Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. sednast voro tillsammans, synes hafva bort lemna ett skäligt rådrum för detta ärendes utarbetande i det skick, att dess slutliga afgörande kunnat bero på R.
Sits pröfning, och hoppet på ett Önskadt resultat, när sådant icke skett, för denna gången således är ganska iinga; så bör det likväl icke alldeles uppgifvas, förrän man har fullkomlig visshet, alt allt hopp av försvunnet att få frågan under behandling vid denna riksdag.
Jag vågar derföre vördsamt föreslå, att R.
St. uti en und. skrifvelse till K. M., som skyndsamligen torde afgifvas, förnya deras vid sisth riksdag framställda begäran om nåd. propos. i ämnet, med tillägg, att den måtte komma R.
St. tillhanda så tidigt, att dess besvarande, innan slutet af den i grundlagen bestämda tid, för R.
St:s sammanvaro må medhinnas. 4.
Uti skrifvelse till K. M. af den ii Mars i8.3o hade R.
St. andragit, att, då de förhållanden numera upphört, hvilka föranledt antagande af särskilda domstolar för särskilda medborga reclasser, i n r ä 11 n i n g ar och yrken, dessa domstolar borde afskalfas, så mycket hellre, Den i5 Februari c. m. >47 sorn de voro ej allenast öfverflödig.! och, i följd deraf, för Staten onyttigt betungande, utan äfven menlige för lagskipningens jemna och säkra gång, helst gränsen emellan de allmänna och enskilda domstolarnas jurisdietion, äfvensom emellan de sistnämndas inbördes, funnes otydlig och obestämd , hvilket ej sällan medförde onyttig kostnad, omgång och uppehåll, då parten måste förgäfves söka den ena domstolen efter den andra, innan han funne den rätta, och förlust af rättigheter, som berodde på fataliers bevakande.
Men ehuru den enhet i former, som vore ett ibland hufvudvillkoren för en god rättegångsordning, således syntes fordra, ntt de privilegierade domstolarna upphörde, funno dock II.
St. betänkligt att tillstyrka deras afskaffande på en gång, emedan oreda deraf tilläfventyrs kunde uppstå.
De ansågo derföre indragningen ej böra sträcka sig längre än till de särskilda domstolar och executionssäten, hvilkas antingen skadlighet eller umbärlighet vore uppenbar och allmänt erkänd, och föreslogo i und. upphörande af följ. dom* stolar: 1:0 Öfre- och nedre Borgrätterna; 2:0 Slottsrätter, med undantag afdon för Stockholms slott och stad; 3:o Posträtterna och K.
Cancellirältens befallning med s. k. postmål; 4:0 att Riksmarskalksembetets executionsrätt måtte till Ofverståtli.-embetets cancelli öfverlämnäs; 5:o att Bergstings-, Grufve- och Bergsrätters domsrätt, vid de bruks-och bergshandteringen rörtde tviste—, brott-oell utsökningsmål, hvilka genom K. förordn. den 17 April 1828 öfverflyttades ifrån Bergs-coll:m till Svea Hofrätt, mätte uppdragas åt vederbör, allmänna underdomstolar; och 6:0 att Sjötullsrätter, Gränsetullrälter och Hallrätter mätte indragas, och nu dithörande jndiciella äfender likaledes öfverflyttas till de allmänna domstolarna.
Detta Ständernas förslag lärer likväl inkommit till Regeringen så kort före riksdagens slut, att K.
M:s svar derå icke hann meddelas, ehuru K.
M. sedermera under den 7:de Maj i83i förordnade, att.
Sjötullsrälterna skulle upphöra, och deras åligganden öfverllyttas. på Rådstufvurätterna, hvilket ock med år i832 tog sin början. — R.
St. vid sisth riksdag, som delade de vid föregtde riksmöte yttrade åsigter om nyttan och angelägeheten af ifrågavar. domstolars indragning, och ansågo den jemväl böra utsträckas till Slottsrätten för Stockholms slott och stad, anhöllo derföre i und. skrifvelse af den 25 Aug. 1834 om nåd. bifall till hvad föregående Ständer begärt, med det här nyssnämnda lillägg rörtde Slottsrätten.
