Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du skall gjuta hela denna flaska i den balsam, du ämnar bereda mig innan din afresa, hvilken du för öfrigt ännu måste uppskjuta.
På din egen fara, lifvets och nådens herre!
.Denna stora kristall-kruka erinrar du dig säkert?
– Ja, men du har aldrig berättat mig, huru du funnit det ovärderliga vatten som deruti förvaras.
Ingenting var enklare.
Jag reste en dag från Tombuktu, denna underbara stad i Afrikas medelpunkt, på alla sidor omgifven af omätliga sandhaf, för öfrigt belägen vid en sjö, ej mycket mindre än Kaspiska hafvet, och ur hvilken den Egyptiska Nilen egentligen har sitt rätta ursprung.
Denna stad är byggd på tolf kullar, den ena högre än den andra, hvar och en omgifven af en mur, och alla tolf bestrukna med olika färgor; hviket, då solen skiner på dem, ger en outsägligt skön anblick.
Men detta fordrade en egen beskrifning.
Kort:
Jag reste från Tombuktu i sällskap med en karavan, från hvilken jag händelsevis i öknen förvillade mig.
Förtviflad, halfdöd af törst, kom jag till en liten brunn, vid hvilken stodo några palmer.
Under deras skugga hvilade en man, som syntes djupt inslumrad.
Emot honom framrusade en förfärlig tiger: redan öppnade han sitt ofantliga svalg, för att uppsluka den sofvande, då han i pannan träffades af en sten, så stor som jag förmådde slunga.
Vid villdjurets fall vaknade mannen; han såg sig omkring och det var icke svårt att genast skönja hvad som förefallit.
– Du har räddat mitt lif, yngling, i fall det hade kunnat mig ifråntagas, sade han leende.
– Jag betraktade honom med bestörtning.
– Se sjelf, fortfor han och nalkades tigern, som nu hämtat sig från sin vanmakt, och, tänd af ett nytt raseri, med en förfärlig styrka ihoptryckte sina käftar om hans arm, hvilken han frivilligt rände i dess gap.
Huru mycket ökades ej min förvåning, då han åter drog armen ur det öppnade svalget, och visade mig den, utan att jag kunde upptäcka ett enda spår af de grufliga tänderna.
Villdjuret sjelft, liksom slaget af undransfull bäfvan, flydde förskräckt inåt öknen.
Ditt mod, din goda vilja förtjenar i alla fall belöning, fortfor den okände.
– Vi togo vägen öfver ett omätligt sandfält.
Det var någonting hemlighetsfullt i min följeslagares hela väsende.
Han var klädd i den gamla arabiska drägten: hans ansigte förekom mig än att vara en ynglings än en gubbes, och då vi så gingo bredvid hvarandra, erinrade jag mig en saga, hvilken jag engång hört af en Christen.
Då deras Prophet gick till den nesliga döden, sjelf bärande sitt kors, kom han, nedtyngd af den bittra bördan,...
Jag känner denna berättelse, inföll Schahen; det gifves få underbara historier, hvilka jag ej redan hört.
Alltså var då din obekante den olycklige, evigt vandrande Juden?
– Så tycktes det mig.
Endast hans anlete förekom mig ädlare och mera lugnt, än jag kunde vänta af en botgörande missdådare.
Mellertid vandrade vi i trettio dagar genom öknen.
Om nätterna, då vi togo några timmars hvila, uppsökte min ledsagare åt mig några beska rötter eller plockade några bär från taggiga, saftlösa buskar, samt visade mig något bittert källsprång, af hvilket han dock endast tillät mig dricka så mycket vatten jag engång kunde upphämta med handen: detta var all den förfriskning jag njöt under hela denna vandring: jag säger jag, ty honom såg jag aldrig njuta hvarken mat eller dryck.
På trettiondeförsta morgonen sade han:
Du har nu fastat den tid som nödigt var.
Höj dina ögon och se hvad som ligger framför dig!
