Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
75 lielen i sednare fallet ina ingalunda åberopas såsom elt skäl, hvarföre interessenlerne skulle fä undandraga sig all uppsigt på varaktigheten af arbetsföretaget.
Ty har icke Staten haft omtanke att skaffa förlagskapitalet till större eller mindre andel, och åtnjuter icke arbelsbolaget vanligen rätt goda vilkor, för arbetets bedrifvande, i afseende på räntefot o. s. v. ?
— Enligt min åsigt tillkommer således Staten tillsynen öfver arbetet, medan ansvaret för arbetets underhållande tillhörer den, som medlen af Staten på ett eller annat sätt undfått.
I norra ot terne har valtenaftappningsföretag egt rum dels för odlingar till åkerfält, dels ock för att bereda valtendränkt mark till beten; dels slutligen för att medelst froslländta kärrtrakters uttorkande åstadkomma sundare klimatiska förhållanden för nejdens invånare och ökad trygghet för deras redan ägande skördefält att fredas från förstörande frostnätter och kyla.
Om då odlingarna icke skulle medföra den nytta i inkomstens förökning, alt intressenterna funne sig vilja fortsätta dessa odlingsföretag, sä bör likväl det gagn, som med aftappningsarbetet varit afsedt, utgöra ett tillräckligt skäl för delta arbetes framgena vidmakthållande ; och sådant bör icke lemnäs utur sigte vid understödets beviljande.
Hvad åter angår möjligheten eller lättheten för Staten att utöfva kontroller öfver beståndet af dessa arbeten, sä har jag icke förnummit någon invändning i detta hänseende, åtminstone icke ifrån Utsk:s sida, vara framställd mot det afgifne förslaget.
Alltså torde ej nu vara nödigt att ingå i en närmare utveckling af mina åsigter härom; de finnas antydda i motionen.
Vill man i någon män modifiera dem, så bör jag ej hafva något deremot, endast man ej lemnar åsido motionens hufvudsyfte.
Jag vågar i öfrigt hoppas att i öfverensstämmelse och konseqvens med den äterremiss R. o. Ad. å anslagsfrågan beviljat, R. o. Ad. nu äfven behagade finna skäl vara förhanden till återremitterande af ifrågavar. punkt i det nu föredragna betänk. R. o. Ad. ansåg de vid denna punkt gjorde anmärkmr föranleda till densammas återremitterande.
Vid sisth riksdag infördes den förändring i fråga om säkerheten för lån till menigheter eller korporationer, att anteckning derom skulle införas uti jordeboken och uttagas med öfrige kronoutskylder, hvarigenom den stora fördel vanns, att låntagaren icke behöfver hälla serskild kommissionär i Slockholm, samt uppgöra serskildta ränteliqvider med riksg:s-kont., äfvensom för detta kontor den högst betydliga fördel uppkom att särskild bevakning af sådane lån icke behöfves.
Med anledn. af ofvannämnde Ständernes beslut har under denna riksdag till Fullmäktige i riksg:skont. inkommit frän flere enskilde låneinnehafvare ansökningar, att Fullmägtige ville förskaffa äfven dem samma lånerätt som det för menigheten vidtagna.
Med föranledande häraf ingingo Fullmägtige till StatsUtsk. med en hemställan i denna syftning, enär härigenom en stor fördel skulle beredas icke ensamt desse enskilde låntagare, utan äfven för riksg:s-kont., hvars säkerhet derigenom blefve be - 76
Den 14 Juni e. m. tydligt förstärkt.
Dessa län bevakas af riksg:s-kont:s kommissariat, men, såsom förhållandet nu är, har riksg:s-kont. ingen fullt tillförlitlig säkerhet för sädane lån, enär desamma först efter flere för några till och med 30 är blifva fullt återbetalda och sä väl låntagarnes sorn löftesmännens vilkor kunna under denna lid undergå betydliga förändringar, hvarom riksg:s-kont. icke kan äga kännedom.
