Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta äfventyr är väl värdt att taga i öfvervägande, då man ännu har fritt val att ordna saken på det fördelaktigaste sättet, ett förhållande, som icke egde rum i England, när den ofta omnämnda komitén afgaf sitt betänk.
Uti den komité, om hvilken jag.förra gången nämnde, fanns ibland andra äfven den största jernvägsdelegaren i England eller den s. k. jernvägskungen M:r Hudson, och ej annat, än jag vet, deltog han i det af komitén afgifna betänk.
Härpå ligger måhända också någon vigt.
Denna man borde väl känna förhållandet inom de bolag, i hvilka han var den största delegaren.
Att jernvägarne på det sätt, de tillkommit i Belgien, lyftat detta land i högst betydlig mån, och att de anlades på en tid, då det för detta land var fråga om att vara eller icke vara, är hvar och en, som följt den tidens historia, nogsamt bekant.
Jag anhåller, att dessa anmärkn:r må få åtfölja remissen till StatsUtsk.
Dä den farsot, som kallas jernvägsfeber, lika litet som koleran kunnat utestängas från vårt land, och vi deraf i tidernas längd förmodligen komma att få skarpa känningar i vårt statsverk, kan jag icke inse annat än att den K. Propos:n är välbetänkt.
Antages han, så förblifva Konungen och R.
Herrar i sitt eget hus, som man säger.
Då kunna de göra med jernvägarne, huru dem för godt synes.
De kunna tiphöra med arbetetet å dem när som helst, och sker detta icke förr, så sker det åtminstone, när penningarna taga slut, och det lärer icke dröja serdeles länge, såvida andra Statens behof skola fyllas.
Om då en eller annan jernväg blir en ruin, så är det icke värre, än att, på sätt Geijer en gäng yttrade om illa beräknade byggnader, vi hafva gjort en dumhet, men vi äro deremot icke tvungne att fortsätta vår dumhet, hvilket åter blir förhållandet, om vi ingått kontrakt om jernvägsanläggningarna med främmande bolag, antingen vi hafva förmåga att upfylla kontraktet eller icke.
Jag förbigår bristerne i Gr.
Rosens motion, hvilka åtskilliga ledamöter ådagalagt och dessutom äro hvar och en i ögonen fallande.
Att få rätt emot kronan i Sverige är ingenting ovanligt äfven för det ringaste intresse.
Ofta upstå rättegångar emellan enskilde och kronan, deri hon likasom hvarje annan ömsom vinner och tappar.
Emedlertid fägnar det mig, att Gr.
Rosen framkommit med sin framställning, ty då han, som är Svensk undersåte, kunnat föra ett sådant språk mot Konung och R.
St., bör detta för Konungens rådgifvare, som hittills ifrat för jernvägars anläggande i vårt land af främmande bolag, för Stats Utsk. och för hvem som helst ådagalägga, hvad man kan vänta sig af Hrr Peto och andra sådane, hvilka hafva Engelska krigsskepp att påräkna till stöd för sina rättsanspråk, troligen lika väl här som i Grekland, der en Engelsk undersåtes fordran af 100,000 £ Sterling föranledde en tvist med Grekiska regeringen, som slutade med förstörande af detta rikets handel till mångfaldigt större värde.
Oaktadt dea långa discussionen öfver detta ämne, återstår, enl. min upfattning, likväl 2:ne synpunkter, från hvilka frågan ännu icke blifvit sedd.
Den ena är hastigheten, skyndsamheten, brådskan, hvarmed jernvägsarbete! bör bedrifvas.
Samtlige föreg:de talare hafva förordat denna skyndsamhet, men jag anser förhållandet vara fullkomligt motsatt, ty om, i ett fattigt land såsom Sverige, man skulle inlåta sig i dylika företag, och de föreslagna jernbanorna blifva fullbordade inom 12 eller 15 år, skulle derefter en massa af arbetare blifva syslolös, vand alt lätt förtjena sin utkomst, men då beröfvad tillfälle att förskaffa sig uppehälle.
