Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Hjertås åter upprepade förslag för ordningen af Statsregleiingen, nemligen att fastställa en Bevillningssumma, till fyllande af de mäst oundgängeliga behof, och att Rikets
Ständer sedermera icke böra bifalla något ytterligare anslag, förr än de 9 H. 22 338 Den 12 Januari i. till Konungen aflämnat underdåniga skrifvelser om alla sådana rättelser och åtgärder, hvilka de anse nödiga att få afgjorda, innan ytterligare anslag göres, är ett påfund, som, derest det kunde verkställas, möjligen kunde medföra, vår närvarande Statsförfattnings omstörtning; men oformligheten af detta, så många gånger uprepade, förslag, har jag ofvanföre ådagalagt.
Långt ifrån, att sådane handlingssätt skulle bereda Representationen aktning och erkänsla af Nationen, skulle den oordning i administrationen, som Rikets Ständer derigenom beredde, helt , och hållet beröfva dem Svenska folkets förtroende.
Herr Hjerta säger: ”Alt dess afsigt ”bör af ingen misskännas.”
Jag är i detta afseende af alldeles lika tanka med Herr Hjerta; dess afsigt bör alldeles icke kunna misskännas, då man med eftertanka genomläst dess anförande.
Herr Hjerta försäkrar: ”Alt dess för”slag icke härflyter af misstänksamhet, och ”att han hyser det innerligaste förtroende ”till Regeringens vishet, och Dess Rådgif”vares goda afsigter.
Men Nationerne sko”la allt för ofta sett, huru ett ögonblick ”förändrar deras hopp, och deras lugn, för ”att han skulle tveka att framställa åsigter, ”sorn trygga vår egen framtid; han är öf”vertygad, att den af honom föreslagna Den ja Jan uarii. 339 ”åtgärd skall gagna både Regeringen och ”folket; han uppgifver dem hafva sin kraft ”i inbördes förtroende.” Herr Hjertås förslag innehåller i sanning en egen sort af förtroende; men om det kan anses innebära en sådan egenskap, vore det rätt lyckligt för Rikets Ständer att erfara , huru ett förslag lill Statsreglering skulle se ut, som vore ett foster af den högsta grad af misstroende?
Ty det borde naturligtvis blifva motsatsen af Herr Hjertås; och för min del tillstyrker jag StatsUtskottet att följa ett sådant.
Det återstående af Herr Hjertås anförande är ett återuprepande af hvad han flere gånger yrkat rörande Statsregleringen, och som jag på det högsta bestrider; anhållandes om Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition tili förkastande af Herr Hjertås förslag.
Det skulle synas öfverflödigt, att något tillägga efter deri utvecklade vederläggning tvänne talare redant gjort, men jag har redan förklarat, alt jag aldrig skall underlåta att motsäga alla förslag, som jag finnér innebära ondt mot mitt fädernesland, och leda till misstroende emellan Regeringen och Folket.
Det ur på denna grund äfven jag nu går att yttra mig.
Jag skall först upprepa sjelfva 34o Den ia Januari!. förslaget, utan att uppehålla mig med de phraser och ord, som deruti förefinnas.
Först innehåller det, att StatsUtskottet måtte föreläggas inkomma med sitt Betänkande örn Stats-inkomsternes beräkning till den i5 Januarii.
Jag öfverlemnar till Ledamöterne af StatsUtskottet, att besvara denna fråga.
Är Betänkandet redan färdigt, lärer det kunna ske, men annars icke.
Dernäst yrkar Motionären, att Utskottet till d. i Februarii skall inkomma med Betänkandet örn utgifterne; men hvilka utgifter?
Jode, sorn efter i8a3 års StatsReglering i tarfligaste måtto oundvikligast måste bestämmas.
Sedan detta blifvit gjordt, skulle Bevillningen derefter rättas, och, när den blifvit bestämd, tillåter han, att StatsUtskottet må öfverlägga om alla andra anslag, och, om några af dem antagas, lärer väl ännu en Bevillning skola föreslås.
