Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emb.-Bcrältclse den 11 Juli 1844. den, som ej hade något att gälda med, eller ej kunde sätta pant eller borgen, samt i afseende på de undantag härifrån, som ägde rum för löpande förskrifningar, det förekomme, att dessa icke kunde förbjudas, utan väsentlig rubbning i alla redan bestämda kreditförhållanden: att JustitieKansleren, på sätt sålunda blifvit anfördt, af 1 § i 1841 års omförmälda Förordning, jemförd med 5 Kap. 1 § och 8 Kap. 2 § Utsökningsbalken, funne det vara otvifvelaktigt, att borgenär ägde njuta bysättning å gäldenär icke allenast i vexelmål och för fordran enligt löpande förskrifning eller invisning, som icke förlorat den sådan förbindelse tillagda strängare exekutionskraft, allt såsom derom i hvarje fall särskildt vore stadgadt, utan ock för alla andra genom utslag fastställda fordringar af hvilken beskaffenhet som helst, när i afseende på dessa sednare lagligen styrkt blefve, att gäldenär saknade full tillgång lill skuldens betalande; dock i alla dessa händelser med de vilkor för öfrigt, som uti 2,3, 4 och 6 §§ i nämde Förordning äro bestämde; och att då emedlertid, såsom IlofRättens underdåniga skrifvelse innehölle, dels hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande och dels inom HofRätten olika meningar uppstått om lagens rätta förstånd i denna del, JustitieKansleren ansåge sig böra på det sätt understödja den af HofRätten i dess berörde skrifvelse gjorda underdåniga hemställan, att JustitieKansleren tillstyrkte, det Kongl. Majit täcktes, i den ordning 19 § Regeringsformen bestämde, meddela en, med de af JustilieKanslerens yttrade åsigter öfverensstämmande förklaring om rätta meningen af stadgandet i 1 § af Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841; h varigenom HofRältens tillika gjorda vilkorliga hemställan om förklaring i afseende på innehållet af 4 § i berörde nådiga författning konime att förfalla.
Då ärendet härefter i IJögsla Domstolen den 6 April 1842 förekom, voro Ledamöterna af skiljaktiga meningar, hvarvid Herr Justitie Rude t G. A. Sparre yttrade: ”Sedan vid granskning af det förslag till författning i ämnet, hvarmed de för vissa åtgärders vidtagande i afseende på förslagen till ny civil- och kriminallag förordnade kommiLterade den 3 December 1839 till Kongl. Maj:t inkommit, och hvilket innefattat hemställan om upphäfvande af 10 § i 5 Kap.
Utsökningsbalken, Högsta Domstolens fleste Ledamöter, på anförde grunder, ansett sig icke kunna tillstyrka antagande af förslaget i denna del, men det härom föreslagna stadgandet likväl icke allenast influtit i Kongl. Maj:ts till Rikets Ständer aflåtna nådiga proposition, utan äfven blifvit af Rikets Ständer, uti deras i ämnet afgifna, från den nådiga propositionen i andra delar, genom tvenne redaktionsförändringar, JR.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. 47 afvikande förslag, upptaget; och Högsta Domstolen, hörd öfver sistnämnde förslag, som till grunderna öfverensstämde med Kongl.
Maj:ts nådiga proposition, förmält sig finna föremålet för Högsta Domstolens yttrande då endast vara omförmälde tvenne redaktionsförändringar, emot hvilka någon anmärkning ej förekommit; anser jag, änskönt något skäl för afskaffandet af bysättning uti det i nämnde § afsedda fall, eller då vid utmätning hos gäldenär, full tillgång att gälda med saknas, icke blifvit anfördt, hvarken uti kommitterades förslag, uti det inför Kongl. Maj:t i Statsrådet förda protokoll, då ärendet der förevar, uti den Kongl, propositionen, eller uti Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, det likväl ej kunna antagas, att lagstiftarens afsigt varit annan, än som uttryckes uti det på ofvanberörde sätt tillkomna och i ordalagen bestämda stadgandet om upphäfvande af 10 § i 5 Kap.
