Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I anledning häraf får jag ödmjukeligen föreslå, att det åberopade lagrummet i boställsförordmn må erhålla följande lydelse:
Om tjensteman, som innan tillträdesdag inträffar dör, afskedas, befordras, transporteras eller på annat sätt skiljes från beställning hvarmed boställe åtföljer, tillträder han eller dess sterbhus icke bostället, utan skall den, som efter honom till beställningen befordras, detsamma tillträda, med skyldighet att ersätta den förre eller dess sterbhus, så väl boställets uppskattningsvärde efter afdrag af boställsräntan för den tid han genom dennes afgång från beställningen kommit i förtida besittning af bostället, som ock den trädes- och brukningskostnad han kan hafva vid detsamma nedlagt.
Remiss häraf torde till vederbör.
Utsk. meddelas.
Jag anhåller vördsamt att det Utsk., förmodligen Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk., till hvilket Hr Gripensvärds nu väckta motion kommer alt remitteras, måtte deråt egna all den uppmärksamhet, som detta ämne förtjenar.
Den obillighet i militie-boställs-ordn:n, om hvars borttagande han väckt motion, har länge inom arméen varit insedd och det exempel Hr Gripensvärd i sin motion framlagt har såsom jag tror på ett så tydligt sätt ådagalagdt denna orättvisa, att jag hoppas alt den utaf en hvar kan inses.
Jag anhåller för min del att endast dertill få lägga, att om i dag d. 23 December 1847 en med boställe försedd tjensteman inom arméen afgår, så qvarsitlcr han i besittning af bostället till d. 14 Mars 1850.
Således om hans efterträdare blir Den 23 December e. m. 433 blir utnämnd i slutet af detta eller början af nästa år, så måste denne indelningshafvare tjena till 1850 i sin nya tjenst innan han kommer i besittning af det dertill hörande boställe.
Skulle händelsevis under denna lid, uppgående lill 2j år, denna tjensteman dö eller befordras, sä kommer han, genom det stadgande i boställsordnm hvars förändring
Hr Gripensvärd nu föreslagit, aldrig i besittning af sitt boställe; och om han d. 13 Mars erhåller afsked, sä får han icke uppbära något af bostället; men skulle han dagen derefter taga afsked, så bibehåller han bostället i 2 år.
Att detta är en anomali, lärer ingen kunna bestrida och det är derföre nödvändigt att för dess undanrödjande vidtaga nödiga åtgärder.
Uti 183(5 års militie-hostalls-ordn:r tillkom ett morn., som icke igeufinnes i 175(5 och följande års boslälls-ordmr, hvarigenom enkan efter en i tjenst död boställsinnehafvare, som ännu icke tillträdt bostället, tillerkännes rättigheten alt uppbära afkaslningen af detta boställe längre eller kortare lid, allt efter som dödsdagen inträffar.
Men är delta stadgande rättvist i afseende på enka, så måste det äfven vara lika mycket af behofvet påkalladt dä det rörer en i tjenst varande embetsman, som i och för denna tjensts (Hofvande får vidkännas ganska betydliga utgifter.
Jag ber äfven att få nämna, att då Carl XI inrättade Indelningsverket, uppgick boställsräntan, om icke fullt till boställets afkastning, åtminstone mycket närmare dertill än den nu gör; och 1833, då den nya löneregleringen inträffade, bestämdes boställsräntan lill icke mer än j af afkaslningen.
Jag har endast velat' medskicka dessa anmärkn:r och anhåller för min del att Utsk. åt motionen ville egna all den uppmärksamhet den förtjenar.
IIr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolf:
Du motionstiden med denna afton löper till ända, så hemställer jag till R. o. Ad. om icke rikligast vore, att dä någon ledamot vill särskildt yttra sig öfver en motion, han begär densamma på hordet.
Hr Gripensvärds förevar, motion jemte Hr von Troils i anledn. deraf afgifne yttrande remitterades till Allm. Besv.- o. Ek on.Utsk. Frih.
