Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der, liksom sedermera i Frankrike, fortfor han visserligen att både åt sitt lynne och sitt umgängssätt bevara den rena himmelsluft af Poesi, som var hans ursprungliga lifskrets, och hvaröfver Marmontel ej kan nog uttrycka sin förtjusning: men skaldskapet upphörde, om han än stundom tänkte derpå med saknad och längtan.
Allt, hvad honom nu omgaf, ledde blott till statsmanna-värf, till societets-pligter, till en diplomatiskt-litterär contemplation.
Gyllenborg åter, ensam qvarlemnad i Sverige, öfverväldigades af vämjelsen vid fäderneslandets politiska elände, sökte sig en huslig fristad, och hängde sitt strängspel i pilträdet.
Gustaf III skref då till Creutz (1765): ”Aldrig har vår Svenska Litteratur varit så hotad med undergång, som nu.
Dalin är död.
Ihre drager sig tillbaka.
Gyllenborg har gift sig, och blir fader för barn i stället för vers.
Han är så kär i sin hustru, att han glömmer både äta och dricka.
Man borde förbjuda sådana vackra snillen att gifta sig”.
Det hade redan varit Gyllenborg obehagligt, att af det parti, som under 1750-talet var Hofvet vidrigt, nödgas just vid Hofvet mottaga en tjenstbefattning: ty så till vida, som ett par så i grunden menlösa själar det kunde, befunno sig både Creutz och Gyllenborg till Konungahuset i en viss opposition; halft politisk, halft ästhetisk.
Lovisa Ulrika upptog i sin Vitterhets-Akademi aldrig den förre, och den sednare först 1773.
Mellertid, sedan Gyllenborg ändtligen lyckats tillvinna sig Kronprinsens fulla högaktning, återstod, hvad värre var: att genomlefva 1760-talets hela vedervärdiga prosa, – denna tidrymd, om hvilken han efteråt yttrade:
Snillet Sverige öfvergaf,
Och på Vitterhetens graf
Växte – Dagligt Allahanda.
Omsider kom, efter Mångväldets kufvande genom den Tredje Gustaf, en solvärma för bättre växtlighet.
Riksdagskifvet och röst-köpslagandet, förvisade från den nya dagens ordning, lemnade efter sig ett rum, som nu kunde fyllas med ädlare och vackrare nöjen.
Ändtligen återkom ock Vännen från Paris, efter långa tjugu års bortovaro.
Upphöjd till Riksråd och Premier-Minister, men lika varmt tillgifven Vänskapen och Poesien, började han ånyo rigta åt Sveriges Vitterhet ett kraftigt deltagande.
Med undantag af sorgesången vid sin ”Uranies” graf, och ett par glädjesånger i anledning af Gustafs uppträdande på thronen, hade Gyllenborg under tiden nästan ingenting författat; utom ett och annat stycke för Dennes nya Theater, på hvilket alltför väl märkes, att det är – beställdt arbete.
Nu åter vaknade ur vinterdvalan den hemma vid sin härd qvarsittande Skalden.
Bägge voro, tillsammans, igen ett fullständigt helt.
Gyllenborg gick att fullborda sina ”Landtliga qväden öfver Årstiderna”, diktade vid Skenäs sitt dithörande vackra ”Sommar-qväde”, och utgaf sin (ty värr) Henriad-artade Hjeltedikt, ”Tåget öfver Bält”.
Likaså uppglänste för Creutz, i förnyad ungdoms-liflighet, planerna till ett stort poem ”De Hesperiska Trägårdarne” och en Opera ”Rustan”.
Men – efter blott tvenne års hemmavaro, ännu hunnen föga öfver midten af sin mannaålder, drabbades plötsligt Creutz af ett gikt-anfall, som medförde döden.
Hans sista tankar voro fästade på hans Konung, hans fädernesland, hans vänner, hans tillämnade nya poemer och hans under anläggning varande landtställe Tivoli. Gustaf III, som dagligen infunnit sig vid hans sotsäng, gaf honom detta vittnesbörd:
”hans minne skall lefva i det största beröm, så länge snille, dygd och trohet för fäderneslandet prisas”.
