Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är en sådan sakernas ställning jag här åsyftar, och som blir möjlig derigenom, att, såsom föreslaget är, domaren skall kunna förklara konkursen afslutad, så snart sista utdelningen skett, H. VIII. 6 89 Den 18 Joll. utan afseende på upstående processer, sorn sedan må särskildt afgöras.
Att gäldenär under konkurs icke bör få inlåta sig i nya affärer, är dessutom så mycket tydligare, som äfven efter nuv.-de lag han icke ens får gå på börsen.
Den siste värde talaren yttrade: »Utsk:t har sjelft sagt, att konkurs är en liqvidationsåtgärd,» och han hade deruti fullkomligt rätt; men så tilläde han ur egen fatabur: »nemligen af de tillgångar, som blifvit afträdda.»
Får man göra sådana tillägg, så är det icke svårt att bevisa hvad som helst.
Om nu en person anmäler, att han icke kan betala sina skulder, och derföre anhåller att någon måtte förordnas för att taga hand om hans bo och med befintliga tillgångar liqvidera dessa, är det rimligt och naturligt, att denne administratör skulle vara inskränt till dispositionen af endast de tillgångar, gäldenären egde vid det tillfälle då anmälan gjordes?
Är det icke enklast och naturligast, att han inträder i gäldenärens rättigheter, och böra icke lagarne alltid vara ett uttryck af det naturliga?
Eller kanske lagen bör auktorisera gäldenären att helt simpelt stryka öfver all sin gamla skuld, och endast tänka på den han på nytt kan åsamka sig?
Men sådan är praxis nu för tiden, att man föraktar sina gamla borgenärer och tror dem hafva förlorat alla sina rättigheter derigenom, att man sjelf gjort cession.
Det är sannt, att en grundsats, motsatt den jag förfäktar, igenfinnes i Lagberedningens arbete, som i öfrigt är högst förtjenstfull^ men i detta afsende särdeles svagt; men för det första må man besinna, att detsamma verkstäldes för 40 år sedan, då kreditlagstiftningen befann sig på en helt annan ståndpunkt än nu, och för det andra kan jag väl förstå, att man åberopar som stöd emot en föreslagen förändring sådana lagar, som under en lång tidsföljd varit tillämpade och följda, men deremot ingalunda, att man finner ett hinder uti ett lagförslag, som aldrig blifvit adopteradt.
För öfrigt är det verkligen ett eget och besynnerligt förhållande, att jag, som under 15 års tid varit utskriken såsom en afgjord fiende till alla reformer, här befinner mig i strid med Hr Dalman, eljest framåtskridandets kämpe, och att jag försvarar den moderna Europeiska lagstiftningen mot hans åsigt, som icke har något stöd hvarken i Sveriges eller andra länders institutioner.
Han har sagt, att vi ej böra åberopa främmande länder, emedan deras förhållanden äro så olika mot våra; men handelslagstiftningen är till sin natur kosmopolitisk, och Sverige kan icke hitta på några andra handelscontumer än dem, som äro rådande i det öfriga Europa.
Om vi voro nog dåraktiga att försöka sådant, skulle följden blifva, att ingen vågade inlåta sig i transaktioner med oss.
Inom det område, sorn kallas familjrättens, der må nationalitet och tradition göra sig gällande; men icke så i fråga om handelsrätten.
Det s. k. vesterländska systemet i denna är rådande nästan öfverallt, i Frankrike, Belgien, Holland, Polen, Tyskland, och blir det snart äfven i Österrike och Norge.
En af mina motståndare har anmärkt, att denna grundsats vore gällande, endast i afseende å köpmäns konkurser.
Så är visserligen förhållandet i Frankrike, men ingalunda öfverallt, t. ei. i Tyskland, ty det Preussiska lagförslaget gör i detta Den 13 Juli. 81 afseende ingen skilnad.
