Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det vore, enligt mitt förmenande, en orättvisa, att, då så är, samt man, vid det förhållande att rådslängderna, i hvad de röra tiden vid och före Gustaf I, är mindre fullständiga, saknar den enda giltiga proban på den ena eller andra åsigteris absoluta rigtighet, beröfva den ifrågav:de slägtgrenen den repre - Den 10 Januari e. rn. 97 presentationsrätt, som densamma på grund af genealogierna nu innehafver.
Hr Cederschiöld, Rob. Teo fr.:
En föreg:de talare har klandrat det sätt, hvarpå Hr Anrep utgifvit sina ättartaflor.
Om förhållandet verkligen är sådant, som denne talare uppgifvit, så skulle jag hafva instämt uti detta klander, så vida nemi. beskaffenheten af Hr Anreps berörde arbete nu utgjorde föremål för R. o. Ad:s pröfning; men så är ju icke förhållandet.
Deremot kan jag icke annat fatta, än att Hr Anrep, som liar anslag af R. o. Ad. för alt utarbeta ättartaflorna, handlat i enlighet med sin pligt, då han inför Riddarh.-riirektionen anmält, att han upptäckt, det en gren af Lilliehöökska slägten vore utdöd.
Huruvida Riddarh.-direktionen åter handlat i enlighet med sin pligt, då deri icke nog skyndsamt deråt egnat sin uppmärksamhet, derom vill jag icke nu yttra mig.
Emellertid bar visserligen också Hr Anrep felat derutinnan, att han på egen hand och innan han erhöll del af Riddarh.-direktionens beslut, upptagit ätten N:o 1 såsom utdöd, i stället för att lian endast bort angifva detta förhållande såsom en anmärkning af honom sjelf.
Men då nu Hr
Anrep genom formlig motion dragit saken under R. o. Ad:s pröfning, för att få den utredd, så anser jag att R. o. Ad. också deråt bör egna den uppmärksamhet, som den förtjenar, och jag kan icke inse, att det skulle innefatta något förnärmande emot den ledamot af Lilliehöökska familjen, som uttagit polett för ätten N:o 1, om Hr Anreps motion skulle bifallas.
För R. o.
Ad. är det nemi. alldeles likgiltigt, om Hr Amiral Lilliehöök eger rätt att representera för ätten N:o 1 eller för N:o 66, och då R. o. Ad. numera icke röstar efter klasser, utan per capita, så lärer det också vara temligen likgiltigt för Hr Amiral Lilliehöök, om han intager säte och stämma för N:o 66, i stället för N:o 1, då han i alla fall har lika mycket att säga.
Men deremot kan det för R. o. Ad. ingalunda vara likgiltigt, huruvida Lilliehöökska slägten må ega representera för två ätter, eller blott för en.
På grund af de upplysningar, som blifvit meddelade så väl i Riddarh. -Utslcts Betänk, som i de deremot afgifna reservationerna, har jag icke kunnat finna annat, än att ätten Lilliehöök numera icke eger rätt att representera för mer än en ätt, ehvad det blir för ätten N:o 1 eller för N:o 66.
För att ätten N:o 1 skall kunna lagligen representeras, fordras ovilkorligen att någon afkomling ännu finnes vid lif efter samma ätts stamfader.—
Man bör således först göra sig den frågan:
Hvem är att anse som stamfader för en ätt?
1 detta fall stadgar 5:te §:n Riddarh. -Ordningen: »Stamfader för en ätt är den, som tillsamma ätts värdighet först upphöjd blifvit; och ättemän, hvar och en, som deraf sedermera är delaktig vorden, och som ej innehafver högre värdighet på Riddarhuset.» Före Riddarhusets inrättande, fanns icke mer än en adlig familj med namnet Lillie H. H. 7 98 Den 10 Januari e. m. höök; men då Riddarhuset inrättades år 1625, blef Johan Nilsson Lilliehöök, efter anställd lottning, introducerad under N:o 1 i så kallade Riddare-klassen; men detta skedde dock icke på grund af hans egen förtjenst, utan till följe deraf, att en af lians förfäder varit Riks-Råd, samt hvarje Riks-Råds descendenter, enligt konung Gustaf Adolfs förordnande, skulle uppflyttas i Riddare-klassen.
