Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hade du deremot skrifvit till mig derför att du kunde ha lust att göra det, och icke som allmosa, det hade varit en annan sak.
Efter hand som kroppskrafterna började komma igen blef jag allt mindre ledsen och i stället förtretad.
I går kunde jag för första gången på denna långa tid hugga i med arbetet, ja, och det gör att jag nu ser lugnare på sakerna.
Jag tycker att det hela varit så hjertans dumt och onödigt.
Vi ha invecklat det som var så enkelt; först jag, och sen du.
Ja, och nu längtar jag efter bref: jag menar efter fakta.
Jag vet ju inte ett andans ord om dig, och du kan ju då väl förstå att – – – –
En sak hade du fått alldeles rasande om bakfoten, men med ditt bref gjorde du det omöjligt att ingå i en förklaring.
Och icke heller bryr jag mig om att säga något om det.
Det blefve bara galenskaper igen.
Jag skall tala om det en gång när vi träffas.
Och så är det nu bara det, att du gerna kan ta och skrifva ett hyggligt bref till mig om just det jag vill veta; ju mer prosaiskt och rakt på sak dess bättre.
Jag ber dig särskildt lägga märke till, att jag inte alls ämnar falla i beundran öfver dig om du låter mig vänta både länge och väl på det, så att det är inte alls lönt att du styltar upp dig på dina höga hästar, sedan jag beskedligt kraflat mig ned af mina, ty jag skall bara betrakta det som tillgjordhet, nu – sedan jag fått ögonen upp för hur tillgjord jag sjelf varit.
Jag borde ha skrattat dig rakt upp i ansigtet, när du kom åkande fram med din stora kanon ”inställsamhet”, det var hvad jag borde ha gjort.
Och så hade det hela varit klart.
Jaha, men efter det nu i alla fall var jag sjelf som gaf upphof till det, så får det också vara jag som räcker fram min labb.
Men inte kan jag lofva att det blir sista gången jag bär mig dumt åt!
Din vän Ernst Ahlgren.
Ja nu får man se hur det spelar af!
Jag känner mig alldeles som Strindberg första gången han varit hos flickor, d.v.s. som om jag fylt en pligt.354
D. 24 Juni 86.
Det är bara ett dumt påhitt att skrifva bref.
Det tar tid och det tar kraft och man får ingenting af det.
Det borde jag ha kommit till insigt om nu.355
Hörby d. 8 Juli 86.
Hvad tyckte jag om Stella Kleve?
Låt mig tänka efter.356
Första intrycket: en hatt och en obeskrifligt smal figur.
Någonting blekt och skröpligt.
Och så det nästa: att någonting likt Sarah Bernhardt slagit sig ned vid mitt skrifbord och under en vidlyftig askfärgad lugg tittade på mig med ett par intelligent fula små ögon.
En ”spinkel” varelse, som talade ledigt och fint, men som skälfde af nervositet och sköt fram sin panna så intensivt att det när ögonen skulle titta fram derur gjorde riktigt ondt i mina, som det alltid gör när jag ser denna skygga, tvungna ställning af hufvudet.
Jag kände det samma i går när den lille kavate student
Klen satt här med hjertat i halsgropen och interviewade mig.357 Om han ville resa upp hufvudet!
Det var hvad jag kände.
Så var det också när Stella satt vid mitt skrifbord.
Egentligen fans det icke något utprägladt första intryck af henne.
Det var ingenting af det som ögonblickligen slår emot en, som då man träffar en utpräglad personlighet, exempelvis fru Edgren med sin raskhet, som står lik en sval vinterluft omkring henne, eller Ellen Key med sitt lugna, hjertevarma förstånd, eller Levertin med sin hala intelligens, eller gumman Adlersparre med sin skrämmande förslagenhet, eller Geijerstams friska hvardagsnatur, eller Ola Hanssons kloka, allvarsamma, trofasta hundögon, – ögon ur hvilka en enda blick är alldeles nog för att man aldrig skall kunna glömma dem – eller Tor Hedbergs karaktäristiskt trumpna dogguppsyn, som säger att han skall göra duktiga saker.
