Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
At en Forfatter, og det en * poetisk, hvem det er mest at gjöre om glat at indliste sine Arbeider i Publicums Smag, tilsidesaetter disse egenkjaerlige Hensyn og offrer en Deel af sin temporaere Popularitet, for i dem, om man saa vil noget despotisk og tidligt, i raske Greb at gjenerobre de malmfulde Faedreneröster, som det danske Uvaesen har — men kun for en Tid og ikke uigjenkaldeligen
— fordrevet fra Byerne og ind i Dalene — det tyder visseligen paaen Plan og det en indgroet.
Yisse Folk holde sligt ogsaa for et fiygteligt Attentat.
Imedlertid skulde dog en saadan Plan og dens Ivaerksaettelse alene kunne vidne om et godt, om end phanta-8 tiskt, Faedrelåndssind, mens de förnuftige Hensyn maatte omtviv-les, der som dens Sej er ikke var grandet i en Nödvendighed, som udvikler sig til en almenbydende ligemeget af ' Folkets egen Aand (som af dets politiske Forfatning.
Under saadane Omstaendigheder, der ere lette at opdage, ja at forudsige, om de ikke allerede vare indtraadte, er Individets Fare ikke saa stor, om det fremfor Andre fremmer dem: det veed sig i höijere Haender, dets Foretagender antage Praeget af et Instinct, og Seiren er vis, om end saameget tidligere vunden som Maend tage djervt og uforbeholdeiit i med.
Dette er indtraadt i Norge.
Det er blevet klart for enhvec oplyst og velsindet Normand, at Danskevaeldet ikke medförte nogen större Ulykke for Faedrelandet, end at dettes vakkre og malmfulde Sprogs Selvstaendighed som Skrivtsprog gik tabt, i det et sel v forqvaklet dansk fortraengte det.
Men dette lykkedes kun fra Byerne, hvad Talesproget angaaer: Bönderne taalte Uleiligheden af i Religons- (bögerne o. a. d. at maatte laere et fremmed Maal, og beholdt dog sit eget.
Derpaa byggede da De, som med Fryd saae og frem-mede den Trang til at hjelpe paa hiin Brist ved at benytte det indodlede fortraeffelige Almuemaal, som klarere og indtil en bevidst Plan aabenbarte sig imellen Uafhaengighedens og Frihedens Vel-gjerninger.
Med Harm saae man vej.
det Bedste tabt i det mange forsvundne ejendommelige Sprogböininger; men man lagde strax Haand paa at redde hvad reddes kunde; og saaledes, medens nogle Laerde med Sejer forftegtede det norske Sprogs og videnskabeligheds Selvstendighed mod Danskes egoistiske Krav paa at endnu besidde Norge som literaer.
og aandelig Provinds, begyndte andre * Forfat-tere at böde paa det indförte udpidskede Skrivtsprogs Fattigdom ved at indtage deri de almenest bekjendte, mest udtryksfulde Ord af vort rige Almuemaal.
Det er allerede en 10 Aar siden en kjö-benhavnsk Recension af Bjerregaards Syngestykke ” Fjeldeventyret ” erklaerede, at det ikke havde lykkets at forstaae det nye norske Sprog deri.
Men siden Har man der maerket, at den norske Sprog-gjenfodsel ligesaalidt lader sig standse af Spot som af en Alvor, der har al en paatagen Fadermines Naragtighed ligesom der er formegen alvorlig Yrede i deres Spot til at den kan skjules.
* Saaledes maerke man, foruden Undertegnedes Skrivter, ogsaa Stor-varket ” Samlinger til den norske Historie ”, Bjerregaards og tildels M. Han-sens Arbeider, mangfoldige Avis-articler, men isasr det af en Unevnt udgivne og i ” Svenska Medborgaren ” for störste Delen citerede Skrivt * 17: de Mai og Politiet ”.
6har derför i Danmark, men ligesaa forgiaeves, försögt, om ikke plumpe Grovheder skulde kunne nedtynge denne ” Vildhedens Aänds ” Vinger, til hvis Sseregne det ogsaa hörer, at den ikke har.
mind ste Rest af ” Kjserlighed til overs for Kjaerlighedsfolket og det gamle Kjaerlighedsrige ” dernede, og at den er befaengt med liberale politiske Ideer, som ere ” Troskabsfolket ” en Yederstyggelighed.
