Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror att RiksgäldsContoret handlat ganska rätt, som inlöst 3-proceuts-lånet.
Jag medgifver visserligen, att en annan tillgång finnes, nemligen omkring if Million uti i£ års förskott på allmänna Bevillningen.
Denna ingår i början af året, ligger sedan 9 månader i Hassan, och jag skulle tro, att den kunde disponeras, Då vi uppgöra, om jag så får uttrycka mig, de fasta affairerne med Banken, det vill säga liqvidera dess reverserade Fordringar hos Staten, kunde det äfven måhända vara lämpligt, att uppgöra de löpande, der Staten är fordringsägare.
Men till dess må de hälst blifva som de nu äro, en RiksgäldsContorets behållna Fond för möjligen nödiga Förskotter, utan behof att anlita sin credit i Banken.
Jag anser mig icke berättigad att ingå i discussion öf - Den 21 April f. ni.
59 ver hufvudsak en, och jag hemställer till de Talare, som redan yttrat sig, om de icke skulle tillåta discussionen för närvarande upphöra, dä målet blifvit bordlagt, emedan vi annars begå tvänne olagligheter: den första, att discutera ett ämne, som blifvit hegardt på bordet; och den andra, att till discussion upptaga ettämne, som derunder först blifvit nämndt.
Uti StåtsUtskottets Betänkande N:o p5, sid. i5 och 16, står tydeligen att läsa, det RiksgäldsContoret hade, vid 1828 års slut, behållning på Räkningen N:o 1, R:dr 58,8o3: 34 B:co, och insatte i 3-procents-lånet 1,646,000 R:dr.
Att de utelöpande
Obligationer vid samma tid utgjorde 35,000 R:dr, står på Bilagan Litt.
F, StatsUtskottet har således redan ådagalagt, att Medlen blifvit både bokförde och redovista, Men att såsom användbar tillgång upptaga j,646,000 R:dr, hvilka redan blifvit till Canaler och byggnader använda, i stället för lån af Allmänheten, det skulle hafva varit ett stort misstag, hvilket Utskottet hvarken begått, eller någonsin bordt göra sig skyldigt till.
Jag anhåller vördsammast, att Herr Grefven och Ordföranden täcktes proponera Ridderskapet och Adeln, att RiddarhusUtskottets
Förslag till ny Riddarhusordning, måtte blifva serskilt 6o Den 21 April f. m ; tryckt, så att en hvar deraf kan komma i tillfälle att taga närmare kännedom.
Detta kan ske utan serdeles kostnad för RiddarhusCassan, om tryckningen deraf verkställes på samma gång och i ett sammanhang med den på StatsVerkets bekostnad skeende tryckning af våra Protocoller.
Uppå derefter åf Herr Grefven och Ordföranden framstäld proposition, beslöt Ridderskapet och Adeln anmoda RiddarhusUtskottet, att, innan det af Utskottet utarbetade Förslag till en ny Riddarhusordning, hvilket, i anledning af dervid gjorde anmärkningar, blifvit den g dennes e. ra. till Utskottet återremitteradt, från Utskottet till Ridderskapet och Adelil återkommer, låta under form af Bilaga till det Ridderskapets och Adelns Protoeoll, som, kommer att innefatta Utskottets förnyade Betänkande och Förslag till en ny Riddarhusordning, till trycket befordra ej mindre 5oo Exemplar af berörde Betänkande och Förslag, tillhörande den bestämda Upplagan af Ridderskapets och Adelns Protoeoll, än ock derutöfver serskilt på RiddarhusCassans bekostnad 5oo exemplar deraf, för att bland Ridderskopets och Adelns vid Riksdagen närvarande Ledamöter utdelas.