Det är redan utred t, huru illa detta står tillsammans med RegeringsFormen och våra öfriga Grundlagar.
Motiverne till sin framställning anför Motionairen vara, att
Regeringen måtte förekommas i den tanka att afsluta Riksdagen, innan Riksdagsgöromålen äro afgjorde, för att derigenom kunna till nationens betungande bibehålla den Bevillning, som nu utgår och gifver en million i öfverskott.
Ytterligare säger han, att man för detta ämne bör åsidosätta alla andra vigtiga frågor, alla andra stora resultater, åsidosätta att få Tryckfriheten stadgad på liberalare grun - Den 12 Januari i. der, Finance-regleringen, Myntbestämningen, Creditens stadgande &c.
Han anser allt detta vara sä underordnade saker, att de kunna lemnäs, endast Regeringen ej kan få samma Bevillningssumma som förr, och, om något skulle kunna beviljas, borde det ske endast på så ant sätt, att Regeringen först medgifver allt hvad Rikets Ständer fordra, och, i den mån Regeringen medgifver detta, skulle Ständerne sedan bevilja de anslag, som kunna begäras.
Den enda punkt, i hvilken jag öfverensstämmer med Herr Hjerta är, att beskattningsrätten är det heligaste värn för friheten, en rätt, som Rikets Ständer ej böra uraktlåta.
Att jag försvarat denna rätt, torde vara kändt, och jag åberopar i detta afseende Ridderskapets och Adelns Protocoller för Riksdagen 1823 i frågan om TullBevillningen.
Den bestriddes mig då af många.
Det är ej eller otydligt sagt vid denna Riksdag, att beskattningsrätten skulle vara underordnad önskningsrätten.
Äfven detta har jag bestridt.
Men uti Motionairens användande af denna princip kan jag ej instämma, ej eller deruti, att StatsUtskottet skulle inkomma med ett slympadt förslag till utgifterne.
StatsUtskottet förfelar sin bestämmelse, om det ej på en gång undersöker innehållet af den Kongl. Propositionen och fullständigt yttrar sig deröfver, äfvensom öfver alla anslag, som äro yrkade af enskilte Motionärer.
Så vida man 342 Den 12 J a n u a r i i. liar rättighet att framställa motioner, böra de äfven komma under öfverläggning, och ett rätt ofullständigt verk skulle del blifva, om StatsUtskottet först inkom med e^UtgiftsBetänkande, och sedan med ett annat, ty det är ej förr, än det inkommer med ett fullständigt
Betänkande om alla de föreslagne behofvens fyllande, som Bevillningsutskottet bör gå i författning att stadga den serskilta Bevillning, som erfordras, sedan det beräknat, hvad som inflyter genom Tullen, samt Bränvinsbrännings-afgiften, ChartaSigillata och Post-upbörden, hvilka Herr Hjerta uteglömt.
Jag får äfven fästa uppmärksamheten deruppå, huruvida den särskilta Bevillningen kan bestämmas lill sitt belopp, förr än Rikets Ständer hafva bifallit eller afgjort grunderne och beloppet af ofvannämnde intrader, för att derefter beräkna tillgångarne.
Innan detta skett tror jag ej, att den serskilta Bevillningen kan stadgas.
Att göra det i två delar, att först antaga en Bevillning , och sedan en annan, vore oformligt, äfven af den orsak, att den ej utgår af en artikel, utan af tvänne, nemligen af personer, och af reel förmögenhet eller egendomar, lön och rörelse.
Hvilkendera skulle Utskottet komma med först, eller skulle det komma med bäggedera, och reservera sig att sedan få inkomma med andra bättre tillämpningar?
Jag tror ej, alt Rikets Ständer böra föreskrifva oss ett så besynnerligt förfarande.
Den 12 Januari!. 343
Om landet vore så olyckligt, att äga en Konung, till hvilken man ej egde förtroende, eller som ej kunde stju-a Riket, och Ministrar, som ej voro redlige män, vore det kanske nödigt, att göra en sådan krigsförklaring, som Herr Hjerta afgifvit.