— Rå nu icke visas kunnat, att någon äldre medlem af familjen Lilliehöök varit Riks-Råd, så måste den under ätten N:o 1 introducerade Johan Nilssons faderfader, Anders Pedersson Lilliehöök, som, enligt allas sammanstämmande vitsord, innehaft nämnde värdighet, betraktas såsom Stamfader för ätten N:o 1; och då ingen afkomling af bemälde Anders Pedersson numera finnes vid lif, så måste häraf följa, att ätten N:o 1 är utdöd.
Visserligen bar man till stöd för antagandet deraf, att någon bland de nu lefvande Hrr Lilliehöök skulle tillhöra ätten N:o 1, åberopat, att en af deras stamfäder Brynte Bertilsson uti likpredikan öfver en af dennes descendenter i 6:te led benämnes Sveriges Rikes Råd; men jag kan dock icke föreställa mig, att det skulle på allvar falla någon af R. o. Ad:s ledamöter in att vilja fästa afseende vid uppgiften uti en likpredikan såsom ett laga bevis; ty då kunde ju, snart sagdt, hvem som helst lätteligen förskaffa sig laga bevis derpå, att han härstammade från ett Riks-Råd eller till och med från en konung.
Man har vidare, för tillvaron af ätten N:o 1, åberopat innehållet af de utaf Hrr Lilliehöök sjellve på 1760-talet uppgjorda s. k. koncept-genealogier.
Men, Mine Hrr, om man antager dessa såsom lagliga bevis i berörde afseende, hvad blir då följden?
Jo, att ätten N:o 66 icke mera finnes till.
— Enligt nämnde koncept-tabeller, skulle nemi. icke blott nyssbemälde Brynte Bertilsson, ulan äfven dennes förfäder i 4 led, hafva varit Svea Rikes Råd; och om detta vore sanning, så skulle deraf följa, att alla nu lefvande medlemmar af familjen Lilliehöök härstammade från Svea Rikets Råd och på grund deraf tillhörde ätten N:o 1, samt att således ingen medlem numera funnes af ätten N:o 66.
Huru man än vill se saken, framstår såsom ett otvifvelaktig! faktum, att det numera icke finues mer än en familj med namnet Lilliehöök, det må nu vara N:o 1 eller N:o 66.
Såsom bevis derför, att ingen af de nu lefvande medlemmarne af familjen Lilliehöök tillhör ätten N:o 1, talar, utom hvad redan anfördt blifvit, äfven den omständigheten, att deras förfäder, på sätt handlingarne utvisa, vid de riksdagar, som följt näst efter Riddarhusets inrättande, representerat icke för den då för tiden förnämligare ätten N:o 1, utan för ätten N:o 66, under det att ätten N:o 1 blifvit pliktfälld för uraktlåten representation.
Rå nu alla äro ense derom, att Johan Nilsson Lilliehöök vid Riddarhusets inrättande 1625 erhållit introduktion för ätten N:o 1, af det skäl, att en af lians förfäder varit Svea Rikes Dea 10 Januari e. m. 99 Råd, men icke visas kunnat, att någon bland hans förfäder äldre än faderfadren Andersson innehaft nämnde värdighet, så lärer häraf obestridligen följa, att bemälde Anders Pedersson måste antagas vara stamfader för ätten N:o 1; — och då numera ingen descendent tinnes i lifvet efter samme Anders Pedersson, lärer häraf lika obestridligen följa, att ätten N:o 1 måste betraktas såsom utdöd, intilldess någon af Lilliehöökska familjens nu lefvande medlemmar kan med klara bevis styrka sig härstamma från ett Svea Rikes Råd och således vara berättigad att tillhöra ätten N:o 1, som var en bland dem, hvilka stiftades ensamt för afkomlingarne af Svea Rikes Råd.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, hemställer jag, att R. o. Ad. måtte återremittera Betänk:t till Riddarh.-Utsk:t, på det lltsk:t måtte inkomma med förslag till ett sådant beslut, som står i öfverensstämmelse med verkliga förhållandet.
