Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Grefvens och LandlMarskälkens vägran, att gifva oss proposition lill ålerremiss på sådana Betänkanden, hvilka innehålla afslåg å anmärknings-anledningar, äro vi förhindrade att dera återremittera; men här är blott fråga om de aumärknings-anledningar, å hvilka Utskottet tillstyrkt påföljd , och sådana måtte vi val få återremittera.
Herr Grefven och LandtMarskalken har väl förklarat, att grundlag och häfd icke tillåta det.
För min del förklarar jag, att jag aldrig anser häfd kunna få kraft öfver lag, aldraminst öfver Grundlag.
Jag yrkar således, att proposition må framställas till återremiss, bifall eller afslag å detta Memorial , iiien bestrider, att det må pundvis företagas.
Blott vid 1818 och 1828 årens Riksdagar hafva anmärkningar blifvit gjorda mot ConstitntionsUtskottets DechargeBetänkande.
Jag vet icke, huru man år 1818 ansåg saken, men om något sådant prejudicat, som nu är i fråga, då bildades, kan det likväl icke binda oss.
Jag har visserligen öfverlefva! den olyckliga dag, då Grundlagen år 1812 öfvertiäddes på Riddarhuset, men jag skall för detta prejudicät icke upphöra att yrka, det han alltid mätte göras gällande.
Herr Tham har sagt, ätt 76 §.
Riksdagsordningen skulle gifva oss öppen rätt eller öppet tillfälle alt underlåta Grundlagens iakttagande.
Der står: -Allt hvad Rikets Ständer efter granskning god* D p n 18 J u l i i e. m. godkänt eller lemnat oanmärkt; bör anses hafva vunnit decharge i afseende på det granskade.
Men malkom väl, att der icke står allt hvad ConstitutionsVtskottetj utan hvad Rikets Ständer lemnat oanmärkt.
ConstitutionsUtskottet har således icke samma makt som Rikets Ständer, ty först då Rikets Ständer slutat sin granskning af Rådgifvarnes förhållanden, kan decharge vinnas.
Yi måste således iakttaga Grundlagens föreskrift och ej punktvis behandla Memorialet, utan återremittera det i sin helhet.
Friherre Anckarsvärd: t anledning af Herr Thams med så mycken säkerhet gjorda påstående, att Memorialet hor punktvis företagas, tager jag mig friheten erinra, alt någon annan utväg för Herr Tham, att göra sin mening gällande, icke lärer finnas, än den, som äfven slår öppen för mig, att drifva en motsatt mening.
Jag finner icke, att Grundlagen innehåller något undantag för behandlings-sältet af ifrågavarande Memorial, och jag kommer således alt yrka proposition å Memorialet i dess helhet, antingen frågan blir om bifall eller återremiss.
Hvad angår Herr Thams tirader om otillbörligheten af de uttryck, som nyttjats emot ConstitutionsUtskottet, så, ehuru jag bland Herr Thams citationer af desse utti^ck icke igenkänner mer än ett enda, vill jag dock, emedan jag ej är fallen för chikan, och tror 33 H. 26 Den 18 Julii e. m. att jag är åsyftad, gerna erkänna dem alla, oagtadt ordalagen ingalunda äro mina.
Jag förnyar blott min på förmiddagen emot enahanda beskyllning gjorde anmärkning, att jag iöke tror mig hafva fällt fett enda yttrande, söm icke utgör ett nödvändigt samband emellan mina prsemisser och slutsatser; om prasmisserna äro origliga , så äro slutsatserna det äfven, och komma då att stå för min räkning.
Hvad åter vidkommer Herr Thams så ofta återkommande parad af en uteslutande patriotism och känsla för Fäderneslandets väl, så är jag nöjd, att i Herr Tham äga en anklagare för bristande patriotism, då beskyllningen kommer från den sidan, som åtagit sig rollen af Ministrarnas försvarare, och som utför detta genom en verklig ministeriel anklagelse om syften att vilja omstörta och nedrifva hela samhällsbyggnaden derföre, att jag yrkat fullföljd af de anmärkningar emot Ministéren, hvartill jag anser mig befogad.
