Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessutom torde jag få fästa ExpeditionsUtskottets uppmärksamhet derå, att StatsUtskottet anser sig (pag. 34 i Statsoch EkonomiUtskottens sednare Utlåtande N:o 52) genom tillstyrkandet af 60 000 R:drs beviljande till fullkomnande af Uppfostringsverket hafva besvarat den af mig Den ii November f. m. 99 väckte motion angående Löneförhöjning för Lectorerna vid Carlbergs KrigsAkacfemi; att denna nain motion genom detta sednare Utlåtande ej kan annat än anses bifallen, i och med detsamma Utlåtandet utan förändring bifölls af Ridderskapet och Adeln, samt lades till Handlingarne af de 2:ne RiksStånd, som bifallit det förra Betänkandet N:o io, nemligen Preste- och BorgareStånden; heldst Utskotten tillkännagifva uti sednare Utlåtandet N:o 5a, alt Utskottens mening i första Betänkandet N:o io vore, att KrigsAkademien vid detta anslag skulle ihogkommas; och då Preste- och BorgareStånden härvid låtit bero, samt Adeln, just på grund af de ytterligare skäl, som uti sednare Utlåtandet N:o 52 anföras, således äfven på grund af sjelfva detta tillkännagifvande, bifallit det sednare Utlåtandet; så vore, enligt min oförgripliga tanka, icke allenast den enskildta Riksdagsmannens motionsrätt för nära trädd, utan äfven Rikets Ständers beslut illuderadt, om Expeditionen deraf så ställes, alt verkställigheten blifver för Konungen omöjlig.
Det är af sådan anledning jag vördsammeligen får anhålla, det förslaget må till ExpeditionsUtskottet blifva återremitteradt, på det Skrifveisen måtte till alla delar ställas i öfverensstämmelse med Rikets Ständers beslut, hvilket jag tror lämpeligen 49 H. 7* i oo D e n 11 November f. m. kunna ske derigenom, att näst efter orden ”TillämpningsSkolornas fullkomnande,” uti den period af den underdåniga Skrifvelsen, som tillkännagifver Rikets Ständers beviljande af de föreslagne 18,000 R:dr till Universiteternes och TitlämpningsSkolornas fullkomnande, införes: bland hvilka Rikets Ständer äfven anse Krigs Akademien böra räknas.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg den vid ExpeditionsUtskottets ifrågavarande förslag gjorde anmärkning böra föranleda till återremiss deraf.
Herr von Hartmansdroff, August:
Otn man i ett fall vill specificera, hvilka Tillä mpn i ngsSko 1 orna äro, men icke i de öfriga; skulle det se ut, sorn man ville anslå medel endast åt den omnämnde, men ej åt de andra.
Antingen böra således alla uppräknas, såsom Tecbnologiska Institutet, Marieberg, Carolinska Institutet, o. s. v., eller ock ingen.
Som det sednare sältet är öfverensstämmande med Utskottens af RiksStånden bifallna Betänkande; kan den underdåniga skrifvelsen icke heller lagligen blifva annorlunda, än den är; hvarföre jag tillstyrker dess godkännande.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förnyade den af honom
Den ii .November f. m. 101 nyss gjorde hemställan, om Ridderskapet och Adeln ansåg ExpeditionsUtskottels
Förslag böra, på grund af den dervid gjorde anmärkning, till Utskottet återremitteras.
Nej, Ridderskapct och Adeln bifallit den framställde propositionen till återremiss.
Härvid hördes några ropa
Herr Cederschjöld, Pehr Gustaf: Måhända, om Herr Grefven och LandtMarskalken ännu en gång täcktes framställa proposition till bifall å Expeditionen, att Ståndets svar kan med mera tydlighet utrönas.
Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken yttrade, att sedan proposition blifvit framställd, om den vid ExpeditionsUtskottets
Förslag gjorde anmärkning borde föranleda till Förslagets återremitterande, och berörde proposition, efter hvad Hans Excellence förnummit, redan blifvit af pluraliteten med Ja besvarad, ansåg Hans Excellence sig nu mera icke kunna vidare framställa någon proposition i ämnet.
Den underdåniga skrifvelse!! till Kongl. Maj:t måste nödvän - 102 Den ii November f. ni. di^t vara i öfverensstämmelse med det beslut vi förut fattat.
Jag anhåller derföre, att vi må få höra orden i beslutet uppläsas; ty i fall den nu omtvistade frågan der finnes, bör den ock komma in i den underdåniga skrifvelsen, samt en återremiss då äga rum.
