Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådant förslaget blifvit upstäldt, föranleder det en söndring emellan församlingen och lärarne, hvilken i det aldra längsta bör undvikas, emedan hon vanligen leder till olyckliga följder, bland annat till den, att församlingens medlemmar, hvilka söka afsöndra sig och genom lagens mellankomst anse sig behandlade såsom martyrer, derigenom i egna och i anhängarnes ögon vinna den helgongloria, som de eftersträfva.
Första §:n säger helt tvärt: ”Den kristliga hus-andakten må frill ulöfvas.
Här har man såsom grundsats framställt hvad som förut är tillåtet, likasom hade man tillförne icke medgifvit, att hus-andakt flnge äga rum; hvaremot Konventikel-plakatet har den förtjensten, att bestämdt upmunlra och upmana dertill.
En talare har sagt, hvaruti jag också instämmer, att en hvar må dyrka Gud på det sätt han sjelf för godt finuer, och i öfverensstämmelse dermed är 2:dra §:n affattad, der det heter: ”Vilja eljest medlemmar af den Evangeliskt Lutherska bekännelsen för gemensam andaktsöfning under annan än vederbör.de presterskaps omedelbara ledning, sammankomma, det vare dem ej förment.”
Således kunna serskilda sammankomster äga rum.
Men det talas om den Evangeliskt Lutherska bekännelsen, och icke om affällingar från den kyrka vi bekänna
Vi hafva dock sett, till hvilka villfarelser medlemmar af denna kyrka kunna komma, utan att derföre anse sig hafva afvikit från den stora afdeln. af Protestantiska bekännare, eller någon annan Kristlig, som skiljer sig från vår.
Hr Tersmeden, P. R., har yttrat, att det icke vore någon fara för handen att, som han uttryckte sig, nya ecclesior skulle upkomma, på detta sätt.
Men erfarenheten har dock visat motsatsen.
Under de politiska rörelserna i Tyskland åren 1848 och 1849, upträdde der åtskilliga sekter, afvikande från den Lutherska bekännelsen, i de orter, hvarest hon är rådande, förklarande sig alldeles icke vara affällingar derifrån, utan blott frie, såsom det hette.
Den s. k. fria kyrkan utbildade sig i Saxen och i Hamburg med flere andra ställen.
Jag begagnade tillfället att bevista Gudsljensten i dessa församlingar under mitt vistande i Tyskland år 1851.
Verkan af sådana församlingar har redan visat sig, och skall ytterligare göra det.
I Leipzig besökte jag först en Luthersk kyrka på morgonen.
Der funnos omkring 20 åhörare.
Längre fram på dagen gick jag i den fria kyrkan.
Der voro ungefär 200.
Presten inom denna församling hade för sina predikningar skull, blifvit förbjuden att på predikstolen upträda.
Då lånade sig den fria församlingen en prest från Dresden.
Han var Polack, och hans predikan helt och hållet 376
Den 31 Juni c. m. politisk, ehuru bibelspråk dervid begagnades.
Jag beklagar hvarje samhälle, som af sådana söndringar besväras.
I Hamburg bevistade jag Gudstjenslen i en fii församling.
Der utgjorde icke politiken utan morallilosofien, predi .ans föremål, dock med afsöndring från religionen, så mycket mijligt var.
Hvad verka dessa kyrkor?
Af deras frugt skolén J kaana dem, heter det.
I den fria Riks-Staden Schweinfurt vid 5 ain. fanns en stor fabrikant, hvilken blifvit hänförd af rörelserne år 1848 ända derhän, att han lät uphygga en kyrka åt den fria församlingen.
Hon fick ej liela kyrka, utan kallades (lie Halle, för att derigenom undgå sammanblandning med andra kyrkor.
Men slutet blef, att presten i denna fria församling rymde, med fabrikantens hustru till London, der han sammanträffade med en Tysk Kat holik, hvilken frän Hamburg hade rymt med en köpmans hustru.
