Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och när några minuter förflutit, vågade hon ånyo fortsätta med läsningen, midt i meningen, der hon slutat.
Och Ukkos sinne var alltjemt i uppror.
Men småningom lugnade han sig, hans röst lät som en aflägsen åskas mullrande, när »äiti» läste.
Den föraktade, usla qvinnan, hon begrep ingenting, hennes frid kunde ingen störa.
Nå, så fick hon väl hållas.
Ukko gick ut, luften derinne, full af »äitis» predikande tonfall, kunde qväfva honom.
Der, derborta rodde Ella!
Äh, till henne igen!
Den dåren!
Och man kunde ej straffa honom.
Nej, han, Ukko, kunde det tyvärr icke.
»Äiti» i stugan höll inne med läsningen.
Kapitlet var just slut.
Hennes böjda hufvud reste sig litet, och hon såg upp rakt framför sig.
Ögonen skymdes ... de trötta gamla ögonen, skymdes af ovan orsak, stora tårar rullade ned för hennes kinder.
En ryckning af smärta genomfor hennes lemmar, och öfver munnen, eljes så hopknipen och stel, gled ett uttryck af vekhet och sorg.
Hennes älsklingsson, Ella, äfven han!
Ukko sjelf hade, han också vid femtio års ålder, haft sin värsta rasperiod.
Hon anade, att någonting stod för dörren, att någon ny sorg skulle träffa henne.
Och åter suckade hon, böjde som förr sitt gråa hufvud, knäpte ihop de magra händerna och bad halfhögt en bön till Den, under hvars mäktiga vilja hon tåligt böjde sig, äfven om denna, såsom så ofta förr, likt en frostnatt härjande gått öfver alla hennes förhoppningar och krossat hennes önskningar.
Ella var hunnen till Toimila strand och drog sin ekstock högt upp i sanden.
Han sprang så ifrig, som hade han varit förföljd, upp mot gården, rakt genom hagen.
Det var som en flykt och bar af genom snår och buskar, öfver gärden och diken.
Nyponens taggar sleto i hans långa rockskört, granens qvistar slogo honom i ansigtet.
Gyttjan från ett litet kärr i skogen stänkte upp öfver hans stöflar.
Men han märkte ingenting, han sprang bara vidare.
Det hördes musik från gården.
En hop ungersvenner stodo eller lågo kring en stege vid stallbyggnaden, rökte der sina pipor och samtalade.
Några gamla qvinnor i sina svarta fransprydda hufvudbonader sutto på en bänk och betraktade småbarnens lekar med grisarne.
Ella såg ingenting.
Han tog
Toimila-stugans alla fem trappsteg i ett hopp och gick in.
Här stälde han sig i klungan af dans-kavaljerer, längst bakom.
Han hörde blott några spefulla anmärkningar omkring sig, liksom bakom sig på gården, då han skyndat igenom.
Han visste väl orsaken; han visste, att han var ett åtlöje nu efter nattens äfventyr, och blodet jäste inom honom, svallade högt och brände i hjertat.
Hans händer voro heta som under feber och ögonen glänsande.
Han hade druckit hejdlöst på dagen och var nu i ett tillstånd af ytterlig öfverretning.
Hedda hade mycket väl märkt sin för detta fästmans inträdande.
Också hade hon kastat fram några öfvermodiga anmärkningar öfver honom till de omgifvande.
Hennes fader, gamle Toimila, satt liknöjd i ett af främmand-rummen med några af sina gäster; det var en gammal fromsint man, som gerna lät sin dotter styra både gård och hus nu, sedan han förlorat hustru, son och svärson under några få år.
Han skulle få en ny svärson nu, en rik och bra karl, Hedda kunde nog sköta sig, hon.
Paawo tycktes vara gubben i lag, och han skulle i framtiden få ärfva sin faders gård.
Toimila-folket blefve då ännu rikare, allt var ju godt och väl!
Öfverallt i sjelfva storstugan pustade de dansande.
Sommarqvällen var litet qvaf, luften derinne het och tryckande.
