Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta var så mycket mindre lämpligt som tre veckor senare samma Posttidning nödgades förklara, att, sedan konungens alla försök att bilda en ny konselj misslyckats, den förra ministeren återtagit sin afskedsansökan.
Denna sålunda misslyckade ministerkris gaf anledning till en intressant polemik rörande orsakerna till detta resultat.
Den öppnades af signaturen J.
G., under hvilken som man vet, dolde sig friherre Gripenstedt.
Han framhöll åtskilliga orsaker för misslyckandet: dels sättet på hvilket man sökte fa ihop en ny konselj, dels det obehag, som landtmanna-partiet beredde konungens rådgifvare, dels ock det sidoin-flytande som illegitima rådgifvare skulle ega på konungen.
Att icke Henning Hamilton skulle blifva Johan August Gripenstedt svaret skyldig var klart.
Det var en gifven sak, att frih.
G. icke gerna i sjelfva den nya institutionen skulle se någon orsak till denna bedröfliga episod i våra ministerskiftens historia, men så mycket vissare var, att grefve Hamilton just der skulle finna felet.
Såsom svar på Gripenstedts artiklar utkom en broschyr kallad » Ministerkrisen.
Några anmärkningar af G. N. » Under dennä signatur hade derförut öfverste Ny-blaeus skrifvit, men han protesterade offentligen mot påståendet, att han vore skriftens författare.
Det är ock ingen hemlighet, att den förskrifver sig från grefve Hamil-tons hand.
De ytterst fina ordvändningarna, denna osedvanliga förmåga att under den mest polerade yta inlägga omdömen och slutsatser af den mest kännbara beslcaffen-het, denna diplomatiska talang att i halfqvädna visor läggaså mycket underförstådt och så mycket, som man mhste tänka sig, utan att det derför säges — allt detta gör att ingen ett ögonblick kan tvifla på att här på arenan mot friherre Gripenstedt framträdde den statsman, med hvjjken han åtskilliga gånger förut och vid än allvarligare tillfallen korsat sin värja och hvilken helt visst icke ville försumma detta tillfälle, då frih.
Gripenstedt oförsigtigt blottat sig, att anbringa en kännbar florettstöt.
Initialerna sammanfalla ock med slutbokstäfverna i grefve Hamiltons namn (G.
Något tvifvel om författareskapet kan dessutom af flera skäl icke ifrågasättas.
Jag skall icke nu sysselsätta mig med detaljerna af hans uppfattning af orsakerna till den misslyckade ministerkrisen utan allenast framhålla hans grunduppfattning af densamma, emedan den på sitt sätt utgör en rekapitulation af hela vår senaste inre historia och en förkrossande dom öfver hela den politiska situation, han svurit evig hämnd.
» Det må erkännas — yttrar han i nämnda broschyr — att det under de första åren af den nya riksdagsordningens tillämpning hos statsrådets ledamöter fordrades en stor öfverlägsenhet för att i deras förhållande till riksdagen intaga den aktningsbjudande ställning, regeringens värdighet och landets dermed sammanhängande väl kräfde.
Maktens tyngdpunkt hade blifvit rubbad ur sitt läge, nya krafter voro satta i rörelse.
Man hvarken kunde eller borde bestrida dem rätt att verka, men det tillkom regeringen att leda och upplysa deras verksamhet samt att med fasthet försvara den gräns, öfver hvilken de icke voro berättigade att skrida.
Allmänt aktad för fosterlandskärlek, rättrådighet och ett flärdfritt väsende samt åtnjutande en genom representationsförändringens genomdrifvande förvarf * vad popularitet lyckades friherre De Geer i början någorlunda intaga den ställning, som öfverensstämde med tidenskra£ men det visade sig snart, att han icke egde de egenskaper, som erfordrades att bibehålla hvad han genom sin framgång i berördq.
hänseende vunnit.
Han hade uppfylt sin mission, hans popularitet aftog synbart, hans ingalunda vanliga kraft var förlamad och behöfde åtminstone hvila för att vid framtidå behof åter kunna tagas i anspråk.
Sannolikt insåg han detta sjelf, och drog sig, jemte några af statsrådets öfriga ledamöter, undan, lemnande i arf åt sin visserligen ej starkare efterträdare en försvagad regeringsmakt och en representation, som lärt känna sin makt men icke blifvit lika förtrolig med sina pligter.