Schweinfurtaren vigde Hamburgaren vid sin skötfa, och Hamburgaren vigde Schweinfurtaren vid sin.
I 3:dje §:n säges: ”Sådan sammankomst, som i 2:dra §:n sagd är, må ej hållas ä tid, då offentlig
Gudstjenst i församlingen förrättas; dock sker härigenom ej någon ändring i hvad för vissa orter serskildt kan vara förordnadt och medgifvet.”
Det vanliga i vära landsorter är, alt, såsom J veten, Mine Hrr, på bruk och stora egendomar, hvilka äro aflägsna från kyrkan, håller godsägaren, eller någon annan, Gudstjenst pä helgedagar, då husfolk och underhafvande, jemte andra i nejden, komma tillsammans för att afhöra predikan.
Hvarföre skall icke sådant få ske samtidigt med Gudstjenslen i kyrkorna.
Det är den rätta tiden.
Då blir ingen störd.
Sker det äter sednare, har folket hemkommit från kyrkan, och störer de hemmavarande med kyrkonytt.
Sålunda anser jag Ulsk:s förslag i denna punkt såsom ett misstag, hvilket icke bör godkännas.
I 4:de §:n heter det: ”Finnér Pastor, vid sammankomst irrlära förkunnas, eller annan oordning i kyrkligt hänseende äga rum, och förmår han icke genom undervisning och förmaning sådant afböja, då må han sammankomstens uplösning påbjuda.”
Det är så dags, att påbjuda en sammankomsts uplösning, sedan irrläror förkunnats, och hon måhända fått anhängare.
Vida bättre är väl då, ali förhindra alla sammankomster.
När Pastor skall på detta sätt upträda för att uplösa sammankomster, hvad skall han göra?
Jo! han skall åberopa uprorslagen.
Ar det skäl att på det sättet behandla en religions-sammankomst ? 5:te §:n säger: ”Hafva de förhållanden, på grund af hvilka Pastor sammankomst uplöst eller uplösa ägt, varit af betänkligare art, må han ock tills vidare förbjuda sammankomsts hållande inom församlingen.
” Likväl kommer derefter ett så lydande mom.: ”Är Pastor, då efter 2:dra §:n anmälan sker om tid för tillämnad sammankomst, af förut utsatt erabetsförrättning, hindrad att sammankomsten bivista, vare han likaledes berättigad att sammankomstens hållande å den tid förbjuda.”
Enl. denna § är presten upmanad alt öfvervara sammankomsten, så framt han icke är af redan utsatt embetsförrättning, derifrån hindrad, då han kan förbjuda sammankomstens hållande på samma tid.
När han eljest icke kan förhindra sammankomsten, och tillika upmanas, alt bivista henne, i hvil - Den 21 Juni e. m. 377 ken slällning skall lian då befinna sig?
Jo! i den aldra ofördelakligaste.
Om han infinner sig, kan han få höra de mest uprörande satser förkunnas.
Då är det vida bättre, att han är derifrån, än att han bloltsläller sin person och sitt embete.
Del kan ju falla konventikel-anföraren in, alt begagna tillfället, för att göra presten så mycken förödmjukelse och förtret, honom lyster?
Förslaget är så beskaffad!, att jag befarar, det hvarje prest undviker infinna sig vid en sådan sammankomst.
Hvad böterna beträffar, hvarom stadgas i 7:de §:n, så instämmer jag med föreg:de talare deri, att förvandlingen lill fängelse, vid vatten och bröd, är olämplig.
Andra ledamöter hafva redan anmärkt, att detta slags straff blifvit alfvarligen klandradt, både hos oss och utomlands.
Ehuru Kalholikerue äro myckel begifna på fastor, vilja de likväl för ingen del tåla denna protestantiska fasta, och jag vill icke eller tillstyrka hennes bibehållande.
Om nu förevande förslag icke bör antagas, hvad skola vi då sätta i stället?
Skola vi bibehålla Konvenlikel-plakatet oförändradt.