Man hade druckit bränvin med kaffe, ätit ostkaka och åter druckit.
Spelmannen stampade takten, gned och arbetade.
I den stora spiseln flammade, oaktadt hettan en eld för den stora kaffepannan, som ånyo uppvärmdes, och röken steg endast till hälften upp genom skorstenen.
Den bolmade delvis inåt och lägrade sig uppe i taket, der brödspetten hängde, tunga af sin mörkbruna last, den gick ännu högre, trängde in bland pertorna, der de lågo utbredda att torkas, och spred sig, tjock och qväfvande, öfverallt.
Fönstren, små och omöjliga att öppna, voro fuktiga och dunkla; i väggspringorna omkring dem voro öfverallt instuckna rönn- och björkqvistar, hvilka vissnande spridde en stark doft omkring.
Luften här inne var tung och tryckande, men störde ej glädjen och nöjet, tvärtom -- den var just den rätta atmosferen för ett sådant slags munterhet, och ingen tänkte på att det borde vara annorlunda.
Hedda dansade nästan oafbrutet eller gick omkring i stugan med danssteg, under det någon af bönderne höll sina armar kring hennes midja.
Hon tyckte om att då och då göra Paawo litet orolig, ehuru hon kort derefter tröstade honom med en eller annan ynnestbevisning.
Hon var vacker i qväll, armarne blottade för värmens skull och halsen synlig under den vida tröjan.
Hon skrattade med alla, slog den hon talade med förtroligt på axeln, tog Paawo ibland på knäet, gungade honom kraftigt och gaf honom derpå med en lustig rörelse en snabb stöt, som kom honom att oförberedt falla ned på golfvet.
Han hittade dock på att hålla henne så hårdt omkring lifvet eller om halsen, att han icke kunde falla, en lek, som hon upprepade en gång till och med gamle Aatuli och som kom stackars Paawo att känna sitt hjertas slag litet våldsammare, än eljes var vanligt.
Allt detta och mera dertill såg Ella, der han stod bakom de andra vid dörren.
Hans heta blickar nästan slukade den vackra kraftiga qvinnan.
Han afundades alla, som nalkades henne.
Han kände en stickande smärta någonstädes inom sig, det plågade, tärde och dref hans blod så våldsamt mot hjertat och uppåt igen.
Han kände sig så stark, som om han hade kunnat med sina breda händer krossa alla dem, som stodo omkring henne, alla på en gång.
Kunde han bara fått Paawo i sina näfvar, så skulle han burit bort honom till smedjan, slängt honom på städet och med släggan tillintetgjort denna unga, spensliga kropp.
Då hade han sluppit se detta fadda leende vid de smekningar, som Hedda emellanåt bestod sin lycklige fästman.
Och henne!
Finge han henne bara en enda gång ännu dit bort i hagen, der de så ofta under sommarqvällarne träffats!
Huru skulle han ej fatta henne, mer lifligt än då, i sina armar, pressa henne intill sig, hårdt så att hon kände andan förgå, hårdt så att hon ej mer log och skrattade som nu, hårdt så att hennes blossande kinder bleknade, så att hennes svällande röda mun ej mer skämtade, utan ryckte af smärta, hårdt så att lifvet, som nu brusade så käckt inom henne, kunde fly!
Ella gick rakt fram genom den tätt hopade skaran af unge män, klöf som en ung tjur sin väg genom alla hinder, rusade fram öfver hela golfvet och stod inom ett ögonblick framför Hedda, efter det han med armbågen stött bort Paawo och de andra.
-- Kom, Hedda, nu dansa vi en polska, som du skall minnas, så länge du lefver -- sade han och klämde hennes bara arm så hårdt, att det blef en hvit strimma på den bruna, rodnande huden.
Hon såg plötsligt upp, höjde spotskt sin öfverläpp, kisade med ögonen försmädligt på honom, spände sedan blicken vidöppen och med ett uttryck af outsägligt förakt på hans hela gestalt, uppifrån ned och nedifrån upp, och sade med sin gäckande ton:
-- Nog är den karl tokig, som vågar visa sig för Toimila-Hedda, sedan han burit sig åt som en våldsverkare och en tjuf!