För öfrigt, om någon skulle vara i behof att få disponera hvad som under konkursen kan tillfalla honom, så vore det väl just köpmannen, för att derigenom sättas i stånd att börja en ny rörelse.
Detta synes mig således vara ett dåligt argument.
Hr Dalman har, då jag talat om denna punkts sam* manhang med borttagandet af den offentliga stämningens preklusiva verkan, förklarat att han ogillar äfven denna princip; men då måste hela förslaget falla, emedan det åsyftar en snar realisation och en hastig upgörelse.
Skall man stadga, att borgenärerne, för att icke förlora sina fordringar och sin talan, måste ovilkorligen infinna sig vid proklama, så går det naturligtvis icke an att sätta stämningstiden så kort som 2 månader, utan då måste man hafva åtminstone 6, och dermed komma vi in på den långa tidsutdrägten.
Antingen skall raan derföre afskaffa stämningens preklusiva verkan och antaga förslaget, eller, om denna bibehålles, måste det nya lagförslaget i sin helhet förkastas.
Det har blifvit vrkadt, att denna g skulle återremitteras, och man har åberopat, att BorgareSt:t redan vidtagit en sådan åtgärd.
Men då densamma just innehåller en af förslagets grundprinciper, skulle Utsk:t derigenom komma i en sådan ställning, att det icke visste hvad det skulle taga sig till.
Blir g:n afslagen, så får man börja arbeta på en ny basis, men genom en återremiss vinner man sannerligen ingenting.
Jag anhåller derföre, att K. o.
Ad. nu må definitivt besluta öfver denna fråga, samt vågar för min del hoppas, att dess beslut må blifva bifall till Utsk:ts förslag.
Hr v. Ehrenheim, Per Jakob: Jag tror, att Hr Dalman i sitt resonnemang alltför mycket inskränkt begreppet af konkurs.
Deri ligger, att alla, som hafva fordringar hos gäldenären, skola få lika rätt att liqvideras af den egendom, som tillhör gäldenären, och denna rätt torde väl då böra sträcka sig äfven till den egendom, som kan tillfalla gäldenären efter konkursens början.
Hans skyldighet att betala sina skulder är väl lika helig efter sorn före denna tidpunkt.
En talare har sagt, att i sådant fall gäldenären icke skulle kunna arbeta något på sin förkofran och icke helier hafva något intresse derför; jag vågar dock tro, att hvarje redlig gäldenär, och det hoppas jag de flesta äro, skall finna ett tillräckligt intresse uti att genom sina kreditorers förnöjande upfylla sina förbindelser.
Jag tror också det vara icke blott rättare, utan äfven vida förmånligare, t. o. m. för cessionanten sjelf, att hvad sorn möjligen tillfaller honom, afträdes till massan, för att lika fördelas mellan kreditorerne, än att det skall vara ett rof för den, som är vaksammast och som då genom utmätning deraf söker göra sig betald.
Man bar sagt, att detta skulle innefatta ett slafveri.
Jag har svårt att förstå, huru det skall kunna betecknas som slafveri, att man söker göra rätt för sig och betala dem, som man är skyldig 1 R. o. Ad. har redan beslutat, att en embets- eller tjensteman, som gör konkurs, skall afträda en del af sin lön, hvilken också representerar arbete, och det som är rätt för en, bör också vara det för en annan.
Jag anhåller om bifall till Utsk:ts Betänk:de. 84 Dun 13 Juli.
Hr Olivecrona: Gr.
Sparre har sagt, att jag betraktar konkursen såsom skolande fortfara under en längre tid.
Detta är dock icke förh:det.
Jag anäer som ett stort fel i vår nuv:de lagstiftning, att den ger anledn. till mycket söl i detta afs:de, men långt ifrån att motverka, befrämjar denna § sådant.
Ty det är klart att, der gäldenären har utsigt till något arf eller förvärf af betydenhet, komma kreditorerne alltid att söka draga ut på tiden så mycket som möjligt, och drages saken inför domstol, så vinnes dermed icke större skyndsamhet.
