Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därför, när man stötte samman med en främling från gamla landet, föreföll denne att börja med primitiv, som hade han anländt från Grönland eller något annat stackars, på världshändelser och breda synpunkter blottadt land.
Men vid närmare umgänge blef färgtonen öfver det nya landets vidder underligt flack och urblekt, främlingen förde, ofta med fin ironi, fram sin subtilare åskådning och så valmade gamla minnen från en tid, då man teoretiserade för teoriernas egen skull, och man kände sig på en gång förläget främmande och ångestfull tveksam om man i själfva verket bytt sin rikedom mot en fattigdom.
Stämningen i dag var också rätt spänd, ehuru själfkänsla och mycken älskvärdhet uttrycktes på alla håll.
Det låg mer i hvad man förutsatte än i något, som verkligen var till.
Man misstänkte dessa främlingar af instinkt – ända från deras bildade elegans, oberörd af chicagosot och affärsbrådska – till deras förnäma åsikter.
Efter supén samlades några i den granna men litet tomma parlorn, det dracks öl och whisky eller alldeles ingenting, fönster och dörrar stodo öppna ut i den redan mörka, varma kvällen, och massor af svarta, vämjeliga skalbaggar föllo ned härs och tvärs med ett obehagligt och irriterande smällande.
Ett par ungdomar vräkte sig käckt i soffor och schaggstolar, svenska sånger uppstämdes och klingade slående friskt, men stämningen ville icke taga fart i proportion till de påfyllda glasen.
Oupphörligt skålades med gästerna, hvaraf den ene var en känd målare, men något oroligt, splittradt låg öfver det hela, man rörde sig nervöst ur det ena rummet i det andra, hade synbarligen icke för vana att slå sig till ro; det talades öfverallt tämligen högljudt och med utmanande säkerhet, som ville man visa sin rättighet till ett fritt ord.
Von Muhr var den ende, som syntes fullt i sitt esse.
Festliga lag med svenskar voro hans lif, han var den gladaste värd och det nordiska ansiktet strålade, då han höjde sitt glas och klingade:
– Skål bror, hederspaschor – skål på dig, gamle prisse, nu ska vi ha oss en äkta svensk afton, gossar!
De kända småstadshotellsuptermerna ägde ingen medryckande klang, skarpt drickande hade icke på lång tid förekommit i klubben och några önskade att de aldrig kommit.
– Men gästerna skulle ju vara spirituellt folk och man väntade ...
– Ha herrarne hört Pryhls sista äfventyr? – sade plötsligt en lärare från Mortons prästseminarieskola – det är till den grad karakteristiskt.
Som bekant är Pryhl stor beundrare af Republiken.
Nå – för en tid sedan, när de där ar doktor Torson i Morgonväkten därhemma – alldeles oriktigt iakttagna fakta för resten, där funnos verkligen åtskilliga misstag – när Pryhl fick tag i dem så ...
– Håhå-ja-tja – ropade en yngling med tättklippt hår och små pepparbruna, brännande, glastäckta ögon – den där lille Torson ja – polkahår utåt axlarna, tror min själ det lockade sig.
I Chicago trippade han närsynt omkring och var dödligt rädd för att huset, han bodde i, skulle ramla! ...
En gång kommer mannen in i en Pullmanare och ser sig ängsligt omkring, och som det är ondt om plats är han tvungen att slå sig ned bredvid en kolsvart karl – för resten elegant som tusan.
Doktorn gör sig så liten han kan och luktar på eau de cologne.
Negersprätten börjar titta på honom och alla andra titta också och ha roligt.
Men doktorn bara ser stelt in i stolsryggen framför och vågar inte röra sig, beredd på allt, ser ni.
Då – just som man är framme – sticker den svarte ett kort i hans hattkulle och säger:
Sir, det gör mig ondt om er, med den här chevelyr’n får ni inte fem cents af folk – jag rekommenderar frisersalongen, har gynnat den själf i tio år ...