Utan att vilja skjuta skulden på herr Adlercreutz — hvars förtjen-ster med nöje erkännas — eller för ingen del på honom allena, kan man med fog säga, att tillståndet under den tid, hån varit justitiestatsminister, snarare blifvit försämradt än förbättradt.
Riksdagen, som tillväxt mera i ålder än i visdom, har ännu ej lärt sig inse värdet af den styrka, som ligger i ett hofsamt begagnande af en lagstadgad makt, och statsrådets ledamöter hafva kanske icke heller alltid uppträdt på ett sätt, som varit egnadt att åt regeringen häfda tillbörlig aktning.
Nog af, ställningen är sådan, att en förändring blir för hvarje dag mera nödvändig, men på samma gång svårare att åstadkomma.
På en sådan tnåste likväl en ny konselj vara betänkt, såvida hon vill blifva hvad hon borde vara, och ej åtnöja sig med endast att viljelöst utföra riksdagens beslut, men vi till-lägga att den som ej tvekade om sin förmåga att utföra ett sådant värf, han hade ej tillräckligt omdöme att vara det vuxen.
Häri finna vi den väsentligaste anledningen hvarfcir konungens bemödanden att bilda en fullständig ny konselj nu misslyckades och sannolikt, om de snart förnyas, åter skola misslyckas, då det torde blifvit svårt att finna £tt tiotal » kunnige, erfarne, redlige och allmänt aktade » män, hvilka äro nog lifvade af kärlek till konung och fädernesland för att uppoffra sig sjelfva, utan förhopp- xning att vinna något annat mål än afhjelpandet af ögonblickets förlägenhet. »
Detta var grefve Hamiltons tröstlösa dom öfver situationen 1871.
Enligt hans mening var den allenast en ren konseqvens af den representationsförändring, för hvilken han förgäfves varnat.
Det talades i början af denna kris om möjligheten af att ett rent högerkabinett från första kairunaren skulle kunna komma till stånd, då grefve Hamilton skulle blifva den ledande mannen i den nya konseljen; men om någon dylik plan verkligen förefunnits, så blef den snart öfver-gifven, och så godt var det.
Visserligen skulle ett dylikt kabinett kunnat bildas af stora förmågor, och det skulle möjligen med tillhjelp af de gemensamma voteringarna kunnat hålla budgeten någorlunda uppe, men det skulle ingenting kunna hafva uträttat i den vigtigaste af alla vigtiga, på dagordningen stående frågor, försvarsfrågan.
Dess utom trängtade tiden efter reformer, hvilka visserligen icke skulle hafva understödts af en konselj med så genomgående konservativ färgton, som en på detta sätt hopkommen skulle hafva fatt.
Ett kabinett Henning Hamilton skulle derför 1871 helt säkert hafva blifvit en efemer skapelse, som lyst och försvunnit.
Innan jag slutar min framställning af grefve Hamiltons ställning till våra inre förhållanden, vill jag något beröra hans förhållande till en vigtig reform i vårt statsskick, hvilken var en följd af representationsförändringen.
Jag menar inrättandet af ett särskildt statsministersembete.
Såsom bekant var, oegentligt nog, förut justitiestatsmini-stern primus inter pares.
Att detta i flere afseenden var olämpligt, lär väl numera knappast kunna bestridas.
Reformen genomfördes också vid 1876 års riksdag.
En af dem, som mest ifrade för densamma, var grefve Hamilton.
Redan åtskilliga år förr än denna förändring genomfördes,var han den förste med någon auktoritet, som framkastade förslaget härom.
Det är redan nämdt, att vid 1870 års riksdag, då friherre De Geer afgick vid dechargefråjgans behandling, en ganska häftig debatt uppstod i första kammaren.
Denna debatt följdes af ett ganska märkligt efterspel, nämligen en polemik mellan grefve Hamilton, friherre Gripenstedt, general Hazelius ' och herr W. F. Dalman i tidningen Nya Dagligt Allehanda.
Här bragte Hamilton frågan om statsministersembetet på tal.
Hans ord dervid-lag äro särdeles märkliga och nästan profetiska.
Han yttrar: » Dessutom synes mig vigten i politiskt hänseende deraf, att konungen hade att utse en man, som han önskade särskildt måtte betraktas såsom ett uttryck af hans åsigter rörande mera omfattande frågor, hos oss vara så mycket större, som de fleste bland statsrådets ledamöter vanligen gjort sig mera kända genom en framstående em * betsmannaverksamhet än genom sitt deltagande i de of-entliga angelägenheterna och politiska frågors behandling.
