Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domhafvandens öfvertygelse blifvit i Rätten afsagdt, han dock, genom anmärkta förändringen, såsom verkstäld uti ett redan expedieradt och följaktligen äfven justeradt beslut, svårt förgripit sig mot helgden af en Rättens Dombok, desto mera straffvärdt, i samma mån större insigter och omdömesförmåga jemte en i allmänhet mera utbildad rättskänsla bort föra till besinning af handlingens rälta beskaffenhet och sålunda förhindra dess verkställande; i anseende hvartill Advokat-fiskals-Embetet yrkade, att tillförordnade Domhafvanden, som i anförda måtto uppenbarligen och på ett högst betänkligt sätt vårdslösat sin pligt såsom Domare och vårdare af Rätteus handlingar, samt jemväl vore ansvarig för den ifrågakomna felaktiga resolution, på grund hvaraf den deri omförmälda förseelse fått umgällas med lindrigare straff, än lag medgåfve, måtte för hvad i detta mål kommit honom till last, enligt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, dömas att böta beloppet af de Häradshöfding tillkommande löneförmåner för två månader, eller minst
Fem hundra Riksdaler Riksmynt.
Hof-Rättens den 10 September 1860 i detta mål gifna Utslag innehåller hufvudsakligen, att, enär tillförordnade
Domhafvanden uti ofvanomförmäide hänseende i hög grad felaktigt förfarit vid utöfvandet af Domare-Embetet och han, som icke styrkt sin uppgift, att oftanämnde beslutet blifvit i Domstolen afkunnadt med annat innehåll, än som i Domboken först influtit och det af honom för verkställighet expedierade
Domboks-transsumt jemväl upptog, tillika vore förvunnen, att hafva af vårdslöshet fällt orätt Dom, Kongl. Hof - 45 Rätten, jemlikt 1 Kapitlet 12 § Rättegångs-Balken, pröfvade rättvist fälla tillförordnade
Domhafvanden, för livad honom sålunda till last lage, att höta Tvåhundrafemtio Riksdaler till treskiftes emellan Kronan, Nordmarks Härad och Advokatfiskal.
Hetta Utslag har, mig veterligen, icke blifvit öfverklagadt.
Vid anställd granskning af fångförteckningarne för Umeå Länshäkte och genom förelupen skriftvexling hade jag inhämtat, att en tillförordnad
Domhafvande vid urtima Ting med Umeå Tingslags Härads-Rätt den 8 Augusti 1857 dels dömt en anklagad aft för första resan stöld af gods, värdt Tjugutre Rdr 16 sk.
Banko, ibland annat, böta detta belopp tredubbelt med Nitio Rdr, dels ock uti saköreslängden infört bötesbeloppet till allenast Sjutio
Rdr nämnda mynt; hvarföre och då sålunda blifvit meddelade både felaktig dom och oriktigt embetsbevis jag funnit mig föranlåten öfverlemna handlingarne till Advokatfiskals-Embetet i Kongl. Svea IIof-Rätt för anställande af åtal emot vederbörande.
I detta mål meddelade Kongl. Hof-Räften Utslag den 6 December 1859 af innehåll, att som Umeå Härads-Rätts ofvanomförmälda beslut, hvarigenom den sakfällde för första resan stöld till värde af Tjugutre Rdr 16 sk. blifvit dömd att böta Nitio Rdr, i stället för endast Sjutio
Rdr, vore uppenbart felaktigt, och derjemte emot t. f. Domhafvanden förekommit, att han i den af honom utfärdade saköreslängd upptagit böterne icke i enlighet med Härads-Rättens beslut till Nitio, utan till endast Sjutio Rdr; så och utan afseende å hvad t. f Domhafvanden förevändt, dels att den anmärkta felaktigheten i beslutet tillkommit af missräkning eller misskrifning och dels att införandet af rätta beloppet i Saköreslängden skett endast i afsigt att förekomma oreda i Kronans räkenskaper, blef, med tillämpning af 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, t. f.
