Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
IIofRätten har visserli - Den 17 December e. m. 22 r gen ofta erfarit nyttan af den gamla formationen och önskat att den matte återkomma; men det skulle, efter HofRättens tanka, varit desto mindre lämpligt, att i strid med sin förra tillgörelse nu derom väcka fråga, som HofRätten noga kände, att Kongl. Maj:t icke behöfver någon vägledning, för att uppfatta och besluta de nyttiga och nödiga förändringar inom Domstolars organisation, hvarigenom det Allr manna bästa samt en jemn och säker sakbehandling beredes.
Så mycket om Götha HofRätt.
— För egen del har jag, såsom Ledamot i en Comité, hvarest ifrågavarande ämne, enligt Kongl.
Majrts Nådiga Befallning, blef afhandladt, till Protocollet uttalat min åsigt och anhåller vördsamt, att få uppläsa någon del af Protocollets innehåll.
”Sedan första frågan blifvit sålunda ”besvarad, förekommer till pröfning hvil”ket antal Ledamöter som bör utgöra en ”IIofRättsDivision, för att mest ändamålsenligt och med högsta grad af fullkomlighet ”uppfylla sin bestämmelse; och såsom främsta vilkoret i dessa hänseenden torde man ”kunna antaga den allmänna regel, att hvar”je Division inom de särskildte HofRätterne ”mäste, så vidt ske kan, vara till personalen liktalig, så att den nu befintliga oformlighet undvikes, att rättsfrågor, då Presi - 222 Den 17
December e, m. ”elis biträde icke får i allmänhet påräknas» ”afdömas i Svea IIofRätt af 7, i Götha ”HofRält af 5 och i HofRätten öfver Skåne ”oell Blekinge af 5 personer.” « ”Kongl.
Förordningen den 19 Julii ”r8i5 innehåller: ”1 HofRält måga ej färre ”än feni Ledamöter döma i mål, sorn å lif ”och ära gå.
I andra mål må fyra Leda”möter utgöra Domfört antal, derest alla ”om slutet ense äro.” ”Då den ene af fem personer, efter ”hvad erfarenheten besannat, ofta af jäf ”eller sjukdomsförfall hindras från deltagande i ärenders pröfning, äga altså de ”öfrige fyra, med vissa vilkor afgöra förekommande saker; men jag har den 0förgripliga öfvertygelse att en Domstol är ”mindre fullständigt sammansatt, der skilj”aktiga omdömen, icke, utan olägenheter ”eller verkan till uppehåll, få fritt uttalas ”såsom grunder för besluten oell der ett ”föga tillfredsställande system för samman”fogandet af olika meningar någon gång ”kan utgöra ett af hufvudelemcnterne.” ”Derföre vore det kanhända mest ändamålsenligt, om minst fem personer stadde deltaga i ärendernas pröfning, men ”blott i högsta nödfall densamma öfverlem”nas åt fyra, samt alt följaktligen den dö”mande personalen destomindie bestämdes ”efter möjligen lägsta numerär, som en Den iy December e. m. 223 ”eller annan af Ledamöterne, på salt förut ”är nämndt, kan vara hindrad från in”ställelse vid Rätten eller stundom behöf”ver en tillfällig ledighet till beredning af ”vidlyftiga referentsaker, hvilket icke med”hinnes under oafbruten tjenstgöring på ”Divisionen.
I följd häraf skulle, efter min ”tanka, hvarje Division i Svea och Gotha ”HofRätter bestå af sex dit fördelade Ledamöter, samt HofRätten öfver Skåne och ”Blekinge erhålla den förstärkning, att sex ”Ledamöter blifva på en gång tjenstgörande, under det att två utöfver samma antal ”åtnjuta en lämplig omväxlande Semester.” ”Så beskaffad är den allmänna, den ”positiva grundsats, jag antagit i föreva”rande ämne, dervid jag medger, att den”samma hvilar icke på begreppet att intel”lectuella göromål kunna med säkerhet mä”tas Embetsman emellan, icke eller derpå "”att en fordran vore billig, som afser den ”högsta arbetsproduet, hvartill förmågan ”kunde uppstegras, och ej eller derpå som ”vöre det synnerligen nyttigt, att för en ”ringa ekonomisk vinst besluta indragning ”af Ledamöter inom HofRätten, derest en ”sådan vinst icke visar sig synnerligen betydlig i förening med ett oskadligt inflytande på ärendernas behandling.