Ulsökningsbalken.
Vid sådant förhållande och enär berörde § varit det enda lagrum, enligt hvilket, innan Förordningen den 10 Juni 1841 utkom, kunnat till bysättning dömas, då, till gäldande af fastställd skuld i allmänhet, tillgång hos gäldenären vid utmätning saknats, men, efter hvad anmäldt blifvit, olika meningar uppstått angående författningens rätta tillämpning, anser jag, för min del, mig böra i underdånighet tillstyrka sådan förklaring af ifrågavarande Förordning, att bysättning ej må ådömas på den grund, att, vid utmätning hos gäldenär, tillgångar att gälda med saknas, samt alt följaktligen stadgandet i Förordningens 4 § ej har afseende på fordringar i allmänhet, utan endast på sådane fordringar, för hvilka, efter särskilda författningar, besättning äger runi.” Häruti instämde Hr Justitie Rådet Grefve C. Sparre.
Hr JustitieRädet Grefve Snoilsky utlät sig: ”Ehuru i allmänhet, vid yppad fråga om förklaring af ett lagställe, om hvars rätta tydning olika meningar hos domare uppstått, det är såsom nödigt ansedt, att af de yttranden och grunder, som blifvit anförda vid lagens stiftande, söka utforska dess mening, synes dock slutföljden af en sådan forskning icke böra sträckas derhän, att genom förklaringen omintetgöres hvad lagbudet har tydligt och bestämdt, och hvarigenom skulle inträffa, att en lagförändring åstadkommes, som endast tillhör Konungen och Rikets Ständer att gemensamt meddela.
Vid efterseende af hvad som föregått utfärdandet af Förordningen den 10 Juni 1841 om bysältning, finnes, att sedan den kommitté, hvilken blifvit i nåder förordnad att uppgöra tablå öfver förslagen till ny civil- och kriminallag, i anledning af erhållet nådigt uppdrag, författat och till Kongl. Maj:t i underdånighet öfverlemnat förslag till förändrade stadganden angå - 48 II.
Emb.-Berättelse den il Juli 1844. ende bysättning, och hvarvid kommitterade, bland annat, hemställt om upphäfvande af 10 § i 5 Kap.
Utsökningshalken; hafva Högsta Domstolens fleste ledamöter, hvilka i ämnet blifvit hörda, på anförda skäl afstyrkt berörde hemställan; att uti den af Kongl. Maj:t till Rikets Ständer derpå aflåtna nådiga proposition ett med nämnde hemställan öfverensstämmande stadgande intagits, och hvilken proposition sedermera blifvit, till dess hufvudsakliga delar, af Rikets Ständer antagen, dervid erinran endast skett vid tvenne mindre omständigheter, åsyftande förändring i redaktionen; samt att Högsta Domstolen, hörd öfver sistnämnda erinringar, och anseende föremålet för Högsta
Domstolens yttrande dåmera endast vara omförmälde tvenne redaktionsjemkningar, i underdånighet tillstyrkt deras antagande, såsom till deras grund öfverensstämmande med den aflåtna nådiga propositionen; hvarefter och enär Kongl. Maj:t å rikssalen täckts dertill lemna Sitt bifall, Förordning är vorden utfärdad, hvaruti, såsom orden lyda, med upphäfvande af 10 $ i 5 Kap. Utsökningshalken j, jemte andra uppgifna lagställen, särskilda stadganden meddelats, när hysättning borde äga rum.