Du är drucken; annars hade du genast blifvit utkörd!
Gå din väg, smed! gå sjelfvilligt, om du inte vill bli uthjelpt af manfolken här!
Och visa dig inte mer för mina ögon!
För kommer du hit en gång till, så lyfta vi dig i brunnen!
Ella stirrade på henne, liksom förstode han intet.
Han tog ett steg som för att fatta henne kring lifvet, med eller mot hennes vilja.
Men den sköna stötte honom våldsamt tillbaka med en blick, som sprutade vrede och förakt.
Denna stöt blef en signal för hennes beundrare att ingripa.
Man rusade mot Ella, och det skulle hafva uppstått ett vildt slagsmål, om ej Hedda i rätta ögonblicket sprungit emellan.
Hon höjde sina armar och skrek öfver tumultet:
-- Ej, så stanna!
Låten honom gå, gossar!
Ut Salmen Ella!
Och det är sista gången du är här.
Helsa din Ukko och säg, att han icke behöfver frukta att få en föraktad sonhustru!
Han kan nöja sig med att hafva en föraktad son...
Det susade i hans öron.
Han visste ej, huru han kom ut.
Aftonluften bragte honom ingen svalka.
Det sjöd, det bultade, det slog inom honom.
Och ännu en stund hörde han, der han stod under tallarne på korsvägen, spelmannens sprittande knäpptoner på violinen och qvinnornas gälla skratt.
Efter en stund blef det tystare, så åter stoj och buller.
Dansen var säkert slut nu, och man skulle begifva sig hemåt.
Han lyssnade!
Han förstod att man tog afsked, så utbytte gåfvor och så skildes.
Steg nalkades, rösterna kommo närmare.
Vägen ledde åt stranden, der byfolkets båtar lågo förtöjda.
De gingo förbi Ella utan att se honom, der han satt, skrattande, par om par, käresta med käresta, yngling och jänta, i skämt, i glam, i yster munterhet.
Sist Hedda och Paawo. Spelmannen, drucken och ondsint, gick jemt i vägen för de älskande, alltjemt svärjande öfver hindren han mötte, alltjemt muttrande för sig sjelf, obelåten och hotfull.
Ett litet stycke framför Ella, der gångstigen var som smalast och der de höga träden skuggade som bäst, stod en mossig platt sten, mjuk och fuktig.
Paawo drog Hedda dit, hon skrattade och kastade sig ned.
Ella hörde, huru han kysste henne och huru hon halft motvilligt, alltjemt skrattande, besvarade hans kyssar.
De andra rösterna bortdogo i fjerran, de älskandes högljudda joller, afbrutet af kyssarne, trängde inpå honom, der han stod, han smeden, och de brände honom som glödande tänger och eld, tärande, flammande eld.
Han grep i sin puuko och sprang fram.
Ett ögonblick hejdade han sig, derpå höjde han armen och stötte till hårdt och säkert midt i barmen på Hedda, der hon halflåg i famnen på sin älskade.
Hon höjde icke en suck, hon gaf ej ett ljud.
Hennes röda kinder bleknade blott, skämtet fastnade på läpparne, och lifvet flydde.
Det hade flytt för hans hand, denna hand, som så mången gång hade smekt henne, som velat bära henne, skydda henne för allt ondt, men som hon trolöst stött bort.
Han hade hämnats och var nu lugn, lugn som om han egde henne åter.
Måndagsmorgonen randades kulen, och himlen var molnbetäckt.
På Salmi gård arbetades tidigt.
Ukko satt som vanligt på trappan.
Hans pipa hängde som vanligt i munnen.
Han gjorde pertor, spjelade det fuktiga virket, klöf det, och högen med färdiga ribbor framför honom blef allt större.
Men på loftet deruppe sof ännu Ella, husets äldste.