Sparre har också sagt, att den omständigheten, att lagberedningen antagit den hittills gällande grundsatsen, är af mindre vigt, emedan detta stycke vore det svagaste i hela denna Berednings arbete; men det må tillåtas mig anmärka, att denna samma grundsats varit gällande icke blott i för fattningarne af 1773 och 1798, utan äfven i det 1854 af D:r Nordström utarbetade lagförslag; och jag ser då ej, hvarföre vi icke skulle bibehålla den gamla lagen, äfven om den ej alldeles öfverensstämmer med den nya handelsrätten, af hvilken konkurslagstiftningen ingalunda kan betraktas som en ingredierande del.
Sparre har slutl. i bevekliga ordalag anhållit, att R. o. Ad. icke måtte bevilja återremiss å denna g, men, som Gr:n sjelf yttrade i sista plenum, R.
St:r böra fritt uttala sina åsigter i förevrde ämne sora i alla andra, och jag anser i detta vigtiga fall inga konsiderationer böra gälla, hvarföre jag anhåller att R. o. Ad., i likhet med hvad BorgareSt:t redan gjort, måtte återremittera denna § till Utsk:t.
Som jag förut nämnt, tror jag icke att Gr.
Sparres lysande förhoppningar om ett hastigt slut på konkurser i följd af den nya theorien om hvad som tillhör konkursbo skulle komma att realiseras.
Men äfven om så blefve förh:det, skulle ju skyndsamheten än mer befordras genom antagandet af den modifikation, jag föreslagit, att nemi. en viss kort preskriptionstid bestämdes, efter hvars förlopp verkan af stadgandet skulle uphöra.
Denna medelväg synes mig förtjent att tagas i öfvervägande, hvadan det vore önskligt att §:n återremitterades, likasom i BorgareSttt.
För öfrigt förvånar det mig, att Gr.
Sparre här uttalat en sådan förkastelsedom öfver juristers deltagande i lagstiftningen.
1734 års lag var utarbetad af Sveriges skickligaste jurister; så äfven Code Napoléon af Frankrikes ; och enahanda förmodar jag förhållandet vara jemväl med den nya Preussiska lagen samt med den Norska, hvilku utgöra de sednaste föremålen för Hr Gr:ns beundran.
Likaledes förvånar det mig att, när Gr:n talar om »hela den handlande verlden», han företrädesvis citerar O.-:errike, Grekland m. fl. länder, med hvilka Sverige står i högst ringa handelsberöring, men förbigår Nord-Amerika och England.
Jag vet icke hvilka välgörande verkningar den nya lagen haft i Tyskland, eller i hvilka af dessa många småstater den vunnit tillämpning; men det vet jag, att den icke blifvit antagen i dess, i förh:de till handeln med Sverige, förnämsta handelsstäder Hamburg och Lubeck.
Jag vill icke längre uppehålla R. o. Ad., men blott, i anled - Den 13 Juli. 83 ning af min värde bänkkamrats anmärkning om löntagares skyldighet att under konkurs afstå en del af sin lön, fasta upmärksamheten derpå, att denna är en tillgång, som han redan före konkursen eger och som fortfar så länge han gör tjenst.
Frih, Armfelt, Magnus; Jag skulle ej hafva uptagit R. o. Adrns tid vid detta tillfälle, om jag ej önskat ytterligare betona en af Gr.
Sparre gjord anmärkning, nemi. om svårigheten för dem, som tillbragt hela sitt lif med att studera och tillämpa vissa gällande lagar, och derigenom blifvit invanda vid ett viss system, — att sätta sig in i ett nytt sådant och opartiskt bedöma detsamma.
Derföre är också förh:det i England, att jurister väl användas att redigera lagen, men icke deltaga i dess egentliga stiftande.
Man må derföre icke fästa alltför mycket afs:de derpå, att gamla och erfarna jurister äro motståndare till det nya förslaget.
