Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I motsats mot denna grundsats, framstår B.omerska lagen, enl. hvilken roan kunde genom testamente förfoga öfver sin egendom efter godtycke och bortgifva den till skyld eller oskyld.
Midt emellan dessa ytterligheter framträder den nyare åsigten, som tillåter att man får förfoga öfver en del af sin egendom, men att barnen skola ega anspråk på en viss arfvedel, och en stor del af den Europeiska lagstiftningen har an H. lil. 12 Deri 25 Januari f. m. tagit detta system.
Jag tiar anfört, detta exempel för att visa huru inom familjerätten lagstiftningen hvijar helt och hållet på konventionel grund.
Man kan icke säga att den ena af ofvanantydda principer är mer eller mindre rationel än den andre.
Man kan ur förståndets synpunkt lika val påstå att menniska!) icke får disponera öfver sin egendom efter döden, sorn att hon har en sådan rätt.
Jag vill taga ett annat exempel närmare det ämne, som f. n. sysselsätter oss, nemi. äktenskapet.
Judarne tilläto, såsom bekant är, månggifte och vi veta att i våra dagar finnes en sekt, Mormonerne, som, stödjande sig på kristna urkunder, predika månggifte.
Sålunda skiftar i oändliglighet familjerätten.
Går jag till giftorätten, så visar sig att det ena folket hyllar den seden att hvarje maka, då de ingått äktenskap, bibehåller egendomen för sig, under det de andra hylla grundsatsen om gemensamhet i detta täll.
Samma är förlnt med den husfaderligä myndigheten.
Mellan det stränga romerska faderliga väldet, som gaf makt öfver lif, och det, nuvarande är en himmelsvid skilnad; och det romerska fadersväldet har aldrig vunnit häfd hos de germaniska folken.
Med hvad jag nu anfört har jag besvarat en invändning att Utskit icke skulle hafva ingått i undersökning af hvad förnuftsenlig! är rätt.
Utsk:t har derom yttrat att familjrätten är traditionel.
Jag bekänner, mine Hrr, att jag, i fråga om eganderätten, är en djerf novatör och under Riksdagens lopp kommer att framställa satser, som skola gifva mig namn af nyhetsmakare.
Under det jag försvarar dessa nya satser i egendomsrätten, emedan de skulle närma oss till andra nationer, med hvilka vi stå i handelsförbindelser, anser jag oss deraf alldeles oförhindrade att bibehålla våra gamla stadganden i afseende på familjrätten, emedan den har med utlandet ingenting att skaffa; den bär och kan bära en rent nationel och traditionel prägel.
Men om nu familjrätten är och måste vara traditionel, så torde det tillåtas mig att genom angifvande i få ord af lagstiftningssättet i vårt land visa olämpligheten deraf, särdeles hvad angår familjerätten.
Under det man i främmande stater varsamt vidrör lagstiftningen och sällan framkommer med förslag annorlunda än väl utarbetade, så tillgår i vårt land så, att vid hvarje Riksdag, d. v. s. hvart tredje år, företaga våra 7 å 800 lagstiftare eu fullkomlig revision af lagen; man börjar med den första sidan och genomgår lagen ända till den sista.
Under 5 Riksdagar har jag haft den äran att sitta i Lagutskottet och sett den mängd af motioner, som vid hvarje Riksdag inkomma, vanligen afseende förändringar i familjerätten, — ty det är ganska lätt att föreslå förändringar i detta hänseende, emedan man endast behöfver anslå en eller annan känslosträng och bevisa att lagen någon gång lägger en tung hand på densamma, för att dermed ådagalägga nödvändigheten af en förändring, men för ätt bevisa behöfligheten af en ändring i egendomsrätten fordras mera djupgående insigter och derföre låter man den vara i fred.
Då jag nu naturligtvis ofta varit nödsakad att bekämpa de gjorda förslagen, har jag derföre blifvit utskriken såsom fiende till alla reformer.