– Jag uppsåg och i fjerran uppsteg en blomstrande oas: – så kallar man i denna verldsdel gräsbevuxne, af källor vattnade orter, som, likt öar, här och der höja sig i sandhafvet.
Då man en månad vandrat öfver glödgad sand, och icke sett annat än en eldröd himmel och en bränd, förtorrkad jord, är redan anblicken af en klar bäck, friskt gräs och några gröna trän, en förtjusande syn.
Men den lilla ön skulle i hvilket land som helst blifvit ansedd som ett paradis.
Jag fördubblade mina steg, och snart voro vi vid den lilla lustgården.
Vågar jag? frågade jag, i det jag begärligt sträckte handen mot en af frukter dignande gren.
– Njut af allt, som här finnes, så mycket du vill och utan fruktan, sade min ledsagare; ty här trifves ingenting annat, än oskyldiga och helsogifvande alster.
– Då jag förfriskat mig af frukterna och druckit en nöt friskt dadelvin, förde han mig till lemningarna af en fordom undransvärdt skön byggnad.
– I okunnighetens tillstånd 12 stod här fordom ett namnkunnigt tempel, som några folkslag kallade Jupiter Ammons.
Men få menniskor var det beskärdt, att finna vägen till denna lyckliga ort.
I östra hörnet af denna byggnad äro ännu några celler, som kunna bebos.
I en af dem finner du en bädd af mjuk mossa.
Gack dit in, bed, och hvila dig!
– Och du sjelf?
– Jag är öfverallt och ingenstädes.
– Då jag om aftonen vaknade, satt min beskyddare bredvid mig.
Jag vill nu visa dig, sade han, hvad som utgör denna orts största märkvärdighet.
Vi gingo genom en lund af manna-trän.
Den källa du der skådar, är Lifvets, eller, som man dåraktigt nog kallar den, Odödlighetens källa.
– Jagser ingen källa, utan endast en skön, blå klippa, som tyckes vara af saffir.
– Ja, men du ser på dess yttersta spets, som framskjuter öfver denna alabaster-skål, en klar silfverådra, som går in i bergets medelpunkt.
Du ser äfven på samma topp en kolossal bildstod som tyckes vara af marmor.
Om du varit i Egypten, så finner du, till hälften nedsjunken i jorden, en bild, som liknar denna, men en grof, plump, oskicklig härmning.
Den är känd under namn af Memnons stod; men denna är den äkta, är den onde trollkarlen Simurgh Anka, som blifvit dömd, att här, förstenad, afbida dagarnes ända.
Simurgh-Anka?...
Hvad säger du? afbröt monarchen.
Den ädle konung Tahhmuress’ vän och bundsförvandt.
I sanning, denne hederlige mans öde går mig mycket till hjertat, och jag är nyfiken att erfara, genom hvilken förbrytelse han ådragit sig detta hårda straff.
Jag är rätt ledsen att jag försummat derom göra mig underrättad, svarade Sapetman.
Men du torde tillåta min ledsagare fullfölja sitt tal.
När dagen uppgår, och de första morgonstrålarna falla på bildens hjessa, uppstår en klang, en melodisk suck genom det af ljuset väckta lifvets bemödande att sansa sig ur marmorsömnen, och gjuta själ och rörelse i stenen.
I denna det gryende lifvets kamp, i denna strid mellan de fåfängt arbetande lifsandarna och de tunga stenbojorna, trampar Jetten, snart med en ny suck återfallande till sin förra dvala, hårdt mot berget, och ur den pressade silfverådran nedgjuta sig, ur obekanta källor, några droppar i alabaster-kärlet.
Hvarje dag falla 10 droppar, och hvarje droppa beskär en lefnad af 10 dagar.
Före floden funnos sådana källor flerstädes i verlden, och fäderne drucko och blefvo alla gamla.
Men nu är denna den enda källa i verlden af sitt slag, och äfven dess ådra, såsom du hört, är temligen afsinad.