Jag har ”fast heldre utgått från den öfvertygelsen, ”att arbetet lyckas bättre, att Embetsman”nen blir mera nitisk, mindre snart kraft - i Den 17 December e..ra. ”lös, om lian icke får öfverhopande göro”mål, örn man lemnar honom tid att i stillhet ”begrunda de vigtiga ämnen, som skola ”offentligen handläggas.” ”Vid tillämpningen häraf på våra för ”handen varande öfverläggningar, är det följaktligen min tanka, att bäst vore om Hofrätten öfver Skåne och Blekinge förstärk’’tes till 8 Ledamöter, samt Svea och Göstha HofRätter hade hvardera 24 Ledamöter, vice Presidenten inberäknad, för att ''kunna å fyra Divisioner, med drift och ''fritt utrymme för en grundligt öfvervägd ”pröfning bestrida de hvarje
Division til 1— ”hörande göromål; men enär det likväl vi”sat sig under en längre tidsföljd, att göro"målen medhinnas efter de methoder, som ”nu gälla, helst hvad Svea IdofRätt angår, ”om arbetet stundom bedrifves af en inte”rims tillsatt 4:de Division, samt då härtill ”kommer, att Landets Lagskipningsväsende, ”likasom sjelfva Lagstiftningsprinciperna, så ”till sägande, befinna sig i en eris, hvilkens ”utveckling ingen med säkerhet kan förut"se, så tvekar jag att tillstyrka en förändring i sistnämnde arne HofRätter, hvilken ”icke synes egentligen påkalla någon skyndsamhet, och hvilken jemväl skulle erfordra "höjda underhållskostnader till nya Ledamöter; likasom jag linner ännu mindre ”rätt eller billigt, att, emot vunna upplys nin - Den 17 December e. ta. ”ningar och Herr Presidentens i Svea Hofslätt bestämda uppgifter, föreslå annan ”indragning, än på det vilkorliga sätt, att ”om Kongl. Maj:t icke skulle i nåder finna ”skäligt, att för hvarje af sistnämnde Hof”Rätter bestämma 4 Divisioner nied sex ”ständiga Ledamöter, så borde, till följd ”af begreppet om lika antal dömande å ”hvarje Division, 20 Ledamöter blifva tillfyllest i Svea HofRätt, för att bilda 4 ”Divisioner och 5 personer i hvardera.”
I anledning häraf lärer den tydning följa af sig sjelf, att både Götha HofRätt och jag anse den beslutade förstärkning ibland
Ledamöterna vara nyttig och ändamålsenjig, i synnerhet sedan Kongl.
Maj:t nu mera behagat såsom princip antaga att sex Ledamöter böra tillhöra hvarje Division.
För öfrigt hyser jag den öfvertygelse, att Kongl. Maj:ts nyssnämde Nådiga beslut i en Reglementarisk fråga icke egentligen kan blifva föremål för Rikets Höglofl.
Ständers öfverläggning; men jag förmodar dock, att Höglofl.
StatsUtskottet lärer, så vidt ske kan, utfinna medel, hvarigenom Kongl. Maj:ts
Nådiga afsigter äfven i förevarande ämne kunna befrämjas.
Hvarefter Friherre Leijonhufvud tilläde muntligen: 6 H. i5 iiG Den 17 De ceni ber e. m.