Likväl tror jag att, om man, för att icke räkna alla de reformer, som under de 10 sista åren blifvit gjorde, blott inskränker Den 25 Januari f. m. sig till familjerätten, så måste erkännas att genomgripande förändringar vidtagits i giftorätten, arfs- och testamentsrätten, arfvejordslagen, och vid sista Riksdagen den stora förändringen med qvinnans berättigande att blifva myndig, dock med det af H. Domstolen och K.
M. föreslagna samt af Ständerne antagna tillägget att ingen ändring derigenom skulle vidtagas i gi('tomarinarätten.
Det föll då ingen menniska in att det skulle ligga något inkonseqvent i ett sådant förbehåll, tvertom ansåg man, att, om qvinnan, lill följd af sin sparsamhetsanda, borde kunna sköta sin egendom, var det dock ett annat förhållande att råda öfver sin hand.
Sedan dess är icke mer än 1'/2 år förflutet; och likväl äro R.
St.-r redan nu färdiga att gå in till K.
M. och begära uphäfvande af det stadgande, som K.
M. lika med R.
St:r då fann nödigt.
Man har här talat om familjen Jag vill, lika med den siste tal,, i detta afseende icke slä in på känslans område, ty lika litet, som jag älskar användandet af fraser i Utsk.-ts Betänk., lika litet älskar jag dem här på detta rum.
Det har dock blifvit anmärkt alt i Utskits Betänk, skulle förekomma sådana; jag kan icke hjelpa att man söker deducera en sak så godt man kan, men jag hemställer om icke det just är en fras. dä man jemför giftomannarätten med siafveriet i Amerika.
Jag kati likväl icke undgå att uprepa det uttryck i Belänkit att familjen är det första vilkoret för hela samhällets bestånd, jordmånen, hvarutur samhällets finaste rötter hemta sin näring; och jag ber om ursäkt att jag bär vördnad för, att jag fruktar att rubba dess helgd, ty ett oupphörligt tummande på lämiljelagarne kan icke blifva nyttigt; det betar den aktning för lagen, som måste bestå.
Jag har den erfarenheten, att, om man icke vårdar familjeband et, inslår man på en bana af lösaktighet, som kan blifva vådlig.
Det skulle icke alls föruudra mig om motionären, såvida man vid denna Riksdag i öfverensstämmelse med hans förslag beslutar att qvinnan vid 15 års ålder skall kunna taga hvilken man boil vill, vid en annan Riksdag, för att vara konseqvent, framkommer med det påståendet att en-gifte är en dårskap och föreslår att qvinnan skall få taga så mångå männer hon vill.
Man har citerat främmande länders exempel.
Detta är ganska farligt, emedan förhålianderne äro väsendtligen olika.
I England kan en qvinna gifta sig vid 12 års ålder och mannen vid 15.
Hela den Engelska rätten om äktenskap är hemtad från Kanoniska lagen, och bedömandet af äktenskapsfrågor tillhör särskilda domstolar.
Men den Engelska seden medför restriktioner högst vigtiga; och det torde vara utan exempel att en flicka gifter sig utan faders bifall annorlunda än genom smeden i Gretna Green.
Man har talat om att giftomannarätten missbrukas, och det är möjligt, men qvinnan får dock vanligen fram sin vilja och de fall äro säl K; synta då icke målsmän eller föräldrar måste ge vika för hennes enträgenhet.
Det är ej så lätt för dem att säga ett bleklagdt nej till dotterns böner och tårar, så framt de ej äro fullt öfvertygade att föremålet för hennes kärlek är denna ovärdig; i motsatt fall är det ju ej något ondt uti att vända sig till vederbörlig domstol, för att 18#
Den S5 Jan nar i f. m. få saken klar.
För vårt eget stånd hafva vi vår högsta målsman i detta afs. uti Konungen.
