Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utsk:t har äfven, såsom bevis på att det tagit denna fråga i öfvervägande, yttrat i sitt Betänk.: »Men af hvad nyss blifvit anfördt, följer ock att ju närmare anförvandt den är, som eger utöfva giftomannarätten, desto svårare är det ock att söka lagens skydd emot dess missbruk, och att således, om man eljest anser den 25-åriga qvinnan böra befrias från giftomans inseende, det i första rummet är för henne af vigt att erhålla denna frihet från juridiskt tvång af sina närmaste skyldeman.
Det är ock derföre som Utsk:t ingalunda kunnat finna lämpligt, att, såsom ifrågasatt blifvit, fortfarande inskränka giftomannarättens utöfvande åt föräldrar.
En sådan inskränkning vore ock en skärande inkonseqvens mot giftomannarättens här ofvan sist angifna grund; ty huru skulle man väl kunna försvara en lag, hvilken proklamerade den 25-åriga qvinnan skicklig att råda öfver sig sjelf, om föräldrarne äro döda, men sakna denna förmåga, om föräldrarne händelsevis ännu lefva?»
Jag tror icke att man kan vederlägga detta skäl.
Lagstiftaren måste isynnerhet i sådane satser sorn dessa, der en ren grundsats är i fråga, följa den ena eller den andra principen.
Antingen måste han säga att qvinnans konstitution, bennes lynne, hennes uppfostran, hennes större känslofullhet qvalificera henne icke att sjelf bestämma öfver sitt val, eller, säger man, hon må sjelf få bestämma sig, och dessa här anförda omständigheter böra icke hindra henne från ett fritt val af make.
Lagstiftaren kan bekänna sig till den ena eller den andra af dessa åsigter, men när ban antagit en grundsats, så må han icke tillåta sig att göra något afsteg derifrån, utan han måste med ihärdighet följa denna grundsats i alla dess konseqvenser.
Under min riksdagsmannatid har jag haft erfarenhet utaf, att så ofta man medgifvit ett, om än aldrig så obetydligt afsteg från en princip, så har det icke dröjt längre än till nästa riksdag, förr än man fått taga steget fullt ut, och ingenting är så farligt som att icke fullkomligt klart göra sig reda för från hvilken grundsats man utgår.
Det är just den omständigheten att jag i allmänhet försvarat och sökt åskådliggöra nödvändigheten af att i synnerhet
Den 13 Maj e. m. 365 uti civillagen följa en och samma grundsats, som har gjort att jag stundom har ansetts nog ihärdigt hålla på de bestående förhållanderna.
Jag har dock alltid varit af den åsigten, att när något steg skall tagas till förändring i lagstiftningen, så måste det tagas fullt ut, och att ställa sig midt emellan två ytterligheter, är att försöka att stå på en grund, som icke finnes, och följaktligen måste man sjunka.
Det var denna åsigt som gjorde att jag, då det vid riksdagen 1857 var fråga om qvinnans myndighet, icke kunde gilla den juste-milieu-åtgärden, som då företogs, hvilken skulle göra qvinnan hvarken myndig eller omyndig; men sedan lagstiftningen en gång antagit den principen, att hon skulle kunna vara myndig, så dröjde det icke längre än till nästa riksdag, förr än motioner väcktes att hon skulle blifva myndig, och vid denna riksdagen har jag, som icke i allmänhet hyser någon kärfek för qvinno-emancipationen, dock konseqvent biträdt förslaget att qvinnan utan några omständigheter skulle blifva myndig, ty sedan principen en gång blifvit uttalad, så är det fåfängt att sätta sig deremot.
Om man nu vill upphäfva giftomannarätten, så må man göra det helt och hållet; det är åtminstone konseqvent; men att, på sätt som Hr Frih. Gederström och Hr Reutersvärd föreslagit, taga bort den till en del och bibehålla den till en del, det leder till ingenting annat än att förslaget om dess uppbäfvande i sin helhet genast återkommer.
Ar detta beständiga tummande på lagstiftningen så bra?
eller månne det icke är mycket bättre att man noga öfverväger hvilken grundsats man vill följa, men följer den som man antagit och icke ställer sig midt emellan tvenne motsatta grundsatser.
Hvad jag vid riksdagen 1857 anförde, gällde såväl myndigheten som giftomannarättens uppbäfvande; men K. M. och R.
Skr hafva funnit att dessa två saker icke hafva sammanhang med hvarandra.