Finnes den åter icke i beslutet, kan den icke eller komma in i skrifvelsen; och en återremiss tjenar då till ingenting.
I anledning af hvad Herr Cederschjöld yttrat, får jag äran upplysa, att Rikets Ständers beslut blott innefattar bifall till Stats- och EkonomiUtskottens Utlåtanden N:is 10 och 52, hvaruti upptages Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, derå Utskotten tillstyrkt bifall.
Huru man åter rätteligen bör förstå ordalagen ej mindre i den Kongl.
Propositionen, än i Utskottens Utlåtanden, derom tilltror jag icke mig att dömma, destomindre som meningarne derom lära varit ganska delade.
Hans Excellence Herr Grefven och LandsMarskalken framställde följande Voterings-proposition; Den, som godkänner ExpeditionsUtskottets under N:o 216 afgifne Förslag till Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning af Kongl. Majrts Nådiga Propo - Den ii November 1'. m. io3 silion om anslag för Undervisningsverken i Riket, voterar Ja; Den det ej vill, voterar
Nej; Vinner Nej, kommer ExpeditionsUtskoltets berörde Förslag att, på grund af den dervid gjorde anmärkning, till Utskottet återremitteras.
Voteringen börjades klockan io f. m.; och befunnos, vid dess slut klockan tre qvvart till ii f. m., rösterne hafva utfallit sålunda:
I följd hvaraf, och sedan det öfver voteringen särskildt förde Protocoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att Ridderskapet och Adeln således ansett ExpeditionsUtskottets ofvanberörde Förslag böra, på grund af den dervid gjorde anmärkning, till Utskottet återremitteras.
Vid förnyad föredragning bifölls Statsutskottets den 3 sistlidne October under N:o 285 afgifne, och den 8 i samma månad e. m. på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af återremiss å Utskottets under
Den ii November f. m.
N:o 208 förut meddeldte Betänkande, angående f. d.
Allmänna Magazinslnrättningens Förvaltning och Utredning.
Föredrogs å nyo StatsUtskottets den 12 sistlidne October under N:o 294 afgifne, och den 19 i samma månad e. m på bordet iagde, Utlåtande, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets under N:o 209 förut meddeldte Betänkande, rörande afskrifning af förra MagazinsFondens äldre fordringar, samt angående grunderne för dylika afskrifningar hädanefter.
Herr Rosenqvist_, Fredrik Leonard, anhöll alt få veta, hvad beslut de öfrige RiksStånden fattat i afseende på detta Utlåtande.
Undertecknad Riddarhus - Secreterare meddelade den upplysning, att de öfrige tre RiksStånden bifallit StatsUtskottets ifrågavarande Utlåtande.
Uppå derefter gjord framställning Lief StatsUtskottets Utlåtande af Ridderskapet och Adeln godkändt.
Å nyo föredrogs LagUtskoltets den 27 sistlidne October under N:o 122 afgifne, och den 3 dennes e. m. på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets under N:o 68 förut meddeite Betänkande öfver väckt Motion om upphäfvande af skillnaden i Arfsrätt för Arfvingar af olika kön.
Den ii November f. in, io5 Herr Tharrij Wolrath:
Jag bar ingenting annat att tillägga de vid Utskottets Utlåtande bifogade reservationer, än att jag lill alla delar gillar de åsigter, sorn deruti gjort sig gällande, hvaremot jag anser Utskottets förslag stridande mot det rätta, och skadligt för vårt åkerbruk, hvadan jag anhåller om afslag derå.
Det är alldeles i motsats af hvad den siste värde Talaren yttrat, som min öfvertygelse fästat sig vid detta Utlåtande, hvilket jag anser vara väl grundadt.
Det är nu öfverflödigt att fortsätta en discussion, som blott skulle orsaka tidsutdrägt, och innefatta ett upprepande af hvad i samma ämne förut blifvit anfördt, och jag anhåller derföre om proposition, på det vi ju förr dess heldre må få votera om saken.
Herr Uggla, Göran Gustaf, förenade sig med Friherre Cederström.
Innan jag ingår i den Lagfråga, som Utlåtandet framställer, utbeder jag mig att få begagna detta tillfälle, att i Ridderskapets och Adelns protocoll nedlägga den bekymmerfulla klagan, som icke är ensamt min, utan, efter hvad jag tror, hela landets; klagan öfver det obehöriga, jag vill ej säga intriglika, sätt, som visat sig, alt småningom och detailvis påsmyga Svenska Folket nyheterne io6 Den ii November f. m. af det nya Lagverket.
