Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr von Hartmansdorff har hänvisat dertill, ali dä man vid en sednare riksdag ville göra en modification af de först gjorda bestämmelserna uti 1S09 års grundlag — eller att ett af Const.Utsk. vid en riksdag framstäldt förslag, utan alt RiksSt:n deröfver hade fått tillfälle att yttra sig, eller att deremot göra någon slags erinringar, ovillkorligen skulle blifva hvilande lill nästpåföljande riksdag — så önskade man dermed förebygga, alt en blott tillfällig opinion skulle kunna föranleda till en förändring i grundlagen.
Men jag hemställer, om icke, genom de modilicationcr, hvilka i det dä utarbetade förslaget innefattades och som, berättigande lill högst betydliga förändringar, om ock ej till ett fullkomligt afslag vid den första riksdagen, af en genom Const.Utsk. väckt fråga om grundlagsförändring, igenfinnas uti 56 § af nu gällande Reg.F., verkeligen en så stor grundlagsförändring biel' införd, alt man kan anse det vara nog, ulan att man derföre skulle behöfva alt utöfver grundlagens uttryckliga föreskrift nu tolka den på ett långt vidsträcktare sätt, än som någonsin kunnat vara lagstiftarens mening.
Jag får således på alla dem af mig och andra anförde skäl för min del Den 20 M a r s f. m. 461 tillstyrka att förslaget icke måtte blifva antaget, utan, på sätt de tleste talarne yrkal, återremitteradt.
Jag vill icke följa Frih.
Raab på den Jesuitiska bana han utvisat; jag vili endast anhålla, att åt mina ord icke mätte gifvas någon annan tydning än den, under hvilken de böra förstås.
Jag har yttrat, att det beslut Ståndet går alt fatta ar för mig alldeles likgillligt; jag har i Utsk. biträdt inbjudningen ; och torde jag ät mina ord icke behöfva gifva någon närmare förklaring.
Jag anhåller att få tillägga några anmärkmr, som jag dels glömde i mitt förra anförande, och som dels blifvit föranledda af sednare talares yttranden.
Det har blifvit sagdt, alt 75 § Riksd.Ordn. icke kunde här åberopas. R. o. Ad. täckes erinra sig, att det förhåller sig med 75 § Riksd.- Ordn. alldeles så sorn med den 81 § Reg.F., nemi. att den fans förr än 2 mom. af 56 § är 1815 blef anlaget. 75 § Riksd.Ordn.
, mäste då naturligtvis gälla äfven i afseende på grundlagsfrågors behandling, såvida fråga kunde vara äfven om deras förfallande.
Kunna de, på sätt Frih.
Gederström yttrat, icke förfalla, sä är den 75 § icke på deni tillämplig.
Men de värda talare, som bestrida denna §:s tillämplighet på detta fall, påstå likväl, att grundlagsfrågor kunna förfalla.
— Här har blifvit sagdt, alt antalet af Ståndets närvarande ledamöter vore nog ringa.
Delta skäl mot gillligheten af vårt beslut har kanske blifvit något svagare sedan flera hunnit komma tillstädes, men i alla fall kan, så länge grundlagen icke utsätter huru mångå ledamöter, som minst skola vara närvarande, något bestridande af beslutets kraft icke byggas pä sådan grund.
Anckarsvärd har vidare yttrat, att om den mening, som Coust.Utsk. nu framställt, skulle blifva gällande, så vore det ogörligt att någonsin få ett grundlagsförslag gcnomdrifvct. R. o. Ad. torde erinra sig, alt ett grundlagsförslag icke går slutligen igenom derföre, alt det blifvit af minoriteten lagdt pä bordet vid en föregående riksdag.
Tvertom bör det snarast antagas, om det, såsom jag och andra talare liera gånger vtlrat, för sig äger äfven den föregående riksdagens sammanstämmande bifall.
Men bevis derpå, att grundlagsförslag verkligen kunna blifva hvilande, genom alla Ståndens enstämmighet, hafva vi redan vid denna riksdag, ehuru sparsamt Const.Ulsk. nu varit att uppgöra nya grundlagsförslag.