Att, såsom Hr Dalman här yrkat, återremittera §:n, vore enligt min tanke högst olämpligt, emedan Utsk:t säkerligen ej skulle hinna i så god tid afgifva nytt förslag, hvilket måste då vara helt och hållet omarbetadt, till följe af den förev:de §:ns stora och genomgripande vigt.
Medan jag har ordet, anhåller jag att få svara Hr Dalman, som åberopat förhidet i England och Nord-Amerika.
I England finnes endakt 2 slags konkurser, förvållade och oförvållade.
I det sednare fallet får man endast ett certifikat, hvarigenom man frikännes, och dermed är saken slut.
Likaledes i Amerika, hvars konkurslag är byggd på Engelska principer.
Jag kan icke tro, att Hr Dalman skulle vilja framställa denna sakernas ordning som mönster eller här införa densamma.
Hvad Hamburg beträffar, har Gr.
Sparre redan anfört, att i Tyskland är under arbete ett gemensamt lagförslag i handelsrätten, och det är väl all anledning förmoda, att det blir antaget i såväl den ena som den andra unionsstaten.
På de skäl, som redan blifvit anförda, anhåller jagom bifall till § 35, med ändring af ordet »afträdes-ansökan» till »konkursansökan.
Den siste värde talaren har sagt, att genom en återremiss af denna § LagUtskit skulle blifva tvunget att skrifva om hela förslaget.
Detta är dock, alldeles icke förhidet, utan saken hjelpes helt enkelt dermed, att man antager samma redaktion, som BorgareStit föreslagit.
För öfrigt vill jag anmärka, att jag icke hyser någon förkärlek för Englands och Nord-Amerikas konkurs-lagstiftning; men då Gr.
Sparre sagt, att de af LagUtskit här föreslagna grunder vore antagna i hela den civiliserade verlden, har jag velat vederlägga detta påstående genom att påpeka, det verldens båda största handlande nationer icke ännu antagit desamma.
För min del finner jag Utsk:ts 8« Den 13 J nii. förslag till denna g fullkomligt rigtigt.
Man har deremot anmärkt, att man betager dem, som efter konkursens början ingå i aftal med gäldenären, möjligheten att få sina fordringar betalda, och att man förhindrar denne att börja nya affärer.
Detta anser jag just vara en fördel.
I de gamla solidare tiderna var det antaget som grundsats, att man icke borde börja några affärer utan att ega något kapital.
Nu är visser!, förb idet annorlunda, men då denna tidens grossörer genom halsbrytande spekulationer komma på obestånd, kan jag icke anse det vara ett för hardt straff, om de sedan få arbeta hos andra för att förtjena sitt uppehälle.
Något förmedlingsförslag mellan rätt och orätt, sådant som Hr Dalman framställt, kan jag ingalunda gå in på, utan kommer jag att rösta bifall till Utskits förslag.
Sedan öfverhiggningen förklarats fulländad, yttrade H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm , att derunder yrkats dels bifall till och dels återremiss af den förevide gin, hvarförutan, jemte yrkande om bifall, föreslagits att, i öfverensstämmelse med K. o.
Adis beslut i afseende å 9ide gm, det jemväl i förevide g förekommande ordet »afträdesansökning» borde utbytas emot ordet »konkursansökning.» Härefter framstälde H.
Exc. propos. å bifall till gin med nyssnämnde förändring och, då dertill svarades många ja jemte åtskilliga nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Uplästes och godkändes följande voteringspropos. i »Den som bifaller 35:te gin af LagUtskits i Betänk.
Nio 33 framstälda förslag till Konkurslag med den förändring, att ordet »afträdesansökning» utbytes emot ordet »konkursansökuing», röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, varder nämnde g återremitterad.»
Vid voteringens slut hade rösterna utfallit sålunda; Ja — 23.