Domhafvanden "dömd att böta Tjugu Riksdaler Riksmynt till treskiftes emellen Kongl. Maj:t och Kronan, Advokatfiskal och Umeå Härad.
Kärande parten uti ett vid Stockholms Rådstufvu-Rätts Sjette
Afdelningen anhängiggjordt mål hade hos mig anfört klagan deröfver, att protokoilsföranden i målet förvägrat klaganden att utlösa Protokollet för en viss rättegångsdag med mindre klaganden jemväl uttoge de för hans räkning utskrifna Protokoller i målet för några föregående rättegångstillfällen; och, efter det åtal härom blifvit utfördt vid Stockholms samfälda Rådstufvu-Rätt, meddelade nämnda Domstol den 1 Juni 1860 följande Utslag: att, enär det, enligt 14 § af Kongl.
Förordningen angående Expeditionslösen den 30 November 1855, ålegat Expeditionshafvanden att, då käranden på fjerde dagen, efter det målet den 9 November 1858 hos Domstolen förevarit, anmälde sig att få lösa Rättens då hållna Protokoll, innefattande jemväl
Domstolens muntligen afsagda beslut, genast till käranden emot lösen samma Protokoll utlemna; men Protokoilsföranden åsidosatt detta-åliggande, och i stället, utan stöd af lag, innehållit nämnda expedition, endast derföre, att käranden förklarade sig icke vilja vid sagda tillfälle jemväl lösa andra ännu outtagna Protokoll i samma mål, Rådstufvu-Rätten funne rättvisst fälla oftabemälde Protokollsförande, att, med anledning af § 19 uti ofvanåberopade Kongl.
Förordning och 24 Kap. 5 § Rättegångs-Balken, för hvad honom i förenämnda afseende till last läge, böta 25 daler Silfvermynt med Tolf Riksdaler 50 öre Riksmynt, Konungens ensak; hvarjemte
Protokoilsföranden förpligtades att till klaganden, såsom ersättning för denne sednares tidspillan och besvär, utgifva Fem Riksdaler Riksmynt, samt dessutom, derest klaganden, för ersättningens utbekommande, nödgades utlösa samfälda RådstufvuRättens Protokoll i målet, berörda lösen till honom godtgöra.
Emot Rådstufvu-Rättens Utslag äro icke besvär å någondera sidan anförda. 6 46 Enkan H. B.
Ternström hade uti en till Justitie-Oiribudsmans-Embetet ingifven skrift gjort angifvelse hufvudsakligen derom, att sedan en Polis-Ölverkonstapel här i Stockholm, åtföljd af tvenne Poliskonstaplar, på grund af ordres, utgifna den 18 och 26 April 1859, den 28 i samma månad på morgonen, för att bereda verkställighet åt Öfver-StåthållareEmbetets för Polisärender Beslut den 23 Juli 1858, hvarigenom Enkan Ternström blifvit dömd att för oloflig bränvinsförsäljning böta 15
Rdr och utgifva utskänkningsafgift 75 Rdr Riksmynt, infunnit sig i Enkan Ternströms bostad, bemälda Enka, ehuru hon förklarat sig kunna erlägga böterne samt dessutom varit försedd med och begärt få framtaga behörigt Diarii-bevis, att hon hos Kongl.
Maj:t anfört underdåniga besvär öfver Kongl. Svea IlofRätts Utslag den 12 November 1858, sorn fastställde Öfver-Ståthåliare-Embetets ifrågavarande beslut, dock icke dertill erhållit rådrum, utan i stället blifvit afförd till Stockholms Stadshäkte samt der, klädd i fångdrägt, hållits förvarad under flera timmar, till dess omförmälda
Diarii-bevis från hennes hemvist hunnit afhämtas.