Representationsförslaget var, så alt säga, ett arf från föregående riksdag.
Anckarsvärd har äfvenledes anmärkt, huruledes 73 §, som står åberopad i den 7 5, icke här kan tillämpas, enär i alla andra ärenden än grundlagsfrågor 30 ledamöter af hvarje Ständ erfordras till förstärkning, hvaremot förstärkta Const.Ulsk. endast skall bestå af 20 ledamöter från hvarje Stånd.
Grefven bar vidare i afseende på mina fordna yttranden uppläst några ord af ett längre anförande.
För att visa huru dermed hänger tillsammans, anhåller jag att fä uppläsa något mera deraf.
Saken förhåller sig nemi. så, att, pä sätt redan under denna öfverläggning blifvit ytlradt, 462 Den 26 Mars f. m. jag vid förliden riksdag ansåg, lika med dåvarande Const.Utsk., att en fråga, kommen från Const.Utsk., kunde förfalla, men att det skulle ske genom omröstning i förstärkt Const.Utsk.
Jag tror, att denna tanke den tiden också delades af de flesta, så vidt jag kan minnas.
Men när jag nu funnit, såsom jag redan omförmält, hvilken godtycklighet, som genom en sådan omröstning löranledes, och att minoritetens mening derigenom kan blifva gällande mot grundlagens anda, så har jag kommit lill den åsigt, som jag förut haft den äran för R. o. Ad. utveckla.
Jag sade i det nyssberörde anförandet: ”Jag skulle önska, att ordalagen i grundlagen ronde behandlingen af de frågor, sorn nu afhandlas, vore så bestämda, altman kunde undgå att med Gr.
Gyldenstolpe säga: grundlagens mening är den eller den; men nu förefinnes en sådan otydlighet, om icke en så bestämd motsägelse emellan ordalydelsen af 81 och 56 g§ Reg.F., att jag icke ser, huru man skall utan tydning kunna bringa tillämpningen af dessa §§ till enhet.
Vi finna ock, att hvarje gång en sådan fråga, som den närvar., är för handen, uppträda talare på motsatta sidor och tycka sig hafva skäl för sina stridiga åsigter, då den ena åberopar 81 § och den andra den 56. öfverensstämmelse kan således icke vinnas utan jemkning emellan motsatserna till en medelväg, som är med begge förenlig.” ”Då man finner grundlagen bestämdt uttrycka den mening, att frågor om grundlagsförändringar icke få väckas i Stånden, utan hos Const.Utsk., och att del äger, om det icke gillar motionen, att alldeles undertrycka den, så kan man deraf sluta, att grundlagssliftarens mening varit, det ingenting annat skulle blifva hvilande till grundlagsenlig behandling än det, som Const.Utsk. gillat.
Utsk. äger således ett bestämdt veto att förhindra sådana grundlagsförslag, som det icke finner gagneliga eller verkställbara.
Men skulle å andra sidan Stånden icke äga ett motsvarande veto, eller rättighet alt hindra hvilandet till grundlagsenlig behandling af ett förslag, som de ogillade, så vore det utan ändamål att höra Ståndens meningar och att sammanjemka dem.
Utsk. behöfver blott, framlägga sitt förslag, och det skulle ovillkorligen hvila, ehuru mycket Stånden kunde vilja klandra det.
Om sådant vore förhållandet, skulle, för att taga en motsatt liknelse till Hr Dalmans, om det folie Const.Utsk. in att föreslå införandet af ett republikanskt regeringssätt med en ombytlig president i stället för Konung, Stånden, ehuru de ogillade förslaget, vara tvungne att låta det hvila till en kommande riksdag blott derföre, att Const.Utsk. så velat.
Alt detta icke varit meningen visar sednare mom. af 56 § Reg.F. På sätt jag tillförne yttrat, instämmer jag med Hr Cederschjöld i den tanke, att Stånden böra vid tvenne påföljande riksdagar, och följakleligen äfven vid den första, hafva gillat en grundlagsförändring, innan den kan antagas.