Att rikare, mäktigare och folkrikare länder än Sverige varit blottställde för dessa olyckor är en känd sak, och att Frankrike härföre varit blottstäldt, är äfven bekant.
Det skulle blifva högst olyckligt för vår fattigvårdsoch polisstyrelser att öfverhopas med dessa många tusen arbetare, som sedermera svårligen kunna förmås, att återgå tili jordbruket eller andra näringsgrenar i de provinser, der början till anläggning af jernvägarne först gjordes.
Har icke erfarenheten inom andra länder visat sådant, då jernvägsarbetena blifvit forcerade.
Den andra synpunkten är vigten deraf, att de obligationer, som för jervägarne utfärdas, stanna inom landet såvidt möjligt är, så att Statsverket ådrager sig en inländsk och icke utländsk Statsskuld.
Jag anhåller, att dessa korta anmärkmr blifva öfverlemnade till StatsUtsk., öfvertygad att Utsk. egnar detta granlaga ämne all den upmärksamhet hvaraf det är förtjent. 374 Den 21 December.
Den tacksamhet som en värd talare yttrat, i anledn. af den K. Propos:n, rör:de jernvägs-anläggningarne inom riket, delar jag ganska uprigtigt, ehuru icke af samma skäl som han.
Jäg tror mig emellertid icke fela mot densamma, då jag, med anledn. af hvad som under denna öfverläggning förekommit, går att framställa några meningar, som icke fullkomligen öfverensstämma med innehållet af det kungliga förslaget.
I detta är som en oaflåtlig grundsats yrkadt, att Staten, sjelf bör öfvertaga anläggningen af alla jernvägs-stamlederna.
Denna princip må i sig sjelf vara ganska riktig; och må den då tillämpas i förekommande fall, när så med fördel ske kan; men att antaga denna regel såsom så ovillkorlig, att härigenom all enskilt täflan åsidosattes, är efter min tanke, att nog mycket binda händerne, vid behandlingen af företag, som fordra så stor kapitalstyrka, som i andra länder blifvit utförde på flera olika sätt, och ronde hvilka vi, inom vårt eget land, sakna nästan all större erfarenhet.
Att det förslag med hvilket Hr Gr. von Rosen framträdt icke kan eller bör antagas, i det skick det blifvit framlagdt, har af flere talare på ett öfvertygande sätt blifvit ådalagdt, men detta hindrar ju icke, att det må vara förtjent att tagas i betraktande, då, såsom det förefaller mig, Ilr Gr. von Rosens anbud alldeles icke innefattar ett slutord i denna sak, utan tvärtom, är att betrakta, som första steget vid en underhandling, som lemnar Svenska Staten öppet att framställa hvilka motförslag den, med sin säkerhet och sin fördel finner öfverensstämmande.
I en annan omständighet vidrör den K.
Propos:n äfven en fråga af synnerlig vigt, då deri uttryckligen uttalas den mening att fortsättningen af Köpings-Hults-banan, å ena sidan till Stockholm och den andra till Götheborg, bör blifva det första företag i denna väg, hvars utförande hör komma i åtanka.
De högre åsigter, som bestämt
Regeringens beslut i ofvannämnde afseende blifva tvifvelsutan för StatsUtsk. åskådliga, men då jag icke känner dessa och sålunda endast kan betrakta denna fråga ur den synpunkt, från hvilken den för mig framställer sig, upstår hos mig någon betänklighet, att biträda Regeringens yttrade åsigt i denna del, vid betraktande deraf, att emellan Sveriges östra och vestra kust, redan finnes genom Götha kanal en beqväm kommunikationslinie, som är öppen 7 månader om året, och att ännu en annan, som är paralell med denna, medelst fullbordande af Köpings-IIult-banan snart blir tillgänglig.