Föredrogos ånyo LagUtskottets den 28 sistlidne Mars, och den 2 i denna Månad algifne, samt den 6 derpåföljde e. m. på bor - Den 21 April f. m. 61 det lagde Betänkande», N:o 46, öfver väckte Motioner om ändring af 5 §. i 23 Cap. ÄrfdaBalken, samt bestämmande af ansvar för Förmyndare, som åsidosätter den honom åliggande redovisningsskyldighet; och N:o 47, i anledning af gjorde Förslag till Stadgande», hvarigenom må förekommas, att personer, som uppnått myndighetsålder, men ändock blifvit under Förmyndare ställde, under delta omyndighelstillstånd ådraga sig gäld; och blefvo desse Betänkanden, på begäran af Friherre Anckarswärd, Carl Henrik , och Herr Hjerta, Gustaf, enligt 49 §.
Riksdagsordningen, ytterligare lagde på hordet.
Föredrogs å nyo och remitterades till BancoUtskottet Herr Rosenblads, Bernhard, den 6 dennes f. m. på bordet lagde Motion, att BankoStyrelsen måtte berättigas att till förstärkande af Bankens reella Fond, använda allt hvad som kan till
Banken inflyta af det år 1826 till spannmålsundsättningar af Kongl. Maj:t lyftade Creditif En million Riksdaler.
Till pröfning företogs BankoTJtskottets den 3i sistlidne Mars under N:o 34 afgifne, och den 9 dennes e. m. på bordet lagde, Memorial, i anledning af hvad i 1825 års RevisionsBerättelse blifvit framstäldt rörande den i Maj månad år 1823 tillförordnade 6?.
Den 21 April f. m. och intill
Månad år 1824 fortfarande serskilda Administration, till fullbordan af de efter 1822 års Revision inställde byggnadsarbeten.
I öfverensstämmelse med den Memorialet bifogade uppläste reservation, får jag vördsamt anhålla om återremiss, emedan jag anser Ständerne böra gifva en lämplig belöning för en klok och oegennyttig Administration, hälst då man Så nyligen sett följderne af en, lindrigast sagt, misstänkt ByggnadsAdministratiort.
Jag förnyar derföre min begäran om återremiss.
Då jag var en bland 1825 års Revisorer, skulle jag fela mot min pligt och mitt minne, om jag icke understödde Herr Von Hartmansdorffs reservation.
Revisörerne gjorde sig noga bekante med den gamla Administrationen och dess byggnad af Bancohuset samt togo äfven del af den nya Administrationens åtgärder.
Med ledsnad funno Revisörerne spår af stor uraktlåtenhet hos den gamla Administrationen; men med stort nöje och tillfredsställelse granskade deremot Revisorerne den nya Administrationens räkenskaper och byggnader, samt funno alla åtgärder vara ändamålsenliga och med sparsamhet och nit fullgjorde.
Revisörerne erforo således, att denna nya Administration full - Den 21 April f. m. 63 komligen uppfyllt sin pligt; elen hade till och med gjort mera, då den inbringat en betydlig besparing utöfver kostnadsförslaget, efter hvilket den architect, som uppgjort detsamma, icke ville åtaga sig byggnaden.
Administrationen hade icke gjort detta, för alt erhålla någon discretion och väntade sig ej heller en sådan; den blef surprinerad öfver detta Revisorernes förslag.
Jag tror det dock tillhöra Ständerne att, då frågan är om belöning för oegennytta, nit och skicklighet, icke vara för mycket nogräknade.
På denna grund anhåller äfven jag om återremiss af Utskottets Memorial.
Jag är hufvudsakeligen förekommen af den siste Talaren, och anhåller jemväl om återremiss.
Herr Grefven och Ordföranden hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg de emot BancoUtskottets ifrågavarande
Memorial gjorde anmärkningar böra föranleda till detsammas återremitterande.
Ropades Ja. Å nyo föredrogs och bifölls BancoUtskottets den 4 dennes under N:o 35 aflåtne, och den 9 derpåföljde e. m. på bordet lagde, Memorial i anledning af hvad 1827 års Revisionsberättelse förmäler om det skick, hvaruti Trossbottnarne i det så 64 Den 21 April f. m. kallade Archivi eller mindre Bancohuset sig befinna.