Behofvet af en sådan i ständig beröring med riksdagen stående exponent af regeringens grundsatser, har väl ännu icke framträdt i full styrka, men det skall visa sig allt tydligare, i den mån det parlamentariska styrelsesätt, som ligger i andan af vårt nya samhällsskick, hunnit utveckla sig, och jag tror derför, att det skulle vara lyckligt, om en förändring i 6 § regeringsformen blefve vidtagen, förrän möjligen inom riksdagen en majoritet hunnit bilda sig, som funne med sin fördel bättre öfverensstämmande att afslå de förslag i sådan syftning, som förr eller senare måste framställas. »
» Påståendet att jag » manar till utländsk efterhärm-ning » synes mig ej mera rättvist än hvad herr H.
(Hazelius i öfrigt mot mig anfört.
En representation grundad på samfälda val och fördelad på två kamrar är ej en svenskuppfinning.
Den kan ändock vara god — derom är nu ej fråga.
Men om man mot min vilja i mitt hus uppsatt en ångmaskin af «utländsk modell, för hvilken man borttager säkerhetsventilen, månne man skulle hafva rätt att beskylla mig för utländsk efterhärmning, om jag uttryckt min önskan att den utlemnade delen måtte tillsättas?
Sådan är min ställning äfven till frågan om en konseljpresident.
Jag medgifver, att tanken derpå är mig ingifven af utländska föredömen, men dess tillämpning hos oss har ej af mig blifvit yrkad förr, än det utländska system, i hvil-ket en stark och enig konselj med nödvändighet ingår, delvis blifvit här införd. »
Sex år efter sedan dessa ord yttrades, lyckades man också, trots ett ganska intensivt motsånd i första kammaren, att med Hamiltons kraftiga hjelp genomföra denna reform, och » säkerhetsventilen » blef satt i » ångmaskinen ».
Under den senare tiden deltog grefve Henning Ha?
* milton visserligen lifligt i kammarens förhandlingar, men kan icke sägas hafva haft något inflytande på dess beslut.
Med aktningsfull tystnad lyssnade man alltid till hans anföranden, hvilka som alltid voro formfulländade, men de gingo oftast i en annan riktning än kammarens majoritet önskade, och han gick sin egen väg.
Bestämdt och afgjordt uppträdde han mot landtmännens anspråk på grundskatternas efterskänkande, och han höll strängt på indelningsverkets bibehållande, till hvars försvar han flerfaldiga gånger uppträdde med hela sin talang och förmåga.
Att han icke insattes i något ständigt utskott, berodde naturligtvis af honom sjelf, men han valdes mångfaldiga gånger till ledamot af de särskilda utskott, som riksdagen tillsatte för försvarsfrågans behandling och alltifrån det nya representa-tionsskickets början och så länge han var ledamot af första kammaren, var han ock ledamot af talmanskonferensen.
Han var äfven vid en riksdag, 1877 års, talman i kamma-ren, men lärer icke varit hugad att vid följande riksdag återtaga klubban, utan lemnades den i stället åt erkebiskop Sundberg.
Jag har redan yttrat, att grefve Hamiltort hufvudsak-ligen kommit att i vår historia spela en negativ roll.
Att så blef förhållandet, var emellertid icke hans fel.
* Hade han fatt råda, så skulle han otvifvelaktigen kommit att intaga en ytterst framstående plats icke allenast i Sveriges historia utan kanske i verldshistorien; han skulle hafva kommit att uppträda såsom den der möjligep fört den europeiska politikens vågor i en annan riktning än den, hvari de sedan gingo, och skulle kunna hafva fört Sverige in på en bana, på hvilken vi ännu en gång kunnat fa ett betydande ord i den stora » konserten ».
Om de stora planer, som föresväfvade honom, lyckligen realiserats, så skulle han för alltid i verldshistorien hafva tillförsäkrat sitt namn den största betydelse.
Det är ganska egendomligt att nu efteråt, då man sett, huru förhållandena utvecklat sig, tänka sig möjligheten af att vårt lilla land kunnat, om Ha-miltons plan följts, hafva ändrat denna tingens gång.
Det är naturligtvis på den danska frågan, jag här syftar och Hamiltons ställning till densamma.