Förhållandet blifver följaktligen det, att om Const.Utsk. ogillar ett grundlagsändringsförslag, förfaller det, äfven om Stånden ansett det riktigt, och om
Stånden ogilla ett dylikt förslag, förfaller det äfven, fastän Const.Utsk. ansett det böra tillstyrkas.
Den 20 Mars f. m. 403 Pä sådan grund tror jag det vara Ståndens rättighet alt förklara, det de icke vilja förändra grundlagen.
Const.Utsk. kan då i förevar. afseende icke vara berättigadt att undertrycka 2:ne Stånds mening, hvilka förklarat, att de vilja vidblifva det gamla stadgandet.
Jag har lika med Utsk. ansett förändringen nyttig; men derföre linner- jag icke 2:ne Stånds mening kunna af Const.Utsk. lemnäs utan afseende.
Jag tror således, att deras mening bör framställas i voler.propos:r till förstärkta Const.Utsk:s afgörande.”
Till den förändrade åsigten har jag kommit genom det närmare begrundande af grundlagen, hvartill mitt rum i Const.Utsk. föranledt.
Alt en enskild riksdagsman sålunda kan komma lill bättre öfvertygelse mätte vara förlåtligt — eller rättare sagdt, måtte vara berömligt för den, som anses så envis som jag — enär sjelfva Const.Utsk., som vid 1834 års riksdag förklarade eli grundlagsförslag icke kunna förfalla, sade motsatsen 1840.
Jag talar efter min öfvertygelse för hvarje gäng, det bästa jag förstår, och öfverlemna!- ät en hvar att göra sammaledes, ali gilla min mening, eller förkasta den.
Jag fortfar i mitt yrkande, att R. o. Ad. måtte vidblifva sitt besslut och all betänk, mätte läggas till handlingarne.
För min del anser jag för en olycka, att det 2 mom. af 56 § Reg.F. tillkom, i synnerhet dä detsamma under påföljande riksdagar icke blifvit satt i full öfverensstämmelse med den 81 §.
När sådant icke utfördes vid 1834 års riksdag, så torde det kanske icke på länge vara att förvänta.
I afseende på sjelfva saken, är jag af den öfvertygelse, att Frih.
Cederströms tolkning är riktig, och att 2 mom. i 56 §, som rörer formen, skall rätta sig efter den 81, som afhandiar saken, och icke tvertom, samt alltså ingalunda få inverka på den till någon förändring, ålen denna min enskilda öfvertygelse, som jag en gång tillförene under denna riksdag bär på Riddarhuset yttrat, kan jag naturligtvis icke påtruga någon annan, och jag tror icke eller all det går an att göra till föremål för Ståndets öfverläggning, huru grundlagen skall förstås.
Alltså kan jag icke förena mig med Frih.
Cederström i den begäran att få framställd en propos., som han sjelf anser olaglig.
Men jag anser icke eller lämpligt, att R. o. Ad. skulle besluta en ålerremiss, emedan äterremiss bör komma i fråga endast en gång, och nu hafva vi denna fråga för andra gången här.
Utsk:s förslag innehåller en hemställan till R. o. Ad. att förena sig med de öfriga Stånden.
Härpå bör naturligtvis framställas propos., men delta är också den enda propos. som behöfves, ty i öfrigt har Utsk. icke framställt något förslag, utan blott förklarat, visserligen opåkalladt, sin åsigt huru med grundlagsfrågor i detta fall skall förfaras, och det lärer icke vara görligt för Ståndet att påtruga Utsk. en annan öfvertygelse och handlingssätt för detta fall.
Jag ser derföre icke hvartill en äterremiss skulle tjena.
Icke eller kan jag (inna det formcnligt, och således icke instämma deruti, att Ståndet skulle besluta att uttrycka sitt ogillande af 464 Den 2G Mars f. m.
Const.Ulsk:s uttryckta tanka, då densamma icke innefattar ett förslag och således icke utgör föremål för fattande af ett R.