Frågan år sål. reducerad helt enkelt till denna:
Bör man bibehålla en rådgifvande myndighet, som, för att begagna Utskits ord, måste mot den passionerade qvinnan antaga formen af ett förbud?
Skall man mot henne icke bibehålla det ringaste korrektiv?
Om förslaget autages, finnes ingen möjlighet, ingen makt, ingen rått att hindra min dotter att ingå förening med en man af den mest nedriga karakter, med en spetsbof?
Det har nyligen blifvit yttradt af en ledamot att vår lag icke har något band i fråga om sonen, utan endast i fråga om dottern.
Om jag också måste erkänna den Franska lagstiftningens företräde i detta afseende, så kan man väl icke anföra detta förh. såsom ett skäl, hvarföre man bör borttaga det korrektiv, som vår lag, i afseende på qvinnan, bibehåller.
Om delina lag är underlägsen den Franska i ett fall, icke är det någon orsak att, göra den underlägsen i ett annat.
Dessutom är äktenskapet något helt annat för qvinnan än mannen.
Om min son ingår en olycklig förening, så beklagar jag honom; men hans verksamhet, såsom riktad på det yttre lifvet., gör att äktenskapet är för honom icke allt, såsom det är för qvinnan; — för henne är äktenskapet hela hennes verksamhetssfer.
Skulle hennes lif blifva olyckligt, vore hela hennes bestämmelse förspild.
Jag frågar, om icke deri ligger ett skäl att bibehålla denna föräldramvndighet.
Man har talat om uppfostran; jag hemställer till Eder, Mine Hrr! på hvad sätt man skall upfostra sina döttrar, så att de icke blifva kära och låta härleda sig af en vilseförande böjelse?
Dermed har jag icke på något sätt velat nedsätta qvinnans värde.
Jag anser det lika högt som någon mans.
Men jag känner icke något arcanum, som skulle kunna trygga min dotter mot att falla offer för en olycklig kärlek.
Lagberedningen har, såsom bekant är, icke vågat gå så långt, som man nu yrkar i fråga om giftorätten.
Man har talat om Frankrikes exempel, och detta är för mig bevisande, emedan denna lag är antagen i större delen af de Europeiska länderna.
Går jag till Norige, så står der ännu giftomannarätten qvar, ehuru qvinnan der är myndig.
Man har sagt, att det vore en inkonseqvens deruti, att enka blefve sin egen giftoman, om än hon varit gift blott en timme.
Detta är ett förh., sorn icke kan hjelpas; dessutom kan man väl icke neka, att genom giftermålet qvinnans vuer utvidgas, eller att en gift qvinnas ställning är olika med den ogiftas.
Man har sagt att känslan bjuder en qvinna att ingå äktenskap med en hederlig karl; men jag tror att känslan kan ofta förleda henne att ingå en förening med en mindre hederlig; och det är deremot jag önskar att ett korrektiv i lagen måtte finnas.
Creutz säger, att det skulle ligga något förödmjukande forén ung man med hederskänsla att begära en qvinnas hand, hvilkens hjerta han tillvunnit sig.
Jag kan icke inse det förödmjukande uti att tala vid hennes föräldrar och begära densamma.
Man har också sagt att man skall bygga lagstiftningen på naturlagarne, men jag fruktar den då bygges på en ganska lös grund.
Man har Deu 25 Januari f. m. 181 yttrat att det vöre icke möjligt, seda» qvinnan blifvit erkänd myndig, att bibehålla giftomannarätten, hvarmed är förenad rätt att afsluta äktenskapsförord.
Jag tror, för min del, icke att deruti läge någonting så farligt.
Lagen otti qvitinans myndighet säger icke något annat, än att qvinna har rätt råda öfver sitt gods.
Genom äktenskapet förlorar hon denna rätt.
Men om en giftoman eger gifva henne råd i afs. på valet af make, må han icke jemväl hafva rätt att gifva råd om mannens målsmanskap?