Att vid detta förhållande använda så stora krafter, endast för att ännu mera fullkomna de båda förutnämnde kommunikationslinierna, under det man lemnar förbindelserna inom midteln af riket från norr till söder åt en oviss framtid, måste hafva stora och talande skäl för sig, om de kunna äfventyra de betänkligheter, som från mer än en synpunkt kunna framställas mot ett sådant företräde.
En jernväg emellan Jönköping och någon punkt vid sundet, Den 21 December.
375 i förening med en sådan, ehuru mindre nödvändig, som förmodas utan stora svårigheter kunna framdragas från Askersund till förbindelse med Köping-Hult-banan, skulle fullkomna det system som, vid nya kommunikationers öppnande, hittills inom vårt land varit följdt, att sammanbinda de större vattendragen med hvarandra och dessa med kusterna.
En sådan plans fullföljande är af vigt och gagn för hela riket och bereder lika förmånliga utsigter åt dess östra och sydliga landskaper, som åt det medlersta och vestra.
Det har derför väckt min förundran, att ingen ledamot af detta Stånd, sorn tillhör dessa provinser, funnit anledn. att vid remissen af den K.
Proposm framhålla billigheten af ett anspråk, som såväl låter förlika sig med det helas bästa.
För min del tvekar jag icke att öppet uttala, att jag i detta afseende iklädt mig förbindelser, hvilka jag icke anser mig berättigad att åsidosätta, och ehuruväl anläggningen af en jernväg från Jönköping till sundet endast för Södermanland öpnar en aflägsen förhoppning, att se denna väg i tidernas längd framdragen, öfver Östergötland, genom sitt område till hufvudstaden, är detta hopp redan något, för ett landskap, för hvilket, med afseende å förbättrade kommunikationer, ännu så mycket är öfrigt att önska.
Gr. von Rosen: Gr. Mörner och Hr. von Hartmansdorff hafva fästat sig vid mitt mundtliga anförande i ett föreg:de plenum.
Jag har redan förklarat, att jag misstagit mig om syftemålet med 90 § Reg.F., och jag förnyar derföre min anhållan, att samma mitt yttrande likasom den deraf föranledde debatt måtte ur prot. utgå.
Då sådant emellertid icke skett, måste jag mot min vilja besvara de anmärkn:r, som emot min framställning blifvit gjorda.
Mörner lemnade uplysningar äro fullkomligt rigtiga.
De äro mig väl bekanta, och om deras vigtighet kan hvar och en i Civil-Depart:tet öfvertyga sig.
Men en besynnerlig förveckling i frågan har upstått.
I det dokument Gr:n upläst förekomma icke allenast den resolution, jag emottog, utan äfven handlingar, hvilka enl. min upfattning nogsamt bevisa, att jag upfyllt de åligganden, hvilka K.
M. förelagt mig såsom vilkor, nemi. att i rätt tid aflemna ritningar och afvägningar öfver banan från Stockholm till Götheborg.
Sannt är, att hanan mellan Köping och Hult är en utbruten del af denna linie; men jag kan icke inse, hvad detta har att göra med min rätt alt utföra det återstående.
Det faller af sig sjelft, att denna rätt uphört för min person sedan ett bolag blifvit oktrojeradt.
Att jag emellertid, hvad de andra delarne af nämnde linia från Stockholm till Götheborg angår, har rättighet att bilda bolag, tror jag mig kunna påstå.
Här finnes dessutom ett annat dokument, hvars original förvaras i StatsUtsk:s arkif, och som bevisar, att jag redan år 1848 inlemnat alla dessa handlingar till K. M. Jag hyser icke det ringaste tvifvel, att ju icke hvarje Svensk undersåte kan få rätt äfven emot K.
M. och kronan, och de vackra slängar Hr von Hartmansdorff gifvit 376
Den 21 December. mig i detta hänseende, hade alltså varit obehöflige.