Jag anser mig äfven kunna yttra en förundran deröfver, att den talare, som med så mycken ifver anfallit mina motiver, hvilka för honom ingalunda äro tillgänglige, och som på förmiddagen sagt, att man icke kunde vidröra Ministrarnes ansvarighet, utan att tilllika vidröra den högsta Styresmannen, att, säger jag, det undfallit samme Talare ett sådant uttryck, som här nyss blifvit fäldt, att nemligen från Skeppshandeln den slutsatts skulle kunna dragas, att både krona Den 18 Julii e. m. 4o3 och spira en dag folio i Judehänder.
Jag anser nied förundran, att man lemnät åt mig att Förklara, det jag knappt tror att ett mera obehörigt yttrande kan fällas.
I afseende på de serskilda punkter, Betänkandet innehåller* ämnar jag icke ingå i något yttrande ) men då jag här hört eli teckning af mitt Fäderneslands tillstånd, sorn i fall den vöre sami, visserligen påkallade Rikets Ständers behjertande; då en Ledamot redan i går började med att Utveckla deli åsiglen* att Landet Vöre i ett tillstånd af vanmagt, bärröiande från bristande omtanka å Styrelsens sida; då en annan Talare, som iiu Uppdragit en fullständigare teckning* sagt samhället vara i ett tillstånd af upplösning; så anhåller jag att härom få yttra några ord.
Jag går då först att efter faeta betrakta, om samhället Verkligen är i ett tillstånd af vanmagt och upplösning.
Tecken till Samhällets Vanmagt äro: när Välståndet aftäger* när Folkets trefnad och välmåga försvinna* när skatterne med svårighet utgå, när Folkmängden är i aftagande, när Näringar och Handel äro i aftynalide; då äftager samhällets Välmåga, då är det i Vanmagt.
När Lagarne förlora sin kraft och oordningen träder i Ordningens Ställe, då är Samhället i ett tillstånd af upplösning; Jag hemställer* om dessa tec' ;is st. 26* 4e4 Den iS Ju] i i e. m. ]<en äro för handen.
Enligt de officiella Tabeller öfver folkmängden, som jag här har framför mig, bar folkmängden, som ifrån i8o5 lill 1820 ökade sig med 119,000 personer, eller omkring 1 procent, från 1820 till 1825 ökats med 186,000 personer, eller nära 2 procent; från 1751 lill i8o5 ökades deremot Sveriges folkmängd, då Finnland undantages, endast med 4‘dels procent.
Jag hemställer, om delta utvisar vanmagt eller ett tillstånd af upplösning.
Vill man betrakta Reslantiernas belopp, så torde man icke heller finna något bevis för samhällets vanmagt och upplösning.
Ifrån år 1821 hafva dessa restantier varit i ett beständigt aftagande; och till och med 1827, efter den svåra missvexten, som så betydligt ökade skatterna, finner man, att i flera
Län restantierne den 1 Maji icke voro högre, än det föregående året; i Frösåkers Fögderi af Stockholms
Län funnos till och med. inga restantier.
Hvad de speciella bevisen beträffar, hvilka Herr Hjerta i sin skildring uppdragit, för en förment osäkerhet i Näringarna och det ringa afseende, som Styrelsen skall hafva gjort på Rikets Ständers önskningar, rörande Handeln och Näringarna; så får jag erinra, att vårt Land är det enda, som äger den lyckan alt ej betala Consumlions-afgifter, med undanlag af Tullumgälderna, och att, ehuru Tulltaxan nu knappt innehåller 5 artiklar med högre Tull ån före i8a3, utan Taxan tvärt - Den 18 Julii e. in. 4oS om blifvit betydligen minskad, på grund af Rikets Ständers begäran om förändring af ett huridra-årigt system, hafva vi likväl sett
Tull-intraderna gifva en half million mer än förut.
