Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lika visst som afgörandet är sundt — nämligen att två menniskor, som älska hvarandra icke skola skiljas åt, emedan de » ha fel » — lika visst är, att en qvinna, för hvilken icke plågan af dylika meddelanden är intensiv, ej kan utöfva stort välde öfver de omständigheter af hvilka det framdeles kommer att bero, om mannen uppfattar deras äktenskap som engifte eller gör det till månggifte.
Hvem kan glömma hvad fru Edgren i detta afseende sagt qvinnorna i * Sanna qvinnor », och hvem kan jäfva lifssanningen i denbilden?
Om det å ena sidan — den, mot hvilken skildringen i » Erik Grane » är riktad — varit brist på utvecklad qvinlighet att » som i romaner och pjeser » lemna den man, en qvinna älskar, då hel hängifvenhet åt honom är hans enda räddning från den ofrihet under hvilken han lider, så har det dock varit på rätta sidan som qvinnorna härvidlag felat.
Blir mannens sedliga renhet för dem en likgiltig sak, skola mäns bekännelser af den art Erik Granes i framtiden bli mötta som hans — då kunna vi söga farväl åt hvaije hopp om en sedligt höjd mensklighet, och då är det meningslöst att i dessa ämnen skrifva böcker falla af nutids-smärta och framtidshopp, som » Erik Grane«.
Det är ingen af de föregående skildringarna, som gör » Erik Grane » till » en osedlig » bok.
Men för den, som icke förstår att Erik Granes slutbref är en, å sin sida ensidig, reaktion mot en af qvinnorna och Björnson predikad hyperidealism inom det erotiska, skall detta bref göra » Erik Grane » till en reaktionär bok jnst med afseende på den utveckling, som är bokens genomgående förhoppning.
Hvad för öfrigt sjelfva upplösningen angår, att Erik i en fart får sig en bruksplats och kan gifta sig, så är detta ett med afseende pä svenska förhållanden ej särdeles » realistiskt » drag.
Om icke » Erik Grane » annars hade lemnat ett alltför pinsamt intryck skulle det kanske varit mera sannt att låta den för rabu-listiska åsigter misstänkte unge mannen gå brödlös, mera konse-qvent i en mot vårt sociala lifs missförhållanden riktad bok.
Ty konseqvensen af vårt osjelfständiga skol- och universitetsväsen är att dana en stor klass, som tiger och får äta, samt en mycket ' liten, hvilken svälter och får tala.
Och våra svenska förhållanden hafva en stor förmåga att ge kontinuitet åt slentrianen.
Vi dela med våra grannland lotten att vara bland de eftersta inom kulturen i den meningen, att det icke varit i norden som tidehvarfvens stora tankar blifvit tänkta, som de verldshistoriska rörelserna böljat.
Tvärtom kommer allt sent och svagt till oss, och om vi slippa att bli våldsamt uppskakade, så bli vi heller icke tidigt väckta, äro ej med om daggryningarna i de stora landen.
Norge, Danmark, i viss mån också Finland hafva alla haft politiska förhållanden af mera eggande och klargörande art än våra, och deri är alltid en hjelp för små land i att icke stagnera; Danmarks krig och dermed sammanhängande erfarenhet, Norges häfdande af sin unga sjelf-ständighet hafva medverkat till deras literära nydaning på ett sätt, som redan samtidens literaturgranskning kan påvisa.
Vihafva intet motsvarande haft.
Vi behöfva således, om något folk, väckelser och vädjanden till vårt samvete, särskildt med afseende på huru den uogdom uppfostras, som en dag skall utgöra det svenska folket.
Det är icke en tillfällighet att i norden s&amp; mänga författare tagit uppfostran om hand: Björnson i * Det Flager Kielland i » Gift », Bang i * Haablöse Slcegier », Garborg i Bonde-studenier, Geyerstam i Erik Grane.
Det beror delvis på tidens lifsåskådning, för hvilken denna tillvaro blifvit allt.
Just derför att det då blir så betydande att lifvet skall bli så stort, rikt, fullt som möjligt, att inga krafter skola ödas bort; så har uppfostran blifvit ett hufvudintresse pä helt annat sätt än förr.
Detta ämne är ej det enda, på hvilket man kastat sig med intensivare intresse, emedan man intet evighetshopp har.
Arbetarfrågan t. ex. är ett annat.
