Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hufvudfrågan är den, om några försigtighetsmått böra vidtagas för att åt Rikets innebyggare bereda erforderlig tillgång på salt.
Det må vara godt och väl med frihandelns theoder, hvilka vi här se och höra tillämpas samt åt oss erbjudas såsom tröst öfver den upkomna bristen på salt; men om dessa theoder kunna trösta dem, hvilka mätta sig med illusioner, kunna de åtminstone icke mätta den fattige, som icke förstår sig på annat än verkligheter.
Det är för honom lika väl som för oss sjelfva vi böra i della hänseende hafva omsorg.
Man har här talat om den fria tällan.
Hon må vara god köpmännen emellan men alt täfla med kölden och isen är icke så lätt, sora att göra det med handlande.
Skälet, hvarföre man velat förskaffa sig saltuplag här i landet, är naturligtvis det, alt våra hamnar under vintermånaderna tillfrysa, och ali varan, i händelse brist derå då skulle upstå, icke kan med bästa vilja i verlden hitföras.
Man har nyss nämndt att Norrige utan påbjudna uplag af salt icke saknar det.
Gtt naturligt skäl härtill är, att de Norska hamnarna icke tillfrysa under vintermånaderna, emedan tidvattnet der är starkt så att Vesterhafvet strömmar ut och in.
Helt annat är förhållandet i Sverige serdeles å de orter, hvilka angränsa Östersjön, hvarest intet tidvatten är.
Jag vill omförmäla ett exempel: i början af Juni år 1837 företog jag en resa till Norrland; då var hafvet närmast stranden väl öppet ända upp till Sundsvall.
I det rena vattnet fiskades det strömming, ulanföre låg eli isband lill ymnighet, understundom så långt ögat kunde se.
Imedlertid saknades salt i städerna, så att den fångade lisken icke kunde förvaras, utan man ål för tillfället sä mycket man orkade.
Den öfriga fångsten gick förlorad.
Den fria täflan hade visserligen fört sallladduiugarna på vägen; men de lågo utanför isbandel och kunde icke bringas i land.
Hvarföre skall man skada vära fiskare och andra näringsidkare, samt oss öfriga, som tarfva födoämnen, derigenom att man icke i tid förser sig med den vara man hehöfver.
Del är lika oklokt som om den enskilde hushållaren under höslen icke försåge sig med hvad han under vintren behöfver.
Man har sagt, att salluplagen icke varit under en längre tid begagnade.
Det öfverflödiga skadar icke, är en gammal regel, deremot har skadan att icke ega saltuplag under den innevar:de vinter visat sig, enär man här i Stockholm måst betala salt tre gånger dyrare än föreg:de år.
Om f. n. tillräckligt salt finnes inom landet är mig obekant, men säkert är, att det icke är nog dermed att varan någonstädes i Riket kan fås, ty om, såsom nyss nämndes, salt i mängd är uplagt i Gefle och Götheborg, är bristen på denna vara å andra orter i Riket dermed icke afhulpen, såsom vi se.
Derföre var enl. min tanke den gamla författningen riktig, hvilken föreskref, alt i hvarje stapelstad skulle finnas en viss myckenhet salt, på det att kringliggande bygder måtte derå hafva erforderlig tillgång.
Om än såsom här upgifvits, salt i tillräcklig mängd är i vissa städer att tillgå, lärer väl en hvar inse svårigheten, för Den 16 Februari.
143 att icke säga omöjligheten, att under vintermänaderna då våra hamnar gemenligen äro tillfrusna, föra saltet till de ställen hvarest det brister.
När sådant icke låter sig göra i vårt land, böra sjö- och stapelstäderna vara försedde med tillräckliga förråd.
Man har sagt, det plikten vore så ringa att stapelstädernas köpmän heldre erlade henne än holle saltuplag.