– Hvilken skada, utbrast jag, att denna källa är så otillgänglig och dessutom så obekant för verlden!
– Icke så alldeles, som du menar.
Ett dunkelt rykte derom har i alla tider varit gängse bland menniskorna.
Den bekante Iskender från vesterlandet förnam det och skickade en här, för att i Simurgh- Ankas, eller – som Ionierne kallade det – Jupiter Ammons troll-tempel erfara sina kommande öden, och från denna Lifvets brunn hämta tid att underkufva de länder, som ännu återstodo af verlden.
Store prophet, är det väl mig tillåtet att samla af detta ovärderliga vatten?
– Det är dig förunnadt.
Men längre än tio år kan du icke här qvarblifva; du har då samlat ett förråd, som gifver en lifstid af 1000 år; och högre än tio tidehvarf eller egentligen ej öfver niohundrade nittionio år, kan och får icke menniskan sträcka sin lefnad; ty en mäktig konung, som satte sig i besittning af denna källa, skulle annars kunna göra sig odödlig och blifva jemlik med den Högste.
Derföre, försumma ingen morgon att infinna dig vid källan, och det helt tidigt; ty fåglarna och djuren, ja solen sjelf dricker begärligt det lefvande vattnet.
Du föreställer dig, mäktige konung, att jag sorgfälligt iakttog den helige mannens råd.
Långt före solens uppgång var jag vid saffir-berget, och sedan jag bortskrämt fåglarna och djuren, satte jag, lyssnande till Jettens första suck, mitt lilla glas under silfverådran, för att upphämta den njugga gåfvan, innan hon nedföll i alabastret.
Sålunda förlefde jag tio år i enslighet och min enda spis var gräshoppor och vildhoning, egnande min öfriga tid åt en stilla andakt, eller åt samtal med min beskyddare, som ännu var mig lika obekant som första dagen.
Vi talade med hvarandra än om alla gudeliga ämnen, än om naturens hemligheter, och i allt var han min lärare.
Ofta var han hos mig, ofta uteblef han hela månader.
Men då de tio åren voro framflutne, sade han:
Nu måste du lemna denna ö.
Jag vill ledsaga dig den kortaste vägen genom öknen.
Jag tog min vandringsstaf och min kruka.
Beskådande den, sade han: Hvad, Sapetman, du har ej druckit en enda droppa?
– Jag behöfver det ej heller.
Du vet, att jag är Zerdushts sonson – och min slägt är långlifvad.
– Du bedrager dig, om du räknar på din farfars och din fars lifstid.
Du är född efter Hedsjra, en tid, hvarefter alla under upphört, ty mindre stjernor slockna då de större uppgå.
Så mycket bättre: ty hvarföre skulle jag, arme man, önska ett långt lif? det är endast jordens rike och mäktige, som hafva skäl till en sådan önskan.
I mina fäders dagar, då visdomen skattades högre än makten, var det annorlunda; men tiderna hafva blifvit sämre och huru skulle jag alltså finna uppehälle under ett så långt lif?
– Dåre, töm denna flaska, hvilken innehåller det lifs-vatten jag sjelf samlat!
Begif dig med ditt eget till den rikaste, mäktigaste, visaste och dygdigaste konung, och han skall derför gifva dig så mycket guld, som du behöfver för att lefva de 900 år som återstå dig.
– Jag emottog flaskan, men drack deraf endast hälften.
du tömde den ej helt och hållet? afbröt Schahen.
Du försakade en lifstid af fem hundrade år, hvilken det stod i din förmåga att erhålla?
– Store konung, svarade Sapetman, jag har aldrig ångrat det.
Jag är ej mer än nittio år gammal, mina själs- och kropps-krafter äro, som du ser, ännu icke försvagade, och dock har jag börjat ledsna vid att lefva, emedan det ingenting mer för mig återstår att lära.
Och för att njuta, dertill måste man vara konung, eller åtminstone äga stora rikedomar som felas mig.
