Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har suttit här i flera timmar och väntat på dig.
Stanna, stanna!
Du måste vara Samu!
Du är Samu, är det icke så?
Främlingen, som ovilkorligt blifvit hejdad af hennes kraftiga och konvulsiva famntag, syntes först helt bestört öfver den oväntade uppenbarelsen, och sedan öfvervälgad af harm öfver den trasiga qvinnans djerfhet, slet han sig ifrån henne, och fattande henne i armen med en styrka, som vittnade om ovanliga krafter, kastade han henne handlöst och lätt som en handske emot väggen, under det han utfor i förbannelser öfver polisens vårdslöshet, som tillät tiggare att öfverfalla folk på detta sätt.
Af en alldeles ofrivillig nyfikenhet hade Astley sprungit upp för trappan, och då han såg den unga mannen i häftigheten af sin vrede ännu ytterligare sparka undan den, som det tycktes, sanslösa qvinnan, fattade han honom temligen våldsamt i kragen och utropade harmsen:
— Blygs ni icke, sir, att misshandla en stackars gammal svagsint qvinna på detta sätt?
Förvånad och ännu mera uppretad öfver detta nya angrepp, vände främlingen sig om, och skulle utan tvifvel slagit Astley till golfvet, om icke i samma ögonblick hans egen kamrat tillika med Astleys båda vänner, hvilka vid bullret i förstugan skyndat tillbaka, hastigt kastat sig imellan dem båda.
Den uppretade främlingen, som ansåg den något våldsamma tillrättavisning han fått som en dödlig förolämpning, utfor i temligen opassande ordalag, som Astley med häftighet besvarade, och först efter flera minuter lyckades det Morley och Lessley att lugna dem båda tillräckligt, för att låta dem utbyta sina kort och skiljas åt på ett passande sätt.
Den gamla tiggerskan hade imellertid sansat sig, och mumlande förbannelser och osammanhängande ord mellan tänderna, fördes hon bort af ett par personer ifrån gatan, som lofvade att föra henne till sitt hem.
— Se der min vän, har du dig utan tvifvel en duell på halsen för din ridderlighet att vilja försvara gamla trollpackor, — sade Morley skrattande, då Astley, ännu blossande af vrede, vandrade gatan framåt mellan sina båda vänner.
— Cameron gjorde rätt, men han är icke dess mindre skyldig den der grobianen upprättelse, i fall han fordrar det, — inföll Lessley allvarsamt.
— Ja, så vida han icke är af det slags folk, som slåss med knytnäfvarna.
Han hade nästan utseende deraf.
— Åh nej!
Jag kände igen hans följeslagare.
Det var lord Westworth, som nyss kommit hem ifrån Italien.
Hur är det Cameron, jag hoppas att du är van att handtera värjan, eller om du skjuter bättre, så tycker jag nästan mera om det, man blir så sönderrispad och får så fula ärr af värjstygn.
I alla händelser behöfver jag väl icke säga, att du kan räkna på oss.
Men hvem fan har tagit vid vår vagn?
Nu få vi gå i smutsen till spektaklet.
Se der kommer en hyrvagn.
Morley, vill du vara god och ropa den an?
Sanningen att säga, hade denna händelse gjort ett högst obehagligt intryck på Astley.
Den häftiga vrede, han känt vid den främmandes råa och besinningslösa uppförande, hade nu efterträdts af en utomordentlig motvilja att ännu ytterligare komma i strid med honom.
Ehuru han icke egentligen kände någon fruktan för en duell, var han imellertid icke nog heroiskt tanklös, för att anse den som en småsak.
Den sorglösa munterhet, hvarmed han förut deltagit i sina kamraters skämt, var denna afton icke rätt naturlig, och han skulle helst hafva skilts ifrån dem, om icke fruktan, att hans dåliga lynne kunde blifva uttydt som feghet, hade förmått honom att söka dölja detsamma och följa dem till teatern.
Väl inkommen i salonen, påminde Astley sig den främmandes kort, som han stoppat i vestfickan, och upptog det nu helt likgiltigt, för att i lampskenet läsa hans namn, men då hans blickar föllo på den glänsande papperslappen, ryckte han till, som om det varit ett glödgadt jern
man fört förbi hans ögon, och Morley såg honom blekna, på samma gång hans blick följde Astleys, och han på det lilla guldkantade visitkortet läste namnet: ”Astley Hawerfield”.