K. M:s Propos. gick nemi. ut på att giftomannarätten skulle bibehållas, men qvinnan blifva myndig.
Sedan man nu har skiljt dessa två saker, anser jag det icke vara skäl alt återigen afvika från den grundsats, man antagit, och hitta på en ny.
Jag tror också, att om Gr.
Hamilton hade läst fortsättningen af mitt yttrande, så skulle han funnit att detta var riktadt mot qvinnans myndighet i sin helhet, Man har sagt att det förslag, som Utsk:t framställt, innefattar alldeles icke att dottren skall underlåta att fråga fadren till råds, när hon vill gifta sig, utan tvärtom, att dottren bör göra det.
Jag frågar, hvar står detta skrifvet?
Lagen talar icke om några sådana föreskrifter.
Den talar icke om något sådant rådgifvande.
Den förbjuder eller tillåter, och det enda sätt, hvarpå den kan tillkännagifva att lädren i fråga om giftermål bör hafva något inflytande öfver sin dotter, är att gifva honom giltomannarätt; och om man upphäfver denna giftomannarätt, så kan jag icke förstå annat än att en qvinna, sedan hon fyllt 25 år, kan få gifta sig utan att nämna ett ord derom till sin fader.
Jag har förut nämnt att lagen icke skall befatta sig med de etiska förhållanderna, men den bör under - 366
Den 13 Maj e. m. stödja dem, och det är ett sådant understöd, som jag tror att fadrens råd får derigenom att lagen åt honom bibehåller-giftomannarätten.
Man har sagt att detta s. k. absoluta veto, som fadren nu har, hvilket är så till vida absolut att domaren kan ändra det, endast har den fördelen att det kan verka ett uppskof i en förening, sådan som den, hvilken den omtalade kronoarbetskåren Ekström var på väg att ingå.
Just detta uppskof kan i sanning hafva så goda följder, att jag på inga villkor vill eftergifva en faders rättighet att åstadkomma ett sådant, ty har han icke denna rättighet, så kan han ju icke hindra att hans dotter, om hon ena dagen gör bekantskap med en kronoarbetskarl, dagen derpå gifter sig med honom, och det måtte väl vara hans rätt att åtminstone erhåiia ett uppskof vid en sådan förening.
Man har slutligen sagt, att det icke är civillagen, som skulle innebära detta hinder för en flicka att gifta sig med en kronoarbetskarl, om hon fick smak för honom, utan kriminal-lagen.
Detta är en bedröflig tröst för en olycklig läder att han kan få skada sin måg på fästning.
Jag tror att han snarare skall söka qväfva sin sorg, än, genom anlitande af af kriminal-lagens hjelp, bringa skandal öfver sitt hus.
En talare har sagt, att om Frankrike äfven har qvar giftomanna-rätten, så har England det dock icke, och att detta land kunde täfla med Frankrike i civilisation.
Jag gratulerar den värde talaren, som har så noga reda på de Engelska lagarne i detta afseende; för mig äro de mycket dunkla, oaktadt jag sträfva! ganska mycket att taga reda på dem, Engelska lagen stödjer sig nemi. i detta afseende på den allsmäktiga seden; men ett faktum, som tycks bevisa att seden måste hafva infört någon slags giftomannarätt i detta land, är att de, som vilja gifta sig emot föräldrarnes samtycke, resa till den beryktade smeden i Gretna-Green och låta viga sig af honom.
Jag tror icke att vi böra brådska med att följa Englands exempel i det fallet.
Man har frågat, om det skulle vara skäl att sätta fämiljelifvet på samma löt som i Frankrike; nej! det anser jag icke vara skäl.
Jag vill endast bibehålla familjelifvet sådant det är i Sverige, ty här är det ganska bra.
Jag tror att vi i detta afseende göra bäst uti att hvarken tänka på Frankrike eller England, utan att vi böra tänka på oss sjelfva, om den närv:de lagen har gjort oss nytta, samt om vi böra andra denna lag, under hvars skydd vi sett så många väisignelserika frukter uppspira.
Man har påstått att det gjorde ingenting, om en qvinna försummar att göra äktenskaps-förord, fy hon kunde ju få boskilnad.
Ja, det är i sanning en skön rätt hon vinner genom boskilnaden; det vet hvar och en, som är jurist.
Jag har så många gånger befattat mig med detta ämne, att jag anser att qvinnan, under nuv:de rättsförhållanden, i intet täll är sä litet skyddad, som just i afseende på egendomsgemensamhet i bo.