Vi togo vägen österut genom öknen.
Då vi vandrat ungefär tjuge dagar, sade min följeslagare:
Ansträng din synkraft och säg mig om du vid slutet af synkretsen ingenting blir varse!
– Jag tycker mig längst bort vid östra randen af himlen se en bergspets, som lik en förgyld punkt blänker i aftonsolen.
– Det är icke en bergstopp, utan spetsen af den stora Pyramiden.
Du har endast tre korta dagsresor dit; dock längre än hit tillåter mig ej Ödet att gå.
Vägen finner du nu sjelf, men på det inga röfvare må öfverfalla dig, så vill jag kalla till ditt bistånd tvenne starka ledsagare.
– Han ropade, och ur skogen framrusade tvenne lejon, knäböjande för hans fötter.
– Jag förskräcktes, men min beskyddare sade till villdjuren:
Trogna djur, öcknens väktare! ledsagen denne främling till foten af pyramiderna och afvärjen alla anfall mot hans säkerhet!
– Då nedkastade äfven jag mig, ropande: skall jag då för alltid skiljas från dig, utan att erfara, hvem du är, underbare främling, hvilken jemväl skogarnes vildaste djur äro underdånige?
– Sapetman, jag vill säga dig en stor hemlighet, men, vid förlusten af ditt timliga och eviga väl, skall du blott för en enda dödlig våga yppa hvad jag nu anförtror dig.
Jag är Muhammed Mehdi, den tolfte och siste af Imamerne.
Outransakliga Försyn! utbrast konungen.
Muhammed Mehdi skulle hafva uppenbarat sig, och det för en Otrogen!
Det är omöjligt, Sapetman?
Bedrager du ej mig eller dig sjelf?
Var det då han, denne Tidernas herre, som försvunnit från verlden för menniskornas ondska skull; denne af de gudlöse Khaliferne oupphörligt förföljde, ende och rättmätige Imam, i hvars namn Irans Konungar endast såsom hans ståthållare styra riket, men hvilken en dag, på den yttersta tiden, skall framträda, då den siste konungen till honom skall öfverlemna sin spira, på det han ända till dagarnas slut måtte styra verlden, då tidehvarf af frid och sällhet skola utbreda sig öfver jorden och alla menniskor antaga den sanna tron.
Densamme, utan tvifvel, svarade Mobeden.
Denna uppenbarelse är ju icke mindre otrolig än allt hvad du förut sett och hört?
Hvarför skulle jag bedraga dig, min välgörare, med diktade berättelser, af hvilka jag icke äger någon fördel, antingen du tror dem eller icke tror dem?
Mellertid förtryter det mig, att jag förtäljt dig denna underbara historia, dels emedan du anser mig för en ljugare, dels för det att jag ej numera vågar anförtro den åt någon annan lefvande menniska.
Och han uppenbarade dig kanhända äfven, fortfor Schahen tankfull, hvars inbillning redan förqväfde hvarje tvifvel, när denna tid skulle inträffa, och när slutligen sjelfva stunden 13 skulle komma?
Du vet att Persiens Beherrskare redan i trehundrade år hvart ögonblick förbidat Muhammed Mehdi’s framträdande ur den okända ort, der han nu tillbragt mer än åtta sekler, och att derför i alla rikets förnämsta städer natt och dag för hans räkning stå courir-hästar redan påsadlade, på det han, denne rätte Messias, må, hvarhelst han finner för godt att uppenbara sig, så mycket förr hinna till sin hufvudstad.
– Allt detta, och allt hvad som skulle hända till dagarnas ända, och mycket annat gjorde han mig kunnigt, återtog propheten.
Dock om derom ett ord ginge från mina läppar, skulle en ljungeld krossa mig jemte den hörande, och bådas själar nedstörtas i det svarta djupet.
Så mycket vågar jag endast säga dig, att om äfven i ditt rike finnas några sådana hästar, så kan du, på mina ord, tryggt gifva befallning att afsadla dem, äfvensom att din tusenåriga lefnad icke kommer att lida någon förkortning genom domsbasunen.
