs lagstiftningen och den utrikes politiken äro honom ensam förbehållna.
Jag är föröfrigt icke den, som förnekar demokratiens vådor.
Jag anser dem tvertom vara bland de största af dem, med hvilka vår tid har att kämpa.
Men dessa vådor förebyggas icke genom att uppställa samhällets högre klasser såsom fientliga makter emot de lägre, hvarigenom dessa sednare endast starkare manas att vädja till styrkans rätt; utan derigenom att man uppkallar och liksom tvingar alla högre och ädlare krafter att intränga i massan för att upplysa och förädla henne, och sålunda utbreder den folkets politiska uppfostran, som är Konungamagtens och frihetetens säkraste värn.
Det är ur denna anda, som det K.
Förslaget, hvilka brister det föröfrigt må hafva, utgår, och det är med denna anda, som jag är viss R. o. Ad. skall granska och bedöma det.
En fullkomlig tystnad, i likhet med hvad här egde rum vid remissen af det K. förslaget, hade vid detta tillfälle varit önskvärd och Ståndet värdig.
En talare har uppträdt, ej för att bekämpa ett Utsk:s-Betänk., utan för att upptaga reservanternes yttranden.
Den 18 Meri f. m. 221 Åtskilige detta förslags motståndare hade öfverenskomma att ej yttra ett ord vid dess anmälan från Utsk:t, så vida ej frågan skulle blifva af dess förespråkare upptagen.
Vi hafva nu fått höra ytterligare förord för detta förslag alt öka de många, hvarmed det blifvit ideligen framhållet.
Ett jubel har nemi. gått öfver land och stad, i festliga måltider och adresser till bifall och tacksägelser för detta K. förslag.
Många finnas dock i landet, hvilka ej hafva kunnat deltaga i dessa fröjderop.
De hafva hittills saknat tillfälle att offentligen yttra sina tänkesätt.
De s. k. allmänna opinionens målsmän äro ingenting mindre än liberala, då fråga är att meddela andra opinioner, än den de sjelfva hylla som den allmänna, och deras lofsånger hafva ej lemnat något rum öfrigt för några klagoljud.
De mindre belåtne hafva ej heller ansett sig tillständigt att nedlägga sina betänkligheter och bekymmer inför thronen, då dessa just derifrån hemta sitt ursprung, — om ej detta snarare bör tillskrifvas den aktade korps, som står thronen närmast, jag menar Konungens
Råd, hvilket har ansett dess pligt fordra att här i första handen uppträda.
Det torde då med billighet kunna begäras några ögonblicks tålamod för den eller dem, som nu kunna vilja höja en tviflets röst.
Så mycket mera, då H.
Hr Justitie-Stats-Miriistern här lagt hela tyngden af sitt rättvist förvärfvande stora anseende och hoga auktoritet i vågskålen, för att ytterligare bereda tänkesätten till den kommande tiden.
Det kan ej här ifrågakomma att granska det K. förslaget eller dess motiver, än mindre att upptaga H.
Exc. Hr Justitie-Stats-Ministerns här nu afgifna försvar för detsamma.
Detta torde ej underlåtas, då afgörandets dag inträffar.
Jag ber blott att i största korthet få yttra några ord om förslaget i sin allmännelighet.
Såsom Svensk kan jag ej älska ett förslag till en Svensk nationalrepresentation, för hvilket jag ej kan spåra ens det spädaste rotfäste, hvarken i Svensk grund, lynne, seder eller Svensk historia.
Jag kan ej skänka mitt bifall till ett förslag, bygdt så till sägandes i luften, och hvartill man i framtiden lofvar en grund, hvilken ännu blott i en svag ritning är framlagd.
Något motstycke till ett dylikt förfarande tror jag knappt något land eller något tidehvarf, åtminstone i lugna tider, kan uppvisa.
Uti vår tids stormiga dagar finnas väl dock dylika försök i dessa otaliga pappers-konstitutioner, hvilka som svampar, omvexlande i de flesta länder, uppstått ikring oss med sina parlamenter, der folkväldet påbjudit ständiga ministérombvten omkring en bunden konungamakt.
Uti den oro, den jäsning, dessa länder ännu förete, borde vi, i stället att derifrån hemta ett föredöme, snarare se en af försynen oss i vårt lugn gifven varning.
Härmed torde väl syftas på förhållanden äfven utom oss i vår tid.
Denna samma egenskap kan man med full rätt ock tillägga alla de nyssnämnda i våra dagar störtade konstitutioner, de många ej ens undantagna, hvarmed Frankrike sedan några och 70 år varit hugnadt.