Nej; på Stella Kleve passar ett af hennes egna uttryck: ”vagt”.
Der fins ingenting att taga fasta på.
Intelligens, polityr, smidighet nog att slingra sig fram genom verlden, medvetenhet nog att aldrig kunna bli varm, aldrig utan på ytan.
Ytan är för Stella Kleve allt.
Hon har finkänslighet, en snabb uppfattning af hvad som för ögonblicket kan såra någon, och allt för ömtåliga nerver för att med blicken fästad på en menniska kunna tillfoga henne smärta.
Men hennes medkänsla går icke på djupet.
Ett lidande som hon vändt ryggen till rör henne icke längre.
I grunden är hennes karaktär utan viljekraft, sin energi har den icke som grundämne; det är begäret att bli beundrad och omtalad som är drifkraften.
Stella Kleve är qvinna mer än menniska, och hon är salongsdam mera än qvinna.
Jag tycker inte om henne.
Och likväl finner jag henne mycket behaglig att umgås med.
Hon är treflig, underhållande, skiftande, tillvinnande.
Jag känner mig väl i hennes sällskap; men vi kunde vara tillsamman både dagar och år utan att jag någonsin skulle lära mig att på ett riktigt personligt sätt hålla af henne.
Jag skulle aldrig kunna förtro henne någonting, aldrig lita på henne.
Sjelfva grundtonen i våra karaktärer är så olika.
Vi kunna förstå hvarandra, men icke sympatisera.
Jag kan finna nöje i hennes sällskap, men hon svårligen i mitt.
Hon är medveten, så medveten att hon icke kan göra den minsta rörelse utan att se sig sjelf.
Hon är behagsjuk, men fint, intelligent.
Hon är glad åt att man skyllar henne för att vara kokett.
Hon skulle gerna vilja att Ola Hansson blefve kär i henne.
Hennes blick svepte förbi mig gång på gång under sin väg till honom.
Han har vackra ögon, och de förstå mycket bra att svara.
Så medveten hon var om qvällen då de sade godnatt!
Hon stod på tröskeln till sitt mörka sofrum.
Hon visste hur hennes smala figur, hvita smala armar och askfärgade lugg skulle afteckna sig mot den tomma dörröppningen.
Hon höjde sin ena hand, i en fristående plastisk attityd.
Hon stod stilla. – ”God natt.
– Och så en lång blick.
Han stod borta vid andra dörren och såg, bara såg.
”Jag har drömmar,” säger Berta Funcke.358
”Fru
Horten är den värsta fågelskrämma som fins,” sade Stella Kleve.
Sedan då förklaringen på hvarför Lundegård är så ”stiv”.
Och denna lilla nippertippa, som fått allting till skänks, bara hon behagat öppna munnen: – bildning, toiletter, en ställning i lifvet, bekantskaper, hon har inte en tanke på att denna fågelskrämma väger så ofantligt mycket mer än dessa af anhöriga skänkta toiletter – denna tärande lilla parasit kan förhäfva sig öfver qvinnan som arbetar, ty den som arbetar har icke råd att vara lika elegant som den som lefver på andra.
Stella berättade från Köpenhamns literära verld ingaf mig vedervilja.
Georg Brandes har tagit hustrun från sin bäste vän.
Brandes beskylles helt enkelt för att ha mördat sin hustru.
Hon dog hastigt och af gift.
En af mannens intimare vänner, läkare, konstaterade dödsfallet och hon begrofs nästan strax.
Brandes och Drachman voro förälskade i samma qvinna, en fru någonting.
Hon föredrog Brandes.
Hennes och hans barn uppfostras tillhopa.
Man tror att han ämnar gifta sig med henne.
Han har ingen enda vän.
Han kan ha gemensamma intressen med någon, vara honom till nytta och taga nytta af honom igen, men känna sig varm för honom kan han icke.
Han är en absolut dålig karaktär.