De häftigaste bland våra ifrare önska det, och denna mening har, såsom mig blifvit berättadl, i afton gjort sig gällande med 1 rösts öfvervigt inom BorgareSt.
Förmodligen hoppas roan, att, genom författnrns oförändrade bibehållande, öfverträdelserna skola blifva så många, alt de icke kunna bgstraffas, samt att författarn således skall sönderbryta sig' sjelf, hvarefter man afvaktar en obegränsad frihets inträdande.
Till denna ytterlighet vill icke jag alt det skall komma, utan önskar, att R. o. Ad. måtte i st. f.
LagUlsk:s förslag, antaga ett annat.
Lika med föregtde talare, ananser jag Hr Brings förslag med de ändringar Hr Gyllenskjöld tillstyrkt, vara antagligt.
Det är visserligen icke, såsom Hr Tersmeden yttrade, någon panacée mot all villfarelse.
En sådan finnes icke, då icke ens Bibeln kan hindra förvillelser; ty det är på hans ord de fleste irrläror eller rättare sagdl, alla irrlärare grunda sina påståenden.
Man mäste emellertid söka rätta allt hvad rättas kan: och det är ur sådan åsigt jag talar för Hr Brings förslag. 1 §:n deri önskar jag må blifva så lydande: ”Hus-andakt må såsom hittills fritt utöfvas af föräldrar, husfäder med deras barn, anhöriga, husfolk, underhafvande och tillfälligtvis närvar:de gäster” etc.
Milt nu föreslagna tillägg, har Hr Gyllenskjöld redan antydl, ehuru i andra ordalag.
Förmodligen har det inträffat med de fleste af Eder, Mine Hrr, såsom med mig, att jag, än här och än der, i landsorten, befunnit mig såsom gäst hos mina vänner
Sch om söndagarne med dem deltagit i läsning af predikan, psalmer och böner, hörande till dagens text.
Skulle jag derföre anses brottslig?
Del vore ju orimligt.
Man kan visserligen säga, alt något åtal mot en person, för det han tillfälligtvis deltagit i sådan hus-andakt, icke bör af en förnuftig åklagare ifrågakomma.
Men om ordalagen i författnm gifva laslarenom rum och tillfälle för dem, som dermed sysselsätta sig, att i utländska tidningar omtala det s. k. eländet, inom vår kyrka, så heldre än att gifva desse vatten på sin qvarn, år det väl vida bättre att göra författnm så ordagrannt rigtig 378 Den 21 Juni e. m. sorn möjligt.
Skulle missbruk icke destomindre inträffa, så får man bemöda sig att rätta hvad rättas kan. l:sta mom. i 2:dra §:n lyder sålanda: ”Visar sig inom någon församling behof af flera sammankomster till andakts-öfning än de, enl. allmän ordning öfliga, så tillhör det församlingens Kyrkoherde, på grund af hans embete, att söka på ändamålsenligt sätt tillfredsställa detta behof.”
Denna föreskrift upmanar presten, alt sjelf sätta sig i spetsen för enskilda andakts-öfningar.
I Upsala och äfven annorstädes, hafva vi sett presterskapet hålla bibelförklaringar, och alt de gagnat.
Följaktligen är det, efter min tanke, rätt, att, äfven i författnm, npmana presterskapet till denna nyttiga verksamhet.
Om de s. k. bibelförklaringarne, hvilka läsarne vilja sätta i st. f. predikningar, oftare hållas af presterskapet, är del troligt, att serskilda predikanter bland lekmän, hvilka eljest vilja ställa sig i spetsen för dem, skola afstå derifråu, emedan de torde sakna åhörare.
Då har man i lugn, ulan något buller, åstadkommit den rättelse man önskar, samt föranledt presterna till den verksamhet, hvars uraktlåtande man förebrår dem.
I sista mom. har Hr Gyllenskjöld föreslagit eli så lydande tillägg: ”och böra derföre de församlingsmedlemmar, som önska sådana serskilda sammankomster, denna sin önskan anmäla hos Kyrkoherden, som derest han anser giltigt skäl dertill föreffnnas, äger sådan sammankomst lills vidare förbjuda.”
