Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Gräfning, stenhuggning, eller annat groft arbete, hvartill egentligen endast den råa kraften erfordras, passar visserligen för det största antalet, men säkerligen skola äfven ganska många anmäla sig, som i anseende till svaghet, lyten och ovana vid dylika arbeten äro dertill alldeles oförmögna, men som deremot genom handafärdighet i ett eller annat fabriks-, slöjd- eller handtverks-yrke äga alldeles tillräcklig utväg att sig sjelfva försörja, om tillfälle lemnäs till färdighetens användande.
Ar då meningen att arbetsförtjenst äfvenledes skall beredas åt alla dessa, eller skola de afvisas och uteslutas från den allmänna förmån, sorn utgör grundtanken i hela förslaget, nemi. att arbete ovillkorligen skall tillhandahållas hvar och en utan undantag som det fordrar.
I det ena fallet är stadgandet uppenbarligen overkställbar!, och i det andra lika uppenbart orättvist.
Huru skall dessutom ett allmänt arbete under sådana omständigheter kunna handhafvas?
Om detta lösa arbetsfolk, som säkerligen till största delen skulle komma att bestå af lata och liderliga personer, ingenting vill göra, utan blott står och hänger öfver spaden, hvad skall dä ske?
Det naturliga medlet, alt en sådan lättjefull arbetare ej vidare mottages, kan icke användas, ty denne svarar trottsigt, med lagen i hand, den ena dagen som den andra: här skall jag blifva antagen.
Bör då käppen tillgripas?
eller huru vill man reda sig?
Förslaget säger, att underhållet skall bestämmas allt efter personernas större eller mindre arbetsförmåga.
Nå väl! tror man verkligen det vara möjligt att kunna med minsta sannolikhet till rättvisa bedomina arbets-förmågan hos hvar och en af denna jemrande och hycklande fattighop, samt i siffror bestämma densamma till 0, ], J, -J o. s. v.?
— Tror man slutligen det vara verkställbar! att en fattigstyrelse, som omfattar hela länet, skall kunna lemna ”nödtorftig vård” ät alla fattiga inom ett så stort distrikt, såsom förslaget bjuder?
— Så framt denna vård skall lemnäs rättvist, d. v. s. enligt hvad hvar och en i sjelfva verket behöfver och genom sin vandel förtjena!', (och delta mätte väl ändock vara meningen) så är det efter mitt. begrepp alldeles solklart, att dertill ovillkorligen fordras den närmaste personliga kännedom om hvarje individ.
Huru är denna åter tänkbar hos en länsvis centraliserad styrelse?
Och tror den värda motionären, eller någon annan, verkligen alt allt detta kan sammanplåstras med några attester?
Jag har slutligen påstått att förslaget är obestämdt i sin uppställning.
I 2:dra punkten af förslaget står, att de fattiga icke må erhålla understödet kontant, utan in natura; men i den 3:dje punkten föreskrifves att fyllnads-medlen skola utgå med t. ex. 15 eller 30 eller 45 r:dr, allt efter som arbetsförmågan anses större eller mindre.
Är detta bestämdt, eller ens sammanhängande?
— I den 3:dje punkten står äfven, att staten skall utgifva de medel, som erfordras för de fattigas underhåll ”utöfver befintliga tillgångar”.
Men hvad är ”befintlig tillgång”?
— Menas dermed den inom hvarje socken vanligtvis befintliga fattigkassan?
eller menas den afgift som för när2.
II. 2 18 Den 4 Januari. var. utgår i och för fattigvården? eller något annat?
eller finnes någon begriplig mening deruti? — med ett ord, är detta den bestämdhet och tydlighet som anstår en lag? — en lag af endast 4 punkter!.
Jag har nu slutat min granskning af förslaget.
Visserligen hade mycket varit att tillägga, men öfvertygad om obehölligheten af någon större fullständighet, har jag med afsigt sökt att undvika en tröttande vidlyftighet, och hvad jag anfört torde i alla fall vara nog för att rättfärdiga mitt omdöme, att detta förslag, om än så välment, likväl förtjena!' att i sin helhet förkastas.
Här vill jag äfven sluta; dock, för att icke missförstås, med den bestämda förklaring, att äfven jag anser den nya fattiglagen vara behäftad med ganska väsendtliga brister, men att man likväl för närvar. borde uppskjuta med dess reformerande intill dess några års erfarenhet hinner att närmare ådagalägga så väl bristerna, som medlen att dem afhjelpa.