Ar förhållandet sådant har ju
Regeringen tillfälle alt höja plikten så att köpmännen fullgöra sin skyldighet att förse landet med salt.
Hjelper icke detta må de felande förlora sina handels-rältigheter.
Hr Prytz har sagt det man icke behöfde ingå med någon skrifvelse lill Regeringen, emedan Hon redan infordrat Commerce-Coll:ii utlåt, i ämnet, och i alla fall kan få veta hvad som bör åtgöras.
Ja! detta anföres alltid såsom skäl mot dylika underd. skrivelser.
Erfarenheten har likväl visat det icke vara onödigt, att R.
St. aflåta den föreslagna underd. skrifvelsen, enär vi sett Konungen först efterskänka ett års halfva tull afgifter och ytterligare föreslagit en fortfarande nedsättning i salt tullen.
Den förra eftergiften skall förorsakat
Riket en förlust af 95,000 R:dr och hvartill har åtgärden gagnat?
Händelsen har tvärtom varit, att sedan nedsättningen skedde, har saltpriset ökats från 28 sk. till 32, ja ända till 36 sk. kappen.
Häraf ådagalägges, att den föreslagna underd. skrifvelsen är behöflig på det att
Regeringen icke må göra vidare eftergifter i tullen å salt, de der icke hjelpa det onda.
Men att åter uplifva den gamla författningen om saltuplagen synes mig vara det enda och rätta medlet, emedan under denna författnings fortfarande, priset å salt mig veterligen alldrig varit så högt som det efter hennes uphäfvande blef sistlidet år.
Jag anhåller alltså att R. o.
Ad. mätte bifalla Betänk.
Jag upträder deremot för att anhålla det R. o. Ad. ville afslå Betänk., ty jag kan icke dela Hr von Hartmansdorffs mening, alt Betänk:s vedersakare vilja gifva mat eller salt åt de fattige med bara theorier.
Jag har den öfvertygelsen, alt det är ganska praktiskt, hvad som skedde år 1841 nemi., att man befriade stapelstäderne från skyldigheten att hålla saltuplag.
Denna åtgärd var just i landets och folkets intresse, på det att salt för bättre pris skulle kunna erhållas.
Hr Bråkenhjelm, som försvarat Utsk:s Betänk, har sagt, alt stapelstädernes rätt till utrikes sjöfart medför för dem motsvarande förbindelser, till hvilka han vill räkna den att hålla saltuplag.
Jag får likväl fästa hans upmärksarahet derpå, att stapelstäderne icke ensamt tillkommer att idka utrikes sjöfart.
En sådan rätt tillkommer äfven R. o. Ad., men jag har icke hört någon påstå alt den af R. o. Ad. som begagnar sig af denna rätt, skall hålla saltuplag.
Hr Bråkenhjelm har derjemte yttrat, att meningen med återuplifvandet af 1841 års förordning mindre är att förekomma varans fördyrande än hennes monopoliserande på några få händer.
Lika med Hr Adelborg, som besvarat detta inkast, får jag häremot erinra, att om man skall hafva denna omtanka i fråga om en vara, bör man väl, för att vara konseqvent, utsträcka den lill alla slags nödvändighetsvaror och mig undras hvarthän ett sådant förfaringssätt skulle leda.
En annan ta - 144 Den 16 Februari. lare Hr v. Hartmansdorff har yttrat, att man borde försäkra sig om tillgång på varan, emedan år 1847 det inträffat i en trakt af de norra orterne, att salt fattades i och för insättning af fisk.
Om en sådan brist en gäng upslått, det jag icke vill bestrida, hemställer jag likväl, om icke en sådan brist kunnat upkorama, äfven om köpmännen i närmaste stad varit ålagda att hålla några hundra tunnor salt i förlag.
Det är sannolikt, ali om ett sådant åliggande qvarstått, köpmännen i allmänhet icke funnit öfverensstämmelse med god spekulation att intaga så stora partier sorn de gjort då ett sådant uplag icke funnits.