Jag anhåller att raom:t eller sista punkten i §:n måtte förblifva oförändrad, men att deremot ett nytt mom. tillägges, af följande innehåll: ”Sammankomst, som efter behörig anmälan, men utan Kyrkoherdes åtgärd blifvit föranstaltad, åge han, om skäl dertill förefinnes, att lills vidare förbjuda.” Efter 3:dje §:n har Hr Gyllenskjöld föreslagit en ny § så lydande: ”Klagan öfver Kyrkoherdes förbud i förenämnda fall, må i vanlig ordning hos Domkapitlet föras.”
Häri instämmer jag.
Vid 4:de §:n i Hr Brings förslag, som skulle blifva den 5:te, bar jag ingen anmärkn. att göra.
Icke eller vid den af Hr Gyllenskjöld föreslagne öde §:n ang:de böternes förvandling, då tillgång till deras gäldande saknas.
Deremot önskar jag, att i öde §:n af Hr Brings förslag, hvilken skulle blifva den 7:de, ordet ”alla” framför ordet ”lämplig»” måtte utgå och lydelsen sålunda blifva: ”genom lämpliga, för deras embets-verksamhet” etc.
Jag yrkar detta, emedan tvist möjligen kan upstå, huruvida Kyrkoherden vidtagit alla möjliga lämpliga åtgärder.
Säger man endast: ”genom lämpliga, för deras embetsmanna-verksamhet” etc.; så synes det vara tillräckligt.
Jag vill icke uptaga R. o. Ad:s tid med vederläggning af de många oriktiga satser, här blifvit yttrade.
En del äro redan vederlagda, och jag förmodar, att de ledamöter af det Högl.
Ståndet sorn kunna med mig vara ense i hufvud-åsigten af denna fråga, icke fästa sig så vid småsaker, att de förbise hufvudsaken.
Jag yrkar afslag på Utsk:s förslag, och antagande af de förändringar jag haft äran framställa, och som väsendtligen äro desamma Hr Gyllenskjöld på förmiddagen upgifvit.
Hr Carlheim, Gyllenskjöld, Henr.
Jag anhåller, att i korthet få tillkännagifva, alt de förändringar och re - Den 21 Juni e. m. 379 daktionsförslag, sorn af Hrr Tham och von Hartmansdorff här framställts, öfverensstämma med mina åsigler, och alt jag således har intet emot, att med afslag å Utsk:s Betänk., R. o. Ad. antager Hr Brings reservation med de modifikationer deri jag och öfrige talare föreslagit.
Afven anhåller jag, alt få redogöra för de skäl, som föranledi mig, alt afgifva denna förklaring, som står i sirid med min motion.
Jag anser, att lagstiftaren måste alltid fästa afseende på opinionen inom landel.
Han gör sig mången gång en oriktig föreställning derom, men när han erhåller uplysning om, hurudan denna opinion är, måste han modifiera sina åsigter derefter.
Jag befinner mig i denna belägenhet.
Jag har nemi. antagit, att allmänna opinionen i landet skulle medgifva en så genomgripande förändring, som den min motion åsyftar.
Såväl under discussionen i LagUtsk., som af de öfverläggningar, som i enskilda hus blifvit hällne med ledamöter af LagUtsk. och andra RiksSlånds i denna fråga intresserade medlemmar, har jag blifvit öfvertygad, att allmänna Opinionen ännu icke medgifver en sådan genomgripande förändring.
Jag inskränker mig således (ill det förslag jag och andra talare nu hafi äran framställa, och anser det leda till en betydlig förbättring af hvad vi nu äga, derföre alt man får bestämdt, hvad som är lagligt eller icke, och att man vet, huru man skall förhålla sig.
Dessutom blir vatten och brödstraffet för dessa förbrytelser afskaffadt, hvilket, såsom jag pä f. m. yttrat, jag tror yara af opinionen påkalladl.