Doktorn for med nästa båt öfver hafvet och njöt sitt första lugna ögonblick på tre månader, då han satt hemma i en första klassens waggonbur i det ljufva medvetandet, att de han stötte knäskålarna emot – åtminstone tagit studentexamen ...
Så kom det en serie öfverlägsna och naivt ytliga artiklar om Amerika i Morgonväkten och bland dem en om:
»Hur amerikanska industriidkare begagna sig af tillfället» ...
Men se herrarna, det roliga i den här historien är, att negern inte alls var perukmakare utan en välvillig och hjälpsam ostronmillionär, som tog svenska filosofie doktorn för någon slags europeisk trubadur – med eller utan apa.
Han afbröts af skallande demonstrativt skratt från ungdomen, men von Muhr var röd som blod och höjde sitt glas med ett bullrande:
– Drick, hedersgäster, kärnvänner – skål för gamla Sverige, det bästa land på jorden! ...
– Kunde det icke antagas, yttrade nu småleende den ene af de svenska gästerna – att doktor Torson just ägde den justa blicken på de amerikanska förhållandena?
I Sverige, ett äldre kulturland, ha vi antagligen större fordringar, djupare syn än ...
– Herrn – skrek den oförbätterlige svensk- amerikanen – (främlingen såg ned och smålog: hans namn var Alcrantz och hans titel vice häradshöfding) – tror väl inte att svensk intelligens går öfver amerikansk?
Jag begriper inte, hur man kan vara så stockblind.
Ett land, där man sofver, äter och för resten estetiserar, bara inte lefver,) ett halfdödt land, det kan inte frambringa något eget och det gör det inte heller, hvad ni ha däröfver, som duger, är tyskt, franskt, amerikanskt, sir – inte svenskt.
Alcrantz rodnade af ovilja men behöll sin höfliga ton:
– Jag beklagar att herr konsulatskrifvaren har så osympatisk uppfattning af vårt lilla land, vi få försöka trösta oss med att Europa (med lätt tonvikt) har sina ögon fästa vid det obetydliga Sverige – Nordisk diktning t. ex.
– Diktning ja – därhemma dikta de sitt lif, de lefva det inte, tacka för att det då blir något af –
– Ja, det ber jag få instämma uti – inföll en äldre herre.
– Svenskarna teoretisera – och ingenting kan rubba åsikter, som de tänkt och läst sig till.
När jag var hemma i fjol, första gången på 30 år, kände hvarenda människa Amerika bättre än jag.
Amerika var så och det var så; – Amerika var alls ingen nation, hade alls ingen annan karakter än möjligen guldkalfsfysionomi, sade mig en herre, som setat i Dalarne största delen af sitt lif.
Jag var alldeles yr i hufvudet af alla nyheter, jag hörde om Förenta Staterna ...
– Jag skall säga dig, Vallin, afbröt konsulatskrifvaren i liffull spänning – svensken har egentligen mindre instinkt än reflexion.
Han kan rent af lefva på sina idéer och det gör att han så lätt acklimatiseras, att han minst af alla nationer längtar hem ...
– Djäkla lögn – afbröt von Muhr dundrande och blossande och hackade med naglarna mot bordet – hvarenda svensk längtar tillbaka till sin torfva. gjorde han inte det, skulle jag förbanna –
– Åhja – inföll Alcrantz ironiskt – herrarna tycks sätta värde på fakta, så kanske jag får hänvisa till våra hemvändande skaror – i hundratals – det se verkligen mycket lyckliga ut att få vistas i det stackars Sverige.
– Men millionerna stanna här, sir.
Konsulatskrifvarens lilla figur tycktes växa, där han stod med blicken het och hvass.