Jag känner processer emellan enskilde och kronan, hvilka fortgått genom århundraden och afsett ganska betydliga summor, samt slutats så, att den som hade rätt fick rätt och kronan blef der tappande part.
Min öfvertygelse är, att, om emellan mig och kronan en tvist upkomme, äfven mig skulle vederfaras samma fördel, förutsatt att jag har rätt.
Deremot är jag icke fullt säker på, att icke svepskäl skulle kunna upletas för yrkandet, att jag försutit min rätt, nb på grund af biomständigheter; men det blefve för vidlyftigt om jag skulle uptaga R. o. Ad:s tid med denna fråga, och jag förklarar härmed, att jag icke gjort denna anmärkn. för detvärde skull, som saken kan för mig ega, utan derföre, att jag icke vill se mig min rätt beröfvad; och ingen kan förneka, att jag ju bjudit till, att förmå andra personer, att söka tillvägabringa jernvägar, men aldrig velat lägga hinder i vägen för Regeringen eller hvem det vara må att sädane anlägga.
Allt hvad jag önskat har varit, att bolag skulle bildas för utförandet af dessa jernvägar såsom jag redan nämnt.
I detta medvetande hade jag hoppats, att man skulle erkänt något af mina bemödanden, och det brinnande nit jag har för saken, så att jag åtminstone på detta rum icke fått upbära ord, som jag trott icke skulle kunna uttalas i något RiksStånd; jag syftar härvid på, hvad Ilr Rosenblad med sin välljudande stämma vid sista Riksdagen såsom Hrnne torde draga sig till minnes, yttrade nerpl.? att jag var ”en af de Engelske stock jobbers drängar”.
Men icke nog med detta, man har äfven förebrått mig afsigten att vilja sälja mitt fädernesland åt Engelsmännen.
Jag förbigår detta och beklagar att dylika tillvitelser kunna göras en redlig vilja.
Emedlertid anhåller jag, att, sedan man satt min rätt i fråga, dessa 3 handlingar, hvilka reda förhållanderne, måtte få åtfölja remissen till StatsUtsk.
Jag kan dock icke anse, att detta Utsk. eger att dömma i saken eller vara rätt forum, och jag ber att få ännu en gång förklara, att jag alldeles icke motsätter mig, att K.
M. och kronan eller enskilda må anlägga jernvägar; men jag vill äfven hafva min rätt i detta hänseende bevarad.
Medan jag har ordet vill jag besvara några anmärkmr, dervid det torde ursäktas mig, att, då så många talare yttrat sig, jag icke kan uptaga dem i den ordning, de förekommit eller i det sammanhang med hvarandra, som vederbort.
Då jag förra gången hade ordet fästade jag
Ståndets upmärksamhet derpå, hvarthän det skall leda, i händelse Staten öfvertager jernvägsarbete!, och jag får nu tillägga, att jag befarar, det de Hrr, som ifra derför, eller, för att nyttja Hr von Hartmansdorffs ord, att K. M. och R.St. skola vara Hrr i sitt eget hus, icke betänkt, hvad kostnaden skall blifva.
På en jernväg emellan Stockholm och Götheborg erfordras minst 100 stationer och på hvar och en af dessa minst 2 tjenstemän, — vid liufvudstationerne 3 eller 4, samt dessutom för kontroller och administration ett icke ringa antal.
Således kunna vi antaga att tjenstemannapersonalen upgår till 400 personer.
Man kan lätt föreställa sig, hvad redan detta Den 21 December. skall gifva anledn. lill förökade göromål för dem, hvilka skola stå i beröring med alla dessa tjenstemän: men icke nog härmed, ty desse tjenstemän, när de som andra, blifva för gamla, måste pensioneras och, för åstadkommande häraf, måste en pensionsfond anskaffas.
Dessutom skulle tjenstebefattningarna vid jernvägarne möjligen blifva ett stort fält för hvad man kallar patronage så att personer, som man antingen vill gynna eller också aflägsna från sina platser i anseende till ålderdom, ditflyttas.
