Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det verldsliga regementet har icke heller uti kyrkans bekännelseskrifter något stöd för sitt ingripande i det andeliga genom sina förföljelser emot Dissenters i Sverige.
Bekännelse-böckerne ådagalägga tydligen (Smålk.
Art. XII): att ”Guds Församling endast består af de trogne och helige, som höra sin herdes röst” samt att ”denna helighet icke består i mässeliakar och mässeskjorlor eller ceremonier utan i Guds ord och en rätt tro'"; och vidare heter det i Formula Concordia: ”Vi erkänna den Heliga Skrift allena för en domare, regla och rättesnöre efter hvilken, såsom efter en profsten alla läror pröfvas och dömas böra, om de äro gode eller onde, sanne eller falske.
Men symbol a eller bekännelser, och andra skrifta- hafva icke magt att döma, ty denna myndigheten tillkommer allena den Heliga Skrift”.
Vidare läres (Smal.
Art. s. 55) att ”endast Församlingen” (således hvarken Ofverheten eller Presterne) har rätt att efter denna pröfvostenen Guds ord utöfva domsrälten öfver sann eller falsk lära, samt fördömer med allvar allt
Påfveligt tyranni att försvara sina meningar med våld och mord”.
Det vérldsliga regementet i Sverige begår således våld på kyrkans egna bekännelseskrifter i sin förföljelse emot olika tänkande individer eller församlingar hvilka, i enlighet med den Heliga Skrift och just dessa kyrkans bekännelseskrifter, vilja' sålunda utöfva sin fria domsrätt öfver lärarne och läran, och hvilken domsrätt omöjligen kan yttra sig på annat sätt, än genom ”separerande” från dem, som icke hafva läran ren, för att införlifva sig med dem som, enl. deras upfattning hafva den ren.
Denna församlingens, såsom uteslutande egendom tillhöriga frihet, står i fullkomlig öfverensstämmelse äfven med Augsburgiska bekännelsen, och borde rättvisligen ock göra det med afseende på det verldsliga regementet, ty det heter i denna bekännelse om det fria predikö-embetet: ”Medan prediko-embetets kraft meddelar oss eviga håfvor och varder allenast genom ordets tjenst brukadt och öfvadt, förhindrar
Hiet intet
Hiet verldsliga regementet, likasom konsten lill att sjunga icke eller hindrar thet verldsliga regementet.
För ty thet verldsliga regementet umgår med andra saker än det helga Evangelium.
Verldslig öfverhet skyddar icke våra själar, utan våra kroppar och andra lekamliga ting emot- utvärtes våld och uppenbar orätt, och straffar menniskorna med svärd och lekamligt straff, pä thet lion må behålla verldslig rättfärdighet och frid.
Tlierföre skall thessa tu regementen, thet andeliga och thet verldsliga icke sammanmängias”.
På ett annat ställe heter det (s. 49) ”Någre hafva oskickeliga sammanblandat thet andeliga regementet med thef verldsliga regementet.
Thenna för - Den 3 December. 57 mängelse häfver varit en stor orsak till många häftiga krig, förderfveliga upror och tvedrägt”.
JJä man jemnför detta med de grundsatser som nu föl jas, så må man beklaga att Konung Gustaf Wasas största verk, reformationen, blifvit så vanstäld och urartat ifrån sin första sköna idée.
Konung Gustafs storhet låg just deruti, att
Han, under det tidehvarf Han lefd.e, mäktade inse, och i de förhållanden hvaruti Han stod, ville erkänna samvetsfriheten såsom egande sin rot och uprinnelse i den Heliga Skrift.
Detta vittnar äfven en bland vår tids lärde skriftställare i en stats-ekonomisk statistik öfver Sverige.
Han säger: ”Religionsförändringen i Sverige sådan den tänktes af Gustaf den I:ste och Hans söner, samt ordnades af de två reformatorerne Laurentius Andrae och Petri, var helt och hållet Svensk.