De haf - 122 Den 18 Mari f. m. va alla varit ett uttryck, hvar oell en af sin tids anda, äfven som de varit en följd af ett genom allmänna val uttryckt för troende.
Det ligger ett djupt sjelfförtroende hos vår tid och dess nya statsförbättrare i att anse dess nya begrepp om samhället utgöra måttet af all politisk visdom.
Ungdomen hemtar ej gerna sina råd från de äldre.
Så tycks ej heller den nya tiden lyssna till de gamla tidernas eller historiens röst.
Detta förslag synes nemi. bereda en i vår tid hotande demokrati en ökad utveckling; och man tyckes blunda ända nedifrån upp tili samhällets höjder, der förslaget har sitt upphof, för de möjliga, att ej säga vanliga, följderna häraf för vår konungamakt.
Man inser visserligen behofvet af en återhållande kraft och tror sig kunna skapa densamma i en skickligt och fyndigt uttänkt väfnad; men dess blifvande skaplynne hvilar blott på föreställningar och förhoppningar, deni just detta utvecklade folkvälde, hvilket gemenligen tror sig bäst ensamt kunna leda samkällets öden, då det göres behof, nog skall finna utväg att fullkomligen kullslå.
Till slut ber jag blott att få fästa uppmärksamheten på ännu en omständighet.
Här är offentligen framstäldt att frågan blott rörde en förändrad form af vår representation.
Jag fruktar dock att det snart kunde gälla vida mera.
Vår statsförfattning är af ålder så innerligt förenad med formen af vår representation, att man ej kan rubba den ena, utan att skaka den andra.
Vidare är här framstäldt, nära nog som ett axiom, att dessa nya former, denna omskaptiing skola bereda vårt samhälle en ökad utveckling, befordra dess väl och en större vexelverkan mellan konung ock folk.
Häri är man oss ännu skyldig en bevisning, som ej jäfvas af erfarenheten.
Af dessa påståenden har nu redan i det allmänna uppstått ett städse upprepadt tal, hvilket ock detta Betänk, ger vid handen, att det, för att erhålla dessa fördelar, blott fordrades uppoffringar från R.
St:rs sida, besynnerligen från tvenne Stånd.
Sorn en följd häraf upprepas det lika flitigt att största motståndet mot detta förslag ligger uti en ängslig omtanke för egna rättigheters bevarande.
Detta är en hård dom, Mina Hrrl Förslagets motståndare lifvas af lika stor kärlek som någon till vårt fosterland, och de tro fullt och fast att uppoffringarna snart kunna gälla just detta fosterland och dess väl.
Den ena sidans farhågor, med stöd af historiens och samtidens vittnesbörd, synas mig väl kunna motväga den andra sidans teorier och ljusa förhoppningar.
Att vårt land nu är starkt och lyckligt och går framåt med säkra steg, är en obestridd verklighet.
Att deremot den här tilltänkta omskapning kan sätta vårt inre lugn och vårt väl på spel, är en bestämd möjlighet.
Spelet är för högt, insatsen för stor att lemnäs åt slumpen och lyckan.
Himlen bevare oss nu och i allan tidt Flere ledamöter hördes härtill yttra bifali.
Den 18 Mare f. m.
Hr Dalman, Wilhelm Fredrik, anförde skriftligen:
Jag hade visserligen icke haft för afsigt att vid detta tillfälle utveckla skälen för min åsigt uti den lörev:de frågan eller ens att annorlunda än genom tystnad ge tillkänna mitt bifall till det af Kolningen afgifna representationsförslaget; men daen preliminär diskussion i den högvigliga frågan blifvit öppnad, må det tillåtas äfven mig att i korthet antyda grundlinierna för min åsigt i motsats till den siste värde talarens.
Jag vill härvid icke inlåta mig på de s. k. filosofiska teoriernas område.
Inom politiken har jag aldrig för dessa hyst något uteslutande förtroende.
En teori, tillämpad på den representativa lagstiftningen, kan vara förträfflig för ett land, men komplett oduglig i ett annat.
England t. ex. har under loppet af 600, ja ända till 800 år, allt mer och mer stigit i politisk makt, anseende och välstånd, med en aristokratisk statsförfattning och en vidunderlig lagskipning, som troligen i hvarje annat land eller hos hvarje annat folk skulle hafva ledt till de vådligaste följder och längesedan varit störtad i ruiner.