Hr Dalmani Jag anhåller att få till prot. anmäla min reservation emot det af R. o. Ad. nu fattade beslut, och beklagar att det möjligen kommer att föranleda hela detta lagförslags fall. g 36.
Denna 36:te g innefattar en betydlig för bättring i vår nuvide konkurslagstiftning, och är en bland de vigtigaste i hela förslaget; men just derföre bör också dess redaktion vara så fullständig och bestämd som möjligt.
Jag anhåller derföre, att i 2idra momit orden »före konkursens början» måtte in - Dan 13 Jall. 8T »ättas å andra raden mellan orden »sorn» och »icke».
Hvad åter beträffar mom:t 6, anser-jag att detta stadgande snarare hörer till utredningen af frågan om fordringsegares förmånsrätt sinsemellan och således bättre skulle finna sin plats der än i denna g, hvarur det torde kunna utgå.
Jag vill dock icke yrka, det R. o. Ad. nu genast må härom fatta bestämdt beslut, utan får endast anhålla om återremiss till Utsk:t af moimt 6.
Jag tillåter mig framställa en anmärkning vid denna §:s 4:de mom.
Jag gillar visserligen fullkomligt, att man lemnar sådana föreskrifter, hvarigenom svek och bedrägerier till borgenärernes förfång kunna förekommas, men tror dock att tiden är något tilltagen, och att i stället för de 30 dagarne borde stadgas 10, i likhet med hvad jag vill minnas är föreskrifvet både i den Preussiska och i den Fransyska lagen.
Eljest om alla aftal, som slutits inom de 30 sista dagarne, skulle återgå, torde deraf upkomma en nog långt drifven osäkerhet.
Jag vågar således anhålla om återremiss till Utsk:t i den syftning jag nu påpekat.
Vi befinna oss här vid en af de vigtigaste punkterna i förslaget, och tillika på ett gebiet, der den nuv:de konkurslagen är högst bristfällig och till och med saknar bestämmelser.
Det är alltför väl kändt och har i alla länder varit öfverklagadt, att gäldenären understundom gynnar vissa borgenärer och ställer så till, att dessa blifva betalda före konkursen, vid hvars utbrott sedan inga tillgångar finnas qvar för de öfrigas liqviderande.
För att förekomma detta, har den Franska lagen, och efter denna de öfriga ländernas lagar, stadgat, att det må bero på domstolen att förklara, vid hvad tidpunkt gäldenärens obestånd kan anses hafva inträdt.
Det har äfven varit ifrågasatt att här tillämpa denna grundsats, men högsta domstolen har deremot anfört grundade skäl, och med rätta ansett det vara en högst prekär sak att härvidlag träffa det rätta.
Man har derföre funnit nödigt att bestämma en viss tid före konkursens början, inora hvilken de af gäldenären ingångna aftal om pant för gammal skuld skola återgå.
Det är visserligen sannt, att denna tid af 30 dagar är godtyckligt bestämd; men en anledning att välja detta tal förefinnes i den erfarenheten, att det är vanligen icke annat än under den sista månaden före konkursens början som gäldenären försöker göra sådana tricherier, och tillika är att märka, det lagen redan förbjuder honora att under de sista 30 dagarna göra några affärer.
Jag erkänner för Öfrigt gerna det farliga i den principen att aftal skall kunna återgå, men just i detta speciella fall, att pant blifvit för en gammal fordran lemnad kort före cessionens utbrott, anser jag risken vara vida mindre än t. ex. i fråga om köp, der aftalets återgång skulle medföra rubbning i de nya förhållanden, i hvilka köparen redan inträdt.
Det är visserligen vanligt att, när det börjar låta illa om en persons affärer, fordrings egarne ruta till och söka förskaffa sig pant för sina fordringar, 88 Den 13 Juli. men detta är något som icke bör upmuntras af lagen, hvilken tvärtom afser, att de skola sinsemellan pro rata parte fördela alla befintliga tillgångar.
