Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— — — G. är hågad att tillsammans med mig söka få förläggare till en tidning, men han vill vänta åtminstone ett år för att komma bort från Stockholm någon tid, innan företaget sättes i gång.
Ett bolag tror han inte på.
Jag tror också, att det vore väl så bra med förläggare, men med fullkomligt fria händer för redaktörerna.
Jag vet ännu icke, om jag skulle vilja.
Ett företag, som jag sjelf anser dödfödt, vill jag naturligtvis icke vara med om, det vore ju bara att spela komedi för andra och söka dupera sig sjelf; och det ha vi litet hvar gjort mer än tillräckligt.
Men jag vill sträcka ut mina känslohorn till Stockholm.
När jag varit här till framemot midten af September, reser jag dit och stannar der en månad.
Jag har inga förhoppningar, men jag vill se hur sakerna stå.
Reaktionen skall äta oss, om vi hvarken ha en seg arbetskraft att ställa upp deremot eller kunna flinta fram en smula talang att lysa upp den allmännn grådaskigheten med.
Jag är en qvinna utan kunskaper och utan djupare originalitet, men mig skall svinet icke äta.
Det är jag ändå för god till.
Jag har inte på långt när sagt mitt sista ord ännu.
Jag är så underligt trött.
Lifsintensiteten är borta.
Det är som om någonting inuti mig hade blifvit knäckt.
Det är det små-egoistiska jagets allra hemligaste lilla fjeder, tror jag.
Jag hoppas, det icke skall dröja länge innan jag anlitar din kamratkritik på gamla sättet, d. v. s. med pretention på hänsynslöshet.
Foglarö den 6 Sept. 87.
— — Jag arbetar som i feber hvarenda dag – skrifver, läser och (tänk dig!) talar.
Reaktionens tryck på alla kanter har gjort mig alldeles vild, icke så der uppbrusande, utan med en seg, ihållande ilska, enligt min vanliga art och natur.
Stämningsmenniska!
Jag är glad, att du är det, men du – som låter andens krafter rinna som vatten utan att dämma upp för dem och tvinga dem att arbeta ett qvarnhjul i gång – du tar heller inte vara på de värden, som ligga i stämningar.
Jag skulle vara frestad att kalla dig en slösare, men uttrycket vore oriktigt, ty en slösare ger ut mycket och du ger ut intet.
Men en dålig hushållare är du i alla fall, en sådan der smulgråt, som gömmer sina styfrar i strumpsockarne (och allt hvad han kan komma åt) i stället för att låta dem löpa med ränta.
Och så – om du vore mera menniska!
Om det ville komma personliga konflikter och hugga i dig med klor och näbbar!
Det gör ondt, men man lefver.
Det är underligt för resten med sådana sönderdissekerade varelser som du.
Ni kunna aldrig gripas helt af något, edra känslor bli icke till handlingar, det är att hvarken vara kall eller varm, det är att aldrig våga begå en dumhet bara för att få följa sin natur, det är att aldrig vara helt ut sig sjelf.
Komedi, komedi, komedi!
— — Ha, ha, ha!
Jag kan skratta åt denna småhögfärdighet, som går omkring i lifvet och koxar efter skönheten och poesien utan vank och lyte – för när den har hittat den, vill den älska.
Förkonstling!
Legio är ditt namn.
För en naturlig menniska, som älskar, blir sjelfva oskönheten vacker och felen ha mer dragningskraft än all verldens dygder.
»Tappat sin omedelbarhet» säger du.
Bah, du har inte tappat den, du har den nog gömd under den kappa, hvari du draperar dig.
Tillkämpa dig mod att vara enkel, att undvara förgyllningen, och du skall se, att du är ungefär samme Axel Lundegård som för åtta år sedan.
Man utvecklas och förändras nog, men i grunden går aldrig ett karaktärsdrag förloradt.
Redan barnet har i sitt grundlynne allt, som skall blifva den fullvuxnes öde.
