Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom den i 8:de punkten, anmärkta ersättningen lill Landsh. i Götheborgs och Bohus län, för amortering af det vid Landshöfd.
• sysslan fästade ackord, finner jag visserligen rikets sannskyldiga nytta icke vara för nära trädd.
Man skulle dock kunna säga, att saken icke blifvit med oväld behandlad, enär man åt en Landshöfd. gifvit en fördel, som man icke förunnadt de öfrige.
Hade denna enstaka åtgärd upskjutits, intill dess beslutet derom blifvit allmänt gällande för alla, så hade ingen anledn. till anmärkn. upstått.
10:de punkten angår behandlingen af ett mål, ronde återställande af försäten tid till ett fordringsanspfåks fullföljande.
Här anser jag Konungens Rådgifvare icke hafva felat, åtminstone är detta en bland de tvetydiga punkter, der jag skulle hafva önskat att Const.- Utsk., i st. f. att göra anmärkn. hade föreslagit ett Grundlagsstadgande, som bestämde huru, vid sådant förhållande, bör förfaras.
När upbördsförfattningarne bestämma en viss prsescriptions-tid, så kunna dylika ekonomiska stadganden icke skäligen jemföras med sådana i allmän lag, der fråga upslår om försuten lids återställande af Högsta Domstolen.
Det enda man, enl. min tanke, kunnat skäligen anmärka är, att icke Konungen, såsom vid dylika händelser vanligen sker, aflålit en Propos. lill R. St., hvilket äfven vid denna Riksdag varit förhållandet, ang:de åtskilliga Reg:ts-skrifvare, hvilka genom oriktig debitering blifvit lidande, men försummat att i rätt tid göra sina anspråk gällande, så att KammarRtn afslagit deras derom gjorda framställningar.
Kronan var icke berättigad att erhålla de medel, som på sådant sätt influtit, och hon borde följaktligen återställa dem.
Men Konungen har ändock haft den grannlagenheten, att derom inhemta R.
Sl:rs mening, hvilka äfven till framställningen lemnat bifall.
I förevar:de fråga är tvetydigheten likartad med den som i de nyssnämnde målen förekommit, nemi- huruvida Staten kan med skäl lägga sig till medel, som honom icke tillhöra, och hvilka endast genom vederbörandes misstag eller försummelse förlorats.
Om litte punkten, rörtde en Landskamrerares rätt, att låta sin reservation åtfölja Landshöfdts utlåtande, är jag af den tanke, att denna rättighet bordt få begagnas.
Hvarföre hafva både Landskamrerare och Lands-Sekret. berättigats, att till prot. yttra sina skiljaktiga meningar.
Det kan icke vara endast på det att dessa tjenstemän, skola, i händelse af räfst, kunna skydda sig för ansvar, utan derföre att vederbörrde Colhr, eller Konungen, som till högre eller slutlig pröfning emottager målet, skola få veta, hvilka skiljaktiga åsigter egt rum inom Landshöfd.-embetet, samt derefter be 6* - 84 Den 5 Juli f. m. slämma antingen elen rådgifvande eller den beslutande haft rätt.
Onder den tid jag var Stats-Sekret., inträffade, i ett fattigvårds-mål från Östergöthland att Lands-Sekret. var af annan mening än Landshöfd.
Bådas yttranden inkommo då till uplysning vid målets pröfning, och så anser jag det alltid böra tillgå.
När intet är i detta hänseende uttryckligen stadgadt, så borde visserligen Regeringen hafva förklarat det ena eller andra vara rätt för tillfället.
Mendet sora är rätt för en gång, bör vara det för alla dylika händelser.
Om nu Begeringens mening är, såsom Hr Gripenstedt antydt, alt stadga, det man, för framtiden, bör iakttaga det af mig förordade sättet att gå till väga, hvarföre kunde man icke så gerna uttala del genast?
Anraärknm vid 12:te punkten, ang:de befordringslagarnes tillämpning vid en kyrkoherde-beställnings tillsättande, anser jag vara obefogad.
