Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är nemi. en stor villfarelse, att tro, det utdelandet af Den Heliga Nattvarden endast får kraft derföre, att det sker genom en vigd prest; sådant har aldrig antagits i de äldsta tiderna, då man väl måste medgifva att den kristna församlingen var ren.
Vidare förekommer, att ordet prest icke omnämnes uti det Nya Testamentet, utom i 2 kap. af Aposteln Petri l:sta Epistel, der likväl benämningen prest icke har samma betydelse som allmänneligen tillägges detta ord, utan der Apostelen säger till alla kristna: »J åren det utvalda slägtet, det Konungsliga presterskapets samt att deremot, der ordet prest står i våra vänliga öfversättningar af Nya Testamentet, det icke liar en motsvarande betydelse i grundspråket, ty der heter det Ttps^VTS^oa, hvilket ord på Grekiska betyder den äldste.
Således omtalar Bibeln på intet ställe att Nattvarden skall utdelas af prester.
När sedan dertill kommer, att Nattvarden i de äldsta kristna församlingar, såväl enl.
Bibelns som kyrkofädernas sammanstämmande vittnesbörd, utdelades utan någon prest var tillstädes, när helst de kristna kommo tillsammans och isynnerhet vid de stora kärleksmåltiderna, hvilka benämndes aycntij, så finner jag betänkligt att man i ett land, som påstår sig vara Protestantiskt samt förkasta alla menskliga påfund oell just kraftigt upträdt mot katholicismen, derföre att densamma jemte Bibeln antager traditionen, och anser kyrkan ega rätt att bestämma hvad hvar och en bör tro, låtit införa en lag, som belägger med straff personer, derföre att de anammat Nattvarden på ett sätt, som dock icke strider mot den Heliga Skrift.
Jag vill tillika anföra, att just denna åsigt om Nattvarden äfven är af Luther uttalad, att han i sina dispyter med Katholska kyrkan förklarade att det icke var något väsendtligt, att Nattvardens utdelande skedde genom presten, utan han gick till och med så långt, att han sade, att om Nattvarden också utdelades af sjelfva Satan, vore den likafullt Herrans Heliga Lekamen och Blod.
Detta har jag ansett mig böra anföra, såsom möjligen i någon mån ledande till bifall af motionen.
Hvad åter Hr Cederschiöld här anfört mot läseriet, så, ehuru jag icke anser detta vara stället, der man bör ingå i afhandling om detta ämne, vill jag dock säga, att den tafla Hr Cederschiöld här updragit verkligen är målad i svart, och jag tror icke att den, som känner till läsarne eller hvad man må kalla dem, kan i någon måtto med Hr Cederschiöld instämma.
Jag får för min del tillägga, att jag verkligen finner ordet läsare vara ett ganska besynnerligt uttryck och icke rätt vet hvad dermed menas, ty om man tager ordet efter dess betydelse, så skulle det vara hvar och en som läser, men om man deremot med läsare förstår de personer, som visa ett varmare nit för kristendomen, än som vanligen är fallet, då tror jag att Hr Cederschiöld* beskrifning gått nog långt.
Det kan icke förnekas, Den 19 November. nekas, att inom de s. k. läsarne många missbruk egt rum, men det finnes ju inom alla menskliga inrättningar och kan icke undvikas.
En gammal regel säger:
Missbruket upkäfver icke bruket.
Ty om så vore, skulle, derföre att on och annan läsare velat förkasta alla kyrkliga dogmer, äfven i och med detsamma kristendomen förkastas- Bland de 12 Apostlarne fanns .ju en förrädare, således kan äfven nu, då flere personer komma tillsammans, det olyckliga fall inträffa, afl bland dem finnes någon, som vill begagna ändliga saker till vinnande af verldsligt afsigter, Hvad befräffar
Hr Cederschiölds yttrande, att de, som vid föreg:de tillfällen upträdt mot Hr Thams motion, torde vara lika benägna för katholicism som någonsin han, så får jag förklara, att såvida man med katholicism förstår fasthållandet af en bestämd tro, sorn af Kyrkan är antagen, och att hvad som deremot är stridande, det är villfarelse eller kätteri, då måste det verkligen vara lätt för hvar och en att öfvertyga sig om huruvida antingen de, som envist hålla sig fast vid Kyrkans auktoritet här i Sverige, eller de, som påstå Kyrkans auktoritet icke böra gälla då den icke öfverensstämmer med den Heliga Skrift, befinna sig på katholicismens ståndpunkt.