— — — Jag har också haft ett par uppgörelser med mig sjelf; om de äro något värda, kan endast visas af resultatet.
Intet är fruktlösare, än att tala om hvad man ämnar göra.
»I dag» är en slafdrifvare, men en duktig karl, som får något uträttadt, fast vi trälar hata honom och vrida oss undan hans tvång; men »i morgon» är en grannlåtsherre och odugling.
Det är bäst att afsvära bekantskapen med honom.
— — Du nämde något om tomhet.
Af allt som mött mig, är tomheten det värsta.
Det är, som om solen inte kunde skina, och som om allt lif vore dödt.
Det är som att strida med »Bøjgen» (i Per Gynt).
Jag är så trött ibland, så dödstrött.
Inte af arbete, utan af annat.
»Bøjgen».
Politik-artikeln 22 har gjort mig oberäknelig skada.
Ty den har slagit mig på den venstra sidan, och det var der jag hade behöft vara starkast för att göra hvad jag vill.
– Man är alltid böjd att anse sig som en så vigtig person.
Hvilka präktiga artiklar Brandes skrifvit den sista tiden!
– Åh hvad jag lider under min egen vanmakt, hur jag spänner hvarje fiber för att få fram något sant och duktigt – och ändå!
Men arbeta skall jag ända till det sista.
Ty resignation är ett ord hvars betydelse min natur inte känner till.
Den vet inte af annat än kamp eller förtviflan.
Tam blir jag aldrig.
Hela denna tiden har jag nästan icke träffat någon menniska.
Jag undantager naturligtvis G:s.
Gustaf har sitt arbetsrum utanför mitt, men arbetar inte för tillfället – kommer in och pratar hos mig allt emellanåt.
Han kallar mig sitt onda samvete för min flits skull.
Om aftnarne sitta vi på tre man hand i hans rum, och han läser högt för de båda qvinnorna.
Det ligger en alldeles egendomlig stämning af hemtrefnad öfver dessa familjestunder härute på ön, der vi äro afskurna från hela verlden och der blåsten tjuter och rullar öfver de stora klippblocken och vida vattnen.
Naturen är herrlig här.
Jag ser det med ett par döda ögon.
Den natten i Köpenhamn – den natten har satt märke i mig!
(Sjelfmordsnatten – du vet?
Jag har morfin nu.)23
Vi ha läst Mäster Olof; den sista, omarbetade upplagan.
Det kallar jag den stora konsten.
Den är härlig.
Hvilka repliker af lödigt guld!
Och nu hålla vi på med Ibsens Kejser og Galileer.
Privatim läser jag
Motleys stora arbete Nederländernas frihetskrig.
Intressant; men en otäck tross af rhetorisk ståt i stilen.
Hörby d. 31 Mars 1888.
— — — — I dag vaknade jag vid 5-tiden på morgonen och kände mig förskräckligt sjuk; det var som om hufvudet velat spricka och jag måste bulta i väggen för att få isomslag och derigenom någon lindring.
Men inte gjorde det mycken nytta.
Det har varit mig omöjligt att stiga upp förr än nu bortåt qvällen.
Bäst som jag låg der i förmiddags, kom man och sade, att jag fått ett af Svenska Akademiens understöd på 500 kr.
Posttidningen hade man med, så att jag kunde sjelf se, och det var alldeles säkert.
Jag trodde aldrig, jag kunde bli så gripen af något som kom från svenska akademien: jag borrade näsan ner i örngåttskudden och snyftade.
Jag är mycket glad deråt, icke så mycket för blotta penningarne, ty de kunna icke räcka långt, utan än mer åt det höjande af mina aktier, som hos den okritiska allmänheten måste följa af, att akademien beskyddar mig.
Och så fins det inuti tidningen en särskild notis, angifvande grunderna hvarför man ansett mig böra få understödet.
Och denna notis, som troligen kommer att vandra genom hela landsortspressen, skall verka bättre än någon bokhandelsannons för mina två sista böcker.