– Jag har gått från stad till stad, jag har talat – personligen talat, ser herrn, med tusen och tusen och tusen – inte tidningsformulär det, sir – och jag vet en sak: svensken är som helt sedt passiv i sin fosterlandskärlek, han önskar sitt land allt godt, är vänligt stämd och allt det där, men han resonnerar, och det går öfver hans omedelbara känsla.
Se på kinesen, japanen, polacken – ja italienaren – det är annat!
– Gif dem allt Amerikas guld, de ta emot det, gömma det, lefva som hundar på den främmande jorden för att tråna med en enda tankes trånad tillbaka till gamla uselheten.
Svensken – underklassaren förstås – han vet, att han är mer människa här, därför slår han upp sitt tjäll, frodas och säger: det är all right.
Och för det blir han aktad.
– Herre – ropade von Muhr – kränk inte svenska söners ära –
– Ingeniörn har ju lefvat här bara ett år, frasen är ett, fakta ett annat – jag talar af erfarenhet.
Ni kan fråga hundratals svenskar, och de skola svara er, att solidaritetskänslan bland oss är ofantligt mycket mindre än bland andra – annars skulle vi kunna uträtta mycket här i landet.
Vill ni ha hjälp, ja för min del råder jag er: gå i vanliga fall inte till en svensk.
De flesta öfverklassvenskar vi ha härute dölja noga sin nationalitet ...
Gå till New-York – där finns en hel hop landsmän i societen, fast det är rätt besvärligt att uppdaga den saken – för de äro amerikaner, ingenting annat än amerikaner.
Möt några sådana och ge er tillkänna som landsman – joo! – jag försäkrar er, det blir något helt annat af än rörda tårar och ljufva hågkomster, reträtten göres hastigt och lustigt.
Han nickade med ett kort, skarpt skratt.
Uppmuntrad af den uppriktiga vändning dispyten tagit, ropade en ung man, hvars händer antydde, att han var maskinarbetare:
– Var god och säg, hur vi skulle kunna stanna hemma i Sverige:
Komma vi dit på besök, bli vi mottagna med förnäma miner.
Våra kläder, vårt tal, våra åsikter förlöjligas, vi behandlas med samma öfversitteri som när vi foro – folk erkänna inte, att vi höjt oss, att vi blifvit bättre medborgare, att vi lärt oss tänka, arbeta – nej bevars – vi ha bara inte tagit studentexamen, vi ha inga frackar, vi supa inte, sudda inte bort vår tid, älska våra affärer – allt det där är nog för att bli utskrattad i Sverige.
När vi som fria människor inte tåla att bli »afskrankade», hvarken här eller där, kallas vi oförskämda uppkomlingar.
Ämnet var ömtåligt.
Så fort en fläkt från hemlandet blåste, var det som om jämlikhetskänslan klubbens medlemmar emellan försvagades.
Den svenske målarens trötta mandelögon hade ett gäckande uttryck.
Konversationen var alltför naiv och elementär för att locka honom till något inlägg, men nu yttrade han ett par ord, som förde in på konst.
Hela tiden hade Tore Hultman hållit sig bakom de andra.
Han satt där missmodig och tung framför sitt toddyglas och rotade mer och mer in sig i inbillningar om, att målaren såg ned på honom.
Gud vet hvad som lockat honom till den dumheten att gå hit upp ... hvad han trott, hoppats, tänkt.
Barnsligheter – hans väg var gifven och kunde ej ändras.
De olika meningar, som dryftats, hade också varit ett jäsämne.
Han brann af begär att säga något, men var han berättigad därtill?
Hvem var han, hvad var han?
Rätt och slätt en afsigkommen stackare.
Och icke en gång hans åsikter, hans sympatier ägde bestämd färg.
Hans hjärta klappade fort, när hemmet på den nya jorden togs i försvar, han ville ropa och instämma: vi äro större och starkare nu än vi varit, något mäktigt har fattat våra själar.
Men hvar fanns detta nya hos honom?
I hvad hade det omsatts?