Delta ärende har ock sedermera blifvit i und. hos K. M. anmäldt; men ehuru år nu förflutit, sedan den und. skrifvelsen afgafs, har ärendet ännu icke hunnit komma till i4S Den i5 Februari e. m. något beslut hos Regeringen.
Det är icke nödigt att här ingå i något omdöme, i hvad mån ett så långt dröjsmål med nfgörandet af en fråga, som utgjort föremål för framställningar af R.
St. vid 2:ne på hvarandra följande riksdagar, må vittna om nit, skicklighet och drift inom den högre administrationen, eller om några verkligt gällande skäl till uppskofvet företett sig.
Const.Utsk. ensamt äger tillgång till de handlingar, på hvilka ett sådant omdöme rättsenligt kan stödjas.
Emedlertid synes dock för närvar, förslaget så ändamålsenligt och ledande till förenkling i rättegångsformerna, att Rikets nu församlade
Ständer hafva fullt skäl att derom fatta förnyadt beslut och hos K.
M. begära dess snara afgörande.
Oin H. R. o.
Ad. täckes bifalla, att denna motion remitteras till Lag-Utsk., med anmodan att skyndsamt afgifva sitt utlåtande till Riks-Sttn; så får jag till det äldre förslaget särskildt hemställa om det tillägg, att jemväl de academiska consistoriernas domsrätt må upphöra och öfverllyttas på de allmänna domstolarna i de städer, der universitelerna äro belägna. 5.
Vid sisth riksdag beslöto R.
St., för sin del, att öfver föreskrifterna i 4 caP- 1 G°h 3 §§‘na samt 5 cap. i §:n Jorda-b:n, med dithörande författningar, måtte meddelas den förklaring: ”Att domstol ej må vägra sökt lagfart å köp, skifte elller gåfva, derföre att föregrde öfverlåtelse icke blifvit ”särskildt lagfaren.
Men att domstolen bör i uppbuden och "fastebrefvet inlaga, hvad som till upplysning om förloppet ”kan behöfva anmärkas.”
Tillika anhöllo R.
St. om den förändring i K. förorda, den id Juni 1800, att de för försummelse i lagfart stadgade böter hädanefter må fördelas till tväskiftes, mellan åklagaren och socknens fattiga. K.
M. vägrade sanction på detta förslag; men då de uti Ständernas und. skrifvelse afd. 12 Januari 1835 till stöd för detsamma anförda grunder synas hafva godt skäl för sig, föreslår jag vördsamt, att R. St., efter Lag-Utsk:s hörande, må för deras del ånyo besluta och till K.
M:s sanction framlägga denna lagförändring. G. Uti und. skrifvelse af den 17 Nov. 1834 anhöllo R. St., vid sista riksdag, om K.
M:s sanction på ett af dem fattadt beslut om tillåtelse, genom formligt lagstadgande, för Konungens Bef:h:de, att utfärda de hittills på några ställen vedertagna, s. k. villkorliga utmätnings-resolutioner, hvilka R.
St. ansett fördelaktiga, så väl för borgenären, hufvudsakligen genom den ökade skyndsamhet, hvarmedelst han förhjelpes till sin rätt, som äfven för gäldenäreD, i anseen - Dcu i5 Februari e. ra. »49 de till minskade utsökningsumgälder, hvilka eljest, då utslag gifves, åtminstone ökas med utslagslösen, samt de kostnader communicationen förorsakat.
— Detta förslag erhöll icke K.
M:s bifall; men då det, i flera afseenden skulle medföra en obestridlig nytta, och med de försigtighetsmått, som i den und. skrifvelsen finnas omnämnda, någon våda för missbruk deraf icke bör kunna befaras, föreslår jag vördsamt, alt R.