Den sak som utgör föremålet för den motion, jag nu går att framlägga för R.
St:s allvarliga behjertande, talar så för sig sjelf att jag ej dermed länge vill upptaga R. o. Ad:s dyrbara, ehuru visserligen ofta ringa aktade lid.
Det är den förändring af kyrkolagens 11 cap. 9 och 10 §§, att den Fl.
Nattvardens begående skulle ske före i st. f. efter predikan.
Den redaktious-förändring af nämnde §§, som i anledn. häraf Olifver nödig, får jag vördsamt öfverlemna åt LagUtsk. att föreslå.
Den som erfarit — och del hafva vi väl något hvar —- det oväsende som räder i kyrkorna, under denna vårt lifs heligaste, I II ' ‘ 28 434 Den 23 December e. m. skönaste, mest upplyftande förrättning, hvarunder lagen påbjuder stillhet, undanrödjande af allt som kan slöra det allvar och den djupa andakt som härvid bör råda, bör väl lifligt önska den nödvändiga förändring, sorn befriar oss ifrån oljudet och sorlet af en hvimlande menniskomassa inom kyrkan genast vid början af den heliga förrättningen och som fortsätles snart sagdt under hela fortgången deraf.
Lagen påbjuder stillhet, det är sagdt och del är sannt, men då vi beklagligen äfven vela, både huru litet delta stadgande efterlefves och huru omöjligt det är, utan tvångsåtgärd, hvilken onekligen hår vore mindre lämplig, att åstadkomma någon efterlefnad i detta fall; och då dessutom kungörelsernas upplåsande, hvilka säkerligen i allmänhet just åro orsaken lill församlingens bristande tålamod ali invänta altartjensten, ofta kunna störande inverka på mången nattvardsgäst, hvilken de mer eller mindre kunna röra; så finnes väl intet skäl att låta svagare nattvardsgästers andakt och frid från förströelser, bero på den mängd menniskors godtycke, som försaka de saliga intryck och den upplyftande känsla, som öfvervarandet af denna högtidliga akt medförer.
Enda skälet för Nattvardens begående efter predikan, är den öfriga församlingens andäktiga deltagande uti böuen och sången; men då vi sett huru litet denna, den christiina kärlekens fordran uppfattas i allmänhet, så kan detta ej blifva något skäl emot dem, som äga den högsta rätt till lagens upprätthållande af deras saliga frid.
De sora deremot rätt uppfattat den höga betydelsen af denna heliga stund, finnas dock Gudi loft och dessa äro oss en borgen för att sången och bönen ej skola sakna dess andaktsfull tolkare, äfven då nattvardsgången sker före predikan.
Alströmer, Jonas, började härefter att uppläsa en motion, innefattande fråga om upphörande af Konungens rätt alt tillsätta kyrkoherdar i regala pastorater, men afbröls dervid af Hr Gr. o. Landtm., med erinran, att denna fråga rörde förändring af grundlagen och fördenskull enligt 81 § Reg.F. icke finge väckas i R. o. Ad:s plenum.
Alströmer, Jonas, uppläste sedermera följande anförande :
Då förslaget alt här anlägga jernvägar är af den största vigt för Sverige; men dä det utan nationens lifligare behjertande och R.
Sirs medverkan för dess realiserande, säkerligen skall stadna vid blotta önskningar ; så må det äfven tillåtas mig, att härpå fästa Rikets nu församlade Ständers uppmärksamhet.
Besinna vi förmånerna af denna sak, så skall dess dyrhet ej skrämma oss, vi skola då inse, att dess kostnad är ett i landet nedlagdt kapital, som, om det ej genast lemnar skörden af vinstgifvande penningeräntor, obestridligen skall lemna rika skördar, som en gång ej skola med penningar kunna uppvägas, när landets uppodling, lif - Den 23 December e. m. 435 vad industri, lättad afsättning, kapitalernas hastiga omsättning, med mycket mera, som dels kan, dels icke kan beräknas, kanhända försatt Sverige i tillfälle alt äga en fördubblad population och våra efterkommande, oaktadt denna fördubbling, i ett välstånd, hvartill de aldrig skola komma, om vi ej följa med vår tid och tillegna oss dess uppfinningar.