I anledning af denna angifvelse hade, på min begäran, förhör blifvit hållet infor Öfverståthållare-Embelet, men, som ifrågavarande Polis-Ofverkonstapel och Poliskonstaplar dervid förnekat, att Enkan Ternström, innan hon lemnat sin bostad, omnämnt, det hon i underdånighet sökt ändring uti Kongl. Hof-Rättens berörde Utslag, hvaremot så väl ett sådant förhållande som ock att Enkan Ternström, hvilken verkligen innehaft Diariibevis, erbjudit sig att detsamma framlemna, syntes vinna bekräftelse af hvad två utaf henne för upplysningars meddelande inkallade personer förmält, och enär Enkan Ternström dessutom hade ytterligare två personer att till angifvelsens bestyrkande åberopa såsom vittnen, ansåg jag Enkan Ternströms begäran om laga undersökning vid Domstol böra understödjas, hvadan jag uti skrifvelse den 5 Juli 1860 uppdrog åt Andre Stadsfiskalen i Stockholm, att i behörig ordning anställa och utföra det åtal, hvartill angifvelsens beskaffenhet och undersökningen i saken kunde föranleda.
Sedan detta åtal blifvit endast emot omförmälda Polis-Ofverkonstapel och den ene Poliskonstapeln, enär den andre under tiden erhållit afsked samt upplysning om hans vjstelseort derefter ej, kunnat erhållas, vid Stockholms Rådstufvu-Rätt utfördt, och Åklagaren, hvilken jemte Enkan Ternström under målets handläggning derstädes förklarat, det de icke fullföljde någon talan emot den instämde Poliskonstapeln, uti slutligt yttrande förmält, det han för sin del funnit sådana omständigheter, genom ransakningen icke hafva förekommit, som till något ansvarspåstående emot Polis-Öfverkonstapeln kunde föranleda, har Rådstufvu-Rätten den 1 November sistnämnde år meddelat Utslag af innehåll: att, enär emot Polis-Ofverkonstapelns bestridande ej kunnat ådagaläggas, att Enkan Ternström, vid det tillfälle då Polis-Öfverkonstapeln, jemlikt Öfverståthåliare-Embetets för Polis-Ärender ordres den 18 April 1860, hos henne sig infunnit, i ändamål att verkställa utmätning till gäldande af Ternström genom omförmälde beslut för oloflig bränvinsutskänkning ådömde böter, företett bevis derom, att hon anfört underdåniga besvär öfver Kongl.
Hof-Rätttens nämnde beslut fastställande Utslag, eller att Polis-Öfverkonstapeln, med kännedom om tillvaron af sådant bevis, Enkan Ternström för undergående af det henne, i saknad af tillgång till bötesbeloppet, ådömda straff af fängelse vid valten och bröd, i häkte inmanat, Polis-Öfverkonstapeln blifvit från ansvar i målet frikänd.
En Akademie-Adjunkt vid Kongl. Universitetet i Upsala hade till min embetsåtgärd anmält, att Sekreteraren hos Herr Akademie-Kansleren, vid utfärdande af fullmakt för klaganden å Adjunktsbeställningen, påfört och uppburit, utom charta sigillata, en afgift af 187 Rdr 50 öre Riksmynt, hvilken klaganden förment vara olaglig, enär gällande Expeditionstaxa bestämde Tre Rdr i lösen för fullmakt, som frun andra klassens Embetsverk utfärdas, och bland Embetsverk af nämnda klass uttryckligen uppräknades Akademie-Kanslers-Embetet; 47 i följd hvaraf klaganden ansett såsom obestridligt, att han sålunda måst utgifva i lösen för nämnda fullmakt 184 Rdr 50 öre mera, än som vederbort.
1 anledning häraf har Herr Akademie-Ivanslers-Sekreteraren, som erhållit del af klagoskriften, uti afgifven förklaring, väl vitsordat, att så kallad Kansli-gebiihr eller befordringsafgift uppburits vid bemälda Kansli-Expedition, men tillika anmärkt hufvudsakligen, att denna afgift skulle vara grundad på flera särskilda förordningar från Adertonde seklet och icke genom någon allmän författning hafva blifvit uttryckligen afskaffad, fastän den för något mera än tjugu år tillbaka undergått en partiel reglering, som dock icke sträckt sig längre än till Kongl. Maj:ts Kansli; — att tre i Svensk Författnings-Samling upptagna författningar af år 1835, nemligen Kongl.
