Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bevillnings-taxeringen är nemi. grundad derpå, att den taxerade jorden icke gifver mera än 3 proc.; och det synes mig då icke vara rätt att åberopa denna taxering såsom ett verkligt praktiskt värde, som rättare bort sökas i den gångbara räntefoten.
Frih:n har vidare talat om att kapital-bildningen under de sednare åren gått framåt.
Ja, visserligen, men man bör äfven i detta hänseende afdraga skulderna.
Gör man detta, så skulle jag tro, att skulderna under de sista åren ökat sig mera än kapitalbildningen, och det är just denna skuldsättning på enskilda händer, som jag anser oroande, i en tid då landets handelsförhållanden under en längre följd af år gestaltat sig så ofördelaktigt; man bör då ej undra öfver, att något hvar gör sig den frågan, när och huru skall detta slutas?
Hr Finans-Ministern hade icke saknat anledning begagna detta tillfälle att lugna farhågorna genom något förklarande, när man kunde hoppas, att denna skuldsättning skall blifva stoppad; och jag är ölvertygad, att, om så skulle hafva skett, många betänkligheter blifvit undanröjda.
Sedan öfverlägeningen härefter förklarats fulländad, begärde Hr von Koch ordet och yttrade:
Landtm, förmälte, att Hr von Koch hade yrkat, att första punkten af Betänk:t och detsammas öfriga delar skulle Den 13 Maj f. m. 347 göras till föremål för två särskilda propos:r; till följd hvaraf och jemlikt stadgandet i 54:de §:n R. O., en sådan delning af propos:n komme att ega rum; samt att, hvad då först beträlTade Utsktts främst i Betänk:t sid.
46 afgifna hemställan, blifvit yrkadt dels bifall till densamma och dels återremiss deraf.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Betänk:ts första punkt, hvartill svarades många nej, blandade med ja, och sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utföllo med många ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Efter förmälan, att i afseende å Betänk:ts öfriga delar endast återremiss blifvit begärd, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. derå, hvartill svarades ja.
Hr von Hofsten, Sten Erland:
Då det på den sed naste tiden visat sig att R. o. Ad:s platser inom Banko-Utsk:t varit högst glest besatta, får jag vördsamt anhålla att 3 suppleanter derstädes måtte så fort som möjligt blifva utsedde.
Sedan R. o. Ad. till denna hemställan lemnat bifall, anmodade Hr Gr. och Landtm.
Hrr Elektorer att välja 3 ytterligare suppleanter i Banko-Utsk:t.
Anmäldes och bordlädes Stats-Utskottets Utlåtanden: N:o 89, ang:de ytterligare anslag för det inom R.
St:rs hus inrättade riksdags-arkif; N:o 101, i ani. af väckt motion om åtgärders vidtagande till skydd för kronolaxfisket vid Åsbro i Wiske å; N:o 102, i ani. af väckt motion om öfverlåtelse åt Nysätra socken af lägenheten Ängstorp under
Ryda kungsgård, för inrättande af en s. k. byskola; samt Banko-Utskottets
N:o 35, med förslag till reglering af bankens låne- och kreditiv-rörelse, samt om användande af upplupen bankovinst; och N:o 36, med förslag till förändrad uppställning af 5:te och 6:te afdelningarne i bankoreglementets 6:te artikel. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 4 e. m.
In fidem, O. Urakel. 348 Den 13 Maj e. m.
Justerades ett prot.-utdrag för f. m:s plenum.
För några dagar sedan, då det var fråga om den blifvande bränvinsförfattningen, fattade R. o. Ad. det beslut, att lltsk:ts förslag vid 4:de mom. af 48:de §:n skulle i så måtto ändras, att orden »utom tillsyn vid malt- eller jästberedning» skulle uteslutas och författnm således i denna del få samma lydelse, som den förut baft.
