Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon visste med sig, att moderskärleken fanns inom henne; hon kände det till och med som om den blifvit starkare, fått en mörkare färgton i skuggan af den själfförebråelse, från hvilken hon aldrig kunnat helt frigöra sig; men hon förstod vid första ögonkast att Marias hjärta icke var oförändradt; att det slutit sig som en blomkalk sluter sig i natt och kyla.
Under de tre år Maria vistats i Schweiz, hade mor och dotter uppehållit en regelbunden brefväxling och i brefven hade de båda bemödat sig om att bibehålla den intima tonen.
Det hade också lyckats.
Men i det personliga umgänget kunde det icke längre döljas att två lefvande varelser stodo emellan dem, och Maria kände det, som om de båda stått moderns hjärta närmare.
— Detta alstrade tvång, å ömse håll, i umgänget mellan mor och dotter.
Därför drogo de båda en suck af lättnad när de sågo den hvita snipan från Aspinge lägga till vid bryggan nedanför villan och Gerda Du Camp springa upp, medan brodern, som rott henne öfver sjön, satt kvar i båten.
Oftast tog Gerda sin väninna med sig, men det hände också ibland att hon stannade kvar på Granudden; då måste Casimir ro ensam tillbaka öfver sjön.
I sådana stunder kände den gode brodern en häftig förbittring emot den lilla nippertippa, som tycktes vilja undantränga honom ur Gerdas ynnest.
Den unge mannen, som redan var en fullvuxen herre, kunde knappast för en dag undvara sin fjortonåriga systers sällskap.
Han var van vid, att hon ägnade sig uteslutande åt honom, och han hatade nu smått sin ljushåriga lilla rival.
— Också var detta barn nästan högdraget emot honom — visade honom aldrig ringaste vänlighet.
Han fann henne »lillegammal».
Den månad, Maria hade att vistas på Granudden, gick emellertid snart, och i juli afreste hon till Norrbyholm.
Casimir drog en suck af lättnad, och sommaren blef en idyll för de båda syskonen.
På hösten for han tillbaka till sin landtbruksskola; Maria och Gerda återvände till Lausanne.
Året därefter blef unga baron Casimir Du Camp en myndig man, och han kom hem till Aspinge, medförande intyg från landtbruksskolan om god flit och goda anlag för allt hvad som hörde till den praktiska delen af en landtbrukares kall.
Betyget för de teoretiska studierna var däremot icke lysande, men »Skälen» var fullt nöjd med resultatet i alla fall.
Att sonen skulle bli något »läsljus» hade han aldrig hoppats; han fann det vara nog, om Casimir kunde bli en duktig landtbrukare.
En duktig landtbrukare blef Casimir, och det dröjde icke länge innan han helt och hållet tagit tyglarne i sin hand.
»Skälen» såg detta gärna; han tyckte sig ha hunnit den åldern då han också privat kunde betraktas som pensionsmässig.
Godsets underhafvande beundrade redan »den unge baronen».
Han steg upp med solen och var aldrig rädd för att taga i; tvärtom hade det ofta händt, när han gjorde sin rond på markerna och såg folket syssla med något hårdt arbete, att han lagt sin egen friherrliga rygg till.
Han blef därigenom mycket populär.
På sommaren anlände Gerda till Aspinge; och nu stannade också hon.
På hösten började förberedelsen till hennes första nattvardsgång, som ägde rum följande vår.
Hela detta år voro syskonen uteslutande hänvisade till hvarandras sällskap och det innerliga förhållandet emellan dem blommade åter upp.
Gerda beundrade sin bror.
Han var en man nu; han styrde godset; han hade makt.
Men emot sin syster var han alldeles som förr; och detta föreföll henne så otroligt.
Hon hade tänkt sig möjligheten af, att han skulle se ned på henne som på en underlägsen varelse därför att hon var så mycket yngre.
Men hon var hans förtrogna nu som förr; och han visade henne en ömhet, som värmde in i hjärtat.
När hon skulle: fara in till Wimmerstad, var det alltid han själf som körde, och när lektionen hos prostens var slut, hämtade han henne alltid själf.
En och annan gång var han i upprymd sinnesstämning och hans andedräkt hade en söt lukt som af punsch.
Men något nöje skulle han ju ha medan han väntade.
I juni samma år, som Gerda gått till nattvarden för första gång, kom Maria till Granudden, och umgänget mellan de båda unga flickorna blef lifligare än någonsin; men nu hände det aldrig, att Casimir fick ro ensam hem öfver sjön.