Han har sagt, att han ej hyser något misstroende eller någon misstanka; men hvad betydelse hafva då hans phraser, och allt hvad han anfört?
Har det någon mening, så kan det ej hafva mening endast för framtiden, ty det är nu han fordrar verkställigheten.
Skola vi nu begagna detta medel, så måste det vara den närvarande Regeringen , som han måtte misstänka för att missbruka de medel, hvilka den anförtros.
Jag kan ej dela denna krigsförklaring, och tror ej den fredstraktat han vill deruppå grunda, medföra någon nytta för mitt fädernesland.
Mine Herrar! låtom oss gå öppet och redligt tillväga, såsom Svenska Nationens ära det kräfver.
Den fordrar ej alltid misstroende till Regeringen.
Öppet skola vi säga: dessa utgifter hafva vi funnit böra utgå, dessa åter mindre af behofvet påkallade; dessa pålagor hafva vi ansett oss kunna ålägga Nationen.
Som ett redligt folk böra vi hysa till en redlig Regering det förtroende, att den då äfven skall medgifva oss, hvad vi med skäl kunna ön_ ska, och frambära till thronen.
Göra vi det enigt, skola vi få våra önskningar bL fallne.
Aldrig hafva de i sådant fall b lif. 344 Den 12 Januari i.
•vit oss nekade, och aldrig skola de blifva det.
— Jag underlät nyss, att göra några anmärkningar vid de summor, som blifvit nämnde.
Herr Hjerta liar sagt, att öfverskotten utgöra en million.
Kanhända de kunna så blifva, om man deruti beräknar de extra anslag, som af Rikets Ständer år 1823 på dem anvisades; men 1824 och 1825 utgjorde de tillsammans 3i2,5oo R:dr; 1826 45o,ooo R:dr.
För 1827 och 1828 kan jag ej säga beloppet, efter det ej är uppgifvit af StatsContoirel.
Dessa öfverskott bero för framtiden på de grunder vi lägga för handeln och tullafgifterne.
Jag kan icke begripa hvad Motionärens mening med sin framställning kan vara, om icke den, att sedan han afskurit Rikets Ständer möjligheten, att gifva en tillräcklig Bevillning, ty icke lära de gifva tvänne Bevillningar på en Riksdag, de skulle nödgas ingå på det Stats-lånesyslem han föreslagit.
Detta tror jag ej går igenom.
Det har blifvit bestridt af åtskillige Ledamöter, och af mig skall det alltid bestridas.
Jag har yttrat, att, om Rikets Ständer för att betala Statens skuld till Banken, göra Statslån, då bifaller jag dem, men ej för andra ändamål.
Jag tror dock, att medel ändå kunna beredas, och alt, 0111 SlaLsUtskotlet får lid på sig, skall det upptäcka, att tillgångar ännu finnas i RiksgäldsContoiret och StatsContoiret; ty åren 1827 och 1828 äro ännu ej redovisade, och medlen icke eller Den 12 Januarii. 345 öfverlemnade till RiksgäldsContoiret.
I StatsContoiret skall finnas öfver en million, grundad deruppå, att tullbesparingarne för 1827 voro öfver 700,000 R:dr, och 1828 öfver 5oo,ooo R:dr.
Det måste äfven finnas tillgång i andra vägar; något kanske af gamla Spannemålsstyrelsen, ehuru derom är löga hopp.
— Allt detta kan ej utredas, förr än Bankens göromål blifva reglerade, och huru vill man bestämma Statsregleringen och Bevillningen, innan det blifvit afgjordt, huru financerne i allmänhet skola regleras?
Denna fråga afgjordes först vid 1823 års Riksdag och, sedan den var afgjord, företogs Bevillningen.
Yi kunna ej eller gå någon annan väg, örn rätta målet skall vinnas.
— Jag anhåller om proposition till afslag å Herr Hjertås motion.