Vi hafva ju sett, hurusom gamla militärer blifvit sålunda pensionerade, att de förflyttats till postkontor.
Jag missunnar dem icke denna förmån.
Jag kan blott., af hjertat beklaga, att desse postkontor icke äro till antalet 4 eller 5 gånger större, så att Regeringen vore i tillfälle, att till gamla tjenare inom armén och flottan gifva ett bröd, afmätt efter de tjenster, de gjort fäderneslandet.
Postverket är det mera likgiltigt, om postmästaren är 60 år gammal eller äldre, endast han tillser, att hans postskrifvare upfyller sina skyldigheter och allting annat går ordentligt till.
Men helt annorlunda är förhållandet vid en jernbana, der, i motsats till förhållandet inom postverket, den ytterst möjliga punktlighet måste iakttagas likasom den största upmärksamhet på hvad, som vid stationen förefaller; ty den minsta försummelse kan orsaka 100- tals menniskor skada.
Det är således af vigt,* att denne personal är fullt tjenstbar.
Egas jernvägarne af ett bolag, så är kontrollen öfver tjenstemännen lättare att åstadkomma, ty de hafva då ett ständigt vakande öga öfver sig.
Jag fortfar således i den åsigt, att säkerheten blir större, om jernvägen befmnes i bolags än i Regeringens händer.
Hr Bråkenhjelm har befarat, att arbetena å jernvägarne skulle komma att bedrifvas med för stor skyndsamhet.
Ty värr! lärer detta icke blifva förhållandet och denna farhåga delas icke af många.
Jag fruktar, att den stora pluraliteten tvertom kommer att anse desse arbeten gå alltför långsamt.
Samme talare har äfven yttrat, att inom de provinser, hvarest arbetet fortgår, skulle bildas en öfverdrifven mängd proletärer, men häremot får jag erinra, att det tillfälle till arbete, som vid jernvägen emellan Köping och Hult varit att erhålla, verkat ganska godt och frälsat många från att svälta.
Arbetet har likväl varit ganska inskränkt, ty personalen har icke varit större än 1,100.
De arbetare, vi emottagit, hafva, då de kommit, varit utsvultna.
De hafva funnit sig väl af arbetet, blifvit helt andra menniskor och äro i allmänhet ordentlige.
Något obehag af dem hafva vi icke haft om jag undantager ett tillfälle, då några från ett annat jernvägsarbete bortkörde personer hade insmugit sig bland arbetarne och, för att tilltvinga sig en högre atlöning, åstadkommo oväsende, hvilket Hrnne troligtvis af tidningarne känna.
Detta hjelptes dock dermed, att 120 st. afskedades på en enda dag.
Endast engång har öfvervåld inträffat, föranledt deraf, att en mängd arbetare infunnit sig vid
Dylta gästgifvaregård för att köpa bränvin, men gästgifvaren förklarade, att han endast till resande egde att sälja bränvin, och häraf upstod slagsmål under intrycket hos arbetarne att de hade rättig - 378 Den 21 December. het att få köpa varan, men att det obehörigen vågrades dem.
I anledn. af denna händelse hafva alla arbetarne numera ställts under tjenstehjons-stadgan, och efter denna åtgärd har det varit fullkomligt lugnt.
1,000 arbetare äro dock icke en ringa personal, men icke destomindre har sjuknummern varit högst inskränkt.
Under arbetstiden har, de inskränkta kolerafallen oberäknade, endast en dött och vid pass 20 varit af febersjukdom angripne.
Orsaken anser jag ligga deri, att i st. f. att göra intet och svälta men supa betydligt, hafva de varit tvungne att arbeta, hvarigenom de borttranspirerat onda vätskor, samt hafva fått närande kost och måst supa lagom.
Jag tror, att det vore önskligt, om samma förhållande vore allestädes, der massor af folk blifvit sammandragna.