Jag vill icke här inlåta mig i något, som rörer de personer, hvilka vore i fråga, utan blott tala om sådana allmänna förhållanden, som kunna höra till sakens bedömande i sin grund.
Kyrkoherdar tillsättas i värt land, såsom man vet, antingen af församlingarne genom val inom Consislorii förslag, eller af Konungen inom eller utom förslag, eller utan förslag af enskildle, som hafva patronats-rätt.
Socknemännen i Consisloriella Gäll åro inskränkta till att välja en af dem, som stå på förslaget.
Men de kunna lika väl taga den siste som den förste; Konungen kan, inom eller utom förslaget, taga hvilken han behagar, och en Palronus får bland behöriga sökande taga hvem som helst.
Att de högsta lärdoms-förtjensterna skola gifva företräde till de största pastoraten, är en föreskrift, som gäller för dem, hvilka skola uprätta förslaget, och kan jemväl vara en ledning för Konungens Rådgifvare, vid deras tillstyrkanden.
Men lion bör dock icke binda Konungens Rådgifvare, och ännu mindre Honom Sjelf, att hålla Sig till den, som har de största lärdomsförtjensterna..
Det händer icke sällan alt deras, eller de flesta tjenst-årens innehafvare, äro så gamla eller eljest oskickliga, att de icke kunna sköta Gället.
När, under min Stats-Sekret.-tid ett af de största pastorater i Riket blef ledigt, kom en deputation derifrån till Konungen, och begärde att till Kyrkoherde få en person, som ingalunda var någon lärd prest, men som hade nödtorftiga kunskaper för alt tå förslaget.
De sade då, att: ”så länge någon af oss kan minnas, hafva vi aldrig haft någon Kyrkoherde, som sjelf kunnat riktigt sköta sin tjenst, och den siste, som nu är afliden, hade på 18 år icke ens predikat.
Ar det skäl, att vi, som bättre än någon annan församling i Riket, aflöna vår Kyrkoherde, skola få sådana odågor?”
Hvad skall man väl svara på dylika frågor?
Man måste derföre söka att gifva pastoraten åt män, som hafva full kraft att sköta dem.
Hvad det pastorat beträffar, som här är i fråga, så har det haft den olyckan att i 2:ne successioner fä bankruttörer till själasörjare.
På min föredragning blef den förste tillsatt, som slutade på detta vis, utan att jag kunde ana en sådan utgång.
Utan tvifvel var det händelsen äfven då efträdaren utnämndes.
Imedlertid kan man lätteligen föreställa sig huru pastoratet af dessa Kyrkoherdar blifvit vårdadt.
Det måste, vid sådant förhållande vara en naturlig önskan, både hos Sockne - Den 5 Juli f. m. 85 männen och Konungens Rådgifvare, att Pastorater gifvas åt en man, som, utan afseende på högre lärdom eller många tjenstår, anses kunna vederbörligen sköta en sådan församling.
13:de punkten, ang:de befordrings-lagarnes tillämpning vid ett Borgmästare-embetes tillsättning är af samma beskaffenhet, ungefär sora den nyssnämnde.
I 14:de punkten anser jag icke eller skäl till anmärkn. förefinnas.
15:de punkten, ang:de behandlingen af frågan om Tull-bevillmn, har sin egna märkvärdighet deruti, att han är så upsatt, som skulle Bevilln.Utsk. hafva författat denna del af Betänk., emedan man der uttalar och förordar frihandelns grundsatser samt lägger Konungens Rådgifvare högeligen till last, att de vågat hylla en annan mening.
Vore de nu, såsom under tvedrägtstiderna, framskjutna af ett visst parti och skyldige att uprätthålla dess mening, och om frihandlare tillsatt dem, så hade denna förklaring varit riktig.
Men sådan är icke Sveriges nuvande Statsförfattning.
