Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vare sig att man redan hunnit vänja sig vid det oriktiga uttalet och därför ej längre fäste sig så mycket vid den förvända tonvigten eller att man fann brytningen mera naturlig i mohrens roll, men visst är, att den tyske skådespelarens behandling af vårt språk föreföll de fleste icke fullt så odräglig i » Othello », som i Gutzkows skådespel, och i » Familjens olycksfågel », där gästen utförde en roll, hvilken berättigar till ett uttal olika med omgifhingens, hade man, såsom det tycktes, nästan intet als att invända.
Ett vågadt och visst icke lyckadt företag var dock hr v. d. Ostens uppträdande på svenska, ehuru han, som i sinbarndom vistats flere år i Sverige och sedan under lång tid haft tillfåll© att umgås med svenskar, borde mer än de fle3te andra främlingar ha kunnat gå i land därmed — i fall detta någonsin kunde låta sig göra.
Tänker man icke på språkbehandlingen, måste man erkänna, att den tyske skådespelarens uppträdande här var ganska intressant.
Hans Uriel Acösta föreföll visserligen något deklamatorisk, men det torde vara svårt att undvika detta i en så uppstyltad roll.
Hans Othello visade nästan ingenting af den i Yenezias tjänst utmärkte mohriske fältherrens värdighet, hvilken däremot genomgick Rossis hela framställning, men så mycket mera af det afrikanska naturbarnets naivitet Det var onekligen något rörande hos denne svarta jätte, som kände sig så mild och glad därför att han älskade och funnit genkärlek, som så naivt visade sin förtjusning och icke låt störa sig i sin bröllopsglädje ens då han stod anklagad inför höga rådet.
Den Qthello, som v. d.
Osten lät oss se, var onekligen ganska karaktäristisk, men ägde ej på långt när den förmågan att djupt röra som finnes hos Rossis Othello, hvilket ej häller kan fordras, ty den senare är en stor konstnärs skapelse.
Hos v. d.
Osten fann man talangen, men använd mer till virtuositet än verkligt konstnärskap i strängare mening.
Det var med stor talang han i första akten log och behandlade anklagelserna som * en ren obetydlighet, för hvilken det ej lönade mödan att göra sig mycken omak.
Det var med ännu större talang som han i tredje akten småningom öfvergick från fullt förtroende till misstroende och därifrån till ursinnig svartsjuka.
Men då man hos Rossi icke med skäl kan framhålla några enskilda scener, utan alt är hel och genomgående konstnärlighet var det-hos v. d.
Osten nästan blott dessa scener i. första och tredje akten som rätt ådagalade hans talang, då däremot spelet i hela senare delen af stycket, då han rasade alt för häjdlöst, icke alt igenom gjorde intryck af sanning och otvifvelaktigt var ej så litet uppskrufvadt Skådespelaren lade an på » effektscener », gjorde häftiga kraftansträngningar och räckte därför ej till i alt, hvarför slutet af rollen icke liäller kom i jämnhöjd med böijan.
Den som däremot var jämn alt igenom, det var hr Hillberg, som i Jago fortfarande har en af sina förnämsta och mest lyc * kade roller, och där de ofvan anmärkta felen visserligen finnas, men medelst det för öfrigt förträffliga spelet ej märkas så mycket Genom hr Hillbergs goda medverkan föreföll framställningen af skådespelet i sin helhet mera tillfredsställande på Nya än påStora teatern, där Jago icke kom till sin fulla rätt Man bör dock ej glömma, att det äf lättare att taga sig ut bredvid en v. d.
Osten än en Ernesto Bossi.
I » Familjens olycksfågel » visade hr v. d.
Osten sig såsom god komiker, och därmed afslöts hans ganska lyckade gästspel Men Stockholm har denna vår haft också en kvinlig gäst inom skådespelet, fröken Ida Aalberg från Finland, hvilken dock uppträdde blott en enda gång.
För att kunna rätt bedöma denna unga skådespelerskas förmåga måste man se henne i äfven ett par andra roller.
Hvad hon nu visade i Ofelias roll, hvilken hon spelade mot Rossis Hamlet, var ej tillräckligt för att fullständigt uppfatta hennes konstnärskap.