Detta tillegnande tillhörer oss, så vida det är oss kärt att ej våra efterkommande, — hvilka jag här vill kalla våra barn, på det vi må ihågkomma att de ej äro utan anspråk på vår omtanka — en gång för vår skull skola stå med blygsel bakom andra nationer, när dessa med allt större steg rycka fram pä civilisationens bana.
Tillegnandet tillhörer oss, om det än vore dyrt, del är vårt utsäde för kommande lider, hvaraf skörden här tillhörer vära barn; ty utsäde och skörd har aldrig ännu följt omedelbarligen på hvarandra, utan allt fordrar sin lid bär i verlden.
Bonden svälter sig sjelf, för det dyra utsäde som gifver brödet åt hans barn.
Bland sednare liders uppfinningar, finnes väl knappast någon sorn hastigare och kraftigare lemnar lösningen på den stora uppgiften för nationernas täflan, som ligger i detta enda ordet framåt, än jernvägen.
Den ingifver idéer, den lifvar lanken, den påskyndar handlingen, den påpekar kapitaler, som öfverallt för dess halfslumrande ägare ligga döda; ja! den sätter lif och rörelse i allt.
Låtom oss derföre skynda att tillegna oss denna allt uppfriskande lifsåder och det är för della ändamål, som jag vördsamt får föreslå: l:o Att staten, för jernvägars byggnad, skulle upptaga ett lån till förslags-kostnadens halfva belopp, hvilket lån dock ej på en gång borde uttagas, utan årligen blott så stor del deraf, som lill arbetets drifvande erfordras; 2:0
Alt ett sådant lån, om möjligt vore, söktes, der afbelalningen medgafs genom vissa procents årligt amortissement; 3:o
Alt den återstående hälften af förslagskostnaden skulle ställas på aktier, för hvilka, efter jernvägens fullbordande, Konungen och R.
St. garanterade dess ägare en viss årlig inkomst; och slutligen: 4:o
Att det skulle vara statens rättighet, att, ehvad aktierna tillhörde in- eller utländsk man, efter vissa år inlösa dem, när staten så för godt fann.
I den glada förhoppning, att vi skola betala våra fäders mödor och uppoffringar för oss, med våra för kommande generationer och pä detta sätt infläta vår länk i den stora kärlekens kedja, som, från uråldriga tider till tidernas slut, sammanbinder försvinnande och uppvexande slägten; får jag vördsamt anhålla om remiss af detta mitt anförande till behörigt ötsk.
Remitterades till Slalslltsk.
Palmstjerna, Carl Otto, uppläste följande mern.:
Bchofvet af en efter tidernas beskaffenhet lämpad, större full 28* - 436
Den 23 December e. m. sländighet uti § 7 af Ridd.Ordn-.n, är säkert af de flesta R. o.
Ad:s ledamöter insedt och erkändt.
I öfvertygelse härom, tager jag mig friheten föreslå följande tillägg lill nyssnämnde §, såsom nytt morn., det 9:de nemi: Ridd.Ordnm. § 7. 1. — — — — — — — — ___ — 2. — — — — — — — — — — — — 3. — — — — — — — — — — 4. — — — — — — — — — — — — 5. ______ _______ 6. ____________ 7. ___ _______ 8. _ — _ _ — — — _ — _ __ 9.
Adelsman, som hvarken vid universitet aflagt grndual examen inom någon fakultet; eller de 3 före riksdagen sist förflutne åren erlagt minst 10 r:dr l):co i årlig bevillning för fastighet; eller å stat innehar tjenst, vare sig på grund af K. fullmakt eiler såsom tjensteman uti Konungens cancelli, ett rikets colhm, öfverrätt eller R.