Låntagarne och löftesmännen kunna göra konkurs, de ändra sina namn efter förändrad boningsort, och riksg:s-kont., hvars kommissarier följaktligen icke kunna fullkomligt bevaka dessa län, har icke någon annan säkerhet än i löftesmännens och låntagarnes personer; hvadan riksg:s-kont. sådane dessa län åro beskaffade, på dem lätteligen kan göra förluster.
Man har gjort den anmärkning mot länens anteckning i jordeboken, att en sådan åtgärd skulle förminska egendomens värde.
Deruti ligger äfven någon sanning, men man bör dervid ihågkomma, att dessa lån äro gifna i och för anställandet af odlingar, och att således om än egendomen möjligen under den tid, lånet qvarstår i jordeboken, till sitt värde detsamma dock ökas genom den odling, som, förmedelst det erhållna länet, ä egendomen vidtages.
Vid sådant förhållande kan jag ej inse, alt någon fara uppstår för inteckningstagare.
Utsk. har vidare ansett, att det icke kan påtvingas innehafvarne af redan beviljade län, alt för deni underkasta sina hemman en sådan gravalion.
Detta är sannt, men detta förbiseende har väl motionären men icke Fullmäktige låtit lägga sig till last, utan de hafva föreslagit, att dessa förändringar må medgifvas ät dem, som sådant åstunda.
Nu har inträffat, alt nära hälften af dem, hvilka undfått så beskaffade lån, sjelfve begärt denna förändring och, enligt hvad uppgifvit blifvit är skälig anledn. till den förmodan, att den återstående hälften äfven dermed skulle finna sig synnerligen belåten.
Jag anhåller derföre om återremiss af denna punkt, på det StatsUtsk. måtte äga fria händer vid pröfningen af Fullmäktiges ofvan omförmälde under Utsk:s handläggning varande skrifvelse.
Hr Bildt, Didrik Gillis: Utsk. har ingalunda underkändt Hr Brincks motion derföre, att den icke vore ledande till någon ändamålsenlig författning, utan derföre, att StatsUtsk. icke bifallit några lån till enskildta personer, hvarföre Utsk. följt den, som mig synes, ganska riktiga princip, att det icke borde stifta några nya lagar, hvilka icke kunde tillämpas.
Då emedlertid, enl. hvad Gr.
Lagerbjelke nu upplyst, en mängd låntagare vilja ingå pä den af Hr Brink föreslagna förändring, och hvilket för Utsk. var okändt, då frågan der förehades, ser jag icke något hinder för Utsk. att frågan upptaga och behandla i den syftning motionären föreslagit, hvarföre jag förenar mig med Gr.
Lagerbjelke i anhållan om återremiss.
Jag vill icke motsätta mig den af Gr.
Lagerbjelke yrkade återremiss, men jag befarar, alt ej mindre inom Utsk. än inom med-Stånden framställes den anmärkning, att en dylik åtgärds vidtagande med de ifrågavar. lånen skulle menligt inverka på inteckningshafvares rätt i sådan egendom, hvars Den 14 Juni e. m. 77 innehafvare undfått lånen och att fördenskull det är nödigt, att, vid sådana tillfällen, icke blott låntagaren, utan äfven de som i egendomen hafva inteckningar blifva hörde, innan handlingen kan blifva beståndande.
Jag har ansett mig böra göra denna anmärkn., på det den må tagas i öfvervägande, när frågan hos Utsk. förekommer om, såsom jag förmodar, 11. o.
Ad. återremitterar detta förslag.
Visserligen förutser jag, att, inom ett eller annat Riksstånd, den af Hr von Hartmansdorff framkastade invändning göres, men jag skulle tro, att saken icke derföre hör förfalla.
Det är nemi. tydligt, att nuvar. inteckningshalvares rätt hvarken bör eller kan förnärmas genom antagandet af Hr Brineks förslag utan att, vid sådana tillfällen, dä låntagaren önskar att begagna sig af det förändrade återbetalningssätlet, inteckningslnfvare i det hemman, hvarå odlingsföretaget är verkstäldt skola höras och dertill lemna sitt bifall.
