Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till lycka för hennes lynne och helsa, hvilka begge funno sig bättre i ett verksamt lif, saknade fru Kathrina icke kroppsrörelse.
Handeln gick jemnt; och om än ingen vinst gjordes derpå, gjordes åtminstone ingen förlust.
Öfver en sak voro så väl fru Arnman som Arve icke litet stolta, och det ej utan skäl.
Patron på Gråby hade nemligen, i stället för att störta det nya handelsbolaget, till slut nödgats följa dess exempel, och hade nu en gång för alla måst beqväma sig att nedsätta sina varor till samma pris, som hans medtäflare.
Men medan fru Arnman nu låser igen sin helgedom, lönlådan i salig fars pulpet, och går ut att stöka i boden, der folket efter hand infinner sig, skola vi följa Arve på hans så kallade Marstrandsfärd.
Första syn, som mötte vår jaktlöjtnant, då han omkring middagstiden satte foten på Tistelöns brygga, var Anton, hvilken, orörlig som en bildstod, lutade sig öfver ledstången.
Hans blick stirrade med ett vildare uttryck, än Arve förut blifvit varse, utåt sjön, och ett leende, bittrare än tårar, låg på hans vissna läppar.
Den stackars
Anton tänkte på sin fader och sin moder, ”böljorna de blå.”
Till dem längtade han nu mera än någonsin, ja af hela sin själ; men han kunde ej komma till sitt älskade hem, så länge medvetandet af det begångna brottet ännu band honom qvar vid jorden.
Det var en underlig verld, som lefde och rörde sig inom den sinnessjuke ynglingens hjerna.
Stundom trängde hans blick vida skarpare än någon annans genom de förhållanden, som omgåfvo honom; men hvad han såg, retade tyvärr den aggande smärta, hvilken aldrig lemnade honom ro.
Och den strid han eller, rättare sagdt, förnuftsgnistan kämpade med hans fantastiska föreställning att endast angifvandet af mordgerningen vid Pater-Noster-skären kunde förskaffa honom frid, var så tärande, så förstörande, att det bräckliga verktyget för hans oroliga själ ständigt blef allt svagare, utan att han likväl kände eller vårdade sig derom.
Hans outsägliga kärlek till Gabriella återhöll honom beständigt, då hans inbillning förespeglade honom den salighet, han sjelf skulle få njuta, om han hade mod att uppoffra henne jemte de andra; men hellre än det, ville han qvardröja på jorden i evighet, evigt utan hopp skåda ned till de blå böljorna.
Ja, för Gabriella ville han, liksom en fördömd, gå och vänta på förlossning, utan att någonsin vinna den.
Men sedan han fått i sitt hufvud att Gabriella kände mera deltagande för Arnman, än han önskade, sedan dess och vid tanken på den rysliga föreställningen att de framdeles ville träda i brudstol, blef frestelsen för egen vinning allt större, och den antog allt mera skepelse af pligt och nödvändighet; ty för en så himmelsskriande synd, som den att se henne vigd med den mördades son, kunde aldrig förlossning vinnas; komme det så långt, då – – Men hvarje gång Anton i sina slutsatser hann till denna punkt, stannade han; Gabriellas älskliga bild trädde bönfallande emot honom; och om än den eld, som brann i hans förvirrade hufvud, hotade att rent af förtära honom, arbetade sig likväl en gnista af sans och förnuft fram, och denna gnista hjelpte honom öfvertyga sig sjelf att han verkligen var en dåre, då han hade hjerta att förstöra den, som han mest på jorden älskade.
Gabriella visste icke – och skulle, om hon vetat det, aldrig kunnat fatta – hvad
Anton led, stred och, efter sin öfvertygelse, försakade för hennes skull; men sjelf kände han det, den arme olycklige, och i ett af dessa rysliga ögonblick, då hans fantasi pinade honom på tusende sätt, medan hans själ trånande drogs till det inbillade hemmet, träffade honom Arnman.
”Hur står det till?” frågade jaktlöjtnanten och klappade Anton på axeln.