St:s verk; eller till följe af innehafd sådan tjenst åtnjuter pension.
Jag anhåller om remiss af denna min motion till Ridd.Utsk.
Hr af Sillen, Gust.
Otto Probus, uppläste ett sålydande anförande:
Att stadganden i lag af preskription, som medför förlust af någon rättighet, då densamma icke inom bestämd tid utöfvas, äro tillkomne endast för angelägenheten deraf, att rättsanspråk icke efter längre tider må framställas, de der kunde föranleda till äfventyrliga rätlslvister, och för åstadkommande af säkerhet i rättigheters besittning, men att sådana stadgaden icke hvila på någon rättsgrund, lärer ej kunna ifrågasättas.
Deraf synes ock vara en följd, att preskription icke bör vara stadgad ulan att behofvet deraf är obestridligt.
Allmänna lagen i 2 cap. 5 § utsöknings-balken stadgar alt fordringsanspråk, som af K. bef:de blifvit tvistigt förklarad!, bör vid domstol anhängigt göras inom natt och år derefter, vid äfventyr af talans förlust.
Då lagen förut i 9 cap.
12 § handelsbalken, såsom delta lagrum lyder uti K. förordnm d. 13 Juni 1800, i allmänhet utsatt en tid af 10 år för fordringars utsökande, synes som denna preskription bort göra tillfyllest äfven för den händelse alt fordringsanspråket varit hos K. bef:de anhängigt gjordt, men blifvit tvistigt förklaradt, utan att tiden för fordringens utsökande 1 denna händelse erfordrat en sådan ytterligare inskränkning, som 2 cap. 5 § utsökningsbalken innehåller, en inskränkning som synes hvarken vara påkallad af behofvet, eller fullt förenlig med det i nämnde § af handels-balkens 9 cap. befintliga stadgande derom, Del) 23 December e. m. 437 att fordringsägare, endast genom att gifva sin fordran an för domstol eller K:s bef:de inom de utsatta 10 åren, kan afbryta preskriptionen.
Det torde svårligen kunna uppgifvas något giltigt skäl, hvarföre en fodringsägares rätt skall vara mindre sedan han hos K:s bef:de sökt handräckning till sin fordrans utbekommande, men icke kunnat densamma erhålla, än om fordringen endast angifves.
Den uti ifrågavar. § af utsöknings-balken stadgade korta preskriptionstid har gifvit och skall, om den får qvarstå, säkerligen ännu gifva anledn. till afskärande af många rättmätiga fordringsanspråk.
Så kan t. ex. hända — det har hittills inträffat — att, sedan K:s bef:de hänvist en fordringsägare att slämma till domstol inom natt och år efter dess utslag, men fordringsägaren öfver detta utslag hos hofrätten anfört besvär, så anser hofrätten i utslag, som meddelas efter nämnde tids förlopp, besvären icke kunna till pröfning upptagas, antingen derföre, att hofrätten finner klaganden icke vara behörig fordringsägare, eller af annan anledn.
Domaren lärer då icke kunna undgå att anse fordringsägarens derefter genom stämning väckta talan vara för sent anställd, hvarigenom fordringsägaren är sin fordran qvitt.
Jag får derföre vördsamt hemställa, att preskriptionsstadgandet uti 2 cap. 5 § utsöknings-balken måtte borttagas; till hvilken hemställan jag tror mig så mycket hellre hafva anledn., sorn lag-comite'n, uti förslaget lill utsöknings-balk, ansett omfömälde preskription icke böra äga rum.
I sammanhang med omförmälde preskriptionsstadgande står hvad K. förordnm ang:de vissa omständigheter i lagsöknings- och utmätningsmål d. 28 Juni 1798 uti 7 § innehåller, att då K:s bef:de känner gäldenär skyldig att undergå utmätning, men lemnar honom öppet att vid domstol söka sitt igen, gäldenär bör, inom den tid, 2 cap. 5 § utsöknings-balken stadgar, göra sin återvinningstalan vid domstol anhängig.