Hon medgifver Konungens Rådgifvare full rätt och frihet att yttra en sjelfständig tanke, vare sig att han strider mot Konungens, Ständernas eller beggederas.
Rädgifvarne hafva denna rätt lika väl efter deras inträde i Konungens rådkammare, sorn förut.
En sådan ställning är allena värdig Rådgifvare hos ett fritt folk.
De äro hvarken enväldets eller mångväldets trälaktiga tjenare, utan de äro lagens och den sjelfständiga öfvertygelsens målsmän. 16:de punkten, ang:de behandlingen af väckt fråga om åtgärder för kredit-förhållandenas och låne-anstalternas ordnande i riket, anser jag innehålla en anmärkn., som icke hade bordt göras.
Meningarne om detta ämne äro inom vårt laud så delade och så obestämda, att det är ganska orätt vilja i detta hän seende framtruga några förslag, som förmodligen icke skulle vinna bifall, hvarken å den ena eller andra sidan.
Härmed förhåller sig ungefär så, som med representations-frågan.
Ingen vet hvart han vill.
Då är det bäst att underlåta ny lagstiftning.
17:de punkten angår underlåtenhet att vidtaga åtgärder till befrämjande af de allmänna lagarnes’ förbättring.
Det är allmänt bekant att Konungen, vid 1848 års Riksdag framlade ett förslag till ny brottmålslag, men att det ej blef af R.
St:r antaget.
Civil-lagen ligger qvar hos Högsta Domstolen, och är ännu ieke af denna myndighet pröfvad.
Huru skall Konungen förmå denna Domstol att fullborda sin åtgärd?
Dessa förhållanden hade man bordt taga i betraktande innan man gjorde anmärkn. emot Konungens Rådgifvare.
Lika obefogad anser jag anmärkn:n i 18:de punkten ang:de underlåtenhet att påkalla åtgärder för ordnande af Sveriges och Norriges unionella förhållanden i afseende pä dessa rikens inbördes handelsförbindelser.
Huru vill man begära att samma författningar skola gälla för handeln inom 2:ne länder, hvilkas näri ngs-förliållanden äro så olika?
Sverige är ett sädessäljande land med fabriker, som tarfva skydd.
Norrige deremot är ett sädes köpande land utan varuförädling, som behöfver uprätthållas.
Ät 86 Den 5 Juli f. oj« skilliga år komma, efter min lanke, att förflyta, innan sådana omständigheter kunna inom båda rikena inträffa, att det vore klokt försöka en dylik förening.
Hvilketdera landet skulle upoffra sina fördelar?
Man kan ju icke begära sådant af någotdera.
En värd talare, Frih. Raab, har sagt, det han ansåge ett allmänt omdöme öfver Konungens Rådgifvares handlingssätt hafva bordt af Const.Utsk. uttalas.
Denna mening är i fogligare ordalag ett uttryck af de åsigter, som framställas i Hr Brincks reservation.
En sådan tanke innebär fordran, ali Konungens Rådgifvare skola handla i ett visst system, öfverensstämmande med R.
St:rs mening, eller att Konungens Rådgifvare skola rätta sig efter det parlamentariska styrelsesättet, der deras meningar af representationen förestafvas.
Detta vore ju icke annat, än återinförande af det partivälde, som vi hade under tvedrägts-tiderna, och som, för vårt land, varit så olycksbringande?
St:r hafva frihet, att om allmänna! angelägenheter, yttra hvad de behaga samt att hos Konungen anmäla sina beslut eller önskningar.
Det är dem jemväl obetagel att afslä de framställningar Konungen gör till dem.
Fördenskull, och, då Konungen har lika rättighet att å Sin sida säga nej, bör man äfven låta Hans Rådgifvare vara lika obehindrade att yttra sina från R.
St:rs meningar skiljaktiga tankar.
Derföre att
Statsmakterna betrakta någon sak på skiljaktigt sätt, få de lika litet blifva ovänner, som vi här må, af förtrytelse öfver motsägelser, blifva osams med hvarandra.