Den siste värde talaren har så fullständigt och, enligt min öfvertygelse, så väl visat olämpligheten af att verkställa fattigvården på det sätt, Hr Cederschjöld föreslagit, att jag för närvar, ej anser mig behöfva tillägga något till hvad jag yttrade då denna motion sist utgjorde föremål för diskussion, hvilken dessutom, då motionen redan är remitterad, må anses slutad.
Det är den ytterligare motion, Ilr Cederschjöld afgifvit, och som lill i dag är bordlagd, hvilken jag helt kort skall fästa mig vid.
Denna motion från en jurist förvånar mig!
Icke nog med alt motionären vill hafva strafflöshet för en gerning, som både moralen och alla länders lagstiftning ogilla, utan han besinnar ej en gång svårigheten alt konstatera det villkor, han framställt för en sådan strafflöshet.
Han säger nemi., att den, som till nöds afvärjande tillgriper andras egendom, skall ej erhålla något straff.
Hvar och cn som är i den belägenhet alt han behöfver stjäla, antingen af nöd eller derföre alt han ej vill arbeta, skulle utan tvifvel, om Hr Cederschjölds förslag blefve lag, anföra, att det varit af nöd som han tillgripit sin nästas egendom.
Det skulle dä åligga aktor, att bevisa motsatsen; men då tjufvarne ej pläga taga några vittnen med sig, så torde denna bevisning blifva temligen svår om icke omöjlig.
I 2:dra punkten säger motionären, att ingen bör kunna dömas lill tvångsarbete för saknad af laga försvar så framt han anmält sig till arbetes erhållande.
Jag känner ej att man enligt nu gällande författningar kan döma någon, som saknar laga försvar, till tvångsarbete, så vida han icke tillika begått brott.
Det står endast omtalt uti lösdrifveristadgan, att om någon fortfar med lättja och liderlighet, skulle framdeles stadgas huru med honom bör förfaras.
Men ett sådant stadgande har man ännu ej erhållit; och skulle nu landsh.äga rättighet att döma till tvångsarbete för saknad af laga försvar, så måste denna rättighet grunda sig på författningar; men någon sådan författning finnes mig veterligen icke.
Men jag anser det ej stort värdt, att kosta några flera ord på den sednare motionen, då den Den 4 Januari.
19 säkerligen kommer att snart gå sitt naturliga mål till möte, att ogillas.
Sä mycket mindre bör jag det, som motionären sjelf, i fortsättningen af sitt anförande, förklarat sig ej hafva mycket hopp om att den skulle gå igenom.
Denna motion innefattar sålunda blott ett hot eller ett slags vite, för att derigenom bereda framgång ät den förra motionen.
Vid detta förhållande, och då motionen endast har nyssnämnda syftning, så anhåller jag, alt den mätte blifva remitterad, ej till Lag.Utsk., utan lill det Utsk., dit den förra motionen blifvit hänvisad, för alt der kunna utgöra den häfstång, hvartill den är ämnad.
Hr Hjerta har i sitt anförande talat om pauperismen och den kräfta, som denna utgör för samhället, och för detta samhällssår påkallat uppmärksamheten, sä alt derföre måtte anskaffas läkedom.
Jag tycker dock, att man ej bör klaga öfver, att en sådan uppmärksamhet saknas, dä frågan utgör föremål för Regeringarnes och representationernas arbeten och sträfvanden i alla länder och dessutom behandlas i litterära arbeten, tidhiögsåfhandlingar, tendensromaner m. m, Men det är sättet att tillfredsställande utreda och besvara frågan, som är det hittills olösta problemet, och som i Sanning är svårlöst nog; säkert är åtminstone, att det ej kommer att lösas inom spekulationens område, och jag skulle derföre önska att de, som befatta sig med alt i ämnet uppgöra vidtomfattande förslager, ville, innan de publicerades, ifrån studerkammaren göra några utflygter åt landsorterna för ätt taga kännedom af förhållandena der och sålunda förskaffa sig någon erfarenhet.
— Möjligen skulle då månget förslag aldrig se dagen, och troligen de som framställdes få ett bättre utseende än del sorn här sednast blifvit framstäldt.
Enskildt har jag den öfvertygelse, 'att man i vårt land ej kan hämma det onda, förr än man lärt folket, att det har en framtid och att det bör upphöra alt lefva och tänka endast för dagen.
Lättsinnighet i beräkningar och tillställningar är inom svenska nationen större än kanske någorstädes.