Det är icke alla som » svära på magisterns ord », såsom det heter, och låta inverka på sig af de väldiga puffar, som föregingo hennes uppträdande, hvilka hunno sin spets i ett morgonblad och en aftontidning samma dag föreställningen skulle försiggå samt under föreställningen uppenbarade sig i ett öfvermått af blommor och i vänfasta landsmäns näfstarka, envist uthållande bifallstecken, hvilka icke saktade sig förr än de genom skådespelerskans framkallande inför öppen ridå fått förstöra en scen och åter upptaga ett förut lyckligtvis utrotadt oskick.
Att sådan oförståndig hyllning af en okänd, tämligen ung skådespelerska skulle väcka ovilja och motstånd, är ej att undra öfver, men det är så mycket mera att glädja sig åt vår teaterallmänhets opartiskhet, då motståndet ingalunda drabbade den älskvärda gästen.
De som med opartiska ögon och opåverkad uppfattning sågo hennes Ofelip, funno denna ganska färgrik, fastän fargema just ej föreföllo vara alldeles sanna alt igenom.
Det hela var alt för nervöst, och intrycket af hennes spel vardt för flyktigt för att fasta sig hos oss.
Att fröken Aalberg uppträdde på finska språket, under det Bossi spelade sin roll på italienska, bidrog otvifvelaktigt att göra verkan mindre tillfredsställande.
Det är onekligen för mycket att i ett och samma skådespel finna tre olika språk, af hvilka blott ett förstås af hela salongen, ett annat endast af några få och det tredje kanske af ingen, icke ens af landsmännen till den som talar det på scenen.
Sådana försök komma väl häller aldrig att upprepas här, ty det är allmänt bekant, att vår kgl.
teaterstyrelse hyser alt för stor aktning för den kgl.
scenens pligt att omhulda vårt eget modersmål, för att hon skulle ännu en gång tillåta att det på detta satt undanskuffades på scenen.Styrelsen medgaf ej häller företrädarinnan af det finska tungomålet att uppträda mer än en gång.
Dramatiska teatern har icke gjort mycket väsen af sig under de två senaste månaderna, men arbetat ihärdigt och samvetsgrant under ej synnerligt gyn samma omständigheter.
Till följd af fröken Bförkegrens olyckligtvis förlängda sjuklighet samt fru Hartmans fördröjda tillfrisknande från en allvarsam sjukdom och hr Hartmans plötsliga insjuknande, har teatern nödgats umbära dessa tre betydande krafter.
Bet var först mot slutet af maj, som fröken Björkegren kunde åter visa sig på scenen.
Hon utförde då några gånger Silvias roll i François Coppée ’ s intagande komedi på vers » Förbi! » och väckte åter förhoppningar på att vår sceniska konst ej längre skall nödgas undvara fröken Björkegrens så länge saknade, alltid verksamma biträde.
Enär hr och fru Hartmans fullständiga tillfrisknande nu synes bekräftadt, bör man också kunna hoppas, att de med nästa spelårs början å nyo förmå uppträda.
Emellertid har spellistans upprätthållande under de senaste månadernas olyckliga förhållanden naturligtvis varit förenad med stora svårigheter.
Till lycka för teatern fick män dock redan i böijan af april ett nytt stycke färdigt, och med detta drog man sig sedan fram under återstående delen af spelåret eller åt minstone till medlet af maj, då den i hr Fredriksons kontrakt honom tillförsäkrade tjänstledigheten tog sin böijan.
Det nya stycket, kalladt » Profpilen », är ett efter förebild af de franska intrigstyckena af tysken Oscar Blumenthal förfardigadt lustspel i 4 akter, hvilket med all sin dramatiska otillräcklighet dock är ganska underhållande och i flere veckor fylde Dramatiska teaterns salong med åskådare, som funno sig mycket roade och oupphörligt gåfvo sitt bifall till känna.
Till det goda intrycket bidrog också det förtjänstfulla utförandet.
Ehuru hr Fredrikson många gånger förut spelat sådana där, enligt gängse uppfattning, men kanske icke efter sedelärans fordringar, ganska » hederlige » gamle gossar som fört en mindre stadgad vandel, ser man dock hans baron Leopold von der Egge i » Profpilen » med lika mycket nöje, enär skådespelaren alltid med samma omsorg utarbetar sina karaktärer och gifver lif åt figuren.
