Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Het må ursäktas mig, om jag icke kan bemöta alla de mångfaldiga anmärkningar, hvilka, så väl här som på andra ställen, i tryck och skrift, blifvit gjorda; till några torde jag få Ilfalle sednare återkomma; andra torde af mera kompetenta alare, för hvad vissa speciella uppgifter beträffar, finna en mera tillfredsställande behandling.
Propos. i ämnet inhemtas, hurusom under en lång följd af år, och äfven under en tid, som ligger oss närmare, förnyade och ända hittills fruktlösa försök egt rum, att tillvägabringa en traktat med ett land, med hvilket, i alla tider, våra handelsförbindelser varit lifliga och af en betydlig omfattning.
Det torde tillåtas mig att något fullständiga redan meddelade uppgifter, med afseende på hvad i detta fall under de sednaste åren tilldragit sig.
Enligt hvad de fleste medlemmar af detta hus troligen hafva sig bekant, hade jag äran att i första början af året 1856 af frami.
Konung Oscars Nåd. för - Den 7 Februari f. m. 327 troende kallas till Ministerplatsen vid Kejserl.
Franska Hofvet, med den svåra uppgift att der efterträda en synnerligen utmärkt och högt begåfvad man, som under loppet af mera än 40 år användt sin lysande förmåga och sina ovanliga själskrafter till gagn, nytta och ära för sitt fädernesland, men som nu, vid den gräns, som naturen utstakat för upphörande af menniskans verksamhet, hvilken hos denna rikt'utrustade personlighet fortfarit, med samma ungdomseld, om ock ej med samma ungdomskraft ända till dess åltiondefemte år, sjelf insåg nödvändigheten att söka ett lugn, för hvilket han ej var skapad, och som endast få månader blef honom unnadt.
Min sändning från Wien till Paris, kort före den tidpunkt, då den kongress öppnades, som hade till syfte biläggandet af stridigheterna mellan flera af Europas mäktigaste stater, var till sitt ursprung förnämligast af politisk egenskap, och under den tid, som användes på de underhandlingar, hvaraf freden i Paris blef en följd, och nyss efter densamma, voro tankarne på alla håll rigtade åt helt annat än handelsförbindelser och öfriga yrken, som trifvas blott under fredens skydd, och hvilkas ostörda utöfvande utgör en af dess välsignelser.
Med dessa återvände omsorgen att tillse att de äfven måtte komma vårt fädernesland till godo.
De underhandlingar om afslutandet af en handelstraktat med Frankrike, som, enligt hvad kändt är, några år förut egt. rum, voro likväl alltför nyligen afbrutna, och de förhållanden, som föranledt detta afbrott, alltför olörändrade, att någon befallning kunde till mig afgifvas att i officiel väg åter inleda detta ämne.
Så väl af skyldighet, som till följd af erhållna föreskrifter, och med fullständig kännedom af allt, som, rörande detta ämne, under loppet af de sednaste 25 åren, förefallit, förlorade jag likväl detsamma aldrig ur sigte, och det utgjorde ett ofta återkommande föremål för mina samtal med de personer, hvilkas embetsställning eller öfriga förhållanden voro af egenskap att försäkra dem om inflytande vid afgörandet af dessa frågor.
Snart fann jag, att i detta afseende, under dåvarande tidpunkt och då rådande förhållanden, ställningen icke nu var mera gynnsam, än då underhandlingarne sednast afbrötos.
Men jag fann äfven att vid sidan af de prohibitistiska grundsatser, hvilka ännu hade öfvervigten inom styrelsepersonalen, andra, för oss mera gynnsamma, långsamt, men säkert uppspirade; att de hade förespråkare af ett ständigt vexande inflytande, och att — hvad som var en hufvudsak — de mera liberala läror, som af desse förfäktades, funno ett icke ovilligt öra hos den upplyste Monark, som i sista handen bestämmer styrelsens åsigter och åtgärder.
Mig blef likväl icke förunnadt att bevittna den förändring, som i detta afseende inträdde, och som egde rum först ett par år sedan jag hemkallades för att intaga det rum i Konungens rådkammare, som jag ännu har den äran bekläda.
Så snart de med Belgien, England och sednare med Preussen och Tyska Tullföreningen af Frankrike afslutade traktater, bevisat att detta land, för hvad dess handelspolitik beträffade, beslutit sig att be - 328 Deu 7 Februari f, in. träda en ny bana, vaknade äfven hos K. Mits Regering förhoppningen att kunna bereda äfven de förenade rikena andel uti de förmåner, som häraf kunde blifva en följd.
