Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingen vill der tjena mer, ingen commendera: här ligger nu den tredje ansökningen från den nu dervarande generalen Pardo Rio att blifva aflöst.
– Villaflor besvor sin herre att få öfvertaga detta öfverbefäl.
– Jag har sagt dig, sade kejsarn, att det är en galenskap.
Men du är ett envist, bortskämdt barn; din vilja må då ske; jag säger dig dock förut, att hvarken klokhet eller tapperhet eller mod der kunna det minsta uträtta.
Villaflor ankom till armeen vid nejden af La Plata floden, och fann grefve Pardo Rio icke litet förtjust att erhålla en efterträdare.
Betrakta, sade han, dessa menniskor, och ni torde inse hvad med dem kan uträttas.
Sjelfva Wellington skulle här förmodligen stranda.
Jag önskar er bättre lycka, senhor vizconde, än som fallit på min och mina företrädares lott, men, upprigtigt sagdt, jag vågar icke hoppas det.
Den nye befälhafvaren tog sina stridskrafter i ögonsigte, och så ringa mening han än, enligt hvad han förut hört, om dem hyste, blef den dock af verkligheten vida öfverträffad.
En vanlig åskådare skulle snarare hafva tagit detta manskap för correctionister, nyss utsluppne ur tukthuset, än för krigare.
Också bestodo de till största delen af det utsöktaste slödder, af alla färgor, från alla verldstrakter: de fleste voro halfnakne, men äfven ibland dem, som kunde anses för någorlunda beklädde, var ingen lik den andre.
Vapen, ammunition, proviantering, krigscassa stodo på alldeles samma linea.
Den inre andan svarade fullkomligt emot det yttre skicket.
Till krigstukt icke det minsta spår.
Deras krigskonst bestod hufvudsakligast i den att undvika strid; istället var den beräknad på rof, plundringar och härjningar: i detta ändamål sökte man listigt, särdeles om natten, öfverraska hvarandra; och i de skärsmysslingar, som i anledning deraf uppkommo, bestod hela kriget.
Föröfrigt syntes emellan båda armeerna en tyst öfverenskommelse vara slutad, att med möjligaste flit undvika hvarandra; enär detta icke kunde låta sig göra, och man, liksom emot hvarandras vilja, stötte tillhopa, så skedde anfallen under de ohyggligaste rop, på vildars sätt, och med en häftighet, som hade skenet af den största tapperhet: kunde man då skrämma och fördrifva den öfverraskade fienden, så var det väl; försökte åter denna det minsta motstånd, så flydde de anfallande efter få ögonblick med den yttersta hast.
Ofta stupade ingen enda: föllo tio, ansågs förlusten för oerhörd.
Hvad som dock gaf kriget en viss jemvigt var det, att allt på fientliga sidan befann sig i alldeles lika skick, ehuruväl Brasilianska armeen hyste en ännu större afsky för blodsutgjutelser, och hade utbildat konsten att retirera till en omisskänneligen högre virtuositet.
Villaflor försökte att hos dessa hjeltar ingjuta en bättre anda, att införa något tecken till krigstukt och lydnad, samt gifva kriget en annan vändning.
Förgäfves: man deserterade, man knorrade, man hotade med allmänt myteri.
Fältherrn beslöt då använda förställning och lät fälttåget en tid bortåt fortgå på gamla viset.
Slutligen hade han, efter åtskilliga marscher, lyckats att uppleta den fiendtliga armeen, och gaf nu sin egen tillkänna, att Hans Kejserliga Maj:ts tappra troppar skulle uppställa sig och hålla sig färdiga till anfall.
Midt på ljusa dagen angripa fienden! – sådant var under de sednaste åren någonting alldeles oerhördt.
Manskapet lät väl uppställa sig, men under ett mummel, som tycktes förebåda antingen ett allmänt uppror eller en förestående flykt vid drabbningens början.