St. ännu en gång må fatta och till K. M. , med begäran om Dess sanclion, öfverlemna sitt beslut, i likhet med ofvannänmde skrifvelses innehåll. 7. Både vid i8a3, 1828 och 1829, samt 1834 och l835 årens riksdagar, eller trenne särsilda gångor efter hvarandra hafva R.
St. hos K. M. i und. anhållit, att landsfiscalst jensterna, såsom obehöfliga, måtte upphöra; och redan hafva vid denna riksdag af flere ledamöter inom detta Hus, vid remissen af K.
Mts propos. angtde lönereglering för Landsstaten, önskningar blifvit framställda om dessa lönlösa befattningars afskaffande, ehuru någon formlig motion derom hos R. o. Ad. ännu icke blifvit väckt.
En så ofta, och alltid ifrån så många håll, särdeles inom Bonde-St., förnyad opinionsyttring tyckes utvisa, att R.
St.*s begäran är grundad på en enstämmig öfvertygelse inom särskilda landsorter hos dem, som stå i närmaste beröring med dessa tjenstemän: och då delta ämne vid föregtde riksdagar med all nödig uppmärksamhet blifvit utredt och betraktadt från alla sidor, och något annat skäl knappt lärer förefinnas för en vägran att efterkomma folkets, genom dess representanter, så ofta gjorda anhållan, än intresset för åklagaremaktens högste Chef, att äga under sin omedelbara disposition ett antal a-f underlydande; så vågar jag vördsamt föreslå, att R.
St. ännu en gång till Konungen ingå med en und. anhållan om dessa tjensters indragning.
— Jag anhåller om remiss af denna motion till Ekon.Utskottet. 8.
På de grunder
Rikets sednast församlade Ständers und. skrifvelse af den 21 April 1835 innefattar, ang:de s. k. u ndan ta gs-con tracters intecknande, hvarom R.
St. för sin del beslöto och hos K. M. i und. anhöllo om åtskilliga förordnanden, hvilka i berörde skrifvelse innefattas, men hvartill K.
M. icke lemnade sitt nåd. bifall; föreslår jag vördsamt, att R.
St., efter Lag-Utsk:s hörande, ett lika lydande förslag med dervid fogade motiver må besluta, och derå i und. begära K. M:s sanclion. 9.
Vid trenne på hvarandra följande riksdagar, och sednast uti und. skrifvelse af den 24 Jul* i834» hafva R.
St. hos K. M. i und. anhållit, att den ersättning, som lem - Den i5 Februari e, ra, nas för proviunteringen oell fourageringen åt lågande trupper, måtte jemkas till ett belopp, som närmast svarar mot de inqvarteringsskyldiges olägenheter och kostnader, och att deputerad vid de årliga markegångstaxornas upprättande må i taxan uppföra värdet i rund summa af dagportioner och rationer, utan rättighet för Kammar-colhm att nedsätta detta värde.
Vid detta måls föredragning hos Regeringen d. 18 Febr. 1838 har, enligt den meddelade resolutionen, K.
M. visserligen ansett framställningen icke sakna anledn., hvarken i anseende till den nuvar. ersättningens otillräcklighet eller ojemnheten af ett sådant onus; men — den tillökning i betalningen, som skulle tjena till afhjelpande af denna olägenhet, skulle tagas utur passevolance-cassan, och detta var, och har lill och med i resolutionen blifvit anförd t, såsom ett tillräckligt skäl att afslå R.
S(:s begäran.
Detta skäl lärer emedlertid icke kunna beslå vid en närmare pröfning.
Äfven i Styrelsens eget intresse måtte det ligga, att rättvisa och jemnlikhet i den skaltskyldiges behandling må gå framför tillgången att kunna sammandraga ett större antal trupper, eller anställa några dagars längre exercis.
Jag föreslår derföre vördsamt, att en und. skrifvelse af samma innehåll v,id denna riksdag åter må till K. M. ingifvas; och jag tviflar icke, att en så billig och så ofta förnyad önskan, hvars rättmätighet i hufvudsaken icke af den andra Statsmakten kunnat förnekas, äfven slutligen, om oekså måhända icke under samma ansvariga rådgifvare för krigsärendena, måste vinna afseende.