Hvad som för sextio år sedan ansågs som en hederssak, en skymf, som endast blod kunde aftvå, det är i dag ett lappri, som ingen bryr sig om.
Om man då ansåg sig hafva blifvit förorättad, så hade man rättighet, ja nästan skyldighet genom opinionens makt att sticka värjan genom kroppen på sin fiende, med risk att äfven sjelf blifva sönderstucken.
Hvem skulle väl nu vilja blifva först chikanerad och sedan ihjälskjuten kanhända?
Nej vi äro mera upplysta, vi svälja vår skymf och låta lagen afgöra, till hvad grad vi äro förfördelade, och straffa den, sedan den genom offentligheten blifvit tiodubblad.
Hvar tid har sin sed, och hvar och en har sin smak.
Vi kunna aldrig i verlden samla allt det goda, det upphöjda och ädla under en tidsålder eller på ett ställe.
Det eviga allt omfattande jemvigtssystemet i naturen gör det ”tusenåriga riket” till en utopi och blandar outtröttligt låghet och dygd, godt och ondt om hvartannat; och då vi i ett fall taga ett steg framåt på ljusets väg, så skrida vi i ett annat ett steg tillbaka, men i det ädla sinnet vakar likväl alltid en gudomlig ande, en engel, hvars klara, omutliga blick och utsträckta finger visa på det sköna och det goda öfver allt, hvar det finnes, under alla tider och alla förhållanden.
Astley var imellertid alltför mycket barn af sin tid, för att icke gilla och antaga dess åsigter, och i denna förmodade duell var det endast den omständigheten, att det var Hawerfield, med hvilken han skulle slåss, som väckte hans motvilja.
Dennes sekundanter hade nu nyss gått sin väg, efter att i all vänskaplighet och på det artigaste sätt hafva med Lessley och Morley öfverenskommit, att ingen förlikning var möjlig, då alltför många obetänksamma ord blifvit uttalade å ömse sidor, och ingendera ville göra någon ursäkt, och man var således nu öfverens om sättet, på hvilket deras vänner borde skjuta ihjäl hvarandra.
Lyckligtvis hade Astley under den tid, då all hans håg låg åt soldatlifvet, lärt sig att handtera vapen.
Han var ingen dålig fäktare och sköt bra, men att nu använda sin förmåga i detta fall, just på den man, som stod i vägen för hans planer på framtiden, det syntes honom omöjligt.
— Cameron!
Hvad fan, jag tror du är melankolisk! — utropade Lessley muntert, då han återkom in i Astleys salon, sedan han följt de främmande ut i tamburen.
— Vet du, i ditt ställe skulle jag vara glad att få en smula tukta den der Hawerfield, som är brutal och obehaglig och har ett högst retsamt sätt.
— Men Hawerfield är en slagskämpe, han har haft flera dueller och skjuter mycket väl, — sade Marley allvarsamt.
— Åh, ja!
Vi voro i går ute vid Putney och åto middag; han träffade pricken hvar enda gång, då vi sedan roade oss att skjuta till måls, dessutom är det alltid en hasard i dueller.
Jag har sett alldeles ovana personer skjuta sina motståndare rakt genom hjertat, och de skickligaste skjuta fel; en tillfällig rörelse, ett damkorn som flyger förbi ögat, hundrade saker kunna gynna eller skada en.
— Hawerfield är den förolämpade, han skjuter imellertid först.
— Ja visst, men för tusan Morley, jag tror, att du vill decouragera Cameron, som är främling och kanske litet ovan vid våra dueller.
— Jag ber dig, Lessley, missförstå icke min tystnad! — sade Astley hastigt uppstigande.
— Jag är missnöjd med affären, jag nekar icke dertill; det var en fördömd otur, som lät mig just komma i gräl med honom.
Om det vore någon annan, någon af mina vänner, men just han.
— Hvem?
Hawerfield?
— Ja, det är mig förhatligt.
— Menar du för hans skicklighet eller för hvad?
— För fan, det är ju i sin ordning.
— Jag kände genast vid hans åsyn en sällsam motvilja, det är besynnerligt.
— Men det är ju mycket bra, du skall så mycket säkrare märka honom med din kula.
— Ack, det begriper du icke! — sade Astley otåligt, under det han tankfull vandrade fram och åter på golfvet.
— Nej i sanning att vilja skjuta på sina vänner i stället för på sina fiender, det är då en helt ny teori, — sade Lessley skrattande.
— Ja, jag erkänner det, du kan omöjligt följa med min tankegång, det låter besatt, men likväl ...