Norra Amerika — för att välja en annan ytterlighet — Ilar under den mest demokratiska statsförfattning på den korta tiden af ännu icke 80 år svängt sig upp till en svindlande höjd af både intelektuel och framförallt materiel utveckling, som likväl icke förhindrat det sönderslitande, ja fasaväckande inbördeskrig, som hotar att upplösa, snart sagdt, alla både politiska och sociala band inom detta verldsmäktiga förbund.
Frankrikes folk har tumlat om i revolutionernas hvirfvel och ombytt författningar och regeringssystemer, som man ömsar kläder, men sådant oaktadt aldrig förlorat sin karakter såsom ett ädelt folk, som till och med under absolutismens ok aldrig förnekat sin nationalitet, aldrig upphört att vilja uppoffra sig för äran och friheten, äfven om denna senares skördar i rikare mått tillfallit andra nationer än Frankrikes egne inbyggare.
Italien, mägtigast och mest lysande i rikedom, i magt, i skön konst o. s. v., då det var sönderdeladt i många aristokratiskt styrda s. k. republiker, mindre än någon af Sveriges provinser, inser nu, att vilkoret lör att återeröfra hvad det förlorat, är föreningen till ett helt Italien, med en konstitutionel regering och ett folkvaldt parlament.
Tyskland, som ännu icke kunnat frigöra sig från sina feodala institutioner och sina medeltidsidéer och som sargats af så många fejder, har likväl städse varit en brännpunkt för de vetenskapliga forskningarna och den grundliga lärdomen.
Danmark har under en enväldig regering intagit en ganska hög rang inom den Europeiska kulturen.
Spanien, som på sin tid var det mägtigaste rike i Europa och som från Amerikas guldgrufvor hemtade oerhörda rikedomar, suckar icke desto mindre — eller måhända just derför — under prestväldets och medeltidsvanornas tryckning.
Det romantiska Schweitz har i följd af sitt läge, sin natur och sin fattigdom kunnat bibehålla sin federativa sjelfstyreise; och — för att icke tala om den egentligen enda nybildade stat i vår verlds - 224 Den IS Mare f. m. del, det iudustriella Belgien, — slutligen vårt älskade Sverige har under skiftande, än ärofulla, än sorgliga öden, ännu i dag kunnat säga, att ingen inkräktare ännu ostraffad trampat dess jord, att det åtminstone en gång inom historien afgjort Europas öde, att det frambragt stora Konungar, en lagstiftning, snart uråldrig, hvartill intet land kan för sin tid ripp visa något öfverträffande, vetenskapsmän, som varit ledsljernor för den öfriga verlden, skalder, sorn kunna täfla med hvilket lands som helst, — ja äfven konstnärer i flera rigtningar, som frejdat det Svenska namnet.
Och allt detta i trots af de ofullkomligheter i form, hvarmed Sveriges styrelsesätt städse varit mer eller mindre behäftadt.
Denna korta återblick på de moderna samhällena synes mig tillräckligt bevisa, att det icke är det formella i statsförfattningen eller de mer eller mindre stränga teorier, hvilka derför utgöra grunden, som skapa nationerna eller deras betydelse inför verlden och historien.
När således fråga uppstått om en förändring af dessa former för vårt land, så försmår jag för min del att djupare forska inom statsrättens gebit eller att med cirkelbestick och tumstock uppdraga de teoretiska linierna.
Jag anser mig endast böra taga i betraktande, huruvida de nya former, som erbjudas, med mer eller mindre sannolikhet kunna gifva ett vidsträktare utrymme för Svenska folket att utveckla sina nationella krafter, att gå framåt på den nya bana, som vårt älskade fosterland bort beträda allt sedan 1809 års statshvälfning och som det otvifvelaktigt beträdt under de två senaste decennierna.
Ifrån att vara ett eröfrande folk, härdadt i krigets faror, Jystet etter dess ära, alltid boredt till de uppoffringar, som denna ära fordrade, snart sagdt nödsakakadt att ständigt stå rustadt mot roflystna eller ovänligt sinnande grannar, med besittningar, som ställde oss i omedelbar beröring med kontinenten, har Sverige, efter mitt sätt att se, nu fått intaga en helt annan ställning.
Det är nu Svenska folkets både interesse och, som jag förmodar, äfven dess lifligaste önskan att få använda alla sina krafter — hvaraf åtminstone i materielt hänseende ännu så många och så stora äro obegagnade — för sin inre lugna utveckling i alla rigtningar, således äfven i den politiska.