Ljudet af denna röst, som alltid utgjorde en af hans mest qvalfulla plågor, väckte honom hastigt ur sina drömmar; men uppvaknandet var ej klart och godt.
Han betraktade Arve med blickar, hvilka småningom öfvergingo från slöhet till misstänksamhet och slutligen till det listiga uttryck, som tillkännagaf att alla hans sinnen voro spända; tyvärr voro de nu i en retsam spänning.
Då Arve icke erhöll något svar och ansåg förlusten af Rosenberg, hvilken den sinnessjuke mycket älskat, såsom orsaken till hans synbara förvirring, yttrade han i deltagande ton: ”Jag har hört att sorgliga underrättelser inträffat på Tistelön.”
”Ja så,” svarade
Anton med ett försmädligt grin; ”och derföre kommer löjtnanten att bevisa sitt deltagande, det var rätt vackert, det!
Hvad har då löjtnanten hört, med förlof?”
Ingen påräknade höflighet af Anton, och derföre svarade Arnman helt saktmodigt: ”Ryktet har sagt att den hederlige kapten Rosenberg skall vara död utomlands.”
”Det var allt en rolig nyhet, det?” sade Anton med ett af sina gemena skratt, och gaf Arnman en skarp blick, hvilken bragte dennes blod i häftigare omlopp.
”Rolig, hur så?
Hvem skulle finna underrättelsen om en bra karls död rolig?”
”Den, som önskar bli hans efterträdare, tänker jag; men jag vet ej hvem som önskar det.”
Vår jaktlöjtnants ansigte blossade starkt.
I plågsam förlägenhet ville han gå förbi en person, med hvilken det ej lönade mödan ingå i ordstrid; men Anton hindrade honom, och i det han med ett slags lömsk förtrolighet drog Arnman åt sidan, hviskade han:
”Herr löjtnanten vet ju att ryktet icke alltid är att bygga på.
Den här gången ljög det besatt – ty Rosenberg lefver.”
”Gör han det?” sade Arve, men kunde vid denna fråga ej hindra en ryckning i ansigtsmusklerna.
”Ja, var det inte f-n till knep af honom!” sade Anton skrattande och gnuggade händerna af förnöjelse vid åsynen af jaktlöjtnantens sinnesrörelse, hvilken tydligt förvissade honom att han ej misstagit sig.
Besynnerligt nog öfvervägde den kittlade fåfängan i vissa ögonblick hans grymmaste fruktan.
Han, som ville uppoffra sin förlossning för Gabriellas skull, triumferade deröfver att han ej missräknat sig i en sak, hvilken likväl, enligt hans inbillade öfvertygelse, närmade henne till afgrunden, och denna motsägelse härrörde af den lägsta, men i alla förhållanden så djupt ingripande bevekelsegrunden, egenkärleken.
Lyckligtvis hade Erika från fönstret blifvit varse tulljakten och märkt att Anton uppehöll Arnman.
Hon skyndade ut; men ehuru ett par veckor förflutit efter samtalet med Anton, kände hon likväl en hemlig bäfvan för jaktlöjtnantens åsyn, och icke utan ansträngning fann hon den vanliga tonen.
”Välkommen, herr löjtnant!
Birger har rest åt Götheborg; men var så god och stig in ändå och besök oss i vår bedröfvelse.”
”Jaktlöjtnanten är så beskedlig att han kommer hit för att trösta er,” yttrade Anton, innan Arnman hunnit säga ett ord.
”Det är ganska välvilligt, och jag tycker du borde tacka honom derför!” yttrade Erika med en sträng, tillrättavisande blick.
Men nu var Anton ohjelplig, och derföre afbröt han utan krus Arves till Erika höfligt framförda ursäkt öfver att kanhända ha kommit olägligt, med den försäkran att det vore alldeles tvertom:
Ty Birger, som var åt staden, hade kanske, när han kom hem, bref från kapten; och det skulle visst vara en fägnad för löjtnanten att få höra något deraf, innan han reste.