Ej mindre än andra nödgas afhöra och tåla våra meningar, ej mindre måste äfven vi fördraga, att de få säga sina.
Sådant är jemväl förhållandet mellan Regeringen och R.
En hvar af dem får handla fritt, öfverlemnande åt samtid och efterverld att bedöma sättet.
När vår Grundlag icke af Ständerna fordrar något allmänt omdömes afgifvande, utan endast att de skola yttra sig, om de anse Konungens Rådgifvare hafva underlåtit sina skyldigheter, så har icke eller Const.Utsk. annat att göra, än upgifva de bestämda fall, hvilka det finner anmärkningsvärda.
Det eger derefter att, i fråga om uppenbara lag-öfverträdelser, låta instämma Konungens Rådgifvare till RiksRätt, eller ock ega R.
St:r att, enl. 107:de § Reg.Ftn, yttra sig, huruvida de anse öfriga dem meddelade anmärkntr föranleda åtgärd eller icke.
Jag vill fördenskull icke vidare uppehålla mig vid Hr Brincks reservation, utan lemnar henne i sitt värde, ehuru mycket derom vore att säga.
Likväl bör jag erinra om olaglighelen och otillbörligheten deraf, att anmärkntr, som Utsk:s flertal icke gillat, och således icke äro af Utsk. gjorda, likväl få för R.
St:r och allmänheten framställas genom en Betänk, vidfogad reservation.
Jag skulle tro att Utsk. hade haft rättighet, och jag ville säga pligt, att hindra sådana reservationers biläggande.
Hr Adelborg har yttrat, att han, såsom landtbrukare, räknade sig till folket.
Jag får förklara att jag, såsom embetsman, äfven räknar mig dit.
Jag skulle ej heller tro, det någon Svensk man anser mig eller andra embetsman, eller Konungens Rådgif - Den 5 Juli f. m 8J vare för att hafva genom denna egenskap blifvit främlingar, eller iiphört att vara medlemmar af Sveriges folk.
Frih. af Ugglas har fillstyrkt, att Betänk, måtte med ogillande läggas till handlingarne, men jag måste bestrida detta påstående.
Om man å ena sidan yrkar att Betänk, skall med ogillande läggas till handlingarne, så kan ju någon annan begära att det skall med gillande läggas dit, hvilket jag äfven tror, att man i ett eller annat Stånd tillåtit sig.
Jag anser detta vara ett förhastande af Frih. af Ugglas, och förmodar, att R. o.
Ad. icke derå fäster något afseende, samt att ingen annan Propos. kommer att af Hr Gr. o. Landtm, framställas, än den, som Grundlagen föranleder, nemi. om R. o. Ad. anser skäl vara, att till följd af de gjorda anmärkmne begära det någon eller några af Konungens Rådgifvare må entledigas, ett beslut, hvilket jag, för min del, alldeles afstyrker.
De aderton punkter, som äro intagne i nu föredragna Betänk, innehålla, som man genast vid en blick deruppå finner, blott enstaka fall, hvilka väl kunna framkalla mer eller mindre vidlyftiga discussioner, men icke äro egnade att fästa R.
St:rs upmärksamhet på det egentligen vigtiga.
Detta egentligen vigtiga, det i Grundlagen främst afsedda föremål för granskning, och hvilket uti 107 § Reg.F.n, denna konstitutionalismens kärna, synes tydligen tillkänuagifvet, är styrelsens gång, betraktad i sitt sammanhang och såsom en följd af gifna eller uteblifna rådslag.
Hos en god, kraftfull och framåtskridande styrelse bemärkas sällan smärre formafvikelse:-, ehuru det visserligen är representationens pligt att anmärka äfven sådana; men inför samtidens och efterverldens tribunal försvinna dessa i glansen af det helas välgörande verkan.
För en styrelse åter, som är i saknad af ofvannämnde attributer, lärer svårligen frånvaron af formfel förmå väcka och uprätthålla det för densamma så nödiga förtroendet hos nationen och dennas lagstiftande ombud.