Hr Paykull, Lars
En talare, som sökt försvara Utsk:ts Betänk, i nu förevarande fråga, har bedt dem, som hysa motsatt åsigt mot Utsk:t, att noga granska dess Betänk., emedan han vore förvissad, att de då skulle finna, att Utsk:t icke antagit, det en likpredikan skulle kunna utgöra något slags bevis; men nu står likväl i Utsk:ts Betänk.:
»Vid det förhållande, som ofvan nämnes, att R. o.
Ad. beslutit, att likpredikningar och personalier jemväl kunna anses böra lända till upplysning om ätternas härkomst och ättledning, torde det icke vara tvifvel underkastadt, att ju i fråga v:de anteckningar å Lilliehöökska stamtaflorna varit i viss mån föranledda af de, uti ornförmälda af kyrkoherden i Sköfde Er.
Siberg år 1731 bållna likpredikan, förekommande uppgifter, ej mindre att Brynte Bertilsson vore stamfader för adliga ätten Lilliehöök N:o 1, än ock att han varit Svea Rikes Råd.
Utsk:t antager för den skull, att Riddarh.-deputationen desloheldre vidtagit den il'rågav:de anteckningsåtgärden, på för deputationen fullt giltiga skäl, som den väsendtligen skiljer sig från Lilliehöökska koncept-genealogien, hvarest ej blott Brynte Bertilsson, utan nästan alla de äldre medlemmarne af ätten blifvit benämnde Svea Rikes Råd, titlar, dem dock Riddarh.-deputationen uteslutit.
» Jag kan af detta icke finna annat, än att Riddarh.- Utsk:t antager, att Riddarh.-deputationen tillagt ifrågav:de 1731 års likpredikan vitsord, och att Utsk:t just derföre anser nämnde likpredikan bevisa, att Brynte Bertilsson verkligen varit Svea Rikes Råd.
Men om Riddarh.-deputationen år 1765 skulle på grund af Sibergs likpredikan gjort detta antagande, borde väl äfven Schönfelt, som vid ifrågav:de tid satt i deputationen, hafva infört Brynte Bertilsson såsom Svea Rikes Råd i sin Rådslängd, hvilket dock icke är förhållandet.
För öfrigt borde också bemälte Brynte Bertilsson hafva erhållit Riks-Råds titel och blifvit förd till ätten N:o 1 uti den pålitligaste genealogiska samling, som ännu finnes i behåll från denna tid, nemi. den Aker - 100
Den 10 Januari e. m. steinska, hvilken samling Landshöfdingen Baron Tilas, också en ledamot af bemälte deputation, sjelf förskaffade
Riddarhuset och vid mångfaldiga tillfällen åberopade.
Mot Utsk:ts antagande, att Brynte varit Riks-Råd och att således den nu omtvistade Lillieböokska ättegrenen bör representera för ätten N:o 1, talar dessutom den omständighet, att denna Brynte Lilliehöök ej benämnes Riks-Råd uti tvenne andra likpredikningar öfver Hrr Lilliehöök ilrån början af 1600-talet, hvilka liktal jag har bär i min hand och som annars upptaga alla titlar lika noggrant som den mycket omtalade Sibergska predikan och väl böra hafva vitsord framför densamma, då de förra ligga 100 år närmare den omtvistade personens lefnadstid än den sednare.
Slutligen ber jag, att ännu en gång få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på en omständighet, som en föregtde talare redan påpekat: att nemi. denna anteckning å genealogierna, hvari Sibergs likpredikan omnämnes, äfven talar om Ugglas rådslängd och att således denna anteckning, hvarigenom Brynte Bertilsson blifvit upptagen såsom stamfader för ätten ]V:o 1, omöjligen kan hafva tillkommit omkring år 1765, under det Tilas och Schönfelt dcltogo i ordnandet af Riddarhusets genealogier, enär Ugglas rådslängd utarbetades först långt efter denna tid, ja först några år efter sedan både Tilas och Schönfelt voro döda.