Då man påminner sig det tålamod, hvarmed Nationen i 18 år väntat på det ännu ofullbordade Lagverket, hvartill likväl en rik och säker grund redan fants i 1734 års förträffliga Lagbok; när man besinnar, alt den del, som utkommit, kostar Nationen 160 ä 170 tusende R:dr B:co, och att det, som återstår, ännu troligen kommer att kosta 5o å 60 tusende
R:dr; när man antager att alltsammans måste innebära ett fullständigt Lagsystem; och när man då också vet, att hvarje Lagsystem, för att vara fullständigt, måste utgöra ett, så till principen, som till detailfrågor, sammanstämmande helt, så tror man sig sannerligen berättigad att begära och vänta, att pröfningen, och följaktligen sättet för pröfningen, blir svarande emot ämnets vigt och ämnets natur; och man förvånas då, ja man djupt oroas, när man ser att LagUtskottet föreslår, och Ständerne antaga, att — med glömska af det helas fordran att belt bedömas, och med förgätenhet af de mångfaldige trådar, hvarigenom, snart sagt', alla bud stå i sammanhang med hvarandra, — isoleradt och plockvis afgöra änden ena, och än den andra detailfrågan; hvaraf följden skulle blifva, att, om Regeringen föll i samma förvillelse, den slutliga pröfningen af det hela skulle molas af den, förut icke besinnade, anmärkning, alt alla de, med desse (]de afgjorde frågorne) sammanhang ägande bud hade på förhand derige - Den ii November f. m. nom fått en felaktig rigtning.
Till hvarje upplyst man, ja till sjelfva den Juridiska Treenighet^ som tyckes ha tagit på entreprenad alt tänka för Svenska Folket, framställer jag den fråga, med hvad säkerhet man på detta sätt framgår vid bedömandet af det nya Lagsystemet.
Jag reserverar mig emot delta omogna behandlingssätt; och jag beledsagar denna klagan, med den tröstande förhoppning , att vår Regering är för upplyst, att deråt lemna bifall.
Af Konungens vishet hoppas jag, att alla dessa inlerinisbeslut varda lemriade utan allt afseende, intilldess de må, såsom utgörande delar af det nya Lagförslaget, på en gång, och i ett sammanhang med hela systemet, företagas till gemensam pröfning; ja, till Sveriges förträfflige JustitiaeMinister, som är så fullkomligen vuxen sitt höga och dyrbara kall, hyser jag den tillförsigt, att han heldre skall nedlägga sitt embete än någonsin godkänna dessa partiella detailpröfningar; eller med sin röst gifva stöd åt något annat behandlingssätt, än ett, som omfattar dess hela system, och hela sammanhang.
Jag begifver mig nu till Utlåtandet.
I det förhållande, Iivari Lagstiftaren står lill det Folk, för hvilket honom tillhör att stifta Lagar, har han visserligen den förbindelse, alt ej låta känslan råda mera, fin förståndet; och han Den ii November f. ni. får ej glömma, att, nästan i all Lagstiftning gifves ett politiskt afseende, som också har en fordran.
Det är vackert att säga, att samma barn, af samma föräldrar, hafva, med samma rätt till deras kärlek, också samma rätt att, vid föräldrarnes död, öfvertaga deras egendom; men vi få ej, af denna känslans röst, låta hänföra oss att glömma de skäl, som tala deremot.
Goda föräldrar älska lika sina barn; men just derföre dela de sin omvårdnad för dem, efter deras olika behof.
Må man föreställa sig en far, som, då han går ur verlden, bär små barn, ännu ouppfostrade.
Möjligheten att de må erhålla en fullständig uppfostran, äfvensom möjligheten af deras framkomst i verlden, ligger honom om hjertat; men — jag frågar — kan han då förbise den sanning, att sönernes uppfostran kostar mångfaldigt mera än döttrarnes; och att då sonens framkomst i verlden fordrar, på vissa grenar af tjenslebanan, tillgång lill accorder, så har dottren intet sådant behof.
Inom familjer, der dessa considerationer icke göra en skillnad i arfsrätten nödvändig, pläga vanligen Öfverenskommelser undanrödja Lagens kraf i frågan; och der åter sonens behof ovilkorligen fordrar den rätt Lagen ger, der är den ju tillika billig.