Det längtar ej efter, bör åtminstone icke längta efter att vidare spela någon framstående rol på verldsteatern, på annat sätt än genom siri inre förkofran, en stigande kultur, en utvidgad folkbildning, enighet mellan alla samhällsklasser och bibehållandet af den trofasthet, den frisinnande anda och den humanitet, som från hedenhös karakteriserat Svensken.
Ar detta nu vår uppgift, är detta det mål, dit vi böra sträfva, då frågar jag mig, stå icke våra nuv:de representativa former i vägen för att hinna detta mål?
Och dertill måste hvar och en svara ja.
De verka alltför trögt och lamt.
Splittringen mellan de olika elementerna eller Stånden är så lätt att åstad - Den 18 Mara f. m. 225 åstadkomma och så svår att förekomma — och framförallt dessa former, d. v. s. den nuvarande representationen, saknar det anseende, det förtroende hos nationen, hvarförutan den i längden icke kan verka såsom den borde, utan måste förr eller senare föranleda till en brytning.
Och, Mina Hrr! det är denna brytning, som hvarje fosterlandsvän måste önska undvika.
En utväg härtill har Konungen och hans regering nu erbjudit landet; och landet har med jubel svarat ja till ett sådant anbud.
Kan det då vara detta samma lands representanter värdigt, kan det vara klokt och välbetänkt att protestera mot ett så otvetydigt uttryckt allmänt tänkesätt?
Ar det då fosterländskt att med den hvassa kritikens blodiga knif söka dissikera det af Konungen framlagda förslaget, för att undersöka om icke ett och annat organ i detsamma möjligen kan vara behäftadt med någon bristfällighet, och lör att bevisa, att det icke utgör ett ideal, fullkomligt efter den politiska skaparkonstens reglor?
Jag för min del tror icke en sådan metod för granskningen vara den rätta, hvarken ur politisk eller moralisk synpunkt.
Jag har med smärta sett den på ett ovärdigt, kitsligt och bittert sätt begagnad af män, som det i främsta rummet tillhör att predika mildhet och fördragsamhet.
Afven jag finner visserligen brister i det ifrågav:de förslaget, som möjligen lätt nog kunnat undvikas.
Men jag tror, att då det hela är väl formadt, så bör det ej förkastas, för att någon del deraf kunnat vara det något bättre.
Jag tror, att då ståndsskillnaderna inom det enskilda lifvet äro, snart sagdt, helt och hållet försvunna och, der de ännu fortfara, uteslutande bero af tvånget och nära nog förödmjukelsen att folkrepresentationen är indelad i särskilda
Stånd, då är ock tiden inne att låta dessa skillnader upphöra äfven inom det offentliga lifvet.
Då kunna de, der tillämpade, väl skada, men aldrig gagna.
Jag tror, att genom att göra en sådan skilsmessa fullständig, genom att införa förenklade former i tvenne af folket valda kamrar, genom representationens årliga sammanträden och representanternas val på längre tid, hufvudgrunderna äro lagda för en sådan reform, som Svenska folket behöfver och önskar, lör att med endrägt och den nya tidens styrka framgå på den nya utvecklingsbana, som en högre makt åt oss utstakat, om vi icke sjelfva derför ställa hinder i vägen.
Jag tror att uti dessa hufvudgrunder, sådana de finnas tillämpade uti det K. förslaget, icke blott anspråken på rörlighet, utan äfven på kontinuitet och fasthet äro tillräckligt motsvarade.
Jag tror slutligen — och detta är för mig ett hufvudmotiv — att det enda sättet att bibehålla och äfven framdeles vinna bestånd åt en folk vänlig, konstitutionel regering, är en reform i den rigtning, som regeringen nu sjelf föreslagit, och hvarigenom hon framdeles skall kunna uti representationen finna ett fast, icke såsom nu endast ett prekärt och tillfälligt stöd för sina åtgöranden till landets förkofran och bästa.
Hvad särskildt beträffar det Stånd, jag har den äran tillhöra, för hvilket jag har att tacka både min elementära bildning vid H. Hl. " 15 226 Den 18 Mars f. m. universitetet och den lycka, jag under nio riksdagar egt att fa deltaga uti öfverläggningarna och besluten om ett älskadt fosterlands angelägenheter, och der jag i öfrigt inhemtat de, ehuru ringa, politiska insigter, jag kan besitta, kari jag naturligtvis icke vara främmande för en känsla af den uppoffring, Ståndet gör genom att afsäga sig en dyrbar medborgerlig rättighet.