Fru Dorsch-Bosins hårdhjärtade och ranksmi dande Hortense von Valnack, den försmådda, men ganska inflytelserika, ej längre så ungdomliga skönheten, är ett värdigt motstycke i karaktärs-skildring, skarpt uppfattad och utförd med god konst För öf-rigt äro både fröken Bäckström och hr Törnquist, det älskandeparet, m. fl.
lyckade 1 lösningen af sina uppgifter, och särskildt måste man fasta sig vid fröken Ahlanders goda utförande af en fåfäng verldsdams och moders roll samt hr Hedins, såsom alltid, skrattretande och utan afbrott skrattunderhållande framställning af en gammal- kärlekssjuk tok till ryttmästare.
Hr Lindberg hade fått en komisk roll sig anförtrodd eller hade själf anförtrott den åt sig.
Karaktären, en kvinnotjusande, värdelös musikidkare och tonsättare, * narr och skurk på samma gång, borde åt minstone icke uppfattas annorlunda än komisk, så vida det skall vara någon mening i figuren, och det är kanske också hr Lindbergs afsigt att framställa mannen på det sättet, men underligt ser det ut Framställningen hade dock kanske varit af icke ofördelaktig verkan, synnerligen som maskeringen är ganska god, i fall man aldrig förr sett hr Lindbergs Hamlet, Gringoire, Hjalmar Ekdahl och Edgar, d. v. s. om man aldrig skådat hr Lindberg själf på scenen.
Nu är man, så snart han i. denna roll säger ett ord eller tager ett steg, genast frestad att till hans KrasinskifÖrklädnad utropa sitt: » je vous connais, beau masque ».
Hr Lindberg var, är och blir hr Lindberg, ett praktexempel på det visserligen icke nya, men ej därför mer hållbara påståendet, att skådespelarens personlighet måste ensam bestämma rollens framställande på scenen och som, följdriktigt tillämpad, leder därhän, att hvarje skådespelare icke bör spela mer ån en roll, sin egen.
Med ökad visshet om denna oföränderlighet hos hr Lindberg, ser allmänheten honom nu lemna Dramatiska teatern efter att han under ett spelår där varit skådespelare och regissör.
Såsom skådespelare är listan på lians verksamhet snart uppgjord, såsom regissör har han kanske uträttat mera, men i detta häfte fins ej utrymme för någon framställning om » regien » på våra teatrar.
.teaterstyrelsen har vägrat uppföra fru A. Ch.
Edgrens » Hur man gör godt », ett af den svenska dramatikens märkligaste alster, men till spelning antagit hr Frans Hedbergs » Inackorderingar », som icke just är så märkligt Då fru Edgrens skådespel icke fått visa sig på tiljorna, är det ej häller tillfälle att tala därom i en uppsats öfver teatrames verksamhet, men det stycket låter nog tala om sig på andra håll.
teaterstyrelsen är naturligtvis i sin fulla rätt, då hon vägrar mottaga ett skådespel, men det är skada, att denna vägran skall träffa ett stycke som otvifvelaktigt är fullt antagligt i dramatiskt afseende och Ur Dagens krönika.
35endast vrakas på grund af sitt syfte, fastän detta ingalunda inverkat ofördelaktigt på den konstnärliga behandlingen, ej häller innehåller något f5r den offentliga moralen sårande, utan tvärt om söker föra.
sedlighetens talan.
Det är skada, säger jag, att tillståndet i samhället skall vara sådant Det är till och med för samhället farligt, om ingen teater vågar upptaga ett dylikt stycke.
Hvad » Inackorderingar » vidkommer, har det stycket lidit skada af att det upptagits på kgl.
Jag är icke den förste som anmärker, att detta lustspel sannolikt tagit sig mycket godt ut på en scen, där man icke har så stora fordringar och för hvilken det otvifvelaktigt bättre lämpat sig i alla afseenden.
Meningarna därom tyckas alldeles icke vara delade, och man beklagar både för Dramatiska teaterns och författarens skull, att ej den senare lemnade sitt nya lustspel till samma scen, där hans » Rospiggama » gjorde så god lycka sistlidet &amp; r.
Till den scenen hör stycket På den kungliga kupde hvarken fru H. Kinmansson, hr Thegerström eller någon annan af de många deltagarne i spelet göra stycket hemmastadt, och likväl bruka de nämda konstnärerna kunna uträtta ganska mycket
Dramatiska teaterns spellista har under de två sista månaderna af arbets&amp;ret för öfrigt upptagit » Roderik Heller », » Familjen Dänicheff », » Nflmbergerdockan », » Målaren och modelleraa », den redan nämda » Förbi! » samt » Rosa och Rosita », hvilket sist nämda stycke åter uppförts efter läng hvila och lemnat tillfälle åt några unga elever att visa sig offentligt Bland dem känner allmänheten fröken Göthlin redan genom flera föregående roller och har god förhoppning om henna En annan elev, som under halft annat år (halfva tiden mot den nyss nämda) ätnjutit undervisning i elevskolan, fröken Ulrich, Torsslows dotterdotter, visar goda anlag, men det torde vara alldeles för tidigt att ännu yttra sig något om hennes verkliga förmåga.