Föredrogs å nyo och remitterades till Lagutskottet Herr Lefréns, Johan Pehr, den 9 dennes e. m. på hordet lagde Motion, att samma strafflag, som varder utfärdad emot Negerhandel och delaktighet deruti, äfven må förklaras gällande i afseende å Slafhandel i allmänhet.
Lag- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottens den 4 dennes under N:o 16 afgifne, och den x3 derpåföljde på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af väckt fråga, att alla hus och gårdar i Städerne skulle ovilkorligen vara underkastade Brandförsäkring.
Herr Lagerhjelm , Pehr:
Utskotten hafva i förevarande Utlåtande utgått från den synpunkt, att det bör öfverlemnas till hvarje Husägares fria vilja, att brandförsäkra sitt hus, eller icke.
Meningarne hafva likväl varit delade inom Utskotten, och för korthetens skull får jag hänföra mig till reservationerne.
För mig synes det, som skyldigheten att brandförsäkra, borde åtfölja alla hus i en Stad, hvarigenom dels en större styrka skulle vinnas för det nya Brandslods-Bolagets Cassa, och dels ett likar - Den ai April f, m. 65 artadt intresse väckas, att, efter uppkommen eldsvåda, biträda vid släckningen.
Jag tror derföre det böra antagas som lag, att, då de fleste husägare i en stad funnit förmånligt att husen brandförsäkras, bör det åligga alla, att i brandförsäkringen deltaga.
Jag bekänner, att jag tillhört pluraliteten inom Utskotten, som trott att man ej kun* de ålägga en husägare i stad, att emot dess vilja, vidtaga en åtgärd, hvilken är förenad med en icke obetydlig kostnad, och ännu mindre föreskrifva honom att försäkra sitt hus i något visst FörsäkringsContor.
Utskotten hafva ansett sådant på det högsta stridande mot äganderätten.
Kunde man också ålägga brandförsäkrings-skyldighet såsom allmän regel, så skulle man väl ändock icke kunna betaga husägare optionsrätten att sjelf bestämma, hvarest han vill brandförsäkra sitt hus.
Flere hafva funnit för sig förmånligast, att ingå i utländska BrandfÖrsäkringslnrättningat, och jag skulle anse som ett våld, att hindra sådant.
Utskotten hafva ej trott, att något dylikt band borde läggas på den enskildta äganderätten.
Det har varit motivet för Utskottens Utlåtande, å hvilket jag icke kan annat än tillstyrka bifall.
Herr Hjerta, Gustaf: Jag instämmer till alla delar med Friherre Ehrenborgh, 31 H. 5 66 Den 21 April f. m. och skulle anse det såsom ett nytt sätt att brandskatta, förr inskränkt till yttre fiender, men nu öfverflyttadt äfven till inre medborgare, om man skulle ålägga Städernes husägare en ovilkorlig brandförsäkringsskyldighet, i synnerhet som derigenom ingen större säkerhet mot eldskador vinnes.
Ty det är naturligt att de, som icke hafva sina hus brandförsäkrade, förlora mest genom en eldsvåda, och således äro mest intresserade att förekomma den, eller biträda vid släckning.
Jag tror derföre icke, att man bör ålägga någon allmän brandförsäkrings-skyldighet, utan låta bero vid de frivillige föreningar, som i detta afseende kunna träffas.
Men ännu mindre skäl är att ålägga försäkringsskyldighet i något visst Contor, såsom allmänna BrandstodsBolaget här i Stockholm, endast för att förstärka dess Cassa.
Det vore då långt bättre, att man, såsom i Norrige, uppbar en viss afgift för detta ändamål till StatsCassan, emot det Staten garanterade ersättning mot eldskador.