Sannt är, att i Frankrike och Österrike, efter de stora arbetenas ögonblickliga uphörande, många af dem, hvilka dervid varit sysselsatte, till en del fallit kommunerna till last; men månne sådana förhållanden, hvilka i Frankrike egde rum 1848, någonsin kunna inträffa i Sverige?
Och då man 1831 i Österrike vid hungersnödens och kolerans inträffande skapadesysselsättning för de hungrande stora massorna, genom kanalers gräfvande eller jernvägars byggande, och en del af dessa arbetare sedermera qvarblefvo samt lågo kommunerne till last, var detta blott ett mindre ondt i stället för ett större.
Jag är fullkomligt öfvertygad, att om den, som betviflar jernvägarnes nytta, ville nedresa till Örebro och taga kännedom om förhållandet med arbetarne vid jernvägarne, han snart skall få andra åsigter.
Sprengtporten har yttrat, att man här icke tänkt eller åtminstone yttrat något om en sammanbindning emellan Södermanland och Östergöthland.
Jag hoppas emedlertid, att Frih:n gör mig den rättvisan, att åtminstone jag tänkt derpå i min motion.
Hr Frilen har fullkomligen riktigt upfattat min motion, då han sagt, att den allenast innebure förslag till ett kontrakt mellan Staten och entreprenörerne, och hvarvid, såsom jag redan haft äran nämna, det är den ena parten lika obetaget att afslå eller göra nya bestämmelser, som det naturligtvis måste vara den andras rätt att föreslå.
Men jag återvänder till frågan om entreprenörernc, de må nu vara Svenska eller Engelska.
Det är en gifven sak, hvad Frih.
Palmstjerna sagt, att det icke är för att roa oss, som entreprenörerne anmält sig.
Det är klart, att den, som har ett kapital, vare sig af kunskap eller i reda penningar, icke anmäler sig att använda det, helst i ett land eller å ett ställe, der han icke är barnfödd, med mindre än att bakom detta anmälande ligger en önskan, att göra detta kapital räntebärande, men derföre är det icke sagdt, att han är svekfull; ty jag är öfvertygad att bland entreprenörer i allmänhet finnas rätt så hederliga karlar som inom hvilken annan • samhällsklass som helst.
Att bland entreprenörer äfven finnas skälmar, kan jag väl icke misstänkas att vilja förneka.
Derföre äro kontroller nödvändige, och dessa måste man icke tillåta någon entreprenör att undandraga sig.
Jag är orsaken, att de ifrågavande entreprenörerne anmält sig från England, och jag måste vidkännas ansva - 380 Den 21 December. ändamålet på det förmånligaste sätt som möjligt.
Slutligen och beträffande syftemålet med desse entreprenörers erbjudande att åtaga sig ifrågav:de jernvägsanläggningar, så är det klart, att personer, hvilka disponera milhr, hvilka från den stund, de inläto sig i affärer, fortfarande sysselsatt sig med samma .slag deraf; personer, hvilka tänka och se allt i stort, såsom desse män verkligen göra, säga hvad man än vill, tagit såsom deras käraste lifstanke att skapa en stor stråkväg för industrien och rörelsen från öster till vester inom Europa, skola vara mera lämpliga för utförande af dylika företag än hvarje annan.
När nu dertill kommer, att de hafva en stor materiel, och jag har mig fullkomligt bekant, att de ega en sådan till ett värde af 80,000 £ Sterling, endast på ett ställe, så är det äfven gifvet, att de skola vara måne om, att få använda denna materiel, sina kunskaper och sina kapitaler: men att påbörda dem afsigten att vilja bedraga Sverige, att vilja inkräkta Riket, är något som jag icke förstår, att man ens kan tillåta sig att tänka, ännu mindre framkomma med i en representantkammare.
Jag är innerligen öfvertygad, att desse
Hrr äro lika långt ifrån att vilja inkräkta något af friheten i Sverige, som Engelska Slaten har att befara något sådant af oss.