Gerda hade dragit sin bror med in i vänskapsförbundet.
Han måste naturligtvis låta sig nöja med den roll, de andra tilldelade honom.
Det var ingen framstående roll; men han höll till godo, eftersom han befann sig i minoriteten och eftersom han hade att välja på att mottaga den eller gå ensam för sig själf.
Han trifdes i flickornas sällskap.
Båda voro honom långt öfverlägsna i intelligens och detta gjorde att deras barnslighet icke föll honom så starkt i ögonen, som den eljes möjligen skulle ha gjort.
I hemlighet beundrade han deras lärdom och vishet.
Barnsliga voro de emellertid.
De lekte ännu, och den 21-årige fideikommissarien måste leka med.
Dock behöll han sin underordnade ställning också i leken; när de voro prinsessor, var han endast hund.
Han måste också tjäna sina prinsessor med en hunds trohet.
När ett vackert äpple glänste från toppen af ett träd, pekade Maria majestätiskt ditupp och sade befallande: »apporte!»
Han måste bära det till henne krypande »på fyra ben», för att icke förstöra illusionen af leken.
Då hände det ibland, att hon strök öfver hans hufvud med sin hand och sade:
»Tack, snälle pudel!» — — — — — — — — — — —
På hösten for Maria till Norrbyholm.
Det hade blifvit bestämdt, att hon skulle förberedas till konfirmationen af prosten i församlingen där och vistas hos mormodern hela året.
Strax efter det hon blifvit konfirmerad reste hon, i sällskap med tant Sofie, till Paris, för att utbilda sina musikaliska anlag vid dess konservatorium.
Kära Gerda.
Nu har jag varit två månader i Paris utan att du fått en rad ifrån mig, och du har säkert mer än en gång tänkt, att jag fort glömmer mina vänner.
Tro likväl icke det!
Tro hellre, att dagarne här rinna bort utan att man vet, hvart de taga vägen och att jag håller lika mycket af min lilla jättekvinna som förr.
Jag skall nu försöka godtgöra min försummelse med ett långt bref.
Mitt intryck af Paris? frågar du.
Ja, kunde jag bara beskrifva det!
Feber, brådska — hjärtlöshet!
Lifvet stormar fram på dessa gator, människorna hafva så brådtom, vagnarne köra så fort, ett enda ovarsamt steg, så ligger man som en myra krossad under hjulen och det är som om ingen, ingen skulle sakna en här!
Man känner sig så liten, bara som ett stoftgrand.
Öfverallt stå ruinerna kvar och tyckas nästan ryka ännu efter sista branden, och på väggarna kan man ännu läsa här och hvar:
Egalité, Liberté, Fraternité.
Det gör ett så egendomligt intryck att se dessa ord och så tänka sig allt blod som runnit, alla grymheter som blifvit föröfvade i deras namn.
Jag gripes af ångest och beklämning.
Jag blir rädd för människorna och lifvet, den vilda jakten därute på gatorna skrämmer mig och jag flyr in i någon utaf kyrkorna, där tystnaden vaggar sinnet till ro.
Den katolska kyrkan är som en mor, hvars famn ständigt är öppen, vid hvarje dagens timme kan katoliken stå inför sin Gud.
Du vet hur jag njuter af stämningen i en sådan kyrka.
Där är så vackert, alltid, men mest när solen strålar in genom de stora fönstren och de mångfärgade rutorna kasta alla regnbågens färger öfver de gråa stenmassorna — det är alltid med en känsla af återvunnen kraft, som jag går därifrån.
Minns du mina fantasier om att bli nunna — för att ständigt få bära den vackra dräkten?
I går såg jag i »St.
Geneviève» några novicer som nyss tagit slöjan och som tillhörde den orden, jag skulle hafva valt, och alla gamla drömmar vaknade ånyo, de voro så sköna i den violetta skruden med dok af tunt, elfenbensfärgadt tyg, som föll i mjuka veck kring hufvud och axlar.
Det var särskildt en af dem, som jag fäste mig vid, hon var så genomskinligt blek och hade ett så själfullt uttryck, och jag tänkte mig henne knäböjande i skymningen framför altaret i jungfru Marias kapell, gestalten till hälften i skugga, det mot madonnabilden uppåtvända anletet belyst af vaxljusen, hvilkas varma sken samlade sig i två ögon, lyftade uppåt i andaktsfull bön.