Kall, hänsynslös, fullkomligt utan samvete; försigtig, men utan fruktan.
Han är på en gång slug och djerf; i sitt sätt alltid ”gnaven”.
De som känna honon närmast säga att han skulle vara i stånd till hvad som helst utan att sky något, när hans fördel så fordrade.
Nansen är den personifierade korrektheten.
Egoistisk, klog, lugn, kall.
Essman är lat och njutningslysten.
Gjellerup går gerna till sina vänner för att sitta och tiga öfver dem.
Wilhelm Möller dricker gerna sin toddy, lefver tillhopa med sin hustru och en stor hund, Tor tror jag hunden heter.
Han är stor och blond (herrn menar jag) godmodig, intelligent och älskvärd.
Stella umgås mycket der i huset.
Jacobsen har en gift syster.
Hon läser mycket och dyrkar sin bror.359
I dag är det jemt fjorton dar sedan jag fick Axels bref.
Jag kunde således ha rätt att svara på det, men jag har ingen lust.
Det brefvet gaf mig just hvad jag så mycket längtat efter: fullständig likgiltighet.
Det gjorde ett omslag i min sinnesstämning så snabbt och så fullständigt att jag aldrig erfarit någonting dylikt.
Jo nog har jag erfarit ett lika snabbt omslag från en sinnesrörelse till en annan, men detta var en alldeles tvär öfvergång från skiftande och häftiga känslor till den fullständigaste sinnesro.
Det är som att ha gjort sista slängen på ett renskrifvet manuskript: det fins ingenting att tillägga.
Och jag har icke haft en minuts återfall på dessa fjorton dar.
Jag känner en innerlig tillfredsställelse öfver att mitt sinne väger så alldeles jemt och står så alldeles stilla.
Det är en så välgörande hvila, efter spänningen.
Själen känner sig så sund och lugn nu.
Jag ser tillbaka på Lundegård som på ett gammalt, gammalt minne.
När jag säger till mig sjelf att det inte är tre månader sedan jag såg honom stå här vid mitt skrifbord och läsa i denna min stora bok just hvad jag skrifvit om honom sjelf, och att jag då kände ett så lugnt förtroende, ett så lugnt och fullt förtroende, som jag aldrig visat och aldrig känt för någon menniska, då tycker jag att det är en saga.
Jag tycker att det måtte vara länge sen, det der; åtminstone tio år.
– – (Nej der narrades du.
En gång förr har du känt tilltro till en menniskas tystlåtenhet.
Ja, men det var inte det der instinktlika, det var något som man aftvingat dig dag efter dag, år efter år, genom den noggrannaste försigtighet och förtegenhet, och det var något som fått kämpa sig fram genom fiendskap, harm, onda ord, tårar och försoning, bitterhet och glada upptåg.
Jag menar det var helt annat.
Jag menar det kunde inte komma och gå som detta: den dagliga gemensamheten i ondt och godt hade skapat band.
Ingen menniska fins så skeptisk, att inte sådant kan ge förtroende.)360
Ja, hvad det är märkvärdigt!
Känslan af att han inte bryr sig om mig mer än ett par gamla skor har tagit bort ända till det sista spåret af saknad.
Att skiljas från en som hållit af en, det är värre än att dö, men att glida åtskilt såhär, det är ingenting.
Det är således deri det ligger!
Så länge jag trodde han hyste, hade hyst eller kunde komma att hysa en personlig välvilja för mig, så länge vred jag mig och våndades.
Hvad jag tackar honom för det brefvet!
Det käns så godt att inte längre vara i den oro, som jag haft nu så länge.
Hvad bryr jag mig nu om att det går honom illa eller väl?
Jo, jag unnar honom godt.
Han är en bra pojke.
Han har varit en god kamrat.
Jag har hållit mycket af honom.
Jag har aldrig haft något att förebrå honom.
Det är mig kärt att tänka tillbaka på vår bekantskap.
Den har lefvat sin tid.
Ingen har tagit lifvet af den.
Den har dött af sig sjelf, dött på sin sotsäng.