Slutligen har man talat om den makt och myndighet, som fadren skulle hafva att göra sin dotter arflös, när hon gifter Den 13 Maj e. ra. 367 sig mot hans samtycke, och att deri skulle ligga en så stor fördel.
Jag skulle gerna vilja veta huruledes en fader, när hans bifall icke erfordras till giftermålet, skall kunna bevisa att detta skett mot hans samtycke.
Såsom jag i min reservation yttrat, så anser jag, att när något behof af förändring i lagstiftningen om giftomannarätt icke gifvit sig allmännare tillkänna, och då i allt fall en sådan rubbning, som Utsk:t föreslagit, af sjelfva de grundvalar, hvarpå den för familjerätten vigtigaste balken af vår lag hvilar, icke lämpligen kan partielt vidtagas, utan måste, i händelse den skulle finnas nödig, ske i sammanhang med en omarbetning af hela Giltermåls-balken, då vidare, på sätt jag redan i mitt förra anförande sökte visa, lagen icke kan komma att hänga ihop med bibehållande af 2:dra kap. 10:de §:n, 3:dje kap. 10:de §:n och 6:te kap. lista §:n Giltermåls-balken, samt då jag icke heller kan ingå på det förrnedlingsförslag, som Frih.
Cederström anfört, så får jag fortfara i mitt förra yrkande att Betänkit måtte afslås.
Sparre har mycket ordat om att det moraliska förhållandet emellan föräldrar och barn skulle rubbas genom den föreslagna lagförändringen.
Min tanka är alldeles motsatt.
Jag tror snarare att det skulle blifva mycket bättre, då icke af fruktan för afslag barnen kunde afhållas
Irån att göra en framställning till sina föräldrar uti en så vigtig angelägenhet.
Jag tror att det händer ganska sällan bland de bättre lottade klasserna, att en dotter gifter sig utan föräldrarnes samtycke; deremot har rnan ofta hort att dylika fall inträffat bland allmogen.
Det är derför särdeles fägnesamt att finna att det Hederv.
Bonde-St. bifallit detta Betänk.
I likhet med Hr Gr.
Mörner, erkänner jag att jag helst skulle sett att stadgandet angående arflösheten äfven hade varit borttaget, men för att icke åstadkomma splittring, så vill jag icke yrka derpå.
Man har anfört att det skulle kunna inträtfa att föräldrar icke skulle få veta af deras dotters giftermål förr än i kyrkan.
I sådant läll anser jag detta vara föräldrarnes eget fel, ty 0111 de rätt uppfostra sin dotter, så kan icke något dylikt hända.
Skulle det dock någon gång kunna inträffa, så är det sådana naturanlag hos dottren, att insen lag kan stäfja henne, utan hon gifter sig i alla fall, antingen föräldrarne förbjuda henne eller icke.
Det är således min innerliga öfvertygelse, att, lör att skydda det vackra förhållande, som bör ega rum mellan föräldrar och barn, Utskits förslag bör bifallas.
De åsigter, sorn Frih.
Cederström fram ställt, hafva af Gr.
Sparre blifvit vederlagda på etti sådant sätt, att jag dertill har ingenting att tillägga.
Jag vill blott nämna att jag icke kan inse hvarför en flicka, medan hennes föräldrar lefde, icke skulle hafva samma förmåga att utöfva en rätt, som hon hade, ifall de voro döda. 368 Den 13 Maj e. m.
En talare, som uppträdt emot Utsk:ts förslag, har dervid åberopat Irsta mom. af Gr.
Sparres reservation, nemi. »då det är en regel i lagstiftningen att man ej bör lagstifta för en ny princip, utan endast i det fall att ett verkligt behof förefinnes, och då något behof af förändring i lagstiftningen orri giftomannarätt icke, så vidt jag förnummit, gifvit sig allmännare tillkänna».
Nu är det min öfvertygelse att ett verkligt behof af förändring i detta hänseende förefinnes.
Ett bevis härpå är, att Bonde-St. bifallit Betänk:t utan votering, och Borgare-St. har bifallit det med stor pluralitet.
Det är också klart att det lätt kan inträffa, då en mera obildad fader, broder eller slägtinge har rätt att bestämma öfver en qvinnas hand, att han sätter sig emot hennes giftermål af ganska obetydliga skäl.
Man vet ganska väl att inom vissa klasser af våra Svenska jordbrukare råder en aristokrati, med hvilken knappast någon kan jemlöras, och att en man, om han tillhör en lägre kass än den egentliga bondens, han må eljest vara så bra kar! som helst, kan omöjligen hoppas på den lyckan att få en bonddotters hand.