Jag har bort af flere ledamöter utaf Preste-St., att dessa il'rågav:de ord genom någon tillfällighet blifvit förbisedda, då författnm var föremål för sistnämnde
Stånds öfverläggning; och jag har anledning att tro, att detta Stånd gerna skulle emottaga en inbjudning att förena sig i det beslut, som R. o. Ad., med afseende på denna § fattat, hvarför jag anhåller hos Hr Gr. o.
Landtm, om propos. derpå, att en sådan inbjudning måtte allåtas.
Liljencrants hade föreslagit, att Högv.
Preste-St. skulle inbjudas förena sig i det beslut, som R. o. Ad., vid behandlingen af Sammansatta Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Betänk.
N:o 2, ang:de vilkoren för bränvins tillverkning, fattat, att, med afslag å Utsk:ts sednaste hemställan i afseende å §:n 48 i förordnings-förslaget, godkänna det 4:de mom. i samma §, med uteslutande af orden »utom tillsyn vid malt- eller jästberedning»; och hemställde Hr Gr. o. Landtm., huruvida R. o. Ad. behagade härtill lemna bifall.
Bonde-St:s den 8 dennes på bordet lagde prot.-utdrag N:o 272, innefattande dels de beslut, som bemäldte Riks-Stånd fattat i afseende å Sammansatta Bevilln.-, Lagsamt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Betänk.
N:o 2, ang:de vilkoren för bränvins tillverkning, dels ock inbjudning till de öfriga Riks-Stånden att samma beslut biträda.
Jag får anhålla att inbjudningen måtte punktvis föredragas.
Den 13 Maj e. m. 349 Sedan R. o. Ad. härtill lemnat sitt bifall, föredrogs:
Första stycket i prot.-utdraget samt § 2r Gr.
Ren n» föredragna inbjudningen anser jag stå i rak strid mot det beslut, som R. o. Ad. lättat i denna fråga. R. o. Ad. beslöt nemi. att bränningstiden skulle indelas i 5 terminer, i stället för 10, såsom Utsk:t föreslagit.
Nu bar Bonde-St., som i öfrigt godkänt Utsk:ts förslag, för sin del fattat det beslut, att slutmeningen i l:sta mom.
2:dra §:n »dock vare sex terminer den längsta och två på hvarandra följande terminer den kortaste tid, hvarunder bränvinshandtering må utöfvas», skulle förändras i så måtto, att orden »på hvarandra följande» uteslutas, och man således skulle bränna bränvin under den korta tiden af 14 dagar.
Rå jag måste antaga, att R. o. Ad. ej kan bifalla denna Bonde-St:ts inbjudning, anhåller jag om afslag å densamma.
Jag påminner mig icke riktigt hvad beslut som R. o. Ad. fattat med afseende på denna punkt.
Huru det än må vara dermed, så vill jag likväl yrka på att inbjudningen måtte afslås.
I afseende på inbjudningar i allmänhet, så är jag af den åsigt, att man visserligen icke skall föresätta sig att aldrig antaga dem, ty man kan ganska väl sammanjemka mindre skiljaktigheter, någon gång komma i tillfälle rätta ett misstag; men i allmänhet och i större frågor, i synnerhet sådana, som varit föremål för en vidlyftig öfverläggning inom ett Stånd, då talrika ledamöter varit närv:de, anser jag det vara orätt att Ståndet frångår sitt en gång fattade beslut.
Jag anhåller således att den föredragna inbjudningen måtte afslås.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., vidblef R. o.
Ad. hvad förut beslutats och lade inbjudningen till handlingarne. § 4.
Jag får nu tillfälle att bevisa min tro med mina gerningar.
Rå denna fråga var före hos R. o. Ad., yrkade jag att R. o.
Ad. skulle fatta just det beslut, som Bonde-St. nu begärt; men jag skulle anse för orätt att, sedan jagengång blifvit öfverröstad, försöka att få en ändring i beslutet.
Betta skulle vara en öfverrumpling nu, då så få ledamöter äro närv:de.