”Jag förstår icke hvad som kommer åt honom?” sade Arve misslynt.
”Man kan höra af hans ton att han är fiendtligt stämd mot mig.
Jag har väl aldrig stått synnerligt väl hos honom; men i dag är han serdeles retsam och svår.”
”Herr löjtnanten får vara god och hafva fördrag med den stackars sjuklingen!
Han rår icke för hvad han säger,” hviskade Erika sakta tillbaka.
Anton hade hört henne; med en föraktlig blick såg han efter den annars så aktade Erika.
”Hon är ej ett grand bättre än de andra,” mumlade han; ”och för hennes klokhet, som Birger prisar så högt, vill jag ej ge så många sandkorn, som kunna rymmas i en fingerborg!”
Han gick upp på sin kammare och satte sig att leka med sin grönsiska, hvilken han lärt åtskilliga små konster, och i hvars lilla hufvud han tyckte sig finna mera sundt förnuft, än hos menniskorna.
Emellertid satt nu Arnman jemte Erika i dagliga rummet, och afhörde hela berättelsen om kapten Kochers besök och det bedröfliga ändamålet för detsamma.
Med en värma och en liflighet, som kanske icke gaf Anton efter i list, ehuru den uppenbarade sig på annat sätt, beskref hon Gabriellas smärta och qval, och öfverdref till högsta grad utbrotten deraf.
Hon tecknade den unga fästmöns lidande vid blotta föreställningen om Rosenbergs död, så sönderslitande att Arve kände den ena rysningen efter den andra genomila sina lemmar, och slutligen gick Erika i sitt nit derhän att påstå det hon vore fullt öfvertygad att Gabriella, i händelse olycksposten bekräftade sig, aldrig mera skulle kunna älska någon, i händelse hon ens öfverlefde förlusten af Rosenberg.
”Det har likväl,” sade Arve med något osäker röst, ”förekommit mig som mamsell Gabriellas kärlek ej hörde till det öfverspända slaget.
Jag har tyckt att hon alltid med lugn talat om sin frånvarande fästman, och redan med mycken ståndaktighet burit den långa skilsmessan.”
”Ja, det kan nog förekomma så,” återtog Erika; ”ty Gabriella har verkligen en förvånande styrka.
Jag, som så väl känner henne, vet bäst hvad hon förmår öfver sig.
Men i hjertat lider hon mera än någon kan tro, utom den som vet hur högt hon älskar sin fästman.”
”Men hvartill gagnar det då att hon visar sig starkare, än hon i sjelfva verket är?” invände Arve.
”Ingen kunde klandra henne, om hon sörjde och saknade honom aldrig så mycket.”
”Nej, det är visst sannt; men vissa lynnen äro nu en gång sådana att de helst bära sorgen inom sig.
Glädjen delar Gabriella gerna med andra; smärtan deremot, liksom hennes hjertas varmaste känslor, får ingen se.
Och på det hela är detta både att akta och värdera; ty, uppriktigt sagdt, fins i det dagliga lifvet ingenting tråkigare, än att höra någon ständigt tala om sitt lidande eller, ännu värre, ständigt tala om sin kärlek.”
Arnman teg.
Det var honom omöjligt att vederlägga Erika; men inom sig gjorde han det löftet att hans egna känslor ej skulle komma att sticka i dagen.
De kunde också nu gerna begrafvas så djupt som helst, sedan Gabriellas hjerta var otillgängligt.
En några timmars kort dröm lät honom vid uppvaknandet erfara bittrare intryck, än den tid han ännu icke börjat drömma om annat, än det ypperliga budet:
”du skall icke hafva lust till din nästas,” m. m.
”Hur mår vår goda Josefina?” frågade Erika, som ansåg sig böra upptaga ett annat ämne.
”Jo, hon är rask!”
”Gabriella hade i sina bekymmer behöft hennes tröstrika sällskap; men under denna årstid få vi väl ej hoppas att se henne.”