En Uvilje, som begyndte at blive national, formörkede selv Videnskabs-maends Klarsyn, og man hörde Rask og Rafn (hvilken Sidste bedst af alle har realiseret Kajens Idee at pynte sig med andres Fjaer) med Invectiver at bestride Normandens Ret til at kalde sit Sprog norskt og til at have eller nogensinde at kunne have en egen Lite-ratur.
Maadeligt dansk Gods oversvömmede Bogladerne og fandt Afsaetning hos den endnu fordanskede Deel af det norske Publicum, medens selv et Yerk, som vore Historikeres ” Samlinger til den norske Historie ” ikke fandt en Subscribent i Danmark, hvor Historien siges at blomstre og hvor de fleste af vore Oldskrivter og historiske Documenter ere i usurperet Behold — til bedre Tider —.
Disse vare de almene Repressalier, som toges i Danmark mod Norges Fremstraeben til Uafhengighed i Sprog og Literatur.
Indi- - viderne, som deltoge i denne, fik Personalier i Kjöbenhavnsposteme, danske Bi o. fl.
Mellem dem var da Undertegnede; og mellem dem, som deraf mystificeredes, var svenske Heimdall og Herr R — t.
Dog byder Retfaerdighed at tilstaae, at Undertegnede fik sin rigelige Part af hvad PoleAiken om det, norske Sprog gav af sig, ikke alene fordi han skrev saaledes, som kun Nödvendighed og Tidens Aand dikterede ham og enhver norsk Skjald Modersmaalet; men fordi disse saakaldte ” voldsomme Angreb paa det danske Sprog i Norge ” af visse Folk sattes i Förbindelse med erklaerede ringere Tanker, end tilladt skulde v sere, om den danske Skjönvidenskabelighet, om enkelte af dens formentlige Heroer, ja selv om Oehlenschlaeger, der ikke var sikker selv i den Nimbus, hvormed han omgiver sig i sin Selvbiografi, om det danske Sprogs Armod imod det norske baade allerede nu og endnu mere naar det faaer fuldt udviklet sig; og med politisk Uvilje mot Danmark og dets forvekende Literaturs Ind-traengen hertillands — af hvilket Alt en forskraekket Fantasi dan-nede Billedet af en fortaerende literaer Fenrisulv, som dj serve de at reise sig mod de hvide Aser (som de selv spille) og - med - Valhalla i Norden (d. v. s. Danmark i Norge).
De norske Udtryk blive da dette Uhyres Hyl i danske eller i jydegale Norskes fordaervede ören, hvem de hjemlige Toner ikke tiltale med sin ejendommelige Södhed.
Om end det Vargbillede skulde passe paa Undertegnede, at han ivrigere end Andre slider i den allerede maerkelige Rivt i mellem det norske og danske Skrivtsprog ved rigeligst at udsaae aegtenorske Ord o g Böininger, saa kan dog vel ingen Förnuftig andet ' end troe, at han vel veed, at disse dog kun af Enkeltmand fremsaet-tes forslagsviis, saaledes at de ansöge om Andres offentlige Aner-Igendelse af sin naturlige Borgerret.
Först da ere disse forsvundne, men gienfundne aedle Stene fra vor egen Berghall indloddede i vor Sprog-genius ’ s Diadem; — desvaerre mange af dem gjenfinde il^ke det Hul, hvori de engang passede saa skjönt i Faedrenes Tid!
Men paa en saadan lid kunne dog vel Herr R — ts ’ Yttringer neppe passe; — de ligne mere hine fantastiske, der undslap den over-spaendte Skraek og den nationale og personlige Uvilje, som skabte Fem-isen og ikke bluedes ved selv i Norge parricidisk at haane Modersmaalets helligffte Röster.