Om således det vilkor af StatsUtsk. föreslås och af 11.
St stadgas, att, då hemman, hvars egare erhållit län till odlings foretag, är besväradt med inteckning, egaren är skyldig, alt förete inteckningshafvarens på inteckningshandlingarne skrifna, och i vederbörande rätts inleckningsprotocoll intagna medgifvande att ett sådant ålerbetalningssätt, som här är föreslaget, må äga rum, så tror jag, att, åtminstone för största delen af dylika lån, en sådan förändring kan tillvägabringas.
Nyttan af denna förändring är påtaglig, och om blott en del af dessa lån till enskildte kunna försättas i lika skick, med lån till menigheter för odlingsföretag så vore redan ett stort ändamål derigenom vunnet.
Jag hemställer huruvida det icke är behöfligt, att en föreskrift meddelas, att den annotation, som sker i jordeboken, äfven bör delgifvas domaren i den ort, der egendomen ligger, ty när den, som lemnar en fastighetsegare län emot inteckning, begär ett gravationsbevis, så kan domarn i detta bevis icke intaga annat än hvad, som egentligen, enligt hvad honom bekant är ligger hemmanet till last, och hvartill den anteckning i rättens protocoll, i fråga om inteckningshafvarnes medgifvande och hvarom Hr Printzensköld ordat, ingalunda kan hänföras.
Om derföre ett bevis frän landskontoret om den derstädes verkställde annotationen i jordeboken blefve ålagdt gäldenären, att förevisa häradsrätten i orten, tror jag, att den, som lemnar län åt fastighetsegare, sedan dessa undfått odlingslån icke blir ledd bakom ljuset.
Ridderstolpe föreslagna åtgärd synes mig vara obehöflig, enär det är hvarje långifvares rättighet och skyldighet, att sig väl förese, innan han beviljar något lån.
Det är jemväl hans skyldighet, alt göra sig underrättad om de handlingar, hvilka erbjudas honom såsom säkerhet för det sökta lånet.
Hemmansegaren mäste således, på långifvarens anfordran, frän landskontoret eller vederbörande häradsskrifvare anskaffa ett sådant bevis, som här är i fråga, och i öfrigt kan domaren alltför väl vidtaga samma åtgärd i afseende på inteckning i hemman, som rådhusrätten i Stockholm i fråga om premie-lån att nemi. i gravationsbeviset 78
Den 14 Juni e. m. antyda att hemmanet möjligen är med odlingslån besväradt.
På dessa skäl tillstyrker jag att Gr.
Ridderstolpes invändning icke må tilläggas något afseende.
Om moraliteten inom vårt land, såsom Hr Printzensköld förutsatt, hunnit derhän, att den, som söker lån, skulle finna sig så lederad af ett döljande utaf någon af de omständigheter här blifvit nämnde, att hans samvete skulle förbjuda honom, att undanhålla något, hvarigenom längifvaren funne sig föranlåten, att afslå det begärda länet, skulle jag anse min erinran vara öfverflödig.
Men anlagom att en utländning, hvilken icke känner de specialiteter, som inom vårt land äro gällande, vore sinnad, att bispringa en egendomsinnehafvare med ett lån, och att han för sådant ändamål, begär af domaren gravations-bevis, och med detsamma försedd tror sig hafva erhållit tillförlitlig underrättelse om de belopp, hvilka ditintills graverat egendomen.
Denne långifvare bör väl icke sältas i beroende af länsökandens samvetsgrannhet.
Hr Printzensköld anser den lånesökande skyldig, att anskaffa alla dessa upplysningar.
Jag åter påstår, att den långifvandes rättighet är att erhålla dessa upplysningar på ett ställe, ty han kan icke gå omkring med håfven och begära underrättelse om beskaffenheten af den säkerhet, honom blifvit erbjuden.