Om den blef bifallen, skulle den väcka frön till misstroende emellan Regeringen och Folket.
Det har icke bordt vara mig oförväntadt, att min motion skulle vålla motstånd, om än jag ej väntadt mig få höra sådane yttranden, som här blifvit framställde emot sjelfva mitt anförande.
Jag är skyldig att först intyga detta, emedan Ridderskapet och Adeln ej bör tro, att jag framställt den af en sådan lättsinnighet, som hade jag ej insett hela vigten deraf, och att jag, då jag vågade framträda med 346
Den 12 J a n u a r i i. ett sådant förslag, som redan gifvit anledning till stridigheter i andra länder, hvilka hunnit till en högre politisk utbildning, ej eller skulle blifva personligen sparad.
Hvad angår alla yttranden mot mina ord och så kallade phraser, som här blifvit framställde, kan jag icke anse mig böra hesvara dem.
Jag erkänner ingens rätt att gifva dem tydning, inom detta rum; och jag underkastar mig villigt den enda domsrätt, som deröfver är behörig.
Det är Svenska folket, som skall blifva Domaren emellan mig och de värde Talare, som sökt göra min välmening till illvilja, och mina af redligt hjerta framställda allmänna sattser till foster af enskilte afsigter.
Någon annan
Domare erkänner jag ej; ty mina ord hafva ej blifvit sagda för att tillfredsställa dessa Herrars nyfikenhet, eller påkalla deras recensioner.
De äro ej lösa ord, de äro sagde för att gifva utveckling åt begrepp: åt begrepp, som för mitt fädernesland i framtiden äro vigtige.
Blott en sak får jag anhålla om hos Ridderskapet och Adeln, att nemligen Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes vid våra öfverläggningar förskona oss från att höra anklagelser, att man har för afsigt, då man talar om Styrelse, Regering, förvaltning, att yttra sig emot en Konung, som vi alla älska och vörda.
Jag vet de svårigheter, som för Herr Grefven och LandtMarskalken i detta fall uppstå, genom den tvetydighet, Den 12 Ja nu ar i i.
347 som i Grundlagen finnes angående rättigheten att återföra discussionerne till saken, men jag vet oek, att, om det skall lyckas någon, är det Herr Grefven.
Från mig har ej kommit och skall aldrig komma ett ord, rigtadt emot Konungens heliga person.
Mitt hjerta är så fritt, hvad honom angår, som någon annans; och om ej vid andra tillfällen mina uttryck blifvit lika mycket förvrängda, som de nu blifvit, vädjar jag till hvart enda ord jag någonsin uttalat, örn jag förtjent att så misstydas.
För att komma till ämnet, som jag hade trott förtjena annan uppmärksamhet, än ordrytteri, så är det ej ett ögonblickligt verk; ej ett hugskott af mig; utan följden af vår constitutionella utveckling, allt sedan år 1809.
Yi hafva sett tvänne Riksdagar på 10 år, som varat, den ena 9 och den andra 11 månader.
Yi klandra detta; men vilja vi då ej se orsaken dertill?
Huru skulle det vara möjligt, att Sveriges representation skulle vara den enda olyckliga, som beliöfde använda år och dagar, för att afgöra några få ämnen af vigt?
Huru skulle det vara möjligt, att allt hvad denna Representation med anitfullt arbete framlade inför Thronen, skulle till största delen blifva utan frugt?
Det är besvarandet af dessa frågor, som fästat min uppmärksamhet, och gifvit anledning lill mitt förslag.
Jag har nemligen funnit det enda 348 Den 12 Januarii. sättet att komma till något bättre, vara, alt ^representationen sätter sig i en sådan ställning lill Konungens Rådgifvare, alt de gå till ett gemensamt mål.
Jag anser mig böra upriktigt vid detta tillfälle yttra, att jag tror våra Riksdagars längd vara Konungens Rådgifvares skuld.
Måtte min mening ej missförstås.