Generalen hade mellerlertid tagit sina mått och steg: säker på artilleriet, hvilket han vunnit genom skänker och löften, hade han låtit plantera hälften af sina kanoner i fronten mot fienden, men den andra hälften i ryggen på sin egen armee, och kungjorde nu genom en dagordre, att ifall någon ämnade fly, han ofelbart skulle blifva nedskjuten af sina egna landsmän.
Brasilianarne, som ögonskenligen sågo sina egna kanoners mynningar gapa emot sig, funno nu ganska välbetänkt, att minsta faran hotade dem från den fiendtliga sidan, och nödgades sålunda att vara tappra mot sin egen vilja.
Den republikanska armeen åter försökte, då den förmärkte att fienden gjorde rigtigt allvar, icke långt motstånd, utan tog till flykten, sedan den förlorat ungefär 100 döde och dubbelt så många fångar.
De kejserliga tropparne jubilerade segerdruckne, och tycktes hafva bekommit en utomordentlig aktning för sig sjelfva.
Villaflor gjorde sig färdig att begagna sig af denna goda stämning, för att fullfölja de fördelar, hvartill han ansåg denna lilla seger endast såsom en förberedelse, och tågade nu, ehuru försigtigt och varsamt, emot Montevideo.
Men få dagar derefter emottog han en parlamentär, af hvilken han till sin förvåning erfor, att en revolution hade i anledning af detta stora nederlag utbrustit i Buenos Ayres, presidenten blifvit afsatt, och den nye Regeringen beslutat, att underkasta sig de från Brasilianska sidan redan långt förut gjorda fredsanbuden; man medskickade fredsinstrumentet försedt med behöriga underskrifter, och begärde af fältherren ett stillestånd, till dess kejsarens ratification hunnit ankomma.
Villaflor, som visste huru angelägen hans herre var om ett drägligt slut på detta långvariga, besvärliga krig, och som nu fann de hufvudsakligaste af kejsarens visserligen betydligen nedstämda fordringar beviljade, samtyckte, ehuru med enskild förtrytelse, till stilleståndet och affärdade ett ilbud till Rio.
I pinsam overksamhet, öfverväldigad af en dödande ledsnad, tillbragte han bland halfvildar i dessa ödemarker de veckor, som förflöto, innan det kejserliga svaret hann ankomma.
Freden var beviljad och stadfästad, i följd hvaraf Banda oriental eller Uruguay, hvilket land både Brasilien och Buenos Ayres velat tillerkänna sig, förklarades för en sjelfständig stat.
I hoftidningen, som kuriren medförde, läste han den med hans eget namn undertecknade bulletinen öfver den vunna träffningen.
Deruti skillrades, till hans förvåning, den lilla drabbningen på ett sätt, som hade det varit frågan om en Waterloo-slagtning; berättelsen målade med de mest lysande färgor den tappra, oöfvervinnerliga brasilianska krigshärens bedrifter; den slutade med att nära tjugedubbla krigsfångarnes och de döde fiendernes antal.
Man hade sjungit Te Deum i alla städer, anställt segerprocessioner, sjungit segersånger, och kejsarens anseende hade åtminstone för ögonblicket betydligt
stigit på folkgunstens vädermätare.
Segervinnaren belönades med grefve-titel; ilbudet medförde en kista ordenstecken att utdelas bland officerarne, och de gemene hugnades med löften.
Villaflor harmades öfver alla dessa officiella lögner och rodnade öfver sin så lätt förvärfvade hjelteära.
Mera fägnade honom den befallning, som budskapet medbragte, att afgå på en beskickning till Buenos Ayres, för att efter den omsider vundna freden ordna de politiska och mercantila förhållandena de båda staterna emellan.