Mig synes helt enkelt, att R. o. Ad. förklarar sig vidblifva sitt förut fattade beslut, utan något vidare tillägg.
Utsk. bibehåller i alla fall sin frihet att handla såsom det anser rättast vara.
Hade grundlagen alltid blifvit tydd på det sätt, som Frih.
Cederström yrkat, så hade vi icke nu befunnit oss i delta dilemma.
En talare har här anmärkt, alt discussioner öfver formfrågor, sådana som denna, vanligen äro torra, och deruti lärer väl hvar och en instämma.
Dä nemi. frågan är att jemföra stadganden i grundlagen med hvarandra, sä måste hvar och en talare naturligen blottställa sig för alt nödgas upprepa åtskilligt, som förut blifvit sagdt; men det är ock naturligt, att i sådana frågor, likasom i vissa rältstvister, om tolkning af testamenten eller contracter m. m., så beror det slutliga omdömet på den klaraste framställningen af skälen för eller emot.
Hvar och en tror att han skall kunna tillägga någonting af värde för den logiska conclusionen, och det är orsaken, hvarför sådana discussioner oftast blifva långvariga och stundom äfven torra.
Uti nu förevarande fall är det min öfvertygelse, att Coust.Utsk. sjelf har lemnat den fullständigaste och klaraste vederläggningen af den slutsats, hvartill Utsk. kommit.
I detta afseende anhåller jag få uppläsa och jemföra med hvarandra några delar af Utskrs utlät.
, hvarvid jag icke hört alt någon föregående talare fästa (uppmärksamhet.
Utsk. säger: ”Enligt. 2 mom. 56 § lleg.F., åligger Const.Utsk., då det i afseende pä något af Utsk. afgifvet förslag tiil grundlagsändring emottagit anmärkn:r frän ett eller liera RiksStånd, att ”samtlige RiksShns tankar till ett helt utlåtande sammanjemka och, om oförenliga skiljakligheter finnas, dem derjemte till samtlige RiksStms behandlande anmäla.”
Det är uppenbart, att berörde sammanjemknings-föreskrift endast afser det förhållande, då RiksSt:n äro i hufvudsaken ense och blott skilja sig i detaljfrågor, så alt hufvudfrågan efter sammanjemkning, eller efter antagande af den ena eller andra redactionen, kan, i alla händelser, hvila lill nästa riksdag, att då slutligen afgöras.
Men i förevarande fall hafva tvenne
Stånd godkänt och tvenne förkastat förslaget.
Alt hopjemka afslag med bifall är icke möjligt.” — Nu har Utsk. väl talat om den första händelsen, då RiksSl:n äro ense och blott skilja sig i detaljfrågor, men Utsk. har helt och hållet hoppat öfver hela den händelse, som omtalas i sista mom. af §, nemi. huru det skall förhålla sig då ”oförenliga skiljaktigheter” finnas.
Man tyckes hafva rätt att af ett Const.Utsk. vänta ett logiskt sammansatt utlåt., men i stället har Utsk. tillåtit sig alt på delta sätt hoppa öfver ett af de båda alternativerna blott för att komma till det slut Utsk. önskade.
Jag hemställer, om en föregående talare yttrat sig för hardt, då han förklarat ett sådant förhållande för jesuitiskt.
Samma tankegång och samma mål framlyser ur den öfriga delen af betänk.
Utsk. har nemi. förklarat, att grundlagens föreskrifter hvarken äro klara eller fullständiga.
När t)en 26 Mars f. m. 465
När texten af en lag icke är klar, har det gällt såsom en allmän regel, alt man i sådana fall rättat sig efter praxis.
Ulsk. har också sjelf börjat sill resonnement på det sätt, som om Utsk. skulle vilja i detta fall rätta sig efter praxis, men sedan genom ett logiskt saltomortale kommit lill en helt annan slutföljd.