Ehuru hr J. Örtengren redan i tre år tillhört elevskolan och fastän han redan för halft annat år sedan gjorde lycka i » Strandbybor », måste man ännu i afseende på honom intaga en afvaktande ställning.
I » En liten förmyndare » uppträdde fröken Seelig, Hedvigs i » Vildanden » lyckliga framställerska, men hon hade tagit med sig alt för mycket af vildandens natur för att göra lycka i ett stycke af helt annan art Fröken Seelig torde ännu ha mycket att lära.
Södra teatern bjöd icke på mycket nytt under våren, och kunde ej göra det, emedan han var upptagen af den inkomst-bringande » Guldspindeln », hvilken länge fortfor att gifvas för fullsatt salong.
Det nya svenska lustspelet » Pröfvad kärlek », föga nytt till sitt innehåll, gjorde likväl en öfverraskande god lycka och höll sig uppe längre än » Herr Boisjolis bröllopsäfven-tyr », öfversättning från ett franskt original, som icke gärna låter sig öfversättas, utan måste, ses på fransk scen, hälst på Palais-Royal-teatem i Paris.
För öfrigt spelade denne ' teater åter » Kosackflickan », » Hon är från Grenna&gt;, » GckI natt granne », » Lilla helgonet » och Frans Hedbergs gamla » Valborgsmessaftonen », nu lämpad efter tidens smak.
I medlet af maj öfverflyttade Södra teaterns sällskap till Djurgårdsteatern och tog upp Offenbachs från en annan stock-holms8cen kända buffa-operett » Tjufskyttarne », som gaf många goda hus i senare delen af månaden.En Linnéan före Linné.
Ett supplement till alla konversationslexika.
(Efter monografier af prof: r Louis Orié.
Stora män blifva ibland ganska nyckfullt behandlade af efterverlden.
Än få de som Shakspeare vänta ett par hundra år på odödlighetens lager och än ha de som Rudbeck d. ä. oturen att få en Atlantica underkänd af en senare tids mera nyktra uppfattning.
Än roar sig forskningen med att kasta storhetens mantel öfver gestalter som man trott längesedan vara dömda och glömda, och än skär hon bort stora flikar af de mantlar som redan blifvit utdelade.
Det senare förfarandet är i vår tid det mest omtyckta och ofirat förekommande.
Man dämoniserar en Napoleon, man förmenskligar en Gustaf Adolf, man uppsöker föregångare åt Pasteur och Graham Bell och man finner uppslaget till Darwins evolutionsteori hos Goethe och Lamarck.
öfver hufvud erbjuder den moderna kritiken ett motstycke i stort till den bekanta processen mellan Yictorien Sardou och en italiensk dramaturg om författareskapet till Odette.
Alla förhandlingarne gå ut på att visa huru mycket den ene lånat från den andre.
Men då rättegången är slut, kommer publiken endast ihåg, att Sardou har skrifvit en komedi och att han haft en process med en annan herre, hvars namn man icke vidare erinrar sig.
Orsaken till både rättegången och glömskan är ej svårt att inse.
Det finnes en naturlig böjelse hos menniskan att förknippa minnet af stora tilldragelser med det om stora personer.
I detta hänseende får den Upsala-professor rätt som sade, att » det högsta i historien är det personliga ».
Man förbiser allt för ofta, att epokgörande upptäckter, icke äro stundens utanseklernas verk, att de icke framträdt som Minerva ur Jupiters hufvud, utan att dertill kräfts ett långvarigt och mångsidigt förarbete.
Man utser sitt offer: den » store mannen »; man gör honom till representant ej blott för hans egen lifsgeming utan äfven för andras Som gått i samma riktning; man tillägger honom det ena storhetsdraget efter det andra, alldeles som man öfver-hopar en omtyckt kommunalman med förtroendeuppdrag.