Arve, hvilken kände sitt samvete litet oroligt, då han tänkte sig
Josefina såsom Gabriellas tröstarinna, förebar att handelns tilltagande och de deraf ökade göromålen gjorde det omöjligt för hans mor att undvara henne.
Erikas lyckönskan till den goda rörelsen uppfattades ej af Arve, ty välkända, men ej lätta, flygande steg som vanligt, hördes i trappan, och litet senare inträdde Gabriella.
”Nu vill jag se hvad
Antons skarpsinnighet är värd!” tänkte Erika och höll ögonen fästade på Gabriella, som ovanligt blek och tyst gjorde en nigning för jaktlöjtnanten, hvilken å sin sida icke heller var i stånd att framkomma med ett enda ord om deltagande, beklagande eller dylikt.
Gabriella märkte genast något förstämdt hos honom, något fremmande både i hans utseende och sätt.
”Är det ej riktigt bra?” frågade hon med en så innerlig blick, att Erika ordentligt började frysa vid denna värma, hvilken i dag för första gången förekom henne hafva en annan betydelse, än den barnsligt öppna välvilja, som Gabriella visade alla menniskor.
”Jo, med mig är det visst bra,” sade Arnman, bemödande sig att vinna nödvändig fattning; ”men mamsell Gabriella?”
”Nu förstår jag,” utbrast hon okonstladt och utan aning, huru nära hon var sanningen; ”löjtnanten är ledsen för min skull, för det att jag sörjer.”
Arnmans friska färg fick härvid en ytterligare förhöjning.
Han kunde ej hindra sig att se på den intagande rosen; men ack, hvad det gjorde honom ondt att se henne så blek, så stilla, så sörjande!
Erika hade rätt: hon bar sorgen inom sig.
Gabriella satte sig bredvid jaktlöjtnanten.
Hon talade ej mycket, och allraminst om sina känslor och sin saknad; hon nämnde ej ens Rosenbergs namn.
Men hon såg ofta oroligt utåt sjön; Birger hemväntades hvarje stund.
Gubben Haraldsons inträde fördelade tankarne på andra håll.
Han gjorde
Arve flera frågor, hvilket förde dem in i de små handelsföretagen; och den gamle måste erkänna sig haft orätt, då han påstod att det ej tjenade till något att göra försök på fiskläget.
Följderna hade vittnat om motsatsen.
”Hvad det är vackert af löjtnanten att så arbeta för de fattigas nytta!” sade Gabriella med en gnista af den hos henne naturliga lifligheten.
”Jag har hört mycket godt om skolan på fiskläget.”
”Den är obetydlig, men efter vår förmåga,” svarade Arve, lycklig att höra sitt beröm från Gabriellas läppar.
”Största förtjensten deraf har likväl läraren, den gamle båtsman Flint.
Han är en präktig gubbe, och jag är säker att det skulle roa mamsell Gabriella att höra honom hålla sina föreläsningar för barnen, framför allt om aftnarne, då undervisningen sker genom berättelser.”
”Jag tror det också,” inföll Gabriella; ”och jag vet verkligen icke hvarför vi ej längesedan kommit att göra en resa åt det lilla fiskläget; men nästa vår måste pappa och Erika låta mig få min vilja fram.
Får jag icke det, pappa?”
Gubben fick hastigt göromål, emedan han genom fönstret varseblef något ofog på gården, och Erika svarade blott med ett af dessa vänliga småleenden, som kunna tolkas efter behag.
Men att förekomma någon vidare fråga, yttrade hon sin förmodan att de väl nu snart hade Birger tillbaka.
Om det var Erikas afsigt att förtaga den lilla smula glädje, hon ansåg ohelsosam för Gabriella att erfara, så vanns denna afsigt fullkomligt; ty på en gång blef hon tyst och nedslagen, liksom förut.
Det smärtade Erika, men hon ansåg sig likväl hafva gjort rätt.
Efter detta afbrott blef det så tryckande ängsligt, att Arve önskade sig långt från Tistelön eller rättare att han ej rest dit.