Detta är så mycket nödvändigare, som qvinnan icke skulle veta iaktaga de formaliteter, som för ingående af äktenskapsförord äro nödvändiga.
Jag har alltför mycket tillämpat vår lag, för att icke inse att en qvinna i detta afseende är helt och hållet tillspillogifven.
Jag har sett Jurister använda hela sin upfinningsförmåga, för att söka vid äktenskaps ingående bereda någon garanti åt qvinnan; — det har sällan lyc kats, vanligtvis spolieras hennes egendom intill sista skärfven af eu slösande man.
Om man beräknar antalet af qvinnor här i Sverige till 1,800,000, skall man finna att antalet af dem, som begagna tillåtelsen att blifva myndiga, är ytterst ringa.
I)å man sålunda icke på detta sätt lyckats förmå dem att begagna sig af den rätt, som vid sista Riksdag beviljades qvinnan att blifva myndig, vill man här upställa ett ytterligare retmedel att förmå henne dertill, derigenom att hon skulle stå utanför föräldramyndigheten.
Borde icke omtänksamheten bjuda att man något skådade verkningarne af den nya lagen.
Hafva vi så brådtom, att vi icke kunna vänta mer än ett och ett halft år efter dess stiftande, innan vi göra en ytterligare inbjudning till qvinnan att begagna sig af den rätt, som hon icke förut velat tillgodogöra sig.
Jag vill slutligen icke tala om ridderligheten och detta Stånds chevalereska anda; ty jag anser det icke vara bevis på oridderlighet att bjuda qvinnan inhemta sina föräldrars råd.
Jag vill endast tillägga, att min dotters födelse varit ett af de lyckligaste ögonblick i mitt lif, men vill man nu beröfva mig makten att råda öfver hennes hand, så blefve detta af mig så högt skattade ögonblick förvandladt till en källa för den största sorg och oro.
Då den fråga, sora nu är föremål för diskussion, förekom inom LagUtsk:t, hade jag icke tillfälle att der vara tillstädes, hvadan jag följaktligen icke deltagit i Utsk:ts Betänk, rörande detta ämne; men jag instämmer dock i det hela i det resultat, hvartill Utsk:t kommit.
Det kan visserl. synas som vore föga att tillägga till det fullständiga försvar för Betänk:t, som Utsk:ts Ordfide afgifvit, men jag har dock trott mig böra uttala några ytterligare skäl, som för mig åtminstone äro öfvertygande.
Jag delar fullkomligt de betänkligheter, som den siste talaren yttrat deremot, att nu, vid denna'’ Riksdag, förändra en lag, som har till följd ett uphäfvande af den grundsats, hvilken uttalas i den efter R.
St:rs beslut vid sistförflutna Riksdag utfärdade K.
Pörordmti af d. 15 Juni 1858.
När man nemi. då beslöt, att ogift qvinna, vid 25 års ålder, skulle ega rätt att sig och sin egendom sjelf 182 lie ri 25 Ja nn ari f. m. råda och förestå, så snart hon derom vid vederbörlig domstol gjort anmälan, stadgades tillika uttryckligen, »att derigenom icke gjordes någon förändring uti hvad allmänna lagen om giftomannarätt innehölle.
Att efter en så kort tid och innan man vunnit någon erfarenhet i afs:de på verkningarne af denna lag, nu vilja uphäfva densamma, kan ej, enl. min tanka, varn rådligt.
Det är så få band, som f. n. sammanhålla familjen, att man ieke bör rubba dem, hvilka ännu finnas qvar.
Det är blott föräldramakten, förmyndarerätten och giftomannarätten, som,sammanknyta familjens medlemmar; förut fanns visserligen ett sådant sammanhållande band äfven i arfvejorden, men nu, sedan genom förändrad lagstiftning skyldemännen icke vidare ega något ovillkorligt anspråk derpå, har detsamma bortfallit, och det återstår endast, hvad jag nyss nämnde.