Den stod i högst obetydlig sammanhang med den Tyska.
Dess grundval var:
Förkastelse af all menniskostadga i trossaker, och antagandet ensamt af den Heliga Skrift såsom läroregel”.
I Tyskland bnndo sig nemi.
Protestanterne ganska tidigt till bekännelseskrifter, bildande deraf en bestämd läroform.
Den Svenska reformationen borttog endast alla Påfviska lärostadgar, såsom alldeles intet gällande, emedan de voro menniskoord.
Man upsatte emot Påfviska läran icke någon annan lärobekäunelse än Biblen sjelf.
Man erkände ingen skilnad emellan olika kristne; man antog blott en kristen kyrka (ecclesia catholica), hvilken det Apostoliska Symboluni förbinder alla kristne att antaga.
Det var således ej fråga om hvad Luther sade, eller hvad emot honom sades, utan blott om hvad han hade Skriften för sig eller emot sig. — — — ■—- När Tyska Furstarne sände lill Gustaf den lisie de Smalkaldiska Artiklarne •— äfven en den Tyska kyrkans bekännelseskrift — (numera äfven den Svenska), med begäran att
Han ville ingå i det förbund, sorn de stiftat lill försvar af de deruti innehållne lärosatser, vägrade Gustaf att ingå i detta förbund.
Gustaf den I:ste var så fri från antagande af någon viss lärobekännelse, att han förordnade Kalvinisten Beurauis till lärare för Sin son Erik, och gjorde honom lill Riks-Råd, utan alt man vet att han förändrat religion.
Att Prelaturen icke hade förgätit sin genom den store Konung Gustaf fråntagna verldsliga myndighet visas med den eljest icke mycket eftergifvande Konung Carl IX:des Konungaförsäkran af år 1607, der
Ilan ”emot
Sin vilja” nödgades antaga en mensklig skrift nemi.
Augsburgiska bekännelsen såsom Svenska kyrkans läro-norm (Sv.
St.) och således ytterligare stadfästa Upsala mötes beslut.
Efter många controverser under föregifvande af det varma intresset för själarne, begärde de högvördige själasörjarne år 1652 hos Drottning Christina, att äfven de öfrige Tyska Lutherska kyrkans Symboliska böcker, uptagne i Concordie-boken, måtte antagas såsom grundlagar för Svenska kyrkan.
Detta afböjdes för den gången genom Biskop Johannes Mathia; (Sv.
St.), men lycka - 58 Den 3 December des alt under den följande Förmyndare-Regeringen genom 1663 ars Religionsplakat och 1664 års Riksdagsbeslut, återfå sitt älskade och så mycket saknade Päfvedömes förlorade paradis.
— Omedelbart derefter började presterskapet, för att begagna Konung Fredrik II:s uttryck, att icke längre älska den Heliga Skrift ”såsom en staf dermed stödja sig under vandringen till grafven, utan såsom en käpp att dermed piska upp hvarandra”.
Gustaf Wasa lefde icke längre och Hans bekanta yttrande: ”att den tid skulle komma, då mången skulle önska kunna hämta Honom upp ur grafven”, syntes hafva gått i fullbordan.
Cesareopapismen växte nu på den störtade Romerska papismens gamla åkerfält och frodades i förkättringar och processer mot irrlärighet, och märkvärdigt kan det synas att de, både för andlighet och lärdom ryktbaraste män, såsom Johannes Rudbeckius, Johannes Matbi®, Terserus, Svedberg,'
Spegel, den fromme Speners (och Frankes) anhängare samt (Rutström och Tollstadius) m. fl. blefvo föremål för dylika förnedrande rättegångar, hvarigenom somliga miste sina embeten och andra på annat sätt straffades och skymfades.
Detta kan synas märkvärdigt, men vore i sanning mera märkvärdigt om, under dylika omständigheter, så utmärkta mäns verksamhet hade fått fortgå oantastad.