Af sådan anledn. kan jag icke afstå från miu anmärkning, utan yrkar, att, i händelse en författning utkommer, deri mätte intagas, att en kommunikation emellan domaren och K. bef:de må ega rum, hvilken kommunikation jag anser behöflig, för att undvika bedrägerier i en tid, då så många sådana ligga generationen till last. R. o. Ad. ansåg de emot förevar, punkt gjorda anmärkmr föranleda till återremiss. 3:dje och 4-de punkterne, Riföllos. 5:tc punkten.
Momenterne litt:s a, h och c. Frih. Palmstjerna, Carl Otto:
Då de nu uppläste momme äro lika med dem, R.
St., vid sisth riksdag, i afseende pä läns erhållande, antogo, har jag emot dessa mom. i Utsk:s förslag icke någon anmärkn. att göra.
Jag anhåller derföre, att Hr Gr. o. Landtm, ville framställa propos. på de tre morn., och att, sedan det fjerde blifvit uppläst, jag måtte återfå ordet.
Uppå härefter framställd propos. biföll R. o. Ad. momme a, b och c, af 5:te punkten.
Momentet litt. d.
Då StatsUtsk. föreslagit, att R.
St. skola bevilja län till anläggande af jernväg till Christinehamn, och för begagnandet af denna jernväg afgifter otvifvelaktigt blifva bestämda, skulle jag förmoda, att ordalydelsen i mom. må blifva sådan som Den 14 Juni e. m. 79 i fråga om hamnafgifter, och hvarom Flsk. jemväl något yttrat.
Jag anhåller derföre om återremiss af detta mom.
Jag anser stadgandet om kontrakt, i fråga om hamn- och jernvägsafgifter, hvarom Frih.
Palmstjerna ordat, icke behöfligt.
Dessa afgifter måste vara bestämde, emedan desamma kunna i annat fall vid derför gynsam konjunktur uppdrifvas, huru högt som helst d. v. s. som trafiken det kan medgifva.
Hvad hamnafgifterne beträffa, så bestämmas de af K. M., sedan K. bef:de i länen och kammarcolhm blifvit i ämnet hörde.
Denna Statens rättighet att bestämma dylika afgifter är bevarad i en K. förordning på 1820-talet, och af sådan anledn. hafva hamnafgifter icke bordt eller blifvit upptagne i denna punkt.
Visserligen förefaller ordet kontrakt i detta mom. något besynnerligt; men som ordalydelsen i detta mom. är alldeles lika med det morn., R.
St. vid sisth riksdag, i afseende på enahanda förhållande, antogo, och ordställningen sedermera icke undergått förändring, har jag dervid icke velat göra någon anmärkn.
Hvad Hr von Hohenhausen i öfrigt anfört vill jag icke till besvarande upptaga, emedan sådant endast skulle föranleda tidsförlust.
Jag förmodar likväl, att Hr von Hohenhausen med sitt yttrande afsett erhållande af återremiss och i denna begäran förenar jag mig med honom.
Jag anser Frih.
Palmstjernas anmärkn. så mycket heldre böra tagas i öfvervägande af StatsUtsk., som erfarenheten visat, att, i andra länder, stora svårigheter uppstått, när regeringarne icke förbehållit sig, att bestämma afgifterna för vägars begagnande, utan det berott på enskildte, att preja så mycket de behagat.
Jag anhåller om återremiss. R. o. Ad. ansåg de emot ifrågavar. mom. litt. d gjorde anmärkrnr föranleda till återremiss.
Momentet litt. e och f. Hr von Hartmansdorff:
Jag hemställer vördsamt, om propos. icke kunde göras å dessa båda mom:r, emedan jag ämnar göra anmärkn. vid det nästföljande.
Uppå härefter framställd propos. blefvo momme e och f af 5:te punkten af R. o. Ad. bifallne.