Det är således bristen af ett dylikt totalomdöme öfver styrelsens verksamhet, som jag i närvande Mern. måste anmärka, ehuru man visserligen bör erkänna de svårigheter, med hvilka ett Const.Utsk. har att kämpa, hvilket på samma gång det har det ytterst kinkiga åliggandet att afväga Statsmakternas ömsesidiga förhållanden, sjelf finner sig försatt i en vägande ställning, hvaraf ock detta Betänk, bär omisskänneliga spår.
Men dessa nu antydda svårigheter kunna och böra likväl ej uphäfva eller tillintetgöra nationens billiga och grundlagliga fordran, att utaf den Ständernas delegation, hvilken ensam har sig updragen den vigtigaste af alla kontroll-befattningar, och ensam är i besittning af de tillförlitligaste källor för uplysning, få emottaga en helgjuten bild af det tidsmoment, som ligger inom området af dess granskning.
Hvad åter rådslagens yttre, i det offentliga lifvet sig uppenbarande verkningar angår, hafva några ibland dessa redan af tvenne föreg:de talare ådagalagts.
Jag ber nu att få fästa upmärksamheten på andre af dem ovidrörde förhål - 88 Den 5 Juli f. m. landen, såsom t. ex. en fördröjd och nteblifven revision af brottmåls- och kyrkolagarne.
Hvad de förstnämnde beträffar, har en klagan försports deröfver, att man icke — oberoende af hela lagverkets fullständiga ombildning, hvilken väl ännu ej på flere decennier lärer kunna genomföras — funnit för godt att föreslå borttagandet ur vår kriminal-lagstiftning af de mest framstående, de menligast i det enskilda och allmänna lifvet ingripande barbarismer, dem ifrågavar:de codex i mängd företer.
Hvad Kyrkolagen åter vidkommer, har det väckt förvåning, att det af sakkunnige män utarbetade förslag till nödiga reformer i berörde lag efter nio års förlopp ej ännu blifvit i oföräudradt eller modifierad! skick framlagdt inför R.
St:r, hvarjemte man med oro förmärkt, att den under Högstsalig Konungens och vår nuvaride Konungs Regering städse iakttagna visa och varsamma behandling af de religiösa rörelserna på sednaste tider synes hafva lemnat runi för ett strängare beifrande af oordningar, hvilka, enl. mångas förmenande, i sjelfva sin upkomst kunnat hämmas genom medgifvandén, oväsendlliga för läran, men hvilka, i tid gjorda, skulle hafva förekommit split och-söndringar.
Dessa och flera andra klagomål, som mer eller mindre allmänt försports, hade, enl. mitt förmenande, bordt gifva Const.Utsk. anledn. att genom det totalomdöme, hvars vigt och nödvändighet jag här ofvan visat, ådagalägga huruvida klagomålen varit obefogade, eller, i annat fall, huruvida grunder dertill förefunnits i Rådgifvarnes positiva eller negativa Statsmanna-åtgärder.
I sistnämnde fallet skulle genom vederbörandes uraktlåtenhet möjligen en misstänka kunna upstå om ett inflytande utom konseljen, en misstänka, som beklagligen lätt slår rot hos ett folk, ömtåligt om sina grundlagars helgd, och som icke vill veta utaf andra ansvariga rådgifvare än sina Ständer.
En viss dofhet, ett visst qvalm synes emellertid råda i den politiska luften, likasom i dessa dagar uti den naturliga: en viss likgiltig obelåtenhet å den ena sidan, en viss likgiltig belåtenhet å den andra.
Huruvida sådant må kunna anses vara ett stormtecken eller icke, tillåter jag mig ej att bedöma; men visst är, att det förtroende, som bör råda emellan Konungens Rådgifvare och nationen, representerad eller orepresenterad, kan lida genom den brist på en fullständig framställning, som nu anmärkts.
