Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ek är en god skådespelerska är ingen hemlighet, men att hon i subrettroler har temperament, figur, röst och framfor allt metod i hög grad emot sig borde vara nog för att göra slut på vederbörandes förhastade användande af denna intelligenta och arbetsamma konstnärinna.
Fru Edling eller fru Sterky borde ha anlitats för Javottes parti, ett af Olefine Moes allra bä9ta ehuru (delvis rätt mystiska) omständigheter och förhållanden klippte af denna operas lifstråd vid dess första framträdande 1877, då den med hr ödmann i hufvudrolen gafs vida bättre än nu.
Det var i denna rol, hr ö. först började » qvickna vid »
— som skådespelare betraktad.
Hr Lindens olämplighet för detta parti var så stor att det var fullkomligt i stil med den förra styrelsens luminösa påhitt att gifva honom partiet, som bort tillfalla hr Lundmark.
Klcmming lyckades så bra i Philoménes parti, öfverraskade oss.
Hon sjöng sina kupletter lika bra som fru Söhrling Strandberg förr — se der den bästa kompliment vi kunna gifva henne.
Att operans förnämsta sångerska oupphörligt anlitas för tredje eller fjerde rangens partier är en oegentlighct, som knappast den Willmanska styrelsen löt komma sig till last.
Vi hoppas direktionen för framtiden bättre tar vara på fru Edlings förtjusande talang.
Äfvenså kunde det nog vara angenämt att fö höra fru Östberg litet oftare och frk.
Klemming litet mindre ofta, den förra siirskildt i opéra-comique.
Hvarför lemnades ej Catharina i Kronjuvelerna åt fru Östberg?
Ar man rädd att hon skall falla in i sina Suppé-fasoner, eller skall fru ö. uteslutande egna sig åt opera-serian, som visserligen tyckes locka hennes hog men ej ligger bäst för hennes begåfuing, låt vara att hon i tid räddat sin mezzosopran undan k. svenska såogmetoden och arbetat upp den till den kraft och höjd, som den f. n. innehar.
Hur som helst — visst Ur att fru Östberg varit mer på sia plats i » Kronjuvelerna » än frk.
Ek, hvilkens föregående uppträdanden i opéra comique-sferen varit af natur att nästan hela pressen — jag undantar småbarnen V. L. och Sv.
B. hvilka
i betraktande af ungdom och oskuld ha rätt vara mindre vetande bl am era t sitt minne med att tala om frk Eks » debut inomopéra-comique » genom Kronjuvelernas Catharina.
Ek som mångfaldiga gånger sjungit en annan Catharina, i » L ’ étoile du Nord », opéra-comique i 3 akter af Meyerbeer!
För att ej tala om Philine i » Mignon », Giulemette i » Advok.
Pathelin », der en granskare rent af rådde sångerskan lem na stora operafacket för opéra-comique.
Alldeles ovan var således icke fröken Ek, hennes figur och hållning passade dessutom lika godt här aom illa för lilla pigan Javotte i Délibes ’ oupphörligt förolyckade operett.
Men frk.
Ek har ju sen nyss antydda roler af henne utfördes genom framför allt Aida och Wagneroperor så helt kommit in i en annan bransch att hon trots ansträngningar ej kan sätta sig in i genuin opéra-comique-ton af galliskt snitt.
Än mer gäller detta rösten, koloraturen, tonbildningen m. m.
Bristerna föllo så mycket skarpare i ögon och öron som föregångerskan frk.
Moe trots felande röstkraft gaf en så illusorisk, poetisk och liffull bild af den vackra Catharina, ehuru i sin tur underlägsen friherrinnan von Stedingk, den bästa Catharina vi någonsin sett
— äfven i Paris.
Briljant skönhet, pikant koketteri, ett stickande ystert men också smekfullt och graciöst intagande föredrag i ypperlig Auber-stil, en excellent karaktcriseringstalang genom rollens alla facer, in i de minsta smådrag och som det hela9 bouquet en skimrande kaskad de grannaste fiorityrer, ornament, sirat af alla slag.