Om äfven denna tanke, — som aldrig upphört att utgöra föremål för dess omsorger, — icke sjelfmant hade inställt sig, så felades icke yttre anledningar att väcka densamma.
Det är mig visserligen icke obekant, att man på sednaste tiden sökt förneka tillvaron af någon mera allmänt hyst och uttalad önskan om en handelstraktat med Frankrike, och särdeles om en sådan, som kunde vara förbunden med hvad man önskar må anses såsom uppoffringar å vår sida; men då minnet af allt, hvad som tilldrog sig för ej mera än 2 å 3 år tillbaka, icke torde kunna vara fullständigt utplånadt, kan jag, rörande detta förhållande, med full trygghet vädja till hvad inom publiciteten, handelsståndet, skeppsrederierna och flera af våra förnämsta näringsgrenar yttrades, och, hvad R.
St:r särskildt beträffar, torde jag icke behöfva i minnet återkalla de ojäfaktiga bevis på deras önskningar i detta fall: de finnas uti deras handlingar förvarade; de äro för hvar och en lätt tillgängliga, och det är icke svårt att der finna beviset, att R.
St:r voro beredda på att icke obetydliga medgifvanden måste göras, för att uppnå det önskade ändamålet.
Utan att här uppehålla mig vid hvad under sednaste riksmöten egde rum, och som för hvar och en bör vara bekant, torde det vara af mera intresse att något redogöra för de förberedande öfverläggningar, som dels inom Svenska Regeringen och dels mellan denna och den Norska föregingo underhandlingarnes inledande.
Jag kan här uppriktigt bekänna, att jag, kanske med mera tvekan än någon af mina embetsbroder, såg denna fråga inledas: icke derföre att jag hyste något tvifvelsmål om det nyttiga och för landet gagneliga i sjelfva saken, ej heller derföre att jag var obenägen att tillstyrka de medgifvanden, som skulle komma i fråga; men just derföre att jag, till följd af personlig beröring med den Franska styrelsepersonalen och deraf härflytande närmare kännedom af dess åsigter, kanske, på denna ståndpunkt af frågan, bäst kunde uppskattta vidden af dessa medgifvanden, samt icke med full visshet kunde bedöma, om mina embetsbroder i Sverige, och särdeles i Norge, voro fullt beredde alt följa mig på denna bana, och tdl K.
M:ts Nåd. gillande anbefalla de tullnedsättningar, som jag insåg skulle komma att från Frankrikes sida yrkas.
Mitt språk var derföre detta: jag är färdig att begynna underhandlingen och hoppas äfven, under förhandenvarande gynnsamma förhållanden, kunna föra den till ett godt och lyckligt slut; men jag måste på det högsta afråda att begynna underhandlingen, derest vi icke äro ullt beslutade att göra hvad som blir erforderligt för att äfven fullborda densamma.
Att åter efter så många misslyckade försök i denna rigtning öppna en underhandling, endast för att bereda ett afbrott deraf, vore, i mina ögon, icke allenast poli - Den 7 Februari f. m. 320 tiskt oklokt, utan äfven praktiskt vådligt.
Här gällde mer än någonsin den gamla regeln: »Aut nunquam tentes, ant perfice!»
En afbruten underhandling lemnar alltid ett missgynnsamt intryck, och skulle i förevarande fall göra det så mycket mera, som vi nu skulle undandraga oss att afsluta på samma grunder som af andra handlande och sjöfarande makter blifvit antagna.
Vi kunde ej hoppas att röna en annan behandling än dessa, som till omfånget och värdet af deras handelsförbindelser äro oss vida öfverlägsna; vi kunde icke vänta oss möjligheten att i hufvudsak betinga oss större förmåner eller göra ringare medgifvanden än dessa Hvad nu beträlTade dessa medgifvanden,— hvilka hufvudsakligen skulle komma att bestå i nedsättningar uti införselstariffen, — så berodde allt på, huruvida man ansåge hvarje nedsättning som en uppoffring: ur denna synpunkt vore — med kännedom af de vid traktaterna med öfriga länder fogade tariffer — ofelbart att man skulle komma att anse upp offringarne alltför stora.
Men om, lika med mig, man vore öfvertygad derom, att nedsättningar i vår tulltariff vore af högsta behof påkallade, och så af landets sanna fördel föreskrifna, att de i allt fall måste ega rum, då kunde man ej tveka, att till vederlag för en förändring, som i alla händelser snart måste inträda, försäkra sig om de fördelar, som isynnerhet till förmån för vår sjöfart, hvilken i Frankrike tyngdes af odrägliga afgifter, kunde erhållas.