Här i företalet till Ugglas rådslängd, som jag också tagit upp med mig, står tydligen, att denna bok utgör en fortsättning af Hr Schönfelts arbete i samma ämne.
Jag kan således ej finna annat, än att Utsk:t stödt sin bevisning på verkliga misstag, och förenar mig med dem, som i strid mot Utsk:ts åsigt anse, att Hrr Lilliehöök af Gällared ej böra representera å ätten N:o 1, utan rätteligen tillhöra ätten N:o 66 Lilliehöök af Gällared och Kolbeck.
Vid pröfningen af förevarande fråga skulle jag tro, att det egentligen icke gäller att undersöka, med hvad rätt de nuvarande medlemmarne af Lilliehöökska ätten sitta för N:o 1, eller med hvad rätt föregående Lilliehöökar under tiden emellan 1626 och 1756 suttit för N:o 66.
Om de Hrr, som anse dem under sistnämnde tid hafva usurperat en plats, som icke tillkom dem, vilja gifva dem respass derifrån, så må det vara deras ensak; men det hör icke hit.
Man vet att vid berörde tid familjerna representerades genom ombud, hvilka de bland sig valde, och att hvarje ombud satt för den ätt, för hvilken han blifvit vald.
Att någon noggrann utredning rörande de genealogiska förhållanderne under denna tid egde rum, är ej sannolikt.
Till följd häraf utkom också 1762 en K.
Kungörelse, genom hvilken hvarje adlig slägt förelädes att inom viss föreskrilven tid till Riddarhuset inkomma med fullständig stamtafla, och sedermera förlängdes tiden för dessa stamtaflors ingifvande genom en ytterligare Kungörelse af d. 25 Februari 1765.
Då ingåfvo båda Den 10 Januari e. m. 101 ätterna Lilliehöök en gemensam stamtafla, undertecknad af ätternas dåvarande hufvudman.
Denna stamtafla har legat till grund för den genealogi öfver ätten Lilliehöök af Fårdala, som nu finnes på Riddarhuset, och å tabellerne öfver nämnde ätt infördes, såsom till samma gren hörande, älven de Lillieböökar, som skrilvit sig till Gällared.
Dessa genealogier hafva blifvit granskade af Riddarh.-deputationen och i denna granskningsnämnd sutto, ibland andra, Tilas och Schönfelt.
Alt de genealogier, som för närvarande finnas, icke äro öfverensstämmande med dem, som efter nyssberörda granskning uppgjordes, har icke någon påstått, mindre visat.
För att nu bortresonnera kraften deraf, att Rrynte
Bertilsson blifvit å genealogien uppförd såsom stamfader för ätten N:o 1, har man blott stannat dervid, att en hans afkomling, som således var några led närmare till den förste, som biel introducerad å Riddarhuset, nemi. dennes farfader, Anders Pedersson, varit Riks-Råd, och man säger att det var till följd af dennes riks-råds-värdighet, som hans alkomlingar fingo plats under N:o 1.
Men hvad som berättigar till att utesluta Brynte Bertil-sons öfriga descendenter, derför har icke något annat skäl anlörts, än att man icke kunnat styrka, att denna Brynte Bertilsson verkligen varit lliksRåd.
Han upptages likväl såsom sådan på den genealogi, sorn ingafs af ätternas båda hufvudman, och deri derå befintliga anteckningen, hvarigenom denne Brynte Bertilsson blifvit tillagd benämningen af Riks-Råd, torde icke kunna förnekas vara,gjord före 1791, då Ugglas rådslängd ulgafs.