Jag anhåller att dessa handlingar mätte få åtfölja remissen till StatsUtsk.
Jag anser upläsning deraf icke nödvändig, men om någon af känsla för saken eller för mig vill läsa dem, kan sådant ske i Utsk.
Då nu Hr Gr. o. Landtm., i anledn. af Gr. von Rosens begäran att handlingar, som icke blifvit här upläste, måtte få remitteras till StatsUtsk., till honom hemstälde huruvida han ville sjelf upläsa dem, eller önskade att någon af Kanslisterne gjorde det, yttrade Gr. von Rosen:
Såsom jag haft äran nämna, anser jag någon upläsning af ifrågav:de handlingar icke nödig, men om så likväl måste ske, nedlägger jag härmed min tacksamhet derför.
Hr Gr. o. Landtm, erinrade, att R. o. Ad. icke kunde tillåta remiss af handlingar, utan att de förut uplästes.
Härvid hördes en eller annan ledamot begära de ifrågav:de handlingarnes bordläggning, hvarjemte Gr. von Rosen yttrade:
Annu en gång anhåller jag, att dessa handlingar måtte remitteras, men anser någon upläsning af dem icke nödig.
Om jag icke origtigt upfattat Gr. von Rosens yttrande i fråga om dessa handlingar, förklarade Gr:n, att afsigten med dem endast vore, att StatsUtsk. skulle derigenom blifva i tillfälle att bestämma sitt omdöme, huruvida Gr:n fått tillgodonjuta sin rätt eller icke och om Gr:n fullgjort hvad honom ålegat.
Är nu så förhållandet, anser jag dessa handlingar hvarken kunna bordläggas eller remitteras med ret derför, att de riktat hvad man kallat vinningslystnad åt detta land; men man må förlåta mig, om jag vågar påstå, alt mina motiver för denna åtgärd äro fullt ut lika rena som deras, hvilka klandrat mig.
Endast fäderneslandets lycka och utveckling utgör ledtråden för mina handlingar likasom, jag hoppas, för deras, hvilka så bittert angripit mig och mina åtgärder; och om jag dervid, i likhet med andra menniskor, fäster vilkoret af möjligheten att kunna lefva, tror jag, att de, hvilka från vaggan till grafven likasom röra sig inom K.
M:s nådiga resreglemeute, hafva minsta skäl och rättighet att förundra sig deröfver.
Att beständigt komma fram med nationaliteten, är bara att nyttja ett svepskäl, bakom hvilket ligger något annat.
Det kan icke vara annorlunda; ty huru kan man väl föreställa sig, att Frankrike, Danmark, Tyskland m. fl. länder skulle vara, om jag så får säga, så galna, att de admittera utlänningen för öfvertagande af deras arbeten endast i afsigt att blifva bedragne.
Hos mig åtminstone kan en sådan tanke aldrig upstå.
Jag kan icke inse, hvarföre, i händelse mitt förslag skulle antagas, Svenska representationen eller Sveriges embetsman icke skulle kunna hafva ögonen lika öppna som Danmarks embetsman, och då jag ser ett dokument, utgånget från Finansministern derstädes och nästan ord för ord lika med min motion, måste jag obestridligen hafva rätt till den öfvertygelse, att Gr.
Spornneck är lika långt ifrån alt sälja sitt fädernesland som någon annan.
Hvad serskildt angår Hrr Pacifico och Finlay, så tror jag, ja jag är öfvertvgad derom, att icke ens j3s af dem, hvilka bära Hrr Pacificos och Finlays namn på läpparne, känna det förhållande, hvarpå de häntydt.
Jag, som varit på stället, då händelsen sig tilldrog, och sorn känner alla 'dessa förhållanden ifrån början, skulle också kunna utreda detsamma, såvida jag ansåge det löna mödan, att dermed uptaga R. o.