Din historia behagar mig ganska mycket, sade konungen, och ju mera jag tänker derpå, ju mer finner jag den skön, betydelsefull och angenäm.
Endast ännu en fråga!
Huru har du i tio år kunnat njuta undervisning af denne Guds gunstling, af en ättling af sjelfva Muhammed och Ali, huru har du dagligen kunnat vara vittne af hans kraft och fromhet, samt slutligen sett och hört alla dessa under; utan att försaka din olyckliga villa och bekänna dig till de Troende?
Den gamle syntes förvirrad, men snart hämtade han sig:
Nådigste konung, tillåt din slaf tala med frimodighet!
Jag lärde af Muhammed Mehdi att högakta Islam och vörda hans ättefader, den store Muhammed, och Ali, hans dotters förträffliga gemål; men skulle Zerdushts sonson afsvärja en lära, som hans farfader med så många under beseglat?
Visserligen vördar äfven jag, i min ringhet, Islams stora prophet, såsom ett Guds sändebud; men jag tror att äfven Zerdusht, de gamle Iraniernes lagstiftare, blifvit sänd af den Allsmägtige, och talat sanningens ord.
Kanhända bedrar jag mig, eller sade mig ej den vise Imamen sjelf, att alla, som trodde på den Ende Guden, skulle, antingen de bekände Muhammed, Jesus eller Zerdusht, antingen de antogo alla de 124,000 propheterne eller ingen, endast de vandrade på de rättfärdiges stigar, ändock ingå i paradiset.
– Du har rätt, Sapetman.
Jag har ju till min förvåning sjelf sett, huru ...
Han hejdade sig och fortfor:
Men sluta din berättelse!
Den är redan så godt som slutad.
Midtemellan min tappra lejonvakt fortsatte jag vägen åt Pyramiderna.
När jag på sjelfva fältet om nätterna begaf mig till hvila, nedlade sig på ömse sidor om mig de båda djuren, de glosande ögonen uppmärksamt spända utåt rymden.
Då kommo flockar af gazeller samt allehanda villebråd, och tycktes täfla om den hedern, att få tjena de invigda djuren till spis.
Men snart kom jag till bebodda orter, de trogne lejonen, hviftande ett vänligt afsked, rusade åter inåt öknen och jag befann mig åter i den lefvande verlden.
Men vidare? frågade Schahen.
Till hvilken monarch vände du dig först?
– Till Stora Moghol, såsom den rikaste, svarade maghen.
– Hvad? utfor Konungen, den helige Imamen befallte dig ju, att uppsöka den visaste och dygdigaste, och du vände dig i stället till den rikaste?
– Ännu, genmälte undergöraren, hade icke du, mäktigaste och visaste af jordens konungar, bestigit din lysande thron: annars skulle mina steg utan tvifvel vändt sig hit, för att vid foten af nådens och fullkomlighetens stol nedlägga mina ringa håfvor.
– Godt, fortsätt!
Du begaf dig alltså till Delhi?
Fann du der de rikedomar, som du tyckes högst akta af jordens goda.
– Nej, store konung.
Anländ till Hindostan, hörde jag att stora Moghols thron redan sjunkit, och att han sjelf tillbragte ett uselt lif i förnedring och fångenskap.
Med skäl förmodande, att det ej lönte mödan att förlänga ett så vanäradt lif, genomvandrade jag Indien, der man ansåg mig för en pilgrim och trodde, att min kruka innehöll Ganges’ heliga vatten, och vände min kosa till China, der min ankomst väckte stort uppseende och ändlösa öfverläggningar.