Gyllenborg, på det smärtligaste öfverraskad, afslöt nu sitt ”sommarqväde” med en minnesgärd, lika värdig den sörjde och den sörjande.
Från den tidpunkten lät hans sånggudinna sällan höra sig; och då endast på ett sätt, som tillkännagaf, att hon lefde nästan blott i det förflutna.
Så voro dessa bägge män, om än skaldenaturer i och genom sig sjelfva, dock skalder egentligen blott i och genom hvarandra.
Ingendera kunde tänka sig någon åtskillnad mellan det poetiskt sköna och det moraliskt sköna; eller, om en sådan ock skulle understundom vara möjlig, tänka sig den såsom tillåtlig.
Hvad Marmontel yttrar om Creutz, att han ”med snillets passion förenade dygdens”, gäller lika om dem båda.
Men Creutz lät ingenting störa sig i den harmoniska drömfägringen af en själsverld, der han alltid förmådde insmälta och rena hela det vanliga alldagslifvet; så att han förvandlade äfven sin minister-befattning, och slutligen andra höga ämbeten, samtligen till poesi, – – utan att derför sköta dem mindre skickligt.
Gyllenborg ägde ej denna fantasiens böjlighet att lämpa sig efter hvardags-verklighetens fordringar; och var fördenskull, så ofta han ej fick ifrån dem aflägsnad lefva i en litterär och huslig ro, benägen att möta dem med förtrutna ögonkast af en godmodig vrede.
Denna olikhet, under all den öfriga likheten, förklarar tillräckligt, hvarför ej han, liksom Creutz, under Gustaf III:s spira uppsteg till rikets högsta värdigheter.
Såsom det synes, fjermades han ock från den vittre Konungen, oaktadt all ömsesidig vänskap, af någon icke alldeles öfvervunnen politisk skiljaktighet.
Utan tvifvel var det Dalins upprigtiga afsigt, att i allmänhet ställa sig de fransyska klassiska mönstren till efterrättelse.
Dock tillät han sig dervid många och ansenliga friheter: ofta väl blott af beqvämlighet och brådska; men äfven i följd af sitt aldrig slitna samband med en viss gammaldags-svenskhet, som var honom kär, och som ypperligt förliktes med Engelsmännens föredömen af ett mindre granntsigtadt sätt att skämta.
Creutz och Gyllenborg voro de förste, som i Sveriges skaldekonst gjorde fullständigt allvar af den fransyskt-romerska smaken och smakläran.
Men till deras hjertan och snillen kunde blott det ädlaste, blott det upphöjdaste, blott det manligaste och dygdigaste af det tänkesätt, hvarmed denna smaklära sammanhängde, finna väg.
Strängheten af deras inskränkning dertill, äfvensom af deras nit att göra hvarje användning möjligast svensk i lynne, seder, språkbehandling, utmärker dem framför deras närmaste efterföljare på samma bana; hos hvilka derför, vid sidan af dels jemnförliga, dels öfverglänsande snillegåfvor, vida uppenbarare framstår hvad i mönster-litteraturens inflytelser var klandervärdt.
Dessa skaldebröders verk tillkännagifva således den fransyska smakens ändtligen afgjorda välde: men hänvisa ock, samvetsgrannt, på hvad i detta välde var det bästa; ja, profetiskt, på någonting ännu bättre än det.
Så väl den förra hänvisningen, som den sednare, blef af de nästföljande tongifvarne i vår vitterhet, en tid framåt, mindre noga beaktad.
Såsom ett programm för deras gemensamma skaldeverksamhet kan Gyllenborgs ”Ode till Sånggudinnorna” betraktas.
Diktadt redan år 1755, till inledning åt det Nordenflychtska Vitterhets-Sällskapets arbeten, förtjenar ännu i dag detta fordna förespel, att Sveriges unga skalder lyssna derpå.
Det uttrycker (och i det värdigaste språk) onekligen ett klarare medvetande, än någonstädes hos Dalin förekommer, om målet för skaldens konst och om högheten af hans yrke.