Friherre Cederström,j Jacob:
Det gifves visserligen intet lagligt skäl, som hindrar, att i städerne, liksom på landet nu äger rum, ålägga brandstodsskyldighet.
Men det gifvas klokhetsskäl, som förbjuda en sådan åtgärd.
Om alla hus i en stad, och således äfven de uslaste och mest förfallne kojor, skulle vara brandförsäkrade, och följ - Den 21 April f. m. aktligen uppskattade till ett visst värde, är det troligt, att de snart skulle blifva ett rof för elden, och kanske draga andra bättre bus med sig.
Jag tror derföre, att det vore rent af farligt, att brandförsäkra sådane kojor, och detta har varit skälet, hvarföre jag instämt med pluraliteten inom Utskotten, att brandförsäkringsskyldighet ej borde åläggas städernes husägare.
Skulle man åter vilja vidtaga den författning, att alla hus under ett visst värde kunde af staden inlösas, vore visserligen intet hinder för en allmän hrandstodsskyldighet.
Men då härtill fordrades en betydlig fond för hvarje stad, som icke torde vara så lätt att anskaffa, och då författningen, intill dess fonden blifvit samlad, ej kunde vidtagas, tillstyrker jag för närvarande bifall å Utlåtandet.
Het synes mig, som Utskotten voro i bestämd motsägelse med sig sjelfva i förevarande Utlåtande och det nästföljande, eller N:o ty.
I det förra afstyrka de en ovilkorlig brandförsäkringsskyldighet i städerne, men idet sednare tillstyrka de bibehållande af den redan befinteliga ovilkorliga brandstodsskyldigheten på landet.
Mig synes det som hade man antingen bordt tillstyrka samma skyldighet både för landet och städerne, eller ock upphäfva den för bägge.
Hade Utskotten, såsom sig, efter min tanka, bordt, 68 Den 2i April f. m. sammanfattat bägge frågorna i ett Betänkande, så hade man väl icke kunnat komma ifrån denna motsägelse, hvilken ändock förefaller tydlig.
I afseende på sjelfva saken, anser jag visserligen Lagstiftningen kunna ålägga husägare skyldighet att brandförsäkra sina hus i städerna, likaväl som den genom Polisförfattningar kan förordna, att i vissa städer inga trädhus få byggas, att husen ej få öfverstiga en viss höjd och så vidare.
Men för ögonblicket önskar jag att bägge Betänkanderne må återremitteras, för att bringas i närmare öfverensstämmelse med hvarandra, innan Rikets Ständer fatta sitt beslut öfver någotdera.
Herr Rosenblad> Bernhard:
Jag instämmer med Herr von Hartmansdorff deri, att » jag finnér en inconsequence i Utskottens båda ifrågavarande Betänkanden, och att ingen juridisk grund hindrar införande af brandstodsskyldighet äfven i städerne.
Men i resultatet är jag ense med Utskottens.förevarande Utlåtande, att omsorgen af brandförsäkring i allmänhet bör öfverlemnas åt den enskildta omtankan, och jag tror, att skyldigheten således äfven på landet bör upphöra.
Må det tillåtas mig att anföra exempel af Norra Tyskland, der skyldigheten att ingå i brandstodsföreningar är allmän så väl för städerne, som för landet.
Detta har i synnerhet på landet föranledt till en allmän klagan öfver stora prejerier
Den ai April f. m. 69 vid afgifternes uppbärande, i trots af stränga lagar, som blifvit utfärdade deremot.
Man har exempel, att den årliga afgiften uppgått på landet ända till en tredjedel af värdet.
I det lilla Furstendömet Schwartzburg, om jag ej minnes orätt, som slutat sig till Brandstodsföreningen i Magdeburg, skedde till och med upplopp vid afgiftens uppbärande.
Jag tillstyrker derföre bifall å Utskottens första nu förevarande Utlåtande, men återremiss af det sednare.