Koloratur-scenen — i förbigående sagdt en af de ypperligast scenidkt motiverade koloraturarior som finnas i opcraliteraturen — fick i hennes föredrag en liffullhet, en skalk-aktighet, en glans, som alldeles förvred hufvudet på den bedå-rade publiken.
Också var Catharina en af denna alltför tidigt tystnade konstnärinnas bästa partier, der man alltid skall minnas henne — med saknad.
En motiverad rolfördelning var hr Lundmark- Santa Cruz.
Denna sångares röst med sin hälften dramatiska hälften lyriska timbre egnar sig ej illa åt opéra-comique-sång, hans spel är här friskt och fullt af goda ansatser.
Naturligtvis når han ännu icke Arnoldsson, som just i partier som dessa hade de för honom bäst liggande uppgifterna.
Men å andra sidan brast också Arnoldsson först han fick dessa partier » i ledighet och elegans » särdeles inför prof. Bauck, som i allmänhet hade stora anspråk på sångares » tournure » *.
Derför kan man ju hoppas det bästa om hr Lundmarks framtid i dessa roller, Santa Cruz, Georges Brown, Almaviva, Fra Diavolo, Zampa, Bryggaren i Pr es ton, Chapelou Saint Phar etc. etc.
* Se Ur Dagens Krönika Sept.-Okt.-hafiçt.Att hr Nordquist gjort rätt att taga upp både Aubers och Délibes operor ar musikalisk hänsyn, kan väl endast af den dogmatiskt ensidiga dok ti nära partikritiken bestridas, om än rolför-delniogen i särdeles den senare måste beklagas.
Att Aabers masik i » Kronjuvelerna » är ojemn är visserligen sannt, men är 9lutet bullrande och oskönt, så är början desto mer behagfull, Catharinas parti i första och andra akten af oförvansklig tjusning, finalerna fulla af fin esprit, malice, ironi, allt nyanseradt med » mekande elegans.
Délibes musik är mer eklektisk, mindre natur-friskt osökt, men mer jemn, stiliserad med en i dessa tider säll-spord konseqvens och icke saknande melodier, som visserligen ej mäta sig med Aubers i omedelbart behag, men dock ej utan en egendomlig nobel fögring.
Det är möjligt att en mindre tids-trogen musik å la Adam eller — Hallström kunnat mer popularisera denna farce, men som den är skall den alltid i alla mnsikvänners omdömen utgöra en aktad exponent af det unga Frankrikes musikaliska riktning, hvaraf vi hoppas genom » Lakmé » af samma tonsättare (med fru M.
Gr. T. i titelrolen?
) fä ännu rikhaltigare musikalisk njutning.
Att hr Nordquist, för att stödja sitt modiga opera-företag, måste låta sig angeläget vara att bibehålla eller nyupptaga allmänhetens inrotade favoritoperor, är ju ganska naturligt.
Sä har » Konung för en dag », » Faust », » Mignon », » Carmen » kommit till uppförande, men dessutom också » Romeo och Julia », som ansetts omöjlig för Stockholm alltsedan en viss sångares danska sortie.
Men hr Nordquist vet råd och plockar fikon af törne.
Det mest intressanta i denna repris liksom det mest öfver-raskande var utan fråga hr Max Strandbergs påbörjade gengångarskap efter fader Olle.
Den hr Nordquist ger ett embete den ger han förmåga det sköta, tycks det i detta fall.
Hr Strandberg debuterade, som bekant, våren 1877 P&amp; k. operan i faderns debutrol, d. v. s.
Max gaf Max.
Rösten be-fans Strandbergsk, men debutanten debutant i högsta grad.
Snarare sämre än bättre gick det med öfriga roler, hr S. utförde nästa spelår, såsom Lyonel (Martha), Charles (Pathelin) o. s. v. Snart försvann hr M.