Då H. utträdde ur konseljen, utnämndes han till svenskt-norskt sändebud i Köpenhamn.
Att detta var ett utomordentligt stort bevis för den tilltro, som den svenska regeringen hyste för Hamiltons förmåga och kapacitet, är uppenbart.
Ingen ministerpost var för oss vid denna tid af större vigt.
Danmarks irttegritet måste naturligtvis för oss vara af den största betydelse, men denna integritet var just nu i fara att rubbas.
Den preussiska monarkien hade nu i början af i86otalet fatt ny konung och ny ministerpresident, af hvilka man väl kunde vänta, att de icke längre skulle förnedra sitt land till att vara allenasten lydig släpupphållare åt zaren, utan h vilka visserligen skulle vilja handla och verka på egen hand.
Af den nye monarken och ännu mer af hans förste rådgifvare kunde man vänta, att det lifskraftiga Preussen skulle söka spela en annan roll än den ömkliga, detta land i tyska förbundet spelat, och att hegemonien i Tyskland, med Österrikes uteslutande, var det mål, som med eller utan kejsarkrona hägrade för den snart allrådande » jern- och blodsmannen ».
För det eländiga tyska förbundet hade Danmarks hertig-dömen alltid varit aptitliga, och man hade begagnat sig af alla möjliga anledningar att trakassera det lilla landet.
Af yttranden, som herr von Bismarck falt inför preussiska landtdagen, kunde man vänta, att det efter öfverväldet ' i Tyskland trängtande Preussen skulle börja sin aktion med att göra det tyska förbundets mer eller mindre förmenta rättigheter på Schleswig och Holstein gällande och sålunda ställa sig i spetsen för en operation, som onekligen var högeligen populär i Tyskland, en operation, hvilken skulle på en gång visa Preussens vilja att taga de tyska intressena om hand och dess förmåga att öfvertaga den ledande rollen.
Att Danmark blef offret, bekymrade icke i någon mån den hänsynslöse statsman, som nu sökte fatta den europeiska politikens roder och icke heller gaf sig, förr än han mycket riktigt fick detsamma om hand.
I dessa för Danmark kritiska tider var svenska sände-budsposten i Köpenhamn af oberäknelig vigt.
Sverige stod såsom garant för Londonerprotokollet, hvarigenom Danmarks förhållanden till hertigdömena ordnades och detta protokoll oafsedt, så voro — för att nu icke tala om sympatierna, hvilka i dylika fall ofta äro af den största vigt — de svenska intressena i högsta måtto beroende af det sätt, på hvilket den danska frågan löstes.
Redan en gång förut hade Sverige visat, att det i detta afseende ansåg så mycket stå på spel, att de förenade rikena till och med, om det gält, skulle hafva uppträdt med vapepmakt till Dan-marks försvar.
Denna vigtiga och ansvarsfulla sändebuds-post uppdrogs af konung Carl XV åt Hamilton.
Ser man saken ur allenast en synpunjct, så var detta val onekligen det bästa, som kunde göras.
Grefve Hamilton var onekligen en kapacitet af första rang, och detta oafsedt, så utgjorde han just nu inkarnationen af den känslopolitik, som genomströmmade en stor del af svenska nationen och kom den att något förlora besinningen.
Konung Carl var personligen ytterst hängifven Danmarks sak och dessutom intim vän till dess konung.
Det stora förtroende, Hamilton egde hos sin konung, och den kännedom, han hade om hans åsigter och önskningar, måste ovilkorligen vara honom till stor nytta.
Det är i detta afseende allenast en liten omständighet, som gjorde honom mindre lämplig på platsen, nämligen att han egde sin suveräns förtroende och öra i större grad, än som var rätt förenligt med ett konstitutio-nelt statsskicks grundsatser, och att han utöfvade detta förtroende på ett sätt, som alldeles afgjordt var stridande mot den legala rådgifvarepersonalens rätt och befogenhet att få veta och leda de mått och steg, som för landets räkning vidtagas.
I detta afseende var Hamilton ögonskenligen för den De Geerska ministéren ganska besvärlig och många gånger rent af farlig.
Det spel, han der nere med konungens begifvande på egen hand dref, förorsakade den svenska konseljen många både svårigheter och obehag.
Äfven för det svenska folklynnet i dess dåvarande något chauvinistiska jäsning var valet af Hamilton till svensk minister i Köpenhamn i hög grad behagligt.