Under vistandet i La-Plata-confoederationens hufvudstad, och vittne till de oroligheter, hvarföre äfven denna fristat var en tummelplats, stadgade
Villaflor hos sig mer och mer det beslutet att för alltid öfvergifva den Nya Verlden, och, oaktadt sin ungdom, afträda från det offentliga lifvet, samt i stället söka sig en fristad i en lugn och aflägsen vrå af det gamla Europa.
Och hvilken kunde denna fristad blifva annat än Madeira?
Utom det att han aldrig skådat någon fläck af jorden, som i och för sig sjelf mer behagat honom, syntes det honom en tröst att lefva och dö på det ställe, som inneslöt hans förlorade, att dagligen skåda hennes lilla fönster, se hennes beslöjade skepnad i kyrkan under bönestunderna, och måhända få tala vid henne en och annan gång, ty dertill hoppades han ändock kunna beveka den goda Abbedissan.
Dessa ljufva drömmar sysselsatte honom lifligare än någonsin under den långa seglingen från Buenos Ayres, hvarest han nu slutat sin beskickning.
Fartyget lopp in i Bahia de Rio, men en häftig motvind tvingade honom att, istället för hufvudstaden, söka en annan hamn.
Trött af den långa sjöresan, steg han i land och vandrade hamngatan uppföre.
Då han uppslog sina ögon, igenkände han kapellet på berget och snart derefter hela den lilla orten.
Det var Porto da Estrella.
Han vandrade uppför berget, och nedsatte sig på samma ställe, der han för mer än fem år sedan, men under helt andra känslor, hade väntat på sin Clementina.
Der satt han nu åter, men utan hopp, utan mod, förlorande sig i tröstlösa drömmar: det förekom honom, såsom hade redan en half menniskolefnad sedan dess försvunnit, som om det blifvit dödt i hans hjerta, han sjelf gammal, och ett annat menniskoslägte sedan uppväxt.
Den tillväxande skymningen manade honom ändteligen att återvända.
Under återvägen igenkände han senhora Alqueves’ hus, och det föll honom in att göra ett kort besök hos den gamla damen.
Han steg in i det yttre, af en matt lampa upplysta rummet, och då han icke der fann någon, som kunde anmäla sig, närmade han sig den motliggande tillstängda dörren.
Han knackade, men då intet svar erhölls, gick han vidare.
Nu igenkände han det gamla rummet, det urmodiga husgerådet, men inga hundar skällde, allt var tyst, och blott ett enda vaxljus brann på det halfmurkna spegelbordet.
Vid ett annat bord, men frånvändt ljuset, satt en dame, till hälften insvept i skuggor, och öfra delen af ansigtet betäckt med båda händerna.
Första ögonkastet övertygade honom redan, att det icke var den gamla senhoran: detta ansigte, så vidt han kunde se det, var ungt och skönt, och när han trädde ett par steg närmare, tyckte han sig skönja dragen af sin Clementina.
Hastigt, med utbredda armar störtade han fram, utbristande: Gud! är det möjligt? är det dig jag här återfinner?
Den unga damen sprang upp, vek ett par steg tillbaka och beskådade honom med stum förvåning.
Ack! det var icke Clementina: det var blott hennes slägting, markisinnan de Santos.
Nu igenkände hon äfven honom, och svarade: jag hade verkligen icke, i följd af våra fordna förhållanden, förmodat så mycket deltagande hos er, grefve Villaflor.
Med skäl förundrar ni er, att finna mig öfvergifven, förskjuten af hela verlden, i detta usla näste, bland dessa matroser, krämare, mulåsnedrifvare!
– Har ni ännu hört våra sednaste tilldragelser?
Dock, jag erinrar mig, att ni länge varit borta i Buenos Ayres; förmodligen är ni nu på återvägen?
Villaflor nickade.
Så hör då, senhor, huru skamligt jag blifvit bedragen!
Utan tvifvel vet ni, liksom hela Brasilien, att Dom Pedro samma natt jag blef bortröfvad, hade låtit viga sig med mig.