Giftomannarätten eger likväl f. n. icke samma betydelse, som fordom.
Den utgick i äldre tider ur den princip af gemensamhet, sora sammanknöt familjen till ett helt.
Förbindelsen till gemensamt försvar af ättens intressen och bästa uprätthöli ätten såsom ett helt för sig, och ur de manliga ättemedlemmarnes skyldighet att försvara de svagare, särdeles qvinnan, upstod för dem en motsvarande rättighet öfver qvinnans person.
Häri måste grunden till giftomannarättens upkomst sökas.
Men från samma synpunkt utgingo icke 1734 års lagstiftare.
De uttalade den grundsatsen, att fader och moder i första rummet, och sedermera åtskilliga slägtmedlemmar i viss ordning skola vara de, som ega att med sitt samtycke bekräfta ett af mö ingånget fästningsaftal, och äfven, om så erfordras, vägra sitt bifall, om giftomannen kan förutse att äktenskapet skall för qvinnan blifva olycksbringande.
Det ligger, om man rätt betraktar saken, ganska mycken vishet i denna föreskrift.
Visserligen erinras deremot, att en sådan myndighet, lagd i giftomannens hand, kan missbrukas; men hvilken god institution är ej underkastad missbruk?
Vi se sådant dagligen för ögonen, t. ex. huru tryckfriheten missbrukas mer än någon annan rättighet; men ingen klok man vill dock höja sin röst, för att, i ani. af missbruken, påyrka hela institutionens borttagande.
Om således giftomannarätten någon gång kan föranleda missbruk, så är sådant likväl icke något giltigt skäl att uphäfva densamma.
Mot missbruk finnes dessutom korrektiv uti C kap. 4 §:n GiftermålsBalken, der det heter, att en obehörig vägran från giftomans sida kan af fästemannen underställas domarens pröfning.
Att denna utväg kan vara obehaglig för qvinnan och hennes trolofvade, måste erkännas; och det synes ganska lätt att åstadkomma ett ändamålsenligare korrektiv på det sätt, att i lag stadgades, det giftomannen sjelf, så snart han vägrat sitt samtycke, skulle, inom viss föreskrifven tid, vara pligtig att underställa domstolens pröfning de skäl, hvarpå han grundat sin vägran, vid äfventyr, att prest, efter sagde tids utgång, kunde saklöst utfärda lysning.
Man har äfven sagt, att egennyttiga afsigter kunna leda giftomannen och att han af sådan orsak förmenar qvinnan att ingå förmånligt äktenskap, och exempel hafva anförts derpå, att broder någon gång vägrat systerns giftermål af skäl, att han påräknat, att systerns förmögenhet i en framtid skulle tillfalla hans egna barn.
Den 2&
Januari f. m. 183
Det linnes dock äfven mot dylika egennyttiga afsigter ett korrektiv i K. Förordna d. 21 Dec. 1857, hvilken tillåter barnlös qvinna, som fyllt 21 år, att, i likhet med mannen, borttestamentera all sin egendom till hvilken person, skyld eller oskyld, som helst.
Och om derföre en syster skulle hos sin broder befara ett missbruk af giftomannarätten för nyssnämnda egennyttiga afsigters skull, behöfver hon blott underrätta honom derom att hon till främmande person borttestamenterat sin förmögenhet, för att med ens afskära verkan af de beräkningar, hvaraf hon fruktar giftomanuarättens missbrukande.
Ett uphäfvande af giftomannarätten mäste äfven medföra icke så få förändringar i GiftermålsBalken.
Det är redan anfördt, att en sådan förändring måste komma att leda till en ändring i hvad lagen i 8 kap.
GiftermålsBalken stadgar om rättighet att upgöra äktenskapsförord för qvinna, som icke förut varit gift.
Jag tror, att lagens stadgande i detta hänseende icke bpr lemnäs utan upmärksamhet.