Jag bar aldrig misstänkt dem, att icke åsyfta fäderneslandets bästa.
Redan vid förra Riksdagen har jag erinrat de Ledamöter, som ville beskylla mig att hafva andra tankar om den rådgifvande personalen, att jag ej anser dem, ej ens vill tänka mig dem handla med afsigt omoraliskt; men att
Representanten har rätt och pligt att tänka sig dem såsom de der kunna fela.
Sedan jag frågat mig, hvarföre äro Riksdagarne så långvarige?
har jag måst säga mig: det är derföre, att ej de rådgifvande hafva förtroende till och förtroende af Ständerne; att de ej söka hos Ständerne den kraft de kunde äga; att Ständerne 'ej våga med fullt förtroende lemna sig till de förslag, som meddelas dem; att de Konungens Propositioner Rådgifvarne tillstyrkt, derföre icke af Ständerne blifva antagne, utan efter de bråksammaste ordtydningar och öfverläggningar: följder af misstänksamhet; att Ständernes önskningar, ja! till och med Ständernas beslut, ej hos Konungen vinna sanction; att sålunda tid och möda onödigt förspillas; och att ofta till ett Ewbelsverks utlåtande öfverlemnas cas - Den 12 Januarii. 34g serandet af den ena Lagstiftande Statsmagtens arbeten.
Det är detta jag sökt afhjelpa, genom ett förslag, att vi skyndsamt skulle afgöra de angelägnaste beskattningsfrågorna, Sedan vi äro färdiga dermed, och folket sålunda utan fara för skatternes godtyckliga ökning; då kunna vi säga åt Rådgifvarne: desse förbättringar önska vi af Eder; dessa medel erbjuda vi Eder, med vilkor, att J viljen ingå på, att enligt vår önskan verkställa förändringarne!
Då kunna äfven Rådgifvarne vid Thronen utverka önskningarnes uppfyllande.
Och det är på en sådan ställning, som allt förtroende till dem hvilar.
Då tror jag, att vår representation skulle få ett helt annat utseende.
Man får såsom Representant ej tänka endast för dagen; man måste äfven tänka på framtiden; och framtiden skulle blifva helt annorlunda, om Rikets Ständer med fullt förtroende kunde lemna sig till Konungens Rådgifvares förslager, och dessa icke ett ögonblick vara Rådgifvare, då de ej ägde ett sådant förtroende.
Det återstår mig nu att nämna, det jag gjort mig reda för, huruvida i Grundlagarne anledning finnes till rättigheten att göra en sådan framställning, som jag gjort.
För min del har jag blifvit öfvertygad derom.
Grundlagarnes mening icke blott synes vara, utan är obestridlig, att Riksdagarne ej skola vara långvariga.
Grundla - N 35o Den 12 Januarii. gen synes tydligt åsyfta, att de vigtigaste förslagen skola af Regeringen framläggas.
Den har väl ej gjort några sådane lunder mot den enskilta motionsrätten, som uti andra länder finnas, der nemligen dels är föreskrifvit, att flere skola förena sig om en motion, dels att motioner skola inlemnas tryckte, m. m.
Detta gör att man hos oss framställer en mängd motioner.
Men icke är det dessas mängd, som utgör skälet tili Riksdagarnes längd.
En hvar, som arbetat i Utskott, vet, huru dessa motioner classificeras, sammanslås och lätt besvaras; så vida de ej röra sådane frågor, som för tiden fästa allmänna uppmärksamheten, och då hafva de äfven fästat Regeringens.
I sådant fall åter, böra de supponeras vara af den rådgifvande personalen förut öfvertänkte, utredde och kanhända föreslagne.
Jag anser mig i förbigående böra upplysa, i afseende på hvad som blifvit yttradt rörande de motioner jag vid denna Riksdag gjort, att de väl äro många; men att hälften af dem härleder sig ifrån Rikets Ständers beslut och underdåniga skrifvelser vid sista Riksdag, hvarå svar från Konungen ej följt, eller hvilka ej blifvit afgjorde.