Så länge detta lättsinne. icke kan utbytas mot klokhet och allvar, må man skrifva så mycket som helst och inrätta så många arbetshus, och etablera så många välgörande sällskaper man behagar, utan att ändock komma derhän, att man vinner målet.
I afseende på den yttrade öfvertygelsen, att blott det finnes arbete, blott man ställer så till att man ger folket att göra, så är allting väl, bör jag ej förtiga några exempel som redan förefinnas, ådagaläggande motsatsen.
Under sisth års nöd i Upland, tillställdes der allmänna arbeten, jag tror för omläggning af backarne emellan Grans och Lislena gästgifvaregårdar.
Det lystes pä, att arbetarna skulle få god arbetslön, och jag tror äfven att det var så ställdt, alt de kunde få mat på stället för billigt pris.
Vid början af arbetet kommo (ehuru man till landsh.-embetet anmält att väl flera 1000 personer voro utan arbete) blott omkring 150 personer; men sedan de varit der några dagar, tyckte de arbetet besvärligt och försvunno ganska snart.
Samma förhållande inträffade för några år sedan i Westergöthland, då nöd der rådde, med klagan öfver saknade tillfällen till arbetsförtjenst: hvadan man beredde 2* 20 Den 4 Januari. utväg dertill vid Wanås fästning.
Ett litet antal infann sig väl, men då de funno det vara allvar med arbetet, begåfvo de sig snart derifrån.
För några dagar sedan såg jag i en tidning en dylik uppgift i afseende på en utdikning, jag minnes ej nu i hvilken del af landet.
Man hade plan och penningar till arbetets utförande, en arbets-comité var utsedd, arbetschef antagen, men, ehuru det i orten allmänt klagades öfver arbetslöshet, så infunno sig dock ganska få vid arbetet.
Jag återkommer sålunda till hvad jag först yttrade, att så länge nästan alla samhällsklasser, och synnerligast de lägre, lefva blott för dagen, och innan man hunnit vänja dem vid, och inplanta i dem förmågan, att tänka på framtiden, eller rätteligen, att sjelfva söka bereda sig en framtid, bör man ej hoppas kunna uträtta stort hvarken genom faltigvårdsförordmr, arbetshus eller andra dylika inrättningar.
Jag hade icke ämnat yttra mig öfver Ilr Cedersclijölds motion, öfvertygad som jag är, att något yttrande deröfver ej behöfdes för att hindra dess framgång; men Hr Hjertås yttrande här på Riddarhuset, nyss för en stund sedan, har uppkallat mig att yttra några ord.
Ilen värde ledamoten har uppehållit R. o. Ad. med en mängd detaljer och citater om förhållandena i England, hvilket allt jag lemnar i det värde, det förtjenar; men han har uppgifvit att proportionen der äfvensom här emellan fattige och rike vore, att ,‘ö vore fattig och de öfrige voro förmögne, och att de
T®ff förmögne böra vara i tillfälle att föda den öfriga 110 fattige som återstår.
Uppgiften saknar grund.
Det är långt ifrån att i England skulle finnas ,‘Jft förmögna och blott fattige: man kunde snarare säga tvertom, att ,9ff åro fattige och den öfriga förmögen, men ej förmögen utan rik.
Ilär i Sverige är förhållandet ej heller riktigt, ty här finnes ej af svenska folket som är fattig på långt när, på mycket långt när.
— Den värde ledamoten har utgått frän behofvet af en centralstyrelse för fattigvården inom landet.
Jag hoppas, att den erfarenhet vi hafva af en sådan styrelse för fängelserna i riket, och af de följder den medfört, måtte bevara oss från alt fä en sådan styrelse äfven för fattigvården i riket, hvilken snart skulle komma alt uppsluka lika stora summor om ej större, sä framt den skulle förses med allt hvad en fattigvårdsstyrelse beliöfver för att kunna underhålla de från fängelserna utkommande fångarne.
Den värde ledamoten, som tyckes äga en djup kännedom af den Engelska lagstiftningen i fatligvårdsväscndet, hade ej bort dölja hvilka menliga följder den medfört för beskattningsväsendet; han hade ej hort dölja de författningar som derstädes finnas mot tiggande, han hade ej heller bort dölja huru många rättegångar som, sedan denna beskattning blifvit en statssak, uppkommit för att föra de fattiges talan, och att dessa rättegångars anta! pä några år öfverstigit summan af alla andra rättegångar inom landet.