Dog herledes de ikke derfra hos den svenske, men baade er det rimeligt, at han har ladet sig som ivrig ^Estheticus slaae plat af de forfaerdelige Skrig isaer fra Syd om indtraengende Barbari i Norge, og at den samme noget indskraen-kede og servile Aand, som har Deel i at udstöde dem der, virker hos ham til at troe dem og saaledes bona fide at forstaerke dem.
Var ikke dette Sidste Tilfaeldet, at en faelleds Iignende Aand maatte have Iignende Virkninger, skulde man forundres mere over fra svensk Mand at höre den Normand bebreides, som arbeider for og vil, at Norges politiske Selvstsendighed maa ligesom i Sverige, der, ved kjaekt og itide at tjltage sig sin, reddede og udviklede sit for-traeffelige Sprog og sin Literatur, have en Selvstaendighed i enhver aandig Hensende til nödvendig Fölge — en lid, hvorved Individet dog gjör sit Faedreland og alle Videnskabelighedens isaer den skjön-nes Republiker en större Tjeneste end sig selv.
Eidsvold i October 1833.
Henrik Wergeland.
Det andra, af Welhaven författade aktstycket, som var afsedt för införande i Aftonbladet och som synes vara skrifvet omkring 1836, innehåller bland annat ett uttalande om unionen,« hvilket säkert skall ådraga sig mycken uppmärksamhet, eftersom det, mutatis mutandis, kan tillämpas på förhållandena i innevarande ögonblick.
En anonym Fremstilling, hvormed Morgenbladet sögte at kor-rigere Herr Overskous Synsmaader af nogle norske Anliggender, har faaet Flads i ” det sjette Aftonbladet ”, hvor den ledsages af et par Anmaerkninger, hvilke dbg ikke indeholde stort andet, end de naive XJdtryk af en Anerkjaendelse og et Bifald, som den taenkende Laeser,der forstaaer at prove et Föredrags Sandhed med dets egne Ingredienser, skal finde selsomme, sel v om han forresten er ligesaa ube-kjendt med de hidhörende Fakta som Aftonbladets Redaktion.
\ Herr Overskous Artikel er en af dissc Raisonnementets og Kombinationens Kraflsupper, der kaages paa en Pölsepind af Tiden, men der ligger ingen forsaetlig Svig i denne Tillavning.
Den norske Forfatter har derimod et tilstraekkeligt Forraad af Fakta, og han forvansker dem med Flid — han lyver.
Jeg saae mit Namn indblandet i denne kummerlige Sammen-spind, som Aftonbladet finder saa tilfredsstillende, og dette er mig her ikke ligegyldigt.
I Norge er jeg ophört at ruste mig mod lig-nende Forfölgelser, thi der er Adgangen let til en rigtig Indsigt i disse Forholde, og der har jeg forlaengst bemaerket, at mine Mod-standere höre til dem, der blot fysisk kunne tages af Daga; men under naervaerende Omstaendigheder maae det tilgives mig, at jeg optraeder til mit Forsvar, da dette har en almindelig Side, og vil bidrage til at adsprede vidtgribende Vildfarelser.
Forfatteren i Morgenbladet opstiller den Bemaerkning, at man udenfor Norge er saa tilbölelig til at forestille sig Partier her, og denne Förmening söger han at modvirke.
Naar man imidlertid föl-ger de hyppige Rivninger, hvorigjennem vort o fientlige Liv i Handling som i Tale og Skrivt fremarbeider sig, naar man betragter dette eensidige, ofbe fanatiske Sprog, hvormed de saakaldte liberale forkynde deres Evangelier og Anathemer, da kunde man ogsaa her komme til at taenke paa Partier, der som man ikke vidste, at en bestemt udtalt Konfession og en gjennemfört Plan mangier enhver af disse Ordförere, der med nogen Grund ellers kan synes at op-traede som Organet for et Parti.
Men der er for den almindelige Klarhed og Roe liden Hjelp deri, at de aandsbeslaegtede.Opponenter ikke kunne göre Regning paa at gjenfinde hinanden under en höiere Enhed.
Dette foröger tvertimod blot Förvirringen; det bidrager til at demoralisere Pressen og svekke dens sande Frihed.