Orden lyda: ”Const.Utsk. fördenskull bort taga i öfvervägande, hvilken annan behandling af ärendet här må äga rum, måste Utsk. erkänna, att grundlagarnes föreskrifter, med hänsigt till dylika händelser, hvarken äro klara eller fullständiga.
Vid föregående riksmöten intill det sist förflutna, och särdeles under 1834 års riksdag, har Const.Utsk., med åberopande af 56 och 81 §§ Reg.F. samt 29 § Riksd.Ordn., vidhållit den mening, att en af Utsk. väckt fråga om ändring i grundlag icke kan definitivt förkastas å samma riksdag, hvarunder den blifvit beredd, — alt Riksens Ständer således väl äga att om Utsk:s förslag å samma riksdag öfverlägga och yttra gemensamma tankar, men att, ehvad behandling förslaget må i öfrigt vinna, ett fullständigt beredt utlåtande, om ock genom förstärkt Const.Utsk. slutligen jemkadt, alltid skall qvarstå, för att till nästa Ständers afgörande öfverlemnas.
Deremot utvecklade nästlidne riksdags Const.Utsk., uti memorialet N:o 34 den 31 Augusti (840, den åsigt, att förbudet i 56 § Reg.F. emot beslut om en grundlagsförändring å samma riksdag, då den blifvit föreslagen, icke tillika innefattar förbud motförslagets omedelbara förkastande', till följd hvaraf Utsk., äfven vid de tillfällen under riksdagens fortgång, när ett eller flere
Stånd helt och hållet ogillat något af Utsk. under samma riksdag afgifvet grundlagsändrings-förslag, utan att foga sig efter Medståuds godkännande beslut, föreslog omröstning i förstärkt Const.Utsk. för afgörandet af frågan, huruvida förslaget borde till nästa riksdag hvila, eller ej.
I valet mellan dessa skiljaktiga tolkningsprejudicat, har Const.- Utsk. för behandling af nu ifrågavarande från tvenne RiksSt. erhållna återremiss, genom votering, stannat i det beslut, att, ehuru i likhet med 1840 års Const.Utsk., medgifvande Riksens Ständers, väl icke i grundlagen klart uttryckta, men likväl under flera riksdagar ulöfvade, rätt alt förkasta ett af Utsk. ingifvet grundlagsändrings-förslag vid samma riksdag, som det blifvit framsläldl, dock icke deraf draga den följd, att i den nu förevarande frågan, der tvenne Stånd gillat och tvenne Stånd ogillat förslaget, omröstning i förstärkt Utsk. bör äga rum.” Jag påminner mig, att jag en gång under 1834 års riksdag fick af många ledamöter i detta Stånd uppbära ganska skarpa förebråelser, för det jag vågat fälla ett uttryck, som jag ansåg vara det enda verkligt tillämpliga, då jag nemi. om en uppgift sade, att det var en osanning.
Jag upprepar likväl nu detta ord, emedan jag ej finner något mera tillämpligt, och säger att Utsk. har gjort sig skyldig till en osanning, då Utsk. säger, att det hållit sig inom valet emellan de olika tolkningssätt, som förut ägt rum, 8 II. 59 Den 26 Mars f. m. ty Utsk. hav icke gjort detta, utan gått ett steg längre och, med åsidosättande af dessa båda sätt, gjort en alldeles ny grundlagstolkning.
Jag anser, att man i dylika fall icke det aldraminsta bör taga i betraktande hvarthän det ena eller andra beslutet kan leda, utan öfverlemna åt kommande Ständer att afgöra sjelfva frågan, ty en grundlag bör ovillkorligen tydas efter ordalydelsen, emedan formen är det enda man bar alt fästa sig vid, och om denna ordalydelse äfven vore orimlig, så måste den likväl följas till dess den blir afskaffad.
Sedermera har Utsk. åter gjort ett sådant der litet språng, då det säger: ”såsom grund för detta beslut har Utsk. ansett sig böra åberopa ordalydelsen uti sista perioden af 56 § Reg.F., som stadgar, alt, då ”något
Stånds tankar i någon eller några delar blifva skiljaktiga från de öfrigas, och samma
Stånd sig icke efter de öfriga fogar,” förstärkt Const.ötsk. bör ”genom omröstning skiljaktigheterna förena, och det dymedelst fullständigt beredda utlåtandet sedan hvila till R.