Mor Annikka hörde, huru tungt han andades; hans jemna, dofva snarkningar hördes dit ned, vittnande om ett godt, lugnt samvete.
Han hade nog gjort det klart för sig i går, tänkte hon -- allt skulle blifva godt igen, allt stanna vid det förra.
Far och mor voro så glada och försonligt stämda nu på morgonen; man hade hört af en dräng, att Hedda hade firat sin förlofning med Paawo i går qväll.
Det var en glad öfverraskning på måndagsmorgonen.
Veckan lofvade således blifva god, och dernere var åkern nästan färdigbergad.
Nu kunde det gerna regna...
Ukko var vid gladaste humör, och »äiti» hade en dag af frid och ro.
Vid vägen hördes skramlet af ett åkdon.
Det kom närmare, det nalkades alltmer.
Ukko blef uppmärksam.
Hvad mera gladt och nytt skulle hända honom denna dag?
»Äiti» tittade ut från dörren, barnen sprungo fram i sina långa skjortor, snafvande öfver trösklar och trappor.
Nere på åkern hörde folket bjellrornas klang.
De blickade upp från sina kärfvar, och Olli i potatesåkern stannade midt i sin plöjning.
Hvem kom med bjällror till Salmi, och den tiden på dagen?
Efter en halftimme var allt klart.
Han var vaken, Ella, som nyss sofvit så godt.
Han stod der tyst och axelbred som förr, lugn och sansad.
De sista dagarnes öfverretning var öfver.
Hans ljusa hår föll slätt och rakt ned och bildade en ram om ansigtets runda oval.
Ögonen voro ej som i går blodsprängda och blickade ej mer eldigt omkring, hans blickar voro tvärtom lugna och milda.
Det vemodiga draget kring munnen syntes der nu så tydligt; blott ansigtets röda färg var litet mattare.
Han såg sig en gång om på gården.
Händerna och de starka väldiga armarne voro fastsurrade bakom honom, hårdt intill hvarandra.
Ännu en blick omkring sig och så en på Ukko.
-- Du har ett hårdt sinne, far -- sade han -- och när du retar mig, kommer det öfver mig också!
Det der sinnet, ditt hårda sinne.
Men -- reta icke bröderna så som du retat mig.
Låt dem hållas, du ser hvarthän det bär med mig.
Han tillade efter en stunds paus, vänd till modern:
-- Men du, äiti, du är en välsignad Guds engel; inte skall jag någonsin glömma dig.
Så upp i chäsen, som väntade med länsman, befallningsman och fångförare.
Man satte af. Bjellrorna klingade åter.
Det lät så muntert, det genljöd i bergsklintarne, morgonluften bar detta musikaliska glada ljud långt i fjerran.
Hjulen klirrade mot småstenarne, hästhofvarne slogo i frisk takt på den lilla hårda och steniga vägen.
Ljudet blef dock småningom allt svagare och svagare.
Ukkos perthög hade stannat i växten.
»Äiti» lyfte grytan ur elden, brände sin hand, men kände det icke.
Barnen lekte på stugugolfvet...
Allt var som nyss.
Men ifrån loftet der uppe hördes icke mer de lugna andedragen af den sofvande.
Ukko kände icke, att några stora regndroppar nedföllo.
De prasslade på perthögen, molnen der uppe blefvo tätare, det blef litet mörkare, och regnet föll snart tungt, jemt och sakta.
Icke en vindflägt, allt var tyst och stilla.
»Du har ett hårdt sinne!» De orden hörde han ännu så tydligt.
Och ur
Ukkos bröst uppsteg långsamt en djup, rosslande suck, en enda, men en tung, centnertung.
»Du har ett hårdt sinne.»
I ödemarken.
Stämning.
Solen är högt uppe och skiner klart på de väldiga drifvorna.
Fjärden är isbelagd, men ännu utan snö.
Det glänser och det blänker, och midtpå, der de små holmarne, hvita och runda som snöbollar, spegla sina snötunga trädgrenar i sjön, der är det blott nattgammal is, klar och svart så man kan se dit ned, famnslångt i djupet.