Det var liksom en illustration till min gamla dröm, ja, du minns, jag inbillade mig, att jag skulle bli en ädel och god människa så snart jag fått ikläda mig en nunnas vackra dräkt, jag tänkte att allt som är skönt också måste vara godt.
Men apropos detta (jag märker först nu att satsen kan ha en dubbelmening), så har jag här i Paris träffat en verkligen originell gammal dam (empire-typen) som på allvar tyckes praktisera teorien om att »allt som är skönt också måste vara godt».
Hon bor här i samma pension som jag, och vet du hon kan aldrig äta någonting som icke är vackert det är att hafva ett mycket starkt skönhetsbehof, eller hur?
Jag tror att hon hellre skulle svälta än äta någonting som vore fult att skåda, men jag tycker mycket om henne, ty hon är själf både vacker och god och dessutom full af fransk esprit.
Familjen, jag bor hos här i Paris, består för öfrigt af en änka på 44 år med en enda dotter, som är 25!
Hennes (moderns förstås) man dog för en del år sedan efter att hafva förstört nästan hela deras förmögenhet.
De äro förtjusande, både mor och dotter, intelligenta, fint bildade människor.
Du som brukar »svärma» för folk, skulle bli alldeles förälskad i modern!
Nej, nu måste jag sluta!
Brefvet har ju nog blifvit långt, men jag tycker att jag ingenting sagt dig.
Oh sådan musik man kan få höra här!
Därom kan jag ingenting skrifva lika litet som angående mitt eget fusk på konservatoriet, men du vet att jag älskar, älskar (hör du?) min flygel och när jag egenhändigt dammar af honom hvarje morgon, förstår jag inte hur man kan vilja byta bort honom (som Amélie gjorde) med en s. k. »fäbsteman».
Jag tycker att ingen tvekan skulle vara möjlig.
Hälsa nu alla därhemma och skrif snart till din
Min kusin Eric är här vid legationen och är mycket vänlig och snäll.
Jag tycker också bra om honom.
Jag har glömt att skrifva min adress, som är:
Rue Richelieu 6.
Paris den 9 januari 1874.
Käraste min jättekvinna.
Jag fick nästan samvetsagg, då jag mottog brefvet med de vänliga lyckönskningarna till det nya året, jag hade ju inte sändt dig någon hälsning, men du förstår att ...
Nå, jag skall icke ursäkta mig!
Nu beder jag dig emellertid framföra mitt tack till din bror och så kysser jag dig själf på kinden och önskar dig lycka till de 18 åren.
Och så ... nej, jag vet icke hvarmed jag skall börja, om jag skall tala om mig själf, jag kan aldrig stilla jättedotterns omättliga hunger efter »nyheter från Paris».
Man upplefver nog mycket här, men icke mycket som är värdt att berätta, och det som är värdt att berätta kan man icke berätta.
Om jag t. ex. skulle försöka skildra min afton i går, det skulle bestämdt misslyckas.
Jag var på en förtjusande vacker fest, en välgörenhetsfest i en af de fashionablaste salongerna här, det var naturligtvis min kusin Eric som gjort sitt diplomatiska inflytande gällande för att skaffa mig med, och jag eskorterades utom af honom också af en äldre dam ur vår bekantskapskrets.
Jag kan omöjligt beskrifva festen, den var lysande och bevistades af ett kosmopolitiskt sällskap af närmare 300 personer tror jag, alla möjliga språk hörde man talas och alla möjliga typer såg man, t. o. m. en isländska (hvad tycker du!).
Hon bar en svart dräkt med en lång hvit slöja och någonting som liknade en krona på hufvudet (men hon såg icke vidare majestätisk ut för öfrigt!).
Jag kom rätt sent, hade väntat att få åtminstone en af mina två nya klädningar (som sömmerskan lofvat skicka hem), men ingen klädning hördes af.
Slutligen insåg jag, att Eric måste vara otålig och att, om jag icke ville gå miste om festen, jag måste taga hvad jag hade och fara, jag hade ända sedan årets början varit borta hvarje kväll, och icke en enda af mina baltoiletter såg riktigt fraiche ut.
Nå, jag tog en tunn hvit musslinsklädning (nästan höghalsad), virade ett långt och mjukt sidenskärp kring lifvet, fäste i sidan några skära rosenknoppar med långa stjälkar och var färdig.
(Detta om min toilette har jag talat om därför att det var min höghalsade musslinsklädning som jag hade att tacka för ... gissa hvad?
Tålamod!)