Det er endelig kun denne store Ubestemthed, der kan give en Renkemager, som Morgonbladets, Mod til at frembyde en Klude-mosaik, der ej engang er symmetrisk i sine Sammenföininger.
De antidanske synes om at undsee sig ved deres Daarskaber; men deres Udflygter komme for sent, og de ere ogsaa altfor tyndt anlagte.
Ingen troer dog for Alvor, at man her til nogen Grad eller paa nogen Maade der kunde förtjene Opmaerksomhed, har vil-let ” tilsideseette det Norske for det Danske ”, ” betragte de Danske som Engler ”, at man har forsögt paa ” at indföre dansk Dialekt ” o. s. v. o. s. v. Man * söger ialfald forgiaeves efter det offentlige Aktstykke, der skulde kunne give en saadan Anskuelse nogen Rang
%over almindelige Hjernespind.
Man skal, i den Tid, da nDanomani ” var et Yndlingsudtryk i visse Munde, neppe finde en eneste trykt norsk Linie, hvori Danmark haevedes paa en ntilbörlig maade, o g paa vort Lands Bekostning, medens det er let fra denne Epoche at samle et helt literairt Repertorium for Smaedelser og ubeföiede Ud-fald mod den forrige Broderstat.
Man fingerede formel ige Intriger, der fra dansk Side skulde gaae nd paa at holde Norge i en aandelig slavisk Afhaengighed, man udsaae enkelte Norske, der stempledes og forfulgtes som Agenter for denne Propaganda, man forvanskede aabenbare Fakta, hvor det kun paa nogen Maade lod sig gjöre, man levereréde falske Beretninger om den Modstand og Kul de, Norges literaire Yirksomhed mödte i Danmark; man drev dette Uvaesen saa laenge det var muligt, indtil det maatte briste i sin egen Vindighed.
Ingen skal med noget Held kunne benaegte denne Fremstillings Sandhed; thi den hviler, som sagt, paa Doku-menter, der ere alles Eiendom, og jeg kan hvert Öieblik frem-lsegge dem.
# Det er ikke vanskeligt at forklare dette Phaenomen.
Det intager ganske ligefrem sin Plads mellem vore Dages Udskeielser af en misforstaaet Patriotisme.
Man vilde bortvise denne uomtvistelige Sats, at Norge, trots sin Emancipation som Stat, dog, i en Sprog-eenhed, er.
amalgameret med Danmark, man vilde af vor politiske Selvstaendighed danne en barok konseqvense, og drage den som en Skranke gjennem et aandeligt Slaegtskab, der hvarken kunde for-ringe eller true Friheden af vor nye Forfatning.
Anslaget var af-sindigt, om ei for andet, saa dog fordi det var uudforligt; men det var ogsaa i sin Grnnd fordaerveligt.
Vor äandelige (Ekonomi skulde forarmes, om det lykkedes at udparcellere denne Faslleds-Literaturs allerede snaevert nok begraensede Mark; Norges literaire Produktion, skulde, ikke mindre end den materielle, lammes, om den kun havde sit eget Marked; og for saavidt kan man med god Grund paastaae, at den Aand, der udtalte sig i denne söndrende Iver, blot kunde traede i Förbund med Raahed og Vankundighed.
— Der ligger da en dobbelt Usandhed i den Maade, hvorpaa Anonymen har sögt at affaerdige denne Sag, i det han giver Striden et falskt Ud-gangspunkt og forvansker dens Vaesen.
Her var ingenlunde Tanke om at faegte for danske Intresser.
Det gjaldt kun at frede om en snnd og naturlig Udvikling af Norges gjenvundne Kraefter.
Det er ikke uden Modbydelighed, at jeg gaaer over til den Del af Anonymens Fremstilling, hvori det har behaget ham at in-blande min Personlighed.
, Her er atter Tale om dette mit Forhold til Henrik Wergeland, der er blevet saa skjaevt betegnet, og som man under de mest iöinefaldende Opdigtelser har benyttet til at
svaerte Reenheden af mine Hensigter.
Jeg opponerede mot W: s lite-raire Retning og gjorde det af varm Intresse for.det begyndende aandelige Liv i mit Fsedreland.