Man misstror inte gerna den, som står under akademiens hägn, och det kan göra, att det blir mindre skrän om, hvad jag kommer att förtälja härnäst. — — — — — — — —
Jag känner en sådan dödande ödslighet inom mig.
En sådan tomhet måste sagornas gengångare känna, när de till straff icke unnas ro förr, än de utfört ett förelagdt arbete.
Verlden är så stor och så vid och så tyst, och jag är bara en liten myra, som kraflat mig trött bland de andra.
Men ett eller två strån skall jag orka dra fram ännu.
Hörby April 1888.
— — Du kan tro, det gläder mig, att du inte är ensidig, och att du, fast vi äro vänner, inte vill lägga band på mig.
När jag bara har någon som aldrig missförstår mig och som låter bli att tro mig sämre än jag är, så känner jag mig trygg och lugn.
Åh, det var en tid för mig så länge det var liksom grått mellan dig och mig och så länge jag tyckte, jag hade skyldighet att vara reserverad gentemot dig!
Jag läser en hel del.
Elle et Lui af George Sand och Lui et Elle af Musset.
Det är intressant, men nedsättande för mitt kön, ty det är orimligt så lögnaktig Madame Sand förefaller.
Mitt skrifbord ser så rent, upprymdt och lockande ut, alla papperslappar ordnade eller förpassade till papperskorgen.
Jag vet att mina posthuma arbeten skola bli gjorda, och godt gjorda; jag gläder mig åt att solen skiner och att det skall bli vår.
Jag är så glad, att jag slipper tänka på penningar – bara låta dagarne gå och kroppskrafterna komma.
Jag kan nog bli stor och stark, fast tomheten sitter der.
Jag vill så gerna bli frisk, annars orkar jag inte skrifva.
Jag har det så lugnt och godt och bra.
Jag är alltid ensam och det tycker jag om, det hvilar så godt.
Och jag är trött.
Jag skulle vara så glad, om du kunde ärfva min förra arbetsifver.
Det der, som drifver på liksom med en piska och inte låter en vara i fred.
Du har ju ungdom och framtid och — — åh, jag önskar du hade mycket mer än det!
Så god som du har ingen menniska varit emot mig.
Du och Ellen.
Ni låta mig vara så dum, som jag är, utan att gräla på mig.
— — Mitt bref är så torrt och magert, men jag skickar det ändå.
Kanske det kan inbringa mig ett par rader från dig.
I dag har jag skrifvit till C. D.
W. och tackat för pengarne.
(Hörby) Tisdag.
Det är så tomt — —
Det var som om jag satt här och som om mögel och mossa och dam skulle gro öfver mig, tills ingen kunde se mig mer, och alla skulle glömma, att jag fans.
Men så kom ditt bref, och det gjorde mig så glad.
»En man utan qvinna blir zerrissen», säger du; »dito en qvinna utan man.»
Jag skrifver under, skrifver under!
Vi äro de naturligaste bundsförvandter i verlden, vi två olika kön, menar jag.
Gud nåde dem, som sätta split och skiljemurar; det är mer än nog som det är.
— — Jag har i dag börjat skrifva en tre rader på Den bergtagna.
Jag känner, att det är den, jag behöfver skrifva mig från lifvet först.
Tre rader om dagen – tillsvidare.
Om jag bara hade två här, bara två barn här vid min chäslong hos mig en half timma hvar vårqvällsskymning, när himlen är hvitblå och skymningen kommer så sakta som om den inte visste om den ville komma, och blommorna stå så mörkgröna och fylda af saf i fönstret –!
Då vore Hörby ett paradis.
Så lugnt och med så långa arbetsdagar.
Men jag svälter.
Åh Axel, nu kan du fatta hur jag svälter.