SO. I anledn. af gjord framställning, fästade R.
St. vid sisth riksdag sin uppmärksamhet på den olikhet, som vid domstolarna äger rum derutinnan, att parter vanligen återfå ifrån Kämnersrätt, Häradsrätt och Lagmansvätt sina i origina! dit ingifna handlingar, men icke från Rådstufviu ätter i mål, der dessa utgöra andra instansen, eller från Idof- och Öfverrälter.
Till undanrödjande af detta missförhållande, heslöto R.
St. ett stadgande, som berättigar part alt, med vissa inskränkningar, ifrån Rådstufvu- och Öfve inrätter kostnadsfritt återfå dit ingifna protocolf, utslag och och andra handlingar af sådan beskaffenhet, alt liufvtidskrift dertill hos vederbör, embetsman finnes alt tillgå.
Sjelfva redactionen af beslutet igenfinnes i R.
St:s und. skrifvelse N:o 197 af den 17 Nov. 1834- Enligt erhållna upplysningar, har K.
M. förklarat
Sig ej vilja för närvar, utfärda något stadgande i detta ämne') utan kunde detsamma komma under öfverläggning vid en blifvande granskning af förslaget till en ny lag.
— Deri förändring, R.
St. här föreslagit, synes likväl så lätt verkställd och så helt och hållet oberoende af sammanhanget med ett helt lagverks omarbetning, att tiden för det sednarcs före - Den i5 Februari e. m. i5i dragning och afgörande hos Ständerna — en tiel så mvcket mera obestämd, som någon anledn. att hoppas en formlig propos. derom från Regeringen ännu icke förefinnes — ingalunda kan behöfva afvaklas för den förin åtgärden.
Jag föreslår således vördsamt, att Lag-Utsk. anmodas inkomma med nytt utlåt., i likhet med det i nyssnämnda tind. skrifvelse innefattade. 1 i.
Vid sista riksdag väcktes en motion, att de i i4 cap. 3 §:n Missg.btn omnämnda förbrytelser emot föräldrar, stjuf- och svärföräldrar, icke vidare måtte vara underkastade åtal af annan person, än målsäganden, och R.
St. utläto sig deröfver i und. skrifvelse af den 5 Jan. 1835, att de s. k. injuriemål ej sällan äro förenade med omständigheter af den ömtåliga beskaffenhet, att den offentliga behandlingen af desamma mera sårat den förfördelade, än den skymf han lidit; att detta isynnerhet inträffar vid ransakning angtde misshäliigheter emellan barn och föräldrar, hvilka sednare derföre ock synas böra hafva någon rättighet att sjelfva bestämma, om åtal skall äga rum elier ej; att det i öfrigt bör verka fördelaktigt på begreppet om den vördnad och den kärlek barn äro skyldige sina föräldrar, om lagen fäster allt möjligt afseende på deras förlåtelse för hvad emot dem blifvit brutet; samt att den felande häri bör linna en ökad anledn. att söka göra sig förtjent af tillgift, derigenom att han i möjligaste måtto upprättar och godtgör sitt fel. R.
St. trodde alltså, att rättighet till åtal af de i i4 cap. 3 §:n Missg.btn omförmälda förbrytelser bör få ankomma på målsäganden, derest de ej skett å tid och ort, som fridlyst är; hvadan R.
St. ansåge sig böra hos K. M. i und. anhålla, att i slutet af 3 §:n omförmälde cap. mätte göras följ. tillägg: ”Ej må i de mål, hvarom i denna § sk i 1— ”jes, annan kära, än rätter målsägande, så vida ej brottet ' ”skett å tid och ort, sora fridlyst är.”