Att de kommitterade, hvilka uppgjort det första förslaget till ifrågavarande författning, icke skola haft för afsigt att borttaga bysättning i allmänhet, har jag väl nu hört påslås, men skulle någon anledning till sådan förmodan af deras yttrande kunna uppstå, synes densamma dock böra vika för kommitterades i betänkandet nytjade ord, hvari upphäfvande af nämnde lagrum tydligen uttryckes, och hvilket sedermera vunnit Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers bifall, fastän under pröfning af lagförslaget uppmärksamheten blifvit fästad dervid, att 10 § i 5 Kap. Utsökningshalken borde bibehållas, samt berörde § liittils varit det enda lagrum, efter hvilket, innan Förordningen utkom, Domare och Exekutorer ägt att till bysättning döma; och jag finnér således någon förklaring, huruvida så beskaffad hysättning hädanefter må åläggas, icke erfordras eller kunna i den ordning, frågan derom nu blifvit väckt, meddelas; hvaremot jag, på grund af de olika meningar, som, efter hvad anmäldt blifvit, uppstått rörande tillämpningen af 4 § uti ifrågavarande Förordning, anser mig böra i underdånighet tillstyrka den förklaring, att stadgandet i nämnde § icke har afseende på fordringar i allmänhet, utan endast på sådane fordringar, för hvilka enligt särskilda författningar Insättning äger rum.” Ilr Justitie Rådet Engelhart förenade sig med Hr JustitieRådet Grefve Gustaf Adolf Sparre.
Hr 11.
Ombudsin.
Emb.-Bercittelse den 11 Juli 1844. 49 Hr JustitieRädet Ny bl ceus yttrade: ”Hvarken lili kommilterades förslag, eller uti Kongl. Maj:ts nådiga proposition till Rikets Ständer, eller uti Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, med flera hithörande handlingar, finnes uttryckt någon afsigt att upphäfva bysättning för det fall, då, vid utmätning hos gäldenär, tillgång att gälda med saknas.
Deremot finnes kommitterades motiv antyda, det kommitterade ansett rättigheten för fordringsägare i allmänhet att i nämnde fall använda bysättningstvång grundas på något genom särskild författning meddeladt stadgande, samt således qvarstå, änskönt 10 § i 5 Kap. Utsökningsbalken upphäfdes; och, på sätt JustitieKansleren anmärkt, har Lagutskottet, i dess af Rikets Ständer bifallna utlåtande under den IG November 1840, besvarat vissa inom Bondeståndet gjorda anmärkningar på ett sätt, som antyder, det Lagutskottet ansett den föreslagna författningen icke upphäfva borgenärs rätt till bysättning å gäldenär efter anstäldt ulmätningsförsök.
Förordningens 4 §, hvilken handlar om bysättningsrätt för i konkurs bevakad fordran, då anledning är, att gäldenär undandöljer tillgång, skulle också äga föga tillämpning, i händelse den icke afsåge fordringar i allmänhet, utan endast de mest exekutiva, enär väl sällan händer, det konkursmål utredas så skyndsamt, att tiden för dessa fordringars strängare exekutiva kraft icke redan förflutit före konkursutredningens slut; och den utan förändring bibehållna föreskriften i 8 Kap. 2 § Utsökningsbalken;” ej må den för gäld bysättas, som gods i riket äger, deraf han gälda och rätt göra kan,” skulle numera, efter upphäfvande af de i samma Kapitel rörande bysätlning såsom en lagsökningen föregående säkerhet, meddelte stadganden, vara utan ändamål och verkan, om ej bysättningstvång fortfar att utgöra en påföljd af saknad tillgång vid utmätning.
Det af Högsta Domstolens fleste ledamöter, i anledning af kommitterades förslag, afgifna yttrande, innefattade väl, bland annat, ett afstyrkande af hvad förslaget i rubriken nämner om 10 § i 5 Kap.