Äfven i vår tid har, tyvärr! den önskan, som här yttras i främsta rummet, sin hela betydelse qvar:
När enighet och frid af hätska troll förstöras,
Som gå med sorl och skri att väpna tropp mot tropp:
Ack! må ett söndradt folk af er förtjusning röras,
Ert guda-samljud höras,
Och väcka sämjan opp!
Oväntadt kan ej finnas, att skaplynnet hos Creutz innerst bestämdes af grekiska sympathier, och hos Gyllenborg innerst af romerska.
Intet är lättare, än att tänka sig Creutz såsom en alexandrinsk idylldiktare, antholog, qvädare af t. ex.
Leander och Hero, eller Gyllenborg såsom en skald i Augusti dagar.
Naturlifvet, oskulden, rena sinnens kärlek, ungdomen och våren, dem bägge älska att måla, återspegla sig hos Creutz i en mera obemängdt idyllisk afbildning, eller inom sin egen ljufva verlds obrutna, och alltså för sentimental reflexion mindre tillgängliga, gränsor.
Hos Gyllenborg åter framställas de gerna i en elegisk och satirisk motsats till det förkonstlade och ofta rentaf förderfvade skick, som är de menskliga tingens alldagliga; hvarvid han åt detta skänker ett ”verldsförakt”, som stundom vill vara en leende och lekande aga, men svårligen undgår att klaga och harmas.
Man träffar visserligen äfven hos Creutz drag af en sentimentalt stridsam själsstämning; dock vanligtvis blott såsom framskymtande här och der.
Så t. ex. i det täcka poemet ”Daphne”, der vi tydligt förnimma den inledande förklangen till en af grundtonerne i Kellgrens lyra; skarpare i det ”Sommar-qväde”, som anslog de strängar, hvilka sedan fullare utklingade i Gyllenborgs Årstider och Oxenstjernas Dagens Stunder; skarpast i ”Lögnens Försvar”, ett öfver bakdanteri och slemma politiska parti-manövrer ironiserande stycke, der man skulle tro sig igenkänna Gyllenborg, så framt ej en viss glädtig lätthet förrådde den rätte författarn.
Samma egenskap särskiljer hans ”Fabler” ifrån de Gyllenborgska.
Egentlig mjältsjuka var väl aldrig hans sak; försöket att skildra en sådan, i ”Ode öfver Ängslan”, har något våldtvunget.
Här, och i hans flesta skaldestycken, röjer sig dessutom (på flerahanda sätt) mycket, som ännu smakar starkt af både Dalin och af för-Dalinska skalder.
Mest är Creutz sig sjelf i den förr så berömda Idyllen: ”Atis och Camilla, Skaldedikt i fem Sånger”.
Ämnet är, huru en herde och herdinna i Arkadien, af hvilka den sednare är tillika en Dianas prestinna, fatta till hvarandra en kärlek, som af Gudinnan underkastas en och annan pröfning, men slutligen vinner hennes bifall: en högst enkel historia, der uppfinningen ligger ojemnförligt mindre i berättelsen, än i hvarjehanda särskilda episoder.
Sådana äro (bland flera) herdelifvets fröjder och festberedelser, i andra sången; målningen af Hoppets tempel, i tredje; den Lidners-artade taflan af Tystnadens lund och tempel, i fjerde.
Slutet inledes genom en praktfull uppenbarelse af den försonade Diana.
Det ifrån Fru Nordenflycht ärfda herdaqväds-maneret, som jemväl anklingar hos Gyllenborg och tillsist efterklingar hos Oxenstjerna, visar sig i denna idyll såsom ett väsendtligen fullkomnadt, ja, såsom ägande sin högsta på svenskt språk uppnådda fullkomlighet; hvadan ock följer, att det här framstår i allt det behag, som nära intill öfverskylning mildrar dess svagheter.
Både förtjensterna och bristerna sammanhänga med den grundbeskaffenhet, att en innerlig, rik och ljuf känsla, flödande från en verklig natur som dock till en del blifvit undanskymd, med sin oskuldsvärma bekämpar och vill genomtränga en mottagen surrogat-natur, som ställer sin theatraliska decoration emellan henne och den äkta natursanningen.