Om detta talar för osäkerhet i Näringar, vantrefnad i Handel, eller ett ringa afseende å Styrelsens sida på Ständernas önskningar, hemställer jag åt hvar rättsinnig att bedöma.
Herr Hjelta har äfven talat om Tryckfrihetens skick.
Jag %) O medgifver, att det finnes en §. i vår Tryck» frihetsLag, som jag önskade icke funnes der, emedan den under ett förhatligt sken likväl är vanmägtig alt återhålla frihetens missbruk; men jag hemställer, om denna magt någonsin blifvit utöfvad lill hämmande af den sanna friheten, och om icke lättsinnigbeten hos de indragna Tidningarna utgjort bästa beviset för behofvet af ett återhåll.
Hvad oredan i vårt myntväsende beträffar, så instämmer jag med Herr Hjerta, i afseende på de beklagliga följderna deraf, och jag tror, att om vi, under vår olyckliga ställning, vidtagit samma utväg, sorn andra Länder, skulle vi hafva gjort mångdubbelt större framsteg, än nu under den myntoreda, hvaruti vi oss befinna.
Men jag hemställer, om icke denna oreda är en följd af Rikets Ständers eget missbruk af 72 §.
Jag hemställer, om icke största delen af Konungens Rådgifvare, såsom medlemmar af i8a3 års FinanceComitee, redan då yrkade, att man borde göra slut pä denna ore - 4o6
Den 18 J u 1 i i e, in. da, och ora de icke nu understödt förslagen till ordningens Återförande, på ettsätt, som bordt upptagas, om icke med tacksamhet, åtminstone med erkännande af deras goda afsigter; men jag hemställer, om de icke i detta afseende snarare blifvit mötte med hån och misstydning.
Herr von Hartmansdorff har redan besvarat anklagelsen i afseende på Undervisniugs-verken, och jag behöfver således icke vidare uppehålla mig dervid.
Hvad det nya Lagverkets fördröjande beträffar, så mäste jag, med erkännande, att jag icke tillräckligt förstår bedöma halten af det nya Lagförslaget, likväl medgifva, att jag för min del skulle välja det nya, framför det gamla; men jag hemställer, om man derföre kan klaga öfver Laglöshet, om Nationen rättvisar påståendet om laglöst tillstånd, och om man icke måste erkänna, att då frågan är att göra en helt ny Lagstiftning gällande, det är ändamålsenligare alt moget pröfva, än alt för hastigt antaga, det nya.
Herr Hjerta har äfven talat om Styrelsens sträfvande efter ökad magt, genom personliga förhållanden till Representationen.
Jag tror tvärtom, att man icke behöfver se långt för att finna, det Styrelsen här, äfven med den inverkan på Representationen, hvartill våra Grundlagar lemna utrymme, i motsats emot andra Constitutionella Stater, ingalunda gör något missbruk af sin magt; och hvad angår utbredandet af den osven - Den i&
Julii e. m. 4°7 ska methoden eller systemet (jag minnes icke, hvilketdera uttrycket nyttjades) af den blinda lydnaden; så hemställer jag, om icke, å andra sidan, den method är lika or iktig och lika osvensk att, med stöd af vridna slutsatser, hemtade från Grundlagarna, föra Ständer och Styrelse till ensidiga mål.
Herr Hjerta har ock uti Styrelsens förfarande sett ett tydligt system till Representationens nedsättning.
Jag tror, då Grundlagen lemnat dep ena StatsMagten rättighet alt bifalla eller afslå, hvad den andra föreslår, att denna rättighets utöfvande, på ett sätt, att Konungen icke blindt antager alla förslag, som komma från Reprensentationen, icke kan kallas en nedsättning af denna; och jag hemställer deremot, hvad namn ett sådant förfarande bör få, alt, med godtyckliga förklaringar af Grundlagen, bestrida äfven den nödvändigaste undersökning om Kyrkotionde och dylikt.