Det vore visserligen äfven å min sida anledning till åtskillige andre framställningar i anledning af Herr Ribbings anmärkningar; men då Grefve Posse redan derå gifvit behörigt svar, så vill jag ej upptaga tiden med några särskilda påminnelser, utan inskränker mig till den vördsamma begäran, att mitt yttrande i ämnet måtte få åtfölja remissen till StatsUtskottet.
Äfven jag hade ernat yttra några ord i anledning af Herr Ribbings anmärkningar emot den Kongl. Propositionen om ökadt anslag för Hennes Kongl. Höghet Prinsessan Sophia Albertinas hofhållning.
Fullkomlig öfvertygelse om behofvet af detta anslag och min känsla af vördnad och tillgifvenhet för denna i alla afseenden agtningsvärda Furstinna uppmanade mig dertill; men jag har blifvit förekommen af Grefve Posse, och har ej något att tillägga hvad han så värdigt yttrat.
Mångordighet är också öfverflödig, då här är fråga om en gärd åt en Furstinna, hvars hörd, hvars ålder och hvars dygder lika fordra vår hyllning.
Friherre Ehrenborgh j, Casper Wilhelm:
Vid en diskussion, som för någon tid sedan ägde rum emellan mig och Herr Tham , angående rättsfrågors skiljande ifrån de administrativa verken, yttrade jag mig äfven Den 17 December e. m. i anledning af Herr Ribbings ifrågavarande anmärkningar rörande förökadt antal Ledamöter i HofRätten öfver Skåne och Blekinge saint angående löneregleringen derstädes.
Jag skulle trötta Ridderskapet och Adeln, om jag nu upprepade detta yttrande, och vill derföre endast åberopa de skäl jag då anfört, hvartill jag ej har något alt tillägga; anhållande att mina då gjorde anmärkningar tillika med detta yttrande må få åtfölja remissen till vederbörligt Utskott.
Det finnes ett ordspråk, som säger, att det är tonen, som bestämmer visan.
Så synes mig förhållandet äfven vara med Grefve Posses anförande.
Redan en gång förut har jag erindrat om olämpligheten af den förkrossande ton somliga Embetsman här taga sig emot Motionairer, då de icke äro nöjde med deras yttranden.
Jag skulle tro, att de Kronans Embetsman, som här tala för Regeringen, borde, särdeles då de höra till styrelsens lägre instantier, taga till efterdöme det fogliga språk, som föres af de Högste Embetsmännen, t. ex. af StatsMinistern för Utrikes Ärenderne och Konungens Rådgifvare i Armeens commandomål.
Detta blott i förbigående sagdt, innan jag går till sjelfva saken.
En värd Talare har, i afseende på den begärda förhöjningen i anslaget för H. K. IL 228 Den 17 December e. re.
Prinsessans hofhållning, yttrat, att det vore obehörigt efterfråga anledningarne till detta ökade behof då hon vore en Ättling af den gamla Wasa-stammen.
Jag är visserligen ej bland dem, som tänka bestrida detta anslags beviljande; men jag tror det ej vara nog att blott säga:
Jag är den och den, mitt namn är det och det, det har så och så länge varit frägdadt i detta land, för att derigenom göra sina anspråk gällande.
Pröfningens tid är nu förhanden; en hvar på detta rum är berättigad att fråga hvarföre?
Och ingen är hög nog, för att ej behöfva uppgifva skäl för sin åstundan.
Man har yttrat, att det icke vore skäl yrka på så höga löner för JustitiaeRåden, som Herr Ribbing gjort, och att Presidenternes borde vara högre, emedan de hade en större representationsskyldighet.
Jag har tillförene förklarat mig emot den öfverdrifna rang HofRätts och andre Presidenter, såsom Chefer för underordnade Verk, hafva, utöfver JustitiEeeRåden, af hvilka deras åtgärder bedömas i högsta instance.
Enär JustitiaeRåden äro de högste
Domare i Riket, och då man sett huru de sökt sig till hvarjehanda ringare, men bättre lönta ehuru med lägre rang begåfvade Embeten; så synes det vara tid att löna JustitiaeRåden så, att de ej behöfva söka sin lycka på annat håll!