För min del vore jag beredd att taga steget fullt ut; men jag ville vara öfvertygad, innan jag lyftade foten, att jag hade en fast grund att stödja den på.
Att undersökningar och pröfning i de speciella fallen måste föregå, fann jag af klok omtanka föreskrifvet; men jag önskade veta, att de företogos i en rigtning, som ledde till ändamålet; eljest måste det förfelas, och då vore långt bättre att aldrig eftersträfva hvad som i allt fall aldrig kunde uppnås.
Sedan muntliga öfverläggningar härom inom Svenska Regeringen egt rum, och skriftliga förberedande meddelanden blifvit med Norrska regeringen vexlade, kunde ärendet inför K.
M:t föredragas, och mera bestämda föreskrifter lemnäs.
Att ingå i en detaljerad berättelse om den långa mödosamma och med skicklighet förda underhandlingen, skulle upptaga alltför mycken tid, och vore kanske äfven i andra afseenden mindre lämpligt.
Det må vara nog sagdt, att icke obetygliga svårigheter mer än en gång uppstodo, och icke kunnat undanrödjas, derest icke, å begge sidor, förefunnits en uppriktig önskan, att genom ömsesidigt tillmötesgående bringa ärendet till ett tillfredsställande slut, och det är endast en gärd åt rättvisan att bevittna, det K. M:ts Ministers och för detta tillfälle särskildt befullmäktigad!; ombuds lugna, men, då så fordrades, bestämda uppträdande dertill i hufvudsaklig mån bidragit.
Vid de föreskrifter, som för honom utfärdades, föll det mig aldrig in, att K.
M:ts grundlagsenliga och hittills aldrig bestridda rätt, att efter mogen pröfning och med fästadt afseende å rikets sannskyldiga nytta nedsätta tullsatserna, 330 Den 7 Februari f. m. icke äfven vid detta tillfälle skulle kunna tillämpas; och ehuru för hvar och en var väl bekant, af sakens natur föreskrifvet och af R.
St;r i deras vid sednaste riksdag företagna beräkning af Statsverkets inkomster med tydliga ord förutsatt, att sådana nedsättningar måste af traktaten bli en följd, har jag icke förr än traktaten blifvit allmängjord, sett detta förhållande ens satt i fråga.
Att yttra en önskan om ett sådant fördrags afslutande, och tillika bestrida K.
M:t rättigheten att nedsätta tullsatserna, det vore alldeles detsamma som att anbefalla en utgift, men tillika vägra alla till dess bestridande oundvikligen erforderliga medel.
Ett sådant förfarande kan ej ens af illviljan, långt mindre af R.
St:r förmodas.
Ar det beloppet af nedsättningarne man klandrar.
Nå väll detta är en annan sak, delta är en nyttighets-pröfning.
Men då är det icke längre grundsatsen man bestrider, ty har Konungen rätt att göra en mindre nedsättning, så har Han äfven rätt att besluta en betydligare.
Denna fråga lärer dessutom, om jag är riktigt underrättad, vara, på sätt som jag förmodade, af R.
St:rs högsta behöriga delegation afgjord, och jag torde derför ej vidare behöfva dervid uppehålla mig.
Hvad nytlighetsfrågan beträffar, ber jag att längre fram dertill få återkomma, för att ej, genom en ny digression, afbryta berättelsen örn underhandlingarnes förlopp.
Då dessa nalkades sitt afgörande, uppstodo tvenne frågor af betydlig vigt, meri som icke förut varit närmare behandlade; den ena om den tid, under hvilken traktaten fortfarande skulle ega bestånd, den andra om den tidpunkt, från hvilken den skulle träda i tillämpning.
Mot det sätt, hvarpå dessa begge bestämmelser blifvit ingångna, halvå anmärkningar blifvit gjorda; mig tillkommer att försöka vederlägga dem.
Med afseende å tiden för traktatens varaktighet, uppstodo hos Norrska regeringen allvarliga betänkligheter, huruvida riket kunde bindas för en längre period än som omfattade ett Storthings beslutande rätt.