Det är denna känsla af lifvets korthet och af det myckna, som förfelad uppfostran tager från lifvets rikedom, som bland annat vållat hätskheten mot de gamla hinderliga lifsåskådningarna, ja, som stundom gör den yngre generationen oförsonlig som Shylock i att kräfva ut sitt skålpund kött närmast gäldenärens hjerta.
Hela ungdomens religiösa allvar ligger i tron på detta jorde-lifs värde, på arbetet för dess omdanande.
Och så till vida är upphörandet af tron på ett evigt lif af relativt gagn.
Men den visshet som Erik Grane uttalar, att denna tro skall dö ut och menniskorna småningom skola få mod att tro » hvad de veta », nämligen att denna tillvaro är menniskans hela tillvaro, står icke i ett förnuftigt samband med den utveckling till en högre sedlighet, som är Erik Granes lika fasta visshet Erik Grane har ingen klar lifsåskådning och det är icke underligt.
Ty » Erik Grane » är en af de böcker, som författarne, sig sjelfva omedvetet, skrifva för att arbeta sig till en sådan, lika mycket som för att ge uttryck åt en redan fårdig.
Böcker, skrifna i denna stämning, bli lika litet klara tankebekännelser som helgjutna konstverk.
Der komma fram motsägelser och ojemnheter; problemen debatteras inför läsaren af författaren sjelf mer än af hans personligheter, och ofta bryter författaren mot kompositionens kraf för att fl utrymme åt diskussionen.
Det är säkert afsigtligt som » Erik Grane » ej blifvit en roman utan ett mellanting af dagbok och skizzbok, med det omedelbara, öppna, naturliga meddelelse-sättet i dylika, hvarigenom mycket fått komma med, som intet betyder för Erik Granes utveckling.
Då jag ofvan sagt, att boken icke är konstnärlig betyder ej detta, att icke mycket konstnärligt välgjordt finnes i många situationer.
1$ heller betyderomdömet, att boken är för episodisk, den fordran, att i en roman ntförligt skall behandlas hmrje tidpunkt i hufvudpersonens historia.
Hufvudsaken är, att hvaije skede skall klart framgå som följd af ett föregående.
Men att låta bifigurer få förgrundsplats, att flytta ovigtiga detaljer fram i första planet o. s. v. det är detta, som blir okonstnärligt, detaljerna må sedan vara hur väl gjorda som helst.
Det är häri våra yngre författare i allmänhet fela.
Blott en sak är väl framställd, så anses den » konstnärlig », utan afseende på om den kommer på rätt tid och rätt ställe, eller om en så bred skildring af en biperson stör hufvudin-trycket o. s. v. Och det är deremot i förmågan af urval lika mycket som i förmågan af framställning, som konstnärlighet består.
Icke är man derför nödgad att stilisera naturen eller att gömma undan den lägre verkligheten.
Det är proportionslära, perspektivkännedom, som ännu fattas det 3unga Sveriges » stilister.
Det är ej utan sin betydelse att de författare i vårt land, som på novellens område otvifvelaktigt stå högst i konstnärskap, fru Edgren och Ernst Ahlgren, båda lefvat i sådana förhållanden, att de haft ro att noga utarbeta sina noveller, samt att de båda varit dilettanter med penseln och ritstiftet, hvarigenom deras öga uppfostrats att se, att iakttaga riktiga proportioner och perspektiviska lagar, öfver- och underordning.
I denna yrkes- och ämnesdelningens, denna specialiseringens tid, finnes det ock inom literaturen en tendens att skrifva spe- ✓ cialböcker, t. ex. student-, arbetare-, bonderomaner; och genom denna tendens blir onekligen mycket grundligt arbete uträttadt.
Men det är icke dessa böcker, — huru stor deras betydelse än må vara under en viss tid — som bli ett folks andliga egendom i vidsträcktare mening.
Det är derför ioke på de literära specialstudiernas område, man skulle vilja se Gustaf af Geijerstams produktion riktad; ty den har i sig element, som kunna tillförsäkra den en större omfattning.
En samvetsgrann, väckande, modig bok som » Erik Grane » kunde eller borde författaren ej ha undertryckt.
Men det är att hoppas, att G. af G. mer och mer skall bli lifskildrare Ni allmänhet, och icke stanna vid något visst samhällslager eller någon viss klass.
Han har de konstnärliga anlag, den mångsidiga välvilja och den klara uppfattning, som dertill kräfves.