På stränderna stå tallar och sträcka sina kronor högt mot solen.
Ifrån grenarne falla nu och då skimrande droppar, väckta till lif af strålarne.
De perla ned, glittra i fallet, men frysa dernere på marken strax igen till is.
Skator hoppa mellan qvistarne, hvilka då strö ifrån sig ett litet moln af rimfrost, torrt och lätt som puder.
Flingorna ligga i lager på hvarann som ett bolster af de täckaste hvita stjernor öfver allt; det är så lätt och fint och sveper liksom i en enda oändlig likkista sommarens hela blomsterfägring.
Ingen enda vindflägt lyfter de hvita snödunslöjorna, och Päjänes vida frusna vatten utbreda sig i fjärdar, vikar och sund, så långt ögat når.
Mil efter mil är allt lika ödsligt, tyst och hvitt.
Barrskogar, täta och vilda, bekransa stränderna, moar utbreda sig inåt landet, der de höga kalstammiga tallarne sträcka knotiga, barrlösa grenar ut mot norr och öster, medan endast på södra sidan träden ha yfvigare grenar och böja sig liksom rädda undan nordanvinden som höstarne om hviner öfver sjö och land.
Under snön sofver ljungen sin vintersömn, och harens, räfvens och vargens spår äro de enda vägar, som leda fram derute mellan skogarne och de tufviga, nu snöbetäckta träsken.
Men längst inne i en af vikarne synes en fläck odlad mark.
Träden äro här borthuggna, råg- och potatisland ligga på ömse sidor om en liten byväg, som igensnöad och smal slingrar emellan höga gärdesgårdar, af hvilka nu endast de högsta störarne titta fram som vägvisare mellan fälten.
Der ligger byn.
Det är en hop små grå kojor, utan ordning kastade bredvid hvarandra af ödemarkernas arkitekter, bönder som aldrig sett någon stad, och hvilka aldrig med sina bygnader eftersträfvat någonting annat än att nödtorftigt skydda mot kölden och skyla mot regnet de varelser, som skulle bo i husen.
Emellan kojorna ligga ladugårdarne och svinstiorna, rankiga skjul betäckta med ris och torf, hotande att falla, ehuru de tidt och ofta stödjas af starka stöttor, nedslagna i jorden.
På några af gårdarne stå stora brunnar med hissverk, så tilltagna i längd och utsträckning, att de på långt håll se ut som jättegalgar.
Annars är der fattigdom öfverallt, ett djupt, endast till hälften kändt elände, ett trälande och ett arbetande för lif, hvilkas glädjelöshet de knappast sjelfva förstå.
Man knotar icke här otillfredstäldt öfver ödet ... dagarna förflyta, komma och gå i mörker och töcken vintern om, i träl och släp den korta sommaren.
Endast ett afbrott har enformigheten här, en liten fest, hvars regelbundet återkommande tjusning gör hvar lördagsqväll lika efterlängtad som full af glädje.
Det är ett älsklingsnöje man här består sig, ett nöje, nära nog ett slags sport som man dyrkar, nästan afgudar, och till hvars firande man byggt några altaren, som omhuldade och snarlika stora bål stå der och ryka lördagen lång, så den tjocka präktiga röken såsom ett enda lifstecken höjer sig upp, utvisande ett tecken af lif midt i den eljes obebodda ödemarken.
Det är badstu-badandet, åt hvilket Alassammariboarne egna sig med en sådan lidelse, och åt hvilket de ha rest så många tempel.
Den lilla byn har nemligen hela fyra små badstupörten, låga med tak af torf, sotiga, förfallna och nedrökta.
Med sina låga dörrar, halm på det nakna, jordbetäckta golfvet, lafve af gamla murknade bräden och stor ugn af stenar är det deras bästa fröjd att gå dit, låta steka sig i det lilla mörka, ånguppfylda rummet, slå sig röda och svullna med löfqvastarne och ligga der tills de, hälften rusiga och hälften sofvande af hettan, gå in igen till stugorna att somna bort från en existens, som de knappt drömma att den kunde vara bättre...