När under sistförflutne år frakthandeln varit så lönande, bar det sig icke att taga hem salt, förr än priset derå steg.
Samma förhållande hade egt rum om saltuplag funnits eller ej.
Priset kunde stigit och brist inträffa i ena, som andra fallet.
Speculationen är emedlertid säkraste regulatorn, och det har ju visat sig att, så snart saltpriéet steg så högt att varans fragt erbjöd god förtjenst, inkommo flere laster, och tillgången är nu god.
Hartmansdorff har vidare sagt, att om Gefle och några andra städer haft ymnig tillgång på salt, hvad hjelpte det de öfriga otterne som fingo betala saltet med ett så högt pris.
Om nu än den gamla författningen återuplifvas är dermed intet vunnit, i afseende på priset, som alltid måste det ena året i det andra stå högre, när handeln med salt är betungad med räntan å ett dödt kapital.
Tillfällig prisstegring kan ej förekommas, såvida icke ett maximipria å varan bestämmes, och så långt lärer ingen ändå vilja gå uti sin omsorg för det fattiga folket.
Jag skulle knappast tro, att det vore Hr von Hartmansdorffs allvar dä han yrkade, att man skulle först förhöja plikten mot åsidosättande af saltuplag, och om sådant icke vore tillräckligt, borde köpmännen förlora sina borgerliga rättigheter.
Månne det är tänkbart att R.
St. skulle vilja stifta så hårda lagar eller alt K.
M. skulle lyssna till sådane förslag.
Samme talare säger än vidare, att Staten förlorat 95,000 R:dr genom den bifallna nedsättningen i salt-tullen.
Jag tror likväl, att dessa medel icke äro förlorade för Riket, ehuru för Statskassan, emedan den fattige i annat fall måst till ännu högre pris köpa sitt salt.
Emellertid är det klart, att de höga priserne hafva tillkommit genom fördelaktig frakthandel och denna återigen har medfört en nytta för
Riket och sträckt sina välgörande verkningar äfven till Ranken, hvilket Hr v.
Hartmansdorff icke lärer förneka.
Jag kan icke inse något skäl, hvarföre man skall åter införa en författning, som är så ändamålslös och så uppenbart strider mot den nytta man dermed vill åstadkomma, nemi. låga priser på varan.
Jag har icke påstått, att den författning, sorn här är i fråga, skall ovilkorligen åstadkomma bättre pris på salt.
Jag har endast sagt, att den skulle lända till en jemnare fördelning af det i landet införda saltet.
Den ledamot, som först yttrade sig, har erkänt, att salt på 12 ä 15 mils afstånd från Stockholm finnes i tillräcklig mängd och kanske i öfverflöd, men varans hittransporterande skulle göra henne lika dyr som här på stället.
Sådant
Den 16 Februari. 145 Sådant skulle förekoramas genom åternplifvande af den gamla författningen.
Det har blifvit sagdt, att detta Stånds ledamöter ega samma rättigheter som stapelstädernes innevånare.
Detta vill jag icke bestrida, men det är icke eller sagt att alla sjelfrådande menniskor i Sverige äga denna rättighet, och till hvad grad stapelstäderna i detta hänseende blifvit gynnade, inses lätt då man erinrar sig, att då någon Svensk man, som icke är handlande, importerar utländsk vara och utbjuder den i handel, så får han icke försälja henne annorlunda än, att han måste updraga åt någon burskapsägande borgare att försälja henne.
Han får icke vara herre öfver sin egendom och derom efter godtfinnande disponera.
Hvilken naturlig rätt ligger till grund derför, att jag nödvändigt skall försälja mina bräder till Calmar, som är belägen 12 mil ifrån min bostad, i st. f. till Döderhultsvik som ligger 6 mil derifrån, kan jag icke inse.