Hr Cederschiöld har sagt, att Kyrkan alltid varit ecclesia militans.
Det har den verkligen i alla tider varit.
Men frågan är nu om man äfven här i Sverige skulle kunna komma till samma lyckliga resultat som i andra länder, att ingen menniska behöfde förföljas för sin religiösa tro, att hvar och en finge följa sitt samvetes öfvertygelse; och jag vågar hoppas, att de flesta medlemmarne af detta hus skola instämma med mig deri, att såväl den Heliga Skrift, sorn erfarenheten ådagalägga att allt möjligt tvång, såsom landsförvisning eller hvad straff som helst, ingalunda kan hindra en mennisha från att tro hvad lion vill.
Ty tron är något sorn måste alstras genom öfvertygelse, men icke kan åstadkommas genom något tvång.
Att deremot upställa lagar, hvarigenom menniskan skulle tvingas att med läpparna yttra annat än hvad lion j hjertat tror, det måste, enl. mitt förmenande, icke leda till något annat än att skapa skrymtare; och att ett sådant förhållande menligt inverkar på moraliteten inom landet, lärer väl ingen kunna bestrida.
Jag vill icke längre uptaga E. o. Ad:s tid, utan anhåller vördsamt att detta anförande måtte få åtfölja remissen.
Hr Ehrenborg, Eichard:
Jag tager mig friheten fästa uprnärksamheten derpå, att djscussionen redan började röra sig omkring ämnen, på hvilka den förnyande motionen ej har afseende; äfvensom att man nu, såsom ofta, sammanblandar frågan om en förbättrad lagstiftning inom Kyrkan med religionsfrihetsfrågan.
Hr Cedersphiölds skarpa omdömen om de s. k. läsarne, hvilka han icke tvekat att nämna såsom en sekt med andligt högmod i sinnet och villfarelse i läran, gifva mig anledn. dels erinra om obefogenheten af påståenden, hvilkas sanning eljer falskhet, i afseende på det förstnämnda, ej kunde af menniskor bedömas och som, hvad det sednare beträffar, endast kunde vpderläggas genom Guds ord, och J H . 16 242 Den 19 Norember. hvilket skulle föra oss in på den härstädes mindre lämpliga bibelförklaringens område; dels ock att uttala den önskan, att då lagstiftningsämnen afhandlades, hvilka för såväl samhället som individen äro de vigtigaste af alla, man måtte besinna helgden af den sak som förehafves, samt så mycket hafva för ögonen kärlekens lag, att man ej uttalar omotiverade bitterheter.
Det problem, som inom det kyrkliga och andliga området är Ständerna vid denna Riksdag förelagdt, torde lika litet kunna på tillfredsställande sätt lösas genom att sönderrifva vår gamla Kyrka, som genom antagandet af nya eller hårdare åtdragande af gamla tvångsband, hvarmed Kyrkan hittills sökt skydda sig mot intrång.
Enda rätta och visliga utvägen anser jag vara den, att inifrån söka bibringa Kyrkan en ny kraft; och dertill bidroge ej blott positiva lagstiftningsåtgärder för befordrande och framkallande af andligt och kyrkligt lif, utan i första rummet och i ej oväsendtlig mån undanrödjandet inom såväl den verldsliga som kyrkliga lagstiftningen af sådane bestämmelser, hvilka nu genom sin verldsliga och strängt formalistiska anda utgöra ett ämne till förargelse, samt föranleda den enfaldige och samvet.sömme till separatism, äfven der någon afvikelse i läran ej eger rum.
Som jag anser att den s. k.
Saeramentallagen utgör ett af sådane förargelseämnen, och enär jag älskar vår gamla Kyrka, ehuru ej dess dödande stränga formalism, så förordar jag denna lags nu motionerade afskaffande, icke i syfte att minska, utan att öka vår Kyrkas inre kraft och styrka.
Erih. von Schulzenheim, David Theodor:
Oaktadt jag har all anledn. att förmoda att discussionen nu räckt så länge, att R. o. Ad. redan tröttnat att behandla denna fråga, kan jag likviil icke underlåta att yttra mig i densamma, dock utan all bitterhet och med åsidosättande af alla tillmålen, och emedan mitt yttrande, förra gången denna fråga förevar, till en del blef missförstådt.
Jag vill nu först endast nämna, att jag förenar mig med motionären och verkligen önskar en förändring af den förargelseväckande Sacramentallagen, men jag vill dervid bifoga en önskan, som äfven uttrycktes af motionären, att I^agUtsk. måtte med tillräckligt allvar undersöka denna lag, och kanske icke helt och hållet föreslå uplmfvandet af densamma utan att sätta något annat i stället.