Ehuru jag således anser att det hade varit önskligt att R. o. Ad. fattat samma beslut som Bonde-St., så vill jag dock icke yrka på bifall till inbjudningen.
Liljencrants. 350 Den 13 Maj e. m.
Öfverläggningen förklarades slutad samt propos. framställdes derå, att R. o. Ad., med vidblifvande af sitt förra beslut, skulle lägga inbjudningen i denna del till handlingarne, hvilket bifölls. § 22.
Såsom jag för en stund sedan hade äran nämna, är denna framställning grundad på det beslut, som Bonde-St. fattat, att bränvinstillverkningstiden skulle indelas i 10 terminer.
Visserligen bar Hr von Koch rätt deruti, att 2:dra §:n är återremitterad, men det skedde likväl med det uttryckliga tillkännagifvande, att R. o. Ad. för sin del ansåg att det endast borde blifva 5 terminer.
1 likhet med Hr von Koch, får jag anhålla att denna inbjudning måtte få läggas till handlingarne.
Jag tror nu temligen säkert kunna draga mig till minnes, att den 2:dra §:n och i sammanhang dermed äfven den 9:de blifvit återremitterad, om hvilket Utsk:ts leda möter kunna närmare upplysa.
Jag tror icke att det är skäl att antaga inbjudningen, då den punkt, som den afser, är återremitterad.
Den nu upplästa paragrafen står i ett omedelbart sammanhang med den 2:dra §:n, hvilken blef återremitterad, men icke i den syftningen, som Gr.
Liljencrants angilvit, utan i den syftningen, som Hr Lemchens reservation angifver.
Och då R. o. Ad. återremitterat den 2:dra §:n, så vore det skäl att äfven återremittera denna. R. o. Ad. vidblef sitt förra beslut och lade inbjudningen till handlingarne. § 23.
Så vidt jag kan fatta, så står äfven denna paragraf i sammanhang med de föreg:de, och torde således in bjudningen äfven å denna punkt afslås.
Det förut fattade beslutet vidblefs och inbjudningen lades till handlingarne. § 28.
Då denna del af författnm förevar till öfverläggning hos R. o. Ad., kan jag icke påminna mig att det var någon enda röst, som höjde sig lör nedsättning af de för kontrollörerna bestämda arfvoden, hvarken vid förra riksdagen eller vid den innev:de.
Jag förmodar således, att det finnes Den 13 Maj e. m. 351 tillräckliga anledningar att icke fästa det minsta afseende vid denna inbjudning. R. o. Ad. fattade enahanda beslut som i afseende å de föregående“§§:ne. § 40. frHr von Koch:
Denna paragraf står påtagligen i sammanhang med den föregående, och bör således, till följd deraf, läggas till handlingarne.
Jemväl i afseende å denna § vidblef Ståndet sitt förra beslut, och lade inbjudningen till handlingarne.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande LagUtsk:ts den 2 och 8 dennes bordlagde Betänk.
N:o 33, i anledning af väckta motioner om förändring i stadgandena ang:de giftomannarätt.
Ifrågavarande förslag har vid alla föregående riksdagar, då det blifvit väckt, blifvit af R. o. Ad. alslaget, och jag är af den öfvertygelse att detta äfven nu bör ske.
Jag har i sådant ändamål mot Utsk:ts beslut anmält min reservation, deri jag anfört de hufvudsakligaste skäl, som tala för ett sådant afslag.
Jag vill endast tillägga, att den omständigheten att qvinnan förklarats vara myndig att sjelf sköta sina egodelar vid 25 år, alldeles icke medlör det resultat att hon icke bör inhemta giftomans mening i fråga om valet af make.
Då frågan om qvinnans myndigblifvande förevar, så förklarade jag, att jag ansåg i detta afseende, det qvinnor af de mindre förmögna klasserna i allmänhet skulle anse det fördelaktigt att utan de omvägar, som den då gällande lagstiftningen medförde, få tillåtelse att sjelfve förvalta sitt gods.