Det svenska folket gjorde på denna tid i slutet af femtiotalet och böijan af sextiotalet väl skäl för Ehrensvärds uttryck om » en tung nation, full af hetsigheter ».
Eljest stilla och fridsamt hade nu ett ryck af hetsighet framkallats, hvilket icke minst yppade sig i en lika liflig som för nord-boarne något ovan sympati för främmande betryckta folk.
De italienska ^ch polska frågorna hade ganska grundligtupprört det tröga svenska folket och så kora den oss närmast liggande danska frågan på dagordningen, medförande upphetsning i sinnena och en medsympati för den svagare, som höll på att öfvergå från ord till handling.
För denna känslostämning och den väl oöfverlagda svenska hjelpsamheten var det nyutnämnda sändebudet en ypperlig representant.
Äfven han var besjälad af den största håg att komma de hårdt ansatta danskame till hjelp och äfven han räknade mindre med de gifna faktorerna än med de möjliga politiska chancema i det höga spelet
För den danska regeringen och det danska folket kunde näppeligen en behagligare ministerutnämning i dessa bistra tider ega rum.
Det var om Hamilton, som en framstående dansk patriot yttrade, efter sedan han, ehuru med oförrättadt värf, lemnat sin post, att det vore fara för honom att gästa Danmark, då han vid sitt besök alltid riskerade att blifva ihjälkramad af de danska välkomsthelsnin-gama.
Men långt före detta hade Hamilton visat, huru fästad han var vid den danska saken.
Nyårsdagen 1862 erhöll grefve Hamilton i sin egenskap af svenskt-norskt * sändebud i Köpenhamn en för utländingar ytterst ovanlig utmärkelse nämligen » Dannebrogsmaendens Hederstegn ».
Såsom serafimerriddare kunde han icke mottaga någon af Dannebrogsordens högre grader, men för att gifva honom bevis på erkänsla öfver det sätt, på hvilket han infriat sitt löfte 1845 till konung Kristian VIII, skänkte honom nu Fredrik VII silfverkorset, som han tog från sitt eget bröst.
Händelsen gjorde stort uppseende bland de på Fredens-borgs slott just då församlade diplomaterna, och detta uppseende minskades icke, då danska Dagbladet upplyste om beskaffenheten af ofvannämnda löfte.
Dermed förhöll det sig så, att Hamilton (att lilla riddaftkorset under konung Oscar I: s besök i Köpenhamn i Juli 1845 af Kristian VIII, som för grefven uttalade sin glädje öfver det goda förhållandet mellan de nordiska konungarne och yttrade den för-hoppning, att Hamilton såsom guvernör för kronprinsen Carl (sedermera Carl XV) ville bidraga att äfven hos honom nära det broderliga sinnelaget mot Danmark.
Att Hamilton var denna uppgift trogen och sökte verka för dess realiserande, visade till fullo hans verksamhet i den stora konflikten mellan Tyskland och Danmark.
Men innan jag går att redogöra för den roll Hamilton här spelade torde en liten öfversigt af den enaktskomedi, som kallades den Schlesvig-Holsteinska frågan vara af nöden.
Att denna fråga var intrasslad berodde af två omständigheter.
Den ena var nationaliteternas motsats i de med Danmark förenade hertigdömena, i det att befolkningen i Holstein och Lauenburg var tysk, men i Schlesvig blandad tysk och dansk.
Den andra faktoren, som härvid var att taga i betraktande, var att de statsrättsliga urkunder, som skulle reglera förhållandet mellan den danska monarkien och hertigdömena, voro så invecklade och svårtydda, att deras tolkning var en stor konst, på hvilken de tyska » kron-juristema * och de danska statsmännen pröfvade sin skarp-
* sinnighet.
Tyskame påstodo, att Schlesvig och Holstein voro oupplösligt förenade till en stat, som allenast genom en personalunion var sammanlänkad med Danmark.
Danskarne åter ville göra den åsigt gällande, att Schlesvig var genom oupplösliga band fästadt vid Danmark, under det att den danske konungen, hvad Holstein beträffar, var medlem af tyska förbundet.
Att här ingå i någon utredning af anspråkens beskaffenhet skulle leda mig för långt.
Alltnog, schismen var sådan, att den europeiska diplomatien ansåg sig böra taga denna sak om hand och detta så mycket mer, som olika tronföljd var gällande i monarkien och hertigdömena.