Jag skulle tro, att den inconsequence, som så strängt blifvit Utskotten tillvitad, torde återfalla på anmärkarne sjelfve, om de behaga göra sig rigtig reda för innehållet af de båda ifrågavarande Betänkanden.
I det första är fråga om skyldighet att brandförsäkra sin egendom^ i det andra om skyldighet att gifva brandstod till hjelp åt den, som lidit brandskada.
Det måste vara en betydlig skillnad emellan ett åläggande att vårda min egendom, och att för en sådan vård erlägga bestämde afgifter, och ett åläggande att biträda en annan vid timad eldskada.
Det sednare kan Staten visserligen påbjuda, men ingen magt i verlden kan tvinga mig till vård om min egendom, om jag ej vill vårda den.
Den inconsequence, sora nu tillvitas Utskotten, kan med lika skäl tillvitas 1734 års förträfflige Lagstiftare, sorn bestämdt påbjudit brandstodsgifvande på lan - 7°
Den ai April f. m. det, men icke vägat älägga allmän brandförsäkringsskyldighet i städerne.
Jag tror, att man skall finna tillräckligt skäl för de olika stadganderne uti skiljaktigheten emellan förhållanderne.
För min del tror jag derföre, att Rikets Ständer ganska väl kunna bifalla båda Betänkanderne, utan alt vara inconsequente; och jag tillstyrker till en början bifall å det nu förevarande.
Frågan om inconsequencen att ej tillstyrka brandstodsskyldighetens upphörande på landet, men likväl afstyrka bestämd brandförsäkringsskyldighet i städerne, tror jag bör förfalla, när man, utan att fästa sig vid principen, endast ser på hvad som i detta afseende är nyttigt för stad och land.
På landet medför skyldigheten att gifva brandstod säkerligen mycken nytta, och har derföre hittills blifvit bibehållen, ehuru någre och deribland Grefve Johan Henning Gyllenborg vid åtskillige Riksdagar sökt undandraga sig densamma.
Hvad åter städerne beträffar, så ehuruväl jag tror, att man lika lagligt kan ålägga dem att gifva en afgift till brandskade-ersättningar, anser jag det icke vara nyttigt eller klokt, att vidtaga en sådan åtgärd, emedan jag fruktar att det skulle föranleda till tätare eldsvådor.
Af sådan orsak afstyrker jag allt beslut örn en bestämd lag, rörande brandförsäkringsskyldighet i städerne.
Den 21 April f. m. 7i Herr Grefven och Ordföranden hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade gilla Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottens ifrågavarande Utlåtande.
Till pröfning företogs Lag- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottens den 4 dennes under N:o 17 afgifne, och den i3 derpåföljde på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af väckte Motioner, att den i 24 Cap. ByggningaBalken stadgade skyldighet för hemman å landet att brandstod gifva, måtte upphöra.
Jag får vördsamt anhålla om återremiss af detta Utlåtande, och jag hämtar stöd för denna anhållan deraf, att jag ej kunnat göra mig sjelf riktig reda för det beslut som bör tagas i ämnet.
Utskotten hafva afstyrkt all förändring i den nu gällande författningen af 1818, som stadgar, att hvar och en, som ingått i Allmänna Brandförsäkrings Inrättningen, är befriad från skyldigheten att gifva Brandstod.
Om något undantag skall bibehållas, hade Utskotten bordt tillstyrka ett sådant tillägg, hvarigenom undantaget blifvit utsträckt till alla, som ingått i hvilken inhemsk hrandförsäkringsanstalt, som helst, så att det icke, såsom författningen nu ger anledning att förmoda, endast må 7* Den 21 April f. m. gälla för dem, som ingått i Allmänna Brandförsäkringslnrättningen.
Detta är den ena omständigheten, hvarpå jag ville fästa Utskottens uppmärksamhet.
Den andra är, huruvida det verkligen är rigtigt att befria någon från skyldighet att gifva brandstod.