Denna köping har nu begärt stapelfrihet och jag skulle önska, att den ädle Frih:n, som så mycket ordar om frihet och gemensamhet i rättigheter, ville understödja köpingens ifrågavar:de begäran med samma ifver han försvarar stapelstäderna.
Jag vill medgifva, att den ledamot, som först yttrade sig, har på ett för mig ytterst tillfredsställande och lefvande sätt sökt efter förmåga vederlägga Utsk:s skäl endast genom theorier, och jag har med mycken upmärksamhet afhörl hans anförande och med beundran erfarit den stora och bevisande kraft han nedlagt i sina ord, men jag är icke dermed belåten.
Jag är en praktisk och icke en tbeoretisk man och önskar icke att vara något annat.
Det är naturligt, att då fråga upstår om afskaffande af lagar, hvilka en längre tid varit gällande inom fäderneslandet, en viss betänklighet deremot uttalas, men man kan icke utan förvåning höra, hurusom man här i denna fråga velat åter införa afskaflfade lagar, som tyda på 2 å 3 sekler tillbaka, utan att någon skälig anledn. till ett sådant återinförande af dessa lagar visat sig.
Den siste talaren har sagt, att en annan ledamot af detta Stånd inlåtit sig alltför mycket på theoriernas område.
Jag vill med honom icke tvista om theorierua; i dem erkänner jag mig vara honom underlägsen, men jag hemställer, med hvad rätt han gifver benämning af theorier åt de mot Utsk:s utlåt, gjorda anmärkn:r, då man tager i betraktande de qvantiteter salt som blifvit införde efter uphäfvandet af den ifrågavar:de författningen.
Ar sådant en theori, eller är det icke snarare en klingande fras, eller en fras hvilken man önskar skall innebära något.
Jag för min del anser såsom en klingande fras, att för alt bereda den fattige tillfälle alt få sina nödvändighetsvaror, man skall försvåra om icke tillintetgöra en friare handel, en friare konkurens.
Det måste vara glädjande för Svenska Riddarhuset att inom sig hafva Statsmän, som fullkomligt tro sig mäktiga att vederlägga de satser, som sedan långliga tider tillbaka blifvit uttalade inom andra länder.
England, Amerika m. fl. länder hafva längesedan bevisat, att den friare handeln ska4 H. " 10 146 Den 16 Februari. pär de låga priser och icke monopoler.
En talare har sagt, att det vore omöjligt att åstadkomma fri handel.
Om så är, så är det ännu mera omöjligt att göra det sålänge ett stadgande finnes, att af en viss vara skall finnas ett visst förråd på vissa ställen här i landet.
Såsom något fasaväckande har äfven blifvit anmärkt, att Staten förlorat 95,000 R:dr genom den af Regeringen beviljade nedsättning i tullen och man har ytterligare klandrat den af Regeringen vid denna Riksdag föreslagna tulluedsättning.
Jag tror likväl, att dessa 95,000 R:dr kunna beräknas på annat sätt, om man nemi. tager i betraktande hvad som efter författms uphörande verkligen blifvit förtulladt.
Att för det nårvar:de klandra Regeringen för hvad hon beslutat för framtiden, är väl mindre lämpligt och detta klander kunde alltså blifvit inställdt, intilldess sig visat, att Regeringens afsigt med dess beslut misslyckats, ehuru jag hoppas och tror att delta icke ens kommer i fråga.
Om jag icke misstager mig lärer det väl icke vara så beklagansvärd! med köpingen Döderhultsvik som den siste talaren omnämt.
Jag har anledn. tro, att han icke behöfver föra sina trädvaror landvågen till Calmar utan att de ganska väl kunna lastas i Döderhultsvik, och i alla fall får jag bekänna att jag icke kan inse, hvad detta har att göra med saltuplagen.
Jag anser således och är öfvertygad om, att Riddarhusets pluralitet skall deri instämma, att om än välment, den gjorda motionen och det derpå byggda utlåt, icke förtjenar något bifall.