Hvad man för honom kan önska är ro och tillfftlle att utbilda sina etiskt friska instinkter till grundsatser, sina rika anlag till konstnärskap, sin klara uppfattning och varma välvilja till allsidigt, sympatiskt förstående.På OSCAR L. LAMMS förlag har i bokhandeln nyss utkommit:
Utländska diplomaters minnen
SVenska hofvet
af Sceevola.
(Pris 3 kr.
Som proi å pressens omdömen må anföras följande:
» Den tve- eller trehöfdade firman Sccevola, en mythisk och mystisk personlighet med en band, en vensterhand, framträder nu &amp; ter för allmänheten med en tredje och sista del af det bekanta arbetet » Utländska diplomaters minnen från svenska hofvet. »
I sjelfva verket kan man af denna titel vänta något annat, än man fiuner, ty det är ej någon memoire-litteratur i egentlig mening, som här föreligger, utan snarare en samling historiska urkunder.
Den så kallade memoire-litteraturens syndaflod var vid den tid, som denna sista del af-handlar, 1809 — 1815, redan i sjunkande och uttömd.
Så är ej förhållandet med den diplomatiska korrespondensen, hvars införande i svenska litteraturen daterar sig från jemförelsevis yngre tid.
Dylika bref äro officiella och såsom sådana skrifna af ytterst försig-tiga personer, medvetna om att de från andra håll noga kontrolleras och öfvervakas.
Läsaren har i en dylik samling också samma fördelar, som när han håller sig flere tidningar af olika politisk färg: han far se och döma pro et contra samt har här fördelen att känna det slutliga utslaget, historiens dom, ödets beslut eller händelsernas gång.
En uppmärksam tänkande och bildad läsare kan svårligen få någon mera tänkvärd historisk läsning, ty här tvingas han omedvetet att sjelf tänka och döma och får på köpet en klar Bjelfständig historisk åskådning eller öfvertygelse, bättre än om han läser de förnämste historieskrifvare
och blott fött inlästa, instuderade lånade åsigter. -- —
Med detta högst intressanta arbete har Scaevola häfdat sitt rykte som skarpsinnig iakttagare och hr Oscar Lamm har fått en * i sin förlags-katalog.&gt; Nya Dagl.
Allehanda, i en utförlig anmälan, för den 21 miy 1886.
Från samma förlag har i dessa dagar lemnat pressen:
Förre engelske ministern
LOKD BLOOM7ZELDS
memoarer från svenska hofVet.
(Pris 2 kr.
75 öre)
Detta arbete utgör ett sjelfständigt helt, men på samma gång i viss mån en fortsättning till ofvanstående, nämligen såsom innehållande en mängd intressanta bidrag till Karl XIV Johans historia Bamt till kännedomen om svenska aristokratiens lif under 1820-talet.
- * •-Hamiltonska sagan
Anti-Marcellus.
De » politiska silhuetter », med hvilka pseudonymen Marcellus 1880 öfverraskade den läsande allmänheten, emot-togos med ett allmännare bifall, och i många hänseenden förtjenade de det äfven.
Sedan Crusenstolpe nära femtio år förut i de » Närvarande och Frånvarande » skildrat åtskilliga af den tidens mest framstående män, hade ingen för-dristat sig att inlåta sig på ett författareskap af denna art.
6 — 7.
1Den både pikanta och insinuanta stil som Marcellus redan i sitt förstlingsarbete rådde öfver; den hänsynsfullhet han då ådagalade vid bedömandet af de mäns motiv, mot hvilkas verksamhet han uppträdde, föranledde att ett och annat misstag i anförda fakta och deröfver yttrade reflexioner förbisågs, ett och annat oskickligt uttryck ursäktades.
Det var mot tillkomsten af den femton förut antagna nya riksdagsordningen och den ifrågasatta afskrifningen ä grundskatter och indelningsverk han då hufvudsakligen uppträdde; det var mot de män, som hufvudsakligen verkat för den förra och dem som arbetade för det senare, som han hvässte sina pilar; det var motståndets män han här prisade och öfverupphöjde.
Den stora framgång, han rönte, uppmuntrade honom att sedan alltjemt upptaga bokpressen med nya alster af sin fruktsamma penna.
Det gamla temat har i allmänhet varierats, ofta med de förut brukade, ja man kunde väl säga, förbrukade textorden; men repertoaren har derjemte under tiden vunnit tillökning och han har blifvit den förste och utan tvifvel den skickligaste tolken för det derefter alltjemt inom ett visst kotteri flödande norskhatet.