S. från operans hori-lont och — tyckes det — rösten dermed.
Hr S. tog sig nu för spela violoncell — rekommendabelt åt sångare för resteu — uppträdde i landsorten på det instrumentet, dök till sist uppsom chef d ' or ekes tre på Söder.
En vacker afton gafs der gamla » Theblomma » och br Strandberg befans fortfarande ba röst, mycket vacker till ocb med, särdeles för partier af Phumlings natur.
Sommaren derpå kunde man vid diverse helso-orter fö höra hr S. konsertera — som qvartettsÅngare, sedan fick man se att han skulle till Operan igen, ner i orkestern trodde man.
Länge drog det om innan hr S. fick n&amp;got större sängparti.
Ed qväll fick han sjunga Trollflöjten, men pressen visste intet berätta derom, de fö åskådarne voro tystlåtna.
» hoppades pä bättre tid och så bröt kriget ut. » Willman — ödmann.
Den förre behöll slagfältet, den senare retirerade söderut med bibe-hålloa — damhjertan och segraren liknades vid kung Pyrrhus.
Af detta kakalorum blef en följd att hr S. fick skapliga roler, men om det var ovanan att stå i första ledet, räddsla eller annat, det gick ej bra.
Tenoren var som instrument charmant, men för klen för operasalongen och isynnerhet hofkapellet, och skådespelaren fanns ej.
Och denna höst har hr Strandberg ett tu tre i icke ovigtiga pointer öfverträffat den begråtne t. f. dansken i hans bravurrol, Romeo!
Jag tillstår öppet att min förvåning öfver den gynnsamma Strandbergska metamorfosen var så stor att qjelfva herr — Arvid Ödmann ej kunde förvåna sig mer.
Hr Strandberg hade fött röst, operaröst, han hördes och hördes förträffligt, låt vara att den utsökta Gounodska instrumenteringen betydligt bjelpte under.
Hr S: s röst är af samma klang som hr Odmanns i dennes första sudium, samma ungdoms-skära, oförderfvade glastimbre.
Som en Strandberg egnar, sjunger hr S. mer naturtroget musikaliskt än hr ö., hans fras är oftast synnerligen musikaliskt korrekt.
Tonbildoingen i höjden börjar taga sig, de begge första gångerna hr S. tog höga h förmärktes en viss snäfhet och lindrig skärpa i ljudet, men sluttonen var som ton betraktad af alldeles ypperlig beskaffenhet, väl kanske ej så bred som föregångarens, men låogt skärare, vekare, reot försmältande i timbre, m. e. o. idealet af en lyrisk tenors höga h i svensk smak.
Men mer än vid en ton — » som dock bara är en ton », som Duprez brukade säga — föste vi oss vid uttryck srikedomen i rösten, som särdeles i 5: e akten slog oss med häpnad.
Endast någon gång har hr Ödmann åstadkommit något liknande (såsom vid ett galaspektakel med Grabow (Julia) eller i Carmen (vis å vis LuccaJ.
Hr S. inlade den mest rörande veka smärta i aittsång, en innerlig kärleks sista Bnyftande farväl, en kärlekens grafsång &gt;så ljuf i all sin tmärta » och förstod äfven i de derpå följande agiterade momenten förträffligt motsvara sitnationens kraf.
Sången ryckte skådespelaren med sig.
Som dramatisk prestation är Romeo det bästa, hr S. ännu åstadkommit.
Den brist på sjelfförtroende som kännetecknar hr M. Strandbergs personlighet (det fins änna anspråkslösa operasångare) har kanske ofia skadat hans dramatik.
Det är nu att hoppas att hr S: s stora och väl-förtjenta framgång skall uppmuntra honom att » se frisk op! »
I afseende på rösten torde hr S. lätt nog kunna aflägsoa den gutturala biklang, som i hans sång ibland åtföljer ett par vokaler, och vidare genom ändamålsenlig öfning utvidga det vackra falsettområdet till än större makt.
I Köpenhamn hände hr Odmanns Romeo den förtretligheten att bli af danskarne ansedd som så » frygtelig lille. » Danskarne tänkte naturligtvis ej på att deras Julia är sina modiga sex alnar, eller fot rättare sagdt.