Då likväl för denna händelse icke synes gälla hvad anfördt är om de frågor, som afses i 2 cap. 5 § utsöknings-balken, utan angeläget torde vara, att kortare tid är bestämd för återvinningstalan af omförmälde beskaffenhet, på det den, som fått en fodran godkänd till utmätning, icke må derefter i längre tid behöfva afvakta att möjligen blifva af domstol förpligtad alt låta utmätningen återgå, eller att återgälda hvad han uppburit, lärer ifrågakomna stadgande i 7 §:n af 'nämnde K. förordn. böra fortfarande förblifva gällande, oaktadt den yrkade ändringen i 2 cap. 5 § utsöknings-balken kan ske.
Men till förekommande af tvifvelsmål härutinnan, torde, i sammanhang med ifrågaställde ändring i nämnde lagrum, böra förklaras, att hvad 7 § af meranämnde K. förordn., i ofvanberörde hänseende, stadgar, kommer alt fortfarande gälla.
Om remiss härå till vederbör.
Utsk. anhålles vördsamt.
Ilr Bruce, Rob.
Ed v., uppläste 2:ne motioner af följande innehåll: 438 Den 23 December c. m. 1.
Vid flera af Konunga- och brödra-riket Norriges stor-thing bar fråga förevarit om de åtgärder som borde vidtagas för att bereda Norrska undersåtare ersättning för den skada, som under 1814 års krig förorsakades dem af Svenska trupper.
Hade det förhållande
,ägt rum, som vanligen inträffar, då en främmande krigshär bryter in i ett fiendtligt land, skulle jag visserligen icke i dag höja min röst för att söka bereda de Norrska undersåtare ersättning för en fordran, som, i sådant fall, efter folkrättens lagar, icke ens var billig, och icke heller kunde utkräfvas.
Men det gifves här andra omständigheter, som göra det till en både moralisk och juridisk skyldighet att gälda denna ersättning.
I anseende härtill är det, sorn jag med fullt förtroende till Svenska statens beredvillighet alt icke tillbakavisa de anspråk, som billigen mot densamma framställas, och med full kännedom om rättmätigheten af dessa nu ifrågavar. anspråk, utbeder mig II.
Hr Gr. o. Landtnäs samt H. II. o. Ad:s uppmärksamhet å den motion, jag här går att framställa.
Då vid utbrottet af det sista kriget emellan Sverige och Norrige, Svenska arméen inbröt i det sistnämnda landet, utfärdade general-majoren och guvernören Gr.
Rosen, som af Konungen i Sverige blifvit utnämnd till guvernör öfver den del af Norrige, som af Svenska trupper togs i besittning, d. 6 Augusti 1814 en proklamation, af innehåll bland annat, att, dä vid arméens framträngande åtskilliga innevånare ej kunde undgå attlida hvarjehanda skador, desse innevånare horde till vederbör, ”länsman” uppgifva den skada, dem blifvit tillfogad, då generalmajoren och guvernören ville föranstalta besigtning och värdering derå af Norrska och Svenska män; hvarefter ersättningen kunde väntas antingen uti kontant eller anvisning på spanmål.
Atta dagar derefter d. 14 i nämnde månad afslutades konventionen i Moss, som i 8 § bestämde, att ingen kontribution eller reqvisitioner, af hvilket slag som helst, skulle äga runi, utan att allt, hvad innevånarne lefvererade, skulle betalas med reda penningar.
Till följe af den tillit, som egnades dels ofvannämnde proklamation dels det uti konventionen gifna förklarande, visade Norrska innevånarne den Svenska hären en beredvillighet, som eljest till äfventyrs ej varit alt påräkna, och tvekade icke heller att af sin egendom lemna allt, som behöfdes till de Svenska trupperna.