Detta är liktalet.
”Ja, men det är så förtvifladt trist det der att skrifva och berätta hvad man varit med om – – – det påminner om de obligatoriska veckokorrespondenserna till pappa och mamma under skoltiden.”
– Jag förstår det så väl.
Det är ingen glädje att taga emot sådana bref.
Jag känner icke heller den ringaste lust att skrifva eller önskan att få svar.
Jag skulle gerna vilja veta hvad han tänker och hur han har det, men det kan jag inte få veta, och jag resignerar.
Hörby d. 10 Juli 86.
Samma dag som jag skref föregående satt han och skref bref till mig.
Jag fick det i går.
Jag kände inte glädje, – ingenting.
Hvad mitt sinne tar allting djupt!
Liljeqvist har rätt i det, om han är frenolog eller ej.361 Jag har lidit och ångrat mig trött den sista tiden.
Det är inte endast smärtan att mista den som stod mig så nära, som gräft ut mig.
Det är också de ekonomiska bekymren, modlösheten och oförmåga att arbeta.
”Jag sörjer om dig, min broder Jonathan, du hafver varit mig mycket kär.”362
Ja, hade inte det varit, så skulle inte ekonomien tyngt ned mig, ty så öfverhängande vådlig är den ej, och hade inte det varit, så skulle jag kunnat arbeta med mera lust och kraft än någonsin.
Men nu har jag ingenting att glädja mig åt, – ingenting.
Det fins icke heller någon bitterhet att strama upp mig.
Han har icke tillfogat mig någon oförrätt, jag har ingenting att förebrå honom.
Det som kom måste komma; det var nödvändighetens lag.
Den likgiltighet jag längtat efter känner jag nu.
Jag har afsändt bref i dag, men jag längtar inte efter svar.
Det som är dödt är dödt.
Om det är dödt.
Ett godt arbete, så att min sjelftillit och själsspänstighet kommer igen, och då se – kamrat – om jag då inte skall lyckas flinta fram en gnista erkännande äfven ur dig.
Ett godt arbete!
För det skulle jag vilja sälja mig med kropp och själ.
Hvarje atom af lifskraftighet, som fins qvar hos mig, vill jag lägga i mitt arbete.
Var inte rädd att jag skall hänga efter dig med bref!
Bref äro endast surrogat.
Den enda verkliga anknytningspunkten är och förblir arbetet.
I arbetet ligger makt.
Med ett ärligt sjelfständigt arbete kan jag tvinga dig till aktning för mig.
Men bref vill jag inte skrifva.
Jag vill att du skall gå bort ifrån mig utan att jag rör en hand för att hålla dig qvar.
Jag vill också sjelf gå.
Men bara för att utvecklas i tysthet, för att sen en dag komma fram igen, räcka dig min hand och säga: är jag nu värdig att vara din gamle kamrat?
Men inga bref!
Det enda som kan ge friskhet igen är afskildhet och hvila från hvarandra.
Jag ger inte tappt, fast det ser så ut.
Jag hoppas du måtte gå och bli kär, det bryr jag mig inte om, din erotik rör mig inte.
Jag är som din mormor, din farbror, din hvad som helst.
Och när du en gång kommit till klarhet om det, då väger vårt förhållande jemnt.
Då komma vi inte att ge hvarandra för mycket, och inte för litet heller.
Och då blir det ett slut på slitningarna.
Den likgiltighet, som då vuxit fram ur allt detta, skall icke utesluta välviljan, men välviljan har så mycket af likgiltighet, att den aldrig kan falla till besvär.
En sådan vänskap är den enda som kan vara af varaktighet, och just genom sin trygghet, sin likgiltighet, är den välgörande för sinnet.
En sådan vänskap är de menskliga känslornas försäkringsanstalt; när de stora kapitalerna gå öfver styr och man står der gång på gång med tomma händer efter en hjertats fallit,363 då fins det alltid den der lilla reservfonden af gammal välvilja med sin lugnande dosis likgiltighet, när man har lust till den.