Erika såg orolig genom fönstret och svarade ofta tankspridd; och Gabriella – men det var icke möjligt att förstå sig på henne.
Än såg hon helt vänligt på honom, men åter tycktes hon ej ge akt på något annat än tvenne små snäckor, hvilka hon upptog från bordet och betraktade med ett uttryck af djup rörelse.
Arve visste ej att det var Rosenbergs sista gåfva.
Nu inträdde hastigt Haraldson med den underrättelsen att Birger kom; det ville säga att båten var i sigte.
Erika steg upp, Gabriella ville göra detsamma; men hennes knän svigtade, hon måste åter sätta sig, och medan hennes kind blef alldeles hvit, och hennes ögon ovilkorligt irrade åt fönstret, tryckte hon de begge snäckorna med orolig häftighet till sina läppar och till sin panna, der de små röda fläckarne åter glödde.
”De der snäckorna, som hon håller så kära, äro en skänk från Rosenberg; kapten Kocher hade dem med sig,” hviskade gubben Arve i örat.
”Jag förstår!” svarade Arve; men de tvenne orden kommo från hans hjerta, der det nu var ganska mörkt och tungt.
Emellertid gick det ej så brådt med Birgers ankomst.
En god timma förflöt innan han lade till bryggan, men denna timma var för den arma
Gabriella en evighet.
När Birger slutligen inträdde, kände hon knappt något mera; hon visste ej ens om Arnman var närvarande.
Brodern gjorde pinan kort, i det han yttrade raskt: ”Det var alldeles som både far och jag tänkte, att fartyget ej var kommet; och jag talade både vid kapten Kocher och flera andra, hvilka menade att det väl ännu kunde dröja hela månaden om och kanske derutöfver, innan det är hemma.”
”Åh, ja, det var som jag sa’,” inföll Haraldson; ”men qvinfolken vill alltid att en ska’ fjeska i ogjordt väder.
Nu kan j då en annan gång sätta lit till det klokt folk talar!
Så’na stormar och sådant farvatten är inte att leka med, och du får inte misströsta, min perla, hör du det, om det också dröjer om två månar.”
Gabriella var för mycket skakad, att låta lugna sig af sin fars tröstegrunder.
Hon ville vara ensam med sin oro.
Den kunde då åtminstone ohämmad få taga sitt utlopp i tårar.
Erika hade ej haft orätt att säga det.
Gabriella egde mycken förmåga att bära sitt lidande; och en oupphörligt stigande oro för ett älskadt föremål, om hvilket man icke ens vet, om det är i himlen eller på jorden, torde väl hafva anspråk på att kallas ett lidande.
Detta oaktadt blef Gabriella hvarken sjuk eller pjunkade hon sig till andras medlidande och förvåning genom bitterheten i sitt öde.
Hon kände, och kände djupt, det svåra i sin belägenhet och slets ständigt mellan fruktan och hopp; men hon klagade ej.
Vid små ledsamheter, små motgångar, hvilka fordom mötte henne, blef hon otålig och kunde ofta knota.
Denna åter syntes henne för stor för knot: den låg sluten i hennes bröst; men den kändes der så mycket bittrare.
Om någon annan hemlighet vid denna tid låg gömd i vår hjeltinnas hjerta, så är det åtminstone säkert att den ännu slumrade der, henne omedveten; och det vore således ett helgerån att närmare undersöka källan till de blickar, hvilka stundom föllo på jaktlöjtnanten.
Gabriella trodde i sitt hjertas oskuld att hon såg på honom liksom på andra menniskor, men kände mycken tillfredsställelse öfver att Arnman visat ett så stort deltagande i hennes sorg.
Deremot hade dessa timmars sammanvaro gjort Erika mera klarsynt, än hon önskade blifva.
Hon kände sitt hjerta oroligt och sitt hufvud svindlande, då hon tänkte på Antons ord och hans vilda hotelser, helst man kunde uträtta så litet, för att förekomma det onda.