Jag hemställer, om icke återförandet af de tider, då man ville, att Ständernas ensamma beslut skulle gälla mer än Sveriges Lag, snarare är ett sträfvande lill Konungamagtens nedsättning.
Herr Hjerta har vidare fästat sig vid de Handelstraktater, som blifvit ingångna, och trolt sig deri finna enskilda interesse!!, gynnade.
Jag hemställer, om man icke, vid granskning af dessa Traktater, skall finna deni byggda på det system, som håde Herr Hjerta och jag gillar, och hvilket äfven finnes uttryckt i Rikets Stan - 4o8 Ocn iS Julii e. m. ders skrifvelser, att nemligen grunda Handeln på frihet, genom reciproka förhållanden Nationerna emellan.
I Amerika, Eng ' O land, Ryssland, Danmark och öfverallt, så yidt Ländernas egna Lagar tillåta reciprocitetens införande, emottages Svenska Flaggan, utan åtskillnad från Nationens egna Fartyg, och följderna deraf visa sig genom ett ökadt Lästetal i våra egna hamnar.
Hvad den yttre politiken beträffar, så tror jag, att om Herr Hjerta, i stället att gå 14 år tillbaka, efter han icke tror 76 §. lägga något hinder i vägen, vill gå tillbaka till 1812, skall han finna den grundsatsen orubbligt iakttagen, att, så vidt möjligt varit, undvika Sveriges deltagande i de större politiska händelserna och dess indragning i krig, hvars resultater ej kunna förutses.
Jag tror, att med undantag af 1813, då alla Stater deltogo i den allmänna krisen, och då Sverige ej kunde undandraga sig, skall man finna grundsatsen iakttagen äfven i sådana fall, då det erfordrats stora uppoffringar hos Konungens Rådgifvare för att, med afseende på Landets väl, icke låta hänföra sig af ögonblickets ingifvelse.
Det blir mig omöjligt att nu besvara alla detaljerna af Herr Hjertås anförande, ehuru han haft den godheten att sjelf meddela mig en uppsats på hufvud-momenterna daraf; men jag tror mig likväl med fakta på ett tillfredsställande sätt hafva bevisat, att
Landet icke är i vanmakt eller i ett tillstånd af upp - Den 18 Julii e. m. 4°9 lösning.
Jag slutar med den erinran, att då Grundlagen stadgat, att de män, som omgifva Konungen, skola efter samvete oell pligt uppfylla sina skyldigheter, samt medgifvit Folkets ombud rättighet alt granska, huru dessa män vårdat sig om Rikets sannskyldiga nytta, om de med oväld, nit, skicklighet och drift uppfyllt sitt kal), så har Grundlagen icke kunnat sätta någon Auctoritet för att granska, huruvida Rikets Ständer afse Rikets sannskyldiga nytta vid utöfningen af denna rättighet; men Historien, som talat om perioden från 1720 till 1772, sorn omtalat, huru det ena partiet dömde det andra, på grund af enskildt hat och hämd —.
Historien skall ock för kommande slägten omtala, huruvida Sveriges Representanter år 1829 med oväld, nit, skicklighet och drift afsågo Rikets sannskyldiga nytta, då de gingo att uppfylla sitt Dornarekall öfver Konungens Rådgifvare, Ålskillige yttrade härtill deras bifall.
Jag utber mig, att först få göra några anmärkningar vid åtskilliga sattser, hvilka här blifvit framställde, såsom motiver för återremiss; jag skall sedermera yttra mig i korthet öfver hufvudsaken, och slutligen försöka, alt lemna ett bidrag till den tafla man uppdragit af Fäderneslandets tillstånd.
Man har yrkat återremiss i den förmodan, att denna återremiss kunde hafva till följd, alt 106 §. blefve af Den 18 Julii e. m.
ConstilutionsUtskottet tillämpad i stället för 107 §.