I en uteblifven allvarlig kritik har han ansett sig finna ett tecken, att det för honom kunde gå an att öfvergifva den reserverade hållning han i sitt första arbete iakttog vid bedömande af de handlande stormännens motiver; och det arbete, han till en början nedlade på samlande af ett sant historiskt underlag åt sina framställningar, har han senare ofta lagt å sido.
Han har framträdt alltmer hänsynslös i sina omdömen; allt mindre som en sökare efter sanning.
Han har låtit sin otyglade fantasi stärka och försköna sitt minne, der det gält att teckna de män som voro föremål för hans sympati; men då hans antipati det budit har hans minne för tillfället alldeles förgätit det goda och nyttiga andra utfört.
Så har han i aprilhäftet af » Ur Dagens Krönika » till en bild af Henning Hamilton lemnat en » politiskstudie » som visserligen är högpolitisk, men på intet sätt förtjent af tillägget: en studie.
Jag väntade att någon i det följande häftet skulle visa detta, men då så icke skett vill jag upptaga mig dermed.
Hvad är afsigten med denna politiska studie?
Denna fråga har på många håll framstälts och jag har icke hört den på mera än ett sätt besvaras.
Marcellus har velat framställa grefve Henning som en af samtidens störste män, till hvilken svenska folket och svenska regeringen stå i en så outplånlig tacksamhetsskuld, att ingen skugga borde få utbreda sig öfver hvad han som enskild man brutit.
Han har till de många mörka skuggor, med hvilka han förut omgifvit grefve Arvid Posse velat foga en ny, som för honom skulle blifva vanärande: hämdlystnadens.
För grefve Hamiltons minne hade glömskan varit det bästa eftermälet.
Marcellus har ansett sig kunna bereda honom ett bättre.
Jag vill söka påvisa huru han häruti misslyckats och på samma gång äfven visa huru sanningslösa de beskyllningar äro, som han i sin politiska studie framstält mot grefve Posse.
Om grefve Hamiltons för flera olika lefnadsbanor rika begåfning, iakttagen redan i hans barndom, har omdömet - aldrig varit deladt.
Med den omsorgsfullaste uppfostran och undervisning, förenade han den för fortkomsten stora fördelen att tillhöra en aktad och rik höggreflig familj.
Hans fader, Gustaf Wathier Hamilton, som redan vid 25 års ålder var assessor i Svea hofrätt, förordnades vid 26 års ålder till statssekreterare i kammarexpeditionen och utnämdes året derefter till justitieråd.
I denna höga domstol var han en af de mest ansedda ledamöterna då han 1826 utnämdes till landshöfding i Östergötland.
Det var intill hans tidiga bortgång 1835 en allmännare, af ingenmotsagd mening, att han var utsedd att som justitie statsminister efterträda grefve Rosenblad vid dennes förmodade afgång 1834.
Icke mindre genom sin stora flit än sin rika begåfning gjorde grefve Henning Hamilton sig bemärkt redan under sin studietid i Upsala; blef vid 15 år utnämd till underlöjtnant vid Svea Artilleri och efter undergången kansliexamen vid 17 år e. o. kanslist i handels- och finansexpeditionen, men fortfor derjemte att tjenstgöra vid regementet.
Han genomgick artilleriläroverket vid Marieberg och företog derefter en längre resa i flera af Europas länder.
Som löjtnant transporterades han 1837 till fortifikationen och ingick samma år * efter sitt hjertats val, äktenskap med Marie v. Rosén, dotter till presidenten i Svea hofrätt, Erik Gabriel Rosén.
Genom sin börd, sin ärfda förmögenhet, sina stora egenskaper, som i perspektiv påvisade de största framgångar på embetsmannabanan; den förbindelse han i unga år knutit med en ung älskvärd dam, måste grefve Hamilton räknas som en af de lyckligaste ädlingar i landet.
Lyckan följde honom också alltjemt på tjenstemannabanan; som guvernör för kung Oskar den I: s söner och genom befordringar och utmärkelser under hela hans offentliga lif.
Jag har ansett mig böra förutskicka denna korta framställning af de framgångar, som börden, begåfningen och lyckan beredde grefve Hamilton, och öfvergår nu till granskning af den » politiska studien ».
Marcellus fäster sig först vid, att orden » i nåder » uteslutits i det åt grefve Hamilton den 4 april 1881 utfärdade afsked.