Vi gamle ha blifvit gamla för att kunna förstå er, som äro unga.
Så är åtminstone naturens mening, fast man fuskar bort allting.
I dag står mitt namn för första gången under strecket i Stockholms Dagblad.
Jag tycker det käns som en liten uppmuntran.
Jag var så rädd att man kastat bort skräpet, och det hade varit så harmligt.
Det är den första bit jag på senare tiden släppt ut utan att kamraten läst igenom den.
Tvi!
Det är som om det inte fans smak i hvad jag skrifver innan han tittat igenom det och sagt ”det duger”.
Det är ingen lust i arbetet när inte han är med.
Det är fånigt, men det är så.
Fru Marianne skall han läsa, – han eller Ola.
Annars får jag ingen lust att skrifva på den, ingen friskhet att göra det.
Jag är ett arbetsbi, men ett eremitbi är jag då inte, det känner jag.364
Hörby d. 12 Juli 1886.
Stella Kleve säger att det ligger i Politikens program att beskydda det unga Sverige.
Men danskarna hysa endast förakt för vår literatur.
Vi stå på en för dem öfvervunnen ståndpunkt.
De skratta åt våra författare, som de i sin förfining finna öfvermåttan rustika.
”De skulde se Levertin!” säger Bang, ”han kryber længs væggene.”
Och Geijerstam!
Men alla skola de beskyddas.
Svenska literaturen skall uppfostras till ett lydrike under bröderna Brandes, – ett reservrike när deras eget glider dem ur händerna.
Bang söker lyfta lille Nordling upp till höjden af en storman.
Schou förlägger Vera, Schou är Bangs förläggare, Schou begär en reklam för Vera och Bang skrifver den. – – – 365
– – – Det är ingen frisk organism, Stella Kleves.
Hon har anmärkningsvärdt fula tänder nu, grå.
De borde ha varit starka och hvita, ty af naturen äro de jemna.
Och hennes hy är hvitgrå.
När hon blir nervös betäckas hennes händer af små runda hvita fläckar på en hud som är mjukare och rödare än den eljest brukar vara.
Så hon snörar sig!
Och så har hon förstört sin mage med klifs och sitt själslif med böcker.
En härlig produkt af öfverkulturen.
Kan någon tro att hon skulle bli frisk bara hon blefve gift!
Den som är så fysiskt förstörd på förhand samt derjemte så totalt renons på psykisk omedelbarhet, den räddas inte af ett naturligare könslif heller.
Och fantasilifvet har blifvit förskämdt.
Blir hon gift skall allt kanske se godt ut till det yttre, men hon skall undergräfvas af sin åtrå efter små extraförnöjelser.
Hon skall bli en fru Marianne, men utan dennas fond af omedvetenhet.
Men är hon inte rik, då tror jag näppeligen att hon blir gift.
En gång skulle Marianne Nordqvist gå ut med Clausen.
”Vänta ett ögonblick, jag skall gå på gården först,” sade han fullkomligt trankilt och gick.
Mariannes frökenförbittring var gränslös.
Hon rusade genast in till Anna och klagade. – ”Paul Cristian är då en riktig bonde, så och så sade han.”
Det var då lustigt hvad vår trygge gamle dräng kunde prata i går.
Hela sin lefnadshistoria gaf han mig, enkelt, naturligt, öppet och utan att jag behöfde fråga honom.366
Hans far hade varit en förmögen bonde uppe i Köinge.
Det fans så många snokar på gården.
Hela knippen af dem gräfdes upp ur gödselhögen och följde med lassen ut på åkrarne.
De gingo in i uthusen, in i stallet.
De skulle gå.
Husfolket hade stränga befallningar att icke ofreda dem.
Men de slogo ihjäl af dem ibland.
Och ”för hvar snog som slos ehjell, dö der ett kreg,” försäkrade
Ola med den trovärdigaste öfvertygelse.
– ”Ja det går tillbaka med mig, det går tillbaka,” sade fadern, sköt skulden på snokattentaten och lade sig till att supa.