Det är säkerligen en vis föreskrift, att giftoman skall på qvinnans vägnar upgöra äktenskapsförord; ty om qvinnan skall sjelf ombesörja ett för henne fördelaktigt äktenskapsförord, befarar jag, att sådant förord säkerligen aldrig skall komma till stånd.
Afven om hon framstälde någon propos. i dylik syftning till sin trolofvade, så kunde han alltid, såvida lian hade lust att tillegna sig hennes förmögenhet eller ville förhindra verkan af ett förord, som vore stridande emot hans enskilda intresse, påhitta utvägar dertill.
Ja, om han samtyckte till förordet och undertecknade detsamma, hvem skulle tillse, att alla de formaliteter iakttogos, hvilka äro absolut nödvändiga för att förordet skall medföra någon laga verkan?
För närvarande är det giftoroannens pligt; men öfverlemnas omsorgen härmed åt mannen, och förordet icke iir förenligt med hans eller hans kreditorers intressen, är lätt möjligt, att dokumentet hvilar i mannens förvar, aldrig blir intaget i Rättens protokoll och följaktligen också blir utan giltighet.
Det är derföre min öfvertygelse, att man bör noga betänka sig innan man beslutar en ändring, som kommer alt i så mångå delar inverka på den bestående familjerätten.
Jag får äfven fästa upmärksamheteu derpå, att då LagKomitéen i sina båda förslag till GiftermålsBalk år 1815 och till nv allmän CiviiLag år 1826 ansett, att qvinna, som vid 25 års ålder blefve myndig, icke eller borde stå under förmynderskap i frågor, som angingo hennes person, så har dock sådant blifvit afstyrkt, dels af HofRätten öfver Skåne och Blekinge, dels af Götha HofRätt och Högsta Domstolen samt sist också af Lagberedningen.
Man har här åberopat främmande lagar.
De kunna visserligen icke vara fullt bevisande, derföre att förhållanderna i afsrde på familjerätten äro så väsendtligen olika inom andra lärider och inem vårt fädernesland; men jag tror mig kunna försäkra, att någonting, motsvarande vår giftomannarätt, finnes likväl i åtskilliga främmande lagar, åtminstone förbehållen åt föräldrar.
Man har här talat om Norige.
Christian V:s Norske Lov af år 1687 stadgar i 3:dje boken 18 kap. 1 art.: »Hvo Hustrue vil havé, bede hende af Forild re eller rette Vaerge; dog med hendes ja og Villie»; och detta 184 O en 25 Januari f. m. stadgande liar icke undergått någon förändring genom 1845 års lag, hvarigenom qvinna blir myndig vid 25 års ålder.
Enahanda föreskrift förekommer i Christian V:s Danske Lov af år 1683.
I Preussens allgemeine Landrecht, II: 1.
g 45 heter det: »Kinder aus einer Elie zur rechten Hand können sich olme Einwilligung ihres leiblichen Vaters nicht giilticb verheiratben.» § 49: »Bey noell minderjährigen vaterlosen Waisen ist die Einwilligung der Mutter und des Vormunds nothwendig.» Oell, enl. grundsatserna i den RomerskTyska Rätten, kunna både fader och moder på giltiga skäl förvägra sitt barns giftermål.
Gode Napoléon har också med åtskilliga villkor tillerkännt en slags giftomannarätt åt fader och moder, eller, i händelse af deras frånfälle, åt farföräldrar och morföräldrar, såsom kan inhemtas af art. 144, 148, 150—152 och 160.
Jag vill nu icke vidare förlänga diskussionen i detta ämne.
Äfven jag erkänner, att några modifikationer måhända erfordras i lagens stadgande ang:de giftomannarätten; och skulle sådana åvägabringas, önskar jag, att förändringen kommer att inskränka sig dertill, att giftomannarätten förbehålles åt föräldrar, och, i händelse af deras död, åt förfäder i första led, farfader och morfader.