Allt detta hade den värde talaren ej bort dölja för det hus af hvilket han är representant, och der han yttrat sig ronde lagstiftning i detta ämne.
Det der är likväl blott kända saker, som finnas i parlamentsakterna och Edingburgh Review att träffa när och hvar man beha - Den 4 Januari. 21 gar.
— Den värde talaren har sagt, alt den medlidsamme medborgaren i Sverige skulle blifva uppäten.
Domen är faslig och han menar väl naturligtvis ej att han sjelf, utan att hans förmögenhet, skall blifva uppäten af de fattige.
Jag beklagar i sådant fall Hr Hjerta om han bekänner sig (ill den Svenska statskyrkan.
— Jag vill blott tillägga några ord i afseende på den permanenta styrelse för fattigvården, som här förordats och af Hr Cederschjöld blifvit tillstyrkt länsvis, samt af Hr Hjerta utsträckt till staten Sverige.
Må man blott betänka huru många embets- och tjenstemän det skulle erfordras för att frän hvarje socken, och ej endast från hvarje sådan, utan inom de större socknarne från hvarje distrikt, fä uppgift på dem, som äga anspråk på alt vara fattige för att kunna fä andel af dc dertill anslagne medel; och man skall lätt finna att sjelfva förvaltningskostnaden dertill skulle måhända upptaga mer, än hvad till samtlige fattiges underhåll erfordrats, om ingen styrelse varit.
Till en början får jag hembära
Hr Hjerta min tacksamhet, för det att han, oaktadt de enskilda strider, som oss emellan ägt rum i frågor, som med denna äga gemenskap, likväl kraftigt underslödt de åsigter, jag nu inför R. o. Ad. uttalat.
Raab har anmärkt det mitt förslag, att den som af verklig nöd bcjiår brott skulle blifva strafflös, syntes innefatta eif hot, och Ilr Akerman har yttrat enahanda åsigt.
I anledning häraf får jag förklara att jag ej äger ett så stort begrepp om min representationsrätt, som de värde ledamöterne synas äga om sin.
Jag vet nemi. ganska väl att min rättighet och min makt såsom representant inskränka sig endast till att uttala mina åsigter, och alt med min voteringssedel uttrycka ett ja eller ett nej, samt att del således skulle vara dåraktigt alt försöka genomdrifva ett förslag genom hot, äfven om jag ej ansåg ett sådant försök vara representanten ovärdigt.
Vid motionens väckande lillkännagaf jag att det var min rättskänsla, som uppmanade mig till att framställa förslaget; — och jag är förvissad att hvar och en, sorn vill noga betrakta förhållandet, äfven mäste erkänna, att rättkänslan verkligen dertill uppmanar.
Raab har trott förslaget ej kunna försvaras; och Hr Gripenstedt har haft den godheten yttra, att det innebure ett bevis pä den största tillförsigt lill mina egna åsigter.
Det torde likväl ej hafva undgått någon som hört hans anförande, huruvida det innefattar någon brist på tillförsigt till egna åsigter.
Hr Gripenstedt har förklarat mitt förslag vara oriktigt till sin grund; —skadligt till sina följder; overkställbar^ — samt obestämdt lill sin uppställning; och denna förkastelsedom har af den värde ledamoten blifvit afkunnad med den säkerhet och egna tonvigt, som tydligen utmärkt, det han vore viss om alt jag derigenom blifvit helt och hållet tillintetgjord, och så lärer mången väl ock anse mig vara, särdeles som man icke lärer betvifla, att ju Hr Gripenstedt äger lika stora insigter i lagfarenhet, fattigvård och fångvård, som i alla andra här förekommande ämnen; och min tillintetgörelse kan man tro vara oså mycket större som hans anförande blifvit underslödt af en jurist Hr Akerman, som t. o. m. uttryckt sin förvåning öfver att en sådan framställning, som min, kunnat 22 Den 4 Januari. framkomma fran en jurist.
Då jag na ej kan våga hoppas, det mitt omdöme i något ämne, skall kunna inom detta hus anses väga emot Hrr Gripenstedt* och Åkermans ehuru det synes mig som man hade rätt att fordra, det mina insigter och min erfarenhet uti ifrågavar. ämne, som pä det närmaste rörer det embetsverk der jag användt \ af min snart 20-åriga tjenstemannaverksamhet, böra fullt uppväga dem, som deruti kunna ägas af Hr Gripenstedt, hvars tjenstemannabana varit riktad åt ett helt annat häll, så är det mig en tröst, att, till stöd för de åsigter jag uttalat, kunna åberopa sådane auktoriteter, som jag hoppas äfven inom detta hus skola anses fullt uppväga icke allenast Hr Gripenstedts, utan t. o. m.