Något skild från byn ligger ett ensamt torp högt uppe på backen.
Inne i stugan står mor och kokar gröt i den stora öppna spiseln.
Far ligger i långsängen, som intar en stor del af rummet.
Han hvilar sig nu på lördagen efter veckans arbete.
Det är fars trädestid nu, han hvilar mest, hvilar på gröten, och hvilar på »luren», lite' för och lite' efter.
Vinterdagarne äro så långa.
Det är sömnigt att höra mors väfstol, som klappar så enformigt.
Skottspolen surrar oupphörligt af och till, det är ingen vexling i låten.
Rågmjölet, som vispas i grytan, har en så egendomligt söfvande lukt.
Far trifs så väl under den storblommiga »ryan».
Barnen äro så stora, att de inte mer skrika, Matti täljer båtar och Annikka stickar strumpa.
Matti har båten färdig, stiger på bänken och ser ut genom det lilla fönstret.
Han står på tå och sticker ut den röda tungan ur munnen för att se bättre.
Det hvita håret faller honom i ansigtet; förargligt att det är så långt!
Drägten är eljes ej invecklad.
Lång skjorta af hemväfdt oblekt lärft.
I stugan är varmt.
Ute är vinter, trettio grader om nätterna; solen kysser visserligen en smula lif i ispiggarne middagstiden, eljes icke.
Hvad ser han, den sjuårige, der han står?
Rök från skorstenarne och rök från badstugorna.
Från allihop!
Och bakom röken der längst nere i dalen, der vägen går emellan de snötäckta ängsrenarne hvad ser han der?
En ovanlig och i hans tycke förtjusande syn.
En släde förspänd med två hästar och med en lysande figur med blanka knappar på kuskbocken.
Inuti släden en dam och så ännu en och en half, en ung fröken och ett barn!
»Herra Jumala»! mor!
nu går jag ut, se bara, der kommer herrskap i släden, stor-herrskap, riktigt som kejsaren sjelf, hör sådana bjellror, och solen lyser på allt gullet, se mamma! se, allt folket springer ut -- kom så få vi se hvart de fara.»
Den lille hade rätt.
»Hela byn,» varskodd af bjellerklangen, var på benen.
Det var främmande till länsman, förnäma främmande, en fru från sta'n, en fröken i grann pels och en militär med blanka knappar och röda prägtiga snören.
Han satt på kuskbocken och körde sjelf.
Matti hade aldrig sett en sådan ståt förr.
De förmögnare af byns innevånare, som redan kl. tolf ätit sin middag hade nu vid tutiden sin badtimme.
De hörde ännu ingenting, men de andra der nere desto mer.
Vägen gick långsamt uppför och hästarne drogo tungt och ovilligt i den djupa snön.
Men på ömse sidor rusade qvinnor och barn ut från kojorna, stodo i drifvorna, barbenta, barhalsade och bara gapade.
Officern på kuskbocken rynkade ögonbrynen.
Han tyckte icke om »det råa, smutsiga, obildade folket, som visade så föga hyfsning att de presenterade sig i badstuskick».
Han piskade på hästarne och for vidare.
Nu kom han med sitt ekipage till torparnes badstugor.
Damerna i släden skulle egentligen nu rodnat ännu mer...
Derinne i bastun gick nemligen just nu hett till.
Farmor och mormor, farfar och morfar, mor och far med söner och döttrar, tjenstefolk af alla åldrar badade i samma rum.
De suto på lafven med qvastar af torkadt björklöf och läto små forsar af hett vatten porla ned ifrån stäfvorna omkring lemmar af mörkröd färg; imman ifrån den heta ugnen regnade mildt ned på lafven, der en bädd af halm, öfvertäckt med lakan, gjorde hvilan inbjudande.
Hettan var qväfvande och skulle ha dödat mindre härdade naturer.
Stilla och tyst försiggick behandlingen.
Sträng ordning hölls i badstugan.
Gårdens öfverhufvud befalde nu och då litet mer »bad» på ugnen.