Så snart fiendtlighelerna lill följe af stillestandet hade upphört, föranstaltade den kommenderande generalen för Svenska arméen Gr.
Essen, att 2:ne Svenska kommissarier kaptenen Qvist och assessoren Giillich i samråd med 2:ne Norrmän besigtigade och taxerade den skada, som af Svenska trupper blifvit orsakad.
Instrumenler öfver dessa besigtningar och taxeringar afsändes sedermera till Stockholm, der de ännu i Ulrikes-departementets arkiv lära förvaras.
Den 23 December e. m. 439 D. 22 December 1814 meddelades Hr Statsrådet Sibbern, i sin dåvar. egenskap af amtman, ordres att på det nogaste granska de gjorda reklamalionerne på ersättning, och d. 15 Juni 1815 erhöll han uti skrifvelse ytterligare befallning derom, med föreskrift, att ”den af kaptenen Qvist och assessoren Giillich verkställda värderings-förrällning och dokumenterna angtde Statsrådet Hose nera ntz’s pretensiouer på skadesersättning skulle samtligen ligga till grund för uppgörelsen;” och innehöll berörde skrifvelse jemväl, att ersättningen till dem, som genom kriget lidit skada, dä skulle utbetalas.
En sådan ersättning har ock af Norrska slaten blifvit utbetald, för så vidt det angick den skada, som af Norrska trupper åstadkommits, och derom är nu icke heller fråga, men af den ersättning, som borde lemnäs för den genom Svenska trupper vållade skada, och för dem lemnad proviant m. m., har endast en ringå del blifvit godtgjord.
D. 10 September 1816 insände Hr Statsrådet Sibbern till Norriges ståthållare 2:ne skrifvelser och bifogade dervid de handlingar, som rörde besigtningen och taxeringen af den genom Svenska trupper orsakade skada.
I dessa skrifvelser redogjordes för de grunder, som vid undersökningarne och granskningen af de gjorda pretentionerne blifvit följda; och fastades dervid jemväl uppmärksamheten vid det förhållande, alt Statsrådet Rosencrantz, hvilken mest af alla blifvit lidande, var den ende, sorn gjort rabatt å sin räkning med 25 procent. D. 23 October 1818 insände Norriges Regering till K.
M. en und. skrifvelse, deruti den, efter utveckling af de omständigheter på hvilka frågan berodde, und. sökte att K. M. af särdeles Kunglig omsorg för de genom krigsorotigheterna skada åbringade Norrska undersåtare, måtte i nåder anbefalla utbetalning af den Svenska krigs-fonden utaf de resterande fordringar för liden skada, sora förorsakats under den Svenska arméens uppehåll i Norrige 1814. K. M. behagade då d. 17 Augusti 1818 meddela det beslut, att alla de reklamationer, som voro grundade på reqvisitioner och qvilteringar från de åtskilliga corpsernas chefer och den civila lieslyrelsen vid den Svenska arméen, och som voro af en sednare datum än konventionen i Moss af d. 14 Augusti 1814 erkändes giltige och K.
M. ville gifva befallning om deras utbetalande, hvarjemte fordringsägarne i betalning genast erhöllo 10,000 Norr-, ska specier.
Någon vidare betalning erhölls dock ej.
Väl hafva flera slorlhing gjort und. adresser till K. M., ang:de Norrska undersåtares rätt att utbekomma ersättningen, och derjemte anhållit, att K. M. måtte af R.
St. begära medel till betalande deraf; men allt har hittills atlupit förgäfves, och 1833 års storthing, der frågan ånyo väcktes, ansåg sig ej kunna åtgöra annat, än att låta trycka handlingarne i saken, och sin arkivarie göra en historisk framställning deraf.
Anledn:n hvarför godtgörelse för pretentionerne icke längesedan ägt rum, synes bestå mera uti den omständighet, att
Sve - 440 Den 23 December e. m. riges R.
St. ej ännu fält kännedom om denna sak, än uti någon mindre benägenhet hos R.