Jag erfor snart, att denna vigsel, förrättad af en förlupen prest, var olaglig, men Dom Pedro ursäktade sig, att han dertill blifvit förledd af sin häftiga kärlek, och lofvade att efter kejsarinnans död låta bekräfta detta giftermål och offentligen erkänna mig för sin gemål.
Hon dog ändteligen, den fromma, goda Leopoldina; och nu äskade jag uppfyllandet af hans löfte.
Men Dom Pedro sökte ständiga undanflykter: än var hans sorg för ny och anständigheten fordrade uppskof: än ville han icke stöta sig med partierna, utan önskade afbida lugnare tider, jemte tusen andra svepskäl, som jag icke mer erinrar mig.
Sålunda gäckade han mig månader och år; jag bar min olycka med tålamod, ty ni känner mitt saktmod, – och jag anade intet bedrägeri, emedan jag älskade honom ännu.
Omsider, men småningom, började jag misstänka, att han aldrig haft något allvar med detta bedrägliga giftermål och att han aldrig ämnade uppfylla löftet om dess legalisation.
Jag började då, som ni kan föreställa er, med mera allvarsamhet påyrka mina rättigheter, men efter hvarje sådant uppträde blef Dom Pedro mera kall, mera förbehållsam, mera besvärad af mina föreställningar.
Slutligen upptäckte jag, att han alldeles icke mer älskade mig, ja, att han underhandlade om en utländsk prinsessa, och att man ämnade afspisa mig med en usel pension af 50,000 guld-cruzader.
Det är er nedrige onkel, denne Oliveira Brant, denne såkallade marquez Barbacena, som åtagit sig denna skamliga beskickning, som hitfört denna tyska prinsessa med ett namn, som ingen civiliserad tunga kan uttala.
Jag blef ursinnig, som ni lätt begriper, och sparade icke välförtjenta förebråelser.
Det uppstod mellan kejsarn och mig en scène, och slutet derpå blef det, att jag förvistes hofvet och hufvudstaden, och till och med det eländiga pensionsbrefvet ref han sönder, den krönte förrädaren.
Dock, det sista var mig likgilltigt; jag skulle i alla fall aldrig af honom emottagit den ringaste almosa.
Markisinnans röst qväfdes här af harmfulla snyftningar.
Agostinho hade hört minsta delen af dessa utgjutelser.
Han betraktade henne stum, och jemförde hennes drag med Clementinas.
En familjelikhet fanns visserligen mellan dem båda, ehuru Elvira var äldre och mörkare, och hennes ansigte härjadt af häftiga och brottsliga lidelser.
Men denna likhet försvann, ju mer hon talade, och ju mer hennes annars vackra anlete lifvades af hatets och harmens känslor.
Ni är stum af förvåning, senhor, ser jag, återtog Elvira, som tycktes länge saknat någon, för hvilken hon kunde meddela sina känslor.
Har ni någonsin hört talas om en så ovärdig behandling, en så grym, så oerhörd skymf?
Jag var nu utkastad i verlden, utan slägtingar och vänner, ett mål för det allmänna föraktet.
Jag skulle på köpet hafva dött af hunger, om jag icke händelsevis hade erinrat mig den fordna ägarinnan af detta hus, som jag i min ungdom sett i Santos, och med hvilken jag räknade någon slags slägtskap.
Hon upptog mig visserligen med godhet, och älskade mig verkligen, näst efter sina höns och knähundar.
Men store Gud! hvilket lif, hvilka dagar väntade mig nu!
Än skulle jag deltaga i hennes ändlösa böner, än höra hennes enformiga prat, än sjelf berätta hof-historier, eller tala om den gamla Andrada, i hvilken hon för ett halft århundrade sedan lärer varit förliebt.
Äfven er kom hon ihåg, Dom Agostinho, och hundrade gånger har jag hört henne berömma ert hyggliga utseende, er höflighet, men klandra ert alltför brådstörtade afsked.