Jag skall ännu en gång undersöka dina pistoler, de äro superba, men den ena säkerhetshaken här sitter icke bra; det betyder imellertid ingenting.
Jag hoppas, att du aldrig skall behöfva mer än den ena pistolen.
Går du med på lady Hamiltons konsert?
Det skulle se så bra ut, om du syntes der en stund, qvällen förr än du ämnar slåss.
Du behöfver icke vara der förr än klockan elfva och har således god tid att skrifva bref och göra dina små anordningar, i fall något ledsamt skulle hända.
— Ja, du bör alltid lemna oss en liten uppsats på hvad du vill hafva uträttadt.
Det är ordentligt och i sin ordning vid dylika tillfällen, — sade Morley, då han steg upp för att gå.
De båda vännerna tryckte hans hand och aflägsnade sig, uppmanande honom ännu en gång att gå på konserten, der de skulle råkas.
Då dörren var stängd efter dem, tryckte Astley båda händerna emot pannan, liksom fruktande att den skulle remna för den mängd af olika och oordnade tankar, som i detta ögonblick stormade fram derinom.
Det var liksom ljudet af hundra röster, som på en gång nådde hans öra; han lyssnade till alla dessa ljud, utan att finna något sammanhang eller komma till något resultat.
Om det verkligen vore möjligt, att denna dag vore hans sista, om denna ohejdade rörelse af en ädel och berättigad vrede blefve orsaken till hans död, om han skulle falla här ensam och okänd för denna mans hand, som redan tagit allt, som tillhörde honom, utom hans lif, om alla hans varma, passionerade önskningar, hans brinnande förhoppningar, hans ärelystnad, hans friska lefnadslust, hans ungdomliga mod och glädje af lifvet, om allt nu skulle vara slut!
Astleys tankar förvirrades och upplöstes i några sväfvande, ömma och längtansfulla känslor för dem, som han älskat i sin barndom, en vemodig och saknadsfull tanke på den fula prestgården der borta på den skånska slätten, under hvars halmtak hans ungdom och barndom förflutit.
Han kände tårar i sina ögon, men i nästa minut flög tanken till lady Hamiltons konsert och alla de vackra qvinnor, hvilkas ögon der skulle möta honom, på den sköna Désirée, som han kanske aldrig mera skulle återse, och på föreställningen om huru hon skulle upptaga och anse hans duell.
Var det väl mod eller var det lättsinne, som i denna stund gjorde hans sinne så lugnt och hans tankar så litet högtidliga och värdiga ögonblickets betydelse?
Hvem kan väl säga, när det verkliga modet visar sig, och huru ofta oförmågan att uppfatta faran, omöjligheten att tro på döden är orsaken till det hjeltemod, den oförskräckthet och kallblodighet vi beundra?
Man har svårt att, då ungdomens och lifvets hela, varma, fulla ström brusar i ens ådror, fatta möjligheten af att ens eget vigtiga jag, ens många ofullbordade planer, ens oändliga rikedom på tankar och känslor, hela mångfalden af ens eget högvigtiga lif kunna utplånas från jorden.
Huru vi sjelfva, denna varelse, som för oss naturligtvis är medelpunkten för allt, derför att den uppfattar allt och innebär begreppet om allt, denna lilla spegelbit, der hela skapelsen återgifves af vår själs uppfattning, huru den kan försvinna, förintas, huru lifvets hemlighetsfulla kraft, så omätligt stor och så oändligt liten, kan blåsas bort och försvinna i den gränslösa rymden som ett damkorn, det fatta vi icke, och deraf vårt mod.
Men i samma ögonblick dödens visshet och verklighet vidrört vårt begrepp, vidrör oss äfven den outsägliga, paniska skräck, som är gemensam för allt lefvande, som är de svaga varelsernas svaga vaktare, ett dåligt vapen, men som likväl aldrig nedlägges, förrän en serie af förfärliga själsrörelser slutar med en mer eller mindre fullkomlig resignation.
Alla dessa modiga män, som ”lugnt skådat döden i ansigtet”, som det heter, hafva de väl i sjelfva verket varit så modiga?
Eller har icke detta förmenta mod kommit just deraf, att de alls icke kunnat se detta ansigte?
Hafva de icke tvärtom fäst sina ögon ihärdigt på hvarje liten prick af den jordremsa, som återstod imellan dem och afgrunden, och icke låtit själen närma sig den, utan i jembredd med kroppen?