Hr Åkermans.
Till en början får jag åberopa våra gamla lagar: landskapslagarne.
De andas visserligen ej någon mildhet, ty de straffade tjufnadsbrott l-.sta gången med lifvets förlust; men sådant oaktadt finnas der fall då tjufnadsbrott ovar fridlyst från straff, och jag får i afseende härpå hänvisa Hr Akerman till Nordströms ”Bidrag till svenska samhällsförfattningens historia” pag.
297, der den värde ledamoten kan läsa följande*: ”Stjäl en fattig man, den verklig allmoseman är, en kaka bröd, eller ett mål mat, vare lian saklös, dock må han ej oftare än 3 gånger stjäla saklöst”.
Enligt Östgötha- och Södermanna-lagarne voro äfven åtskilliga mindre tillgrepp utan ansvar, dä de skedde i verklig nöd.
Vidare åberopar jag
Franska lagen, som tjenat lill ett mönster för llcre andra länders lagstiftning.
Den innehåller uti (14 art. ett härmed likartadt stadgande, ålen det är ej nog härmed; ty jag åberopar slutligen det nya lagförslaget, som redan vunnit högsta domstolens, Statsrådets och Konungens bifall, samt blifvit till K.
St:s antagande öfverlemnadt.
Det liar derföre icke kunnat annat än pä det högsta förvåna mig att Hr Akerman, som talat lill förmån för det nya lagförslaget, kunnat mot mig framkomma med en sådan antastelse, sorn han mot mig framställt.
Uti nya förslaget till straffbalk, har nemi. 7 Cap. 5 § följande lydelse: ”Har någon, för att afvärja trängande lifsfara, föröfvat gerning, hvarförutan räddning ur denna fara ej möjlig var; derföre skull han ej till straff fällas”.
Detta innefattar således ett mycket vidsträcktare lagstadgande, än det jag föreslagit, men på det ali man ej för ordslällningens olikhets skull må tilltro sig kunna göra några invändningar mot antagande af mitt förslag; så får jag för min del föreslå, att detsamma mätte blifva fullkomligt lika lydande med det nya lagförslagets, endast med den förändring att ordet gerning utbytes emot orden ”tillgripit annans egendom,” då förslaget komme att lyda sålunda: ”Har nå gon, för att afvärja trängande lifsfara, tillgripit annans egendom, hvarförutan räddning ur denna fara ej möjlig var; derföre skall han ej till straff Edlas.”
Uti det förslag till straff-balk, sorn från trycket utkom 1839, hade 7 Cap. 5 § följande lydelse: ”Har någon lör att afvärja trängande fara för lif eller helsa, såsom i hungersnöd eller annan svår nöd, tillgripit annans egendom, enär räddning thy förutan ur denna fara ej möjlig var; derföre skall han ej till straff fällas.”
Ser man nu på motiverne till den förändrade redaktionen uti det sednaste förslaget, så erfår man att orden ”tillgripit annans egendom” blifvit D e n 4 Januari. 23 utbytle mot ordet ”gerning” endast för att göra begreppet mera omfattande, så att det skulle afse alla gerningar af livad slag som helst.
Det anförda torde vara mer än tillräckligt för att hos R. o. Ad. kunna motväga det hånfulla omdöme, som af mina motståndare blifvit uttaladt om mitt framställda förslag, helst deras hån, enligt hvad jag nu visat, träffar dem bland landets mest ansedda jurister, som utarbetat det nya lagförslaget; — dem, som granskat detsamma; samt dem, af hvilka det redan blifvit godkändt.
Hvad åter mitt förra förslag beträffar, eller det om arbetes förskaffande åt den som deraf är i saknad, samt underhålls beredande åt den kraftlöse nödlidande, sä har man missförstått mitt förslag.
Jag har alldeles icke yrkat på, alt man skulle lemna understöd ät alla fattige, utan jag har uttryckligen förklarat, att man endast mot valuta i arbete borde lemna dem underhäll, och således alldeles icke att man skulle utdela några allmosor, hvilket belt och hållet strider mot mina åsigter, oell jag anser enda sältet att afhjelpa det nuvar. förhållandet, och alt minska de underhäll som nu individuelt utgå för de fattige, vara alt stadga, att ingen får allmosa, och ingen något understöd, med mindre än att han enligt sin förmåga med arbete vill lemna valuta derföre.