Deremot trodde jag, att de flesta qvinnor af de förmögnare klasserna hyste den önskan att icke ega denna så kallade förmån.
Den fråga, som nu är under öfverläggning, tror jag icke innebära någon fördel hvarken för de förmögnare eller de mindre bemedlade klasserna.
Orri man också komme öfverens derom att qvinnan må vara myndig och att det icke kan vara vådligare att låta en qvinna sjelf sköta sitt gods, när hon blir 25 år, än att låta en man vid 21 år göra det; så tror jag likväl, alt det är obestridligt, det, i fråga om qvinnans hjerta, hon mera än mannen behöfver råd och varningar af dem, hvilka måste antagas för henne hysa ett varmt och lifligt intresse.
Utan att vilja inlåta mig på sentimentalitetens område, tror jag, att en hvar bör medgifva, att qvinnans veka lynne, hennes mera vistande inom hus och mindre umgänge med den yttre verlden 352 Den 13 Maj e. ro. göra henne mera tillgänglig för intryck och lättare bedragen af dem, som, under en mask al bättre serier och karaktär än som tillkommer bedragaren, vill förleda henne och hos henne uppväcka en böjelse, som kunde, om den leder till giftermål, bereda hennes lifs olycka.
Förgäfves anför Utsk:t, att lika väl som ynglingen kan sjelf få välja sin maka, så bör qvinnan få göra det.
Till följe deraf alt det yttre
Jifvet för mannen är af så ojemförligt mycket större vigt och mera absorberar honom än qvinnan, så är valet af make för qvinnans hela framtid af ett ejemförligt mycket större inflytande än för mannens.
Jag kan således icke föreställa mig att R. o. Ad. skall finna något skäl att beröfva föräldrar och närmaste anhöriga den rättighet, som lagen medgifver dem, att hafva ett ord med i laget vid en dotters eller en systers ingående af äktenskap.
Man skall icke heller till stöd härlör kunna åberopa, hvad sorn för flera andra lagförändringar åberopas, att det är en oeftergiflig fordran af civilisationen.
Det folk, som i afseende på intelligens och civilisation sjelf anser sig och af många erkännes stå i spetsen för Europas öfriga folk, nemi. det Fransyska, hvars lag är antagen i en stor del af de mest civiliserade länder, såsom i Tyskland, Holland och Belgien, har uti denna lag bevarat åt föräldrar och anhöriga nämnde rättighet vid en qvinnas trädande i äktenskap, och utsträcker denna rättighet till och med till ett familjeråd, då föräldrarne icke lefva.
Jag tror således, att vi i denna af de flesta folkslag i Europa godkända lag kunna hafva ett exempel, som berättigar oss att vidblifva den urgamla grundsats, som vår lag hittills har följt och till Ilvars upphäfvande jag icke funnit något skäl lörefinnas. litan att vilja strängt bedöma andras motiver, får jag likväl säga, att jag finner Ulskrts resonneinent vara väl mycket bygdt på fraser.
Giftomannens rätt att förvägra den mö, som står under hans värjo, att ingå äktenskap, är icke absolut.
Hvad R. o. Ad. beträffar, är i dess privilegier stadgadt, att mö af adligt stånd, som blifvit förvägrad af sin giftoman att träda i äktenskap, kan vända sig till Konungen, som eger rätt att deröfver besluta.
Hvad de öfriga klasserna inom samhället angår, eger mön att vända sig tili domstolen, och den lärer väl icke underlåta att tillstädja äktenskap, om icke giftomannen har giltiga skäl för sin vägran.
Utsk:t säger, att giftomannens vägran är en befallning, ett bud eller ett veto, absolut i det fall att domarens mellankomst ej anlitas; men suspensivt i den händelse att process uppstår.
Alan kan icke säga, att det är ett absolut veto, då det kan ändras.