De Talare från bägge sidor, som yrkat denna satts, hafva glömt, alt ConstilutionsUtskottet redan med Rikets Ständers rätt afgjort frågan om 106 §:s tillämpning.
Utskottet äger ej rättighet, att åter upprifva detta en gång fattade beslut, och ett sådant motiv för återremiss får icke äga rum.
Åtskilliga andra hafva yrkat, att man genom återremiss kunde vinna den rättighet att, då målet återkommer, tillämpa 107 §. i sådana fall, der ConstitutionsUlskottet ej funnit den tillämplig.
Detta är en annan olaglighet; ty Rikets Ständer äga ingen annan rättighet, än att med bifall eller afslag yttra sig öfver de anmärkningar, sorn ConstitutionsUtskottet framställt; Grundlagen tillåter icke Ständerna att gå ett steg längre.
Äfven Herr Tham har trott, att en viss fråga kunde återremitteras, för att behandlas efter 106 §., ehuru Utskottet ansedt den 107 böra tillämpas; men Herr
Tham har tillika förklarat, alt han afstyrker en sådan återremiss, sedan en Ledamot af ConstitutionsUtskottet upplyst, att frågan härom redan varit under alfvarsam öfverläggning inom Utskottet, och att man icke kunnat finna anledning att tillämpa 106 §.
Jag har redan anmärkt olagligheten i hela denna åsigt, och behöfver således icke vidare uppehålla mig vid detta Herr Thams yttrande.
Hvad beträffar 107 §:s tillämpning för de fall, der Constilutions - Den 18.
Julii e. m.
Utskottet dertill funnit anledning, så får jag, för att vara korrt, endast instämma i hvad Friherrarna Boije och af Tibell, samt Herr von Hartmansdorff, anfort.
Jag hämtar härvid stöd af Utskottets yttrande, att det funnit Konungens Rådgifvare i allmänhet med nit och redlighet hafva uppfyllt deras kall.
Man har här anfört, att utgån-» gen ej bör tagas till måttstock för harid»» lingarnes bedömmande.
Jag gillar denna princip i allmänhet såsom billighetsgrund, och får blott tillägga, att den i förevarande fall äfven gäller såsom rättsgrund; i hvilket, afseende jag utbeder mig att få uppläsa några ord af Grundlagarna, sorn tydligen, ytvisa, alt icke blott billigheten utan ock sjelfva Lagen bjuder, alt denna princip här följes.
Uti Inledningen lill ansvarig-» hets-lagen för Konungens Rådgifvare står; Desse Embetsman kan ej eller till last läggas om j emot deras j på anförde skäl grunsda de Råd, utgången j utan deras förvållande j blifver olycklig _, och det åsyftade goda ändamålet icke vinnes.
Det är således icke blott en billighetspligt, som vi utöfva, utan en positiv Lag, stadgad af Konung och Ständer, som vi tillämpa, då vi frikalla Konungens Rådgifvare från ansvar för en mindre lycklig utgång af en i god afsigt tillstyrkt åtgärd.
Jag stöder för öfrigt mitt omdöme icke ensamt på Constitun tionsUtskoltets allmänna yttrande öfver Ko »ungens Rådgifvare; jag har äfven sjelf Den 18 J u i i i e. m. haft tillfälle att följa mitt Fäderneslands öden under de sednare åren med en sjelfständigt pröfvande blick.
Men jag äger ej vilja, att utfara i ordståt, eller förmåga att genom vältalighet leda andras öfvertygelse; jag kan blott sannningsenligt uttrycka, hvad jag känner, och anser mig af pligt dertill uppfordrad.
Beträffande allmänna uppfostran, får jag, i afseende på de anmärkningar, som i denna del blifvit framställde, förena mig med Herr von Hartmansdorff, och tillägga att Ständerna vid sista Riksdagen icke begärt, att Regeringen skulle utsträcka sin granskning till bela uppfostringsverket; de voterade tvärtom, att denna granskning skulle inskränka sig till den Militaira grenen; men Konungen i StatsRådet beslöt, understödd af sina Rådgifvare, att den borde utsträckas till det liela.