Så långt, som i denna kamp en seger är möjlig utan decorationens fullständiga tillintetgörande, eller under det man sjelf ännu med den verkliga naturen förblandar en återstod af den tillverkade, har hon i ”Atis och Camilla” gått med ära ur striden.
Detta poem, med sin blida och ömma glädjestämning, sin vårluft, sina blomsterfriska taflor, sin blyga vällust, sin lenhet och sitt välljud, uttrycker allt, hvad dess skald var – och kunnat blifva.
Versens skönhet förtjenar särskildt ihågkommas.
Hvilken tjusning måste t. ex. de följande hafva tändt, i en tid, då ännu aldrig den sträfva Svenskan hade fogat sig till någon liknande skildring af ungsommaren och dess morgonstund!
Re’n våren i sitt sköt en liflig värma bar:
Naturen väcktes upp; hon i sin ungdom var.
Man såg kring alla fält, att vintrens välde lyktat,
Att glädjen rest sin thron och jordens sorger flyktat.
Till Skogs-gudinnans pris en högtid firas skall.
Nu börjar dagen gry, och nattens makt är all:
Än darrar månans sken på böljans hala yta;
Men hastigt ljusets flod från öster börjar flyta;
De mörka skuggor fly, och stjernan bleknar af;
Re’n strömmar purpurn ut på himlens mörkblå haf;
De svarta molnens bädd förbyts i röda skyar;
Nu ljungar solen fram, och verlden sig förnyar.
Den svala nattens dagg, som sig till blomstren sänkt,
Har på de späda blad en mängd af perlor stänkt;
Det höjda ljusets glans från bergens toppar faller,
Och solens spridda guld sig blandar med kristaller.
Man himla-bågens färg kring fälten stråla ser;
Hvar blomma ur sin kalk åt fjäriln nektar ger.
En samlad balsam sprids, att sig med luften blanda,
Och förs i hvirflar kring af morgonvädrens anda.
Re’n svärma luftens folk kring deras gröna hus,
Och stämma deras sång ihop med aspars sus.
Naturen tyckes dock sin största fägring sakna:
Camilla syns ej än ur sömnens sköte vakna.
Snart väcker henne dock den trogna väninnan Doris, som ser henne lida af en dröm; och Camilla, sedan hon berättat dess skiftande villobilder, som tyckas förespå både en okänd sällhet och de grymmaste qval, skyndar att begynna dagen med ett bad.
Hon nu med mera frid till nästa källa hastar,
I hvilken lagrens löf sin gröna skugga kastar.
Af vattnets återsken dess grenar lysas opp,
Der ljuset vilse far uti sitt brutna lopp.
Man ej kring källans brädd en slipad marmor finner;
Naturens enfald här på konstens uppror vinner.
Här sprutar ingen bild en bågig ström till skyn,
Som sällan sinnet rör, fast han förblindar syn.
Man blott naturen ser: hon strax till själen hinner;
En bullrande kristall på perle-sanden rinner,
Och böljan silad är af sjelfva helsans gud.
Camilla lägger af vid källans brädd sin skrud:
Hon sig uti dess sköt en ljuflig svalka bådar.
Re’n lagren i sitt skygd all hennes skönhet skådar:
I hennes anlets-streck fullkomligheten finns,
Och den fördolda kraft, af hvilken hjertat vinns;
Kring hennes purpurmun de kyska nöjen mysa;
En ljuf och himmelsk eld de mörkblå ögon hysa;
Än segrar majestät, än menlöshet och frid;
Än smyger ömhet fram, som röjs i denna strid.
Hvartenda ögnakast en lindrig oro målar,
Som stundom lifvas upp af några glädjestrålar.
Hvad hår kring hennes hals i mörka bucklor förs!
Albastren andas der och under locken rörs.
Den täckhet, det behag, som mer än skönhet vinner,
I hennes blick man ser, i hennes åtbörd finner.
I vattnets klara sköt hon ändtlig stiger ner:
Den sälla källan rörs utaf den prakt hon ser;
Dess buller saktar sig, dess våg sig långsamt höjer;
Hvad dagen aldrig sett, dess klara spegel röjer.
En täckhet blottas här, och der en annan sköljs,
Som endast glimmar fram och utaf vattnet höljs.