Hvad som kan ändras, är icke absolut.
Utsk:t säger vidare, »att det sanna förtroendet inom familjen icke upprätthålles genom de borgerliga lagarnas tvång.
En yttre tvångslag lärer icke kunna stärka det inre etiska bandet, familjemedlemmarne emellan».
1 allmänhet grunda lagarna sig aldrig på etiska förhållanden, men de understödja dem, och detta eger rum här.
Vidare säger Utsktt: »der åter förhållandena inom famil - en 13 Maj e. m. 353 familjerna äro hvad de böra vara, der kan ock ea fader eller moder vara viss att öfver sin dotters beslut i förevarande hänseende utöfva ett inflytande, vida större än lagen kan medgifva».
Hvad berättigar Utsk:t att säga, att, om lagen i detta afseende icke gifver åt en fader någon makt, så kan han vara viss att på sin dotter utöfva ett större inflytande, än om lagen tillerkänner honom det?
Detta kallar jag en fras.
Hvar och en, som känner hjertats böjelser och den benägenhet, som en qvinna har att tro den om godt, vid hvilken hon fästat sig, han vet också att det händer ganska ofta att råd, förmaningar, varningar, bevisliga uppgifter m. m. äro fruktlösa; dermed uträttas ingenting, och vi veta likväl att nu för tiden, kanske mer än någonsin, sedan en viss halfbildning och förfining utsträckt sig äfven till de gröfre bedragarnes klass, bedragare uppträda icke sällan och tillvinna sig qvinnors hjertan.
Det är icke mer än ett år sedan en histo ia gick omkring land och rike angående en förrymd korrektionist, som, under uppgift att vara en doktor vid namn Ekström, hade innästlat sig i en familj och tillnarrat sig dotterns kärlek.
Om nu ett sådant läll inträffar och lädren, hysande en misstanke om bedragarens heder och ära, vill lägga hinder i vägen för giftermålet, bör då lagen förvägra honom ett ord i detta afseende?
.lag tror att hvar och en, som har någon erfarenhet om i hvad ställning en målsman befinner sig, då en mö, som står under hans värjo, önskar att ingå en äktenskaplig förbindelse, väl vet att en giftoman betänker sig två gånger, innan han säger nej; och hvar och en, som har hjerta, vet att hans ställning, då han blir nödsakad att uttala detta nej, icke är den behagligaste; men, om någonsin hans samvete skulle bjuda honom att säga nej, bör då lagen förhindra honom att sålunda åtminstone uppskjuta en dotters olycka?
.lag kan icke se den ringaste våda deruti, att denna makt hvilar i fadrens hand, då Konungen eller domaren kan upphäfva fadrens förbud, ty det är ganska säkert att, med kännedom härom, fadren icke missbrukar sin makt.
Utsk:t invänder, att en sådan appell till Konungen eller domaren skulle försvåra återknytandet af ett brustet familjeband.
Jag tror icke det-
Om jag såsom fader hade ansett min pligt fordra att vägra min dotter tillåtelse till äktenskap, men domstolen hade gifvit henne denna tillåtelse, så kan jag icke se, hvarför det skulle vara mig svårare att i det fallet bibehålla kärleken till min dotter, än om hon knutit bandet utan hvarken min eller någon annans tillåtelse.
Jag skulle böja mig under nödvändighetens lag i det ena fallet så väl som i det andra.
Vidare står i Betänlet, att »erfarenheten sannolikt skulle hafva att framvisa ytterst få fall, då en giftomans vägran varit för en till mognare ålder hunnen qvinna förmånlig».
Jag tror tvärtom, att ganska ofta har en giftomans vägran varit för en qvinna förmånlig, och jag tror, att, om en giftoman har något att förebrå sig, så är det, då han, till följe af en svaghet, som är temligen naturlig, bär dagtingat med sitt samvete och gått in på ett äktenskap, som han hade bort motverka.