Den guldvigt hvarpå man vägde renlärigheten blef, dä såsom nu, en menniskoskrift, Formula Concordia;, och följden blef genom denna anhängighet vid bokstafven af menskliga skrifter hvad man holde kunnat förutse nemi. då såsom nu, en stark obskurantism bland presterskapet.
Att denna obskurantism skulle i sin ordning återverka på hela nationen var naturligt, till följd af det ”Symboltvång” hvarunder den trälade och, tyvärr, ännu gör det.
Presternas magt blef allt mera fruktansvärd, så att förnuftets fria bruk blef ansedt som en stor förbrytelse äfven i lilosofien.
Då presterne, sålunda utrustade med papisliskt verldsvälde, i alla tider ansell folket eller försarnlingarne vara till för presternas skull, men icke presterne för församlingen, så lyckades de, i samråd med den verldsliga politiken att ”på Riksdagen 1686 ej allenast förbjuda t. ex. Cartesii filosofi, utan äfven att filos, falhult, i Upsala sattes under theol, fakult:s censur” (Wies).
Följden blef hvad som alltid blir förhållandet då man vänder upp och ned på Guds ordningar, att Herren sänder dem så kraftig villfarelse, att de skola tro lögnen.
”En fanatisk vidskepelse började nemi. intaga äfven den bildade delen af nationen, hvarpå de förnuft och menskligt vanärande rättegångarne ronde trolldomsväsendet, blåkullafärderne och satans graseringar lemnade de mest beklagansvärda bevis”.
St.)
Den ljusglimt af det fria välsignelsebringande Evangelium, som under Konung Gustaf Wasa knapt hade funnit ingång ibland nationen, fick åter vika för det gamla mörkret.
Den fria forskningen var slut och ljusastaken på kyrkans altare var åter såsom före den store Konungens tid — presterne.
— Vetenskaperne Stodo åter stilla, och det lilla som fanns, var instufvadt inom presternes skäppa.
Vetenskaper, som gingo för nära presternes s. k. ”renlärighet” såsom astronomi och naturkunnighet, ”blefvo Den 3 De ceni lier.
50 under denna tid obekanta i Sverige och ansedda för trolleri.
När Stjernhjelm förevisade några fysiska experimenter förklarades lian för en trollkarl och (märk!) mäste aflägga ny trosbekännelse” (Sv. St.).
Man ansågs här utaf presterne och deras parti för en gudlös menniska för det man vågade bekänna att jorden går omkring solen och icke efter de gamle liedningarnes mening, tvärtom; och detta sedan Galliléi hade blifvit bannlyst af Påfven i Rom för det han lagt i dagen sina forskningar, hämtade ur det menskliga vetandets djup.
Dylika lärosatser kunde naturligen icke af presterne tålas, emedan de stodo i strid emot deras ensidiga och skråmässiga upfattning af den Heliga Skrift, såväl som emot den, på några framstående personer inom deras ”kast”, af presterne grundade förmånsrätten att vara vetenskapernas representanter i verlden. ”Då vetenskaperne genom Cartesius, Newton och Liebnitz satte Europas vetenskapliga verld i rörelse, synes Sverige ej ens hafva vetat om denna företeelse, än mindre deltagit deri” (Sv. St.).
Sådana blifva resultaterne i ett land, som icke har samvetsfrihet, ty der sorterar allt och alla, medvetet eller ej, mer och mindre under ”prestväldet”.
Den ”lefvande” kristendom som nu finnes, så väl som de lefvande menskliga kunskaperne hafva dock, — utan gensägelse med många hedrande undantag från enskilda presters sida, — hierarkien till trots, banat sig en väg äfven hos oss ehuru mycket ännu kunde vara att önska, för att icke tili håde intellektuell och materielt hänseende stå efter andra nationer; men säkert är, att det framåtskridande, som uppenbarat sig i vårt land, icke skett med hierarkiens goda minne, ty då vore den icke längre hierarki, och portarne vore då öpnade för all uplysnings rätte Herre och Konung att draga derin.