Då man sedan upptäcker eller påminnes om, att det före honom funnits andra, som tänkt som han och sträfvat som han, förvånas man öfver fyndet — eller attentatet — och skyndar sig att slita det ur minnet, så snart det kritiska anfallet gått öfver.
Den 14 augusti 1882 föredrogs i franska vetenskapsakademien ett meddelande från professorn vid fakulteten i Rennes, L. Crié, af innehåll att Frankrike fostrat en Linné omkring 180 år innan Sverige fick en sådan, att den franske Linné hette Pierre Belon från Mans, att han likasom vår Linné var mycket berest och kunnig i naturalhistorien samt att han i detta ämne skrifvit flera böcker, vittnande om ovanligt skarpsinne och fin iakttagelseförmåga.
Under några månader derefter var Pierre Belon föremål för en serie undersökningar och afhand-lingar såväl inom som utom vetenskapsakademien.
Den lärda franska verldens beundran för mannen ökades i den mån offentliggörandet af utdrag ur hans arbeten skred framåt Slutligen var Belon en nationell storhet och i januari 1883 kunde lokaltidningen Phare de la Loire omtala den » glädjande nyheten », att municipalrådet i Mans beslutit resa en staty ' åt » en af denna stads ärorikaste söner ».
På mindre än ett halft år hade en stor man blifvit upptäckt, examinerad och kanoniserad.
Pierre Belon föddes omkring år 1517 i en anspråkslös by vid namn la Soultière, annex till kommunen Oizé i departementet Sarthe.
Att Belons verksamhet ej förr än nu kommit i ljuset är icke hans eget fel, ty han har lemnat efter sig flera tryckta arbeten af betydande omfång.
Det första af dessa är en år 1551 utgifven afhandling om märkliga saltsjöfiskar, hvilkens franska titel lyder: Histoire naturelle des estranges poissons marins, avec la vraie peinture du Dauphin et plusieurs aultrm de son espèce.
Dâ dfcr, egendomligt nog, fanns någon kritikersom anmärkte, att Belon ej behandlat ämnet med tillräcklig utförlighet, svarade denne med att är 1553 utgifra sin bok i en tillökad upplaga under titel: Nature et diversité des poissons avee lems portraits.
Samma år utgaf han på latin två böcker öfver samma ämne: De aquatilibus, och på franska sina högst intressanta skildringar från en resa i orienten: Les observations de plusieurs singularitex et choses memorables trouvées en Qréce, Asie, Inde, Egypte, Ambie et autires pays estranges, rédigées en trois litres.
år senare utgaf han en minnesvärd bok om foglames naturalliistoria: Sur la Nature des Oyseaux, och år 1558 ett praktiskt arbete: Les Remonstrances sur le défaut du labour et culture des phntes et de la cognoissance d ' iceUes, således en handbok i trädgårdsskötsel.
Dessutom existerar af Belons hand en afhandling om barrträden: De arboribus coniferis, resiniferis, aliisque nonnullis sempiteme fronde virentibus.
Belon synes ha egnat sin största uppmärksamhet åt fiskame, hvartill han hade rik anledning under sin levantiska resa, som egde rum åren 1547 — 1549.
För att i få ord beteckna hans betydelse i denna gren af naturalhistorien kan sägas, att han efter Aristoteles var den förste som studerat hvad han skref om.
Före Belon var det vanligt, att de naturalliistoriske för-fattame endast afskrefvo, omskrefvo eller, kommenterade den 8tore grekens arbeten, möjligen med några tillägg efter grekiska eller romerska reseberättelser.
Belon behandlar ichtyologien helt och hållet sjelfständigt, han beskrifver fiskame efter egna iakttagelser, han ordnar dem efter sitt eget system.
Antalet.
af de fiskslag som han omtalar är visserligen icke stort — i, hans » De aquatilibus » beskrifvas endast 110 — men den sak-
* kännedom och den grundlighet, hvarmed han behandlar hvaije art, äro desto ihera förvånande.
Han liar ej blott noga angtfvit alla yttre kännetecken hos de arter han påträffat, utan han har äfven sträckt sina undersökningar till deras anatomiska byggnad och till de olika delame af deras inelfvor och fortplantnings-organ.
Som det mesta af hans forskningar i denna riktning numera endast har ett historiskt intresse för fackmän, torde det icke vara nödigt att anföra några speciella exempel.
Det må likväl tilläggas, att genom Belons iakttagelser och genom de upplysningar han vann under förenämda resa, blef det möjligt att igenkänna flera af de hos grekiska och romerska författare om-nämda fiskslagen.