Under min H. IV. 23 354 Den 13 Maj e. m. tjenstemannatid, sorn icke varit så kort, liar jag icke kommit linderlund med många fall, då en giftoman obehörigt vägrat sitt samtycke, och har han gjort det, så har alltid lagen såsom ett remedium funnits att tillgå.
Slutligen säger Utsk:t, att skyldigheten eller rättigheten att enligt 8:de kap.
Giftermälsbalken upprätta äktenskaps-förord, skall öfvergå på qvinnan sjelf, då lion fvilt sitt 25:te år.
Hvar och en, som varit i en giftoraans ställning vid en qvinnas alslutande af äktenskap, vet hvilken ytterst kinkig sak det är att af brudgummen begära upprättande af äktenskapsförord.
Jag kan således icke förstå huru man kan tro att en qvinna, som är på vägen att ingå denna förbindelse, af sig sjelf skulle upprätta äktenskapsförord.
Giftomannen sjelf har så många betänkligheter och så mycken motvilja att taga detta obehagliga steg, att jag, med den menniskokännedom jag har, vågar påstå, att det nästan aldrig skall inträflä, att en qvinna sjelf upprättar detta förord, och likväl veta vi, att med vår nuvarande lagstiftning angående giftorätten är detta den enda utväg att skydda något af hustruns lott i boet.
1 detta afseende kompletterar Utsk:t just sitt system, ty om jag ser, att min dotter är på väg att gifta sig med en slösare, med en man, som skall förstöra hennes arf och en gång sätta barnen på bar backe, så skulle jag icke ens såsom giftoman vara berättigad att påyrka äktenskapsförord, ty om hon säger nej, så kan jag ingenting göra.
Jag har funnit Utsk:ts illusioner om qvinnans klokhet i detta fall så befängda och så naiva, att jag icke kunnat underlåta att framhålla dem.
Jag ber att få tillägga, att i Utsk:ts förslag förekomma flera inkonseqvenser.
Ehuru Utsk:t vill upphäfva giftorätten, så vill det dock, att 10 § i 2 kap.
Giftermälsbalken skall bibehållas, hvilken säger: »ej må den, som mö lägrat häfver, få henne till äkta utan fader och moder gifva der ja och samtycke till»; således skulle en flicka (å gifta sig utan löräidrarnes bifall, men, om hon låtit lägra sig, så skulle hon icke få det.
År detta rim och reson?
Likaledes vill Utsk:t, att tO § i 3 kap. Giftermälsbalken skall bibehållas, som lyder: »häfdar man qvinna under äktenskapslöfte, då skall han taga henne till äkta, om hon det påstår och hennes fader och moder dertill samtycka.»
Om man vill införa nya grundsatser i en lag, så är man som lagstiftare sig sjelf så mycken aktning skyldig, att man icke motsäger sig sjelf, och jag kan icke finna något mera motsägande än Utsk:ts förslag och Giltermålsbalkeris 6 kapitels l:sta §, hvilken Utsk:t velat bibehålla och som säger: »gifter sig mö mot faders vilja eller moders, håfve fader eller moder våld att göra henne arflös.» Detta är, säger Utsk:t, en förträfflig utväg, som fader eller moder har qvar, ifall dottren gifter sig mot dess vilja.
Ja! i sanning en förträfflig utväg.
Sedan min dotter har gift sig mot min vilja med en person, som bringat henne i nöd och fattigdom, skulle jag såsom läder hafva qvar rättighet att öka denna hennes nöd, så att hon skulle svälta ihjäl
Har man tillåtit dottren att gifta sig utan fadrens bifall, så må hon dock åtminstone få det lilla arf, D«n 13 Maj e. ra. 355 hon kan erhälla efter honom.
Om man vill att lagen skall medgifva qvinnan att gifta sig utan att det angår hennes fader, så bör man icke intaga i lagen, att, ehuru hon har denna rättighet, har dock fadren rätt att straffa henne, när hon begagnar sig deraf.