Men nymfen, rörd och blyg, sig fåfängt söker dölja:
De ömma lustar strax i vattnet henne följa;
Och Kärleks-guden sjelf vill värma hennes bad.
Camilla nöje tar – men vet ej, uti hvad.
En liflig vällust re’n i hennes ögon lyser.
Den stolta böljan yfs utaf den skatt hon hyser:
Hon kärligt slingrar sig kringom en kropp af snö;
Men i dess klara famn förmätna lustar dö;
Ty denna rena våg beskyddar blott de blyga,
Som dölja deras gång och under vattnet smyga,
Der nymfen tror sig gömd af vågens silfverflor.
Re’n hjertats gud, förtjust, tar henne för sin Mor.
Han, med så mycket skönt, en häpen syn förnöjer;
Det är den första gång han någon vördnad röjer;
Bestört, han vågar ej att gifva något sår,
Och, som ett modfäldt barn, vid källans brädd han står.
Han, tankfull, tappar bort sitt koger och sin båga.
Camilla redan gör den yra Astrilds plåga.
Att nöjets gud han är, en stund han glömmer bort;
Men ack! för verldens frid hans glömska är för kort!
Han besinnar sig, och hämnas; derigenom uppkommer kärleken till Atis, och med detsamma anledningen till Dianas ovilja.
Slutligen låter den stränga gudinnan henne stingas af en giftig orm: men Atis utsuger giftet ur såret, och hon återvaknar ur en dödlik dvala.
Jag kan ej neka mig, att ur berättelsen derom anföra ett stycke.
Nu lifvets strålar re’n på bägges ögon stöta;
På engång öppnas de, och strax hvarannan möta.
Det är den största skänk, som Himlen oss kan ge,
Att få med dagens ljus det, som man älskar, se.
Bestörtning, glädjeskri och suckar dem förvilla:
Man endast hör de ord: ”min Atis! min Camilla”!
De tro ej, hvad de se, de frukta skiljas åt;
Och liksom smälta bort i nöje och i gråt.
Om deras späda lif de trogna armar linda,
Att, om de dö på nytt, sig in i döden binda.
”Min Atis”, ropar hon, ”mitt lif! mitt enda väl!
Du gör mitt väsen nytt, och du rår om min själ!
Ja! till de Dödas land jag redan hade flyktat,
Och dagens sälla ljus för mig var evigt lyktadt.
I töcken och i rök jag gömd och insvept var;
Men, Atis! jag din bild till sjelfva afgrund’ bar.
Min saknad lefde än: der alla själar rasa,
Der ständig dödskamp föds utaf en evig fasa,
Tartaren blef bestört, så snart jag viste mig;
Dess jemmer vid mitt qval sågs liksom sakta sig.
Sjelf de fördömdas hop, uti ett haf af lågor,
Af ömkan rördes upp och glömde sina plågor.
Nu kom jag till de rum, der Dygden hvilar sig:
Min Atis! tänkte jag, här bör jag finna Dig.
Men fåfängt var mitt hopp: de elyseiska parker
Mig syntes, utom Dig, blott torra ödemarker.
Min vålnad ökte ej de sälla dödas tal,
Som i en evig frid förglömma jordens qval.
Jag ensam med min sorg i glädjens hemvist stridde;
Och fast ett himla-ljus en allmän klarhet spridde,
Så kringgafs dock mitt rum utaf en töcknig sky,
Och för min sorgsna hamn de andra sågos fly.
Förskräckt, jag sökte mig för gudars åsyn gömma:
Jag drack af glömskans flod; men kunde dig ej glömma.
Din målning, segerfull, blef qvar uti mitt bröst.
Till slut man ropar mig; jag känner Atis’ röst.
En hastig hvälfning sker, allt som en dunst försvinner;
Strax öppnar sig min syn: och det är Dig jag finner!
Min Atis! du är här.
Kan något felas mig?
De elyseiska fält jag åter ser – med Dig!
Sådana verser, som ”Jag drack af glömskans flod, men kunde dig ej glömma”111; eller ”Jag ville vara gud, att fylla ditt begär”; eller dessa:
O, säg det: lefver du? och lefver du – för mig?