Sålunda lefde jag några månader, ifall sådant kan kallas ett lif.
Nu är hon död, den goda damen, sedan hon gjort mig ett litet testamente; hennes hundar och alla hennes fåglar, som så länge plågat mig, lät jag skaffa ur huset, men ödsligheten och tystnaden blef derigenom endast ännu odrägligare.
Der har ni min historia, senhor!
Hvad skall jag nu företaga mig? ty ni finner, att jag icke kan uthärda längre i detta spindelbo.
Endast en tanka håller mig ännu upprätt: det är hoppet om hämd.
Men huru skall jag tillfredsställa denna törst, Villaflor? säkert är i alla fall, att jag icke skall dö, förr än denna törst blifvit släckt.
Agostinho bugade sig till afsked.
Nej, senhor, ropade den vackra furien ånyo, lemna mig icke så hastigt; ni är den ende, som sedan min olycka visat mig den minsta höflighet, det ringaste deltagande.
Gå icke från mig så hastigt, unna mig ännu några timmar!
Ni kan icke vilja resa denna mörka afton.
Villaflor hade under sin föregående hoflefnad alltid hållit sig på afstånd från denna annars så mycket firade qvinna, emedan han alltför djupt föraktade henne.
Motgången tycktes på den sista tiden föga hafva förädlat hennes charakter; men det gjorde honom ändock ondt, att, under närvarande förhållanden, så hastigt öfvergifva henne, ehuru det å andra sidan syntes alltför hårdt för honom sjelf, att en hel afton höra hennes stormande jeremiader och hennes förebråelser öfver en person, hvilken han, oaktadt dess fel, ändock måste älska.
Men Villaflors fruktan blef mycket bedragen.
Förtjust öfver den unga cavaljerens samtycke, syntes Elvira för ögonblicket glömma all sin sorg; skyndsamt öfvergick hon till den ytterligaste glättighet, berättade än pikanta hofanekdoter, än de lustigaste drag ur parti-ränkornas inre historia, i hvilka hon var ganska väl invigd, och dem hon med mycken skarpsinnighet bedömde; naturligtvis glömde hon derunder icke, att med skadelust utbreda sig öfver kejsarens svaga och vacklande uppförande.
Hade han blott velat lyda mig och denna förhatlige men sluga Barbacena, anmärkte hon, så skulle hans saker stått på en helt annan fot; vi hafva alltid rådt till kraftåtgärder, och dessa skulle, i tid använda, hafva injagat en helsosam skräck hos dessa republikanare, som endast äro hjeltar i deputerade-kamaren och i klubbarne.
Visserligen har Dom Pedro nu, för få veckor sedan, vaknat ur sin dvala, och upplöst riksgräl-kamrarna, men dessa kraftyttringar komma nu försent, och sättet har varit så
oskickligt, att hela landet befinner sig i en vida större gäsning än någonsin.
Ni ser, senhor, att den rättvisa
Försynen har velat straffa den trolöse ock falske Dom Pedro, och derföre har hon slagit honom med blindhet.
Tro mig, Agostinho, hans dagar skola icke blifva många i detta land.
Då hon nu åter inkommit på detta capitel, lät hon sina hätska känslor fullt utströmma.
Men snart lika lättsinnigt som förut sprang hon åter öfver till gladare ämnen, och sålunda förflöt aftonen, under omvexling af solsken och stormar, på ett i det hela angenämt sätt, så att Agostinho en timma sednare än han hade lofvat tog afsked af sin vackra värdinna, för sig sjelf beklagande att en så älskvärd ock med så rika gåfvor utrustad natur skulle sjunka till denna moraliska förnedring.
Hon talar
Dom Miguels språk och skulle också bäst passat för honom: men hon tyckes ega både bättre hufvud och mera kraft än någondera af dessa bröder: – tänkte han under återvägen.