Då jag icke anser tillständigt att vidlyftigare här behandla ämnen, som angå konungariket Norge, till hvilket jag står i andra förhållanden än någon annan Svensk embetsman, må det anses tillfyllestgörande att här omförmäla, det, oaktadt dessa, äfven af en del Storthings-medlemmar delade, betänkligheter, traktaten likväl i Norge blifvit obetingadt godkänd lör hela den följd af år, som den omfattar.
Mig har, med afseende å den rörande detta ärende med Kongl. Norska Regeringen förda brefvexling, blifvit lagdt till last, att jag skulle befunnit mig i motsägelse med mig sjelf, då jag förklarat att, för den händelse Norge icke kunde ingå på de vilkor, som af Frankrike blifvit framställda, det skulle kunna inträlfa att
Sverige kunde blifva försatt i den motbjudande nödvändighet att sluta traktaten med Frankrike ensamt för hvad sig beträffade, hvaremot jag sednare, efter traktatens afslutande, yttrat att, om traktaten af ettdera af de förenade Rikena förkastades, den äfven med detsamma vore att anse såsom för det andra upphäfd och utan verkan.
Häruti ligger likväl icke den ringaste mot - Den 7 Februari f. m. 331 sagelse: derutaf att det ena af de förenade Rikena skulle kunna, — ehuru jag af uppriktigaste hjerta önskar, att sådant aldrig må inträffa — med en främmande makt afsluta ett för det ena af de förenade
Etikena särskildt gällande handelsfördrag, följer alldelas icke att, sedan en och samma traktat blifvit för begge de lörenade
Rikena gemensamt afslutad, densamma skulle kunna af det ena förkastas, och likväl fortfarande blifva giltig för det andra.
Det är naturligt att det beror af den främmande makten att godkänna ett sådant tillämpningssätt; huru den i närv:de fall skulle göra, tillhör icke mig att afgöra, och försigtigast torde vara att derom icke yttra någon förmening; men hvad jag vet är att icke jag skulle känna mig befogad att såsom ett anspråk framställa elier förfäkta en sådan tydning af traktatens bestämmelser.
Hvad nu den anmärkta betänkligheten, för hvad den angår Sverige, beträffar, så har jag äfven här hört ifrågasättas R.
St:rs rätt att godkänna en traktat för längre tid än sorn omfattar deras val-period.
Detta är en alldeles ny och hittills obekant sats i statsläran, som, mig veterligen, icke i något land vunnit burskap.
Och huru skulle en sådan sats i alla sina konseqvenser följdriktigt kunna tillämpas?
Hvarföre inskränka den till en handelstraktat, sluten endast på vissa år, och icke utsträcka den till fredstraktater och andra fördrag, ämnade att hafva ständig varaktighet?
Hvarföre icke äfven till låneafhandlingar, som representationerna godkänna för en tid af 40 år. ja, som jag tror, väl för längre tid?
Skulle äfven i delta afseende de nyvalde representanterna icke vara bundne af sina föregångares beslut?
Samma omöjlighet att afsluta ett lån, som af en sådan grundsats skulle bildas, samma omöjlighet skulle förete sig vid ingåendet af handelstraktater.
Dessa afslutas vanligen på 10, 15 till 20 år, stundom för längre tid.
1 hvilket land, med representatif författning, fortfara samme representanter att under så lång tid, utan omval, bekläda sitt kall?
Och likväl se vi alli länder, de Nord-Amerikanska Förenta Staterna icke ens undantagna, ingå traktater af sådan varaktighet.
Sednast, och under loppet af detta ännu ej särdeles långt framskridna år, har England med Österrike afslutat en handelstraktat på 10 år.
Nå väl, det Engelska parlamentets längsta lagliga tillvaro är 7 år, och sällan fortfar det sålänge utan att upplösning mellankommer.
Detta kommer troligen ej att hindra detta parlament att nu på samma sätt som mångfaldiga gånger tillförene, godkänna denna traktat för 10 år, utan att någonsin ett nytt, under tiden valdt parlament faller på den tanken att rygga de af dess föregångare åtagna förbindelser.
Engelsmännen, Mina Hrr! äro ett praktiskt folk; må vi söka likna dem, och i detta fall likna äfven öfriga nationer, som alla tillämpa samma handlingssätt.
Låtom oss äfven söka att likna oss sjelfva: mångfaldiga äro de traktater, som vi för en längre tidsföljd afslutat, deribland äfven sådane, som innefattat stadgandet om under flera år fortfarande diflerential-tullsatser, och aldrig har befogenheten dertill varit dragen i tvifvelmål. 332 Den 7 Februari f. m.