Och dessutom – märkte han icke, när talet nu föll på konsten, hur gamla, finare tankar döko upp, hur det grät och klagade inom honom, hur han längtade efter gammal grund, emedan denna gömde hans dyraste drömmar.
Så starkt hade han aldrig känt sin dubbla natur som konstnär och som underklassmänniska.
Det ideal den ena måste sträcka sig efter, trampade den andra under fötterna.
Detta var dock en ursäkt för att allt var som det var ...
Och som han satt där, utvärtes lik en bild af förstenad trumpenhet, kändes det som hade han blifvit oförmögnare än förut till att vilja, våga, hoppas.
– Hvad tror ni det blir af Sverige, om det inte reser sig och går tillbaka till sig själf? – hördes nu von Muhr hetsigt fråga.
– Hur långt ska vi gå?
– inföll någon gäckande – till Odin?
Inte ens han torde vara fullt genuin –
– Jag får verkligen säga, började en annan – att allmänt broderskap, framåtskridande, utveckling är mig kärare än ...
– Tankegången är inte svensk, herre – skrek von Muhr.
– Fan ta mig är jag inte svensk, replikerades godmodigt ... barnfödd i Tuna socken i Kopparbergs län.
Målarens skrattsjuka blick träffade just nu Tore.
Han reste sig, gick fram och sade förbindligt:
– Herr Hultman – Tore ville minnas, att de en gång varit bröder!
– Jag har en hälsning att framföra till er fru, det skulle vara angenämt att få göra det personligen – passar i morgon förmiddag?
Tore, som ofrivilligt stigit upp, bockade och tackade.
Han försökte våldsamt att se ogenerad ut, men lyckades i verkligheten endast fördystra sitt ansikte.
Midt i natten vaknade han.
Louise sof hårdt som en sten, det gjorde hon numera alltid.
Öl och spritångor trängde in i rummet, hela huset var beständigt inpyrdt däraf.
Fru Silfversvans tunga, långsamma steg kommo uppför trappan, hennes dagsarbete var ändtligen slut och Tore kunde höra hennes tröstlösa: håhå jaja.
Nere i korridoren sorlade karlstämmor och en röst skrek, sväfvande på målet:
Herrarna, som ä’ från Stockholm, kan inte herrarna se, att det inga författare finns mer i i Norden – de ä’ alla målare ...
Tårarna började rulla utför Tore Hultmans kinder.
Han låg och bet i underläppen och lät tårarna rinna bäst de gitte.
Hvad hade han gjort för ondt, att just han skulle vara utesluten från allt?
Lifvets fulhet var om honom som en gråsvart sky.
Han var så ensam, så missförstådd, så misslyckad, att ord ej tolkade det.
Fanns på jorden någon, som visste med sig så väl som han, hvad han velat blifva och göra i världen?
Men en högre makt hade pålagt honom bördan af hans jag, och han hade att bära den.
Målarens visit hade varat till långt öfver middagstid, och Louise kom blossande ifrig ur parlorn ut i korridoren.
Nedifrån hördes slammer af knifvar mot tallrikar och afbrutna fraser, utsagda med tvärsäker, oroande ton:
– Carl den XV ser du, han stupade i Malmö – stupade, kan vi säga, och se’n drogs han på järnväg in till Stockholm – drogs, det kan vi också säga ... djäkla styft folk, svenskarna – inget huumbuug och schelataneri det inte ...
Vann inte Vegesack hela sista kriget?! hvart fan tror du amerikanerna kommit utan honom ...
Louise log – nu kunde de vara ogenerade!
Hon ryckte upp dörren till sitt rum, där Tore stod i skjortärmarna och låtsade rita men i själfva verket endast väntade spändt på hvad som komma skulle.
– Kan du tänka – jag är bjuden på middag om lördag till Halldéns – den där fläskpatronen ute vid Lake Shore – Putte, hvad ska jag ha på mig? jag ville inte alls, men vet du en god middag vore härligt, säg?!