Jag erkänner, att det finnes anledn. till förargelse, att det finnes institutioner, som äro förargelseväckande och många gånger sårande för det religiösa sinnet, men de, som föranledt dessa institutioner, lagar och förbud, böra genom sitt upförande visa, att de söka en sann bättring.
De borde känna allt för väl till Bibeln för att icke känna budet: »Varer all mensklig ordning undergiliie»
Jag tviflar på att dessa
Hrr egentligen kunna hafva känt något så hardt och svårt tvång på sitt samvete, att de måst vända sig utom de i landet befintliga Kyrkliga institutioner för att vinna frid för sin själ.
Jag vill ock nu förklara hvad jag menade dermed, då jag sade att jag icke uttryckt mig tillräckligen tydligt förra gången.
Min afsigt var då icke på något sätt att hindra kolporteringen af skrifter eller att lägga i presternas händer någon makt att censurera desamma; min Den 19 Novemi)er.
243 mening var att genom anmälan om tillämnad kolportering presterskapet skulle väckas till upfyllande af sina skyldigheter, om de på något ställe hade blifvit uraktlåtne, men som dertill fordrades att presterna hade kännedom om hvilka skrifter som kolporterades, önskade jag derföre att en lista på dessa böcker lemnades till dem, äfvensom en anmälan från kolportören jemte upvisande af prestbetyg och pass, så att icke en bedragare eller hvilken lösdrifvare som helst, behäftad med alla möjliga fel, skulle kunna upträda i egenskap af Bibeltolkare och lärare.
Jag vill alltså icke att presterna skola hafva rättighet att censurera; de skola endast med Ordet öfvertyga och med skriftens ord förklara och uttyda de frågor, hvaröfver oriktig förklaring och sekteriska förklaringar för ett oroligt sinne kunna vara af menlig iuverkan.
Men det är flera andra yttranden, härstädes nu fällda, som kunna förefalla besynnerliga, som jag vill påpeka.
Det tycks nemi. som om man ville hafva frihet utan all ordning, likasom det icke skulle kunna finnas något som kallas lagbunden frihet.
En talare använde det uttrycket, att de många lagstadganden just alstrade svärmeri och affall från Kyrkan.
Jag vill blott fästa
Hrns upmärksamhet på huru de tagit sig för att framställa som martyr en person, som vigt sin egen dotter och derför blifvit satt i fängelse.
Jag frågar om här finnes någon, som har en dotter och skulle vilja att en främmande karl, som ej vore prest, och utan föregången lysning, sainmanvigde henne med någon ?
Anse Hrnne detta orätt?
Tycka Hrr:ne icke, att det är ännu större moraliskt brott att en far viger sin egen dotter, oaktadt han vet att det är förbjudet, och att han derigenom gör henne till en efter lag förfallen menniska och hennes barn, enl. bestående lag, oäkta?
Ar det icke ett moraliskt brott?
Bör icke sådant bestraffas?
Jag återkommer nu till vederläggning af ett annat, lika obetänksamt påstående.
Hrnne att det skulle vara lämpligt om man här och hvar i sammankomster, på spektakler &c. kunde lia med sig en flaska vin och utdela Nattvarden i alla vrår och vinklar?
Jag tror icke att den heliga förrättningen derpå skulle vinna anseende.
En annan talare har sagt, att tron icke kan bindas, och der den icke finnes i hjertat, der kan den icke qvarhållas genom lagbud.
Men det finnes också en sådan tro, som med rätfa benämnes för vantro, hvarföre äfven våra lagar hafva utfärdat stadganden, som belägga med straff sådane personer, som utöfva vidskepelse, försöka att trolla och många sådane saker* derför att denna vantro smittar, vilseleder och gör skandaler.
Jag förnyar min önskan, att E. o. Ad. särskildt upmanar LagUtsk. att med noggranhet behandla dessa frågor, emedan hela landet fäster sig dervid, och att icke föreslå ett obetingadt afskaffande af lagar för kyrklig ordning och tukt, derföre att de kunna besvära en och annan.
Det är min åsigt i saken, hvilken jag anhåller måtts få, vid remiss till LagUtsk., åtfölja motionen.
Jag skulle icke vidare hafva upträdt i denna fråga, om jag ej dertill blifvit föranledd af Frih. Schulzenheim.