Den politiska fordran, som bär begär en rätt, står dessutom ganska stark i min öfvertygelse.
Jag är förvissad derom, att
Nio tiondedelar af Adeliga föräldrar önska, att den Den ri Novemter f. m, 109 gällande arfsrätten må qvarblifva sådan den är.
Måhända skall tiden i denna opinion göra förändring; men derförinnan kan jag ej tillåta mig, att påtruga Ridderskapet och Adeln en nyhet, som jag vet, att Ståndets stora pluralitet ej älskar.
Med denna pluralitet menar jag ej Riddarhusets; ty den kan visserligen i dag vara annan; utan jag menar pluraliteten af Sveriges Adel.
På alla dessa skäl begär jag proposition till afslag å Utlåtandet.
Jag delar fullkomligt Friherre Royes åsigter i afseende på LagCommitteens arbeten, men kan i sjelfva saken icke undgå att vara af olika tänkesätt.
Jag har häröfver förklarat mig, då Utskottets första Betänkande förevar, och enär så mycket förut blifvit i ämnet anfördt, vill jag icke nu öka längden af öfverläggningarna.
Herr Crusenstolpe, Magnus Jacob: Samma kallelse, som Talaren näst före den siste känt, att höja sina klagorop öfver detta ämnes framställning, samma kallelse känner jag, att beklaga mig öfver Friherren sjelf.
Det är icke här man yrkar, att Regeringen icke skall göra afseende på Rikets Ständers beslut; det är rätt illa, om Konungen behöfver begagna detta prerogatif; man bör åtminstone icke härstädes påkalla det.
Jag delar för öfrigt Friherrens vörd» i ra Den ii November f. m. nåd för Justitians Styresman, men finner det icke värdigt, att här på stället vilja imponera med åberopande af hans namn.
Jag liar förut yttrat mig i ämnet, och hoppas opinionen måtte vara tillräckligt bestämd, för att icke vidare behöfva ingå deruti.
Jag vill blott upptaga en värd Talares anmärkning, att man synes 'vilja framsmyga de nya idéer, hvilka ligga till grund för LagCommittéens förslag, och på detta sätt betaga Lagstiftande Makten dess frihet att pröfva clet hela.
Jag hemställer till den värde Talaren, om icke just detta sätt, att styckvis behandla frågorna, är det enda, hvarpå en lag bäst kan förändras.
Är det väl troligt, att på en gång kunna sönderbryta allt det gamla, och sätta något alldeles nytt i stället?
Oell månne icke öfvergången lättast kail beredas, på det sätt, som den värde Talaren klandrar?
Det är föröfrigt ganska lätt att inse, att de Ledamöter, hvilka klandrat det sätt, hvarpå man nu framgått, allenast göra det derföre, att de icke någonsin vilja hafva fram de nya idéerna, eller en ny Lag införd, och det är då ganska conseqvent af deni handladt.
Men så mycket nödvändigare är det också af, som jag hoppas, pluraliteten, att småningom förändra den föråldrade Lagen.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken lillkännagaf, att Plenum
Den ii November f. m. 111 bmme klockan half till 6 i eftermiddag att fortsättas.
Friherre Boje: Herr Crusenstolpe tvingar mig till en förklaring, som jag gerna ville undvika, den nemligen, att det är sannerligen icke han, som skall upplysa Ridderskapets och Adelns Ledamöter, om hvad som är värdigt eller icke.
Det är hvar och en otillständigt, att om andras meningar yttra sig så, som han gjort.
Herr Cederschjölds erindran högaktar jag till sin grund, men anmärker, med skäl, huru mycket den skulle svika i sitt resultat.
Jag bestrider icke det nya, för det att det är nytt, och jag begär icke mera, än att pröfva, om det också duger något i sammanhang med det hela.
Om vi redan äro så olyckligt framskridne uti partisinne, att det är omöjligt förena sig om pröfningssättet; ja, om man icke vill medgifva den sanning, att man behöfver, vid pröfningen af det hela, inse alla de trådar, hvarigenom det ena budet sammanbindes med det andra, så frågar jag likväl: är då stiftningen af en ny
Lag af en så liten vigt, alt blott man får fram ett förslag, är det lika mycket, huruvida det, par hazard, slutligen blir sammanhängande, eller icke blir det.
Herr von Hartmansdorff> August_, anförde skriftligen:
Det ifrågavarande ämnets vigt är slör - 112 Den ii November f. m. re, än man vid första påseendet tror; och så djupt verkande både på husliga och samhällsförhållanden , att jag anser mig böra ingå uti en omständligare vederläggning af LagUtskottets Utlåtande.