— Man torde böra agta sig för att längre qvarlemna dem i närvarande ställning; ty den som ännu behöfver söka nå - Den 17 December e. m. 333 got så väsendteligt, som utkomst för sig och <le sina, torde ej kunna anses äga det oberoende, som lill ett så magtpåliggande Embete hörer.
Presidenlernes representationsskyldighet lemnar jag derhän.
Det tillhör en hvar att fylla sin plats.
Der den personliga dugligheten finnes, äro gästabuden öfverflödige och der hon saknas, kunna de icke ersätta den brist på anseende, hvilken derigenom förvållas.
Man har anmärkt såsom olämpligt, att tillhandläggning af en serskild
Division i Svea HofRätt lemna de ifrån Bergs- och CommerceCollegierne flyttade mål, emedan delta skulle vara detsamma, som att flytta desse Collegier in i HofRätten.
Jag tror, att det som är sannt, bör ock fritt få uttalas; månlie ej desse Collegier verkligen äro i HofRätten inflyttade, med det samma, som deras göromål dit algått.
Ifrågasatt är, om det vore lämpligt, att Wermland återlades under Götha IIofRätt.
Jag vet ej, om göromålen i denna HofRätt kunna med närvarande personal tåla en sådan förökning; men du Wermland genom sina stora vattendrag, som utfalla vid Götheborg, har sina flesta närings- och tillika penningeförhållanden med denna stad och andra orter under Götha HofRätt; så skulle de vidlyftigaste af alla tvistemål, concurser, äfven som de mångtaliga utsökningsmålen lättare behandlas, om det skedde vid en ÖfverRäll, som vore gemensam för dessa i Den 17 December e. ni. rörelse och förbindelse sammanhängande orter, än om de, såsom nu, styckas emellan Götha och Svea HofRätter.
Detta är ej en förslagsmening af mig, eller en för tillfället påhittad invändning; utan en tanka, den jag förut, af Domare och andra sakkunnige personer i Wermlands, hört yttras, angående detta landskaps skiljande från Götha HofRättsdöme.
En Ledamot härstädes har sagt, att om han tillförene såsom Domare blott behöft juridiska kunskaper, så har han nu, efter sitt inträde på den Administrativa Embetsmannabanan, funnit sig behöfva icke allenast desse, utan många flera kunskaper; och deraf har han velat draga den slutsats, att en President i ett förvaltande
Verk borde hafva åtminstone lika lön med Presidenten i en HofRätt.
Jag vill dervid endast anmärka, att det i sednare tider icke varit af andra Presidenter än HofRätternas, man fordrat kunskaper, som genom Examina kunnat bevisas.
Deremot har man till Presidenter i Collegierne ofta tagit sådane personer, som aldrig undergått något Examensprof.
På grund af kunskapsmåttet kan således icke argumenteras för större lön åt Presidenterne i de förvaltande Verken.— Förslaget att gifva Länsmän högre värdighet har blifvit tadladt såsom olämpligt.
Men ju mera ett lagligt samhällsskick utvidgas, desto mera behöfves urskillning och kännedom af Samhällets författningar, äfven hos de ringare Den 17 December e. m. a3i tjenslemännen; och ju mera ökar sig deras betydenhet.
Hvem skulle väl halva trott, då Lustspelet Kronofogdarne författades, att desse Tjenstemän nu skulle hafva Konungens Fuilmagt och vara så ansedde och vigtige?
Lika beskaffadt är förhållandet med Länsmännen.
Man må nu drifva gyckel med ringheten af deras befattning; men den är ej ringa.
Snart nog går det med dem, som med Kronofogdarne.
För öfrigt, då vi se examinerade ynglingar af våra anhöriga och af alla stånd, trängas om ringa sysslor och enskilta uppdrag; så tyckes det icke vara skäl att längre till statens tjenare antaga personer, som cj ådagalagt prof på bildning eller kunskaper.
Åtskillige yttrade bärtill deras bifall.