Jag har af Friherre Ehrenborghs yttrande, under discussionen om det näst föregående Utlåtandet, blifvit styrkt i den mening, att det på landet vore af stor vigt, att vid inträffande eldsvåda kunna påräkna ett verksamt biträde af de närboende, och alt alla således borde deltaga i brandstoden, för att uppmanas att så skyndsamt som möjligt befordra släckningen.
Ur denna synpunkt torde det vara i synnerhet de större egendomarne, hvilka hafva mångå arbetare och underlydande att disponera till biträden vid eldsläckningarne i orten, som böra bibehållas i Brandstodslagen; men det är just dessa, som förnämligast ingå i Allmänna Brandförsäkrings-Inrättningen, och således enligt författningen skiljas från Brandstodsföreningarne.
Det torde tillföljd häraf ännu vara oafgjordt, hvilkendera principen helst bör antagas, och jag tillstår, att jag hittills sjelf icke kunnat bestämma detta; men jag tror att de betänkligheter jag framställt, åtminstone förtjena, att genom en återremiss tagas i närmare öfvervägande af Utskotten.
Jag vill ej bestrida återremiss, om verkligen Den 21 April f. m. 73 i Utskottens Utlåtande skulle finnas sådan tvetydighet, som Herr Hjerta trott, nemligen att delägare i andre BrandförsäkringsInrättningar än den Allmänna för hela Riket icke skulle emot 1818 års författning äga rättighet, att frånträda Braridstods-Inrättningar på landet.
Jag har icke kunnat öfvertyga mig om, att någon sådan tvetydighet verkligen äger rum.
Utskotten hafva utgått från den grundsatts, att hvar och en, som sjelf ej fordrar brandstod, bör vara befriad från att gifva sådan, hvaraf naturligtvis följer, att den, söm ingått i någon annan brandförsäkringsanslalt, och således afstått från anspråk på brandstod, ej eller kan förpligtas sådan gifva; och jag tvekar icke att förklara, det jag tror denna grundsatts vara riktig.
I afseende på frågan om större egendomars qvarhållande vid Brandstods-lagen, torde jag få erindra att Säterier aldrig tillhört de Brandstods-föreningar, som allmänna Lagen omtalar.
De större egendomarne hafva vanligen bildat serskildte föreningar i detta afseende.
Emedlertid om Ridderskapet och Adeln, i anledning af Herr Hjertås anmärkningar, skulle anse en återremiss nödvändig, för att komma i tillfälle att taga ett beslut, hvarigenom Utskottens Utlåtande på något sätt modifierades, hvilket enligt Riksdagsordningen nu icke låter sig göras, så har jag icke något att invända deremot. 74 Den 21 April f. ni.
Friherre Cederström, Jacob: Grunden för Brandstods-föreningar på landet är egentligen, att förekomma skattevrak till förlust för Staten, och enskildta personers obestånd inom socknarne, hvarigenom de fattige till last för socknarne skulle förökas.
Ett undantag för dem, som ingått i serskildta Brandförsäkringslnrättningar är derföre tilläfventyrs icke princip-mässigt; men om i afseende på författningarne angående brandstodsgifvande, den ändring skedde, att värderingen verkställdes, innan åbyggnaden blifvit afbränd, och brandstods-afgiften bestämdes i förhållande till årligen uppskattadt värde på hvarje till Brandstodsföreningen hörande hemmans åbyggnader m. m., så skulle deltagandet i särskildta Brandförsäkringslnrättningar småningom upphöra, emedan der erfordras praemier och i allmänhet högre afgifter, hälst något hvar skulle finna sin räkning vid att söka vinna ändamålet, der det kunde ske för bästa priset.
Följden skulle således blifva, att Brandstods-föreningarne ökades, i stället att de nu minskas, och Allmänna BrandförsäkringsInrättningen skulle måhända slutligen komma att alldeles upphöra, samt delägarne deri få sine inbetalte penningar åter utdelade.