Denna tanka instämmer med lagstiftarnes åsigt i flera andra länder, härledd ifrån den erfarenhetssatsen, att det moraliska tillstånd hos barn, som kari föranleda brott emot föräldrar af nyssnämnde art, vanligen ifrån början härleder sig af föräldrarnes egen vårdslöshet vid barnens uppfostran; att föräldrarne för detta fel redan blifva nog straffade genom barnens förderf och vanart, och att lagen således icke bör öka delta lidande, eller blanda sig i förhållanden inom familjen, för annan händelse, än om föräldrarne sjelfve påkalla dess skydd, eller yrka den brottsliges bestraffning. K.
M. förklarade sig emedlertid ej vilja antaga det ifrågavar. lagförslaget; och under tiden sedan sista riksdag håfve vi tili och med bevittnat det beklagansvärda exemplet af en händelse,'då en moder, som blifvit öfverfallen och misshandlad af sin ao-åiige son, —hvilken genom en ytterst Den i5 Februari e. m. vanvårdad uppfostran befann sig i ett tillstånd af råbet nära djurets, — förgäfves bos K.
M. anhöll om förskoning för honom från det dödsstraff, hvartill han för denna förbrytelse dömdes.
Efter några veckors religionsundervisning i fängelset, visade likväl denne yngling ett helt och hållet förändradt lynne och uppförande.
Han gick då med fullkomlig undergifvenhet sitt öde till mötes och beklagade, att han aldrig tillförene fått inhemta någon af de grundsatser, som kunnat lära honom att tygla sin häftighet och göra honom till en nyttig medlem af samhället.
Man föreställe sig hvad den förtviflade modren härvid måste känna, — hon som, genom sin missförstådda flathet och vanvårdnad, ifrån början var den egentliga och enda orsaken till sitt barns öde.
Ett sådant exempel talar mer än de utförligaste betraktelser för behofvet af en förändring i den närvar. lagen, i enlighet med hvad R.
St. vid sisth riksdag föreslogo; och det är härtill jag vördsamt anhåller ora H. R. o.
Ad:s bifall, sedan Lag-Utsk. fått tillfälle med sitt utlåtande inkomma. 12. R.
St. beslöto vid sisth riksdag, för sin del, att den ' nuvar. bestraffningen för vissa brott med spö- eller risslitning, i anseende till den förnedrande stämpel, som hvilar derå i allmänna omdömet, borde i alla andra händelser än den, der ansvar såsom för 2:dra resan stöld äger rum, alltid till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, dock utan ändring i hvad nite punkten i K. förkl. den ^3 Mars »807 stadgar, angtde uträkning och förvandling af olika bestraffningar lill ett slags straff.
Enligt de upplysningar, som finnas i en af bilagorna till Just.ombudsmannens embetsberättelse, har K, M. vägrat sitt nåd. bifall till denna förändring.
Det har emedlertid icke försports, att allmänna omdömet rörrde dessa bestraffningars neslighet i någon mån mildrats.
Deras offentlighet, lika mycket som det barbariska i sjelfva bestraffningssättet och de outplånliga märken de lemna efter sig, bidraga nu, lika mycket som förr, att förden, som lidit ett sådant straff, försvåra återgången till samhället, kanske äfven för den, som af en tillfällig lättsinnighet eller andras öfvertalningar blifvit förledd till brott emot äganderätten; och då det ifra— gavar. förslaget icke ens afsåg att borttaga de hårdare kroppsstraffen samt helt och hållet befria mera förhärdade förbrytare, utan endast att göra det möjligt för den, som tagit blott första steget på brottets bana, att ännu derifrån återvända, så torde det vara full anledn. för R.
St. att icke afstå från ett förslag, sorn Öfverensstämmer med nyare tidens humanitet i brottmålslagskipningen.
Jag föreslår således vördsamt, att Lag-Utsk. anmodas inkomma med förslag
Den i5 Februari e. m. (53 i detta ämne, i likhet med det vid sistl. riksdag afgifna, som igentinnes i dåvar.
Utskts hetänk.