En talare har anfört, att om man nu åtnöjde sig med hvad man redan bade beslutat, nemi. qvinnans myndighets-förklarande, så skulle man ställa frågan på samma punkt som om K.
M:ts förslag om qvinnans myndighet vid 1856 års riksdag hade blifvit antaget.
Jag inser mycket väl att så är förhållandet, men jag är lika öfvertygad om att K.
M:ts förslag då innehöll denna inskränkning endast derför att man ansåg det icke vara lämpligt att qvinnan erhöll både giftomannarätt och myndighet på en gång.
Sedan 1857 har qvinnan i afseende på myndigheten varit i ett öfvergångstillstånd, och torde det icke vara för tidigt, om man nu toge ut det steg, som redan 1857 borde hafva tagits.
Sparre har yttrat att skälet hvarföre han vid 1857 års riksdag under diskussionen om qvinnans myndighet yttrade sig på sätt som Gr.
Hamilton nyss uppläste, var att han icke kunde gilla deri juste-milieuåtgärden, som då föreslogs, hvilken skulle göra qvinnan hvarken myndig eller omyndig; men om man läser Gr:ns anförande, så finner man att det innehåller ingenting annat än hvad Gr.
Hamilton uppläste, nemi. att Hr Gr:n snarare skulle vilja gå in på att qvinnan befriades från giftomanna-inseendet än från förmyndare-inseendet.
Sparre har äfven påstått att det vore mycket vunnet med att kunna åstadkomma ett uppskof; ty, sade han, hade icke en fader denna rättighet, så kunde ju hans dotter, om hon ena dagen lättade tycke för en kronoarbetskarl, dagen derpå gifta sig med honom, utan att fadren kunde hindra henne det.
Hr Gr:n vet lika väl som jag att detta icke kan gå för sig, såväl till följe af andra orsaker som derför att lysning måste föregå giftermålet.
Hvad slutligen det yttrandet af Gr.
Sparre beträffar, att det i England måste finnas någon slags giftomannarätt, ty annars behölde ju icke folk lära till smeden i Gretna Green för att låta viga sig, så får jag först och främst anmärka att detta icke numera brukas, och vidare, när folk fara dit, I Den 13 Maj e. m. 369 ilit, så var det dels derför att qvinnan var under 21 år och dels derför att i England lika litet som i Sverige är det tillåtet att gifta sig utan någon slags publikation, men i Skottland, der Gretna Green är beläget, är detta lofligt, och derför brukade Engelsmän att fara dit och gifta sig, men de gjorde det icke derför att de, såvida qvinnan fyllt 21 år, fruktade en giftomans opposition emot deras förening.
Denna fråga är af sådan beskaffenhet, att den kommer att väckas oupphörligen, ända till dess att den går igenom, och jag tror att den för hvarje riksdag vinner mera terrain, så att, om den icke nu antages, så kommer den ändå säkert att antagas en annan gång.
Samma skäl som vid denna riksdag förmått Gr.
Sparre att gifva sitt bifall till qvinnans myndighet, torde kanske förmå honom att vid en annan riksdag gifva sitt bifall till giftomannarättens afskaffande.
Jag har icke varit okunnig om att del knappast finnes någon fråga så lämplig som denna att anslå på en känsla, hvilken säkert aldrig saknar genklang hos R. o. Ad., nemi. känslan för den svagares rätt; men jag har icke velat försöka att vädja till denna känsla, emedan jag anser att det icke är med känslan, utan med förståndet, som man måste stifta lag.
Jag vill blott anhålla om en sak, och det är, att hvar och en af Eder, Mina Hrr! måtte fästa tanken och minnet på en moder, en syster, en maka eller en dotter, innan han går att med sin röst afgöra en sak, som så nära rör den Svenska qvinnans rätt, och sorn i'sig innebär hans omdöme om huruvida hon eger eller saknar de egenskaper, som erfordras för att kunna sjelfständigt, och ändå rigtigt, besluta i den för hennes hjerta och hennes framtida lycka vigtigaste af alla frågor.
Många ledamöter hördes nu ropa pä propos.