Till någon tröst, om jag vågar erbjuda den åt Hr von Hartmansdorff, som så ifrigt kämpat emot jernvägarne, må jag hafva uplyst honom, att om någon jernväg funnits emellan Stockholm och Götheborg, hade åtminstone den fördelen vunnits, att salt kunnat föras hit till hufvudstaden lill sänkning i de höga priserne.
Såsom jag hoppas skall denna uplysning framdeles minska det allvarliga motstånd Hr von Hartmansdorff hittills ansett sig böra mot jernvägarne göra.
Som Hr von Hartmansdorff påbördat mig yttranden dem jag icke haft, får jag anhålla att få återuprepa mina ord.
Jag sade nemi. att K. M. från Corn.Collini efter Handels-Societ:s hörande infordrat utlåt., huruvida åtgärder mot saltbristen borde vidtagas, och att det alltså syntes mig olämpligt att besvära K.
M. med någon underd. skrifvelse i ämnet då det redan vore föremål för Regeringens omtanka.
Deremot sade jag alldeles icke, att det vore onödigt att besvära Regeringen med önskningar i mål dem Regeringen sjelf skulle påtänka.
Jag hemstälde derföre, huruvida icke den omständigheten, att ärendet redan är föremål för Regeringens omtanka, kunde vara ett skäl för afslag på Betänk.
I olikhet med de talare, som förmodat, att det höga saltpriset skall fortfara endast under detta år, hoppas jag, att orsaken till detta höga pris må förblifva densamma som nu, enär den består deri, att frakthandeln är så lönande på utländsk ort, att Hrr Redare icke önska fartygens återvändande till fäderneslandet.
Men på det alt en för landet kännbar brist icke må upstå, tror jag, att åtgärder böra-vidtagas till Den 16 Februari.
147 förekommande af denna brist, och i denna min åsigt starkes jag än vidare deraf, att, sedan, som jag nogsamt känner, saltlagren uphäfdes, det icke nu är l:a gången saltpriserne till denna ytterlighet stegrats.
För omkring 2 å 3 år sedan inträffade att köpmännen i Norrköping icke kunde med salt förse öfrige städerne inom länet, hvarföre handlande i Linköping måste förskrifva salt frän Götheborg, men fartyget, hvari saltet var lastadt, blef under vägen infrusit och saltet måste forslas ömsom på vagn, ömsom på släde, hvarigenom saltet kostade i Linköping 12 R:dr tunnan.
Man har här talat om den stora tunga, som skulle påbördas stapelstäderne genom äteruplifvande af skyldigheten att hålla salluplag.
Jag är måhända mindre kompetent att döma härom, men jag är böjd ait instämma i hvad en ledamot af BorgareSt.
Hr Maechel fr. Westervik uplyst, nemi. att, ehuru saltuplag der finnes, staden ingalunda anser dessa uplag såsom en tunga, emedan, när de behöfva anlitas, priset å saltet är så högt, att egarne af uplagen fä sin fulla ersättning, och dä dessa uplag trygga emot brist å salt önskade han icke saltuplagens uphö-‘ rande.
Jag hade icke ämnat yttra mig i denna fråga, men ronde nyttan och nödvändigheten för landet af dessa saltuplag har man förbigått ett förhållande, hvilket jag anhåller att med några ord fä vidröra.
Man har här betraktat frågan om salt och saltuplag ur samma synpunkt som frågan om andra handelsartiklar.
Enl. min åsigt har man häruti begått ett stort misstag.
Det är visserligen sannt, att under sednare lider saltpriset på ett betänkligt sätt blifvit stegradt, och att de flera motioner, som i ämnet blifvit väckte åsyftat nedsättning i priset på denna vara; men jag tror, att det är en vigtigare anledn., som under framfarna tider föranledt Regeringen att ålägga stapelstäderna att hålla saltuplag, hvilken skyldighet fortfarit tills för några år sedan.