N:o i3o, och jag bemtar ännu ett skäl till detina motion derifrån, att en sådan hemställan äfven blifvit gjord af Hr Just.ombudsmannen i dess riksdagsbcrättelse. 15.
Vid sista riksdag anhöllo R.
St. i und. om ett förordnande, att transporter af Kronans manskap i allmänhet, äfvensom af kronoeffecter från en ort till en annan inom Riket, hädanefter alltid måtte verkställas sjövägen, antingen på Kronans egna, eller på hyrda fartyg, då ett sådant transportsätt kan begagnas, — äfvensom angrde båtsmän, när omständigheterna ej medgifva deras transporterande sjövägen , och vägen, som skall tillryggaläggas, icke öfverstiger 8 till g mil, båtsmän då måtte, på lika sätt som infanterireg:ternas soldater, marschera till fots.
Emot denna i und. framställda önskan, som liadeelt dubbelt ändamål, besparing för statscassan och lindring i den tunga kronoskjutsskyldigheten för jordbrukaren, kunde man väl icke förmoda, att något fördröjande hinder skulle uppstå, helst då densamma angick en enkel verkställighetsåtgärd, för hvilken icke ens några underordnade auctoriteters eller societeters utlåtande behöfde inhemlas.
Ett sådant hinder har likväl blifvit åberopadt, och då frågan d. i Nov. sistl. år föredrogs, fann K. M., alt som den står i sammanhang med den under utarbetning varande tågordningen, kunde den und. skrifvelsen icke till särskild åtgärd föranleda.
Visserligen har, — rättvisan fordrar att erkänna det—•
St:s önskan sedan sista riksdag icke dessmindre stundom blifvit uppfylld, i thy att åtskilliga commenderingar från landsorten till hufvudstaden blifvit med ångfartyg transporterade fram och tillbaka; men i afseende på båtsmännen lärer detsamma icke hafva ägt rum, och andra exempel finnas, huru helt och hållet onödigtvis den kronoskjutsskyldige jordbrukaren blifvit anlitad för dessa transporter.
Så hav det t. ex. händt, att en commendering från Wermland, beordrad till tjenstgöring vid Waxholms fästning, fått uppresa i forcerade marscher under ett svårt och oländigt väglag, och i en årstid, då allmogens hästar voro utmattade af foderbrist — och andra gångor, att trupper, utsedde att deltaga i öfningsbataljonen vid Drottningholm, likaledes fått åka i forcerade marscher, till och med från Arboga till Stockholm, på samma dagar, då ångfartyget gått mellan dessa begge städer, och då de således, åtminstone på denna del af vägen, hade kunnat transporteras för fjerdedelen af hvad det nu kostade Kronan.
Jag tror mig uti det nu anförda se en tillräcklig anlcdn. fjöl’ R.
St. att förnya sin vid 2 II. 20 1,64; Den i5 Februari e. m. sisi), riksdag gjorda anhållan — om denna än icke är af den stora vigt, att hela samhällets välfärd deraf är beroende. 14. R.
St. anhöllo vid sisth riksdag i lind. hos K. M., att alla gällande författningar och stadganden, rörtde rustoch rotehållares rättigheter och skyldigheter i afseende å k nek tehål le t, måtte särskildt för hvarje regtle eller corps från trycket utgifvas, för att dels, jemte deni K. resolutionen d. 17 Sept. 1720 gifna nåd. försäkran, vara för allmogen i hvarje landsort att tillgå, dels ock kunna årligen från predikstolarna uppläsas, hvilket, ehuru påbjudet, ej blifvit, åtminstone i många landsorter i brist på dessa författningar, sedan längre tider tillbaka verksläldt. K. M. har, vid föredragningen af denna skrifvelse, under d. 9 Juni 1837 i nåd. förklarat sig vilja uppskjuta alt härutinnan meddela något beslut, intill dess en af K.
M. beslutad samling af alla K. bref och förordntr, som angå krigsmakten till lands, hunnit verkställas, emedan de sammandrag, R.