Kungörelsen den 7 Mars, Kongl. Brefvet till Statskontoret den 9 Maj och Kongl.
Kungörelsen om Stämpel-pappersafgiften den 16
Maj ådagalade detta på det tydligaste, jemte det de förklarade sagde reglerings grund och anledning; — att både i Stats-Expeditionerna och andra Embetsverk Kansli-gebiihren utgjorde en sportel, hvilken hvarje år såsom löneförbättring fördelades på tjenstemännen i det Kansli, hvarifrån de med sådan afgift belagda fullmakter utfärdades; men alt, uppå Kongl.
Maj:ts Proposition, Rikets Ständer under Riksdagen 1834 och 1835 beslöto, att denna afgift derefter skulle vid Kongl. Maj:ts Kansli uppbäras under form af Stämpelpapper och således tillfalla Kronan, hvaremot, såsom ersättning för den derigenom uppkommande minskning i inkomster för tjenstemännen i Stats-Expeditionerne, ett årligt, bestämdt anslag till löneförhöjning åt dem af Rikets Ständer beviljades;— att denna reglering alltså omfattade allenast Kongl. Maj:ts Kansli och att grunden och anledningen dertill icke varit önskan att afskaffa eller inskränka en befintlig inkomst, utan tvärtom att åt tjenstemännen i Statsexpeditionerne bereda, i stället för en fluktuerande, en bestämd Jönetillökning, hvilken ännu i dag uppbures under form af Stämpelpapper, oberoende af expeditionslösen, men att, enär denna reglering med dess grund och anledning då icke sträcktes till de andra Embetsverken och någon sednare reglering af Kansligebiihren icke eller ägt rum, följden blifvit, att denna afgift fortfarit att likasom tillförene vid nyssnämnda andre embetsverk uppbäras, till dess tjenstemännen vid dessa verk äfven kommo i åtnjutande af löneförbättringar, som, efter hvad inhämtas kunnat, för en del ej inträffat förr än vid 1857 års Riksdag; — att vid Kanslers-Expeöitionen deremot under nuvarande Sekreterarens hela tjenstetid någon förbättring af arfvodet icke ifrågakommit, och då, enligt de Kanslers-Sekreteraren vid tjenstens mottagande år 1849 meddelade uppgifter från hans företrädare i befattningen, Kansli-gebiihren äfven der var stadgad, hade den äfven sedermera blifvit för de ifrån samma Expedition utfärdade fullmakter jdebiterad och uppburen; — att denna afgift väl icke funnes omnämnd i den nya under den 30 November 1855 utgifna Kongl.
Förordningen om expeditionslösen; men att, utom det att de författningar, som utgjorde den laga grunden för denna så kallade be/ordringsafgift, voro taxorna för expeditionslösen, och oafsedt det, att vid Kongl. Maj:ts Kansli, jemte Kansligebiihr, i form af Stämpelpapper, äfven expeditionslösen enligt 1855 års taxa uppbures, hvilket äfvenså visade att dessa två afgifter voro skilda saker, det väl icke torde kunna anses med rätt förenligt, att en om än fluktuerande inkomst, som åtföljde tjensten den tid nuvarande KanslersSekreteraren densamma tillträdde och således utgjorde en del af de dervid fästade emolumenter, skulle honom kunna frånkännas, då de regleringar af oftanämnde afgift, sorn småningom vid andra verk ägt rum, just uti en sådan annorledes beredd ersättning hade sitt motiv och sini grund; förmälande Kanslers-Sekreteraren slutligen att, då emellertid, efter tillkomsten af 1855 års Expeditionstaxa, det i viss mån kunde synas tvetydigt, huruvida denna afgift numera vore fullt behörig, Kanslers-Sekreteraren, långt innan han emotlog remiss af ifrågavarande klagoskrift, hos Kanslern för Universitetet anmält hela detta förhållande, och att i följd deraf underdånig framställning i ämnet till Kongl Maj:t jemväl blifvit ingifven, hvilken då ännu vore beroende på nådig pröfning och afgörande.