De öfriga äro väsentligen angående Mynt- och Bankväsendet, och jag öfverlemnar till en hvar att bedömma, om jag deruti handlat efter enskifte afsigter, Den 12 J a n u a r i i. eller som en med Ståndets förtroende hedrad person.
I dessa förslag har jag ej blott framställt mine enskilte tankar, utan sökt att uppfatta allt hvad som nu af Rikets Ständer behöfver påtänkas; att ordna det till bestämda stadganden, och att sålunda lätta mine medbröders arbeten och i min mohn bidraga till tidens vinnande.
Om de hafva blifvit många och vidlyftiga, är åtminstone skälet icke något annat.
— Grundlagarne säga tydligen i RegeringsFormen, hvilka Utskott Rikets Ständer skola tillsätta.
I 37 §.
Riksdagsordningen säges:
Intet Utskott j Constitutions- och BancoUtskotten allena undantagnej vare berättigadtj att väcka frågor till afgörande i Riksens Ständers Plenaj eller att upptaga andra ämnen, än de från Plena remitterade; så vida ej j hvad StatsUtskottet särskildt angår j Konungens Proposition enligt 27 dj*.j till detsamma omedelbarligen öfverlemnas.
Denna §. tillerkänner Statsutskottet sålunda ingen motionsrätt vid denna Riksdag, då Konungens Proposition om StalsVerkets tillstånd och behof ej dit öfverlemnats. 109 §.
RegeringsFormen visar tydligt, att 4 månader ansetts såsom den längsta, i allmänhet nödiga, tid.
Af detta förhållande borde Ridderskapet och Adeln inse meningen vara, att Utskottsgöromålen äro påräknade att hastigt behandlas.
Huruvida remisserne af motioner m. m. ej medhunnils alt till Utskotten expedieras, arén 35a Den 11 J a n u a r i i. sak, som jag ej vet; men jag vet, att man liar rätt påräkna, att de skyndsamt remitteras.
Om de ej ännu ifrån detta Stånd äro afgångne, så äro de det åtminstone ifrån de 3 Stånden, och Riksdagsärendernes gång bör ej hindras af någon brist i renskrifningsåtgärderne. 44 §•
Riksdagsordningen gifver Ständerna rätt, att förelägga Utskotten tid, inom hvilken de skola inkomma med sine Betänkanden.
Hvad jag begär, är således en i lagen gifven rätt.
Nu återstår blott den frågan, om det är möjligt för Utskottet, att fullgöra hvad jag yrkat.
Det är i afseende häruppå, som jag anhåller att få visa, så väl Utskottet, som Ridderskapet och Adeln, att möjligheten finnes, men dessförinnan ber jag att korteligen få rätta några vilseförande yttranden.
Det har blifvit invändt, att StatsUtskottet skulle vara skyldigt att endast afgifva ett Betänkande om StatsRegleringen; likaså att BevillningsUtskottet ej kunde inkomma med mera än ett Betänkande; att de öfrige Extraordinarie
Bevillningarne först borde afgöras, innan den Allmänna Bevillningen upgjordes.
Slutligen har det blifvit sagdt, att jag åsyftat att minska Bevillningen och tvinga Rikets Ständer in i ett sådant förhållande, att ej annan utväg blefve, än att gå in på ett Stats-låne-system.
Jag begriper ej, huru man kanhvarkenså tillvränga Grund - Den 12 J a 11 u a r i i. 353 Grandlagen, eller åt raina tydliga ord i ett skrifteligt anförande gifva en sådan syftning.
Hvar finnes väl hinder för StatsIJtskottet, att inkomma med flere Betänkanden öfver olika delar af StatsRegleringen.
Hvad gemenskap lia Bevillningsgrunderne med BeviilningsSumman, när denna ej är i fråga att ökas, utan Konungen sjelf säger sig föreslå Lån.
Kan väl någon neka till möjligheten för StatsUtskottet, alt uppgöra en Statsreglering, grundad blott på livad Konungen föreslagit för ständige eller så kallade löpande utgifterne.