Jag föreställer mig att saltet är en artikel, som Sveriges innevånare icke kunna undvara, hvilket mig veterligen åter icke är förhållandet med någon annan artikel som till landet importeras.
Skulle fäderneslandet nu eller i en framtid komma i det förhållande till främmande sjömakter att vår sjöfart för längre eller kortare tid blifver hämmad, frågar jag de Hrr, hvilka yrka afslag pä Betänk.
, huru de linder sådana förhållanden vilja skaffa salt åt landets innevånare, om icke saltuplag finnas för att fylla de första tryckande behofven.
Möjligen kan det inträffa, att brist då kommer att upstå, och att man till hvad pris som helst skulle önska att hafva dessa saltuplag.
Jag beklagar att i Betänk., beloppet af uplagen icke blifvit bestämdt, och jag tager mig derföre friheten föreslå, att det må utsättas lill 240,000 T:r.
Visserligen kan det afskräcka dem, som ifra för frihandel, men det är väl icke så farligt, särdeles som en handlande till Hr Arnell^ yttrat sin önskan om saltuplagens åternplagande.
Stapelstäderne hafva blifvit tillförsäkrade så betydliga förmåner genom en mängd afgifter, som till dem utgå och i sista hand drabba konsumenterne, och jag tror, att dessa af 10* - 148 Den 16
Fe lj r u a r i. gifter öfverstiga de kostnader saltuplagen medföra.
Jag yrkar på det innerligaste bifall till Utsk:s förslag och skulle anse ett afslag derå medföra ganska betänklig våda för fäderneslandet.
Jag är af motsatt tanke till den siste talaren.
Äfven om det fall skulle inträffa, som han omnämnt, är det ju icke möjligt att hafva så stora uplag alt de förekomma brist, utan man måste jemväl då öfverlåta åt den enskilda omtankan och spekulationsandan, åt handelns egen inneboende kraft alt fylla behofvet.
Otvifvelaktig! är, att, huru förhållandena än må blifva, om vid ett inträffande krig en fiende skulle försöka hämma vår sjöfart, skola dessa saltuplag aldrig kunna tillförlitligt motverka en saltbrist — som deremot vida säkrare skulle förekommas om man lemnar rörelsen fri, emedan ansträngningarne att fylla ett trängande behof alltid bäst lyckas, om de fritt få uttaga sin lön.
Således tror jag, alt man kan vara ganska trygg, att om blott man ej lägger band på handeln, att salt i landet aldrig kommer att fattas.
Min öfvertygelse är dessutom att särdeles under en tidpunkt då genom höga fraktpriser saltet står i högre värde än vanligt, att det vore ganska obetänkt att återinföra den gamla författningen, ty just denna åtgärd skulle försvåra möjligheten att till billigt pris kunna förse landet med dess härigenom mycket förökade behof af salt.
Om man nu skulle föreskrifva t. ex. att f. n. saltuplag af 250,000 T:r skola bildas i landet, så är jag öfvertygad, att om frakthandeln fortfarande frodas och såsom under sistlidet år, dertill mycken anledn. är, kustfarten i England blir öppen äfven för främmande länders fartyg, priset å salt, genom tvånget alt lill landet införa en dubbel qvantitet salt, i st. f. att nu vara 18 R:dr T:n i Stockholm skulle stegras lill dubbla detta belopp.
Det är icke heller möjligt att på förhand beräkna huru stora saltuplagen böra vara, ty de kunna icke bestämmas så höga, att det icke kan hända att de ändock befinnas otillräckliga.
Dessa uplag hindra ock all spekulation, ty den som skulle vilja införa varan i landet mötes ständigt af de stora uplagen, och kan derföre icke på förhand beräkna priset å varan och om någon vinst derå kan vara att hemta.