En stark jänta skötte tjensten som baderska.
Kring de breda höfterna bar hon en grön yllekjol och på hufvudet en virad duk i gul skiftning.
Som en trollformel ljuda bjellrorna in genom tystnaden.
Slut med den högtidliga stämningen!
Farmor och farfar, mormor och morfar, mor och far med söner, döttrar och tjenstefolk, alla ut genom dörren och ned till badstutrappan att se släden fara fram.
Löjtnanten svär.
Damerna draga sina skinnboor högt upp i halsarne och sticka sina små tofsbeprydda muffar alldeles för ögonen.
De ha en hel skärseld att passera.
Tvenne af badstugorna, en på hvardera sidan om vägen äro så tätt garnerade med nakna kroppar, att det är omöjligt att passera förbi utan att se.
Och de badande tränga sig fram, skådelystna, beundrande, i fullkomlig obekantskap om den ovilja de väcka, tills den förgrymmade epålettbeprydde snärtar i luften med sin piska...
-- Det förbannade obildade folket!
Men uppe på backen vid torpet stod Matti.
Hans hjerta klappade af stolthet.
Han bar fars hvita fårskinnspels på axlarne och stora skinnmössa på hufvudet.
Att för det granna herrskapet få visa något af sin dugtighet var hans innersta åstundan i detta ögonblick.
Vid väggen stodo skidorna, nytjärade och blanka, tre och en half aln i längd.
Trots den djupa snön går det bra nedför backe.
Det är isgata inunder.
Han passar på det rätta ögonblicket, just då släden långsamt börjar färden uppåt den branta vägen.
Han sticker de små bara fötterna i skidans skoknäppe, fäller af sig sin hvita pels och trycker mössan djupare i pannan, så att endast de klara blå ögonen skälmaktigt lysa fram, tar ett par steg, åker ned och möter släden i halfva backen.
Den långa skjortan, öppen i halsen, fladdrar omkring benen; som en tjock rök strömmar andedrägten ur den lilla munnen, som ler, och i farten svänga de små armarne i luften, medan han nere i gropen konstnärligt gör ett hopp öfver, och lycklig att så väl ha gjort sitt mandomsprof ifrån sig springer han sjungande tillbaka upp igen med skidorna i handen -- och försvinner, innan de resande hunnit upp, in i den rykande stugan med pelsen släpande efter sig full af snö från drifvan!
Mor har lyft ur gröten, hotar med fingret åt sonen och visar på far:
»visste han att du går och sliter på nya pelsen, så finge du dig...
Se så, gå och säg till syster.
Väck far.»
Middagen räcker länge.
Första rätten gröt.
Andra rätten kolja.
Tredje rätten gröt.
Fjerde rätten kolja.
Det börjar skymma.
Mor tänder upp pertblosset.
Far skrapar sig i hufvudet.
Han har ännu mycket osofvet.
Lyckligt att det är söndag i morgon.
Hvilodag.
Gudstjensten tar upp förmiddagen.
Presten är en så beskedlig karl.
Hans åhörare ta sig ofta en lur under predikan -- men det måste ske utan oljud.
Snarkningar tål pastorn inte.
Nå, nå, det är nu hans ensak.
-- Matti, gå förut och kasta »bad», vi komma efter.
Nu är det torparfolkets tur att bada.
Matti och Annikka gå förut.
Mor kommer efter med far.
Mörkret upplyses af en ensam stjerna.
Kölden knäpper i knutarne.
Ute knarrar det under fötterna när man går.
Håret betäckes med rimfrost.
Borta i skogen låter det som om någon gret.
Det är ulfven som »sjunger».
Far och mor bada, i bastun äro flere, men icke Matti och Annikka.
De ha gått hem igen, de hade glömt qvastarne, de tanklösa barnen.
Men hvarför komma de icke tillbaka.
Ha de glömt bort sitt ärende?
Nej, de ha visst ej glömt det.
Annikka kämpar en hård kamp derute, några steg ifrån stugan, kämpar för lifvet...