Den som bara hade fått somna den natten — —
Tyst! »Qvinnorna äro egoister.» — —
Det är som om jag inte kunde sluta brefvet, fast jag inte har mer att säga, det är som om jag hölle dig fast och du skulle gå så fort pennan stannar.
Om du visste hur jag tackar dig för din goda tanke om mig, att du inte misstänker mig för att bli reaktionär strax bara för akademiens pengar.
Jag känner inga förpligtelser — — inga, inga, inga.
Hörby d. 15 Apr. 1888.
— — — Jag börjar trifvas mindre illa i Hörby, troligen är det, emedan krafterna tilltaga, och jag känner mig frisk.
Det är underligt att komma tillbaka till ett ställe, der man lefvat så länge och arbetat så mycket – då kan man bäst mäta, hvilken förändring man undergått.
Min syn har vidgats, och min erfarenhet är djupare.
Mitt eget själslif är oförändradt, men min uppfattning af yttre företeelser har blifvit otroligt skärpt.
Förr kände jag en helt annan osäkerhet, när jag tänkte på att skildra annat, än hvad jag alldeles direkt och i detalj genomlefvat, nu ser jag bättre driffjedrarne, nu sätter jag mig bättre in i situationerna: – analogvetande skulle jag vilja kalla det.
— — Du talar om den gamla sentimentaliteten om »arbetaren», »den förtryckta qvinnan» m. m.
Särskildt ordet »den förförda» skulle jag vilja plocka fjädrarne af.
Det är som om vi qvinnor icke skulle ha vilja och förnuft och sjelfansvarighet så väl som männen.
Men felet ligger helt och hållet i, att vi betraktas som egendom.
Om en man haft en ovigd kärleksförbindelse, blir det hans ensak, men om en qvinna haft det, så betraktas det som en stöld från det allmänna.
Hon har undanstulit något af sig sjelf, af det som icke var hennes egendom, utan andras; derför skall hon stå till svars, derför skall hon dömas; derför är hon feg, derför har hon sjelf (eller väl snarare en man, som gjort sig till en qvinnas advokat) hittat på ordet »förföra».
När qvinnorna bli af samma menskliga rang som männen, i deras och sina egna ögon, då skall det ordet komma ur bruk.
Godt att ni »sätta ryggarne ihop».
När det gäller att göra konstnärligt arbete, så måste man vara fri och utan solidaritet; när det gäller att slåss emot den kompakta dumheten och de bepansrade fördomarne, då uträttar man sannerligen ingenting med att stå ensam på ett torg och skrika.
Man kan godt sitta ensam i sin atelier och måla, och ändå springa ut på torget och slåss i kompaniskap med sina meningsfränder dessemellan.
Hörby den 19 April (88).
— — Som du nog kan förstå efter något, jag sade dig under en af våra aftonvandringar i Kbhvn, var det mig en välkommen förevändning att skrifva till C. D. W, med anledning af akademiens understöd.
Enligt min mening skadar det sällan att tala förnuftigt med en menniska, ty verkar inte förnuftet, så kommer man åtminstone under meningsutbytet bättre underfund med, hvad slags karl man har att göra med, och det är alltid en fördel, antingen man skall vara bundsförvandter eller fiender.
Som svar på mitt bref har jag haft ett ganska långt från C. D. W., naturligtvis allt – liksom mitt – rörande sättet att uppfatta skönliteratur och att kriticera den.
Och jag skall skrifva ännu ett, rörande det »fula» i konsten.
En af mina käpphästar, som du vet; och för dess berättigande – jag menar för att få det i viss mån erkändt – vill jag uppbjuda allt hvad jag kan ega af advokatfyndighet och otröttlighet.
Bara ett centigram eftergift hvarje gång!
Men aldrig en eftergift från min sida i utbyte, så skall jag åtminstone alltid vinna en liten smula.
Redan det, att akademien kunnat omnämna och belöna en bok, hvari det fins något efter Wirséns mening så groft och fult och stötande som »Medan kaffet kokar», hvari jag begagnar uttryck hvilka till och med G. förbluffades öfver att jag tänkte behålla äfven i prent – redan det är en liten vinst; ett litet prejudikat, en liten frihet.