Nåja, Julia är ja dansk, Romeo svensk — voilà!
Samma malheur har nu emellertid häodt hr Strandberg« Romeo i » allmänna opinionen », som här liksom i Danmark ej betänker Julias areal.
Säkert torde vara att vår n. v. Romeo varit bättre tillgodosedd med en Julia af t. ex. fruarne Grabows eller Edlings proportioner.
Klemming är honom för stor.
Och orkestern i tredje akten för stark.
(Så var ock fallet med hr ödmann).
Är det nu ur musikalisk-estetisk synpunkt sedt verkligen riktigare att ställa till en pantomim med en ljudlöst gapande Romeo under tutares och filares döu och gnissel än att låta publiken fö höra en af vrede och sinnesupphetsning skälfvande menskoröst och höra hans ord: » Nu saktmod, far din vig, omanligt milda, och du o raseri med dina blickar vilda, kom uppfyll nu min själ » o. s.
v.??
Som sagdt, frk.
Klemming skulle föreställa Julia, men lyckades så i yttre som inre måtto icke att ge åhörarne en tydlig bild.
Då var hennes Margaretha jemförelsevis mer acceptabel.
Klemming ooh de norrländska ångbåtarne ha det gemensamt att deras framåtgående ofta stäfjes af naturens obehagligheter, främst för bådadera: is-hinder.
Olikheten är den att ångbåtarne åtminstone elda på för att söka bräcka isen, hvilket ej sällan också lyckas, under det att frk.
K: 8 eld.
.Inre värme och känsla behöfdes dock för frk.
K. bättre än för mången annan, som nataren förskonat för sådan glace-timbre.
Icke ens den dramatiska verve, som hr Arlberg i brist på annat förlänat rösten, kom i detta parti till någon användning.
Det var notriktigt, men kallt och enahanda, alltsammans.
Och det gälde Gounods Julia!
Denna Julia, som vi här i Stockholm för icke Bå länge sadan sett och hört gifven så, att ingen Opera i verlden samtidigt kunnat uppvisa något liknande!
Också frk.
Ek har inlagt betydlig förtjenst i sin Julia-teckning, särdeles i sitt spel, der efterträdarinnan också mycket riktigt blir henne långt, långt efter, särdeles i ijerde akten, der den mimiska enformigheten på det tråkigaste korresponderade med den stela sången.
Vals-arian kunde gerna nu som i fru Jacobssons tid ha uteslutits.
Denna aria är i sjelfva verket ohyggligt svår, ej blott i tekniken utan ock i föredraget, der det gäller att ge stycket poetiskt berättigande.
Om man » om gubben Bauck antager att denna aria ej är en artighet åt madame Carvalho (som kreerade rolen å Th. Lyrique) utan ett försök af Gounod att ytterligare förhärliga den fria, af kärleksqval oberörda unga Julia, så måste arian också gifvas så: d. v. s. med glad, barnslig berusning, med det unga italienska blodets hela tjusning öfver tillvarons härlighet, en käck, yrande behagfull lefnadsfröjd.
Det vill bär liksom i Juvelarian mycken konst, ja än mer ett fint poetiskt sinne och själfull uppfattning till för att icke låta alltsainman * sjunka ned till en mer eller mindre väl afhasplad vocalise.
Så hände sig med frk.
Klemming.
Hon framstälde en nng nordisk demoiselle, som för sin förvånade amma uppsjunger en rätt väl inlärd lexa från hr Fritz Arlbergs sångskola.
Julia måste visa ej blott känsla och svärmeri utan komma i extas, och i operans senare del i stark affekt, verklig passion.
Allt detta fick man nu tänka sig.
För en Romeo med stor dramatisk talang, hade denna Julia, man nu fick se, kunnat verka störande, hur mycket mer för hr Strandberg, Bom dock bjuder till så godt han kan, utan att det minsta sekunderas af frk.
Det är märkvärdigt att hr Strandberg ändå rönt sådan framgång i sin rol.