Sålänge sallimporten icke öfverlemnas åt den enskilda spekulationsandan utan den är beroende af en myndighets föreskrifter, motverkas just det ändamål man eftersträfvar nemi. ett billigt pris å varan.
Jag tror således, att man bör afslå detta Betänk.
Hvad åter angår Hr Bråkenhjelms yttrande, att det icke vore tillåtet att inlasta trädvaror i Döderhultsviks köping, får jag som bor i Calmar län, förklara att längs hela kusten af Calmar län ifrån Brömsebro ända upp till Waldemarsvik nära nog på hvarje | mil finnes en hamn der fartyg intaga trädvaror och föra dem till utrikes ort, utan att dessa varor först behöfva forslas till Calmar.
Först måste jag bedja Hr Prytz om ursäkt för det jag missförstått honom, men orsaken dertill är, alt han talar lågt, står ett stycke framför mig, och vänder ryggen åt mig.
Följaktligen har jag icke annan utväg än att hvarje gång
Den 16 Februari 149 han yttrar sig antingen ropa högre, eller försöka upfatta hans yttranden så godt jag kan.
Den ton hvarmed man bemöter mina yttranden, synes icke egnad att trösta mig öfver den motgång jag i afton troligen får röna, utan snarare antyda att man vill låta mig i dag umgälla den framgång jag hade i går; men jag lemnar det derhän och öfvergår till hufvudsaken.
Klinkowström har upgifvit ett förhållande, som jag icke vidrörde, men som dock är af stor vigt och Hr Arnell har uplyst hvad köpmännen sjelfva erkänna, nemi. att för de förluster de möjligen kunna göra på saltuplagen, taga de sin skada igen af köparne.
I sådant fall hafva ju mina motståndare blifvit vederlagde i hänseende till de förluster köpmännen påståtts göra genom saltuplagens hållande.
Det har blifvit sagdt, alt af samma skäl som man påyrkar uplag af salt borde man påyrka uplag äfven af spanmål
Om vi återgå till de lider, då Sverige icke kunde frambringa så mycket säd som för dess innebyggare behöfdes så finna vi att då jemväl var spanmåls-uplags hållande vissa städer ålagdt, hvadan vi ock haft fördrag med Ryssland, genom hvilka åt Sverige förbehållits rättigheten att årligen derifrån hitföra ett visst belopp spanmål.
Man har äfven påstått att köpmannen, som söker sin vinning, nog tillser att han har erforderligt förlag af salt, hvilket skulle vara betryggande mot brist på varan; men just derföre, alt han söker sin vinning, bryr han sig icke om att införa salt i riket, i händelse frakterne på utländsk ort äro så fördelaktiga, att han af dem har större behållning än saltinförseln skulle lemna.
Just detta är nu förhållandet.
För de olägenheter, som häraf upkommit, bör man icke vidare blottställa sig.
Man säger att oaktadt saltuplagens befintlighet, kan varan likväl stiga i pris.
Det är möjligt, men det vore besynnerligt om köpmännen icke skulle sälja det salt de innehade, i händelse derpå vore något att förtjena.
Raab har trott, att Riket icke förlorat de 95,000 Hulr, hvarom statskassan gått miste genom salt-tullens nedsättning.
Hvem får val dessa penningar?
Jo dem få köpmännen och Wikarne.
Hvem är det som fått betala dem?
Jo alla som behöfva salt och framförallt de fattige, som äro de fleste.
Hvarföre skola köpmännen och Wikarne gynnas både på Statskassans och den stora allmänhetens bekostnad.
Man säger, att ingen anledn. är för handen att vidtaga den af Utsk. föreslagna åtgärden.
Månne icke det höga priset är en anledn., som för alla är ovedersäglig.
Äfvenledes har man påstått alt Utskrs hemställan vore onödig, emedan i.nförsels-taliellerne utvisade att salt införts i större myckenhet under sednare än föregående tiden.