Han omnämnde det af en föregående talare anförda exempel på en 244 Den 19 November. fader, sorn vigde sin egen dotter och derföre blef släpad i fängelse, samt frågade om ej hvar och en ansåg det för ett moraliskt brott.
Mig förefaller det besynnerligt, att det kan kallas ett moraliskt brott, som brukats i den kristna församlingen från vår Frälsares tid ända till Consilium Tridentinum; det var nemi. först Timbo - finska Mötet som stadgade, att lysning till äktenskap skulle i'■■■■■■ sigga tre gånger och att vigsel skulle förrättas af en prest.
Under femton århundraden var den sed rådande i kristna församlingen, att till ett lagligt äktenskap fordrades icke annat än öfverenskommelse mellan 2:iie personer, och att de erkände denna öfverenskommelse inför en 3:dje person.
Äktenskapet ansågs giltigt, blott till följd af den ömsesidiga öfverenskommelsen emellan man och qvinna, men för att det skulle medföra lagliga rättigheter, erfordrades blott intyget af en 3:dje person.
Idet är besynnerligt, att just de personer, som häftigast utfara, mot katholicismen, mest hålla på inrättningar, som härleda sig derifrån.
De känna förmodligen icke till, att man före Consilium Tridentinum icke hade någon förordning om vigsel; äfvensom att i sednare tider, då Konung Georg IV i England gifte sig med Miss Fitz Gerald på det sättet, att endast fyra vittnen, bland hvilka sig befunno Hertigen af Wellington och brudens broder, voro tillstädes, så har Påfven i liom, t 11 hvars afgörande frågan om äktenskapets giltighet blifvit hänskjuten, emedan Miss Fitz Gerald var katholik, erkänt detta äktenskap såsom lagligt.
Jag har ansett mig böra lemna dessa uplysningar, på, det icke flera personer må ledas af den öfvertygeisen, att det vore vådligt och mot kristna religionen stridande att en fader vigde sin dotter.
Frih. Creutz, Stephan: Orsaken, hvarföre Sacramental lagen under föreg:de Riksdag åvägabragts, anser jag hafva varit ytterst den, nemi. att upriitthalla hierarchien i landet och densamma bibehålla i sin nuvande, så mycket klandrade, politiska betydelse, hvilket är alldeles stridande icke allenast mot den Heliga Skrifts läror, utan ock mot protestantismens ursprungliga idée.
Ty den, som genomläser 7:de och 15:de artiklarne af Augsbtirgiska Bekännelsen, skall tydligen finna, att det är förbjudet för Öfverbeten och Biskoparne, att genom tvångslagar föreskrifva församlingen något, rörande deras gudstjenst, kyrkordningar och ceremonier, och anser jag således den vid förra Riksdagen stiftade Sacramentallagen vara icke allenast stridande mot Guds ord, utan äfven mot Kyrkans egna bekännelseskrifter.
Det vore hög tid att en sådan lag afskaflades, och anlednm till dess upkomst under sednaste
Riksdag kan jag icke förklara ur annan synpunkt än den af hierarchiens upenbara trots emot då framkastade friare opinioner.
Jag anser denna lag vara den hårdaste och mest barbariska lag, sorn i J 9:de århundradet blifvit utfärdad, och har man med rätta uttryckt sin förundran deröfver, både i tal och skrift, både inom och utomlands, att Sverige, som är så väl styrdt i många afseenden, kunnat i sin lagstiftning åvägabringa en sä hård lag, allrahelst som den är stridande mot andan af Kyrkans egna bekännelseskrifter.
Cederschiöld har äfven, om jaS hörde rätt, ty jag up - Den 19 November.
245 fattade ej början af hans yttrande, yrkat på afskaffandet af denna Sacramentallag, och deruti instämmer jag på det lifligaste; men tillika har han, med ett visst misshumör, yttrat sig om läsarne.
Jag kan icke fatta huru detta kan stå tillsammans med denna fråga och det yrkande, som nu är å bane.
Jag förmodar, att Hr Cederschiöld sjelf läser, åtminstone har jag anledning till den förmodan, i betraktande af den talangfullt upsatta motion Ilr Cederschiöld nyligen afgifvit om
Universiteternas sammanslående och förflyttande till Hufvudstaden, hvilket allt vittnar om beläsenhet.
Jag förmodar således, att Hr Cederschiöld sjelf läser och följaktligen är Hr Cederschiöld en läsare.
Men som Hr Cederschiöld sammanställt läsare med jesuiter och katholiker, så skulle man kunna tro att Hr Cederschiöld också vöre en katholik eller jesuit.