Kanske – hvem vet – det kan ha sin nytta med sig.
Hon kände ett häftigt begär att stå på god fot med Tore igen – det var så förskräckligt att aldrig få erfara något annat än det tunga, högtidliga.
Brådskande slog hon upp kofferten, lyfte upp locket och belamrade i nervös hast säng och stolar med gamla band och skor och kjolar.
– Den hvita är den enda – se Tore, den är förtjusande – så litet begagnad egentligen – inga fläckar.
Hon höll lifvet mot bröstet, och ehuru plagget var en smula skrynkligt och ärmarna snäfva och omoderna, stack det dock elegant af mot den slitna klädning, hon hade på sig.
– Men brukas sådant här nu, invände Tore och synade intresserad ståten.
– Kära du, det syns genast att det är en fin klädning från Europa – föll hon in i sin gamla sorglösa ton, som lät underligt främmande – alla svenskarna veta för resten, att jag är fattig.
I grunden berörde denna tanke henne icke obehagligt.
Därinne i parlorn hade hon suttit och upprullat deras lifsdrama på sitt öppenhjärtiga sätt från fordom, och ju längre hon talat, ju mer gripande, verkligt dramatiskt hade det tett sig för henne själf; hon hade icke erfarit den minsta blygsel vid att blotta deras ställning.
Kanske öfverdref hon till och med en liten smula – af beräkning.
Landsmän kunde ju icke lämna henne alldeles vind för våg.
Gråten satt rakt af i halsen, när hon tänkte på att möta alla middagsgästerna som en martyr, den där offrat sig för en idé och genomlefvat underbara öden ...
Något visst afhöll henne dock från att tala vid Tore om detta.
– Nå, sade Tore slutligen, böjd öfver arbetet – hvad ville han?
– Bjuda mig förstås – hans syster, som är god vän med brors, du vet – finns också i Chicago; jag träffar henne på middagen, hon har hälsningar med sig ...
Det är förstås de, som ställt om det här.
Tore förhöll sig demonstrativt tyst.
Louise berördes obehagligt däraf.
Det var sårande, att icke Tore också bjudits.
Hvad kunde hon egentligen vinna på något, som Tore var utesluten från?
Åh Gud – evigt bunden!
– Jag går inte alls, sade hon tvärt, utan öfvergång, kastade allt huller om buller ifrån sig och stirrade mörkt ut på gården – jag hatar dem, allt är förstördt för mig.
– Du skall visst gå, sade Tore genast kallt han hade anat sig till hennes tankar.
– Du hör till dem, jag är naturligtvis alltför ovärdig och bör gå till helvete snarast möjligt.
– Det är lögn, sade hon hårdt.
Jag tillhör dig och ditt är mitt, går det skam öfver dig, så träffar det mig·.
Hela tillställningen föreföll nu vedervärdig.
Emellertid hade hon gifvit sitt löfte och som dagarna gingo, lade sig den sårade harmen, och en viss saknad göt oro i sinnet.
Hvem visste hvad hon kunde gå miste om?
Tore var i grunden förtviflad öfver att hon ämnade stanna hemma, och så blef slutet det, att hon på utsatt tid verkligen satt i Chicagospårvagnen, iklädd sin gammalmodiga brudstass.
Tore åkte med ända till Lake Shore för att intala henne mod.
– Stå på dig – äh Puttan, strunt i allt samman, du är fin som en prinsessa – morska de sig, så kom hem till mig, du.
Det var det bästa han kunde sagt.
Hon tryckte som ett litet barn hans hand.
I detta ögonblick hade hon gifvit timmar af sitt lif, om hon fått resa tillbaka till det usla rummet i fru Silfversvans pensionat.
Tore stannade i hörnet och såg, hur hon trippade på utåt den golfsläta avenyn.
En gång vände hon sig om, gråtfärdig i ögonen, och då kysste han på fingret.