Den andra frågan, hvars afgörande varit klandradt, beträffar den tid, från hvilken traktaten skulle träda i verkställighet.
Med afseende härå ber jag alt få erinra att R.
St:r uti den vid 1862—63 årens riksdag godkände inkomstberäkningen lemnat ett ojäfaktigt bevis derpå, att de förutsatte, att sådant, innan nästa riksmötes sammanträde, skulle ske.
Afven i detta hänseende hyste K. Norska Regeringen någon betänklighet.
Vid i detta afseende i Paris gjord förfrågan befanns emellertid att man der ingalunda var sinnad att ingå på något längre uppskof.
Utom de naturliga skäl, som förefinnas att, då nödvändigheten af en handelstraktat gjort sig gällande, söka att tillämpa den så fort som sig göra låter, hade Kejser).
Regeringen äfven ett annat, hemtadt från en nyligen vunnen erfarenhet.
Traktaten med Preussen, som afslutades redan 1862, och redan innan våra underhandlingar började, skulle tillämpas så snart öfrige til] Tullföreningen hörande Tyska staters bifall dertill erhållits.
Dermed dröjdes, icke, M.
Hrr, derföre att något meddelande till national-representationerna vållade något uppskof, men till följd af underhandlingar emellan de respektive Tyska Regeringarne, och denna traktat blef icke tillämpad förr än den 1 Juli sisth år, eller sedan vår traktat redan trädt i verkställighet.
För något dylikt ville icke Franska Regeringen ånyo blottställa sig: brändt barn skyr elden.
Den yrkade att traktaten skulle tillämpas 2 månader efter ratifikationernas utvexling, och detta blef äfven slutligen från vår sida medgifvet.
Traktaten undertecknades den 14 Februari 1865, och ratifikationerna utvexlades i Paris den 22 derpå följ:de Mars.
Terminen fördess ovilkorliga trädande i verket var således den 22 Maj; men det syntes särdeles olämpligt att under ett och samma sjöfartsår hafva tvenne olika tulltariffer, den ena gällande til] den 22 Maj, och den andra för återstående del af året.
Följden hade blifvit sjöfartens förlamande under våren, och alla de varor, för hvilka nedsättning snart skulle inträda, hade blifvit lagda på nederlag, för att senare förtullas, under det att våra fartyg fortfarande hade fått erlägga den högre tonnageafgiften i Franska hamnar.
Det var derlöre som det från vår sida föreslogs att bestämma terminen till den 15 April, den tidigaste tidpunkt, vid hvilken traktaten och tariffen kunnat hinna till allmänhetens kännedom meddelas, och den tidpunkt, då sjöfarten under sisth år kunde anses, åtminstone i Östersjön, taga sin början.
Denna åtgärd synes så naturlig och så tydligen af omständigheterna påkallad, att den blott torde behöfva nämnas, för att rättfärdiga sig sjelf.
Annu en anmärkning har blifvit gjord, som icke här bör förbigås, serdeles som den i och för sig sjelf skulle kunna anses mera befogad än de öfriga.
Det har blifvit sagdt: »Om K. M:t nu, såsom mångfaldiga gånger förut, egt rätt att, utan Ständernas hörande, afsluta och tillämpa traktaten, hvarföre då underställa densamma deras godkännande, hvilket de, så val af politiska som andra skäl, icke väl kunna vägra?»
Invändningen är sannerligen icke ogrundad, och jag bör öppenhjertigt tillstå, Den 7 1’ebrnari f. m. 333 att jag icke från början varit sinnad tillstyrka K.
M:t att vidtaga en sådan åtgärd, hvartill K.
M:t icke är genom Grundlagen förbunden.
J)e grannlagenlietsskä], som dertill förmått mig, ligga för öppen dag; just derföre att de grunda sig på grannlagenheten, förbjuder denna att annat än antyda dem; men aldrig har jag hört att en möjligen alltför långt drifven grannlagenhet kunde stämplas såsom en brist på aktning och förtroende, känslor, som K.
M:t vid hvarje tillfälle har sig angeläget att för H. St:r betyga, och som
Han, med full tillförsigt, väntar sig från deras sida tillbaka.
Dessutom är det väl icke någonting i vårt samhällsskick hvarken nytt eller ovanligt att, då fråga är om någon ekonomisk åtgärd af betydligare vigt och omfattning, som K.
M:t eger full grundlagsenlig rätt att ensam afgöra, densamma dock af K. M:t blifvit till R.
St:rs afgörande hänskjuten.
Så har skett i mångfaldiga fall, så älven i detta.