Brynte Bertilsson blef sedermera såsom hufvudman för Lilliehöökska ätten N:o 1 bibehållen vid den granskning, som Riddarh.-deputationen anställde, och ehuru R. o. Ad:s handlingar förvara mångå bevis deruppå, att de genealogier, som vid omförmälde tid inlemnades, alldeles icke godkändes utan noggrann pröfning, utan att understundom vidlyftig skriftvexling inleddes och mångfaldiga forskningar anställdes lör att få reda på förhållanderna; hafva dock spår till sådane åtgärder icke i afseende på Lilliehöökska ätten kunnat upptäckas, troligen af den anledning, att man fann de upplysningar tillfredsställande, som man redan hade att tillgå.
Då nu till följd af genealogier, som på detta sätt upprättats, ätten blifvit representerad, och då de erinringar, sorn emot stamtaflorna framställts, icke stödja sig på några positiva bevis, utan på gissningar och förmodanden derom att polletter skola blifvit oriktigt utdelade, och att genealogierna kunna vara oriktiga och sådant mera, är det då rätt att antaga dylika förmodanden såsom tillräcklig grund för att frånkänna medlemmarne af en ätt en rättighet, som de nu i mera än 50 år utölvat, utan att tillförene erinran blifvit deremot gjord?
Jag skulle tro, att det fordras en mycket bindande bevisning för att rättfärdiga ett sådant steg, och icke endast aningar om tilläfventyrs möjliga misstag.
Jag får på dessa skäl anhålla om bifall till Utskits Betänk. 102 Den 10 Januari e. m. Gr. Oxenstjerna, Axel, anförde skriftligen: Riddarh.-Utsk:t liar, i afseende på denna fråga, blott fästat sig vid de juridiska och statsrättsliga skälen för den åsigt, som blef den segrande.
Visserligen tror jag, att ännu några flere af dessa sednare skäl kunnat anföras, och får härvidlag påpeka Riddarh.-Ordn:s lista §, hvarigenom dock all utredning af frågan skulle hafva alklippts; men det må vara nog med hvad som redan i den vägen yttrats.
Jag är tacksam emot Utsk:t derföre, att det såsom en hufvudpunkt framhållit tillkomsten och utarbetandet af Riddarhusets nuv:de genealogier, samt visat att detta ej skedde slumpvis eller godtyckligt, utan var ett arbete, som var uppdraget åt utmärkta genealoger och högst redbara män, sådana som en Tilas och en Schönfelt, och af dem, i spetsen för den s. k. Riddarh.-deputationen, samvetsgrannt, och med vederbörligt underlag af kunskaper, utfördes under loppet af 1760-talet.
Härigenom har den i frågan tvehågsne, men som vill utan partiskhet bedöma saken, fått en utgångspukt, hvarvid ett redbart sinne kan med förtroende fästa sig och vara tillförsäkrad, att de bestämmelser, som äro gjorda af denna Riddarh.-deputationen och desse nämnde män, ej hvila på lösa sanden, utan äro verkligt tillförlitliga och redbara.
Härtill kommer, att vi, Mine Hrr! ej böra tillåta oss att med en s. k. historisk kritik — hvilken kan vara både falsk och sann, ty huru mången kritik är icke grundfalsk — sönderplocka våra genealogier.
Dessa hafva en gång fått den fördelen att i juridiska tvister ega laga vitsord, och det vore i sanning besynnerligt, om R. o. Ad. skulle sjelf, utan någon giltig orsak, beröfva dem detta anseende.
Vi böra derföre vara majoriteten inom Riddarh.-Utsk:t särdeles tacksamma, för det den sökt häfda och försvara våra genealogiers anseende, och vi sjelfva böra, skulle jag tro, följa denna majoritets exempel.
Frågan är dessutom en Riddarhus-fråga, och vi behöfva sålunda för dess afgörande ej söka i några andra källor, än våra egna genealogier.
Utsk:t tiar dock för sina forskningar begagnat alla möjliga till buds ståeende källor, och inhemtat upplysningar af alla i ämnet underknnniga personer.