En öm solljus innerlighet fyllde för en stund hans själ.
Hon hade sett så späd och liten och mjuk och hjälplös ut – ja, något af hvad han drömt ...
Rundt kring granitvillan, som var belägen mer än ett stenkast upp från strandvägen, lopp den rymliga terassen med pilastrar af porfyr och här stod det ståtliga, af silfver blixtrande bordet dukadt.
På den stela, jämnklippta gräsmattan tronade i syskonlik sämja en Venus af Milo i marmor, en newfoundlandshund i terracotta och ett vildsvin i brons.
Vinden från Michigan lyfte då och då på duktyget och damernas silkesburr till hår.
Det föll solstänk ned på marken genom de åldriga almarnas löfverk, och hvita strimmor smögo in mellan terassens sidengardiner och lekte öfver bordet.
Därnere på Lake Shore såg man röra sig afmätt och utan buller en fil af lätta vagnar och pilsnabba bicyklar, men bortom detta bredde sig ut ett solblått gnistrande vatten, öppet som hafvet.
Vid öfre kortsidan satt värden, slätrakad, i bonjour och nedefter bordet skeno välfödda, glada ansikten, lätt röda i färgen, här och där en god del punschfeta, blå blickar lyste en smula lättsinnigt godmodigt och starka, tunga gestalter, alla i frackar och urringade västar, sköto upp raka och spenstiga.
Lifsglad nyfikenhet framtittade ur dessa muntra nordiska ögon, de tycktes se på hela situationen som på ett lyckadt skämt, och i synnerhet när de artigt vändes mot amerikanska grannen, kom i uttrycket en viss putslustighet.
De goda yankeerna kunde ju egentligen inte fordra att blifva tagna på rama allvaret
Infödingarnas skarpa ansikten, där öfver de lågt sittande ögonbrynen kunde ligga ett drag af våldsam energi, bröto ofta bjärt af mot all denna svenska belåtenhet och tunga kroppsvikt.
För det mesta iförda långa, svarta rockar, knäppta högt i halsen och med en dyrbar solitär glänsande i halsduksknuten, sutto dessa amerikaner tysta och allvarliga, föllo in då och då helt kort i samtalet eller skrattade till hårdt och förde med stor måttlighet sina halftömda glas till munnen.
Några amerikanskor i utsökta, luftiga toaletter läppjade på isvatten och blickade i leende undran öfver till främlingarna.
De svenska damerna voro helt få.
Louise satt mellan målaren och en skallig svensk herre, hvilken, allteftersom champagnen gjorde verkan, blef mer högröstad och litet slipprig i sitt tal.
Landsmaninnan vid hans andra sida sänkte sina ögon och lät det väluppfostradt halka sina öron förbi.
Herrarna började se på hvarandra menande och skrattsjukt, det öfverdådiga vinflödet fördunklade ögon och förstånd, man pratade bredt om all världens nonsens, ville gärna göra damerna en smula förlägna, hade allt svårare att hålla inne med sin skämtsamma uppfattning af hela tillställningen.
Brutna engelska ord flögo omkring, de voro till för att få yankeen att höja sitt glas, men då meningen icke alltid förstods, blef det hela tokigt och skulle verkat förstämmande, om något dylikt numera varit möjligt.
Så började talen, knaggliga svenska och halfengelska tal med många ord och långa satser – detta begrep amerikanen, Han reste sig och lät sin vältalighet brusa fram som en ung vårflod öfver det plötsligt tyst vordna bordet.
En smula slö satt man och sökte fånga de fyndiga perioderna, men var än hufvudet litet för tungt för denna slags sport, så visade man i stället sin styrka i hurrarop, och följda af amerikanskornas förvånade skratt rullade applåderna öfver gräsmattan ut på Lake Shore, där folk lyfte sina hufvud från vagnsdynorna och undrande blickade dit upp.