Men Kong-fu-tse’s lärjungar bedyrade att min hemlighet vore stridande emot det himmelska Förnuftet; Fo’s Prester skreko att den vore en gudlös konst samt att det blott tillkom Dalai Lama att blifva odödlig, och mandarinerne funno den farlig, emedan de lärt af tideböckerne, att för ungefär 2400 år sedan hade en man, vid namn Lao-kiun uppstått, redan 80 år gammal innan han utgick från sin moders venstra sida, och påstått att han vore i besittning af en odödlighets-dryck, hvarefter en annan hade druckit deraf, och funnit en hastig död, – kanhända emedan monarchens egna fiender förgiftat bägaren.
Således måste jag lemna detta land, men den förnämste upphofsmannen till mina förföljelser, som var öfvertygad om äktheten af mitt lifsvatten, köpte sig deraf femtio år: mera kunde han ej betala.
– Hvad? du förlängde en elak menniskas dagar?
Åter ett nytt prof på din snikenhet!
Huru kan du, Sapetman, sonson af Irans störste prophet, och som i tio år umgåtts med den heligaste Imamer, hysa en så låg passion?
– Gud allena är fullkomlig, store konung, och jag är endast en mask, som krälar i stoftet och äter jordens mull.
Jag erkänner med blygsel, att jag älskar guldet, kanske alltför mycket, men tro dock icke, nådens herre, att din tjenare älskar det, såsom den råa hopen, såsom ett medel för njutningar; nej, min vetenskap har lärt mig, att denna metall är den ädlaste bland alla de liflösa tingen, samt att den dessutom till vissa, naturer står i en underbar och välgörande valfrändskap; – en sådan natur är min.
– Jag förstår icke dina ord.
Dock femtio år undansnillade för mig, hvilken skada!
– Värdes påminna dig att denna flaska ännu innehåller niohundrade femtio år, och att du ej kan sträcka din lifstid högre än niohundrade nittionio, att du deraf redan lefvat några och tjuge, och att således min handel blott tagit ganska litet ifrån din lefnad, som ändå i alla fall blir längre än någon af patriarchernes.
– Ack, Sapetman! du känner icke, att de år jag framlefvat, äro utplånade ur lifvets bok och således icke ingå i räkningen af min lefnad.
Dock, du skall kanhända en annan gång erfara
min hemlighet, som vida öfverträffar alla dina undersagor.
Vet således, att du har beröfvat mig hela femtio år!
Men det kan numera icke ändras.
Gömd bakom gardinen, förvånade mig ingenting mer än att en menniska, som tänkte sig lefva nära tusen år, kunde gräma sig öfver förlusten af femtio! så stiger omåttligheten med öfverflödet.
Mellertid fortfor Parsen:
Nu ämnade jag mig till kejsaren af Rumestan 14, ty jag visste ej ännu, att i det sönderstyckade Iran funnes en furste, värdig och mäktig nog, att lösa min dyrbara vara.
Men knapt hade jag kommit utom Chinas gränsor, förrän jag förnam ryktet om den Afghaniske Herrskarens förvånande dygder, hans stora rikedom och hans utomordentliga kärlek för naturens förborgade hemligheter.
Din tjenare skyndade, att öka sina kraftmedel, och lägger dem nu och sig sjelf för dina fötter.
Konungen stod fördjupad i betraktelser.
Men Sapetman vände sig om och befriade sig hemligt från ett länge öfvervunnet löje.
Redan långt för detta hade jag trott mig igenkänna rösten och dragen af, jag visste icke hvilken.
Men vid det lömska löjet och den sneda lurande eldsblicken, blefvo mig anletsdragen på engång odrägligt vidriga och tillika helt och hållet bekanta.
Glömmande alla förhållanden, störtade jag fram, grep den förmätne bedragaren hårdt vid bröstet och ropade:
Förrädare! hvar har du gjort af Fanny?
– Lösslitande sig, kastande han sig för Schahens fötter, och ropade:
Nådigste furste! fräls mig från denne vansinnige yngling!
– Yrar du, Rustan; hvad vill du denne gamle, vise Mobed?