Til Griengjaeld herfor satte man Bagvaskelsens Exstirpator i Bevaegelse mod min Charakter og mit Rygte, og det uagtet jeg forlod den personlige Polemik, hvortil jeg paa det Yderste ver udaesket, og underlagde min Modstanders Skrivter en kritisk Behandling.
Naar det heder hos Anonymen, at ” Nationen holdt ligesaalidet med den ene som med den anden af disse Kaemper ”, da er hermed udtalt en IndifFerentisme, som man allermindst bör rose sig af.
Et Land har intet helligere end sin aandelige Planteskole, og at behandle denne med fornem Lige-gyldighed röber enten Slövhed eller Sjelsumyndighed.
Havde man dengang viist Wergelands Straeben en straeng og alvorlig Opmaerk-somhed, da havde man maaske kunnet standse hans Snille i dets enorme ForviJ.de !ser og bevaret det for Faedrelandet.
Anonymen indtraenger i sin Fremstilling et Schisma mellem de norske Studenter, der gav Anledning til Oprettelse af Studen-terforbundet.
Det hedder, at ” et Par Studenter ikke opförte sig saa peent som nogle andre ”.
Men den Begivenhed, hvortil hermed sigtes, var kun noget Tilfaeldigt, den bragte en laenge naeret Uvillie til Udbrud.
Der havde bland Studenterne dannet sig en overspaendt Forestilling om denne Korporations politiske Betydning, man gik svanger med Ideer, der vare laante af Tydsklands Burschenthum, og som maaskee Intetsteds vare mindre anvendelige end her.
Disse politiske Abstraktioner, hvorunder Friheden bliver en skröbelig, vae-senlös Klangfigur, forvexledes gjennem en umoden Betragtning med vore reelle Statsindstiftefser; Renomisteriet viste sig i Studenternes Kreds og blev dobbelt utaaleligt, fordi det i Mangel af nogen solid ydre Modstand maatte egge sig selv og skabe sig selv Ufred.
Af denne Gjaering dannede der sig et nyt Selskab, der udgav Skriftoet ” Vidar ”.
Jeg var en af Studenterforbundets Stiftere, men Ingen skal kunne sige, at jeg overförte min Strid med Henrik Wergeland i disse Forholde.
Det laae i ” Vidars ” Plan at undgaae alle politiske og alle Parti-kontroverser, det havde en reen literair Tendents, og tre af Universitetets Laerere vare Medlemmer af dets Redaktion.
Anonymen fortaeller, at dette Skrift begyndte med at ” fare lös paa Henrik Wergeland, fordi han havde optaget Provincialismer i Skrift-sproget; ” men den Af handling, som her udpeges, vai * en reen vi-denskablig Prövelse af enkelte Literatorers og blandt dem Wergelands Forsög paa at omdanne vort Tungemaal med en Ordfylde fra de forskjaellige Bygders Dialekter, og derved lösrive det fra den dansk-norske Sprogeenhed.
Man skal ikke kunne tenke sig et re-nere Foretagende, end det, at modarbeide et saadant Sprogfordaer-
lveri, og dette giver Anonymen Udseende af et personligt Anfald!
Saalsenge ” Vidar ’ * bestod — henved to Aar — var jeg en af Skrif-tets Kedakteurer, men ingen sinde benyttede jeg denne min Stiiling til at fortssette Striden med min Modstander.
Jeg lod ham i det Hele have den fnldkomneste Roe, medens han yedblev gjennem Farcer og andre Stiilövelser at mystificere mig for det store Publi-kura.
Jeg havde en Gang udtalt min Mening om W — s Forfatter-skab, og jeg overlod nu til ham selv at give den fornyet Xsegt ved yderligere Skriftpröver.
Anonymens Udsigt over disse Anliggender er da beviislig falsk, og der med falder ogsaa Vaerdien af denne hans Vending: ” Heraf kan man forklare Norges Daemring ”.
Fordi man med Yold har villet forklare dette Skrift af egoistiske Motiver, derfor har man fundet idel Modsigelse deri, man har ikke kunnet begribe, hvad jeg vilde opnaae der ved, da der jo ikke engang viste sig nogen Servilisme i mine Synsmaader.