Allt deras interesse, alla deras tankar hafva hållit sig qvar vid hvarje omständighet af lifvet, och de hafva kanske undgått svindeln, derför att de icke blickat ned i djupet.
Eller är modet, denna beundrade egenskap, helt enkelt beroende af nervernas större eller mindre styrka eller känslighet?
Man berättar ju om en delinqvent, som fördes till schavotten och vid passerandet under vägen förbi en krog fick tillåtelse att, om han äskade det, ännu en gång i lifvet förfriska sig med ett godt mål, att han med nöje mottog anbudet och med förträfflig aptit åt fem portioner fläsk och potates.
Se der beviset på ett slags mod, en kallblodighet, som i sanning kan täfla med en spartans eller — ett djurs!
Huru som helst, en romanhjelte bör ega alla möjliga och omöjliga dygder för att interessera.
Men meningen är här icke att dikta, utan att beskrifva.
Astley var alls ingen romanhjelte, och om han vid detta tillfälle hade något mod, så var det ganska säkert tanklöshetens.
Han satte sig ned för att skrifva till sin lärare, den gamle prosten i Skurup, men efter endast ett par rader kastade han bort pennan.
Han tyckte sig hafva alltför mycket att säga, för att kunna säga något.
Det är troligt, att dödens spöke med sitt kalla finger vidrört honom.
Han drog ett djupt andetag och steg upp för att undkomma den pinsamma procedur, hvarigenom endast det verkliga modet vinnes.
Klockan tio på qvällen råkade Astley sina vänner på den omtalade konserten.
Han var glad och sorglös som vanligt; om han föll, träffad af lord Hawerfields kula, morgonen derpå, så skulle verlden åtminstone anse honom för en modig ung man.
Denna tanke sysselsatte honom, oaktadt han sjelf knappt visste derom eller skulle velat tillstå det.
Huru barnsliga äro icke menniskorna; stora och små, unga och gamla.
Om vi kunde läsa deras tankar i hvarje ögonblick, huru förvånade skulle vi icke blifva öfver
lumpenheten och småaktigheten äfven i den lärdes, den vises, den högtförnämes och högt anseddes intryck och föreställningar, och vi skulle trösta oss öfver våra egna!
— Åhja, det kan man kalla tur för Cameron, — sade mr Morley och drack ur sitt glas.
— Vet ni hvad, mina herrar, jag skulle vilja hålla mitt bruna sto emot en kattunge, att det ligger något familjesattyg under Camerons handlingssätt! — inföll en bleklagd ung herre, i en ofantligt stor halsduk, med en knut à la Robespierre, hvari halfva hans ansigte nedsjönk.
John Ruther var en sprätt, en sådan som ständigt öfverdrifver det rådande modet i höjden af sitt begär att vara elegant, och den tidens fasliga halsdukar kunna vi ännu beundra i modejournaler från 1810.—
Det vore ju annars icke sundt förnuft i detta beteende.
Jag har dessutom verkligen hört någonting om Camerons börd, och om en process, som han tänker börja; men jag har icke hittills ansett någon sanning ligga i detta rykte, — tilllade han, sneglande på sin granne öfver den höga rockkragen, som icke tillät honom att med ledighet vända på hufvudet.
— Det har jag också hört; det lär vara Gibson, som är hans advokat, och detta gör saken mycket trolig; den karlen har godt väderkorn och åtar sig minsann icke en sak, som misslyckas.
— Nå ja, jag vore glad om
Cameron kunde utbyta sitt simpla namn emot ett mera aristokratiskt; det skulle passa honom förträffligt och är det enda, som fattas honom för att vara en gentleman från topp till tå: han är en hederlig och treflig pojke.
— Och en favorit hos damerna dessutom.
— Ja, det är bevisadt på ett nästan alltför mycket eklatant sätt; för fan, jag vet just icke om han är att lyckönska deröfver; det kan min själ hända att han får sig ännu en duell på halsen, då han blir frisk, Kennedy är en liten hetlefrad karl, han lär icke med god min upptaga ett dylikt offentligt bevis på sitt nederlag.
— De der fransyskorna äro fan så besvärliga ibland, de gifva oss utan betänkande till pris åt alla möjliga obehag.
Min Gud, man kan väl älska en qvinna, utan att vilja, att hon vid alla tillfällen hänger en om halsen som en medaljong.
Jag känner icke till saken annat än genom ryktet, huru aflopp duellen egentligen, du var ju med, Lessley? — sade en helt ung karl, med ett ljusbrunt fjun på läpparne, och hvars officersepåletter icke voro många veckor gamla.