Om StåtsUtskottet blott angifver hvad för Statsverket varit anslagit, med tillökning för fångars skjuts och underhåll, hafva vi liela detta konstiga UtgiftsBelänkande.
InkomstBetänkandet är sådant, att det blott behöfver vara en afskrifnings-åtgärdafStatsContoirets skrifvelse, med undantag af hvad angår Lotsoch Båk-afgiflerne.
Skillnaden emellan dessa Betänkandens slutsummor, hvaraf InkomstSumman är ansenligt förhöjd, genom de sedan sista Riksdag visade öfverskott, utgör Statsbristen.
Den blifver nu kanhända 800,000 R:dr mindre än i8a3, till lättnad för de Skattdragande, och som jag skulle önska, helst till lättnad för jordbruket, som nu bäst en sådan behöfver.
Sedan återstår den frågan, om vi kunna ingå på de anslag, som Konungen föreslagit skola fyllas genom upplåning, emedan Han ansett 9 II. 23 354 Den ii Januarii. deni erforderlige, men ej trott sig kunna föreslå Rikets Ständer deras fyllande, genom ökad beskattning.
Detta är liela clet konstiga, farliga förslag, sorn jag framställt.
Jag frågar Eder mine Herrar: kan mannu linna något demogogiskt, något farligt, något ondt i ott förslag, som går ut på, att vi nu upptaga Konungens Proposition i livad rörer sjelfva Stats-underliållet, och att vi sedan, då vi lugnt och öppet kunna behandla det öfriga, företaga till betraktande hvad vår ställning fordrar, våra tillgångar medgifva, och hvad vi derutöfver anse böra fyllas genom lån?
Det förundrar mig, alt personer, som eljest så väl följa allmänna ärenderna, kunna misstaga sig om min afsigt och min mening.
— Jag anser mig böra sluta med att förklara, att jag aldrig ägt och icke äger några enskilta interessen; att jag afsäger mig för all framtid att någonsin kunna äga sådane, då det är i fråga, alt på detta rum deltaga i mitt fosterlands lagstiftning; men jag utbeder mig få fästa Herr Grefvens och LandtMarskalkens uppmärksamhet deruppå, att det måste vara obehagligt, att bär höra nyttjas ett sådant språk, som vi en längre tid liört föras: att, nemligen enskilte Ledamöter säga sig ogilla andra Ledamöters yttranden.
Mätte Friherre Cederström vederlägga eller bestrida dem, som jag afgifver, bäst Friherren vill; men jag undanbeder mig för framtiden alla ogillande ut - Den 12 Januari i. 355 tryck, emedan det tvingar mig att handla efter ett annat enskildt intresse, med hvilket jag likväl ej tänker besvära Ståndet.
Motionairen har förklarat sig vänta en annan behandling af motionen, än den som nu ägt rum.
Han har väntat sig, att någon af StatsUtskottets Ledamöter skulle yttra sig öfver möjligheten, att åstadkomma hvad han begärt.
I detta afseende mätte väl rnedgifvas, att den StatsReglering, som förestås, skall vara författad i enlighet med RegeringsFormen, och ej med den enskilte Motionairens tankar.
Är den i enlighet med RegeringsFormen, så måste den i första rummet innefatta yttrande öfver Konungens Proposition, och det tyckes Motionairen sjelf medgifva.
I afseende på möjligheten för StatsUtskottet att yttra sig öfver, och granska hvad Konungen föreslagit rörande StatsVerkets tillstånd och behof, får jag upplysa, att åtskillige af de motioner, hvilka i samma ämne blifvit gjorde inom Ridderskapet och Adeln, ännu icke vid sista sammankomsten kommit till StatsUtskottets kännedom, och deribland motioner, som här blifvit framställde den i5 sistlidne December, och den 29 i samma månad remitterade, men förliden Lördag voro dessa remisser ännu ej ankomne lill Utskottet.