Men hierarkien vet bättre, den släpper icke taget så lätt; kyrkans symboliska höcker må, med den Heliga Skrift för ögonen, förbjuda allt verldsligt ingripande med väld i trossaker, och 1809 års Ständer må, i öfverensstämmelse härmed hafva upgjort i Grundlagare hvad förändringar som hälst, så kan dock icke hierarkien förgäta den gyllene tiden af sin magt efter Upsala möte 1593 och religionsplakatet 1663 samt det så mycket älskade Conventikel-plakatet af 1726.
Det är nemi. bättre att sitta i det verldsliga regementet i representationen och stifta lagar och författningar för åkerbruk och bränvinsbränning, för aimée och flotta, än att uträtta den enda och uteslutande funktionen som prester enl.
Guds ord hafva nemi. att ”predika Evangelium”.
Det synes bättre att med 10 å 20,000 R:drs ärlig inkomst, tilläfventyrs sitta på StatsRådsbänkarne eller Biskopsdomstolen och dömma öfver irrlärighet samt sedan ”två sina händer” såsom Pilatus då han korsfäste verldens Frälsare.
— Det vöre likväl bättre att, såsom ”denne korsfäste” och Hans rätte tjenare i predikoembete!, endast predika Evangelium och ”gå omkring görandes väl och hjelpandes allom”; dä det nu i stället, Gudi klagadt, står så lill att, med några berömvärda undantag, hvilka gemenligen rangeras på 60 Den 3 Deci mijer. kättarelistan, af presterne på våra predikstolar endast predikas katolicism eller verklära, hvilket för hvar och en som fått den minsta strimma af uplysning i sin själ, blifvit nogsamt bekant.
Det vore bättre att presterne ställde sig sjelfve kyrkans egna bekännelseböcker till efterrättelse, i det att de, i enlighet med dessa, öfverlemnade de verldsliga bestyren i deras bänder, sorn af Gud hafva detta updrag, och endast följa sin Herre och Mästare, som åt presterne intet annat updrag gifvit än detla: -”föd mine lam”.
Delta vore mera vässignelsebringande och för presterne sjelfve mera tillfredsställande, än att förtrycka Glids folk inom Sveriges landamären.
I sanning är det med oro, som kristendomens vänner betrakta dessa förföljelser, emot dem som icke annat ondt hafva gjort, än att de trott Evangelium något mer än hvad brukligt och gängse är; det är oroande, ty säiänge bågen är spänd haiman alltid att frukta pilen.
— Man kan nemi. icke låta bli att tänka sig tillbaka, att icke gå längre bort i tiden än til!
Valdensernes och Albigensernes fasaväckande förföljelser, hvarunder statskyrkoväldet, för att bevara den så mycket beprisade ”enheten”, släckte sin blodtörst i det att det slagtade Jesu bekännare såsom får, för deras skriftenliga tro.
Hugenotternes lidanden och deraf följande blodiga strider, med de sär, hvaraf Frankrike är blödande än i dag, borde hafva några lärdomar med sig äfven för oss.
Blodbadet i Paris, der intoleransen mot olika tänkande firade sin bröllopsfest, hvars minne genljuder i nattens mörker med stormklockans ljud ”kringom all verlden”, kommande hjerteblodet att stelna af fasa för de bragder, som. der utfördes; och har man härmed upnätt det åsyftade målet att hämma samvetsfriheten i sitt lopp?
— O! Nej! samt vidare -—- om man än beklagar, så förgäta dock icke häfderne den Konung, som lät förleda sig af prelaturen och dess herrsklystna tjenarinna, att från sina fenster med egen hand skjuta på sitt folk;! -—- Hvad har man vunnit med allt detta?
Jag är öfvertygad att åren 1789 och-—90 1830 och —48 skola lemna derpå, om än sorgliga, dock tillfredsställande svar.