Allmänheten läser Posttidningens motivering af understödet i alla tidningar, den vet att man kan läsa »Folklif» utan att behöfva känna indignation, ty den är ju stämplad och undersökt, kontrollerad af staten och lika trikinfri som den skinka, man sätter på sitt bord; det »fula» halkar ner, man har sett att det »går an» och man är kanske en smula mindre pryd nästa gång, jag ger ut något.
Och hvad jag får rätt att säga, det kan sägas af andra också.
Religionen ska’ de för mig gerna få ha i fred; det intresserar mig inte det bittersta, hvad en menniska går och tror, att hon skall bli till efter döden, men en författares rätt att få måla det fula, vill jag nagga dem om med både tassar och klor, och det till döddagar, ty utan fulhet fins det lika litet något vackert, som det kan finnas relief der man inte får ha skuggor.
Hörby den 14 Maj 1888.
— — L. och jag ha stridt hela dagen i dag, och nu har jag gifvit efter: jag tror, hon har rätt; det kan måhända göra mig godt att komma bland främmande, nya menniskor och att arbeta i ett annat slags ensamhet än den, som fins i Hörby.
Alltså reser jag.
För kort eller lång tid – det vet jag inte.
Reims den 23 Maj.
Jag har aldrig känt det ordets betydelse djupare än nu.
Vi ha så mycket gemensamt, så mycket, att det blir rentaf löjligt, när man tänker på, hur jemnsides vår utveckling gått och ännu fortgår, trots åldersskilnaden.
Hur litet fallen jag än är att tro på varaktigheten af hvad det vara må, börjar jag dock tro, att detta skall räcka ännu ganska länge.
Och jag är öfvertygad att vi båda skola bli starkare som två än hvar för sig.
— — Låt oss bli hårda utåt för en tid och koncentrera oss kring vårt arbete.
Vi äro icke så olika, som vi se ut och som vi brukat säga (för att respektera din skepsis, som icke fick vara slägt med min naivitet).
Vi ha nog båda varit för »sentimentala» – det är ju så det heter.
Hvad som är säkert är att vi båda ega stolthet; låt oss slå trumma för den så att den vaknar, låt oss ur vårt ordförråd bannlysa »jag kan ej» eller det hemliga tviflet att vi ega talang.
»Gåfvor» hvad är det?
Hvad ens energi aftvingar naturen med händerna klämda kring hennes strupe.
Hvad är intelligens?
Det oaflåtliga gripandet af allt som ligger inom ens räckvidd.
Låt oss brytas till kropp och själ, om så skall vara, låt oss sjunka samman af öfveransträngning.
Om vi taga vår förmåga till sista droppen, om försakelse och ensamhet och lifsafsägelse är intet för en tid, då skall det växa fram arbeten som vi nu inte drömt om.
Låt vårt lif vara fattigt och glädjelöst om så skall vara, men våra fotspår skola synas der vår tids literära utveckling gått fram — — — —
Jag är gränslöst trött och ännu liksom förtumlad efter den långa resan.
Brefvet blir derefter.
Reims var präktigt, det såg mycket »franskare» ut än sjelfva Paris.
Vi bodde snyggt och trefligt der med domkyrkans façad alldeles midt för våra fönster; allt hvad man kunde se var den och den blå himlen.
— — Ensamheten i en sådan här stor stad är så välgörande.
Men du anar inte, hur smutsigt, snuskigt och gement ett sådant här franskt hotell är.
Sådant har man aldrig sett.
Och ändå allting med en viss fordran på elegance.
Och ingen uppassning!
En stor, dum, tafatt karlslok att reda ens säng och göra allt i ordning i rummet.
För resten – när snusket frånräknas – är mitt rum inte dåligt.
Jag skall betala 60 francs i hyra.