Vi böra hålla Utsk:t räkning derför; det bestyrker saken och gör den så mycket mera utredd.
Jag sade, att Utsk:t hade fattat frågan uteslutande från den statsrättsliga synpunkten — eller blott visat, l:o) att den grund, hvarefter den skulle bedömas — den Lilliehöökska slägtens genealogie — var en rättsenlig grund, som ej undergått någon förfalskning, 2:o) att enligt denna grund, de omtvistade personerna hade full genealogisk rätt alt representera för slägten N:o 1, som ingalunda kan anses utgången.
Den historiska sidan af saken, för att ytterligare bestyrka och bekräfta detta, bar deremot Utsk:t ej ansett sig böra vidröra eller söka utreda.
Jag anser för min del, att det hade varit ännu bättre, om Utsk:t kunnat belysa och utreda saken, äfven från denna sida.
Det var ock just emedan jag fruktade, att Utsk:t, utan Den 10 Januari e. m. 103 någon anmaning, ej skulle tillräckligt fästa sin uppmärksamhet på de historiska förhållandena, som jag vid motionens remitterande till Utsk:t — ehuru då på saken egentligen oförberedd — vågade framkasta några historiska tankar, som på saken kunde hafva ett gynsamt inflytande.
Dessa hafva väl sedan blifvit af åtskilliga personer ifrigt motsagda — och jag vill hvarken upprepa eller försvara dem, för att ej framkalla onödiga tvister — ty meningen eller afsigten med deras framkastande vid remitteringen, var egentligen blott den, att väcka Utsk:ts uppmärksamhet på, att frågan borde älven från historisk synpunkt betraktas.
Meningen var ej, att Utsk:t skulle uteslutande fästa sig vid den då i hast af mig framkastade åsigt öfver ett historiskt förhållande, utan äfven, om delta ej vann Utsk:ts och andra sakkunnige personers approbation, uppleta andra, som möligen kunde hafva på frågan ett än mera gynsamt inflytande. 1 det stället har Utsk:t nu i sitt Mern. hvarken upprepat det då af mig påpekade eller framdragit något annat — utan alldeles gått den historiska sidan förbi.
Jag vet visserligen, på enskild väg, att majoriteten inom Utsk:t ej alldeles förkastat min åsigt, men dock ansett rådligast att ej upptaga den i sitt Utlåt., för att ej framkalla tvister, då den blifvit mycket motsagd.
Må så vara, jag vill af samma skäl lemna den derhän, då här ej är rätta platsen för dylika frågors utredande; men åtskilliga andra historiska synpunkter och för ila landen hade kunnat uppletas, och varit, för sakens skull, skäl att framhålla.
Jag utbeder mig att få fästa uppmärksamheten på några af deni.
Det är ett ganska vanligt fel i vår tid, att man bedömer historiska förhållanden blott från sin egen tid, dess anda och skaplynne — och ej ens bjuder till att sätta sig in i de förhållanden och åsigter, som voro gällande, då de historiska tilldragelser egde rum, som man går att bedöma.
Då denna anmärkning ofta göres emot historieskrifvaren, huru mycket mer gäller den ej dem, som ej gjort sig hans möda att intränga i den historiska andan?
I följd häraf är ock vanligt, att då en fråga uppkommer, som har sina rötter i en representations historiska uppkomst och utveckling, och man påträffar en och annan lag till ordnandet af denna representation, ett och annat försök att tvinga den historiska seden in i lagliga och bestämda former, man då låter slraxt narra sig att tro denna lag vara ett fullkomligt uttryck af de förhållanden, som från och med dagen lör dess utfärdande blefvo gällande — ej besinnande att seden och häfden — äro ofta starkare än lagen — och att lagen endast småningom segrar och blifver gällande, såvida den ej varit så motstridig en lifaktig sed, att den af densamma blifvit aldeles undanträngd — och lagen faller i glömska eller blir tillbakatagen.