Hr Stedt, Gustaf: Ehuruväl, enligt mitt förmenande, i afseende på resultaterna af qvinnans giftermåls-beslut, lagstadgarne äro underordnade och ingalunda verkande, så enär, enligt min uppfattning, ingen anledning eller något kraf är för handen att fråntaga föräldrar den naturliga rättigheten, att, förutom hvad en god uppfostran och ett deraf följande godt förhållande emellan dem och barnen kunna uti ifrågavarande läll åstadkomma, äfven, på grund af verldsliga lagen, vara sin dotters giftoman, förenar jag mig med kapten Reutersvärd om biträdande af Högv.
Preste-St:ts beslut, och anhåller vördsamt om Hr Gr:s och Landtm:s propos. i dylik syftning.
Det kan icke falla mig in att under söka de juridiska skäl, som kunna tala för eller emot antagande af Utsk:ts förslag; jag tror icke heller att detta är behöfligt, ty jag har ändå för min del tillräckligt skäl att sätta mig emot bifall till Betänk:t, och det är att jag nu som alltid kommer att motarbeta alla sådana förfoganden, som hafva till påföljd att i H. IV. 24 370 Den 13 Maj e. m. ett eller annat afseende lösa de band, hvarpå samhällets bestånd beror; och då intet band är heligare och vigtigare att bibehålla, än bandet mellan föräldrar och barn, så kan jag icke inse, att det är hvarken behötligt eller nyttigt att, såsom nu är i fråga, i ganska väsendtlig mån lösa detta band.
Jag vill äfven i någon mån sätta mig emot de bemödanden, som nu för tiden göras, att göra qvinnan till man — huruvida man också har för afsigt att göra mannen till qvinna, det vet jag icke.
Jag anser att man gör ganska rätt, om man ger qvinnan alla sådane rättigheter, som kunna henne tillskyndas, utan att man rycker henne ur den ställning i familjen, som naturen har anvisat benne, och der hon verkar välsignelsebringande och välgörande.
Jag har sett fall, då det lyckats döttrar att genom allmänna dom stolens mellankomst tilltvinga sig männer emot föräldrarnes vilja, och jag erinrar mig ganska tydligt att de äktenskap, som ingåtts på sådant sätt, varit olver måttan olyckliga, och jag tager för gifvet att, i följd af den Allsmäktiges anordning, utgången i de aldra flesta fall blir sådan.
1 vårt land är det, åtminstone bland de bildade klasserna, temligen ovanligt att föräldrar lägga sig emot sina döttrars giftermål, utom i sådane fall, der detta uppenbarligen skulle medföra väsendtliga olyckor.
Jag anser således att omsorgen att der utvidga den rätt, som lagen tillerkänner qvinnan, är så obehöflig som något kan vara, och jag kan icke komma till någon annan slutsats, än att vi gjorde bäst uti att kort och godt afslå Betänk:t.
Hr Carl heim-Gyllensköld, Henrik Adolf Oscar:
Då icke ett enda exempel på missbruk af giftomannarättcn här blifvit anfördt eller åberopadt, och fåtaligheten af rättegångar, föranledda af sådant missbruk, tycks bevisa att något trängande behof al ändring i detta afseende icke förefinnes, men jag vet (lera fall, då utöfvandet af giftomannarätten varit af stort gagn, så anser jag det icke vara skäl att bifalla Utsk:ts förslag.
Englands exempel, att qvinnorna derstädes, sedan de fyllt 21 år, icke behöfva någons tillstånd för att gifta sig.
Jag anser det icke vara skäl att åberopa ett lands exempel, der förhållanderna äro så olika mot hvad de äro hos oss.
Yi veta nemi. att i England har seden en nästan oinskränkt makt, hvilket gör att det lärer vara ganska sällsynt att en dotter gifter sig emot sina föräldrars samtycke.
Då det är min öfvertygelse att familjelörhållanderna här i Sverige äro lyckligare än i de flesta andra länder, och jag anser att man icke bör förorsaka en sådan rubbning i dessa förhållanden, som ovilkorligen skulle förorsakas, om Utslcts förslag bifölls, så får jag anhålla om alslag å Betänk:t, och får jag hemställa till de talare, som yrkat återremiss, om de icke ville afstå från detta sitt yrkande samt förena sig med mig och öfrige talare, som begärt alslag.
En värd ledamot, som försvarat Utsk:ts förslag, har uppmanat oss att, innan vi gå till afgörande, fästa våra tankar på en mo - Den 13 Maj e. m. 371 der, en syster eller en dotter.
Jag har gjort detta, och har derigenom ytterligare blifvit stärkt i min åsigt.