Om jag dervid kommer att upprepa detsamma, jag redan förut sagt, då saken här förevarit; så gör jag icke annat å min sida, än Utskottet och mina värda motståndare redan gjort å den andrh.
Hvad således tillåtits dem, torde äfven benäget ursäktas mig»
De grunderj hvarpå Utskottet ansett jemnlikheten i arfsrätt stödja sig, och hvarifrån det utgår, för alt tillstyrka den, äro: 1:0
Rättvisans och den naturliga billighetens fordringar.
Dermed mätte icke kunna förstås annat, än allmänt gällande moral eller rättsbud.
Men jag känner icke något sådant, hvilket för menskligheten i allmänhet föreskrifver, hvem sota må tillegna sig en aflidens qvarlåtenskap, ännu mindre huru stor andel en hvar bör tillerkännas, i händelse de skiftande äro flera.
Funnes ett sådant moralbud, och innehölle det, att barn borde ärfva, och att de borde göra det lika; så skulle Engelsmän, Svenskar och Österrikare, ibland hvilka könen ärfva olika, vara mindre moraliska folk, än Fransmän och vissa andra Tyskar, der könen ärfva lika.
Testamentej hvarigenom både söner och döttrar mista all arfsrätt till vissa t
Den ii No vem lier f. ra. missa andelar af föräldrars egendom, skulle vara en ännu värre immoralitet, och aldravärst den största liberalileteji i dessa förhållanden, eller frihet för föräldrar, att, utan afseende på deras eget fång, gifva anslags egendom eller qvarlåtenskap åt hvem de behaga, af barn eller oskylda] Tvärtom är det just, i brist på någon allmän rättsgrund, som folken, politiskt, eller efter olika omständigheter och åsigler af det allmänna bästa, olika bestämt till hvem, och till hvad del emellan flera, alf må utskiftas.
Det vanliga förhållandet har varit, att Staten, räknande på föräldrars öfvervägande kärlek för sin afkomma, tillagt arfvet åt barnen, på det att Staten måtte slippa af allmänna medel sörja för deras uppehälle, uppfostran och framtida näringsfång.
Ändamålen vinnas derigenom desto säkrare; ty medlen blifva sorgfälligare samlade, och bättre använda, uppfostran ömmare vårdad, och framtida utkomst vissare försäkrad, än om Staten omedelbart skulle befatta sig med dessa omsorger.
Men ändamålen skulle dock icke nog fullständigt eller säkert ernås, om icke sjelfva grunden för arfveis delning emellan barnen af Staten bestämdes.
Denna grund kan, enligt det föregående, icke vara någon annan än barnens behof, både såsom minderåriga och myndiga.
Äro behofven olika, så bör arfsdelningen blifva äfvenså.
Men bevisningen i detta hänseende hörer 49 H. 8 114 Den ii November f. m. till elen andra af Utskottets grunder, till hvilken jag nu skall öfvergå, sedan jag sökt ådagalägga, att den första svigtar. 2:0
Den inbördes jemnlikheten mellan makarj eller i hänseende till frågan, väl rättare sagdt, mellan könen.
Men denna jemnlikhet finnes icke; och ehvad bemödanden lagstiftare må använda, för att införa den i Lagen; så är det fåfängt, emedan naturen sjelf bibehåller könens olikhet i verkligheten _, den ingen lagstiftare kan förändra.
Naturen har gjort mannen till qvinnans herre; och ehvad samhället armera eller mindre ulbildadt, så tillhörer han både det offentliga och enskildta lifvet, hon det sednare allena.
Ynglingens uppfostran är både långvarigare och kostsammare, än flickans, ty lian utvecklar sig långsammare än hon; och då han skall bildas till förmåga att upprätthålla icke allenast sig sjelf och ett hushåll, utan i sin moa äfven samhället; så bildas hon blott för det husliga lifvet, och för alt der utgöra icke hufvudpersonen, utan en hjelp åt mannen.
Så som könens olika uppfostran förhåller sig inbördes; så äfven deras ställning, efter deras inträde i det verksamma lifvet.
Efter denna olikhet i bestämmelse, uppfostran och verksamhet samt deraf följande behof, måste arfsrätt ej mindre än andra rättigheter och förhållanden i samhället olika afmätas och ordnas.