Men jeg vilde ikke opnaae Andet end Frigjörelsen af den Sorg og Harme, der betog mig, naar jeg saae, at mit Faedreland, i dets eget Indre truedes af aandlöse Ma-chinationer, der hemmede dets Udvikling, og spildte dets Fred; jeg vilde for et Öieblik bortvende Almeenhedens Betragtning fra de ydre Skrsekl^ebilleder og lede den indad, hvor der var en större Fare, og hvorfra al sand Hjelp ene kan komme.
Den bedre Deel havde vaerefc taus, fordi den oversaae Hobens Magt, eller fordi den kuedes af en aandelig Terrorisme, der dannede sig taettere og tset-tere, og hvis fulde Udbrud jeg med velberaad Hu nedkaldte over mit Hoved, fordi det saaledes er godt, at En döer for Folket.
— Mit Stof er ikke grebet ud af en lydlös Stemning, eller ' af Folk-munde; det er trykt ligesaavel som Digtet.
Med Pressen har jeg revset Pressen.
Et Straffedigt var noget nyt i Norge, hvor Folke-smigreriets Poesi virkede saa ugeneert prosaisk, at man omsider antog den for deu prosaiske Virkelighed, og brugte den som Maale-stok for mit Digts Sandhed.
Saaledes maatte jeg ogsaa lide Ulempe af en Slövhed, som jeg ikke vilde straffe, men blot vajkke.
Men Utfaldet har i fullt Maal retfserdiggjort mine Udsagn.
Den taen-kende Mand skal ikke kunne indrömme Muligheden af en saadan Forfölgelse som den mit Skrift paadrog mig, uden under Forholde, der stemme overens med mine Skildringer.
Den blinde Eensidig-hed.
prÖvede mit Digt paa en med allehaande statistiske Opgaver
* justeret Yaegt; man vilde det Umulige; man klagede endog over Mangel paa poetisk Opsving, medens man knuste Tankens Form, tydede den poetiske Diktion som Kancellistiil, og satte en prosaisk Bokstavsands til Dommer over dens Gehalt.
Derefter dömtes ogsaa Forfatteren til et intellektuelt og moralsk.
Brsendemeerke og erklsere-des som Landsforraeder i Rigets Act.
Under dette Raseri forholdt jeg mig selv stille.
Jeg tilbageholdt efter modnere overlaeg de Stridsskrifter, som en naturlig Indignation over denne barariske Frem-faerd havde afibvinget mig.
— Ligesom jeg i mit Digt, tvertimod Anonymens Fremstilling, havde afholdt mig fra alle personelle Henpegninger, saaledes taalte jeg nu disse Angreb, der for den störste Deel indtil en oprörende Grad vare personlige.
Jeg vilde ikke fopöge Bitterheden, jeg vilde kun, at man, uden at forstyrres af nye Indtryk, skulde nödes til i Tankerne at vende tilbage til Sagen.
Der var en i saa mange gode norske Gemytter hvilende Uroe af Smerte og Harme over det store onde i Fsedrelandet, og denne Stemning kom gjennem mig til Udbrud; men det hendte da, at flere, ved et, under saadane Omstsendigheder ei usedvanligt Selvbedrag, vrededes over, at jeg havde bragt deres lönlige Tanker til deres Bevidsthed, og derfor maatte jag staerkere föle Betydnin-gen af at lade det udsendte Ord selv söge sin Forklarelse og Ret-faerdiggiörelse.
— Jeg ved nu, at dette Ord har stiftet Gavn.
Det hörte til den rammede Komplott Taktik at generalisere mine Ytringer, hvor de dog vare sikkert nok betegnende til kosmo-politiske Klager, medens man atter gjorde det hele norske Folk til Gienstand for disse Hug, der kun vaere rettede mod Komplotten.
Haer, hvor mine Linier g£iae til et fremmed Land og skulle gjen-gives af en fremmed Tolk, maa jeg protestere mod denne sidste Förvanskning.