Hr Brings, af andra talare här modifierade förslag, har dessutom andra förljenster, som af föreg:de talare blifvit påpekade, hvilka jag icke vill uprepa, men göra mig ännu mera benägen, att antaga detsamma.
Till en början får jag besvara det yttrande jag pä f. m. här hört, nemi. att Presters försummelser vållat konventiklar.
Jag skulle vara benägen, att antaga alldeles motsatsen, ty del är Presters nit och alfvar i deras tjenst, deras bemödanden att framhålla Guds ord, såsom vår högsta och ädlaste skatt och själaspis, som framkallat konventiklarne, hvilka i deras genuina ursprung, är intet annat än den heliga eldens hemförande från helgedomen till hemmen.
Konventiklarne hafva blifvit mycket misskände, synnerligast af dem, hvilka aldrig befattat sig med, att taga kännedom om föremålen för dem.
Jag har åt detta ämne egnat en ganska omsorgsfull forskning.
Jag har gjort vidsträckta resor, så väl inom, som utom vårt land, för att undersöka hvad det är, som vill framåt genom dessa konventiklar, om det är något, som skall hejdas, ledas eller utvecklas.
På de flesta ställen, der konventiklar upstå, har jag sett, att det hos folket varit ett varmt andligt begär efter Guds ord.
Nu må ingen förtänka en själ, som lefver det andliga lifvet i förening med Gud, om han anser rätt och tillbörligt, att han söker den spis och det bete, som endast kunna uppehålla detta andliga lif.
Jag måste bekänna, att ander dessa mina forskningar, bemäkligades äfven jag af det hånlöje mot läsare och konventiklar, som är gängse bland dem, hvilka söka 380 Den 21 Juni e. m. sina förströelser endast i spektakler och gästabud.
Jag gick till dessa konventiklar, som en Saulus gick mot de Kristna, för att förfölja dem, och rycka larfvén från deras ögon; men snart nog fann jag, ali llertalet af dessa konventiklar voro endast möten och samlingar för dem, som af dagens tunga blifvit trötte och mödde, och sökte hvila i något annat än sinnliga njutningar, dero de antingen, såsom mindre bemedlade, icke kunde beslå sig, eller frivilligt försakade, enär de i dem funno ingen tillfredsställelse.
Som de nu ej bade sin vinst och nytta af de lekamliga bestyren, och de jordiska angelägenheterna; slogo de sig fram till dessa, oftast misskända och föraktade konventiklar, der de verkligen funno hvad de sökte, ty roan var der omtänkt, att söka något för sin själ, att bekänna något inför veriden, att icke skämmas för kristendomen, utan bekänna sin aldra heligaste tro.
Jag skulle här vilja updraga en historik öfver konventiklarne allt frän Kristna församlingens början, och om vi göra oss mödan att begrunda, hvad kyrkofäderne om dem hafva sagt, hvad kyrkohistorie-scribenterne om dem sagt, de nemi., som ledas af en sann och fördomsfri tro, så finna vi till en början, att konventiklarne af vår Herre Jesus Christus sjelf äro inrättade.
Vi vete alla, och dertill fordras icke stor kunskap för att känna, att vår läras grundläggare ej var en sådan man, som upträdde i den heliga lifkjortelen, och i Arons drägt i templen, samt der förrättade Statskyrkans Gudstjenst, utan han upträdde i enskilda kretsar, och valde omkring sig trogna själar, på hvilka han kunde räkna, att de skulle uprätthålla, hvad han grundläde.
Icke blott i kyrkorna, utan å platser både här och der utan åtskillnad, voro de ställen der han upträdde.
Vi finna af Evangelium, att i trakten gf Genesareths stränder voro de platser, der Frälsaren för det mesta upträdde, lärande och förmanande bland folket.
Sedermera gingo Aposllarne samma väg.