Ack, sällhet! gudars fröjd! jag börjar smaka dig!
Mitt hjerta är för fullt, det utaf glädje brister;
Jag utaf vällust dör, och så på nytt dig mister!
klingade i den tiden, bland skaldekonstens älskare och älskarinnor, på allas läppar.
Man tänke sig nu, särskildt, denna ljufva sommardikts intryck på Fru Nordenflycht!
Man tänke sig Creutz, i lunderna kring Lugnet, uppläsande den för henne och för Gyllenborg!
Jag torde nu ej behöfva försäkra, att klangrikare alexandriner voro dittills aldrig gjorda på Svenska.
Men de blefvo det ej heller sedermera; när man undantager den elegiska fulltonigheten af Lidners och den oratoriska af Leopolds.
Oxenstjernas äro, genom sin alltför makliga ledighet, blott styckevis jemnlika med de Creutziska; Gyllenborgs äro sträfvare, och Kellgrens slappare.
I allmänhet äro Kellgren, Lidner och Oxenstjerna de yngre skalder, på hvilka den Creutziska sånggudinnan mest inverkat.
Vid läsningen af poemet Daphne, särdeles vid dess första och sista sidor, skulle man lätteligen tro, att man hade framför sig något af Kellgrens qväden.
Elegien ”Vid midnattstid uti en skog” (äfvensom ej sällan sjelfva Atis och Camilla) låter oss höra suckar, som förebåda Lidners.
Och huru mycket
Oxenstjerna i sina idylliska naturmålningar slägtas på Creutz, är uppenbart.
Men om
Oxenstjerna gäller i allmänhet, hvad äfven om flertalet af Kellgrens äldsta (och länge företrädesvis frejdade) qväden måste erkännas: att hos dem röja sig långt starkare, än hos Creutz, dessa lyten af en alltför enväldig fransyskhet, mot hvilka omsider Thorild väpnade sig.
”Så väl i samtalet, som i brefvexlingen”, säger Gyllenborg om den poetiske Ministern, ”röjdes Skalden ännu: rik och målande i sina beskrifningar, meddelande den behagligaste förtjusning”.
Hans samtal är oss nekadt; men billigtvis kunna vi göra anspråk på hans bref.
Ty sådana finnas efter honom, både fransyska och svenska: kanske, om man gör sig mödan att efterspana, i ej litet antal.
Jag har anfört Vännens ord såsom en uppmaning, att samla och utgifva dem.
Förunderligt, att han sjelf ej gjorde det!
– Hvad eljest om denne vårsångare vore att säga, yttras bäst genom ett lån från den i parkerna vid Skenäs klagande fosterbrodern:
Till sköfling
Flora öfvergifvit
De ställen, der han saknad är.
Han i en sommar flyttad blifvit,
Som lagren åt hans hjessa bär.
Har väl Naturen kunnat släcka
Den eld hon sågs med ömhet väcka,
Af den hon sig förskönad sett?
Ha dagar lönat hennes möda?
Och sekler, som ett snille föda,
För döden blott ett rof beredt?
Nej, Creutz! du lefver, himla-låga!
Så vidsträckt är, som din förmåga,
Så präktig som din bildning var.
Jag ser dig der – och ville måla
Med dina färgor, som ej tåla
Ett vissnadt blad uti din krans;
Men tårar på min tafla fällas;
Din sälla hamn bör föreställas
I nöjets och behagens glans.
Gyllenborgs skaldegåfva är, i sitt slag eller sitt mera romar-vulna lynne, lika verklig, som hans Väns: men visserligen, i sitt hela skådad, mindre lättrörlig, glad och smidig; mera tankrik än målande, mera didaktisk än lekande, mera sträng än behagfull.
Man har deraf (med Hammarsköld) ansett sig berättigad till den förmodan, att ”Naturen icke torde hos honom hafva nedlagt en ovillkorlig kallelse till Skald”; att han ”egentligen genom efterdömet af Fru Nordenflycht och Creutz blifvit lifvad till att försöka sig såsom sådan”, och alltså eljest kanske aldrig kommit att dermed befatta sig.