Såsom ett korrektiv mot missbruk, vill jag äfven föreslå, att hvarje gång, en giftoman ansåge sig nödsakad vägra samtycke till giftermål, skulle lian vare pligtig att genast deröfver afgifva skriftligt och motiveradt yttrande, ett exemplar till fästmannen och inom viss tid äfven ett till domstol, för att der underställas domstolens pröfning.
Derigenom besparades allt obehag för qvinnan och det vidriga för fästmannen att behöfva stämma sin blifvande svärfar.
Detta är likväl blott min enskilde tanke i ämnet, och jag vet icke, om den kan vinna bifall inom detta hus, hvarföre jag slutar med att tillstyrka bifall till Utsk:ts Betänk., så vida icke en återremiss kail vinnas för en jemkning i lagen i nyss antydda syftning.
Den reform, som uti förev:de hänseende är ifrågasatt, är otvifvelaktigt af mycken vigt.
Den gäller ingenting mindre, än att borttaga begynnelseorden i vår lagbok.
Utsk:t yttrar med fullt skäl, att denna fråga är en bland de vigtigaste, som kunna blifva föremål för lagstiftarens pröfning; men efter min åsigt ligger egentliga vigten uppå, icke att bibehålla de antydda orden, utan tvertom att låta dem utgå ur vår lag.
De motiver, på hvilka Utsk:t grundat sitt afslag, anser jag hafva af Frih. Armfelt, Hr Lagerbjelke med fl. reservanter blifvit så grundligt vederlagda, att jag icke tror någon ytterligare utveckling vara nödig, hvarföre jag och endast i möjligaste korthet vill här uptaga till besvarande några emot reformen framställda anmärkningar.
Vi hafva åhört ett yttrande i frågan af LagUtsk:ts Ordf:de, deruti han på ett ganska intressant sätt afhandlat olikheterna i de begge lagarne rörande egendom och person.
Hvad beträffar de förra, nemi. de, som afse förmögenhetsförhållanden, anser han dem vara af mera föränderlig art, samt att förnuftet företrädesvis dervid Dell "25 Januari f. 111.
185 gör sig gällande.
Obestridligt är, att förnuftet bör genomtränga äfven den lagstiftning, som afser förmögenhetsförhållanderna, men deraf anser jag icke följa, att icke förnuftet äfven kan borttaga den traditionela föreställningen om qvinnans underlägsenhet och oförmåga av.t bestämma öfver sin egen person.
Sparre yttrat, att alla lagar, som röra förmögenhetsförhållanderna, hafva en kosmopolitisk natur, men att den lagstiftning, som angår familjerätten. är vida vigtigare; hvarjemte Grin i sammanhang härmed omnämnt, att man, med afs:de på hans åsigter rörande förstnämnda förhållanden, måhända och troligen inom kort tid skall kunna säga, att han blifvit en djerf novatör.
Det är icke utan en liflig tillfredsställelse, som framåtskridandets vänner lära förnimma, att de kunna påräkna en så lysande eröfring; men hoppet härom minskas, då den värde talaren återgår till familjeförhållanderna, och man finner då, att han der vill bibehålla den mest stränga konservatism.
Sparre har ytterligare talat om omogna förslag.
Jag anser det af Frih.
Armfelt väckta förslag ingalunda vara omoget.
Man har anmärkt såsom en inkonseqvens, att så snart efter en ny lagstiftning i ämnet nu vilja förändra denna lag, och såsom stöd härför åberopat, att den år 1858 utfärdade författning, hvarigenom ogift qvinna, som fyllt 25 år, medgafs rätt att blifva myndig, innefattade det uttryckliga stadgande, att derigenom »icke gjordes någon förändring uti hvad allmänna lagell om giftomannarätt innehölle»; men jag hemställer, huruvida nyss anförda tillägg icke i viss mån innebär ett partielt uphäfvande af det nyss gifna stadgandet, enär detta uttryckligen säger: »att ogift qvinna skall råda öfver sig och sin egendom.»