Ty svalare motpart f8r man leta efter.
För att tala med La duchesse de Réville i » Le monde où on s ’ ennuie »: » Rien que l ’ embrasser, il aurait le nez gelé. »
I afseende på frk.
K: s Julia-apparition måste anmärkas att den har för nordiskt tycke, särdeles är håret hvarken i förg, mängdeller glans veronesiskt.
Instruktören gör jag ansvarig för några plastiska otympligheter, dem han, sittande i salongen under repetitionen, bort rätta.
När Romeo hejdar Julia i dörren, ställer han sig der med armarne utåtsträckta som till ett T ooh i ma-drigalen bör ej alltför stor omfamnings-plastik utvecklas, särdeles dä den tyckes i hög grad genera såväl den ene som den andra af de begge agerande.
När Julia nämner Romeo sitt namn, gjorde hon det på ett fasligt sätt, närmast påminnande om divornas entré-gester på Alcazar eller Eldorado.
Men i all verlden, den stolta patricier dottern säger ju: Jag är Julia Capulet och de nyss antydda divetterna:
» Je 8uis Pirr — Pirr —
Je suis Pirr — Pirr —
Je suis Pirette pour rire » — etc.
Angående birolerna må nämnas att hrr Lundmark och Lin-den tagit arf efter sina lärare, resp. Rundberg-Tebaldo och Arlberg-Mercutio, begge sina lärare underlägsna.
Hr Lundmark har likväl bättre tenor än Bin lärare, men dennes Tebaldo var så till figur som spel af långt större karakteristik, mer nobel, stolt och snarstucken.
I öfvermod och stolthet öfverträffade deremot hr Linden hr Lundmark — d. v. s. som Mercutio.
Det krigiska replikskiftet, mellan de ?sa båda, af Gounod uttryckt med fbr honom ovanlig ampleur, lyckades Mercutio förträffligt, men icke så första akten.
Mablegenden der hör till den moderna deskriptiva musikens triumfer och specielt Gounod har i denna väg aldrig skrifvit något utomordentligare.
Detta stycke fordrar en tydlig artikulation, ett snabbt, klart parlando men deijemte förmågan att kaleidoskopiskt vexlande återge alla de olika taflor, som här med mästarhand upprullas, och återge dem icke blott hvar med sin speciela nyans, sitt eget väsen utan alltsammaus lätt, luftigt, öfverhalkande, så att det märkes det ej är någon realitet som är å bane, utan just en dröm, men en poetisk dröm, fin, skir, elflätt, lätt sardoni9k, månom fluten, dunkelt mystisk, snabbt flyende — med ett ord » ett besök af drottning Mab ».
Hur deliciöst Fritz Arlberg realiserade dessa önskningsmål, lefver än i tacksamt minne.
Ocknå hr Forstén lyckades ej illa i teckningen af den trollska drömdrottningen, men hr Linden — talar ut orden bra.
5Ed prestation, som sknlle väcka stort uppseende på hvilken verldscen som helst, är frk.
Karlsohns serenad.
Detta är verk-lig fulländning.
Det enda jag skulle önska vore att frk.
K. sjönge refrängen i mer sarkastisk ton, så förträffligt retsamt och öfvermodigt som hon sedan gör det i finalen.
Annars fins här ingenting att klacdra, allt att beundra, särdeles den för pagen så ypperligt karakteristiska lilla koloratursnärten på slutet med dess höga, glänsande staccati.
K. tar sig dessutom aldrig så bra ut som i pagekostym och äfven hennes spel i den lilla rolen förtjenar beröm.
Likas&amp; hr Ohlson, som af en mycket liten uppgift gör något ganska kostligt.
Fru Charlotte Strandberg har testamenterat sin svärdotter ammans rol, der hon följaktligen går igen, endast litet längre och med större röst.
Vare detta nog sagdt till fru Wilhelminas beröm, som förr hört till Julias » slägtingar » men nu som sagdt blifvit flickans amma.