Detta kan synas obetydligt för dem, som icke önska att se några blommor pryda Fäderneslandets öden; men det visar åtminstone en syftning bos Styrelsen, för hvilken jag tackar Gud, och hvilken jag hoppas en dag skall bära frugt för Fäderneslandet.
Går man till Administrationen, så se vi att Rikets Ständer, med anledning af särskildta Utskottets Utlåtande, sista Riksdagen öfverlåtit till Styrelsen den nya organisationen deraf; men jag hemställer till Ridderskapets och Adelns eget minne, om Representationens tänkesätt i detta ämne
Den 18 Julii e. ifl. 4i3 voro nog fasta och bestämda, för att Regeringen genast skulle hafva vidtagit några genomgripande förändringar.
Ett steg har dock blifvit gjordt i afseende på Lagskipningen, genom Rättsfrågors skiljande från de Administrativa verken, och detta steg är icke obetydligt.
Ser man åter på den djupast liggande grunden för oredan i vår Administration, hvilken måste hämtas vida längre tillbaka än för år sedan; så består den deri, att den ena författningen på den andra ända från Carl den XI:s tid, då de utgjorde ett sammanknutet helt, fortfarande blifvit utfärdade, utan sammanhang sins emellan, hvilket ock gjort våra gällande Ekonomiske Lagar föga tillgängliga för den, som om dem vill inhämta kännedom, och svåra att tillämpa.
Då man vill återföra ordning, der en sådan oordning ägt rum, måste första steget blifva, att utreda hvad som är gällande för tiden; att samla och sammandraga de spridda Författningar, som förefinnas; och att utmönstra de äldre tillintetgjorda, för att finna det ensamt gällande, och se, hvad som behöfver completteras eller förbättras.
Jag frågar, om icke Styrelsen vidtagit dessa förberedande åtgärder; jag tror, att vi förnimma resulta terna deraf i de Författnings-samlingar, som blifvit gjorde inom nästan hvarje särskild Styrelsegren.
Största delen deraf var redan färdig före 1828 års Riksdag, och 4*4 Den 18 Julii e. m. lag till grund för särskilta Utskottets arbeten.
Vill man sträcka sin blick till financerna, sa finnér mali ett tillstånd sorn redan så fullständigt blifvit utveckladt af en annan Talare, att jag icke vill upptaga tiden med upprepande deraf, utan blott tillägga, att den oordning, sota räder i vårt myntväsende, ingalunda kan läggas Styrelsen, utan Rikets Ständer till last; och att hvar man, sorn förstår att bedöma styrelseåtgärder, kan och vill döma fördomsfritt, lärer inse och erkänna de otaliga svårigheter, som ett orimligt myntväsende lägger i vägen för hvarje styrelseåtgärd, sota afser landets ekonomiska förkofran.
Hvad Krigsmagten beträffar, vågar jag påstå, Och bevisa det, att den ordning och det skick, Iivari Rikets Försvarsverk för närvarande sig befinner, icke sedan Carl den Xll:s tid ägt ruta.
Jag vill derföre ej säga, att jii icke förbättringar kunna och böra ske; taeil jag är innerligen glad genom den visshet jag äger öm Styrelsens syftning till alfvärliga åtgärder äfven i denna väg, och jag vågar påstå, att föga mera än hvad sota skedt, kunnat tillvägabringas med de tillgångar, som varit anviste.
Dessutom må man ej glömma, alt Nationen icke älskar genomgripande reformer, och att Styrelsen derföre måste med varsamhet gå till väga, t»m den icke vill äfventyra att blifva en lekboll i den såkallade allmänna opinionens band» Måilgä yrka åtgärders nödvändighet
Den 18 Julii e. ra* tlen ena Riksdagen och fordra dem med otålighet, men yttra den andra Riksdagen motsatt öfvertygelse.