Hvad annat än detta skulle väl vara orsaken till den mängd af lagar och författningar, sorn aldrig varit verksamma och ej vidare kunnat användas eller åberopas? 104 Den 10 Januari e. m. Gustaf II Adolf fann det nödigt i slutet af sin regering att införa en bättre ordning i R. o. Ad:s representation.
Denna institution var då i ett blomstrande lif, som ej tyckte om att sålunda underkastas ett reglemente.
Men konungen var sträng och hotade att hvarje slägt, som ej underkastade sig introduktionen inom en viss tid, skulle uteslutas från Riddarhuset.
Sålunda hiel' konungens förordning af de ojemförligt flesta efterföljd, ehuru dock flere rusttjensts- och adels-slägter funnits, som aldrig läto introducera sig.
Men den nya indelningen i klasser väckte en mera ihärdig opposition såsom nya, onödiga tillägg, och härvidlag synes regeringen varit mera eftergifvande mot lagens öfverträdare.
Derföre uraktläto många, som kunde hafva denna rätt, att söka introduktion i den andra klassen — nöjande sig med att hellre sitta i 3:dje klassen, än att göra sig omaket att dokumentera sitt härstammande från något Svea Rikes Råd.
Man finnér sålunda en mängd af de ätter, som 1625 introducerades i 3:dje klassen, hafva haft förfäder, som beklädt Svea Rikes Råds-embetet — och det i rakt uppstigande linie från den som tog introduktion.
Förutom de 4 sådane slägter, Boije, Stålarm, Ekeblad och Rosenstråle, som sedermera kommo på andra tankar eller en bättre uppfattning af deras verkliga fördel — och bevisande sitt härstammande från ett Rikets
Råd, fingo till andra klassen öfverflytta, får jag, såsom i 3:dje klassen qvarstannade Rikets .
Båds slägter, nämna slägterna Sjöblad, Gyllenhorn, Store, Ornflyckt, Lillie af Okna, Tott af Skebo och de 3:ne Finska slägterna Tawast, Bock af Buckilla och möjligen äfven Ille, — sålunda minst 13 slägter och kanske än flera.
Detta är så mycket märkligare och kan så mycket mindre hänföras lill okunnigheten eller en svårbevist ätteledning, som i de flesta af dem den introducerades lärfader eller farfarsfar — hade beklädt Råds-embetet i konung Gustaf I:s dagar — ja! i Lillie-slägten den introducerades både fader, farfader och lärfars broder.
Orsaken var således helt enkelt den, att den gamla representations-seden, som ej ville veta af de nya klasserna, var starkare och mer gällande än den nya lagen.
Andra exempel på brist på denna lags noggranna efterföljd kan ock af trug anföras, såsom att Frih.
Erik Claesson Bjelke till Wyk blef 1625 i den andra eller s. k.
Riddare klassen introducerad, oaktadt hans fader, Claes Bjelke blifvit af konung Sigismund \id dess kröning upphöjd till Frih.
Antingen detta skedde med eller mot Erik Bjelkes vilja, är saken högst märklig, såsom ett uppenbart brott eller förbiseende af den nya lagen.
En annan Bjelke-gren, konung Cari IX:s an hängare, hade sednare blifvit af honom gjorda till Frilur —och blef nu i första klassen introducerade.
Men Erik Bjelke fick ej, eller brydde sig ej om att tillgodonjuta den rätt, som den nya lagen gaf honom.
Tillämpningen på den Lilliehöökska frågan af det nu af mig med alla dessa faktiska och obestridliga exempel visade sjelfsvåld, olydnad eller brist på efterföljd af 1626 års lag om Den 10 Januari e. m. 105 Riddarhusets indelning i klasser — blir nu naturligen den, att det förhållande, att, ända från 1627 till och med 1755 — eller under den tid, då ätterna representerades genom val inom sig, medlemmar af den s. k.
Gällareds-grenen af Lilliehöökarna representerat för slägten N:o 66, — ingalunda bevisar att denna gren då sjelf ansåg sig tillhöra slägten N:o 66 — och icke slägten N:o 1.