Att äfven inom detta
Hus röster höjts i denna syftning, kan jag för min del ej anse annat än som ett glädjande tidens tecken.
Att Riddarhuset ej är någon Pärskammare veta vi alla; att det ej heller är eller bör vara någon antichambre, något samlingsrum för embetssökande, lärer väl ock medgifvas; det är och bör vara den representant-afdelniug, hvilken, på samma gång den uti sig innefattar nästan alla ständ och klasser, tillika, och måhända just derigenom, visar sig vara oberoende af alla ensidiga ståndsoch klass-intressen, och - sålunda upträdande såsom den rena Svenskhetens representant, utan andra anspråk än det fria och dock hofsamma talets.
För öfrigt får jag instämma i Hr Cederschiölds yttrande, Den 5 .luli f. m. 89 äfvensom uti Frih. af Ugglas’s i de delar, der denne talare förklarat sig hafva biträdt majoritetens beslut, samt uti de af mina värda vänner, Frih. Raab och Hr Adelborg, yttrade åsigter.
Sedan jag begärde ordet bär jag lill en del blifvit af Hr von Hartmansdorff förekommen.
Jag vill blott ytterligare vidröra den af honom redan uptagne omständigheten, alt 2:ne ledamöter här hafva yrkat propos. derå, alt Betänk. skulle med ogillande läggas till handlingarne.
Ehuru jag i hufvudsaken delar dessa Hirs tänkesätt i afseende på Betänk., kan jag dock icke härutinnan med dem instämma, enär jag anser en sådan åtgärd mindre lämplig, om också icke så alldeles olaglig som en föregrde talare velat anse densamma.
Är det å ena sidan tillåtet, att yttra sitt ogillande af Betänk., så måste det å andra sidan äfven vara tillåtet att yttra sitt gillande deraf.
Skulle nu ett ogillande af detta Betänk, uttrycka den åsigt, att icke någon underd. skrifvelse om det ena eller andra SlatsRådets entledigande kunde ifrågakomma, så skulle ju å andra sidan ett gillande deraf innebära den mening, att en eller annan af dem borde från embetet skiljas, hvilket likväl här ingalunda är förhållandet.
Frih. af Ugglas har ju sjelf gillat en och annan af anmärkmne, men vill på samma gång ogilla alltsammans.
Grundlagen gifver icke eller anledn. lill något sådant ogillande, enär uti 29:de § Riksd.Ordn. endast talas om den berättelse, som Const.Utsk., efter fulländad granskning af SlatsRådets prot., har att afgifva.
Jag tror äfven, att om en sådan propos. skulle af Hr Gr. o. Landtm, framställas, så skulle meningarne härvid blifva mycket delade, enär mången gillar en och annan af anmärkmne, ehuru lian icke med anledn. deraf fordrar någon åtgärd.
Deremot tror jag, att om Hr Gr. o. Landtm., såsom jag nu vågar anhålla, behagade framställa den propos., att Betänk, helt enkelt måtte läggas till handlingarne, så skulle möjligen heslutet blifva enhälligt, hvilket jag för min del högeligen önskar.
En värd talare, Frih. Raab, har yrkat återremiss, men för min del anser jag en sådan vara högst olämplig, ehuru den icke vore bestämdt grundlagsvidrig, enär Const.Utsk. ofta fått emottaga återremisser.
Jag vågar dessutom fästa upmärksamheten derpå, att 49:de § Riksd.Ordn., som talar om dessa återremisser, fäster sig uteslutande vid ett Utsk :s afgifna förslag.
Här är icke fråga om något förslag eller på motion grundadt Betänk., och hvad skulle dessutom följden blifva af en sådan återremiss?
Raab har yttrat den åsigt, att Utsk. borde åläggas att inkomma med ett totalomdöme om huru Konungens Rådgifvare hafva upfyllt sitt kall, men icke kan det väl gerna vara Frihrns mening, att Utsk. skulle göra om granskningen af StatsRåds-prot:n, hvilket vore så mycket mera orimligt, som Utsk. vid en sådan förnyad granskning möjligen skulle komma att denna gång ogilla en eller annan anmärkn., enär de fleste af dem blifvit vid votering genom den förseglade sedeln framställde.