”Jag har en påg som ä tolf år,” sade Ola.
Jag visste knappt om jag skulle tro mina öron.
Talade han om det med!
– ”Han ä’ hemma hos mor om vintrarna, och om somrarna ä han hos min bror och vöjtar kregen.
– De ville moren skulle ut och tjena, men det ville inte jag, för jag ville ente ha pågen hos mor.
Jag betaide 50 kronor i kommunalskatt för han i tre år.”
”Hvarför ville Ola inte ha honom hos sin mor?”
”Hm, då tyckte jag, jag ente kunde gå hem.
Och jag var den ende af syskonen som frågade efter mor.”
”Ja men hvarför skulle
Ola inte kunna gå hem fast pojken var der?”
”Jag skämdes.
Och så skulle en alltid höra för det.
Dumheder, de’ kan en nock göra, en ä’ ente klog för än bagetter.
Men ded ä’ ente nåd å höra för.”
Ja så emellertid kom pojken hem till modern.
Ola tycktes finna ett visst nöje i att tala om honom.
Föräldrarne afstodo hemmanet till älste brodern.
Syskonen voro så säkra på att ”ingen tös ville ha ’nom”, och derför tyckte de det gjorde ingenting om han fick lite större lott än de; det skulle komma igen.
Men söndagen efter det han tagit emot stället kom der inte mindre än två ”töser”.
Och med den ena af dem gifte han sig.
Ola har en bror på Amager, som är gift och förmögen.
Ola var inne på bröllopet med.
Bruden var en rik Amager-jänta.
Som bevis på hur ståtligt der var anförde
Ola att det vid bröllopsmiddagen ”inte fans bröd på bordet, bara sul.”
A propos, mins du den käringen med pastillerna, som Matti talat om och som G. af. G. beskrifvit?
Hon som skulle resa upp till Stockholm och helsa på sin gifta dotter.
Hon var visst gift med en slagtare.
Vid stationen var svärsonen nere och tog emot henne med droska:
”är detta mamma från Småland?”
Gumman hade tagit sin bäste klädning på, men så fort hon kom fram tog dottern henne in i ett rum och lät henne kläda om sig.
Och så fick ”mamma från Småland” sätta hatt på sig, – hatt med breda hakband att knyta i en rosett under hakan, så att ”mamma från Småland” knappt kände igen sig sjelf.
Och så var der kafferep med fina fruar och madamer, och det spelades priffe.
Det var så fint, det kunde man icke undgå att göra.
Och mamma från Småland måste spela med, ty det hörde till.
Men priffe hade hon aldrig hört talas om ens.
Korten kunde hon hålla, och det såg ganska bra ut.
Dottern satt bakom och pekade på hvilket kort hon skulle kasta.
Jag var på Lillö i går.367 Det pratades och skrattades.
Men i bottnen på allt låg en så förfärligt hopplös sorg.
Man ville ignorera den.
Och den låg i bottnen af hvarje ord; den grep hvart sinne och slet i det med sina naglar, men ingen fick låtsa om att han märkte någonting.
Konversationen gick ledigt och skratten kunde duperat hvem som helst.
Men o, hvad det var pinsamt onaturligt!
Det ligger något omenskligt i att skrufva upp sig så der, hvilket vidrar mig.
Är det då en skam att vara menniska och att ha menskliga känslor.
Fins det ingen medelväg mellan kälkborgerlighetens fadda sorgebetygelser och detta exponerande af en spelad sinnesstyrka?
Jag var trött som en trasa när jag kom derifrån, hvad skulle då icke de vara!
Innan Holck-Clausen drunknade hade hans mor gifvit Anna de bref sonen hvar vecka skrifvit till henne från Stockholm.
Öppenhjertiga bref.
Han hade omvändt sin mor och dragit henne in i sin lifsåskådning!
Det rådde ett fullständigt förtroende.
Han berättar om sin bekantskap med Anna.
”Här bor nu en fröken Nordqvist – – – mycket naiv – – – stor röd lugg.”