Momentet litt. g. Hr von Hartmansdorff:
Då jag på f. m. tvistade med åtskilliga StatsUtsk:s ledamöter i fråga om låns lemnande åt vissa korporationer och städer, yttrades, att man borde lemna dessa lån, enär de icke kostade Staten något, utan han endast trädde emellan såsom mäklare, för att på sin kredit skaffa dem penningar, hvilka de eljest svårligen skulle af enskilde kunna erhålla.
Meningen hos dem, som sålunda yttrat sig, var följakteligen att Staten icke skulle gifva några anslag, icke hafva någon kostnad för dessa lån.
Nu har 80 Den 14 Juni e. m. emedlertid Utsk. föreslagit, att för dessa lån skall betalas i ränta 4 procent, och derjemte 2 procent, såsom kapital-afbetalning årligen.
Om nu riksg:s-kont. icke skulle få upplåna penningar under 4.} eller 5 procent, är det då StatsUtsk:s mening, att Statsverket skall skänka vederbör, låntagare denna halfva eller hela procent, och blott återfå 4 procent?
Jag betviflar, att sådant varit StatsUtsk:s afsigt, och jag drager i betänkande, det R. o. Ad:s mening varit att sålunda gå tillväga under en tid, då vi befinna oss i förlägenhet om penningar.
Jag anhåller således att denna punkt måtte blifva återremitterad på det att räntan från riksg:s-kont:s låntagare må rättas efter den, som riksg:s-kont. måste erlägga till sina långifvare.
Skulle nu så hända att riksg:s-kont. måste betala 4.} eller 5 procent, så blir väl följden, på det återbetalningen icke skall dröja alltför länge, att densamma mäste bestämmas till 6, 6j eller 7 procent årligen sä att Staten, jemte räntan, alltid erhåller 2 procent i kapitalafbetalning.
Det synes mig tydligt, att, såvida någon nytta skall vinnas med det län Statsverket lemnar korporationer till enskildta företag, det är nödvändigt, att på förhand känna den ränta, de skola betala.
Skulle, såsom Hr von Hartmansdorff nu föreslagit, räntan icke vara bestämd, utan bero af dem, för hvilken riksg:s-kont. möjligen kan betinga sig penningar, sä är det väl också å andra sidan troligt, att någon korporation icke begagnar sig af den erbjudna lånelillgången.
Jag kan icke neka, att det var mig oväntadt, att denna anmärkn. skulle göras af den person, hvilken på f. m. på allt sätt bemödat sig, att för R. o. Ad. sammanblanda frågorna om län och anslag, och, då det var fråga om läns beviljande till hamnbyggnaden i Westerås, klandrade den värde talaren den karghet, Stalslltsk. visat mot en mängd andra hamnbyggnadsföretag.
Förgäfves sökte flere talare, att för Hr von Hartmansdorff visa skilnaden emellan de frågor, han sålunda sammanblandat, såsom att till hamnbyggnaden i Westerås blifvit tillstyrkt begärdt län, hvaremot till öfrige hamnbyggnader anslag varit begärde men blifvit af StatsUtsk. afstyrkt.
Vid dylika låns beviljande hafva fordom vanligtvis lemnals 2 års räntefrihet, hvarefter erlagts 8 procent, deraf 2 procent såsom ränta, och återstoden, såsom kapital afbetalning.
I förevar, fall är åter föreslagen en ränta af 4 procent, och 2 procent såsom kapitalafbetalning, med ett ord, man har lämpat dessa vilkor efter dem som äro föreskrifne vid bankolån pä fast egendom.
Hr von Hartmansdorff är mera än de flesta andra uppskrämd af de nuvar:de politiska förhållanden, och tror, att de skola i framtiden göra rubbning i våra kredit-förhållanden.
Visserligen tror jag, alt penningar icke kunna erhållas på samma vilkor som fordom, men hyser jag likväl för våra penningeförhållanden icke de farhågor, Hr von Hartmansdorff yttrat, helst då man kan taga för afgjordt, att den nuvar. ställningen i Europa icke kan länge fortfara.