Vid detta förhållande ansåg jag mig böra, innan vidare åtgärd vidtogs, afbida Kongl. 48 Maj:ts Nådiga svar å Akademie-Kanslers-Embefets nyssberörda underdåniga hemställan, hvilket sedermera meddelades den 22 Juli 1859 uti nådigt bref till tillförordnade Kanslern vid Upsala och Lunds Universiteter.
Af detta bref inhämtades, att Akademi-Kanslern, elter att hafva anfört, bland annat, att den så kallade Kansligebiihren jemväl ägt ruin vid Kanslersexpeditionerna för Universiteten, i afseende å de fullmakter, som det tillkomme KanslersEmbetet att utfärda; men att behörigheten af denna afgift blifvit ifrågasatt, enär den uti Kongl, Maj:ts nådiga Förordning angående expeditionslösen den 30 November 1855 icke funnes omnämnd, underdånigst anhållit alt, till afböjande af ali misstydning och osäkerhet härutinnan, Kongl.
Maj:t måtte täckas meddela nådig förklaring, huru för framtiden borde i berörda afseende förhållas; -—- att Kongl.
Majit, med återsändande af den underdåniga skriften i ämnet, anbefallt Kanslers-Embetet inkomma med yttrande, om och till hvad belopp löneförhöjning borde af hvartdera Universitetets medel Kanslers-Sekreteraren bestås, derest högre lösen för fullmakter och förordnanden, som af Kanslers-Embetet utfärdades, icke skulle beräknas än den, som i gällande Expeditionstaxa bestämdes; — att, sedan det infordrade yttrandet blifvit afgifvet, Kongl.
Maj:ts nådiga Bref af sistnämnde dag meddelats, deruti till svar och vederbörandes förständigande i Nåder förklaras: »det högre lösen för fullmakter och förordnanden, som af Kanslers-Embetet utfärdas, icke får beräknas än den som uti gällande Expeditionstaxa bestämmes, hvarjemte, ehuru nuvarande Kanslers-Sekreteraren, enligt hvad i underdånighet blifvit anmäldt, tillkännagifvit sig icke göra anspråk på ersättning för den minskning uti inkomster, som för honom uppstår.
Majit likväl, med afseende derpå, att vid Sekreterare-lönens bestämmande den då brukliga Kansligebiihren ingått i beräkning, utan att före utfärdandet af nådiga Förordningen den 30 November 1855 någon förhöjning i samma lön ägt rum, velat i Nåder anbefalla Kanslers-Embetet förständiga Konsistorierna vid de båda Universiteterna att tillse, i hvad mån skälig ersättning, för hvad Kanslers-Sekreteraren genom Kansligebiirens upphörande årligen i medeltal kan anses förlora, må genom lönens förhöjande honom af Universitetens tillgångar beredas.»
Då jag derefter hade att, i hvad på mitt embete ankom, bedöma den sålunda väckta frågan, fann jag mig böra i första rummet tillse, af hvad anledning så kallad Kansligebiihr i allmänhet blifvit pålagd dem, som lösa fullmakter, och kunde dervid icke upptäcka, att nämnda afgift varit genom uttrycklig författning tillåten eller anbefald annorlunda, än i Kongl. Majt:s nådiga Taxa för Dess och Riksens Ständers Kansli den 25 Juni 1720, deruti stadgades, att »för fullmakter, Vocationer samt tillökningar på lön och Karakter betalas 5 procent af ett års lön »och förbättring räknadt,» hvilken afgift genom Kongl.
Förordningen‘den 3 December 1812 förhöjdes med 50 procent.