Visserligen är det en sanning, att både Frälsaren och Apostlarne gingo in i templen, men ingalunda gingo de in uti Statskyrkans former, utan de upträdde alltid i opposition emot henne, och likväl fanns då en Statskyrka, af Gud sjelf grundad.
Moses hade undfått ett heligt updrag att inrätta en Gudstjenst, som var den, till hvilken Judiska folket skulle hålla sig.
Det var således en Statskyrka af vår Herre, Gud sjelf, i himmelen grundad, och det oaktadt, npträdde icke vår Frälsare sjelf i denna Statskyrkas former.
Han var icke kommen för att åter uprätta en Statskyrka, som skulle få samma utvärtes skick, samma stela, yttre former, hvilka den Kyrkan hade, sorn blifvit genom honom förvandlad.
Det Nya Testamentets grundkarakter, som är tydligt uttalad, både i Gamla och Nya Testamentet, är den, att menniskans hjerta skall blifva omskapadt, blifva sjelf en helgedom, ett tempel, der Herren vill bo och verka.
Herren ville i Nya Testamentet i menniskans hjerta skrifva sin lag, och menniskohjerta! skall blifva på jorden en vandrande tempelboning, sedan det en gång blifvit pånyttfödt.
Det var denna Statskyrka, som vår Herre Jesus Christus och hans Apostlar grundlagt.
Derföre ville de icke vara i den Judiska eller i den hedniska Romerska Statskyrkan, utan de vandrade på deras obemärkta bana, ingingo i husen, rättade och Den 21 Juni e. m. 381 botade de förvillade, samt hastade till själars hjelp, der de sågo dem vara i nöd och sväfva på afgrnndens bräddar.
Det var deras erabetsförrättning, att rädda själar i stor skala, och icke stället, der delta skedde, utan själen var det angelägnaste.
Då strömmade skaror från alla verldens ändar, och på alla tungomål yttrades åstundan efter Guds ord.
Så förrättade den forsla församlingen Herrans Gudstjenster, och den Hel.
Andes gåfvor försedde dem med näring åt alla dessa serskilda folk, så att de kunde predika på deras tungomål, och förse en hvar efter dess andliga behof.
Så gick det hela vägen till.
Apostlarnes lärjungar gingo äfven in i husen, hjelpte och visade dem vägen till salighet, samt drogo själar från mörkret till ljuset, från satans makt till Gud.
Deras verk hade framgång derföre, alt de icke stodo i någon Statskyrkas, utan i lefvande Gudens tjenst.
Då själarnes återvinnande varit den Kristna Församlingens egentliga värf, inträdde sedermera Kyrkan i ett nytt tidskifte, då Kyrkan upnådde den beprisade höjd och salighet, att hon under Kejsai Constantin uphöjdes till rang och värdighet af en Statskyrka.
Hon kom under de mäktige, och denna verldens väldige, blefvo befogade alt rifva himmelriket till sig.
Huru de detta gjort, derom förmäler Kyrko-historiens häfder för dem, som vilja taga kännedom derom.
Christi Kyrka fick således karakteren af att vara en Kongl. Statskyrka.
Historie-scribenterne vittna derom enhälligt, att från den tid och stund, då Kristna Kyrkan uphöjdes till Statskyrka, utgick hon från sin gyldene ålder, och in i kopparåldern, samt jern-åldern.
Vi må vara öfvertygade derom, att den Statskyrka, som ända in i de sista liderne skall bestå, är ett sannt uttryck af Kristendomens jern-ålder; men hvar har under dessa tider, så rika på omskiftelser för Kristna Kyrkan, den lilla hopen af rättsinniga trogna uppenbarat sig?
Hvar hafva deras krafter verkat?
Jo! helt obemärkt i konventiklar, i smärre sammankomster, utan att tid och rum varit så noga utsatte, utan att former varit stiftade, ulan att förbud och förordn. föreskrifvit så noga hvart enda ord den Hel.
Ande skulle i Församlingen uttala.
Vår Herre Gud är souverain.