Utsökningsbalken; men såsom skäl för detta afstyrkande blef likväl ej åberopadt, att den i allmänhet, efter anstäldt utmätningsförsök, medgifna rättighet lill bysättningstvång å gäldenär skulle upphöra, om samma del af förslaget antogs; och den omständighet, att, emot Högsta
Domstolens hemställan, stadgandet om upphäfvande af nämnde lagrum influtit i Kongl. Maj:ts nådiga proposition, samt sedermera blifvit i Rikets Ständers förslag bibehållet, bevisar således e. m. o. icke uttryckligen, att de lagstiftande makterna åsyftat afskaftånde af bysättningstvång för nämnde fall.
Ii. St.
Emb,-Berättelse 1844- ^ 50 R.
Emb.-Berdttclse den II Juli 1844.
Man behöfver ej eller uti en sådan afsigt söka orsaken till upphäfvandet af denna §, hvilken i första perioden, af innehåll: ”har gäldenär ej något att gälda med, då må han bysättas”, föreskref bysättning såsom påföljd af gäldenärs oförmåga att betala, och i sednare perioden gjorde gäldenärs befrielse från bysättningshäktet beroende af domarens pröfning angående fattigdomens tillkomst, samt följaktligen, i begge dessa hänseenden, var oförenlig med den grundsats, hvarpå Förordningen hvilar, eller att bysättning ej är rättmätig ur annan synpunkt, än såsom ett tvångsmedel att förmå gäldenär till framlemnande af sina tillgångar, och bör upphöra, då en af lagstiftaren godkänd bevisning erhållits om gäldenärs oförmåga.
I följd häraf och enär författningens nyss anförda grund inträffar icke blott på de vexlar samt löpande förskrifningar och invisningar, hvilkas strängaste exekutiva kraft är i behåll, utan på fordringar i allmänhet, finner jag mig böra, till vinnande af likhet i författningens tillämpning, i underdånighet tillstyrka utfärdande af den förklaring, att med Förordningens rätta förstånd instämmer, att derest, vid utmätning hos gäldenär, tillgångar att gälda med ej finnas, må, om borgenär det äskar, bysättning åläggas, under iakttagande af de vilkor, som uti 2, 3, 4 och 6 §§ äro bestämde; och anser jag HofRätlens tillika gjorda vilkorliga hemställan om förklaring i afseende på innehållet af 4 §, genom den sålunda föreslagne förklaringen, komma att förfalla.” Hr JustitieRådet Bredberg utlät sig: ”Föremålet för Högsta Domstolens närvarande öfverläggning kan icke vara: hvilka stadganden angående bysättning måga finnas mest lämpliga eller rätlsenliga? — ett ämne, derom Högsta Domstolen redan, dels vid granskning af f. d. lagkommitteens förslag lill ny civillag och dels i anledning af Kongl. Maj:ts tillernade nådiga proposition till Rikets Ständer vid sislförflutna Riksdag, omständligen sig yttrat, — utan endast, huru börden, efter Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers gemensamma beslut, kungjorda Förordningen af den 10 Juni 1841 förstås och tillämpas?
— Högsta
Domstolens åliggande är således nu icke alt tilleller afstyrka vissa föreskrifter, utan blott att, så vidt det anses behöfligt, meddela förklaring öfver de redan gifna.
Någon grund för denna förklaring kan Högsta Domstolen destomindre hämta från dess egna förrnämnda utlåtanden, som författningen icke med dem öfverensstämmer.
Vid detta förhållande synes Högsta
Domstolens omdöme i frågan böra byggas på ordalydelsen af omförmälda författning, deruti motiver för densammas innehåll ej äro anförda; och först i den händelse, att lydelsen finnes otydlig, anser jag, R.
51 för min del, Högsta
Domstolen äga att i handlingarne om de öfverläggningar, som föregiiigo Kongl. Maj:ls och Rikets Ständers beslut, forska efter grunderna derför.
Nu visar sig härvid, att innan ifrågavarande författning utkom, det enda gällande lagbud, som stadgade bysättning för fastställda fordringar i allmänhet, när, efter försök till utmätning hos gäldenären, tillgång till betalning saknades, var 5 Kap. 10 § Utsökningsbalken.