Genast i början hade jag i den lysande samlingen lagt märke till en ståtlig arab (en verklig, det var ingen kostymbal).
Han var hufvudet högre än alla de andra och, — oh, en sådan hållning, en sådan plastik i hvarje rörelse!
Det var som om den kvafva luft, vi inandades, blifvit högre, friskare, renare omkring honom, friluftsmänniskan.
Förstår du det?
Det låg i hållningen, i — jag vet icke hvad, men jag kände det så.
Den vackra hvita burnusen tog sig ännu renare ut mot den mörka hyn, i turbanen blixtrade en halfmåne af diamanter, ett annat ännu större smycke fäste manteln på hans ena axel, om lifvet hade han ett bredt guldbälte och i bältet satt en dolk, inlagd, liksom allt hvad han bar, med alla möjliga slags ädelstenar, som gnistrade i ljuset.
Ja, jag kan icke beskrifva honom, men du förstår att hans apparition gjort ett djupt intryck på mig, det var icke teatergrannlåt eller falska juveler, juvelerna voro lika äkta som hans drag voro ädla, och det vill säga mycket!
Naturligtvis var jag nyfiken på honom.
Eric hade försvunnit efter att hafva presenterat mig för en del människor, och jag väntade icke att få återse min kusin förr än festen var slut; döm då om min förvåning när jag ser honom komma emot mig i sällskap med — gissa hvem?
Araben!
Han presenterades som prins (namnet har jag glömt) och vi började konversera.
Hans röst var låg och musikalisk, han talade franska korrekt (prononcerade bättre än jag!).
Vi sutto länge och språkade, ända tills det blef tid att bryta upp och man kom för att hämta mig.
Han intresserade mig mycket, och innan vi skildes inbjöd han mig (och så många människor jag skulle vilja hafva med mig) att besöka sitt land.
Vi skulle blifva hans gäster, ett af hans slott skulle ställas till vårt förfogande, och prinsen själf och alla hans hustrur skulle göra allt för att komma oss att glömma Europa (som han sade).
Jag får kanske anmärka, att jag kände på mig, att han menade allt hvad han sade.
Denne öknens son såg ut till att aldrig ha ljugit, och jag förstod, att inbjudningen hade sin grund i en arabisk gästfrihet, som förefaller oss européer egendomlig, men som för honom tycktes vara den naturligaste sak i världen.
Nå, hvarför tror du nu, att just jag blef föremål för hans vänliga uppmärksamhet?
Jo, därför att jag var den enda unga kvinna som icke var decollettée — och därför den enda som i hans ögon var värd att tilltalas!
Där har du ett stycke österländsk kritik öfver västerländsk moral!
Jag ser att mitt bref vuxit till en hel volym af postpappersark, blif icke förskräckt när du mottager det och tro för all del icke, att mitt hjärta (på det sätt, som du menar) är med i denna lofsång öfver den ståtlige öknens son.
Jag var naturligtvis mycket intagen, det nekar jag ingalunda till, men jag förstår ännu icke, hur man kan hålla af en sådan främmande man mer än man håller af sina närmaste, mer än t. ex. du håller af din bror eller jag älskar min musik.
Du ser att jag fortfarande är den »isbit», du alltid beskyllt mig för att vara när det icke gäller min musik!
Farväl med dig nu, jag måste sluta, fastän jag tycker mig ännu ha en hel mängd nödvändigare saker att skrifva om; men det får väl gömmas till en annan gång.
Hälsa alla de dina och skrif snart till din
Trouville sur
Mer den 20 augusti 1874.
Tack för ditt bref, som jag mottog just på själfvaste min födelsedag (alldeles som du beräknat) och tack för dina lyckönskningar och hälsa din bror och tacka för hans.
Jag hinner nu icke skrifva många rader, ty jag måste sällskapa hela dagen.
Som du kanske hört talas om är mormor här nu, jämte morbror Nils och »moster» Majken, som alldeles icke ser ut som någon moster; hon är icke mer än tre år äldre än jag.
De äro ute på sin bröllopsresa hon och morbror Nils.
Vi alla och tant Sofie ha bott här hela sommaren, nu nyligen har kusin Eric också slutit sig till oss så att vi bilda en hel skånsk koloni (af släktingar).
Det var meningen att jag skulle ha rest hem i sommar, som du vet, men då mormor ville hafva mig med sig hit och skref till mig därom redan i maj, blef min resa till Sverige inställd.