På det 4:de mom:t vågar jag således anhålla om bifall.
Hvad beträffar Hr Dalmans yrkande om ett tillägg till 2:dra mom:t, så har jag ingenting att deremot anmärka, och den yrkade återremissen af mom:t 6 kari också hafva skäl för sig, på det Utsk:t må komma i tillfälle att taga i öfvervägande, huruvida det är skäl att i förmånsrätten intaga äfven sådana fordringar, som i mom:l 6 omförmälus.
Sparre tyckes förutsätta, att lemnan det af pant i sådana fall, som här äro i fråga, icke skulle ske annat än i afsigt att gynna den ene borgenären på de andras bekostnad; men sådant sker säkert ganska ofta på god tro, och då synes det hårdt, om sådana aftal skola återgå, då de äro gjorda för så lång tid tillbaka som 30 dagar.
Jag anhåller derföre att äfven detta morn., likasom det 6;te, må till Utsk.-t återremitteras.
Ar den skuld, för hvilken panten lemnäs, re dan förfallen, då blir det ju en ny transaktion, hvarigenom borgenären lemnar gäldenären en ny försträckning emot pant, och han måste då vara fullt berättigad att utfå sin fordran; men är skulden icke förfallen, då kan ingen sådan rättighet vindiceras, lika litet som det är troligt, att man går och söker ytterligare säkerhet för en ännu icke förfallen fordran, så vida man icke börjar misstänka, att gäldenärens affiirer äro dåliga, och att risken med hvarje dag tillväxer.
Jag anhåller om bifall till mom:t 4, sådant det är af Utsk:t föreslaget.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att någon anmärkning emot l:sta, 3:dje, 5:te och 7:de morarna i förev:de § icke blifvit gjord; att, i afseende å 2:dra mom:t, yrkats bifall dertill med införande af orden »före konkursens början» emellan orden »som» och »icke» på andra raden; att, beträffande 4:de mom:t, dels bifall dertill och dels återremiss deraf blifvit påyrkad; samt att, hvad slutligen fide motmt vidkomrae, endast återremiss deraf blifvit begärd; och komme, med föranledande af dessa yrkanden, delning af propos. att ega rum.
Sedan härefter propos. å bifall till mom:n 1, 3, 5 och 7 blifvit framstäld och med ja besvarad, gjordes propos. å bifall till 2:dra mom:t med förenämnde tillägg, derå jemväl svarades ja.
Sedermera framställdes propos. å bifall till 4:de moimt, och då svaren dervid utföllo med flere ja jemte ett eller annat nej, förklarades ja haft öfvervigten.
Slutligen gjordes propos. på återremiss af 6:te momd och besvarades med ja.
S 37.
Deu 14 Jall f. m.
Sfl g 38.
Jag anhåller, att det å andra raden af denna § förekommande ordet »afträdesansökning» måtte utbytas mot »konkursansökning», och att §:n med denna förändring måtte bifallas. Frih.
Jag instämmer med Hr Dalman, och an håller om bifall å §:n med den af honom föreslagna ändring.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framstäld propos., bifölls §:n med utbyte af ordet »afträdesansökning» emot ordet »konkursansökning».
Härefter blef, uppå H.
Exc. Hr Gr. o. Landtnäs framställning, den vidare pröfningen af förev:de Betänk:de upskjuten till nästa plenum.
På föredragningslistan före komma 2 Betänk, af synnerlig vigt, hvilkas afgörande icke bör alltför länge upskjutas, nemi. Bev.!Jtsk:ts N:o 28, samt StatsLTtk:ts N:o 124.
Jag får derföre anhålla, att dessa båda måtte upföras på föredragningslistan till nästa plenum näst efter LagUtsk:ts Betänk.
Exc. Hr Gr. o. Landtnäs i anledn. häraf gjorda propos., beslutat, att Bev.Utsk:ts Mern.
N:o 28 och StatsUtsk:ts Mern.