Men jag tvekar icke att tillägga, att jag icke blott ur det allmännas, utan äfven ur K. o.
Ad:s eget intresse anser denna uppoffring vara förestafvad af både nödvändigheten och klokheten.
Svenska Adeln har stora minnen, hvilka aldrig kunna utplånas ur Sveriges, ja Europas häfdeböcker.
Den har både på den krigiska ärans fält och inom det Svenska parlamentet städse med utmärkelse försvarat sin [ilats.
Den har äfven länge oftast tagit initiativet vid reformerna både inom landets lagstiftning och sociala områden.
Men detta initiativ är förloradt, spiran vacklar alltför niycket i dess hand, såsom Stånd betraktarit.
Det är då tid att nedlägga densamma och såsom en åldrig
Konung öfverlemna den i folkets händer, .lag tillstyrker bifall till K. M:s Propos. 0111 antagande af ny R.
F. Hr Ehrenhoff, Gustaf Herman, uppläste ett anförande af följ:de lydelse:
Enhet min tanka, hade regeringen gjort klokast, att icke taga initiativet uti den nu för handen varande fråga, ty dels kan det med skäl anses mindre höfligt att den ena statsmakten förklarar den andra oduglig; dels torde en försigtig eftertanka hafva kommit regeringen att inse, det försöket från dess sida att omintetgöra den bestående formen för den andra statsmakten, lätteligen kan blifva ett prejudikat för denne att å sin sida göra fordringar, som sätta regeringen i förlägenhet.
Ehvad än utgången må blifva, så har regerings-makten derpå intet att vinna, ty faller förslaget, så är fara värdt, att det stöd. regeringen hittills funnit bos den förkastade delen af nuvarande representation, betydligt minskas. Antages det deremot, så skall i minnet alltid qvarstå hos den nya representationen detta regeringens försök att ingripa i den andra statsmaktens enskilda angelägenheter, och ju friare institutionerna lör denna blifva, desto angelägnare skall den (inna för sin säkerhet nödigt att för framtiden värna sig mot dylika försök.
Jag vet alltförväl, att regeringen stödjer sitt förfarande på Borgare- och Bonde-St:ns adresser, och på de petitioner, som inkommit från landet.
Men enär de 2 Ståndens begäran icke afsåg mindre, än att köra ut den andra hälften af representationen, hvilken hälft, enligt Konungens egna ord, »icke förverkat sin rätt», så svnes det mig, sorn regeringens tjenst villighet gått längre än aktningen för sekelgamla, icke förverkade rättigheter kråft.
Och de påtryckningar, regeringen lått vidkännas af de så kallade petitionerna, hade sannolikt icke framkallat ån - Den 18 Mara f. m. 227 gestropet »försent», om regeringens tid medgifvit henne att undersöka petitionernas ursprung och petitionärernes oskuldsfulla medvetslöshet i allmänhet, i hvad som rörde deras egen uttryckta begäran.
Om äl ven genom mångåriga agitationer den nuv:de reformfrågan i och för sig lått ett utseende af en national-önskan, så torde sjelfva frågans natur anvisat regeringen den ställning af medlare, hon bort intaga; ty att uppträda såsom omstörtare kari en regering endast då göra, när hon har i sin makt att bestämma öfver framtiden.
Eller föreställer sig regeringen, att den hyllniug och det smicker, som nu på henne flödar, kommer att räcka längre, än till dess hennes lolsjungare hunnit hopplocka sista grandet af den makt, regeringen så godvilligt synes vilja anförtro i deras händer.
Man behöfver i sanning ej mycken statsmanna-erfarenhet, för att inse, att ingen konstitutionel regering kan hafva någon varaktighet, utan att hon eger varaktiga vänner inom representationen; — likaså, att den politiska vänskapen är stark i den mån de kontraherandes intressen sammanfalla med hvarandra.—
Men hvarest uti det nya förslaget finner man detta för regeringsmagten, för ordningen i samhället så nödvändiga stöd?
Om regeringen ämnar hemta sitt stöd uti den »aristokratiska» känsla, som förmodas skola uppstå hos första kammarens ledamöter, genom den större förmögenhet de antagas komma att ega, så har regeringen illa tjenat den så kallade frihetens sak, hvars förkämpe regeringen blifvit, enär det för en hvar är bekant, att penninge-aristokraten är den mest förtryckande af alla. II.
Exc. Hr Justitie-Stats-Ministern yttrar, att regeringens förslag icke kan anses komma »för tidigt.»