Så till exempel fick man af Belon reda få hvilka moderna fisksorter som motsvara de gamles Kyp-rinos, Chromis, Glaucus, Umbra o. s. v. * Öfverhufvud anknytergema Belon till sina beskrifningar några påminnelser om den och den fisksortens användande i den klassiska forntiden.
Sålunda omtalar han utförligt, huru de romerska läckergommame läto tillreda den fisksås, garuni, om lixilken.
Plinius, Martialis och andra författare gifvit så många antydningar *.
I sina reseberättelser framstår Belon lika mycket såsom öfvad och kunnig naturforskare som i egenskap af skarp observatör med hänsyn till folkslag, seder och kulturförhållanden i de trakter han besökte.
Han porträtterar en qvinna i Kairo med samma virtuositet som han beskrifver en växt från Sahara, och han ger oss en bild af Alexandrias utseende med samma trohet som han för oss tecknar en strid mellan en flodhäst och en krokodil.
Den mest lärorika delen af arbetet är den som handlar om Egypten.
Allt hvad detta gamla land egde karakteristiskt och sevärdt erhöll en plats i Belons reseminnen.
Han beskrifver — och, der så behöfves, afbildar — Nildjur, kameleonter, ichneumon, ibisfogeln, medicinalväxter, mumier, pyramider, Pompejistoden m. m.
Han är en af de siste europeiska forskare som sett den verkliga papyrussäfven * * och beskrifvit den efter naturen.
Han är troligen den förste efter Plinius som återfunnit den rätta kulkasplantan (Colocasia antiquorum, en växt, hvars märg tjenade egypterna som potatis och bladen till sallat) och förstått skilja den från egyptiska bönan, med hvilken den dittills förvexlats.
Han har beskrifvit harmalagräset (Peganum harmala) och det bruk araberna än i dag göra deraf för att bortjaga onda andar, vidare bananen, sockerröret och — den stora sällsyntheten!
— greniga palmträd.
Han har lemnat en mängd värdefulla bidrag till kunskapen om husdjurens och kulturväxternas geografiska vandringar.
Och bland hans sede-
* För dem; som möjligen vilja försöka sig på att införa » garum » på någon modem matsedel, nämna vi, att denna sås bereddes af thonfiskens inelfvor och blod, hvilka inlades saltade i ett slutet kärL der de fingo genomgå en långsam förruttnelseprocess under ett par månader.
Efter denna tid stacks hål på kärlet och den utrinnande vätskan tillvaratogs.
Det var » garum ».
Det ansågs som en stor läckerhet men lär, enligt Martialis vittnesbörd, ha luktat vedervärdigt Det användes som sas till ostron eller eljest som särskild rätt för att reta aptiten — ungefär som surströmming på somliga svenska smörgåsbord.
* * Ännu så sent som i en af Renans tidigare skrifter har man förvexlat de gamles Papyrus (Papyrus antiquorum) med den nu existerande (Papyrus syriaca).
Den bekante egyptologen Maspero har påvisat misstaget.
Belons beskrifning passar emellertid in på den nu utdöda arten.målningar finnas flera, som åro af stor betydelse för de arabiska folkstammamee historia.
Sålunda återfinna yi hos Belons egypter ett ännu i Sudan brukligt sätt att upptäcka tjufvar, genom att sammankalla alla misstänkta och gifva dem hvardera tre kulor af en deg, på hvars sammansättning någon » Medicinman » innehade patent.
Belon påstår sig ha sett huru den tredje kulan » stockade sig i halsen * på tjufven, hvars strupe förmodligen sammansnördes af ett dåligt samvete.
I minnesteckningar öfver Linné har det städse anförts som en af dennes största förtjenster, att han uppfunnit det binära mmnsyslemet, med ett slägtnamn och ett artnamn, båda på latin, i stället för det förut brukliga sättet att beteckna hvaije djur eller växt genom en långrandig beskrifning.
Ännu samma dag som Linnémonumentet aftäcktes här i hufvudstaden påmintes man om denna Linnéanska nomenclatur, denna » uppfinning, som nu synes oss så enkel, men som ingen förut förmått finna och som varit och alltjemt är af den största betydelse för- vetenskapen. »
Nåväl, tvånamnsystctnet är icke någon uppfinning af Linné utan är användt 180 år tidigare af den franske naturforskaren Pierre Belon.