Det var i ett stort tarfligt rum i det lilla utvärdshuset Putney, helt nära London vid floden, som detta samtal hölls.
Detta värdshus var då för Londons unge herrar detsamma som Stallmästaregården en tid var för Stockholmarne och hvad Hasselbacken nu är, ehuru det fula, temligen anspråkslösa Putney, hade långt flera konkurrenter, men mycket färre naturliga behag än något af dessa ställen.
— Jag skall berätta dig alltsammans, jag känner det fullkomligt, — sade kapten Lessley, under det den unge officeren sköt sin stol tillbaka ifrån bordet och lade sig bakut derpå, i det han lät sina sporrar klinga emot det ojemna golfvet.
— Du vet, att det var i förstugan till hotellet vid Carlton-Garden, der vi ätit middag, som en ordvexling uppkom imellan Hawerfield och Cameron.
Cameron var kanhända en smula häftig, men han hade fullkomligt rätt i den tillrättavisning, han gaf den ädle lorden, som dessutom var alltför mycket upphettad efter all den champagne han druckit, för att hafva full reda på sig.
Han ansåg sig imellertid icke med tålamod kunna upptaga denna förolämpning, som han kallade det, och som någon förlikning icke var att hoppas, då vi funno, att den främmande, hvilken vi icke kände, var Hawerfield, hvilken, såsom du vet, har rykte för sig att vara en öfversittare, så ville jag icke ens sätta detta i fråga, i synnerhet som Cameron icke ville göra den ringaste ursäkt.
— Det var imellertid eget, — sade Morley afbrytande, — att då vi kommo in i teatersalonen, och Cameron upptog hans kort och kastade ögonen derpå, syntes han så bestört och upprörd, att jag fruktade han mådde illa.
— Det märkte icke jag, men det förvånade äfven mig att se Hawerfields namn, ty jag viste icke, att han var hemkommen.
— Han reser om några dagar igen; det var endast för att tala med sin jurist han kommit hem.
Jag såg sedan, att Cameron var vid dåligt lynne, och fruktade, att som det var hans första affär, han skulle visa någon svaghet, men om morgonen, då vi kommo ut, var han lugn, och ehuru han alls icke visade någon sådan der förrädisk munterhet, som är så olycksbådande i dylika fall, så var hans blick säker och hans hand fast, när jag lemnade honom pistolen.
Jag anmärkte imellertid, att han mycket noga betraktade sin motståndare, alldeles som om han glömt hvarför de stodo der midt för hvarandra, och med samma min ungefär som om han stått i ett museum framför en tafla eller en staty, och jag hviskade till honom att komma ihåg sitt sigte, ty Hawerfield är längre än han.
Han smålog; i detsamma räknade lord Hartworth till tre, och Hawerfields skott small.
Cameron ryckte till; han var träffad, det såg jag, men han vacklade icke och rörde sig icke ur stället, utan höjde långsamt pistolen och sköt af den i luften utan att sigta.
— Åh fan!
Hvad skulle det tjena till? — sade den unge officern afbrytande.
— Jag tänkte detsamma.
Hawerfield hade rätt väl behöft en näsknäpp; han är ofta påflugen och har alltid lycka med sig.
I detsamma såg jag
Cameron blekna och märkte, att hans skjortärm och väst voro blodiga; jag hade skyndat fram, och kom just lagom att mottaga honom afsvimmad.
— Nå än la belle Désirée?
— Ja, hon föll ned i samma ögonblick som en glada öfver honom; ingen af oss hade märkt, att ännu en vagn hade stannat bredvid våra.
Gud vet, huru hon blifvit underrättad om saken, men imellertid hade fältskären, som skulle undersöka såret, mycket svårt att kunna aflägsna den gråtande och larmande damen, och vi måste tillåta henne att följa med till hans hem.
Hon har naturligtvis genom detta tilltag brutit med Kennedy och komprometterat Cameron rätt vackert.
— Och så säger man ändå, att qvinnorna äro egennyttiga, — inföll Morley skrattande.
— Jag undrar just huru
Cameron skall upptaga detta smickrande bevis på hennes ömma låga, då han får veta det; då man nyss har fått sig en kula genom axeln, så är man icke så angelägen att få ännu en.
— Jag hoppas han undgår detta, ty Kennedy kommer troligen att lemna London, innan Cameron blir frisk; han har blifvit minister i Wien.