St:s afgörande, såsom ofvan sagdt är.” Emot det af Utsk. framlagda förslaget om tillägg uti 72 § Reg.F. hafva icke anmärkningar i några delar blifvit framställde, utan de begge återremitterande Ståndens gemensamma tanka bar förklarats vara, att hela förslaget borde, såsom obehölligt, ogillas; och omröstning uti förstärkt Const.Utsk. i denna fråga skulle fördenskull icke hafva till föremål att förena skiljaktiga beslut angående detaljerna af det förslag, sorn, enligt bokstalliga lydelsen af 2 mom. 56 § Reg.F., skall efter omröstningen linnas qvar att hvila till nästföljande riksdag, ulan tvertom kunna leda till den följd, att intet förslag blefve som hvilande anlaget.” —Kan icke nu en hvar inse, att Utsk. här gjort sig skyldigt icke till en utan lill flera sofismer?
Först och främst liar Utsk. i den första premissen åberopat den händelsen, att något Stånds tankar blifva i någon eller några delar skiljaktiga från de öfriga RiksSt:ns, men sedan har Utsk. tillämpat delta så, att när blott vore fråga om Stånden i någon eller några delar vore skiljaktiga från Utsk.-s förslag och alls icke om den händelsen att de förkastade bela förslaget.
Nu är det likväl ovedersägligt, att ett Stånds tankar kunna både i någon eller några delar vara skiljaktiga från de öfriga Stånden och tillika i allo vara skiljaktiga från Utsk:s.
Det vore också besynnerligt, om grundlagen skulle vilja föreskrifva votering om skiljaktighet funnes i någon eller några delar, men icke om den funnes i alla.
Om det faller någon in att säga, det en triangel är fyrkantig eller en cirkel åttkantig, så blir han utskrattad, men lika absurdt är detta Const.- Utsk:s resonement, i logiskt hänseende.
En värd talare Gr.
Anckarsvärd, bar citerat ett anförande af Hr von Hartmansdorff vid en föreg:de riksdag, men Grefven bar ansett sig, till besparande af R. o. Ad:s tid, böra utesluta en del af delta anförande.
Jag tror att tiden är ganska dyrbar, men jag tror att formerna äro också ganska dyrbara, och att man icke bör göra afseende på en fjerdedel» timma, när det gäller att fullständigt upplysa en sådan sak som den ifrågavarande.
Jag skall derföre anhålla att få uppläsa ur 17 delen af R. o. Ad:s prof. vid 1834 års riksdag ettan - Den 26 Mars f. m. förande af Hr von Hartmansdorff, som angar en alldeles likartad fråga med den förevarande.
”Af de tlerfaldiga gånger förnyade öfverläggningarna i likartade frågor med den närvar, lärer R. o. Ad. nogsamt hafva inhemtat, att saken i sjelfva verket är tvetydig.'
Det linnes grundlags§§ äfven såväl som praxis både för och emot.
Onskligtvore således, att de värda ledamöter, som hysa stridiga äsigter, ej ville påbörda hvarandra orimliga eller öfverdrifna anspråk.
När tvetydighet i grundlagen finnes, återstår endast att söka utfinna dess mening, utan alt förkättra hvarandras äsigter.
För Frih. Cederströms och Hr Lagerhjelm» påstående talar visserligen 81 §, der det står: ”Detta Utsk. (nemi. Const.Utsk.), hvars pligt det vara skall att grundlagarna granska, äger rätt att hos R.
St. föreslå de ändringar deruti, som det anser högst nödiga eller nyttiga och möjliga att verkställa.
St. må icke å den riksdag, dä Utsk. någon sådan ändring föreslår, utan först å den nästföljande derom besluta.
Cederström onekligen rätt, att då Utsk. framlagt ett förslag lill grundlagsförändring, skall det ovillkorligen hvila lill nästa riksdag.