Rådfråga vi erfarenheten, finna vi, att riksg:s-kont. utan olägenhet, dä det varit i behof af penningar, erhållit dem åt min - Den 14 Juni e. m.
SI minstone för 4 procent.
Om nu äfven under kortare tid någon förlust skulle drabba riksg:s-kont. kunna dessa förluster icke blifva betydliga, enär summorne icke utgöra mera än pä sin höjd ett par hundratusen r:dr.
Jag tror också, att riksg:s-kont. är sä väl administreradt, alt denna möjligen uppkommande förlust snart skall blifva ersatt, och hvilken, såsom jag redan nämnt, är ganska ringa mot de fördelar, enskilda beredes.
Jag har redan på f. m. sökt tillkännagifva min åsigt i alla dessa frågor nemi. att.
Staten bör träda emellan i frågor, som röra allmänna arbeten, för att skaffa låntagare penningar på möjligen bästa vilkor.
Hr von Hartmansdorff synes nog mycket fästat sig vid orden af en ledamots af StatsUtsk:s uttryck, att riksg:s-kont. vore endast och allenast att anse som en mäklares uppträdande för att förskaffa lånbehöfvande penningar.
Hr von Hartmansdorff har dervid anmärkt alt mäklare i allmänhet icke göra några förluster på sina mäklare-bestyr.
Sä rakt på orden får man väl icke taga delta yttrande, utan man måste afse, att med riksg:skont:s uppträdande i dylika penningeangelägenheter alltid är förenadt någon kostnad, emedan sådant förutom månget allmännyttigt företag skulle uteblifva helst förluster i annat fall skulle drabba den enskilte.
Icke heller tror jag, att man, lika med Frih. Tersmeden, bör hysa den sangviniska förhoppning, att förlägenheten uti penningemarknaden inom Europa icke skall länge fortfara.
För mig är åtminstone detta ännu så outredt, alt jag icke vill fälla något omdöme deröfver.
Då nu här är fråga om vissa allmänna företag, dem R.
St. anse gagneliga, och derföre vilja understödja dem, kunna väl icke R.
St., helst då det är fråga om så inskränkta belopp, vilja för framgången af dessa allmänt, såsom nyttigt erkända förelag, lägga hinder i vägen eller bestämma andra och härdare vilkor än dem, som äro föreskrifna för bankolån.
Redan vid 1823 års riksdag bade jag pä detta rum en strid med numera aflidne Professor Munck af Rosensköld, som icke ville medgifva, att ehuru räntan vore bestämd till 6 procent och dä till det beloppet inom landet allmänt erlades de 2 procent i räntan, som Staten vid bankolån eftergifvit, vore en skänk.
Denna egna tvistefråga blef på Professorns yrkande derom remitterad till BankoUtsk. till närmare utredning.
Jag vidhåller än i denna stund, att dessa 2 procent äro en skänk, med hvilken låntagare afbörda sig kapitalskulden.
När nu emedlertid, räntan å penningar fallit, kan det icke vara skäligt, att, för beviljandet af understöd, till sådana förelag, dem R.
St. anse gagneliga, lägga större tyngd än på fastighetsbelåningen, der denna fördel för del allmänna ofta är tvifvelaktig, ty länen tillfaller dem, hvilka böra anses minst, behöfva län, enär deras egendomar icke varit intecknade, och ganska många hafva tillförene, dä räntan var högre än nu förskaffat sig dylika lån endast för att sedermera utlåna penningarne och derpå vinna 2 procent.
Jag kan således icke annat än tillstyrka bifall till Utsk:s förslag.
6 H. G 82 Den 14 Juni e. 111 Or von Hartmansdorff:
Ifall öfrige ledamöter je papa åtgnd uppfattat mina uttryck så som Frih.
Tersmeden, så vore del gifvit att jag talat mycket oredigare på e. m. än på f. m.