Ännu ville hon likväl ej tala med
Birger, ty hon hoppades att jaktlöjtnanten af sig sjelf skulle inskränka sina besök.
Anton kom icke ned under hela qvällen; men ehuru Arve ansåg detta såsom en vinst, tyckte han sig dock aldrig, och minst på Tistelön, hafva upplefvat en så tråkig och plågsam afton.
Så snart det dagades nästa morgon, tog han afsked af gubben, Erika och Birger.
Gabriella sof då ännu, ty hon hade ej njutit någon hvila under natten.
Långt innan hon vaknade var Arnman i Marstrand, och följande morgon åter hemma.
Fru Kathrina, liksom Josefina, fann genast att
Arves sinnesförfattning äfven nu var upprörd; men den förekom dem likväl märkbart olika mot den, hvaruti han befann sig vid afresan.
Han bemödade sig synbart att visa sig lugn och vid det vanliga jemna lynnet; men i hans öga låg en talande oro och i hela hans väsende en brådska, hvilken röjde att icke allt var i lag.
”Hur stod det till på Tistelön?” frågade fru Kathrina, som beslutit att utan förberedelser bryta isen.
”Åh, jo,” svarade Arve kort och sökte efter mössan, ty han hade glömt något i jakten.
”Det var bara ett rykte om kaptenens död; ännu veta de ej annat, än att han varit farligt sjuk.”
Gumman Arnman knep på läppen och tog dervid en pris med klangfullt eftertryck.
Emellertid hade Arve funnit mössan och ilade skyndsamt nedåt bryggan.
Kommen ombord på tulljakten, stod han en stund och kikade åt ett väderstreck, dit alltid hans öga riktades.
Sedan vände han tillbaka och gick tyst genom köket upp på sin kammare.
Trettonde Kapitlet.
Så står ock jag på en enslig höjd
Och jordens fröjd
På afstånd blott som en hägring skådar.
Skall ej det nattliga töcknet fly,
Skall aldrig gry
För mig den morgon, som qvällen bådar?
Unonius.
Tvenne månader, hvilkas långa, pinsamma timmar vi ej skola tälja, men dem Gabriella och äfven Arve räknade minut för minut, voro slutligen tillända, och nu låg det länge väntade fartyget från Bahia på Götheborgs redd.
Birger var ej i staden; kapten Kocher höll likväl sitt ord: så fort fartyget kastat ankar, var han ombord; men då han återvände, lästes på hans allvarliga, godmodiga ansigte en bedragen förhoppning – intet bref fanns, och ingen underrättelse kunde skeppskaptenen lemna om den efterfrågade.
Ehuru kapten Kocher var stadd på en resa, tog han sig likväl tid att sjelf fara ut till Tistelön.
Den hederlige mannen tyckte att några skrifna ord om den smärtsamma missräkningen borde vara svårare, än ett muntligt och vänligt meddelande.
Men ack, det var ändå ett för stort slag!
Den stackars Gabriella kände det länge undertryckta qvalet kämpa efter luft; äfven nu var dock smärtan stum, den tärde desto mera inom henne; men så stark var hennes fysik, att icke en dvala, en sjukdom, en svimning borttog några timmar af hennes lidande.
Hon var stark till kroppen; men själens sjukdom blef långvarig.
Kapten Kocher sökte, liksom de öfriga, trösta henne med sannolikheten att Rosenbergs sjukdom troligen ännu vid det ifrågavarande fartygets afgång ej tillåtit honom att taga kunskap derom; men ännu längre fram på våren kunde man hoppas underrättelser.
Gabriella tycktes ej älska att fästa sig härvid.
Hon ville hellre sörja Rosenberg såsom död, än åter genomlefva dessa förfärliga skiftningar mellan hopp och misströstan.
Och kanhända härledde sig deraf hennes envishet att ej vilja antaga någon tröst.
Småningom vande hon sig att betrakta sig såsom enka efter Rosenberg; och derföre blef ej heller den andra stöten så känbar, då i slutet af Maj ett annat fartyg från Bahia ankom; men äfven detta utan bref och underrättelser.