Allt hvad jag får af »reseanteckningar» kommer jag naturligtvis att deponera hos dig i form af sådana här bref.
Det är så varmt att man omöjligen kan skrifva ordentligt.
Jag tycker om värmen och solen.
Här är i alla fall skönt.
Det fins mycket hvita och rena tylljalousier för mina fönster, på franskt vis ända uppifrån och ända ned, och på dem skiner solen, åh så klart, så klart.
Och den leker med mönstrets dagrar och skuggor på mitt skrifbord; jag har knäppt upp både klädning och lifstycke här i min ensamhet och det ger så god plats för andetagen och den sjuka venstra sidan, der jag känner min dofva värk, medan det bultar så hårdt.
Att i djupa drag insupa denna solmättade luft, ger lindring.
»Har det händt någonting» brukade alltid en viss person säga.
Och redan i dag morse har det händt någonting.
Jag har fått min långa franska räkel bortbytt mot en rundhufvad fuling med ett par qvicka bruna ögon.
Jag satt och arbetade, när han kom för att göra mitt rum i ordning.
Som jag såg, att han vände upp och ned på öfverdraget till en emmastol, när han skulle sätta det på, kunde mina husmoderliga fingrar icke styra sig; jag visade honom, hur det skulle vara, han skrattade åt sin dumhet, tackade för hjelpen och var mycket angelägen att prata.
Jag – som hoppas lära mig franska blott genom öfning – var icke obenägen.
För att få prata länge gjorde han allting grundligt.
Jag har sannerligen, sannerligen ganska rent nu!
Tänk hvad det kan öka ens välbefinnande.
Jag var alldeles förbluffad öfver att förstå franska så bra, jag som annars står och stirrar som en fåne!
Det blef ett förskräckligt babblande; jag var förtjust att få öfva mig gratis.
Frågor och svar togo hvarandra.
Och så löstes gåtan af min plötsligt påkomna språkfärdighet: karlen är italienare, följaktligen uttalar han franskan på ett för mig vida tydligare sätt än en infödd.
Han är snygg, liflig och rapp, pratar och arbetar lika lätt.
Har varit i Paris 2 ½ år och vill vänta här tills expositionen är förbi, för att under den tiden kunna samla litet penningar och så resa tillbaka hem.
Han afskyr fransmännen och säger att de alltid se snedt på italienarne, hvilket är troligt, ty italienarne äro händigare och mångsidigare, således svåra arbetskonkurrenter.
På detta snuskhotell har han blott varit 2 dagar, men med hans tillhjelp skall jag nog få mitt rum riktigt fejadt och fint; det ser redan helt annorlunda ut.
Och så har jag fått några konvaljer af L.
Med henne var det lustigt.
Jag berättade för italienaren, att min reskamrat kunde tala italienska och att hon sett Italien.
Du skulle sett honom! »Verkligen?
Damen på N:o 17?» »Ja, ja.»
Han visade mig nyckeln till hennes rum med numret på.
»Ja, ja.»
Och jag försäkrade honom, att hon skulle bli mycket glad åt att höra, att han inte var fransman.
Han är snabb och gesvindig som en guttaperkagubbe, full af gester och godt lynne.
Han bad mig strax att jag inte skulle säga något, han ville öfverraska henne.
Afgjordt.
Han snodde ut med sin damborste, jag satte mig att skrifva, och när jag glömt alltihop kom L.
Bäst vi sutto der, tittade ett rundt hufvud in genom dörren och ett par skrattlystna ögon frågade mig.
L. anade ingenting, men han hade passat på henne i trappan.
»Jag har inte sagt henne någonting.»
– En sky af missräkning öfver det klotrunda tomtegubbeansigtet.
– »Men tala till henne ni!»
Och så barkade han i väg med någon fråga om, hur dags han kunde städa hennes rum eller dylikt, och så var det färdigt.
Huj, hvad det babblades.