Ett förnyadt och sorgfälligare studium af hans verk leder dock snarare till det påstående, att han var född till ett mellanting af Skald och Talare, – ett af dessa mellanväsenden, som äro förmycket Talare för att vara rent Skalder, men också förmycket Skalder för att vara endast Talare.
Han tillhör (så till vida) samma klass, som t. ex.
Pope och Leopold.
Äro sådana varelser begåfvade med stor talent, så kan en utmärkt plats i Poesiens häfder visst icke dem fråntagas.
Att skalde-afståndet mellan Creutz och Gyllenborg är vida mindre, än det numera vanligen antages, visar sig åskådligast i dennes ”Årstider”; en lyrisk betraktelses bilder af svensk natur och svenska folkseder, bland hvilka särdeles Vår-qvädet och Sommar-qvädet väl kunna föranleda den fråga: om Creutz skulle ha diktat dem annorlunda?
Vinter-qvädet, som har samma fägring, röjer dock – i likhet med det föröfrigt något mattare Höst-qvädet112 – bestämdare sin upphofsman, genom de flerstädes frambrytande flammorna af hans mäktigaste lidelse: fosterlandskärleken och frihets-ifvern.
Men liksom Creutz är mest sig sjelf i sådana dikter, som Atis och Camilla eller Daphne, så är tvifvelsutan Gyllenborg mest sig sjelf, eller mest på sitt egendomliga vis skald, i sådana, der ämnet tillåter, ja fordrar ett pathos af hvad vi må kalla vältalighetens poesi, en lyftning af medborgerlig eller öfverhufvud sedlig sinneshöghet till en ton och styl af den art, som i Oderna ”öfver Själens Styrka” och ”till Naturen”.
I den förra af dessa sånger, alltid af Thorild beundrad, har han flyttat in hela det senatoriska majestätet af de äldre svenska rådsherrarnes talkonst.
Och likväl torde den sednare, som han ställt framför sina Årstider såsom inledning, böra ännu högre skattas: ty upphöjningen af ”Själens Styrka” förenar sig här med en natur-uppfattning, der tankan är ej mindre sann och djup, än känslan stark och liflig.
Det som brister i dessa bägge Oders värde, är (nästan) endast – någon förkortning, eller större concentration; ehuru Gyllenborg ändå mer, än i allmänhet våra äldre Skalder, gick ut på att vara gedigen och sammanträngd.
Sången öfver Själens Styrka, lofprisande Dygden, Friheten, den antika Republikanismens hjeltar och vise, den Stoiska philosophien och Sokrates, vänder sig från bilden af ett dygdigt och med sans fritt samhälle,
der man är redan stor, när man i hopen blandas,
med en smärtsam förtrytelse till det, som i verkligheten stod närmast för ögonen:
Der, i en allmän sinnes-villa,
När äran mer ej lifvar folkets själ,
Den dygdig är, som lefver stilla;
Och hjelte den, som ej är träl.
Hvad ifver mig förfört, att Ålderdomen lemna!
Vid tanken af min tid, har stämman blifvit svag.
O Frihet!
Fosterbygd! får man er mer ej nämna?
Ha vi ej hjertan mer, att känna ert behag?
J, första dygder, dem vi märka
Ifrån en tid, som vår förundran gjort!
Förutan er, kan själen verka;
Men aldrig verka något stort.
Hvi sker, att utan kraft sig våra snillen möda?
De känna ej den drift, som stora ämnen ge.
Allt går i glömskans natt, hvad våra sekler föda, –
När ålderdomens ljus sin fordna klarhet te.
Likså de stolta pyramider
Man än i dag från Nilens stränder ser.
Hur många slott, se’n deras tider,
Ha icke byggts – och fallit ner!
Förgäfves utan grund man någon styrka söker:
”Vår vishets-lära! sjelf du veklig är, som vi.
Med sken af mensklighet, du själens svaghet öker;
Du kan ej vara stark; du vill behaglig bli.
När syns du nu din fackla våga
På hjeltars ban, att leda söner fram?
Har lyckan trälar mera låga,
Än de, som fostras i ditt dam?