N:o 124 skulle å målslistan upflyttas och sättas näst efter LagUtsk:ts under pröfning varande Betänk.
N:o 33, åtskiljdes Ståndet kl. nära '/2 11 e. m.
In fidem, O. brakel.
Lördagen den 14 Juli 1860.
Plenum kl. 10 f. m. Justerades prot:t för d. 21 sistl.
Anmäldes och bordlädes nedanuämnde, från Utsk:n inkomns Mern., Utlåt;n och Betänkm, nemi. från 90 Don 14 jult f. m.
N:o 46, i ani. af RiksStras beslut rör:de det uti Konst.Utsk:t« Mera.
N:o 33 framställda förslag till ändring i 14:de gra Usta mom. R.O.; N:o 47, i ani. af RiksStras beslut rör:de det af Konst.Utsk:t uti Mern.
N:o 34 framställda förslag till tillägg uti 73:dje gra R.O. j N:o 48, i ani. af RiksStras beslut rör-.de det uti Konst.Utsk:ts Mern.
N:o 35 framställda förslag till åtskilliga ändringar i R.O., ang:de R. o.
Adras representationsrätt; N:o 49, i ani. af RiksStras beslut ronde det uti Konst.Utsk:ts Mern.
N:o 38 framställda förslag till ändring i R.O:s föreskrifter om PresteSt.ts representationsrätt; N:o 50, med voter.-propos. i fråga om det uti Konst.Utsk:ts Mern.
N:o 35 framställda förslag till ändring i 14:de gra 3:dje mom. R.O. StatsUtskottet: N:o 131, ang:de föreslagen eftergift och afskrifning af ett
Markaryds församling i Kronobergs län beviljadt kyrkobyggnadslån; N:o 135, i ani. af väckt motion om eftergift å ett Knäreds församling i Hallands län beviljadt kyrkobyggnadslån; N:o 133, i ani. af väckt motion om ytterligare anstånd med inbetalningarne å staden Cimbritshamns hamnbyggnadslån; N:o 134, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. ang-.de åtgärder till behöfvandes undsättning i missväxtår; N:o 135, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. ang:de ifrågastäldt förändradt sätt för amortering af Landshöfdingeackorden; N:o 136, ang:de utbetalning af statsbidrag till ett vägförbättringsarbete, som icke blifvit inom behörig tid påbörjadt; N:o 137, ang:de förlängning i den för upmuddring af Ystads hamn bestämda arbetstid; N:o 138, ang:de bestridande af kostnaden för Riddarhus-salens inredning; N:o 139, ang:de ytterligare anslag för det inom R.
Stras hus inrättade riksdagsarkif; N:o 140, i ani. af väckt motion otn anvisande af låneunderstöd till marmorfabriksidkaren J. R.
Schram; N:o 141, i ani. af väckt fråga om anvisande af ett amorteringslån till vattenkuranstalten vid S:t Ragnhilda källa i Söderköping: N:o 145, i ani. af väckt fråga ang:de indragning af KonvoyKommissariatet; N:o 143, i ani. af väckt motion ang:de aflemnande af ritningar, för hvilka anslag af allmänna medel blifvit Kapitenen Baltzar Cronstrand beviljadt; N:o 144, i ani. åf Hr af Robsabms motion ang:de utdelningar från en af motionären upgifven kassa samt indragning af kassans återstod till Riksg.Kont. Den 14 Jall f. m. #1 BevillningsUtskottet: N:o 29, i ani. af dels gjorda anm:r emot vissa delar, dels ock RiksSt:ns skiljaktiga beslut i afs:de å andra delar af Betänkit N:o 22, ang:de stämpelpapperssfgiften saint afgiften för stämpling af tidningar, andra periodiska skrifter och tryckta afliandlingar; N:o 30, ang:de verkställd omröstning i ani. af KiksStms skiljaktiga beslut rör:de vilkoren för bränvinstillverkning.