Han tillägger, » att det ena efter det andra af de vigtiga embeten som blifvit honom anförtrodda, fråntogs honom, det ledamotskap han egde i många akademier ochlärda sällskap beröfvades honom, ja ända till Serafimer-kraschanen frånrycktes honom »; och han frågar: » hvadan allt detta? » Den förklaring han närmast anför lyder så: många dunkla rykten voro i omlopp och man talade om, att grefve ' Hamilton, då för honom allt var förloradt, » begagnade sig af den brorsons namn, för hvilken han varit förmyndare, till att förskaffa sig penningar. » Mera visste icke Marcellus fem år efter tilldragelsen att om den saken förtälja.
Den bekante korrespondenten K.
R. visste ännu mindre då han i bref till tidningarna i landsorten den 2 april 1881 var den förste som omnamde Hamiltonska katastrofen.
I sammandrag lyda hans ord derom sålunda: » At grefve Hamiltons afskedstagande har det beställsamma ryktet gifvit den allvarligaste färg.
Verkliga förhållandet är, att grefve Hamiltön icke ärft stoi * förmögenhet.
Han har gjort misslyckade spekulationer, så att debet och kredit ej gingo ihop.
Då erbjöd sig brorsonen, grefve Wathier Hamilton på Barsebeck, den rike fideikommissarien, att ordna affärerna och som jag hört gick summan löst på 200,000 kr.
Vilkoret var, att grefve Hamilton för vården om sin försvagade helsa borde lemna alla sina befattningar »
-- — » Jag tror mig ej ha gått grannlagenheten för
Den är sann och torde stoppa till munnen på korrespondenter, som möjligen komma med sensationsnyheter om stora konkurser och annat mer » — — —
I det följande brefvet till landsortstidningarna den 9 april berättar K.
R. huru han låtit förleda sig att i det föregående lemna alldeles felaktiga uppgifter om Hamiltonska katastrofen.
Jag upptar här i korthet hvad han då i hufvudsak anförde: » Den 31 mars hörde jag ryktet, men trodde det icke.
Som korrespondent ansåg jag mig pligtig att taga reda på förhållandet.
Jag vände mig till en person, om hvilken jag visste, att han i vissa hänseenden stod grefve Hamilton nära, en framstående finansman.Hans opartiskhet stod visserligen ej höjd öfver allt tvifvels-mål, men här, trodde jag, var han opartisk.
Den framstående man, hos hvilken jag tillät mig göra förfrågan i denna delikata sak, hade ju ej skyldighet att gifva ett jota till svar.
Men säkert är ock, att han ej hade rättighet att här i minsta mån blanda bort korten.
Han sade, hvad som förekom i förra brefvet (om biståndet af brorsonen) men tilläde, att det mycket omtalade ryktet var en infami af ald ra nedrigaste slag, samt nämde som sin bestämda öf-vertygelse, » att om något kommer i tryck som rör den ene af de personer han omnämt, så drabbas det af åtal. »
» Jag frågar: hvilken korrespondent skulle efter dessa upplysningar och äfven denna hotelse ha sagt annat, än hvad jag sade?
Det som förut förefallit mig otroligt blef nu ännu otroligare.
Det var som om jag befriats från en tyngd när jag meddelat hvad jag visste. » — --
» Hvad jag här nedan meddelar gör ej anspråk på att vara fullt faktiskt; men det är en samntianfattning af hvad som inom olika kretsar gått från mun till mun, men dock inom kretsar, der man ej pratar i vädret. »
Och så uppger K.
R. två personer och beloppet af de summor för hvilka de med sina namn svara.
Han säger äfven att det talats om ett mycket högt namn som varit synligt för en summa af okändt belopp och om betydliga brister i tvänne institutioners kassor samt slutligen om de banker i hvilka transaktionerna blifvit upptäckta m. m. Passivan uppgaf han till 700,000 kr.
Ja, om allt detta talade visst hela Stockholm flera dagar förr än K.
R. derom skref sitt första bref till lands-tidningarna.
Det tyckes, som om den » framstående finansmannens » hotelse, att åtal skulle drabba den, som derom framstälde något i tryck, under några dagar afhållit K.
R. från att meddela hvad han och andra berättat under iakttagande af sådana försigtighetsmått, att ett åtal icke vore att befara.
De första underhandlingar, som fördes lbratt undersöka och reda den intrasslade aflarshärfvan, förmådde de närmast intresserade att hemlighålla.