Följden skulle dessutom i detta fall blifva den, alf tankarne'blifva i detta hänseende 90 Den 5 Juli f. m. delade likasom de förut i de flesta andra hafva varit.
Vi se utaf
Hr Brincks framställda reservation hvad Borgare- och Bondesen i denna del velat; de syfta nemi. åt samma håll som Frih. Raab.
Deremot tror jag att de tvenne andra Stånden enhälligt ansett Konungens Rådgifvare hafva motsvarat nationens förtroende.
Skulle då desse vara tvnngne att öfvergå (ill de andras mening, eller skulle Betänk, komma att innehålla 2:ne delar af alldeles motsatt syftning?
Hvad vore detta för krångel?
Jag anhåller derföre ytterligare alt, såsom förut varit brukadt, Hr Gr. o. Landtm, behagade framställa propos. om Betänkis läggande till handlingarne helt enkelt, utan något gillande eller ogillande.
Rehbinder, Fredrik Wilhelm:
Det är endast Hr Cederschiölds yttrande i afseende på den ll:te punkten, som upkallat mig alt begära ordet.
Hr Cederschiöld har nemi. icke allenast förklarat, att Const.Utsk:s majoritet här haft full befogenhet för sin an märk n., utan han har derjemte i synnerhet fästat sig vid denna punkt och förklarat att Konungens Rådgifvares förfarande derutinnan varit högst betänkligt.
Jag hyser alldeles motsatta åsigter i detta fall, och hembär dem serskildt min tacksamhet för att de handlat såsom de hafva gjort.
En Landskamererare är nemi. icke en Konungens kamererare, och ännu mindre en Hans Rådgifvare, utan han är helt enkelt en Landshöfd:s kamererare.
Han må ega rättighet att till prot. anföra sin reservation, hvilket är nödvändigt för den händelse, att någon oriktig åtgärd egt rum, men han må icke ega rättighet att upträda såsom en Konungens Rådgifvare, hvilket han gör i fall han får sin reservation bifogad till Landshöfd:s Utlåt, till Konungen.
Det är otvifvelaktig!, att Regeringen ingalunda saknar tillräckliga handlingar, hvarpå den kan grunda sitt omdöme i förekommande frågor, utan att Lands-kamererarens yttrande finnes att tillgå; men skulle man i allmänhet taga till grund att Landskamererarens reservation skulle till Regeringen medfölja, så skulle deraf kunna blifva en följd, att en Lands-kamererare, som ville briljera, mången gång skulle endast derföre medsända reservationer, af hvilka konseljen blefve alldeles öfverlupen.
En annan gång kunde det hända, att en Landshöfd. och hans Sekret, eller Kamererare icke draga så riktigt jemnt med hvarandra, hvarpå man beklagligen åtskilliga gånger sett exempel, och det vore då olyckligt om desse skulle ega rättighet, att mången gång blott af kitslighet medsända reservationer till Konungen.
Jag anser det således vara tillräckligt att de få afgifva sina yttranden och reservationer till Läns-styrelsens prot.
Medan jag har ordet torde det ursägtas mig att jag yttrar några få ord om detta Mern. i sin helhet.
Jag anser Const.- Utsk:s majoritet hafva helt och hållet saknat fog till alla anmärkn:r utom en enda och jag anser denna majoritet hafva illa motsvarat det förtroende som blifvit densamma updragit, då den på ett så småaktigt och obefogadt sätt förfarit.
Den enda anmärkning, hvartill jag fnnnit Utsk. hafva haft något skäl, är den Den 5 Juli f. m. ang:de en t. f. Landshöfdings åtnjutande af ett extra anslag, motsvarande hela lönebeloppet, ehuru han derjemte.upbar lön såsom railitär-person.