Om hr Lundquists gr ef ve Capulet är nu som förr naturligtvis idel loford att säga, skada är dock att grefven är så ge-digen att när den grefliga familjen kommer i dörren vid sin entré, pappa sjelf fyller hela ouverturen, Julia sedan klämmer sig fram och allrasist grefvinnan, en namnlös storhet, som emellertid såväl till utseende som skick utmärkt uppbär sin rang.
Föröfrigt är blott att säga att erkepappa fortfarande färdas omkring i gul vattentät regnkappa in officiis, att hr Malmsjö som Paris excellent fyller sin plats d. v. s. egentligen sina ben.
att den nya baletten var ganska täckelig, fast nog var det skada att författaren, vår store primo ballerino, hr Sjöblom, sjelf ej hoppade med.
Tredje aktens l: sta tablå har vid senare representationer uteslutits, hvilket nästan är litet styggt mot fik.
Klemming, som der var relativt mest lyckad, förutom i 5: e aktens böljan, som lyckades den unga damen underbart, förstås.
I musikaliskt hänseende är denna uteslutning likväl lofvärd, särdeles som den stora qvartetten aldrig hos oss gifvits som den bort.
Medgifvet att det är en olägenhet i denna opera att tempo larghetto så ofta herskar, undrar jag dock om man fär skynda på någon nummer så som hr Henneberg det gjorde.
I madri-galen togs Julias » hvarför så ord förspilla? » för hastigt, äfvenså i akt II Romeos » Dröj qvar o ljufva tärna ».
Bör ej detta om något sjungas litet dröjande?
Nu for det af i allegro ooh fick deraf en banal anstrykning.
De älskande njuta ju af hvarjesekund, söka derför förläng » mötets ljufligbet s&amp; länge som möjligt » ja ursprnngligen ropar Julia Romeo tillbaka, sjunger en Rusande ohansonette om en liten fogel m. m.y hvilket allt de svenska kapellmttstarne ej till&amp;ta den stackars Julia.
Dessa herrar borde dä ätminstone ej päskynda det lilla som ftr qvar, som verkligen ooksä bör långt mer ritarderas, kadenseras, ftn hr Hennebergs lifliga lilla pinne nu vill tillstädja.
Deremot kan gerna åtskilligt i tredje akten löpa undan fortare, men Julias dröm för ej tas i marsoh-takt, ehuru den lustigt nog fortissimo ooh alla marcia ej skulle vara oäfven för Vaktparaden, hvilken celebra musikaliska stormagt i vårt samhälle snart nog lär skola söka gå i takt efter den berömda visan: » Ack Herman, Herman, vänd om igeni »
Som trogen och minnesgod opera-referent bör jag ej hem * lighålla 6: e akten till denna opera, ehuru tid och omständigheter, den om 10 öre parlerande vaktmästaren m. m. orsakade att jag endast medhann böljan.
Ridån gick upp för en donna, som i tempo vivace sneddade öfver scenen.
Derpå kommo flera s. k. kroppsarbetare och böljade dissekera grafvarnes anatomi.
Märkliga saker kommo nu i dagen uti natten.
Skön Julias sömn var grundad på stora bookar, som drogos fram och dängdes i en vrå, en (djefvul?
) stack upp ett sotigt hufvud ur grafvens djup, brandsoldater stälde sig framför rampen, deklamerandes med hvarandra, en klef ned i orkestern och stöflade ut, vaktmästarne i salongen bredde grå skynken öfver den största lyxen och konverserade med de på scenen uppträdande, akten syntes arta sig högst gemytlig, då — som sagdt — oblida öden tvungo mig att lemna detta spektakel åt sig sjelffc, särdeles som de ljufliga biffsteksdofter, som alltemellanåt gratis föda vår operabesökande allmänhet i korridorerna från våningen inunder, för tillföllet på mig ooh mitt sällskap gjorde en verkligen magisk verkan.
» Ingen är oumbärlig! » Ett vist ordspråk, som dag efter dag för tillämpning trots menskorna dag för dag säga motsatsen.