Många yrka reformers nödvändighet, mell votera nej, då fråga är alt fatta heslut om grunderne» hvarpå dessa höra hvila.
Låtom oss vara hillige och rättvise i våra fordringar och omdömen, samt skåda förhållanderne längre än till ytan.
Hvad de yttre politiska förhållanderna vidkomma, så ligger det ej i vårt nationallynne, att skryta med oss sjelfve; vi hafva dellagit för länge och för alfvarsamt i verldsliändelserne för att äga detta lyte, men då Fäderneslandets goda namn och rykte förnärmas, vika alla betänkligheter, och jag motsäger derföre Herr Hjertås påstående, att Riket under 17 år sjunkit i anseende hos Utlänningen.
Förhållandet är icke sådant; jag har håde sorn enskild man och som Representant haft kanske bättre tillfälle an mängden, att i detta afseende inhämta kännedom om förhållanderne, och jag anser för éii pligt förklara, att denna kännedom ingifvit mig en sann känsla af tillfridsställelse.
Sverige kan icke begära att spela någon stor röle i politiken; men bland mindre Magter, som med Sverige kunna jemföras, finnes ingen, solli i allmänhet är så agtad, eller har så stor rätt att vara det, som Sverige.
De förnyade Handelstractaterna med Ryssland, England, Dannemark och flera Stater grunda sig alla på reciprocitets-förliållanden.
Det är Ridder - Den 18 Julii e. m. skåpet ofcb Adeln nogsamt bekant, att jag för min enskilda del icke gillar det friare Handelssystemet; men då Styrelsen vidtagit det, hand i liand med Rikets Ständer, har man icke skäl att klaga deröfver.
Turkiet liar hittills icke leninat de mindre Staterna i Europa tillgång till Svarta Hafvet; Sverige var den första bland dessa mindre Stater, sorn vunnit denna tillgång; de öfrige hafva först efteråt, liksom i Sveriges fotspår, vunnit denna fördel, och detta torde åtminstone icke vara tecken till någon missagtmng.
— Jag vill icke längre uppehålla Ridderskapet och Adelli; jäg slutar derföre, utan fru g ta 11 för förebråelse att hafva sökt försvara Styrelsen.
Jag står icke på någon särdeles upphöjd plats i samhället, och kommer från dess obemärkta regioner, Jag har ej krypande framgått, cj genom smicker och siafsinne uppehållit mig; jag har gått upprätt min väg fram; samt der jag bordt tala, framfört det jag trott vara rätt och sannt utan fruktan, och jag känner mig äga kraft att så fortfara.
Ett lugnt samvete gifver mig detta vittnesbörd.
Hans Jixcellence Herr Friherre Lagerbjelke j Gustaf; Då jag för en längre stund sedan begärde ordet, var det i ändamål att söka tillvägabringa en för öfverläggningen nödig form, helst den genom liera hvar an - Den 18 Julii e. m. 417 dra korssande förslag, tycktes äfventyra att bortblandas»
Men då under mellantiden man alltmer hunnit intränga i sjelfva grundämnet, som af någre värde Talare blifvit omständligen af handlad t, återstår för mig intet annat val, än att, nu påkallad, äfven yttra mina tankar i det hela af hufvudfrågan»
Vid denna öfverläggning, af så stor både allmän och enskild vigt, men tillikaj medgifvom det, å ömse sidor afen ömtålig och föga angenäm egenskap, bade jag af mera än ett skäl önskat bibehålla en tystnad, redan på några få ord när, iakttagen under det föregående loppet af detta Riksmötei Meli jag har tänkt, att den, sohl vet sig våra utan afsigler och utan intressen4 den, som känner sig kunna så förblifvaj den må tala, vore det än i ett syfte, som är långt ifrån att åf stridande opinioner vanligen hyllas, det nemligen * att i fördragsamhetens läror söka en grund för blidare domslut.
Den, som i en lång följd af år varit