Det fordras ganska liten insigt för att finna, alt just härigenom skulle tiggeriet utrotas.
Vill den fattige ej arbeta, så må man låta honom svälta.
Om han står ut med det 2 ä 3 dagar, så bättrar han sig nog den 4:de.
Hr Gripenstedt fruktar alt den christliga kärleken ej skulle få något föremål för sin utöfning, hvilket visserligen vore allt för beklagligt; men jag tror att det finnes ganska många tillfällen att utöfva den christliga kärleken, utan att göra det genom allmosors utdelning.
— Den värde talaren har frågat om det är sammanhang emellan att på ena stället säga, att underhållet skall utgå in natura, och på ett annat ställe, alt underhållet skall utgå kontant.
Vore något sådant af mig föreslagit, så vore deruti ej sammanhang, det medgifver jag; men hade den värde ledamoten behagat läsa rätt innantill, sä skulle han hafva funnit att jag alldeles ej föreslagit något dylikt.
Jag har föreslagit, att hvar och en fattig skulle utfå sitt underhäll in natura och icke kontant; men jag har föreslagit, att kommunen, som förskjuter detta underhäll, skulle af staten få ersättning kontant, ty ät kommunen kunde man svårligen lemna ersättningen in natura.
Jag anser mig ej böra vidare fortsätta någon speciel granskning af de besynnerliga satser sorn Hr Gripenstedt framställt i anledn. af detaljerne uti mitt förslag, dels emedan sådant torde vara alldeles obehöfligt och jag således endast skulle sätta 11. o. Ad:s tålamod på prof, och dels emedan uppmärksamheten derigenom skulle afledas från sjelfva hufvudsaken.
För mig är det nemi. likgiltigt om den värde ledamoten vill låta staten bekosta underhållet eller icke, ehuru det enligt min tanke är det enda rätta; och som derföre förr eller sednare kommer att inträffa.
Men om man af grundlösa och öfverdrifna farhågor för närvar, ej vill derpå ingå, så må man tills vidare låta kostnaderne bestridas läns-, härads- eller socknevis; huru man finner det vara bäst, jag skall ej sätta mig deremot, allenast man vill gå in på hufvudprincipcn, den nemi. alt skaffa arbete åt hvar och en som 24 I)e» i Januari. är i saknad deraf, och nödig värd ät den, son» ej kan arbeta, hvilket efter mitt omdöme är ovillkorligen nödvändigt, så vida fattigvården någonsin skall kunna ändamålsenligt ordnas: så vida straffet för olofligt tillgrepp skall blifva rättvist, och sä vida fångarnes antal samt utgifterne för fångvården icke skola oupphörligt tillvexa; men, frågar man, hvarmed skola vi sysselsätta dem, och hvar skaffa arbete åt alla som deraf äro i behof?
Denna enda fråga, mine Hrr! är ett till fyllest görande bevis för riktigheten af mine här framställde åsigter; ty just genom sjelfva denna fråga: hvar skall man skaffa arbete åt alla som behöfva det, medgifver man ju, att det finnes ett stort antal som saknar arbete.
— För desse beklagansvärde, som förgäfves anhålla om arbete, återstår endast att antingen svälta ihjäl, eller tigga och stjäla hvad till lifsuppehälle! erfordras.
Att begära det de skulle välja det förra alternativet synes mig vara lika dåraktigt som ochristligt, emedan det strider mot den menskliga naturen, och det återstår således för dem endast att tillgripa den sednare utvägen för att rädda sitt lif.
Om nu en lagstiftande församling, i st. f. att i främsta rummet vidtaga sådana åtgärder, att en hvar, utan alt behöfva beträda brottets bana, måtte kunna förtjena sitt lifsuppehälle, endast sysselsatte sig med att uttänka hvilka slags straff skulle vara mest förbättrande och afskräckande, så handlade den efter mitt omdöme lika oförståndigt som grymt.
Det synes mig nemi. knappt tänkbart att uppfinna något straff, nog afskräckande och förbättrande för alt kunna verka dertill, att man sjelfvillig! underkastar sig hungersdöden hellre än man blottställer sig för straffet; och om ett sådant straff kunde utfinnas, skulle detsammas tillämpning dock efter mitt omdöme innefatta höjden af grymhet.