Villaflor några dagar förr ankommit, skulle han i sin kejserlige herre funnit en nygift, förtjust make.
Men för närvarande låg han sjuk i följd af en olyckshändelse: på en spasserfart hade hästarne skenat, och kejsaren, hans dotter, Donna Maria, samt hans svåger, Hertigen af Leuchtenberg, hade blifvit mer eller mindre illa skadade, ingen dock mera än monarchen sjelf, på hvilken ett par refben blifvit afbrutne.
Denna obehagliga händelse hade gjort ett hastigt slut på de hoffester, som följde efter förmälningen.
Flera veckor gingo således förbi, innan Villaflor hann erhålla företräde; han träffade då Kejsarn vid bästa lynne och mera huld mot honom än någonsin förut.
Monarchen ledde genast talet på de förra krigshändelserna, anmärkande: ni är en rigtig lyckans son, grefve Villaflor.
Mina ministrar påstå blott, att ni inte förstår konsten att skrifva krigsrapporter.
Det tyckes som ni deruti tagit Wellington till ert mönster, men denna torra, nakna stil, denna vid den prosaiska verkligheten slafviskt bundna framställning duger icke för oss, eldiga Brasilianer; vi äro Amerikas Fransmän, och vi vilja, liksom de, hafva bulletiner med underverk; vi måste, liksom de, betäcka oss med ära, pulverisera, ecrasera och så vidare.
Derföre har mitt canzli laggt för sig jag vet icke hvilken nummer af Napoleons fordna Moniteurer, och omarbetat er kärfva krigsberättelse efter den nya, godkända militära praktstilen, hvarmed man elektriserar nationerna, som sjelfva vilja blifva bedragna.
– Men låtom oss komma ihåg, att ni sednast varit ambassadör.
Hur mår min gynnare, general Paz, och mina vänner i Buenos Ayres?
Står det bättre till der med lugnet än i detta kejsarrike?
Sedan Villaflor, till sin herres nöje, redogjort för utgången af sin beskickning, framställde han sin enskilda begäran, att erhålla afsked för att bosätta sig i Portugal.
Kejsarn skakade på hufvudet.
Jag undrar verkligen icke, att ni är ledsen vid detta land.
Men bosätta er i Portugal?
Utan lejd dit ankommen, skulle er vänskap med min kunglige broder, usurpatorn, icke hindra Drottningen att fasttaga eder, att kasta er i det mörkaste fängelse eller kanske taga ert hufvud!
Ni hörde ju af Dom Miguels egen mun denna vackra föresats.
Eller måhända ni önskar, att jag för er räkning skulle öppna en särskild underhandling?
Men ni måste erinra er, att jag med detta land befinner mig i så godt som öppet krigstillstånd, och dessutom vill jag icke nedlåta mig till att af dess nuvarande olaglige styresmän begära den minsta vänskapsbevisning, till och med icke för er skull.
Förmodligen skulle den också blifva antingen vägrad, eller, om än beviljad, trolöst bruten.
Låtom oss derföre afvakta bättre tider!
Villaflor sänkte missmodig sitt hufvud.
Han erkände rigtigheten af kejsarns anmärkningar, men hans föresats stod ändock fast att aflägsna sig från Brasilien.
Dom Pedro sökte väl öfvertala honom, men då hans beslut befanns oryggligt, sade denne: låt oss beträda en medelväg, Villaflor!
Jag uppdrager er en ny beskickning, till Congressen i Washington.
Denna angelägenhet kan icke särdeles länge uppehålla er.
När ni sedan återkommer och om ni då icke finner omständigheterna mera lockande, skall ert afsked genast utskrifvas.
Villaflor bugade sig, bejakande, likväl invärtes missnöjd med denna anordning.
Mer än ett år hade sedan detta samtal förflutit, då Villaflor, återkommande från NordAmerika, landsteg i Rio.
Han ilade genast till marquez Barbacena.