Jeg vilde bidrage til at vaekke den sande norske Aand af sin Hvile, men just derfor kunde jeg ikke tvivle om dens Kraefter.
Norges Liv * skal mere og mere godtgjöre sin ungdom-melige Charakter i dette friere Spillerum, som Skjebnen har givet det.
Det er Kampen mod det Svundnes Gjenfaerd, der paa Yer-denstheatret frembringer Uro og Oscillationer, under de nye Syns-maaders Fremtrsengen til en Seier, der endelig ikke vil udeblivej men hos os er denne Kamp saa godt som ikke tilstede.
Vi have lidet at glemme.
Vi have ingen gothisk Architektur, med dens-imponerende Illusioner, med dens Slågskygger over Grader og Torve.
Det er den födende Krafts egne Veer, der aengste os, og der maa ledes til det Heles Sundhed af en kyndig og taenksom Behandling.
Naar denne Tilstand er over, skal uden tvivl det lille norske Folk fremvise denne tsette Styrke, der udmserker Klippevege-tationen og erstatter den manglende Brede og Pragt.
Med denne Forhaabning, der ikke er et Luffckastel, kan man baere Ubehagelig-hederne af en Overgangsperiode, der nödvendig maa indvirke for-styrrende på Individets Velvaere.
Men Erkjendelsen af Unionens Vaerd for Norge, er efter min Anskuelse saa nöie knyttet til dette Haab, at jeg ikke kan taenke mig dem adskildte, og jeg kjenderingen i min Kreds, der af de senere Kontroverser har ladet sig for-vilde i denne Betragtning.
Den tsenkende Svenske skal snart ind-see, at Unionens Fiender paa denne Side Kjölen blot höre til dem, der faegte för déres eget Regimente, disse Allarmister, der saalaenge vise sig for Folket til det grundigen har laert at adskille Frihedens Billede fra dets Karrikaturer, og med detsamme gjör en Ende paa deres Prsetensioner.
Men jeg vender tilbage til Artikelen i Morgenbladet — Den Constitutionelle udfyldte ved sin Fremtraeden et lsenge fölt alminde-ligt Savn, og for at begribe dette, behöver man blot at vide, at Morgenbladet, hidtil, i hele Norge var den eneste Tidende, der skulde danne en fri og almen Arena for Meningernes Brydning.
Selv for en overfladisk Betragtning maa det vaere vitterligt, at ” Den Constitutionelle ” imidlertid med.
Kraft og Alsidighed har grebet ind i Landets vigtigste Interesser, og at det, mere end noget andet norsk Blad, har holdt sig reent for Partismitte.
Men nu betsenke man Anonymens Brutalitet, i det han, efter .at have udgi-.vet Daemringen för en vaerdilös Partiröst, fremstiller hiint virkelig nationale Foretagende som et Forsög paa at give denne Röst et nyt Forum og dernaest stempler det som en lumpen Financeopera-tion, medens det dog er bekjendt, at Bladet, under en hertillands ukjendt Skjönhed i den ydre Udstyrelse, begyndte med maadelige Udsigter til at faae sine Udgifter daekkede og blot kunde traede i
• Yirksomhed ved Hjaelp af agtede Maends uegennvttige Arbeide.
Man skal endelig i den hele Aargang kunne paavise nogen Debat for Daemringen, og det uagtet jeg selv har vaeret en ikke uvirksom &amp; edarbeider i denne Tidende.
Aftonbladets Redaktion har laest Anonymens Fremstilling ” med verkligt nöje ”, den kalder dette Produkt en ” lugn och värdig Artikel ”.
Denne skrigende Usandsynlighed i Forholdet mellem hvad Anonymen angiver som Aarsager og Yirkninger har ikke vaeret den aerede Redaktion paafaldende.
Den gaar ind paa Muligheden af, at et halvt Dousin isolerede Urostiftere, der ikke understödes af nogen Sympathi hos Almeenheden, skulde kunne holde sig, saette nye Kraef-ter i Bevegelse og danne et offentligt Organ med Indflydelse paa-Landets Anliggender, medens det vedbliver at spille i disse Toner, hvortil, som det hedder, ingen gider lytte!