– Nej, konung, det är ingen Mobed, det är ingen afkomling af Zerdusht Sapetman; det är Jussuf, som bortröfvat min älskarinna, det är en bedragare, som stjäl ditt guld och skrattar öfver din lättrogenhet.
– Du hör, inföll Jussuf, hur han vågar smäda äfven ditt majestät!
– Välan, svarade konungen, jag hör men förlåter den olycklige; ty jag ser att hans sinnen, som ej kunna uthärda åsynen och afhörandet af så många underbara ting, blifvit rubbade.
Sapetman, gif honom på stället en dryck, som återkallar förståndet!
Konstmakaren skyndade sig att hämta en flaska.
Jag mottog den och uttömde den på altaret, ropande: det är gift!
Se hur det fräser på glöden! – Gud! utropade Jussuf, han har utsläckt den heliga elden.
Hvem skall skydda mig och mitt altar, då icke engång konungen sjelf förmår det?
Se, nu nalkas han åter med vilda blickar; nu tänker han kanhända omstöta min hylla och utgjuta alla de helsovatten, som voro bestämda till ditt och således mensklighetens bästa!
Vill du ej låta gripa den ursinnige?
Schahens ansigte upplågade af vrede.
Rustan! om icke all sansning öfvergifvit dig, så igenkänner du i mig din herre och konung.
Jag befaller dig att gå, och att aldrig mer våga ett försök att ofreda denna man.
Han må vara din Jussuf eller ej, så står han nu under mitt beskydd, och du måste i detta ögonblick aflägsna dig.
– Mera lugnad, försökte jag att förklara mig; men Schahens hotande blick tillät mig ej välja något annat, än att genast lemna rummet.
Följande dagen begaf jag mig tidigt till konungen, och besvor honom vid allt heligt, att tillåta mig några ögonblicks samtal med Jussuf. – Jag har måst tillstå för Sapetman, svarade han, att jag tillåtit dig att lyssna på vårt samtal, och jag har, för att tillfredsställa honom, nödgats lofva vid Propheten, att hädanefter icke tala ett ord om honom, hvarken med dig eller någon annan, än mindre tillstädja någon komma i hans närvaro.
Jag är således ledsen, att jag för första gången måste afslå din begäran, ehuru jag säkert vet, att dess uppfyllande skulle gagna dig till intet.
– För att ändock beveka Schahen, förtäljde jag min lilla kärlekshandel och uppehöll mig framför allt vid Jussufs trolöshet, hvilken så oerhördt missbrukat mitt förtroende.
– Och om nu denne Sapetman vore din Jussuf, frågade Schahen, smickrar du dig verkligen med hoppet att han skulle bekänna sitt brott, blottställa sig för din hämd, och äfven i mina ögon nedsjunka från en prophet till en nedrig bedragare?
– Jag kunde icke neka rigtigheten af denna anmärkning, men mitt lugn fordrade af mig att göra allt, för att återvinna den förlorade.
– Sapetman har förtrott mig, att han äger en son, hvilken han ej sett på tjuge år och hvars närvarande vistande han ej känner.
Han förmodade att likheten mellan denne och honom sjelf kunnat förleda dig, att i din blinda häftighet taga en nittioårig gubbe för en man i sin raskaste ålder.
Likväl försäkrade han, att om du förevitade den obekante ett brott, så ansåg han omöjligt, att den du sökte kunde vara hans son.
Och så tyckes det också förhålla sig; ty du sade ju sjelf att Jussuf var Musselman, och huru kan du inbilla dig, att en sonson eller sonsonsson af Zerdusht skulle förneka sin tro eller hyckla en främmande?
Och vore Sapetman sjelf denne Jussuf eller någon annan vinningslysten äfventyrare, då skulle han ju ej uppträda som en Gueber 15, såsom anhängare af en sekt, hvilken är bland dem vi mest hata och afsky; utan tvertom under larfven af Islam söka förvärfva sig nya anspråk på min gunst.
På allt detta har han sjelf gjort mig uppmärksam.