— Så mycket bättre, ty det är fan så hårdt att nödgas slåss för ett fruntimmer, för hvilket vi icke längre brinna.
— Utan tvifvel, men den eld hon tändt hos Cameron har, efter hvad jag tror, öfvergått i en helt anspråkslös liten låga, och då ...
— Hans sår är ju icke farligt?
— Åhnej, kulan togs ut strax nedanför axeln, just der Hawerfield sade, att den skulle sitta, utan att se på sin sårade motståndare; det är en förb— karl att sköta vapen, och jag skulle vara den förste att erkänna hans företräden, om han blott icke sjelf vore så intagen deraf.
— Det är imellertid tydligt, att det ligger något under Camerons skott.
— Möjligtvis: en slägtskap på sidolinien eller något dylikt; de äro likväl icke det minsta lika hvarandra.
Imellertid blef Hawerfield alls intet förtjust öfver det der oväntade ädelmodet, han kallade det oförskämdt och ville, att affären skulle anses oafgjord.
— Men det är ju emot alla reglor; hvad tusan, han kan väl en annan gång få det nöjet att få en kula i kroppen, efter han önskar det.
— Han lär icke dröja att utsätta sig derför.
Men se, hvem kommer der?
är den vackra mrs Arabella Fulton med sin mor och ett helt sällskap.
Man säger, att Cameron äfven här gjort en eröfring.
Alla de unga herrarne skyndade till fönstret för att betrakta dem, som åkte förbi, lemnande ett moln af dam efter sig omkring värdshuset.
— Det är skada, att den sköna enkan icke har någon förmögenhet att bjuda på; det vore annars ett parti för Cameron.
— Ah, hennes mor, lady Hamilton, har en gång misstagit sig; hon låter henne icke ännu en gång göra en mesallians, och det vore det, om Cameron förlorar sin process.
Man hade, trots Alfs bestämda förutsägelse, alls icke fått den minsta spaning på tjufven eller upplysning om det saknade schatullet; antingen det nu varit en mycket slug tjuf eller en mycket enfaldig och tafatt polis i Kranach eller möjligtvis båda delarne.
Solen hade stigit upp klar och strålande på en molnfri himmel, och Alf hade öfvertalat sin vän att göra en lång promenad i den vackra frankerskogen och äta middag i den lilla byn Zeyern.
Några gendarmer, en prest och ett par skogvaktare utgjorde sällskapet i källarsalen, der man drack öl ur bierseidlar af lönn, med värdens hela namn konstmessigt utskuret på locken, och pratade en tyska, som var ganska svår att förstå för de båda svenskarne, hvilka valde att få sin middag serverad på gården under en stor lind.
Malkolm hade i skogen gjort några botaniska fynd, som interesserade honom, och på eftermiddagen besökte de ett öfvergifvet skifferbrott, hvars vackra belägenhet de hört omtalas.
Då de kommit ut ur dess långa smala mina, som liknade en röfvarhåla, fann Malkolm den halft igenrasade öppningen, med sina stenblock kringväxta af buskar och björnbärsrankor, så pittoresk, att han framtog sitt album för att afteckna densamma, under det Alf sträckte ut sig i gräset bredvid.
Tystnaden och värmen gjorde den unge läkaren sömnig; han tittade ömsom upp åt de mörkgröna trädtopparne, mellan hvars grenar luften tycktes darra i ett rödgult töcken, upphettad af den glödande solens strålar, och ömsom ned på sin kamrat, hvars ställning och framlutade bleka ansigte syntes honom så väl passa till det vilda och ensliga stället, att man kunnat taga honom för en af medeltidens unga kärleksjuka riddare, en Kuno von Eichstadt eller någon dylik, som gjort sig till eremit nedanför den älskades borg och satt vid ingången till sin grotta, och ömsom dröjde hans ögon vid granbuskarne på höjden midt emot, der en och annan vacker råbock eller hjortkalf skymtade fram, vädrande emot vinden och flyende i snabba språng uppåt branten, då de märkte de båda turisterna, ända tills hans ögon slöto sig och han somnade in.
Han hade imellertid icke sofvit i några minuter, innan han vaknade vid det lätta bullret af de prasslande pappersbladen i Malkolms album, som sammanlades, och då han blickade upp, såg han dennes ögon med nyfikenhet och interesse vändas till den tätaste delen af skogen, och då han fann, att Alf vaknat, lade han fingret på sina läppar och gjorde ett tecken åt honom att förblifva orörlig.