Då de öfrige Protestantiske länder, ja, med få undantag, de icke Protestantiske, hvaribland t. o. m.
Turkiet, på båda jordhalfvorne antagit den eviga oeftergifliga sanningen, att det är menniskans yttersta rätt att tro, bekänna och dyrka Gud efter sin egen vilja och sitt eget samvetes öfvertygelse, oqvald af det verldsliga regementet, sä står det Protestantiska Sverige ännu i 19:de århundradet qvar med sitt ”samvetstvång”, till hela den öfriga civiliserade verldens förundran.
Dä regeringarne öfver allt ända till vårt brödrarike Norrige, medger sina innebyggare fullständig religionsfrihet, så menar sig Sverige ännu kunna lägga band på sitt folks samveten, och detla tvärt emot dess ädle och menniskovänlige Konungs personliga vilja, som nogsamt blifvit bekant i bans Konungsliga yttrande, då Norska samvetsfriheten proklamerades J 845, att nemi. ”denna var menniskans dyrbaraste rättighet och förenlig med lidehvarfvets anda”.
Då Sverige efter regdsförändringen 1809 i 16 § af dess lleg.F. Den 3 December. 61 de Jure har tillförsäkrat samvetsfriheten åt sitt folk, så begår lagskipningen dc facto den inkonseqvens, ja det brott, att med stöd af 1726 års Conventikel-Plakat och andra i likhet med detta föråldrade lagar, landsförvisa och förfölja dem som ”för sina samvetens skull” icke finna sig tillfredsställde af dess kyrkas läror.
Med Conventikel-Plakatet, detta det okristligaste, omenskligaste, att icke säga det uslaste, och för ett samhälle i nyare tider förnedrande lagstadgande, förmenar man sig nu i vårt land bevara ”enheten” i den yttre kulten, som man kallar kyrka, ändock det icke lärer vara svårt för rättsinnige och kunnige jurister att bevisa detta plakat, såväl som alla andra med detsamma liktydiga lagar, vara med ofvannämnde § i Reg.F. annuleradt.
— Att Conventikel-Plakatet är särdeles dyrbart och godt att gripa till för presterne, såsom surogat för trägnare studier och allvarligare betraktelser, då de sålunda med köttsliga straff kunna afvisa dem som sätta deras renlärighet i fråga, synes väl icke vara någon ömande omständighet eller anledning för dess åberopande af myndigheterne i tid och otid; men deremot åro alla anledn.T för handen lill skäl för, att R.
St:r offentligen gifva plakatets makulerande tillkänna, genom att gifva 16 § Reg.F. sin ”rätta kraft och tolkning”, förmedelst antagande af den i alla delar kristeliga och med tidehvarfvets anda fullt öfverensstämmande ”Norska Dissenterslagen af år 1845”.
Ett dylikt tillvägagående skulle tillfredsställa, jag vågar uttala det — hela Svenska nationen och jag tillägger, äfven gifva en elevation åt den Svenska statskyrkan och en upväckelse åt hela dess presterskap 111* den döda s. k. orthodoxi, hvaruti det sjunkit.
— Misstron till presterne i allmänhet och öfvertygelsen om deras oförmåga att tillfredsställa folkets andeliga behof, upkommen af deras oandelighet i lära och lefverne, ligger för öppen dag; och då de lifsrörelser, som i andeligt hänseende i våra dagar uppenbarat sig, ryckt med uti sin ström 1000-tals menniskor utaf alla samhällsklasser och förer dagligen med sig ännu fler, så är liden snart för handen då den skall öfversvämma alla de dammar, som den omenskliga intoleransen upsiitter för att hämma samvetsfrihetens okufveliga magt; ty förgäfves är att tänka sig möjligheten af att dämpa med våld andeliga lifsrörelser, som, under namn af lefvande kristendom, vaknat ibland ett folk.