Denna § hafva Kongl. Maj:t och Rikets Ständer, enligt ingressen till Förordningen den 10 Juni 1841, uttryckligen upphäfvit, men deremot, genom samma författnings 1 §, bibehållit bysättning 'efter thy derom i hvarje fall är stadgadt,” och således, då 1 § icke kan hafva förnyat hvad genom ingressen var upphäfvet, låtit bysättningen qvarstå endast i de fall, derför vissa fordringar, på grund af deras särskilda beskaffenhet, rätt till bysättning är borgenär förbehållen.
Mot en så beskaffad tolkning strider icke författningens 4 §,så vida ordet: ”fordran,” hvilket här förekommer, likasom ordet: ”gäld” i föregående 3 §, hänföres till hvad i 1 § sägs och följaktligen till de fall, der om bysättning särskildt stadgadt är.
Icke eller är förenämnde tolkning oförenlig med bibehållandet af 2 § i 8 Kap.
Utsökningsbalken, innefattande alt ”ej må den för gäld bysättas, som gods i riket äger, deraf han gälda och rätt göra kan, eller gitter sätta pant eller borgen,” ty denna §, som ej utgör något positivt lagbud eller för vissa händelser anbefaller bysättning, utan inskränker rättigheten dertill, står i hufvudsaklig öfverensstämmelse med en del af de icke upphäfna särskilda stadganderne om borgenärers bysättningsrält, t. ex. 10 och 11 punkterne af Förordningen om oriktiga assigneringar på vexelbanken den 10
December 1741 samt 11 Art. 4 § i Vexelstadgan den 21 Januari 1748, äfvensom med de anförda grunderna i Kongl.
Förklaringen angående ovilkorliga förskrifningar den 22 Februari 1770.”
— Af dessa skäl anser jag Förordningen den 10 Juni 1841 vara tydlig deruti, att den i 5 Kap. 10 § Utsökningsbalken stadgade rätt till bysättning vid bristande tillgång till betalning för fastställda fordringar i allmänhet numera icke äger rum, och tillstyrker alltså alt, i anledning af Svea HofRätts underdåniga förfrågan, må meddelas sådan förklaring, som JustitieRådet Grefve Gust.
Sparres yttrande innefattar.”
Hr JustilieRäclet Stride yttrade:
"Den tolfte domare regeln säger: ”Domaren agte i all lag hvad hans uppsåt var, som lagen gjorde, annars varder hon missbrukat och vender till ett annat sinne, än hans mening var, som lagen gjorde.”
Om denna regel är nödvändig att iakttaga vid lagars tillämpning i allmänhet, så vida den med lagen åsyftade rättvisa skall äga 52 R.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. rum, så torde detta ännu mera böra vara Domarens ögonmärke när fråga är, att förklara lag.
För att rätt förstå lagens mening, måste man återgå till dess uppkomst; tillse hvilka motiver, som föranledt densamma, och hvilka syftemål varit af lagstiftaren afsedda.
Då nu fråga är om en författning, som ännu icke är årsgammal och der förhandlingarne ligga oss så nära, skulle det synas såsom hade det icke hort vara svårt att utreda författningens rätta mening.
Likväl visar sig förhållandet i detta fall hafva varit mera inveckladt än man hort vänta sig.
En historisk öfversigt öfver frågans behandling blir det enda medlet att reda omdömet.
Maj:t anbefallde den 7 Mars 1839 särskilde kommitterade att öfverse då gällande lag om bysättning och deri föreslå förändring eller jemkning.
I anledning deraf afgåfvo kommitterade den 25 November samma år deras underdåniga yttrande, hvaruti, såsom grundsats antages: ”att bysättning är ett tvångsmedel, hvilket bör upphöra, då gäldenär under edelig försäkran uppgifvit sine tillgångar.’’ — I öfverensstämmelse dermed innefattade kommitterades förslag till författning angående bysältning uti rubriken: upphäfvande af 10 § i 5 Kap.