Nu talade – på oklanderlig engelska, myndigt och med stolt glans öfver sitt ansikte – värden på stället, den store slaktaren af svin och nötboskap.
Som liten parfvel kom han från Smålands arma moar, sade han salfvelsefullt – och härute hade han arbetat sig upp – af egen kraft, det kunde man kalla något det.
Dåliga tider var bara prat.
Det existerade inga sådana för dem, som förstodo att spara och passa på tillfället.
Dåliga tider voro alltid till för den late och försumlige; arbete fanns öfverallt för den som bara ville arbeta.
För sin del hyste han icke det minsta medlidande med folk, som kom hitut och skrek, att den gyllne tiden var förbi och att de gingo under.
Bullrande handklappningar och bravorop.
Endast några amerikaner sutto orörliga och sågo i tyst protest ned på bordduken.
– Karlen köper så mycket taflor, att han får prata hvad goja han vill, hviskade målaren under det allmänna sorlet till Louise, som nervös och förvirrad knappt visste hvar hon var hemma.
– Det är inte sant, hvad han säger, brast hon ut skälfvande.
– Mycket antagligt, skrattade målaren artigt och strök sitt spetsiga skägg.
Hans ögon glimmade vackra af vinet.
Han var innerligt trött på sin bordsgranne, som hade skäligen få strängar på sin lyra.
Så fort man stigit upp, belägrades likör- och konjaksbordet i parken.
Sällskapet spridde sig i pittoreska grupper öfver det sammetsgröna gräset, svenskornas högresta, vackra figurer i enkla ljusa ylleklädningar togo sig en smula stela och tunga ut mot amerikanskornas långsmala, vidjemjuka, graciösa gestalter i fladdrande tunnt siden eller genomskinliga tyger, allt färggladt, – originelt i snitt, öfverraskande ...
Här spatserade en svensk filosofie doktor omkring med pincenez och håret nedanför kragen.
Han vädrade försiktigt efter folk, som åtminstone suto inne med tillfredsställande humaniora, om de också icke tagit studenten, hvilket tyvärr måste betraktas som ett mer sällan förekommande fall i denna halfvilda värld ...
Där kurtiserade en blond jätte i pösande skjortbröst och något för korta onämnbara en af landets döttrar med lockar ned till ögonbrynen.
Damen pratade ytterst lifligt ... nu skulle hon lära den älskvärde nordbon en nationaldans, lyfte kokett med ett djärft, behagfullt grepp à la dansös på sina frasande kjolar, stack fram en smal, utsökt chausserad fot och gjorde ogeneradt sina pas ...
Louise kände sig ytterst öfvergifven.
Af värdinnan hade hon föga att vänta, då denna var nästan lika bortkommen som hon själf bland alla dessa främlingar.
Tafatt, rädd att någon skulle se och gissa sig till hennes ensamna belägenhet – satte hon sig under ett träd.
Allt sorglöst prat och skratt verkade som kallt hån.
Och så omöjlig hennes toalett var!
Det hela så vildt främmande!
Vid middagen hade hon ansträngt sig för att komma in i gamla stämningar – kanske om hon varit väl klädd ...
Nej – en ström af energiska tankar bragte fram tårar – aldrig mer kunde hon taga del i dylikt marknadsgyckel, lifvet var icke sådant, nej, nej.
Hennes tårar droppade heta ...
En fru i svart siden och stor guldmedaljong nalkades och slog sig ned bredvid.
Hon hade ett bredt, beskedligt ansikte och grof figur.
Louise vände bort hufvudet för att torka ögonen.
– Man bor härute, förstår jag – sade frun forskande på landtlig svenska – ja, jag gör så med, Halldéns har fått’et gentilt, jag kände Anna Greta som flicka, hon och jag är barnfödda nära vid Arboga.
Louise blef lätt, nästan varm om hjärtat och började tala öppet som till en gammal bekant.