Denne var utgången, men huru stor var icke hans förundran, då kan i denne sin slägtings hus träffade i stället markisinnan de Santos, der görande les honneurs.
Välkommen, grefve Villaflor! utbrast damen genast, då hon fick se honom.
Ni torde väl finna er lika förvånad, att träffa mig i min fordna hufvudfiendes hus, som då ni sist ertappade mig i den afledna gamla enkans hus, i det erbarmliga nästet Porto da Estrella.
Tack för detta lilla trefliga besök!
Det spridde ett litet solsken öfver min dåvarande förtviflade belägenhet, och jag skall aldrig glömma ert mig i motgången visade deltagande.
Ni har då erhållit tillstånd, senhora, frågade Villaflor, att återkomma till hufvudstaden?
Visst inte, svarade Elvira, men jag har för närvarande ställt mig under liberalismens fana och gör således hvad jag behagar, liksom alla de andra.
ni hör till patrioternes parti, och lefver ändock i marquez Barbacenas hus?
Ja väl, svarade Elvira skrattande, ty just han är nu förtiden den aldra ifrigaste Patrioten.
Ni skall veta, Villaflor, att stora och vigtiga händelser här tilldragit sig på de sista veckorna, medan ni gungat på hafvet.
Barbacena har nemligen af Dom Pedro blifvit lika ovärdigt behandlad som jag, med den skillnad likväl, att han mångdubbelt förtjent sitt öde.
Med ett ord: gunstlingen har fallit i onåd, blifvit afsatt från alla sina embeten och förvist från hofvet.
Naturligtvis söker han hämd, och han, denne absolutismens fordne kämpe, detta camarillans fordna skötebarn, har nu förenat sig med radicalerne, agiterar, dundrar i deputerade-kamarn och i Malaguetta emot Aulismo och Lusitanismo.
För närvarande finnes det i Brasilien intet mera populärt namn, ingen af folkgunsten mera uppburen man, än denne hitintills så bittert hatade, så allmänt afskydda Oliveira Brant.
Hvad tycker ni, senhor?
Villaflor stod mållös af häpnad.
I dessa tider kan allt hända: revolutionen, som nu står utanför dörren, consumerar fort reputationer och skjuter immerfort nya skådespelare in på scenen, eller tillverkar nya costumer åt de gamla.
Men ännu är det inte slut på mina nyheter.
Så vet då, att den äldste af mina oroliga och ränkfulla cousiner, Jozé Bonifacio, är återkommen, har efterträdt Barbacena i Kejsarns gunst och är för närvarande vårt partis ende farliga motståndare.
Ty ni begriper, att
Oliveira och jag, för närvarande slutit en varm vänskap, till dess nemligen, vi kunna umbära hvarandra.
Teckningar och drömmar
TECKNINGAR OCH DRÖMMAR
--a --g Fredrika Runeberg.
Först publicerad av Theodor Söderholms förlag 1861.
Imprimatur: C. R.
Lindberg.
Aikyn.................................. 1.
Simrith................................ 9.
Manala Jungfrun........................ 18.
En Dröm................................ 27.
Salik Sardar Khans maka................ 32.
En saga om Vreden...................... 52.
Liljekonvaljen......................... 54.
Qvinnan på Tongatabu................... 57.
Oleandern.............................. 67.
Strålbarnen............................ 71.
Rankvexten............................. 74.
Myggdansen............................. 77.
Miriam................................. 81.
Tre som flyttade till Sverige.......... 87.
Rosen..................................
Indianens qvinna....................... 95.
Elas frågor............................ 99.
Lilla Isgumman......................... 102.
Hvad skall den gamla?.................. 107.
Det skönaste smycket................... 108.
Allt hur man tar det................... 114.
Kuhinanuis dotter...................... 116.
Puppan................................. 117.
Vid insjöns strand..................... 119.
Fläktarnes lek......................... 125.