Jag har begärt ordet, för att tillägga, det jag önskar, alt mitt yttrande i förevarande ämne under en föregående discussion måtte få åtfölja remissen af Herr Ribbings Memorial Lill vederbörligt Utskott.
För öfrigt får jag förklara, att det är mig ganska okärt, att Herr von Hartmansdorff nu åter kommit på ett ämne, som jag trodde honom redan lika med mig hafva glömt.
Men då jag förnimmer, att han, med åberopande af hvad han då sagt, nu förnyar dylika admonitioner, får jag för min del förklara att jag icke kan gå in på den satsen, alt någon Den 17 December e. »n. inom detta hus har rätt att förebrå den andra hvarken uttrycken eller den ton han i sina yttranden begagnar.
Det är endast Herr Grefven och LandtMarskalken som äger att i detta afseende tillrättavisa Talarne, i fall de öfverskridit gränsorne för deras yttrande rätt, och för min del vädjar jag till de Ledamöter, med hvilka jag har haft den äran strida, om jag sårat någon af dem, antingen genom de uttryck eller den ton jag dervid nyttjat.
Det är egentligen ej i sjelfva saken jag ernar yttra mig, utan blott i anledning af ett uttryck af Herr Ribbing, hvilket här blifvit klandradt.
Han har sagt, att Länsmän olofligen beskatta folket.
Jag gillar ej sjelfva uttrycket, men bekänner, att, då detta ärende föredrogs i StatsUtskottet, var den öfvertygelse, att Länsmän betunga allmänbeten, för många Ledamöter ett skäl att anse förhöjning af Länsmännens löner nödig.
Örn man nu uttrycker detta med ordet beskattning, eller med ett annat ord, så förblifver det i alla fall en sanning, att ett olämpligt förhållande emellan dessa Tjenstemän oell Folket gör det angeläget, att öka deras löner.
Länsmännen begagna Fjerdingsman, ehuru desse äro municipalt tjenande personer, till verkställande af en stor del af Länsmännens befattningar.
Orsaken härtill är, att Länsmännen vilja upptaga sin egen tid Den 17 December e. m. ined sådane göromål, som löna sig.
Således sträfva de endast att fylla sine inkomster; och huru än detta må nämnas, så är det dock beskattning af Folket.
Lejonhufvud:
Jag anser mig böra till besvarande upptaga Herr von Hartmansdorffs fråga, om Götha HofRält skulle kunna medhinna att handlägga äfven de ifrån Wermland kommande mål.
Det är nästan ej möjligt för mig eller någon annan, att härom gifva ett bestämdt utlåtande.
Detta beror dels på förhållanden i HofRättens organisation, dels ock på mängden och beskaffenheten af de ärender, som kunde dragas under HofRättens pröfning, Jag tror visserligen, att, om HofRätten formeras på 4 Divisioner, med sex Ledamöter för hvarje Division, en stor del af desse mål skulle kunna medhinnas; men oaktadt ansträngt arbete, uppgår nu målens årliga balance i Götha HofRätt till öfver joo, och skulle kanske, genom Vermlands tillkomst, ökas med ungefärligen 5o.
För öfrigt får jag förklara, det jag ej inser huruvida det kan vara behöfligt eller nyttigt, att till det gamla återföra en Institution, sorni 12 år bestått.
Jag har hvarken i Götha eller Svea HofRätt hört, att en sådan förändring är af behofvet påkallad.
Skulle emedlertid Kongl. Maj:t anse den nödig; skall Götha HolRätt visserligen rättfärdiga della förtroende.
234 Den 17 December c. tn.
En värd Ledamot bar vid det yttrande jag nyss afgifvit tillämpat ordspråket: att tonen bestämmer visarij och det må derföre icke synas underligt, att jag Besvarar den anmärkning, som deruti innefattas med ett annat ordspråk, nemligen: sorn man ropar i skogen, sä får man svar.
Jag har dock icke så svarat, som i Motionen blifvit ropadt.