Hur länge ansågs ej en viss operasångare vara » Konung för en daga » både A. och Ö. hur svårt fann man det ej att nödgas sakna den vackra Vendela Andersson som Nemea och hur omöjligt ansåg man det ej för någon att fyUa kungens tron så som hr C. F. Landquist?
Tjal Emellertid har nu denna höst man sett Adams opera gå af stapeln utan någon enda af dessa gedigna pelare.
Otroligt, men sannt — (tyvärr 1) Och nu kommer det märkvärdigaste — belåtenheten har varit ostörd ändå.
Det ser ut som det nya systemet ej blott frikostigt försåge pressen utan ook publiken med fribiljetter ad jubilandum.
Hr Linden har förklarats » ståtlig » som kungen, men ej kunde han fylla rolens konturer som företrädaren, begriper man.
Kungen bör ej vara annat än en sådan der gemytlig sagopappa som hr Lundquist, allraminst någon pigtjusande adonis.
Brin-disin gafs emellertid med kläm, i öfrigt är det orättvist jemföra en orgel med ett litet positiv.
Fru Edlings sköna röst bör ej användas i så obskyra småsaker som Zelidas lilla parti, der dessutom fru Strandberg ttr fullt tillräcklig — Fröken Klemming har nu fliteligen inlärt också Nemeas rol, hvars sångparti lände henne till heder ur teknisk synpunkt, men hvars icke lätta spel-rol totalt öfversteg den unga nybörjerskans horizont.
Då redde sig deri bättre frk.
Karlsohn, som blott en afton lyste och försvann i rolen, lyste — med en särdeles klookeklar och rapid tolkning af koloraturscenen.
— Jag kommer nu till den värsta positionen — hr Lundmarks.
Jag vill ej upprepa att han är den store A ooh ö underlägsen, men jag håller ej för oriktigt hvad någon insinuerat att företrädaren skulle — o himmel 1 — öfver träffaa i 3; e akten 1 Hr Lundmark lyckas verkligen der gifva ett sannare, mindre forceradt men Ömmare uttryck åt den stackars fiskarens förtviflade känslor vid uppvaknandet från glans ooh höghet till träldom och nöd.
Den mer dramatiska förgen i stämman gaf också ät sina pointer en kraftigare stil, om ock naturligtvis företrädaren står ofördunklad i de lyriska cantilenorna.
Att en ung debutant i Piféars rol förmenas spela den bättre än herrar Henrikson och Dahlgren det gjort, är alltför vänligt sagdt, men den lilla tenor biten är frisk och välklingande och har förmodligen föranledt återupptagandet af operans qvickaste duett, buffaduon i B mellau Piféar och Zelida, hvilket jag dook ej kan konstatera, emedan jag vid mitt senaste åhörande af operan lemnade teatern under andra aktens final.
Det knappa utrymme, hVaröfver denna revy förfogar, gjorde oss villrådiga huruvida vi skulle dröja vid frk.
Oselios gästspel å k.
Operan, särdeles som detta inleddes med en Carmen-tolk-ning, som hur tekniskt fyndig den än i många fall var likväl måste anses i det hela förfelad, emedan den ställer sig i diame-tral kontrast mot såväl Prosper Mérimées som George Bizets intentioner; att s&amp; skapa p&amp; fri hand torde äfven der talang ooh beg&amp;fhing finnes vara allt annat än eflerdömligt.
Att observera, ej imitera torde derför vara ridligast rörande den Oselianska Carmentypen, hos hvilken ett af den skiftande karakterens många drag blef så uteslatande prononoeradt att hela bilden kom i en totalt falsk dager: det cocotte-artade i Carmens skaplynne, cocotte för ingen del sirène, ty en mindre bedårande Carmen har väl aldrig skådats.
Denna origtiga Carmen efterföljdes emellertid af en Margaretha af en betydenhet, som tvingar oss att inrymma deråt en plats ooh en — hedersplats.
Oselios seger i denna rol var för ingen del lättköpt.