Ulsökningsbalken: uti 3 § att bysatt gäldenär, som hos Konungens Befallningshafvande aflemnade förteckning å alla sina tillgångar och riktigheten deraf med liflig ed besannade, skulle, under föreskrifne vilkor, utur bysättningshäkte genast lösgifvas: uti 4 § att gäldenär, sorn vid början af konkurs sitter uti bysättningshäkte, varde, sedan han besvurit bouppteckningen, derutur lösgifven: uti 5 §, att gäldenär, hvars egendom blifvit till borgenärer i konkurs afträdd, vare fri från bysättning, utom i det fall, som i 49 § af Konkurslagen den 12 Mars 1830 säges; samt uti 6 §, att ”för fordran, som i gäldenärs konkurs bevakad blifvit eller för hvilken han en gång varit bysatt, bysättning ej må kunna honom sedan åläggas, der borgenär ej visar skälig anledning, del gäldenär undandöljer tillgång, sorn efter konkursen elier bysättningen honom tillfallit och till gälds betalning gå bör, samt gäldenären i ty fall ej gitter hos Konungens Befallningshafvande eller inför
Domstol med ed styrka, att han sådan tillgäng ej äger.”
Det kan synas tvifvelaktigt, huruvida delta kommitterades förslag åsyftade att 10 § i 5 Kap.
Ulsökningsbalken skulle till all kraft och verkan upphäfvas eller icke.
Man skulle nästan kunna antaga det sednare, då man finner, att stadgandet i 3 § angående redan bysatt gäldenär icke kan lämpas till den, som vid anstäldt utmätningsförsök funnits sakna tillgång, men icke gjort konkurs eller blifvit dertill af borgenärerne tvungen, samt att stadgande saknas, huru förhållas borde i det fäll, att gäldenär icke II.
Eini?.-Berättelse den 11 Juli 1844.
53 gitte gå eden.
Meningen skulle då hafva varit den, att, efter anstäldt utmätningsförsök, gäldenären väl borde kunna bysättas, men att det sedermera ankomme på honom sjelf att begagna den utväg, 3 § antyder för att blifva ifrån häktet frigifven.
Sedan Kongl. Maj:t den 24 Januari 1840 öfverlemna! kommitterades förslag till Högsta Domstolen, för att, i ändamål 87 § Regeringsformen omnämner, deröfver underdånigt! utlåtande afgifva, och ärendet den 21 derpåföljde Februari blifvit uti Högsta Domstolen föredraget, yltrade Högsta Domstolens ledamöter den 19 Mars sine meningar.
De fleste ledamölerne åberopade dervid det vid granskningen af förslaget till ny civillag afgifna yttrande angående bysältning, samt ansågo dels, ”att gäldenär, hvars egendom blifvit till borgenärer i konkurs afträdd, ej annorlunda borde från bysältning vara fri, än intilldess sådan slutlig dom i konkursen fallit, att bestämdt blifvit, huruvida de bevakade fordringarne vunnit fastställelse till betalning och derigenom visat sig, i hvad mån de kunna med afträdde tillgångar gäldas;” dels ock ”att icke borde förändras nuvarande lagbud derom, alt då gäldenär vid konkursens böljan är bysatt, han blifver i bysättningshäkte qvarhållen, derest ej borgenär, som honom bysätta låtit, bifaller, aLl han må lösgifvas, eller ock gäldenär visar, att hans obestånd tillkommit endast af olyckor”.
I följd häraf, ansågo Högsta
Domstolens bemälde ledamöter sig ej kunna tillstyrka antagandet af hvad kommitterades ifrågavarande förslag i rubriken nämner om 5 Kap. 10 § Utsökningsbalken eller förslagets innehåll i 3, 4, 5 och 6 §§.