Hr Ccderschiölds eget yttrande leder mig till en sådan slutsats, utan att jag derföre utaf denna conclussion har för afsigt att såra.
Men man kallar i allmänhet dem för läsare, som disentera från statskyrkan och icke kunna gilla dess meningar sand: alldra minst hierarchien och prestväldet i den Protestantiska kyrkan, synnerligen som den är stridande mot dess egna bekännelseskrifter.
Hvad nu beträffar Sacramentallagen och dem Hr Cederschiöld kallar läsare, — jag förmodar att han dermed menar sådane, som icke tänka lika med statskyrkan —, så förvånar det mig icke, att desse sednare äro missnöjde med denna lag; ty Nattvarden är ett sacrament, som vår Herre och Frälsare har instiftat för sina trogna> nemi. de, som till själ och hjerta tro på honom och lefva efter Hans lära.
Nu säger Sacramentallagen, att 3 l/% milhr menniskor, som lefva och röra sig i Sverige, skola absolut, antingen de vilja eller icke, tillhöra den Lutherska bekännelsen, och för att ådagalägga detta, skola de gå till Nattvarden en gång om året vid vite.
Nattvarden är, som hvar och en vet, en fri, en kärlekens handling, der man erhåller styrka för sin tro, såväl som den andeliga kraft, som man tilläfventyrs saknar.
Men nu har Staten kommit emellan, och bestämt, att ingen får idka fabrikshandtering, vinna burskap eller i allmänhet inträda i de borgerliga näringarne, med mindre han gått till nattvarden, likasom man icke skulle kunna vara skicklig fabriksidkare, snickare eller militär utan att hafva gått till nattvarden.
Hvad hafva dessa båda saker för gemensamt med hvarandra?
Jag kommer ihåg ett förslag, som förra Riksdagen var å bane i BränvinsUtsk., men som icke gick igenom, att bränviusidkare skulle kunna genom prestbetyg visa, att han gått till nattvarden innan han vid den årliga bränningsterminen finge börja sin handtering.
Detta allt står icke tillsammans med sundt förstånd, utan gränsar till det löjliga.
Verdsliga ekonomiska förhållanden kunna väl icke stå i förening med religiösa ceremonier och handlingar.
Det verldsliga och andliga bör icke och kan icke på sådant sätt sammanmängas, ty de äro 2:ne särskilda ting.
Det öfversinnliga och sinnliga måste skiljas åt.
Nu v;ija läsarne, som Hr Cederschiöld kallar dem, och jag förmodar, att jag nu rätt förstått hans mening med detta ord, icke gå till nattvarden i Statskyrkan derföre att de anse den vilkorliga aflösningen derstädes icke vara riktig.
Läsarne säga, att enl. skriften är vår Frälsare 246 Den 19 November. den, som utdelar nåd, och nåd utdelas för intet, men i Statskyrkan ges afiösningen med vilkor af en upriktig ånger och en allvarlig bättring m. m.
Derpå utdelas nattvarden och de få anamma sacramenten.
Detta är stridande mot evangelium och kyrkans grundlagar, ty der heter det om nattvarden: »Här utdelas nåd och syndernas förlåtelse och kraft till bättring och alla kristliga dygder» m. m.; derföre vill ej helier läsaren gå till nattvarden i Statskyrkan, enär den sålunda afvikit från Skriften, hvilket de mena äfven visar sig genom absolutionen.
De stå i detta afseende alla på Kyrkans grund och botten.
Men tyvärr står det så till, att i allmänhet hvarken presten eller lekmannen känner de Symboliska Böckerna.
Jag har talat med många prester, och de hafva icke det aflägsnaste begrepp om hvad de innehålla.
Jag skall hafva den äran sluta genast, men jag måste svara först på en sak.
Hr Frih. Schultzenheim har talat om det plenum, som var i Onsdags; jag anser mig icke berättigad att nu tala om den fråga, sorn då var å bane, men efter Hr Frilen påpekat några förhållanden, så vill jag blott nämna, att hvad det förhållande angår, som Hr Hierta då anförde, att en fader sammanvigt sin dotter med bennes trolofvade, så säger väl Statskyrkan, att ingen får gifta sig, med mindre det lysts i kyrkan 3:ne gånger å rad och presten sedermera förrättat vigsel.
Men hvad först lysningen beträffar, vet jag icke hvad det vill säga, såvida man rättar sig efter Bibeln, ty den talar ingenting derom.