Jag trifs här mycket bra, det är ett så egendomligt dagdrifvarlif, man promenerar på la plage, man badar (baden äro härliga), man dejeunerar, man dinerar och man dansar i Casino (där spelas också, ja, d. v. s. på »gröna bordet», hasardspel, men för resten rymmer lokalen också en ganska elegant liten teater, och där ges konserter, någorlunda skapligt, och komedier ganska bra).
Vi släktingar hålla samman, förstås; alla människor här beundra mormor, la vieille comtesse suédoise, som hon kallas allmänt.
Ingen kan tro att hon är 72 år, så rask som hon är.
Kusin Eric är älskvärdheten själf, jag tycker mycket om honom och jag skulle önska att du vore här (hvarför, kan du försöka gissa!).
Vi stanna ända till in i september, om vädret blir godt.
Nu ropar Eric mitt namn (jag sitter och skrifver för öppna fönster men bakom nedrullade persienner).
Det är tid att promenera, ebben är för handen, man går nu torrskodd där man badade för några timmar sedan.
Jag hinner nu bara skrifva mitt namn under brefvet, om det skall komma åstad i dag (och det vill jag helst, annars vet jag icke när det skall komma åstad).
Skrif snart igen, så skall du få ett längre bref i utbyte, från din
Paris den 7 maj 1875.
Nu är det bestämdt att jag reser härifrån i slutet af denna månaden, jag stannar väl i förbifarten en veckas tid på Norrbyholm, men hoppas att vara hos er under första hälften af juni i alla fall.
Jag längtar mycket bort härifrån, Paris skrämmer mig, gör mig orolig, jag trifs icke.
På Norrbyholm måtte vara förfärligt tomt efter mormor, hvem skulle också ha trott, när man såg henne i fjol sommar så rask och kry, att hon inom ett år icke skulle finnas till, ju mer jag grubblar öfver detta — döden — dess klarare står det för mig, att människolifvet icke skulle ha någon mening om icke själen vore odödlig, och jag är säker om att hemma på Norrbyholm hennes själ finns kvar i »grefvinnans kabinett», där hon satt vid fönstret och drömde och såg upp emot morfars porträtt på väggen och hoppades på ett återseende efter döden.
Jag är säker på att jag aldrig skall kunna sätta min fot öfver det rummets tröskel utan att känna mig kringsväfvad af hennes ande, utan att minnas henne och se henne.
Hennes lif är som en vacker saga, som manar oss alla att bli goda som hon, hennes hjärta, som rymt så mycket kärlek, kan icke vara dödt därför att hjärtslagen stannat, känslan måste lefva kvar, det är icke möjligt annat, och känslan, det är själen.
Oh om mitt lif kunde bli som hennes, så fattigt på yttre händelser (om man så vill) men så rikt på innehåll, den som har varit god som hon har icke lefvat förgäfves.
Nu måste jag sluta, många hälsningar, au revoir!
Det var sent på eftermiddagen en af de sommarens första dagar, då allting grönskar och blommar, medan grönskan ännu är späd och frisk och blommorna ännu icke börjat fröas.
På vägen som förde från Granudden västerut, längsmed insjöns norra strand, kom provinsialläkarens ekipage körande, och i vagnen satt doktorinnan Alfhild Johnson.
Hon var nu 42 år gammal, men det ansikte, man såg i skuggan af sommarhatten, hade ännu sin ungdom kvar — detta något, som skimrar och glänser, obeskrifligt som färgstoftet på en fjärils vingar eller en blommas blad.
Det kommer sig väl af kroppens och själens hälsa i förening, af lycka eller af det hjärtats surrogat därför, som heter förnöjsamhet.
Den moderna forskningen på fysiologiens område har ådalagt, att en människas organism kan förstöra sig själf genom att afsätta syror som förgifta blodet.
Detsamma gäller i ännu högre grad om en människas själ.
Det finns kvinnor som aldrig synas ha ägt detta något, som är ungdom; det finns kvinnor som ägt det några år af sitt lif, men hos hvilka det vissnat i förtid, dräpt af ett bitterhetens gift, som svikna förväntningar alstrat; och det finns kvinnor som bevarat det långt in i ålderns höst, länge efter det håret blifvit gråsprängdt eller hvitt.
Det var detta, som fanns kvar hos Alfhild Johnson, sådan hon satt där i vagnen.
Det låg som ett skimmer öfver hennes ansikte; och ljuset kom inifrån.