Men om mina uttryck blifvit rigtigt uppfattade, sä tror jag mig hafva talat redigt både pä f. m. och e. m.
Jag tror mig icke hafva någondera gången sammanblandat lån med anslag.
Jag har icke begärt, att räntan skulle vara obestämd, utan jag har yrkat, att räntan icke måtte bestämmas förr, än StatsUtsk. erfarit, huruvida riksg:s-kont. kan erhålla penningar mot billigare vilkor än 4] eller 5 procent.
Jag har trott, att denna erfarenhet snart kunde vinnas, kanske förr än StatsUtsk. hunnit besvara denna ålerremiss.
I motsatt fall kunde svaret derå något fördröjas, pä det att bestämd visshet mätte ägas.
Tersmeden förmenar mig vara särdeles förskräckt för nuvar. penningeförhällanden.
Jag vill önska, alt de, som nu göra sig säkra i detta fall, icke mätte med tiden försättas i större förskräckelse än den, hvaruti jag nu befinner mig.
Den, som söker, att med förutseende, möta vidriga händelser, plägar när de inträffa blifva minst förskräckt, än den, som icke anar en fara hvilken står för dörren.
Jag önskar, att Statens och riksg:s-kont:s utgifter måtte ordnas så att vi må undgå en urtima riksdag.
Men om en sådan för bristande förutseende inträffar, sä lärer man nogsamt få erfara hvad han kostar.
Hr von Hohenhausen har vitsordat, det StatsUtsk:s ledamöter på f. m. yttrat, att riksg:s-kont. skulle ikläda sig egenskapen af mäklare.
Nu är det icke brukligt, att mäklare drifver sin befattning med förlust, utan tvertom att de förtjena derpå.
Ingen skulle eljest vilja åtaga sig dylika bestyr.
Meningen lärer dock icke varit, att riksg:s-kont. skulle för sina mäklare-åtgärder åtnjuta några förmåner, icke ens komma skadeslös frän besväret, utan snarare blottställas för förluster.
Likväl påstod man, i förmiddags dä fråga var om beviljande af lån till Christinehamns jernväg, att riksg:s-kont. skulle för sin mäklarebefattning med detta låns anskaffande hafva hvarken kostnad eller skada, men på e. m., sedan detta lån blifvit beviljadt tager man för afgjordt, att riksg:s-kont. skall pä dylika lån göra förluster.
Sådant har icke varit min afsigt, lika litet som jagtror, att det varit R. o. Ad:s.
Hr von Hohenhausen har omförmält, huru det förhåller sig med bankolånen, å hvilka R.
St., som äga banken, göra förluster, i trots af numera aflidne Professor Munck af Rosenskiölds mening, enär banken utlånar penningar för mindre ränta, än hon eljest kunnat erhålla.
Men jag frågar Eder mine Hrr! är det icke nog med, att banken pä detta sätt förspiller sina penningar, utan att riksg:s-kont. äfven skall förfara på samma sätt?
Erfarenheten i ett Ständernes verk borde hafva tillräckligt 'varnat oss mot försöken, att i ett annat riksg:s-kont. göra dylika förluster.
Jag förnyar min anhållan om ålerremiss.
Jag vill icke försöka, alt ingå i någon vederläggning utaf det Hr von Hartmansdorff nu anfört, emedan äfven jag önskar ålerremiss af denna punkt, ehuru af andra skäl.
Jag anser nemi., att afsigten med de lån, Statsverket för allmänna än - Den ii Juni e. m. 83 damål beviljar, icke vinnes, om R.
St. äska ränteafbetalningar frän den dag, lånet i riksg:s-kont. lyftes.
De beslut, som vid föreg:de riksdag i sådant afseende af R.
St. blifvit fattade, medgifva vissa är hvarunder länen kunnat räntefritt åtnjutas, och, först efter deras förlopp skulle ränta erläggas.
Orsaken dertill är naturligtvis, att R.