Italienskan åkte upp på mjuka, gungande fjedrar, och han pratade och skrattade och slog sig för bröstet med damviskan och gestikulerade och myste med sina små Nisseögon, och det hela var obeskrifligt uppfriskande.
L. blef lika förtjust som jag öfver utsigten att få rent.
Afvigsidan af medaljen blir, om rundhufvudet stjäl våra klockor och sticker i väg med våra börsar.
Sådant kan hända i vårt vackra Paris.
(Paris) Fredag d. 25 Maj.
Hvad man måste vara otroligt flitig; rent mekaniskt flitig med handen, timma efter timma medan hjernan arbetar, om man inom vårt yrke vill hinna med något!
Men man måste kasta dagsarbetet på ryggen, med en dagakarls lastdjursuthållighet, och så kneka åstad med det.
Detta är min teori, men i verkligheten har jag spilt min dag genom att resa till Champs Elysées för att se på en blomsterutställning, på mycket vackra galapromenadtoaletter dersammastädes samt på Frankrikes president, som folket sprang och gapade på lika mycket som på en kung, men som såg mycket mindre värdig ut i sin värdighet.
Den tog sig ut som kläder, man har på första gången.
Blommorna voro stora som vidunder, men inte vackrare än andra blommor.
Damerna voro deremot i allmänhet alldeles mästerligt väl klädda.
Der var så mycket öfverklass.
Det var penningar, penningar, penningar!
Vet du, jag har fått en så underlig syn på qvinnor.
Det är inte bara det, att vi för nästan alla män äro närmast att räkna som själlösa ting eller som betydelselösa små djur, som man af hvad slags intresse som helst kan plocka sönder; detta gäller ju också mig sjelf.
Det kan jag se inifrån.
Men detta andra tycker jag, att jag ser liksom utifrån, och som med en asketisk mans blick.
Man kommer att tänka på det, när man ser en sådan samling af den verkliga societeten, som bor i palats och åker i vagn med två lakejer.
Hvad jag menar är, att qvinnornas nästan enda individualitet ligger i kläderna.
Utan att tänka derpå uppfattar hon det sjelf så; mannen gör så äfven.
Hon är inte en menniska, hon är bara ett husdjur, det dyrbaraste.
Hon är mer än hästen och får dyrbarare seldon.
Jag såg dem komma der, herre och fru, par om par.
Ärelystna, fina fransmän med det vackra husdjuret vid armen, och några utländingar så eleganta, att man tycktes kunna blåsa dem bort.
Det är kläder, poudre de riz och fina modehandlarfärger, han älskar, det fraicha, tyllaktiga, som kostar hans egna pengar.
Allt hvad han fordrar är, att hon skall kunna bära upp det.
Så kommer det snyltplantor, »vännen i huset», som inte har råd att betala allt detta, men som har samma smak derför.
Det är fint att vara krambodstjuf, bara en sådan der liten varelse af kött och blod puppat in sig i varorna först.
Usch, det märks på allting, att jag är underklass.
Jag har slaf-moral.
Lördag, 26 Maj.
— — — Jag skrifver flitigt, men det kommer inte lif i hvad jag skrifver.
Jag skall skrifva ändå för att visa, att jag vill lefva – om jag kan, det vet inte jag.
Vår Herre har förfuskat mig på ett eller annat vis.
Han har gifvit mig för litet egoism att kunna lefva bara för mig sjelf, och för litet offervillighet till att kunna lefva bara för andra.
D. 27.
Jag har skrifvit så trälaktigt i dag, att jag icke ens haft tid att taga mig någon promenad i solskenet, och inte är det mycket frestande heller att gå ensam på dessa myllrande, främmande gator.
Jag vill ha slut på mina ämnen; jag kan inte utföra dem godt, men utföra dem vill jag, ty detta är enda sättet att kunna känna sig fri att gå sin väg – om det är det enda som återstår mig.
Jag ville så gerna kunna lefva liksom andra menniskor.