Hon vände sig om och såg sig tillbaka: därborta mellan de gröna träden skymtade hon ännu en hvit flaggstång; därborta var hennes hem, hennes kärlek, hennes framtid — hennes allt.
Hon sände en kyss med vinden att bäras till make och son.
Så riktade hon åter ögonen framåt; och hennes tankar gingo samma väg.
Hon for att möta sitt förflutna i sin dotters person.
Det förflutna ägde också hennes kärlek.
Icke så, att de båda känslorna numera kunde komma i strid med hvarandra; de hade brottats och den ena hade segrat.
Men den andra var henne lika kär, och just därför kunde den ännu vara henne en källa till lidande.
Hon älskade sitt barn lika varmt som förr; de andra hade icke inkräktat någonting af Marias plats i moderns hjärta — men hjärtat hade vidgats i otrolig grad under den kris, det haft att genomgå, innan den nya kärleken till en man kämpat sig till sin rätt att lefva; det hade vuxit så stort att det kunde rymma dem båda, den nya känslan och den gamla sida vid sida.
— Det var detta som Maria aldrig förstått.
Och just därför var det alltid med en svidande förnimmelse i hjärtetrakten, som modern tänkte på detta barn; ty hon visste att
Maria känt det som om hon förlorat sin plats i moderns hjärta, därför att en annan också dragit därin.
Denna inbillning hade präglat det känsliga och skygga barnets väsen med det brådmogna allvar, hvilket modern aldrig kunnat se utan att känna det som en anklagelse.
Johnson hoppades att tiden skulle ha mildrat det och att det helt och hållet skulle försvinna under sommarens samlif, nu då Maria icke längre var något barn.
— Hon gladdes åt detta samlif, men fruktade det på samma gång, som någonting okändt, opröfvadt, någonting, som kan dölja ett lidande i stället för en väntad glädje.
Det var kanske icke nog, att
Maria icke längre var ett barn; det fordrades måhända någonting annat också.
Innan hon kunde förstå sin mor, måste hennes eget hjärta ha talat, måste en man ha dragit förlåten bort från hennes känslolifs allra heligaste ...
Men detta kunde ha inträffat under de gångna två åren, och då skulle hon själf ha erfarit hvad det är, detta, att älska.
Vid denna tanke ljusnade Alfhild Johnsons ansikte under den skuggande sommarhatten; det lekte ett småleende kring hennes mun och hon nickade för sig själf gång på gång, med strålande ögon.
Ja, den som icke känt det själf, kan aldrig förstå hur allt annat sjunker till intet i jämförelse med detta enda.
Den, som aldrig känt det själf, kan icke fatta dess väsen: mildhet som fördrager allt och styrka, som förmår allt.
Hvad äro förstånd, vilja och beräkning gent emot detta hjärtats kraf?
Fjun i en vind.
Nu hade man hunnit den punkt, där vägen delar sig i två armar, af hvilken en går mot Aspinge, längsmed stranden, och en svänger af mot väster, inåt landet.
Det var vägen till stationen.
Sjön försvann ur synhåll; vagnen körde in i en tät furuskog; det blef välgörande dunkelt för ögonen, som blifvit trötta af det myckna solljuset, och lisande svalt för nerverna, som blifvit heta af den starka värmen.
Johnson sköt hatten tillbaka och lät furuskogens kyliga luft fläkta in öfver tinningar, panna och kinder.
En timme därefter stannade vagnen framför stationshuset, och hon steg af.
Hennes figur var ännu ungdomligt smärt, snarare spenslig än fyllig.
Hon gick ut på perrongen.
Den var öde och tom.
Några godsvagnar stodo som sofvande djur, orörliga på det yttersta spåret.
Utanför en vaktstuga satt en stationskarl, klädd i blårandiga sommarkläder, också han utan tecken till lif, lik en hinduisk afgud utanför sin pagod.
Svalorna susade genom luften, ut och in i de bo, som de byggt sig under stationshusets tak.
Ännu skulle det dröja mer än en half timme innan tåget kunde vara framme.
Johnson gick in i väntsalen.
Genom dess fönster, som vette utåt vägen, såg hon den lilla korg-trillan från Aspinge köra upp till trappan, med betjänt på hundsvotten.
Unga baronen släppte tömmarne och hjälpte sin syster ur vagnen.
De kommo in i väntsalen.
Gerda du Camp var nu en ståtlig ungmö på nitton år, så utvecklad, som en mogen frukt.
Hvarje blodkärl tycktes fylldt i hennes kropp, och hon förde sig med utsökt behag.