Jag har i ett föregrde plenum visat orimligheten af en sådan behandling hvad sjelfva saken angår, emedan ett förslag, som R.
St. aldrig gillat, på delta sätt ändock skulle blifva föremål för deras beslut vid en kommande riksdag.
St. vid lörsta riksdagen toge under öfverläggning, hvad Utsk. framställt; det skulle vara nog, att Utsk. en gäng yttrat, sin mening derom, emedan ingen rättelse eller något ogillande deraf finge af Stånden beslutas.
Men i strid med en sådan behandling står 56 §, der det heter: ”Göras i RiksSt:ns plena emot Ulsk:s yttrande anmärkn:r, blifve de, hvilka hvarje RiksSt. särskildt förklarar utgöra dess gemensamma tankar, lill Const.Utsk. hänvisade.
Utsk. äligge dä att samtliga RiksSlms tankar till ett helt utlåt, i möjligaste målto sammanjemka, och, om oförenliga skiljaktigheter finnas, dem derjemte till samtliga RiksStms behandlande anmäla.
Förena sig derefter samtliga RiksSt:n om ett enahanda utlåt., hvile det till slutligt antagande eller förkastande på lid och sätt, som ofvan föreskrifna äro. •
Blifva åter något Stånds tankar i någon eller några delar skiljaktiga från de öfrigas, och samma Stånd sig icke efter de öfriga fogat, varde Const.Utsk. genom val af RiksStms (ilena, till slutlig jemkning förstärkt till ett antal af tjugu personer af hvarje Stånd, hvilka genom samfälld, icke efter Stand, anstäld omröstning skiljaktigheterna förena, och det dymedelst fullständigt beredda utlåt, hvile sedan till R.
Sl:s afgörande, som ofvan sagt är”. R. o. Ad. finner således, att grundlagen här bibehållit RiksSt:n deras ord i laget.
Det återstår endast att tillse, huru långt deras anmärkn:srätt får sträckas.
Cederström har väl ofta sagt, att denna rätt endast anginge smärre redactionsförändringar, commatering och dylikt, men denna förklaring står ej i grundlagen.
Hvar skall då anmärkmsrätten stanna?
Derom 4(58 Den 20 Alars f. m. har mau vid denna riksdag flera gänger tyislat.
Ståndet har dervid visat, att den kan sträckas ända tili fullständigt ogillande af Const.Utskrs förslag, alldenstund man här äfven genom votering förklarat sådana förslag dels obehötliga, dels icke antagliga.
När nu förhållandet är, att både Const.Utsk. och RiksShn hafva deras ömsesidiga rättigheter i detta hänseende sig förbehållna samt Hr Lefrén erinrat oss, att icke ens K. propos:r kunna, i fråga om grundlagsförändringar, ovillkorligen blifva hvilande ulan Const.UlsIcs tillstyrkande vid första riksdagen, så är det klart, att, likasom Utsk. måste hafva tillstyrkt enskild riksdagsmans förslag, om det skall kunna framläggas, emedan det annars tillkommit utan all Utsk:s medverkan, hvilket vore oriktigt, lika så måste, å andra sidan, förslaget äfven vara godkändt af RiksSt:n; emedan de eljest skulle vid påföljande riksdag komma att besluta öfver ett. förslag, som förut icke varit godkändt, d. v. s., som saknar egenskapen att hafva tvenne riksdagars sammanstämmande mening för sig.
Om det nu lyckats mig att öfvertyga R. o. Ad. derom, att det alltid fordras en öfverensstämmelse emellan Const.Utsk. och RiksSl:n för att ett af Utsk. framstäldt förslag till grundlagsförändring skall kunna blifva hvilande till påföljande riksdag, så torde jag vidare få fästa uppmärksamheten på förhållandet med den särkilda fråga, som nu är under öfverläggning.
Här är händelsen, att det tilllägg, Utsk. föreslagit vid 28 § Reg.F., är af 3 Stånd godkändt.