Jag har begärt ordet med anledning deraf att man påstått att denna förändring icke är behöflig, och såsom bevis derpå har man åberopat fåtaligheten af de rättegångar, som egt rum i detta afseende.
Det är visserligen sannt att dessa icke varit många, men det bevisar endast att lagens stadgande har hindrat qvinnan att följa sitt hjertås böjelse.
Hvar och en af oss känner säkert att det händer mycket ofta att en fader icke kan döma så riktigt om den man, som friar till hans dotter, som hon sjelf; isynnerhet är detta förhållandet hos vår allmoge.
Inom den klassen gör en fader sällan, om någonsin, afseende på om dottern är fästad vid den man, han utsett åt henne, blott han har förmögenhet.
Just derför att det är så få rättegångar som hafva egt rum, kan man vara öfvertygad om att många qvinnor hafva hela sitt lif fått lida till följe af hårdhet och egennytta ho$ deras fäder.
Bästa beviset på att ett verkligt behof af förändring, förefinnes, är att allmogen bifallit Betänk:t obetingadt.
Jag delar deras åsigter, som talat för bifall till förslaget, ty jag anser att, sedan qvinnan blifvit förklarad myndig, så följer konseqvent derutaf, att hon icke längre bör stå under giftoman.
Jag har dock nu egentligen begärt ordet för att fästa uppmärksamheten på den inkonseqvens, som ligger deruti, att man tillstyrkt att, sedan en qvinna uppnått 25 år, så skulle det icke behöfvas att giftomannarätt utöfvades öfver henne annat än i två undantagsfall, och dessa äro just sådane att hon då framför allt borde gifta sig, nemi. då hon låtit lägra sig och då en man häfdat en qvinna under äktenskapslöfte.
Jag kan icke finna annat än att detta är inkonseqvent, att just vid dessa båda läll lägga hinder i vägen för äktenskaps fullbordande, då qvinnan eljest skulle få gifta sig utan att begära någons tillstånd.
Jag anser således att dessa 2:ne paragrafer icke böra bibehållas, men väl den 3:dje, som Utsk:t föreslagit, nemi. fide kap. 1 §:n Gifterrnåls-balken, som stadgar, att fader och moder kunna göra dotter arflös, om hon gifter sig emot deras vilja; ty häruti ligger, efter mitt förmenande, det bästa korrektivet mot hennes ingående af äktenskap, utan att' begära löräldrarnes tillstånd.
Utom den af mig omnämnda inkonseqvensen, får jag äfven fästa uppmärksamheten på ett ord, som är begagnadt i det föreslagna lagstadgandet, nemi. »ogift qvinna».
Detta ord är, så vidt jag vet, alldeles nytt och förekommer icke förut i vår lag.
Då man här talar om ogift qvinna och ogift tycks vara motsatsen till gift, så vill det synas som om gift qvinna skulle stå under giftoman.
Jag 372 Den 13 Maj e. m. vet icke hvarför Utsk:t icke velat begagna det ord, som i lagfrågor användes.
I t:sta §:n l:sta kap.
Giftermåls-balken heter det: »Vill man hjonelag bygga, då skall han mö af hennes giftoman begära.»
Det hade varit mycket lämpligare, om Utsk:t begagnat detta ord, som förut fanns i lagen, än att införa ett alldeles nytt ord.
På grund af hvad jag anfört, får jag förena mig med dem, som begärt återremiss.
Såsom svar på den siste värde talarens fråga hvarför Utsk:t begagnat uttrycket ogift qvinna i stället för mö, får jag tillkännagifva, alt man i alla sednare författningar bar nyttjat uttrycket ogift qvinna.
Skälen dertill anser jag öfverflödigt att här utveckla, men ett faktum är, att såväl K. M:s Propos. om qvinnans myndighet som Lag-Utsk:ts i anledning deraf afgifna förslag till förändrade lagparagrafer, hvilket blifvit af It.
St:r godkändt, innehåller detta uttryck.
Hvad det beträffar att, då det står att ogift qvinna skall vara myndig vid 25 år, detta skulle innefatta att gift qvinna icke skulle vara det vid samma ålder, så tror jag icke att någon kan bli lurad till en sådan uppfattning.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall tili, dels återremiss af och dels afslag å Utsk:ts förevide förslag, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma, hvartill svarades många nej, blandade med ja, sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren likaledes utföllo med många nej jemte åtskilliga ja, och slutligen propos. på afslag å förslaget, hvilken propos. besvarades med starka ja, blandade med nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.