Andre stadganden i förslaget, hvarom nu icke är fråga, blefvo äfven af Flogsta
Domstolens bemälde ledamöter afslyrkte; men emot 1, 2, 8 och 9 §§ samt 7 §:s sednare moment hade de ej något att erinra.
En Ledamot ansåg sig, af särskilda skäl, ej kunna å förslaget tillstyrka bifall.
Häraf inhämtas, att Högsta
Domstolens fleste ledamöter icke godkänt den af koinmitterade framställda grundsats, att bysättning borde upphöra, då gäldenär med ed fästat uppgiften af sine tillgångar, på antagande hvaraf den föreslagna författningen hufvudsakligen livilade.-
Då ärendet den 3 Juli 1840 förekom inför Kongl. Majrt i Statsrådet, antog och gillade Kongl. Maj:t ett förslag till författning, väsendtligen förändradt emot kommitterades, hvaröfver Flogsta Domstolen blifvit hörd, och Kongl.
Majlis proposition till Rikets Ständer hlef i enlighet dermed afgifven.
Uti rubriken qvarstår: ”upphäfvande af 10 § i 5 Kap.
Ulsökningsbalken;” den 3 § innehåller: ”gäldenär, hvars egendom blifvit till borgenär i konkurs afträdd, må ej bysättas för gäld, som han före konkursens början gjort, utom i det fall, som i 49 § af Konkurslagen den 12 Mars 54 R.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. 1830 säges.
Är gäldenär vid början af konkurs i bysättningshäkte, varde, sedan han bouppteckningen besvurit, derutur lösgifven;” 4 § är i enlighet med 6 §i kommitterades förslag; och 6 § innehåller jemväl: ”att bysatt gäldenär förblifve i häkte intilldess han rätt för sig gjort, der han ej i ofvan stadgade ordning, eller efter borgenärens medgifvande, varder lösgifven.’-’ Kongl.
Maj:ts proposition till Rikets Ständer innehåller,att”bysättning ej kan betraktas annorlunda, än såsom ett tvångsmedel att förmå gäldenär att, så vidt möjligt är, utan uppehåll, göra rätt för sig, och detta skäl för bysättningens användande upphör, så snart gäldenärs egendom blifvit till konkurs afträdd, och bouppteckningens riktighet är af honom med ed fästad, emedan då måste, intilldess motsatsen visas eller göres sannolik, antagas såsom verkligt, alt gäldenär ej äger flere tillgångar.
Då man nu jemför kommitterades förslag med det af Kongl. Majit till Rikets Ständer framställda, visar sig den väsendtliga skillnad, att då det förra afsåg, att gäldenär äfven utan att göra konkurs, skulle kunna få med ed fästa uppgiften af sine tillgångar och derigenom undgå bysättning, upptager deremot Kongl. Maj:ts proposition, såsom enda utvägen till bysättningstvångets undvikande, att gäldenär i konkurs afträder sin egendom och beedigar bouppteckningen.
Att detta i vissa delar innefattar ett upphäfvande af 10 § i 5 Kap. Utsökningsbalken, är tydligt, ty enligt della lagbud kunde gäldenär både qvarhållas i häkte under konkursens lopp och jemväl efter konkursens slut ådömas bysättning för deruti bevakad och fastställd fordran, i händelse tillgång till densammas gäldande vid anstäldt utmätningsförsök saknades.
Således kan man förklara anledningen hvarför nämnde lagparagraf uti rubriken nämnes såsom upphäfven; men att Kongl. Majit afsett, att nämnde lagbud äfven i andra fall ej vidare skulle vara gällande, och bysättning upphöra att vara ett tvångsmedel till betalnings erhållande jemväl då konkurs icke inträffat, det synes mig ingalunda öfverensstämma med innehållet af Kongl.
Majlis lill Rikets Ständer aflåtna nådiga proposition, och jag kan derföre icke föreställa mig, att sådan varit Kongl.
Majits mening.