Jag kommer nu till de anmärkningar, hvilka uti Bevilln.-Utsk:ts Utlåt, och dervid fogade reservationer blifvit anförde eller i öfrigt rörande traktatens nytta för fäderneslandet blifvit gjorda, eller den af mig i början af mitt vördsamma anförande omförmiiita nyttighetspröfningen; men jag ber om tillstånd att i detta hänseende få vara kort, dels derföre att jag redan satt
Ståndets tålamod på ett svårt prof, dels till följd af min ringa skicklighet att på ett öfvertygande sätt behandla siffror, och slutligen derföre att den Stats-ekonomiska åsigten och specialdetaljer med öfverlägsen skicklighet ofelbart komma att af andra medlemmar af Ståndet behandlas.
Jag utbedjer mig sålunda att få inskränka mig till några allmännare betraktelser.
När man säger att traktaten icke medfört alla de fördelar man förväntat, må det tillåtas mig att fråga, hvilka äro de sålunda svikna förhoppningarna?
Har väl någon b i 11 i g t v i s kunnat förvänta, det vi skulle kunnat betinga oss förmåner, hvilka Belgien, England, Italien, Hansestäderna och Tyskland icke kunnat ernå.
Jag har svårt att föreställa mig att någon på allvar hyser ett sådant anspråk, och ber att få fråga, hvilka medel vi dertill skulle användt?
Eller anser man att vi gjort för stora medgifvanden?
Dervid må erinras, att vi tvärtom gjort mindre medgifvande!), med afseende å flera vigtiga artiklar, än nyss omförmälta stater.
Jag vill ej upptaga tiden med anförande af specialiteter: de torde för dem, som härvid fästa intresse, redan vara kända.
Således, vi hafva ernått lika mycket som andra större och mägtigare stater; vi hafva, i åtskilliga fall, gjort mindre medgifvanden än dessa; hvad hade man mer kunnat förvänta?
Anspråket alt vi skulle kunnat, efter vårt godtycke och våra hugskott, bestämma traktatens innehåll, är alltför lösligt och föga rimligt, att ens behöfva upptagas till vederläggning.
Men, säger man, vi hafva genom borttagandet af någon del af den utaf Ständerna beslutade bevillning, blottställt dem för vådan att nödgas genom andra skatter ersätta den sålunda uppkomna brist.
Var icke en sådan af Rikets senast församlade Ständer 334 Den 7 Februari f. m. förutsedd?
Onekligen.
Hvaruti bestå då — jag tillåter mig att upprepa denna fråga — de svikna förhoppningare?
Väl ej deruti att icke någon brist uppstått?
— Tack vare traktatens tillämpning redan under sistl. år, kan dock, med en oförtydbar officiel sillra visas, att tulluppbörden för 1865 med mer än en half million öfverstigit den för 1864, och detta oaktadt tullnedsättningarne.
Jag kommer bär, mot min vilja, till de förhatliga siffrorna, ehuru jag väl vet att de finnas, sorn ej ens af dessa låta sig öfvertygas.
Om jag säger: 2 gånger 2 är 4, så svarar man mig: detta kan icke bestridas, men icke är detta en följd af den Franska traktaten.
Mycket sannt, men sanningen af denna arithmetiska uppgift består i jemnbredd med den Franska traktaten och har ej af denna blifvit rubbad.
På samma sätt, om jag säger: tulluppbörden för 1865 har varit en half million högre än den för 1864, så svarar man mig: detta kan icke bestridas, men icke är detta en följd af Franska traktaten.
— Mycket möjligt, men förhållandet qvarstår dock i jemnbredd med den Franska traktaten, och sålunda kommer denna icke att göra någon ny beskattning af nöden.
Finnes här någon, som verkligen sjelf tror, eller förväntar sig att kunna bibringa andra den tro, att K. M:ts Regering gjort sig till uppgift, att störta riket i fattigdom och elände, att ingripa uti representationens rättigheter, att vanvårda undersåtarnes väl och undergräfva deras förvärfsmedel, samt att hon för ett sådant ändamåls vinnande använder bemödanden, om hvilkas omfång och ansvarsfulla tyngd de, som klandra henne, knappast torde göra sig någon rigtig föreställning?
Den andra satsen uti Bevilln.-Utsk:ts förslag till beslut i denna fråga synes mig lida samma brist som den forsta, den nemligen att hvila på en uppgift, hvars enlighet med verkliga förhållandet torde blifva svår alt fulltyga.