Icke vill jag bestrida, alt under det jag nyss talade, blodet flöt häftigare än vanligt, att jag i följd deraf uttryckte mig med värma och hög röst, hvilket härrörde af förhållanden, dem jag anser mig icke här böra uppgifva; men sådant får icke räknas mig till last, då jag med största omsorg undvikit att yttra något, som i ringaste måtto kunde vara sårande.
I afseende på tillökning i anslaget för H. K. IL Prinsessan Sophia Albertina, har jag icke velat betaga någon dess pröfningsrätt.
Äfven jag vet med glädje att pröfningens tid är inne.
Jag har sökt vederlägga uppgiften, att behofvet af tillökning i anslaget var nytt, och jag har dervid tillika gifvit tillkänna, hvad min enskilta känsla förestafvade mig, hvilket jag förmodade icke skulle blifva föremål för klander.
Vid den jemförelse, som jag uppställt emellan Presidenternes och JustitiasRåderncs löner, bar en Ledamot anmärkt, alt Den 17 December e. m. 235 Presidenternes i HofRätten rang vöre för hög.
För min del är jag icke af samma tanka; ty de äro Chefer ej blott för de HofRätter, hvaruti de äro Presidenter, utan äfven för hela DomareCorpsen inom HofRättens Jurisdiction.
Det ar derföre som den blifvit tillagd en så hög värdighet, hvilken de visserligen kunna bibehålla, utan att anställa ”öfverjlödiga Gästabudmen då desse äro öfverflödige för Presidenterne, månne de icke äro det än mera för JustitiaeRåderne?
och hvarifrån kommer då behofvet alt åt desse anslå betydliga taffelpenningar?
I frågan om Wermlands återläggande under Götha HofRätts Jurisdiction, har redan en Ledamot gifvit tillräckliga upplysningar om förhållandet, och jag vill således endast fästa mig vid det skäl, som blifvit anfördt till försvar för Motionärens förslag i denna del.
Man har nemligen sagt att Wermland borde lyda under Götha HofRätt derföre, att denna Provins gränsar intill och står i närmare förhållande till Westergöthland med flere Provinser, som utgöra delar af Götha HofRätts Jurisdiction; men huru origtigt finner man icke detta skäl vara, om man företager sig att tillämpa det i vidsträcktare mon.
Man finner då att äfven Nerike gränsar till Westergöthland, Westmanland till Nerike och så vidare, och att således efter denna grund - 236 Den 17 December e. tri. satts hela Sverige slutligen skulle kumma att lyda under Götha GofRätt.
Andre värde Ledamöter hafva yttrat sig angående den lägre Embetsmannens ställning till den högre; hvad vidare i detta afseende vore att anföra må nu falla, och mig endast lemnäs, att upptaga och Besvara hvad emot sanna och rätta förhållandet i saken blifvit anfördt.
Som man ropar i skogen får man svar, har Herr Grefve Posse yttrat; men han har ansett sig ändock icke hafva så svarat, sorn han bordt.
Jag skall, utan att vilja tillämpa ordspråket på mitt svar, söka att fria mig från en lika förebråelse.
Jag har i fråga om anslaget lill Hennes Kongl. Höghet vågat yttra •— och delta det enda: att med liflig önskan att uppfylla ett behof, följer alltid den att veta hvaruti det består.
Med upprigtig! nit hos den skattdragande, att uppfylla hvad som för det Kongl. Huset erfordras, skulle det då icke vara honom tillåtet att tillkännagifva saknad af en upplysning, långt mindre derom göra en fråga?
Häldre än alt med granna phraser bortblanda ett ämne, bör man, ehvad talan man förer, söka utreda det, men jag frågar hvad innefattas nu för upplysande i yttranderne?
Att behofvet ej är en dikt, att det ej är nytt, hvilket det likväl är i så måtto, som det I Ben 17 December e. m. först under sednare
Sien uppstått; häldre, säger jag-, hade Herr Grefve Posse bordt säga hvaruti det beslår, eller ock rent ut den illa dolda meningen: tig och betala.