Han låter icke menniskor föreskrifva sig, huru
Han vill verka, och menniskors bemödande härutinnan hafva alltid strandat emot Hans viljas makt.
Han har alltid varit den Han är, och Hans ändamål har alltid varit själars frälsning, Hans ära och menniskors väl.
Det uti Statskyrkan gällande offentliga Gudstjenstens förhållande till konventiklarne, har alltid varit spändt.
Detta spända förhållande, eller rättare den strid, och de derunder ådagalagda mångfaldiga misstag och fördomar, hafva ursprungligen härledt sig från den fiendskap, som råder och varit rådande emellan köttsligt och andligt sinne.
Den naturliga fiendskapen till Guds ord kan icke lida, att Guds rätta bekännare afsöndra sig från den syndiga verlden, och allt det verldsligt och syndigt är, för att samla sig i de stycken Gudi tillhöra, och detta köttsliga sinne, denna fiendskap mot Gud och Guds ord, är till finnandes hos hvarenda menniska, och ingen af oss må säga sig fri derifrån.
I synnerhet se vi i stort, huru denna fiendskap alltid upträdt emot konventiklarne.
Under 382 D en 21 Juni e. m. hela den Påfviska tiden, hvad gjorde Statskyrkan annat än drog fram martyrerna, hyilka måste förrätta deras Gudstjenst i bergsskrefvor derföre, att de voro förföljde af Statskyrkans organer.
Hvad gjorde väl dessa organer annat, än framdrefvo den läran: ”Vår lära är den, som icke kan motsägas, vi äro af den rena allmänneliga Kyrkan, och-så som vi hafva den, skola alla ovilkorligen äfven hafva den.”
De, som icke rättade sig efter den Ro mersk-Katholska och Grekiska Kyrkans ordningsbullar, påbud och statuter, blefvo förklarade för kältare.
Sålunda gingo den Romerska och Grekiska Statskyrkans organer till väga, under den tid det Påfviska mörkret sväfvade öfver länder och folk.
Man uttänkte de svåraste straff och pinor för dem, som bekände Guds ord, och inrättade sin Gudstjenst efter deras öfvertygelse och kärlek till Gud, synnerligast af dem, hvilka af minnet utaf den korsfäste Jesus, tvingades att träda fram.
Martyr efter martyr framträdde, och vittnade om Guds ords sanningar, och gåfvo vittnesbörd om Christus och Hans Apostlar.
Sedermera, då Påfvedömet rågat måttet af sitt tyranni, dödat och straffat martyrer, utsände Herren Sin tjenare, Luther, och hvarje reformator, som genombröt dessa Statskyrkans stängsel och bommar, sökte i konventiklarne på fullt alfvar Guds ord, och gåfvo sig ingen ro, förr än de funnit det; och öfversalle det på folkets språk, så att äfven det kunde läsa och fatta Guds ord.
Omsider fick den Protestantiska kyrkan en förnäm hållning, och blef en beryktad Statskyrka.
De gamla fördomarne, det gamla mörkret, de gamla förvillelserna började åter qvickna vid, och Statskyrkans organer förföljde och pinade såsom förut, ty de ansågo sig hafva Guds ord såsom ett monopolium, och kunde icke fatta, att en fattig lekman, som icke genomgått högskolan, skulle känna det, utan endast de ägde det, och skulle framdrifva Guds ord med våld, ty våldet har med förkärlek begagnats af prelaturens och Statskyrkans organer.
Prest-list och Prest-välde hafva genomgått Statskyrkan och jemte det, att de utgöra ett agregat lill hennes rättigheter, hafva dé sökt undergräfva Christi Kyrkas grundvalar.
Desse äro dock så lagde, att de icke kunna tillintetgöras, utan de sammanhållas ändå.
Oaktadt allt detta våld och förtryck, hafva konventiklar funnits, och trogna själar hafva verkat för främjande af Guds ord och samvetsfrid.
De hafva icke kunnat föra afvog sköld mot deras Herre och Frälsare.