Jag tror således att det stadgande, som Utsk:t föreslagit, endast skulle leda till förvecklingar, osäkerhet och förvirring, hvarföre jag anhåller om afslag på Betänkit.
Då jag för min del biträdt och till alla delar gillat Utsk:ts förev:de Betänk., så anser jag mig skyldig att uppträda till försvar för samma Betänk, och gendrifva de skäl, som Hr Gr.
Sparre anfört emot icke allenast Betänk:ts uppställning, utan äfven sjelfva saken.
Jag ber derföre om ursäkt, om jag kommer att söka att steg för steg följa Hr Gr:ns anförande.
Hr Gr:n säger för det första, att Utsk:ts Betänk, är bra mycket byggdt på fraser, och såsom bevis härpå anför han, att Utsk:t säger, det giftomannens vägran är en befallning, ett förbud eller ett veto, absolut i det fall att domarens mellankomst icke anlitas.
Detta är ju blott en Iras, säger lian, ty absolut kan icke det vara, som kan ändras.
Detta är mycket sannt; också säger Utsk:t, att detta veto är endast suspensivt, ifall det af domaren ändras. >.
Vidare har Hr Gr:n fäst sig vid att Utsk:t yttrat: »der förhållandena inom familjerna äro hvad de böra vara, der kan ock en fader eller moder vara viss att öfver sin dotters beslut i förev:de hänseende utöfva ett inflytande, vida större än lagen någonsin kan medgifva.»
Huru kan det låta förstå sig, säger han, att detta inflytande kan blifva större, om icke lagen medgifver åt lädren några rättigheter i detta afseende, än om den gör det.
Utsk:t säger, att der förhållandet är sådant det bör vara, der bör lädren vara säker på att kunna utöfva ett inflytande, vida större än lagen någonsin kan medgifva.
Ehvad nu lagen medgifver honom något sådant eller ej, sä blir det inflytande, som han har, till följd af den rätta ställning han intagit, vida större än hvad lagen kan gifva.
Vidare påstår Gr:n, att, då Utsk:t säger, att en sådan appell omöjliggör eller åtminstone synnerligen försvårar återknytandet afj ett brustet familjeband, och då det säger, att det är vida lättare att åstadkomma en försoning, om en dotter ingått äktenskap emot sina föräldrars vilja, men utan anlitande af domstol, än om föräldrarnes vägran måste öfvervinnas med domstolens tillhjelp, att Utsk:t har orätt, »ty», säger han, »jag skulle snarare underkasta mig att domaren yttrade att min mening vore orätt, änxjag skulle underkasta mig att min dotter gifte sig utan att rådfråga mig.» ingen lag kommer att stiftas, som säger att qvinnan icke bör rådfråga sin giftoman, aldraminst om denne är hennes fader.
En sådan lag kan aldrig komma i fråga, utan Utsk:t har blott föreslagit, att det icke skulle vara tillåtet för föräldrarne att vägra sitt tillstånd till giftermålet, när qvinnan fyllt 25 år.
Om så - 356 D*n 13 Maj e. m. ledes en qvinna, efter att hafva rådfrågat sin fader och af honom blifvit afrådd, likväl ingått i äktenskap, så må det väl vara lättare för honom att förlåta henne, än om det genom domstolarne hade blifvit allmänt bekant, att hon hade gift sig emot hans vilja.
På Utsk:ts yttrande, att erfarenheten sannolikt skulle hafva att framvisa ytterst få fall, då en giftomans vägran varit för en till mognare ålder hunnen qvinna förmånlig, svarar Hr Grin, att det, enligt hans erfarenhet, har inträffat ytterst få fall, då giftoman har vägrat en qvinna att gifta sig, utan att han dertill haft giltiga skäl, och då hade det alltid stått qvinnan öppet att få denna vägran upphäfd af domstol.