Vigseln åter är äfven något fremmande för kristendomen, ty det heter väl, att »hvar sak skall ske i tvegge eller tregge vittnens mål», då det inför Gud och menniskor skall anses giltigt; men att presterna skola lägga sig uti menniskors äkteuskapsförhållanden saknar all giltighet i Guds ord.
I andra civiliserade länder har man, för att undgå att blifva pungslagen af presterna, inrättat det s. k. civiläktenskapet.
Detta tillgår så, att om 2:ne kontrahenter äro sinnade ingå äktenskap, uprättas ett äktenskapskontrakt, der de förklara sig villiga taga hvarannan till äkta.
Detta förevisas vederb:de myndigheter, och publiceras genom Notarius Publicus i tidningar eller på annat sätt, i händelse något äktenskapsjäf skulle vara förhanden, och om 2 å 3 veckor lägger verldsliga makten icke något hinder i vägen för dessa personers äktenskap, hvilket är lika fast och oftast fastare än vår prestlysning och prestvigsel, och jag vet icke hvarför detta ej äfven kunde ske här.
Hvarför skall allting bero af presterna?
Hvarför skola de hafva del i allting?
När man skall gifta sig här, har man ett grufligt bråk.
Först, när lysningen skall försiggå måste man besväras med tillståndsbref och anskaffande af betyger af alla slag innan presten kan taga någon befattning dermed, och derefter är man betungad med en mängd olika utbetalningar.
Man skall betala till de fattiga (å la bonheur! det må så vara, derom har jag ingenting att säga), till klockare, som bär lysningen upför predikstolstrappan, o. s. v. När man sedan skall vigas, så, att icke tala om det möjligen storståtliga brölloppet med alla dess onödiga omkostnader, kan man ej undgå, i den samhällsställning, hvari de flesta af bär närvarande
Hrr befinna sig, att smyga en 20, 25 eller 30 It:dr bko-sedel i Den 19 Nowmber. 247 handen på presten.
Med ett ord, det Sr ett väsen, kostnad och och besvär utan ali ända.
Jag skulle således icke allenast önska, att äktenskapet blefve skildt från presterna, utan äfven att de begge kontrahenterna måtte fritt och oförhindradt få ingå denna förbindelse, en sådan nemi. sorn är beståndande, och medförer alla politiska och medborgerliga rättigheter och förmåner som nu; icke en förbindelse, som man kan den ena dagen ingå och den andra uplösa, utan ett äktenskap, bygdt på Guds ords grund, och som icke kan uplösas utan förutgånget brott å ena eller andra sidan.
Jag ber om ursäkt att jag uppehållit It. o. Ad.
Jag anhåller att få förena mig i Hr Itibbings motion.
Cederström måste hafva helt och hållet missförstått mitt yttrande, eftersom han deri kunnat finna något stridande emot förevide motions syfte.
Jag utgick från åsigten om det onaturliga uti den verldsliga maktens inblandning uti andeliga saker, samt visade genom exempel huruledes sådana åtgöranden vanligen åstadkommit motsatsen af hvad man önskat; men jag varnade derjemte mot att så blindt följa det nu höjda ropet om religionsfrihet, att man underläte nödiga garantier för allmänna ordningens bibehållande.
En annan talare har påstått, det jag, uti denna fråga, obeliörigen inblandat en viss sekt.
Till svar derå får jag genmäla, att då de s. k. läsarne äro orsaken till den lag, som motionären nu vill hafva uphäfd, bör det icke heller kunna vara olämpligt att vid ett sådant tillfälle omnämna dem.
Anledningen till den s. k.
Sacramentallagen är nemi. följande:
Läsarne, särde les i de norra provinserna, hade fattat den åsigten, att den aflösning, Svenska Kyrkan vid utdelandet af nattvarden lemnar, icke var tillfyllestgörande, De äskade en ovilkorlig aflösning, i st. f. den vilkorliga, Kyrkan meddelade; och började de äfven att sjelfve utdela nattvarden i enlighet med denna sin upfattning.
Åklagaremakten blandade sig nu uti saken och yrkade ansvar å dem, såsom för gäckeri med sacramenten.
HäradsKätterna i allmänhet fällde till det yrkade ansvaret, men Svea HofRiitt åter ansåg icke den åtalade åtgärden uti sig innefatta något gäckeri, hvarföre HofR-.n friade.
Domstolen, under hvars pröfning flere dylika frågor drogos, dömde de tilltalade till ansvar för gäckeri med sacramenten.