Men några andra åtgärder tror jag icke å Rikets Ständers sida böra vidtagas; och jag ser således intet hinder att bifalla det ifrågavarande Utlåtandet.
Det har förmodligen varit
Den 21 April f. ra.
75 till följd af mindre tydlighet i min framställning, som Friherre Ehrenborgh ansett sig höra vederlägga hvad jag ytlrat om principen i 1818 års Författning.
Jag vill icke vidare besvära Ridderskapet och Adeln med en afhandling i detta ämne; men jag hemställer blott, om det är billigt, clå flere BrandförsäkringsBolag bildat sig inom Riket, att ett undantag skall gälla endast till förmån för Stockholms Bolag eller det så kallade Allmänna Brandförsäkringsverket.
Jag tror att det lika väl bör gälla för dem, som vilja försäkra sina hus i Skånska städernes Brandstodsbolag, eller i Brandförsäkringslnrättningen i Götheborg eller i möjligtvis hädanefter sig bildande Brandförsäkrings-anstalter.
Detta har varit den väsentliga grunden för min anhållan om återremiss.
Men jag har visserligen derjemte framställt en anmärkning, huruvida något undantag alls borde äga rum.
Jag vet väl att Säterier varit frikallade ifrån att gifva brandstod, men jag vet ock att 1784 års
Lag stadgar, att brandstod skall af alla hemman gifvas , och att Säteriernes befrielse tillkommit sedermera genom serskildte Stånds Besvär och Kongl.
Resolutioner deröfver.
Hufvudsakligaste skälet för återremissen är likväl, såsom jag redan nämnt, att då Utskotten i sitt Utlåtande sjelfve säga innehållet af 1818 års Författning vara: ”att hemmans”eller egendoms-innehafvare, som i jUlmän”na Brandför säkrings Inrättningen tagit för - 76 Den 21 April f. ro. ”säkring å hela åbyggnaden eller någon del ”deraf, icke allenast är frikallad från skyldigheten att, enligt Cap. 5 §.
Bygg”ningaBalken, gifva brandstod, utan äfven ”äger rättighet frånträda den Brandstodsförening, hvari han förut kan vara delegare;” önskade jag, att detta stadgande i så måtto blefve ändradt, att, i stället för Allmänna Brandförsäkrings-Inrättningen _, må införas någon inhemsk Brandf örsäkringsInrättning.
Jag erkänner att det undfallit mig, att ifrågavarande Författning innehåller det uttryck, som Herr Hjerta nu anfört.
Om så verkeligen förhåller sig, och hvarpå jag ej bör tvifla, måste jag förändra mitt bestridande af återremiss i yrkande deraf, emedan det är nödigt, att otydlighet ur Författningen borttages, om den verkligen finnes der.
Uppå derefter af Herr Grefven och Ordföranden framställd proposition, blef Lag- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottens ifrågavarande Utlåtande, i anledning af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskotten ålerremitteradt.
Föredrogos å nyo och biföllos följande Lag- samt Allmänna Besvärs-och EkonomiUtskottens den 4 dennes afgifne, och den i3 derpåföljde på bordet lagde, Utlåtanden:
Den 2i April f. m. 77 N:o 18.
I anledning af väckt fråga om behofvet af en undersökning till utrönande af grund erne, på hvilka Allmänna BrandförsäkringsVerkets Landtfond hvilar,m. m. N:o 20.
I anledning af väckte frågor om ändringar uti nu gällande Författningar, angående utmål till Grufvor, samt om rättigheten att å andras ägor hämta myrmalm.
Yid förnyad föredragning bifölls Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottets den 4 dennes under N:o 85 afgifne, och den i3 derpåföljde på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af väckt motion om inrättande af en allmän Undervisnings-anstalt uti Eskilstuna.
Å nyo föredrogs Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottets den 8 dennes under N:o 86 aflåtne, och den i3 derpåföljde på bordet lagde, Betänkande, angående väckte Motioner om LanCasterSkolors inrättande.