Från Regeringens sida har icke en så despotisk vilja blifvit tillkännagifven.
Det är väl sannt, att uti den Kongl. Propositionen icke uppgifves hvaruti ifrågavarande lilla hellof består; men det är enligt 27 §.
Riksdagsordningen Konungens höga rätt, att, med förbigående af Ständerne, vända sig till StatsUtskottet med sin Nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof.
När nu Kongl. Maj:t aflemnat den direcle till Ständerne, hvarföre då denna dofva tystnad öfver de framställda ämnena?
Länge räckte den här; man har väl ej bestämdt klandrat, att jag bröt den, men dock nog, för att göra missnöjet dermed lörstådt.
Jag tror likväl, att sedan Kongl. Maj:t i Nåder valt en direct communication med Folket, böra ej RiksStåndena tiga, och liksom under en fyrsidig skäppa sätta det ljus, som skulle upplysa de framlagda ämnena, utan fritt yttra sina meningar; ty i Konungens Proposition om Statsverket gäller det icke allenast de former, hvarinom Staten röres, der förhandlas om dess blod och lemmar, och den angår således Statens hela lif.
Disussioner kunna äga rum, sedan Betänkanden från Utskott hitkommit, men uti så vigtiga ämnen tror jag, att man gör väl att sprida något ljus på förhand.
I 238 Den 17 December e. m. mörkret verkar ej något med samma framgång som det upplysta förståndet, hvilket gör sig, sedan kanske blott några öfveiTaskande tal föregått, lika gällande vid den slutna voteringen.
Dröjsmålet med de yttranden jag öfver den Nådiga Propositionen afgifvit, härleder sig från dröjsmålet med Propositionens utlofvade tryckning; jag var beredd vid Remissens afgång att yttra mig, men ville det icke förr än hvar och en med de i dag utdelade Kungsordena i sin hand kunde controllera mina.
Huru man med mig sökt sak, och huruvida man funnit någon, går jag nu att framlägga.
Man liar, såsom sagdt är, önskat tystnad och betalning för Hennes Kongl. Höghet Prinssessan; man har deremot angående ny aflöning för fyra Slottsknektar beropat sig på, att en annan Ledamot redan förklarat denna fråga.
Med hänsigt till hvad som angående den förra är yttradt, frågar jag, huru pass belåten man blifvit, om den sednare lemnats utan anmärkning.
Ville man då verkligen, att Ständerne skulle gifva, såsom begärts, anslag till fyra Slottsknektar för alt, år ut och år in, endast vårda brandredskapen på Stockholms Slott.
Klingsporr har upplyst, och genom särskildt meddelande af original Kungabrefvet i ämnet är för mig klart utredt, livad hvar och en lätt begriper, att, af misstag, en ren origtighet influtit i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, emedan de fyra Den 17 December e. m. a3g
Slottsknektarne behöfts till belt andra göromål.
Det är således ieke allt Kongl.
Maj:ts egen Nådiga mening, som står i Kongl. Majrts Nådiga Proposition, och lian hade åtminstone icke varit belåten med att man äfven i detta fall under tystnad utbetalt anslag till hvad han icke önskat.
I frågan om de 48 tunnor Spannemål under dessa löner, rörande hvilka det ej står, alt de i lönerne skulle vara inbegripne, såsom man förut uttryckt dety öfverlemna!- jag lill hvars och ens bedömande, om erforderlig tydlighet blifvit iakttagen.
Man anser, att jag yrkat för hög lort för JuslitiaeRåderne, enär de för Presidenterne föreslagne ej äro större.
Jag medger, att jag hufvudsakligen fästat mig vid lönens otillräcklighet för de förre, och exemplen som man sett, att erfarnare män af dem, som utöfvat
Konungens yppersta magt att i högsta instantien utdela rättvisa, trädt från deras Embeten till lägre och indrägligare befattningar.