"Ville man tilldela qvinuan lika rättigheter
Den ii November f. rn. med mannen; så borde man äfven af henne göra lika fordringar, som af honom.
I samhället borde hon äfven vara domare, krigare, prest, embetsman, riksdagsfulltnäglig o. s. V., och i hushållet dela med mannen det vådligaste och svåraste arbetet samt de tyngsta omsorgerna, ej mindre än husbondeväldet, eller måhända med honom draga lott derom, på det att makarne utan tvist måtte afgöra, samt barn och tjenstefolk med visshet veta, hvilkendera, som för dagen vore den rådande eller den lydande. 3:o Likheten i tvenne Stånds, Presters och Borgares, arfsrätt.
De sednares är dock för jord på landet, olika, såsom för andra Stånd.
Att hus och tomt i staden skiftas lika mellan son och dotter, ehvad Stånd ile tillhöra, synes hafva sin goda grund deri, att sådan egendom, hvars afkastning består i hyror, ej fordrar samma förlag, skötsel och omtanka, som en landtegendom, utan kan snarare anses likasom en skeppspart, en actie, eller annat rörligt frugtbärande gods eller capital, hvilket utan skada, hvarken för egendomen eller ägarne, kan innehafvas samfäldt af huru många bolagsmän som helst.
Man bör således icke jemföra sådan egendom med landtbruk, eller arfslagarne för den förre, med arfslagarne för det sednare, hvarom jag sedan skall tala. 8;* D e ii ii November f. m.
Angående den lika arfsrätten för Presters barn, har nian väl åberopat, att Ståndet, redan vid Johan III:s kröning i56f), begärde att få den sådan.
Men man bör erinra sig, att tillåtelsen för Presterna, alt gifta sig då ännu icke var 5o år gammal, och att det då icke var längre sedan, all den jord, som af deni innehades, tillhörde Kyrkan.
De ansågo sig sjelfve, och ansågos af Folket för hvad de vörö, och ännu för det mesta äro, boställshavare.
Det var då icke underligt, om deras qvarlåtenskap snarare ställdes i likhet med Borgarens rörliga gods, än med jordbrukarens fasta egendom.
Mig synes följaktligen , att de jemföretser, Utskottet uppdragit, nog mycket halta. /po Efterdömet af den lika arfsrätt, hvilken såsom undantag ägt rum i en landsort j det gamla Wärends härad i Småland, utan alt medföra skadliga följder.
Exemplet torde dock icke vara bevisande.
Man bör ihogkomma, att den ifrågavarande orten är en skogstrakt, der hemmanen hafva vidsträckt ägorymd, och der deras klyfning ej verkar så hastigt och förderfligt till åboernes försvagande, som på slättbygderna, hvarest den odlingsbara jorden redan är upptagen, oell mycket sönderdelad, och der den lika arfsrätten blefve 'för 'BondeStändet ganska skddlig.
Den skulle betaga söS nerna förmågan, att lösa sina systrar rit; deli skulle ännu mera splittra hemmanen Den 11 November f. rn. än den nya SkiftesStadgan och Förfaltnirigarne om jords afsöndring, i alla fall, skoja göra.
Om äfven dessa skulle draga åt samma håll, så finge man desto förr se BondeStåndets hemmansdelar förringade till de minsta möjliga bilar, som förbesut/enhet antagas.
Yore det väl lyckligt för Riket, att hafva en sådan allmoge?
Hvad sjelfständighet kunde man väl påräkna hos ett BondeStånd, hvars sjelfägande medlemmar voro så klena, att ett missväxtår, eller förlusten af några kreatur, gjorde dem oförmögna att betala sin skatt och behålla sina hemmansdelar?
Följden skulle blifva för Staten, afskrifningar i allmänhet, sådana man nu får göra för vissa Län, och för jordägarne, att ytterligheten af söndring skulle framkalla sin motsats, sammanhopning af alltför stora egendomar, dem penningeägaren, vid dylika nödens stunder, skulle, för ringa pris, kunna slå under sig.
Förhållandet med jordbruk synes mig vara, såsom med all annan besittning, att det är nyttigast, dä både stora, medelmåttiga och små egendomar finnas blandade om hvarannan.
Att ställa de båda ytterligheterna tillsammans, ulan förmedling, är deremot vådligt; ty ett säkrare sätt att förvandla Sveriges sjelfägande allmoge till hemmansbrukare
St andra, kan icke gifvas, och bör derföre motarbetas af en livar, sorn inser Den ii Kovember f. in. följderna.