Då likväl lösen för fullmakter ifrån andra Embetsverk eller
Myndigheter icke heller torde kunna visas hafva varit i lag bestämd, hade antagligtvis dessa Embetsverk och Myndigheter, i saknad af annan föreskrift, tillämpat de grunder, sorn i nämnda taxa funnits följda och, så snart förhöjning deri ägde rum, jemväl beräknat densamma sig till godo.
Uppbärandet af Kansligebiihr för fullmakter, utfärdade af dessa Myndigheter, trodde jag följaktligen icke någonsin hafva varit fullt lagenligt, utan, på ofvanantydda sätt tillkommet, under tidens lopp för sig vunnit ett slags häfd.
Att, genom Rikets Ständers beslut vid 1834 och 1835 årens Riksdag Kansligebiihren upphäfdes endast för Kongl. Maj:ts Kansli, borde medgifvas, likasom att detta skedde på det sätt, att, i sammanhang med förnyad lönereglering i allmänhet, ersättning lemnades åt tjenstemännen för den inkomst, som härigenom dem fråntogs; men något stadgande angående Kansligebiihrens upphäfvande inom andra Embetsverk förmodade jag icke hafva ifrågakommit just al den orsak, att denna afgift från början icke varit af Kongl. Majit för dessa werk påbjuden, änskönt i Kongl. Kungörelsen den 7 Mars 1835, angående den i följd af sportlernas upphörande inom Kongl. Majits Kansli fastställda förhöjda chartee-sigillatte-afgift, samt om uppbörden och redovisningen deraf, förekomme.det stadgande, att »Konsistoriernas fullmakter å Pastorat borde i stället för »Kansligebiihren beläggas med stämpladt papper till följande belopp,» etc. etc.
Uttrycket 49 Kansligebiihr ansåg jag hafva på detta ställe influtit sannolikt endast för att i korthet utmärka, hvilken förändring i befintliga förhållanden, sorn åsyftades.
Enligt sedermera gällande förordningar, hade fullmakter från Kongl. Maj:ts Kansli skolat beläggas med stämpladt Papper till 12^ procent af hela lönebeloppet, då fullmakt första gången löstes.
Af dessa 12^ procent hade fem utgjort den fordna chartae-sigillataeafgilten för fullmakt samt de öfrige sju och en half procent, såsom uti 5 § af Kongl. Kungörelsen den 27 November 1857 funnes uttryckt, motsvarat Kansligebiihren; hvaremot 6 § i samma Nådiga Kungörelse bestämde, att kartering af fullmakter, hvarigenom Embeten bortgåfves af Statsdepartementerne, Akademie-Kansleren m. fl borde, då den till lösens erläggande förpligtade tjenstemannen förut icke innehaft lön på stat, förses med stämpladt papper till 5 procent af det erhållna lönebeloppet.
Maj:ts förnyade nådiga Förordning af den 30 November 1855, som hänförde Embetsverk, Domstolar och Myndigheter, samt Tjenstemän, i fråga om expeditionslösen, till tre
Afdelningar med olika lösen för hvar och en, upptoge i Andra Afdelningen Akademie-Kanslers-Embetet och bestämde, såsom lösen för fullmakt från detta Embete, Tre Rdr, hvarjemte denna Förordning uttryckeligen upphäfde allt hvad förut varit stadgadt, i afseende på expeditionslösen, utom i några vissa bestämdt angifna fall, af hvilka här icke något inträffat.
Om nu Kanslegibiihr äfven för sådana fullmakter, som nu vore i fråga, kunnat opåtaldt och ansvarsfritt uttagas, innan nyssnämnde 1855 års Expeditionstaxa blef gällande, trodde jag ett sådant förhållande ingalunda få anses’utgöra bevis, att denna debitering någonsin varit fullt lagenlig.
Såsom ett upplysande exempel i detta afseende tillät jag mig åberopa Kongl. Svea Hof-Rätts Utslag den 8 November 1852, hvarigenom Kongl. Hof-Rätten, utan skiljaktighet, förpligtade en t. f.