– Sedan ändrades tonen: ”fröken Nordqvist” var inte naiv, fast hon hade förefallit så, och hennes lugg var inte röd, den bara skiftade som kopparblandadt gull, och den var vacker.
Och så till sist – ”ingenting är roligt utan att vara tillsamman med henne, tycker jag; det är obeskrifligt intressant att utbyta tankar med henne om allting, allting.”
Han hade sett Anna i Malmö, innan de blefvo bekanta.
Hon, Karl och Marianne brukade gå ut på hamnen, sitta på en af sofforna och prata.
De talade om Hörbyfolk eller berättade
Anna om Stockholm.
Clausen gick då på Kockums mekaniska verkstad.
Promenerade i sin arbetsdrägt utåt hamnen, blef ansedd för en vanlig arbetare och kunde lyssna.
Han tyckte att flickan med den långa blå plymen på sin svarta hatt såg ”stilig” ut, och det roade honom att höra henne sitta och berätta om menniskor som han kände till.
Han såg på Anna så att Marianne hviskade: ”Anna, den der busen måtte visst vara förtjust i dig.” – ”Ah prat!” hon vårdade sig inte om att se på busen, och han fick ostörd fortsätta med sina observationer.
När Anna kom till sitt inackorderingsställe i Stockholm hade hon inte aning om att hon någongång sett den herre som kom och öppnade för henne, och som gjorde hennes sällskap vid frukostbordet, sedan han behörigen presenterat sig sjelf som ingeniör Clauszen.
Hon förvånades icke litet öfver hans fråga: ”har fröken inte en lång, blå plym på sin sommarhatt?”
Jag berättade för Ola Hansson att Axel tycker det är sådant förfärligt arbete att skrifva bref. ”Det skulle jag knappt tro, till mig brukar han mycket beskedligt skrifva fyra sidor när han får två igen.”
Så de skrika i hvar vrå der Anna Olssons lille unge visar sig! ”Är hon inte söt” och ”är hon inte rar!
– Jag såg ett litet barnkräk i en hvit hatt så spetsig att det lilla stackarsskapet så modérn hon var såg ut som en pajazzo.
Jag såg färglöst hvita sidenband och ett färglöst hvitt barnansigte, färglöst hvita kläder, bara ett utbroderadt litet bylte, som hängde på barnflickans arm.
Hvad denna qvinnornas eller rättare de unga damernas småbarnsdyrkan är mig vidrig.
De se i barnet endast en docka, en apparat att hänga dessa naraktigt utstofferade klutar på, det är också dem de beundra.
Annars kunde de lika gerna skrika öfver en rödkindad rännstensunge som öfver Anna Palms dyrbara aflägg.
Men så blir affödan racen lik.
– – Kläder, kläder, granna kläder!
Allt det andra gör ingenting.
Och så bli de till hvad de äro: dockor.
(Betraktar hennes skrifförsök – djupsinnigt.)
”Jaha, man borde alltid lära sig att skrifva med venstra handen med, för den händelse man skulle bli ofärdig i den högra.”
(vresigt.)
– ”Ja, och så borde man lära sig äta med näsan, ifall man skulle tappa munnen.”
Hörby d. 14 Juli 1886.
Jag har just slutat läsningen af ”Lindegrenen”.368 Den gör ett osundt och ohyggligt intryck.
Jag lider af att läsa sådant, der det endast är elände och ingen enda ljusning.
Hvarför skall man teckna oss allting så svart och bedröfligt?
Och skulle då all verklig och skuldfri glädje vara utdöd från jorden?
Hvem vill skrifva för dem, hvars lif är tungt och dödt och som taga i en bok icke för att få tiden att gå blott, utan för att känna sig muntrade ett ögonblick under sitt dagligdags släp?
Om jag hade magt att skrifva för dem, – icke spetsfundigt, men till glädje för dem som arbeta, för dem som ha vilja att vara hederliga och goda!
Du eviga kraft och sundhet och lagbundenhet, heliga tillvaro, gif mig friskhet i mitt arbete!