Förgäfves skall man söka att sätta en dam för de floder af ljus, sorn från det fria Evangelii sol strömmar lifgifvande till lika fria menniskobröst; ja, det är förgäfves att strida emot Herrans heliga anda, ty det är Hans verk, och ”såsom en örn utförer sina ungar och flyger öfver dem, så räcker Han sina vingar ut, tager sina trogna och bär dem på sina vingar”.
. Medvetandet, häraf åstadkommer farhågor hos ”de stilla i landena” — för en kommande tid, om samma hydda i de nuvarande förföljelse-grundsatsernas drägt, skulle längre få utöfva sitt herravälde öfver samveten, och då dessa och dylika andeliga rörelser alltid haft och, så länge verlden är till, kommer alt hafva samma egenskap som man tillegnar Palmträdet nemi. ”att det böjer sig upp emot tyngden”, så är att befara om icke R.
St:r 62 Den 3 December. komma emellan med sin kraftiga medverkan samt göra ett ädelt och rättmätigt slut på dessa ömkeliga förföljelser, att tilläfventyrs någon större skada sker, hvaröfver samtid och efterverld skall fälla sin dom.
Då jag härmed till R.
St:rs LagUtsk. inlägger min motion : om antagandet af här i aftryck bifogade Norska Dissenters-Lagen af år 1845, såsom tolkning af 16 § Reg.F. af år 1801), är det med den glada förhopning om framgång som hjertat alltid fäster vid ett önskadt mål.
Såsom tillägg till denna motion, tar jag mig friheten yrka det måtte, enär ingen ändring af Grundlagen, utan endast tolkning eller förtydligande af dess Reg.F:s 16 §. är i fråga af R.
St:r, denna för landet aldra vigligaste fråga, företagas till beslut och afgörande på innevarande Riksdag; detta på det att Svenska medborgare som förtryckas ”för sina samvetens skull”, måtte snarligen komma i åtnjutande af deras yttersta menniskorätt som är ”samvetsfriheten”, och samhället ju förr desto häldre blifva delaktigt af dess välsignelser.
— Då indragningsmagten på 1812 års Riksdag i Orebro tillädes Regeringen, var detta h. o. h. en grundlagsfråga och borde enl.
Reg.F:n förslaget hvila till afgörande på nästföljande Riksdag, men denna gång iakttogs detta stadgande icke, utan vid samma Riksdag som förslaget väcktes, bifölls det äfven, hvarför jag pä detta prejudikat grundar mitt yrkande.
Wörstin f iif/rn. ang:de dem, som bekänna sig till den kristliga religion, utan att vara medlemmar af statskyrkan, dat. d. -16 Juli 1843.
(Öfversättning). §. 1.
Dissenter, eller sådane, som bekänna sig till den kristliga religion, utan att vara medlemmar af stastkyrkan, hafva fri offentlig religionsöfning inom lagens och sedlighetens gränser, och kunna bilda församlingar under ledning af egna prester eller föreståndare. §. 2.
De i föregule §. nämnde prester eller föreståndare böra, innan de i sådan egenskap erkännas, för den civila myndigheten på stället styrka, att de af vederb:de samfund äro antagna, samt derjemte till samma myndighet ingifva en skriftelig ed eller försäkran, som går deruppå ut, att de i sin befattning vilja ställa sig Statens lagar till efterrättelse och vara sanning och pligt trogne, i hvilket hänseende de äro lika med Statens embetsmän ansvar underkastade.
De böra nöjaktigt föra de prot., som af Konungen anordnas, samt framlägga dem, när så fordras, för vederb:de myndighet till granskning.
Vid hvarje års slut böra de till vederbdig auktoritet ingifva förteckning uppå församlingens medlemmar samt de under årets lopp ingångna äktenskap, äfvensom nativitets- och mortalitets-tabeller.
De äro derjemte förpligtade att utfärda attester och meddela öfverheten uplysningar ronde sina församlingar, i likhet med hvad statskyrkans prester åligger.