St. ansett nödiga, kunde med större lätthet och tillförlitlighet utarbetas.
Då det är bekant, alt reden en under d. 22 Nov. 1825 förordnad comité fick sig uppdragen en revision öfver i frågavar. författningar och stadganden, och nara tio år således hade förflutit från denna comite's förordnande, intill den dag, då R, St. förra gången anhöllo att få se en frukt af dess arbete meddelas åt allmänheten, och då vidare redan sex år ånyo snart äro förflutna, sedan Ständernas nyssnämnde und. anhållan afgafs; så vågar jag vördsamt föreslå, att Ekon.Utsk. må anmodas att i vanlig väg anhålla om underrättelses infordrande ifrån vederbör, embetsverk, huruvida ifrågavar. för de skattdragande rust- och rotehållarne icke ovigtiga ärende, under dessa femton år lyckats tillvinna sig det afseende och den åtgärd från Regeringens sida, att någon fullständig eller tillfredsställande samlad underrättelse kan meddelas om de särskilde rust- och rotehållarnes åligganden; samt att Ekon.Utsk. derefter må hos R.
St. anmäla i hvad skick saken sig befinner, pä det R.
St., med anledn. deraf, må vidtaga det beslut, hvartill omständigheterna föranleda. 15.
En vigtig, ändamålsenlig och mot tidens kraf svarande reform i våra arfslagar innefattas, efter min förmening, uti det förslag, R.
St., vid sista riksdag, för sin del beslöto till ändring af 4 och i5 §§:na 17 cap.
Ärfda~b:n, 3 § 8 cap. Jorda-b:n, samt om upphäfvandé af K. förordn. d. 19 Aug. 1762, medelst hvilket förslag rättigheten att genom testamente bortgifva egendom utvidgades, efter landsrätt, till ali aflingejord och ärfda eller förvärfdå lösören, och efter stadsrätt, högst hälften af ärfdt eller förvärfdt, rörligt eller D c n 15 F c b r n a r i c. ia* 155 orörligt gods, der bröstarfvinge lefver efter, eller i anini fall, lill alltsammans; äfvensom gåfvorätten ställdes i likhet härmed.
Dä tänkesättet hos folkets representanter är enigt i en fråga sådan som denna, hvilken icke angår några gränseförhflllanden mellan Statsmakterna, tilan endast tillhör privatratten, och då den föreslagna utvidgningen i dispositionsrätten af egendom i allt fall vittnar om så mycken varsamhet vid reformens företagande; så synes det med skäl böra väntas, att folkombudens tanka äfven hade anspråk att göra sig gällande hos Regeringen.
Jag finner häruti en anledn. att föreslå, det R. St., efter Lag-Ulsk:s hörande, ånyo för sin del besluta och bos K.
M. begära sanction på de förändringar i omförmäldta lagrum, som finnas upptagna i R.
St:s und. skrifvelse af den 16 Febr. 1835, utgörande J\T:o 266 i den tryckta samlingen, samt att dervid må bifogas de skäl, som i samma skrifvelse finnas åberopade.
Hr Hjerta yttrade, att lian ej nu längre ville uppehålla R. o. vkd. utan skulle fortfara en annan gång.
Alla dessa i5 motioner begärdes på bordet.
Vid de flera motioner, som nu blifvit upplästa, begär jag, icke vid alla, men vid tvä af dem, att få lemna några upplysningar, för hvilka jag anhåller 0111 remiss.
Det är sannt, att Ständerne vid 2 eller J riksdagar hos Konungen anhållit om afskaffande af Lagm.- rätterna.
Det är lika sannt, att, efter gjord föredragning af dessa Ständernas und. hemställanden, Konungen afslagit desamma.
Men örn motionären haft den godheten alt meddela R. o. Ad. sjelfva de skäl, som legat till grund för Konungens afslag; så hade också Ståndet varit i tillfälle alt sjelf dönima om den jemförelse af skälen för och emot, som här summariskt framställts, — om den, säger jag, varit rättvis eller icke.