Det var från bankerna som ryktet först utgick.
Den 28 mars var en större aftonbjudning hos en af konungens tromän, der några ledamöter af riksdagens bägge kamrar och många som tillhörde den högre societeten voro gäster.
Der hviskades det.
till en början man och man emellan om den bedröfliga nyheten för dagen och talades sedan gruppvis om, att en anmälan derom, jemte begäran om åtal i behörig ordning framstälts, men blifvit återkallad och att grefve Hamiltons afsägelse af riksdagsmandatet • skulle, inkomma i Första kammarens nä ta plenum m. m.
Detta spred sig som ett rykte följande dagen, ehuru då ännu i mindre kretsar, men likväl så, att de ledamöter i kammaren nog voro fa, för hvilka afsägelsen den 30 mars kom som en öfverraskning.
Och då kammarens talman, en förtrogen vän med Hamilton, både före och efter » Junker-tiden », efter uppläsandet af afsägelsen, icke hade ett ord att yttra » till beklagande att kammaren förlorade den högt värderade ledamotens verksamhet, » ett yttrande som under jemförliga förhållanden förut varit vanligt, så kunde detta betraktas som en fullt beräknad föregångare till de i af-skedet utelemnade orden.
Marcellus har velat uppenbara för den » förvillade allmänheten » huru det blifvit möjligt, att de vanliga orden » i nåder » kunnat bli utelemnade i afskedet då icke något annat förekommit, » än.
dunkla rykten, att grefve Hamilton, då allt var förloradt, begagnat sig af den brorsons namn, för hvilken han varit förmyndare, för att skaffa sig penningar. » Denna uppenbarelse lyder så:
» Denna sorgliga katastrof inträffade under den tidpunkt, då konung Oscar var hindrad att sjelf föra regeringen.
Jag är öfvertygad om, att han aldrig skulle hafva tillåtit, att öfver en så långvarig och trogen tjenare, på blotta misstankar, vanära och skam drogs och att åt skadeglädjen ochden råa nyfikenheten lemnades till pris en från sin höjd fallen storhet, som beklädt embeten, på hvilka nu ett be-dröfligt återsken af den fallandes olycksöde spred sig.
Till råga pä allt satt då vid styret i Sveriges regering grefve Hamiltons notoriskt * kände bittraste motståndare.
Landt-mannapartiets chef var för kort tid sedan kommen till makten och stod nu i begrepp att söka genomföra sina stora reformarbeten.
Hans stöd var Andra kammarens majoritet
— att den sedan skulle svika kunde man då icke veta — men deremot kunde han väl bereda sig på ett ganska starkt » motstånd i den första kammaren, och ingen var dervid farligare än just grefve Hamilton.
Ett tillfälle ^tt tillintetgöra denne motståndare var onekligen för den maktlystne partichefen en angenäm sak, och han underlät visserligen icke att gripa det i flykten och han gjorde det på ett sätt, som
åtminstone icke visade ridderlighet i striden. » -- » Imel-
lertid har grefve Posse på den administrativa magtfullkom-lighetens väg lyckats krossa sin farligaste fiende — med hvad ära och rättvisa lemnar jag derhän. »
Marcellus påminner verkligen om en sanning då han säger, att » då den sorgliga katastrofen inträffade var konung Oscar hindrad att sjelf föra regeringen ».
Konungen som varit krämpig de närmast föregående dagarne, emottog den 13 mars på aftonen telegram om mordet å ryske kejsaren och detta verkade djupt, hårdt och skakande på honom.
Den 14 mars utkom första bulletinen om hans sjukdom, men redan den 19 omtalades det, £tt konungen yttrat sin vilja i flera vigtiga saker och detta bestyrktes genom en
* » Notoriskt kändt » är, att då förslaget till ny riksdagsordning 1865 förekom på riddarhuset, kämpade grefvarne Hamilton och Posse i första ledet mot dess antagande och tiggde, som det heter, i samma påse ».
Sedan förde de, hvar på sitt tungomål och i sin kammare, det bittra &gt; revanche-kriget * mot De Geerska ministéren.
Ett annat band förenade dem.
De voro bägge grefvar och af dem var grefve Posse visst icke den som höll minst på bevarandet af den ärfda glansen kring grefvenamnet.uppgift, hviken ansags som officiös.
Samma dag innehöll bulletinen, att konungen haft god matlust och åtnjutit flere timmars sömn, utan begagnande af rogifvande medel.