Magistrats-Sekreterare att återbära dylik efter procent af lönen beräknad och påförd fullmaktslösen, emedan laglig grund för slik afgifts debiterande icke kunnat visas.
Annu mindre kunde jag föreställa mig, att för fullmakter, som sedermera utfärdats, högre lösen, än den nya taxan bestämde, lagligen kunnat och bort påföras.
Kanslers-Sekreterarens uppgift, att, vid Kongl. Maj:ts Kansli, jemte Kansligebiihr, i form af stämpelpapper, äfven expeditionslösen enligt 1855 års Taxa uppbures, förmente jag hafva tillkommit genom något misstag eller missförstånd, då taxan uttryckligen visade, att någon lösen för fullmakt från Statsdepartements-Expeditionerne icke finge påföras.
I detta ämne hade jag dessutom särskildt sökt föreskafla mig upplysning och dervid inhämtat, att Expeditionstaxan härutinnan i Kongl. Maj:ts Kansli förstodes och tillämpades, på samma sätt, som jag antagit vara det rätta.
Beträdande vidare Kanslern-Sekreterarens åsigt, att
Kansligebiihr eller så kallad befordringsafgift skulle hafva varit något annat, än en art lösen, förklarade jag, att jag deruti icke heller kunde instämma.
Då nemligen 1720 års taxa, hvarå merberörde Kansligebiihr grundades, tillkommit för att bestämma lösen vid Kongl. Maj:ts Kansli i allmänhet och deribland lösen för Revisions-Protokoll och Domar m. m., som alla i nämnda taxa uppräknades, samt Kansligebiihren för öfrigt, så länge den funnits, haft det gemensamt med lösen i allmäuhet, att utgöra betalning för någon från Embetsverk utlemnad handling och att såsom sportelinkomst tillfalla en eller flere tjenstemän vid verket, syntes deraf otvetydigt följa, att Kansligebiihr och fullmaktslösen utgjorde en och samma slags afgift.
Vid den tid, då nu gällande Expeditionstaxa utkom, hade man väl hört åtskilliga tjenstemän, hvilka inkomst af fullmaktslösen tillföll, beklaga sig öfver den högst betydliga nedsättning, som derigenom förorsakades i deras löneförmoner, men de hade icke desto mindre medgifvit, att den fordna debiteringen saknat stöd af tydlig lag; och den tolkning af ordet Kansligebiihr, som nu blifvit framställd, hade jag icke förut hört åberopas.
Ej heller var det mig bekant, att Kansligebiihr sedermera plägat påföras; men då IvanslersSekreteraren deremot icke påfört den lösen, taxan bestämde, förmälde jag mig vara benägen att antaga, det debiteringen af Kansligebiihr i förevarande lall fast heldre tillkommit i för - 50 litande på riktigheten af en vedertagen praxis och utan aktgifvande på det uti nya Expedilionstaxan införda uttryckliga lagstadgande i detta ämne; medgifvande likväl, att, om påförandet af Kansligebiihr förut varit lagligt, ersättning af allmänna medel för den inkomst, som genom afgiftens borttagande mistades, billigtvis kunnat fordras och beviljas, såsom också nu syntes komma att ske, i följd af Kongl. Maj:ts ofvanberörda nådiga Bref af den 22 Juli 1859.
Detta nådiga Bref gåfve för öfrigt, efter min tanka, icke något stöd åt Kanslers
Sekreterarens åsigt i förevarande fråga, enär det icke innefattade någon ny föreskrift, hvari genom Kansligebiihren blifvit för kommande tid upphäfven, i hvad anginge fullmakter från Akademie-Kanslers-Expeditionen, utan i stället endast förklarade, att högre lösen för fullmakter, som utfärdades af Kanslers-Embetet, icke finge beräknas än den, som i gällande Expeditionstaxa bestämdes; och Kongl Maj:t tycktes dessutom, genom begagnande af uttrycket »högre lösen,» hafva än ytterligare bekräftat riktigheten af min ofvan framställda åsigt, att Kansligebiihr bort under benämningen af lösen inbegripas.