”Jag visste det ju,” sade Gabriella, och en darrning på läpparne förrådde att den sista gnistan af hopp slocknat.
”Jag sade er att han var död!”
”Och jag påstår, att han icke är död!” utbrast Anton.
”Många orsaker kunna hindra honom att skrifva.
Tappa bara icke modet, du Ella, för han kommer igen – så sannt jag lefver, gör han icke det!”
”Han kommer aldrig, aldrig,” snyftade
Ella och lät sin smärta hejdlöst utbryta.
”Jo, säger jag!” skrek Anton nästan i raseri.
Hans numera beständigt retliga tillstånd tålde inga motsägelser.
”Men du vill icke att han skall återkomma, det är hela saken.”
Gabriella upplyftade de tårfyllda ögonen.
Ett uttryck af stum förvåning låg i hennes ansigte.
”Hvad är det du vurmar?” frågade Birger med en blick, som fängslade Antons tunga.
”Du borde blygs att lägga sten på bördan,” hviskade honom Erika i örat.
Men Haraldson, den alltid grymme, råe Haraldson, sade försmädligt: ”Det lider åt sommarn, då hundarne bli så galna att de bitas!”
Detta var mera än Anton kunde tåla.
Hans ögon gnistrade förfärligt, och i det han helt och hållet lemnade sig åt det raseri, som bemäktigade sig honom, yttrade han, i det han med den knutna handen hötte åt Haraldson: ”Akta er, j far, och reta inte hunden tills han biter er, så att j aldrig glömmer’et!”
”Öppna inte mun till ordspråk, du galna nattuggla!” röt gubben uppspringande; ”annars sätter jag dig der hvarken sol eller måne ska skina på dig!
Jag ska binda dig så, som en brukar med andra fånar.”
”Far,” hviskade Birger den uppretade gamle i örat, ”tänk på hvad j gör och säger!
Genom ondt kommer en inte ur fläcken med honom.”
Den förändring, som under detta utbrott föregick med Anton, var så stor att den till och med dämpade Haraldsons hetta.
Ifrån att Antons hvarje rörelse, hvarje ord utvisade otygladt raseri, hade han blifvit alldeles stilla, och blott några ryckningar i kroppen bevittnade den föregående stormen.
Emellertid låg det något obeskrifligt underligt i hans utseende, något som både kunde kallas rädsla och förtviflan.
Ingen kunde förklara detta uttryck.
”Hur är det med dig, Anton?” frågade Erika med en hos henne ovanlig häftighet och fattade honom i handen.
Ett ihåligt skratt blef hela svaret; men en åtbörd åt läpparne tydde på något, som ingen kunde begripa.
”Svara, Anton, låt oss veta hvad som går åt dig, och sätt oss icke i onödig förskräckelse!” sade Birger vänligt och klappade den i detta ögonblick hemskt förvirrade sjuklingen på axeln.
Anton skrattade ännu, men tecknade åter med en förtviflad rörelse åt läpparne.
”Store Gud, han har visst blifvit mållös!” utbrast Gabriella, hvilken genom ett så ovanligt intryck rycktes upp ur sina egna qval. ”Anton, Anton, bara ett enda litet ord!”
Hon klämde hans händer och tryckte honom om pannan.
Men Antons läppar förblefvo stumma, och hans irrande öga sammansjönk slutligen liksom under en dvala.
Erika lät det emellertid ej stanna vid utrop och bestörtning.
Medan Birger stödde Antons dignande hufvud, badade hon det med kallt vatten och lät honom äfven dricka, då han gaf tecken dertill.
Efter några minuter började han med våldsamt bemödande hemta andan.
Tungans band hade åter lossnat, ett långsamt ”åhå, detta var konstigt!” frambröt öfver hans läppar.
”Men hur var det, kunde du alls icke tala, söta Anton?” frågade Gabriella.
”Det var något mycket underligt, sådant som jag förr aldrig känt,” förklarade Anton.