Man ordnade nu tronföljden så, att Danmark icke skulle sönderfalla i två olika delar efter den barnlöse Fredrik VII: s död.
I afseende å författningsförhållandena bestämdes, att hvartdera hertigdömet skulle hafva sin sär-skilda provinsialförfattning men hela monarkien en gemensam helstatsförfattning.
Emellertid vägrade Holsteins invånare att underkasta sig helstatsförfattningen, och den blef äfven 1858 af danska regeringen suspenderad derstä-des.
Alltid blandade sig dock det tyska förbundet i de danska angelägenheterna och af Preussens nye ministerpresident, den hänsynslöse herr von Bismarck, kunde man i detta afseende vänta allt.
I högsta grad oförsigtigt betedde sig ock, danskarne.
De förberedde ett ytterst obetänksamt steg genom att söka göra sin uppfattning gällande gent emot den tyska om förhållandet mellan den danska monarkien och Schlesvig, då man var betänkt på utfärdande, trots Londonerprotokollet, af en helstatsförfattning för monarkien och Schlesvig.
Till råga på olyckan slog nu som en bomb ned underrättelsen om Fredrik VIl: s plötsliga död.
Hans efterträdares tyska börd uppkallade till ännu högre svallning den danska chauvinismen, och den tillträdande konungen hade att välja mellan att afstå tronen eller sanktionera den äfventyrliga nya författningen, novemberförfattningen kallad.
Han valde det senare, och följden känner man.
Det lilla Danmark råkade i krig med två stormakter samt tyska förbundet, och lemnadt åt sig sjelft var landets öde gifvet.
De två hertigdömena från-togos detsamma och blefvo den verkliga grundstenen för det nya, mäktiga tyska kejsardömet.
Det var i denna svåra tid, Hamilton skulle föra Sveriges runor i Danmarks hufvudstad.
Det var ingen lätt uppgift, allra minst så som H. fattade saken.
Det lär näppeligen kunna vara något tvifvel derom, att det förbund, som mellan de svenska och danska konungarne personligen afslöts, var utan den svenska regeringens vetskap under Hamiltons auspicier uppgjordt, ehuru den svenska konseljen af omständigheternas makt fann sig nödsakad att acceptera detsamma.
Det är icke heller någon hemlighet, att Hamilton gjorde allt hvad göras kunde för att i alla desskonseqvenser få detta förbund genomfördt och att han der-för använde h^la sitt inflytande på konung Carl XV för att fa svensk hjelp åt Danmark.
Antagligen hade detta också lyckats, om Fredrik VII lefvat och åtminstone någon annan stormakt lagt svärdet i vågskålen för Danmarks sak.
Men den populäre danske konungens död och vest-maktemas reträtt gjorde det mer än riskabelt för Sverige att ensamt uppträda, och den svenska regeringen gjorde nu äfvenledes ett återtåg, hvilket, om det ock med stor talang försvarades af dåvarande utrikesministern, grefve Manderström, likvisst näppeligen fullt räddade den svenska krigsäran.
I novemberförfattningen fann man en plausibel anledning till återtåg.
Denna författning vore ett brott mot Londonerprotokollet, och svenska regeringen hade icke fått del af densamma.
Då nu Danmark exponerat sig mer än beräknadt var, så ville Sverige icke längre dela ljuft och ledt med detsamma, hvarför tanken på Sveriges aktiva uppträdande öfvergafs.
Onekligen kunde detta vara ett fullt giltigt skäl, men så alldeles okunnig kunde väl icke den svenska regeringen vara om hvad som var i görningen, att hon icke förut, innan denna ödesdigra författning antogs, kunnat göra dess förkastande till vilkor för ett svenskt förbund, i stället för att nu, sedan den slutligen var antagen, taga densamma till utgångspunkt för sitt återtåg.
Att den svenska regeringen icke i detta afseende var helt och hållet oskyldig framgår ock af f. d. konseljpresidenten Halls offentliga tal till sina valmän i början af 1864, i hvilket han påstod, att Sverige och Norge fullständigt hade gillat den danska .af Hall ledda politiken under det sista året och att » dagen efter novemberförfattningens antagande den slutliga fullmakten till försvarsförbundets undertecknande afsändes från Stockholm ».
Detta förnekades dock af den svenske utrikesministern, kanske mer diplomatiskt än rent öppet.
Efter detta var det Hamiltons tur
Ur fkignis Kr ¡in ka.