St. alt fullgöra en betalningsskyldighet, hvartill de både i lagligt och moraliskt hänseende äro pligtige.
Norriges storthing har ock uttalat en sådan åsigt, dä det samma år 1830 i und. adress lill K.
M. yttrat följande: ”Slorthinget, som hänvisar till de und. framställningar af saken som flera föreg:de storthing hafva förelagt deras K. M., hoppas, alt det här omhandlade beslut skall vara elt nytt motiv till alt utverka betalandet af en gammal gäld, hvars liqviderande del Svenska folkets erkända rällssinne säkerligen icke vill alt sä många af Norriges innevånare ännu i längre tid skäll förgäfves motse.”
Med hänvisande derjemte till ofvanberörde i tryck ulgifne framställning om saken, samt till den utaf en af fordringsägarne till K.
M. ingifne skrift, med dervid fogade handlingar, hvilka jag utbeder mig må blifva af StatsUtsk., då frågan der förekommer, reqvirerade, får jag vördsamt föreslå, alt R.
St. måtte anvisa nödiga medel till fordringarnes betalning.
Det bör icke lemnäs oanmärkt, att då man gör anspråk på åtnjutande från ett håll af grannlagenhet, man ej sjelf bär brista i en sådan grannlagenhet; att då man fordrar och kräfver ut sin egen rätt, man bör vara den förste, som sjelf gör rätt för sig, och att, om man vill påräkna hjelpsamhet i framtiden, det är angeläget att i välmågans tid hålla de löften man i behofvels stund gifvit. 2.
Vår sköna hufvudstad, som dagligen blifver förskönad, äger många märkvärdiga byggnader, som vi kunna yfvas öfver; ibland dessa, Svenska Riddarhuset.
Att se della palats ifrån torget är nästan sublimt; framföre detsamma står en staty som visar Gustaf d.
I:ste, samma Konung som skyddade landet ifrån tyrannnen Christian II; beskåda vi detta palats på andra sidan så fä vi se, att det är omgifvet af vagnshus, fähus, stall, kanske svinhus, dessa äro visst icke fula hus vid ett torp, men ett Svenskt Riddarhus, med sådan omgifning, kan icke blifva vackert.
Jag hemställer till mitt Stånds smak och känslor, om min motion att rasera dessa uthus, och i stället upprätta ett jernstaket omkring gården, icke väcker dess sympati?
Och låta våra efterkommande uppresa ett minne på denna gård åt Birger Jarl!
Mine hrr! vi äro ej ännu afsulne — derifrån bevare oss milde Herre Gud — och värt bemödande bör vara att hålla oss fast i sadeln.
Jag vet, som gammal ryttare, hvad det vill säga att rida istadig häst; — men stall behöfva vi ju icke?
Med full förtröstan lill Ståndets utmärkta smak och sakkännedom, hoppas jag att denna min motion får åtnjuta dess godhetsfulla betänkande, och anhåller att den blifver remitterad till Ridd.Utsk:s samt Ridd.Direkt:s bepröfvande.
Den 23 December e. m. 441 Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolf, uppläste 8 motioner, sä lydande: 1.
Jag föreslår biskopslönernes indragning vid ledighet och dessa lönefonders, hvilka för
Lunds biskopsstol enligt speciel förteckning, som jag skall bifoga *), uppgå till omkring 73,000 r:dr r:gds, anslående åt undervisningsverken, så mycket hellre, som anledn:n till biskoparnes större löneförmåner varit den, att dermed varit förenad skyldighet för dem, alt hålla ett visst antal studerande vid utländska universiteter.
Anhålles om remiss tilt StatsUtsk.
St. skulle kunna bevilja något extra anslag för akademierna, vågar jag förslå, alt de täcktes bevilja 300 r:dr åt hvardera akademien för inrättande af en adjunktur uti archreologien med skyldighet för dess innehafvare att hålla publika föreläsningar i denna vetenskap.