Den 3 December. 63 §. 3.
De till sådana församlingar hörande
Dissenter äro frikallade, från andra utskylder till statskyrkan och dess tjenstemän, än tionde, samt de vid egendomar, hvaraf de kunna vara i besittning, häftande afgifter eller pålagor. §. 4.
Innan någon byggnad för Gudstjenst af Dissenterförsamling begynnes, bör det anmälas för vederbörlig civil myndighet på stället.
Gudstjenst må icke hållas för slutna dörrar.
För öfverträdelser af någon af dessa bestämmelser straffas presten, föreståndaren eller den, som vid sammankomsten hållit föredrag, med böter. g. 5.
Dissenter, antingen de tillhöra en ordnad församling elier icke, böra för pastor loci anmäla barns födelser och dödsfall inom en månad sedan de hafva inträffat, vid vite af 5 speciedaler för hvar vecka anmälningen derefter uteblifver.
Vid anmälandet af barns födelse skall barnets födelsedag, kön och namn, äfvensom dess föräldrars namn upgifvas.
Dissenter, som tillhöra en ordnad församling, böra derjemte i nohl 3 månader, vid samma ansvar, för siri egen prest eller föreståndare anmäla så väl barns födelser och dödsfall som ock ingångna äktenskap. §. 6.
Äktenskap mellan Dissenter stiftas med laga kraft blott derigenom, att för notarius publicus på det ställe, der vederbrde man eller qvinna uppehåller sig, uprättas ett dokument, hvari de förklara sig vilja taga hvarandra till äkta.
Förrän detta kan tillstädjas, har berörde embetsman att fordra samma legitimationer, som prest fordrar vid äktenskaps ingående i statskyrkan; dock fordras ingen lysning eller bevis öfver dop och nattvardsgång.
Om det ingångna äktenskapet bör notarius publicus inom 8 dagar göra anmälan hos pastor på stället, der de äktade taga sitt hemvist.
Till följd af ofvananförda bestämmelse må, vid ålagdt vite, ingen vigsel eller annan vid äktenskaps ingående öflig akt företagas, innan äktenskap på förrberörde sätt är stiftadt. §. 7.
Äktenskap mellan en Lutheran och en
Dissenter stiftas med statskyrkans vigsel, i hvilket fall dock icke fordras bevis öfver Dissenters dop och nattvardsgång. §. 8.
Barn af äkta makar, af hvilka den ena tillhör statskyrkan, anses hörande till denna, så framt ej föräldrarne afgifva en uttrycklig förklaring om motsatsen.
Barn af äkta makar, som begge äro Dissenter, anses icke tillhöra statskyrkan, med mindre föräldrarne derom afgifva en uttrycklig förklaring.
Lefva föräldrarne åtskilde eller äro de döde, afgifver den, som besörjer barnens upfostran, giltig förklaring i berörde hänseende.
Sistnämnde regel gäller också med hänseende till oäkta barn, hvars moder ej tillhör statskyrkan.
Förklaringen afgifves för pastor loci och införes i kyrkoboken. §. 9.
Barn, som icke skola upfostras i den evangelisklutherska läran, kunna på begäran fritagas från undervisningen i densamma i de offentliga skolorna, hvaremot skolstyrelsen på hvarje ställe eger tillse, att barnens undervisning ej heller i afseende på religionen varder försummad. 64 Den 3 December. §. 10.
De, hvilkas trosbekännelse icke tillåter ed under någon form, afgifva vid de tillfällen, då ed kräfves, löfte eller bekräftelse på det sätt, som Konungen bestämmer, hvilket skall anses lika gällande, som om ed af dem varit aflagd.
De, hvilkas trosbekännelse icke tillåter ed i den form, som är bestämd för statskyrkans medlemmar, aflägga den i sådan form, som Konungen bestämmer. §. 11.
Ombud eller beställningar i statskyrkan kunna icke updragas åt Dissenter. g. 12.