Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett Stocks- eller StatsobligationsSystem kan, i ett Land af stort och öfverflödigt Rörelse-capital, vara af mycken nytta, emedan det utgör ett medel att ifrån rörelsen upphämta den öfverflödiga andelen, för alt den åter utsläppa till, om jag så får yttra mig, ny efFect; men att det äfven der kan uppnå en gräns och derefter åstadkomma en politisk vanmagt, derpå gifva några andra Länders nuvarande belägenhet de mest öfvertygande bevis.
I ett Land åter, der Rörelse-capitalet är otillräckligt, blir StatsobligationsSystemet genast en verklig sten på börda, emedan det icke ens kan försökas, utan att göra otillräckligheten ännu större.
Obligationerne mäste ett af två, Den i5 December f. ra. 27 antingen blifva af natur att vinna begärlighet, eller också icke.
I förra fallet skall Capitalistens håg att dem förvärfva, gifva åt denna nya speculation ett företräde, och han skall deråt egna de capitaler, som antingen annars stått Näringarne tillhanda, eller också måste ifrån dem upphemtas; och uppsägningarne, äfvensom svårigheten att finna Lån till dem, skola blifva mångfaldigt tyngre ifrån den stund, då Staten sjelf uppträder, såsom Lånesökande, till täflan med hela den stora Lånesökande allmänheten.
Skulle man åter antaga, att Statsobligationerne fingo ingen begärlighet, eller snart förlorade den de i början kunde äga, så hvartill tjenade de väl då?
el ler hvad blefvo de då annat, än föremål för Agiotagen; en vara att utbjuda, och sålunda blott ett medel att göra den rike rikare, och den fattige fattigare?
Jag vet att Opinionsförvillelsen går ända till att tro, att de, såsom mynt, skulle gifva lättnad i förlägenheten; men jag frågar: hvartill skulle väl Pappers-valuter gagna, med hvilka man icke fick betala sin skuld, gjord i Banko eller Riksgäld, icke sine Krono-utlagor och icke tjenslefolkets löner, och som man icke ens finge beläna i någon Discont?
Ja, man kan med skäl säga: till hvilken stridighet i grundsatser gjorde man sig icke skyldig, om man vid samma Riksdag, som man vill för alltid bestämma det varande Pappersmyntets värde, tillika skapade och 28 Den i5 December f. ra* utkastade nya papper, af intet anspråk på något bestämdt Gipinäonsvärde.
Med vigt åt dessa sanningar, kan jag icke annat finna, än att ObligationsSystemets antagande förbjudes oss af sjelfva den allmänna penningeförlägenhet, hvari vi oss befinna.
Jag tror oss icke heller sakna utvägar, att derförutan fullgöra det begärda anslaget, och jag föreslår alltså: 1:0
Att dertill må användas den tillgång af million öfverskottsmedel, sorn RiksgäldsGontoiret innehar; och 2:0
Att dertill må användas, i fem år, den tredjedels million om året af Bankens vinst, som, efter förra Riksdagens Beslut-, åtgått till Silfverinköpen, men, sorn jag hoppas, icke mera kommer att dertill an? slås; och då, på sådant sätt, en tillgång af tillsammans 3 millioner i66,6‘66R:dr 3 a sk. är funuer, anser jag 3:o fyllnaden kunna tagas af de Öfverskottsmedei, som under tiden äro att påräkna.
Pålitligheten af denna utväg är, i min tanka, icke något tvifvel underkastad; men som jag icke kan förutse, om icke StalsUtskottet kan befinna sig i nödvändighet, att nyssnämde tillgångar till andra anslag
Den i5 December f. rn. *9 använda, så föreslår jag, att i brist af ali annan utväg, såsom deri sista, Rikets Ständer ville antingen sjclfve, medan de äro tillsammans, eller också genom RiksgäldsContoiret, göra ett utländskt
Lån af 700,000 R.dr i Silfver, att inlemmas till Banken emot erhållande af BancoSedlar till det belopp, som bestämmes af förhållandet emellan Bankens Silfverfond och dess Sedelstock, och skulle utgöra million, eller nära anslagets belopp, hvars fjdlnad derefter erhålles i blifvande Öfverskoltsmedel.
Man ogillar denna utväg och framställer, såsom skäl emot densamma, farhågan för utländsk skuld neli räntans utvandrande utur Riket; men äfven med dessa olägenheter kan man ej skäligen förneka företrädet åt den anstalt, som skulle sjelf bidraga till olägenheternes undanrödjande derigenom, att BancoSedlarne, som under inköpen till Försvarsverkets behof utgingo till Allmänheten, också betydligt gagnade Näringarne till den förökning i produetion, hvarmed räntan kunde bestridas; då deremot Obligationerne gagnade ingen annan, än Capitalisten, i hvars cassa de förvarades, utom det, att ingen säkerhet gifves, att ju icke Obligationerne också slutligen stadnade i Utländningens ägo, och då lika— såväl drogo räntan utur Riket.
Jag anhåller att denna Motion måtte varda remitterad till StatsUtskottet, och 4 3o Den i5 December f. 111. derigenom våre respective MedStäuder comniunicerad.
Herr Silfverstolpe j David> bade inlemnat tvänne Memorial, hvilka upplästes, så lydande:
I en tidpunkt, då en allmän klagan föres öfver så väl Militaira som Civila Embetsmäns svaga lönevilkor, tror jag det icke vara ur vägen att fästa Höglofl.
Ridderskapet och Adelns uppmärksamhet på ett förhållande, som inom Stockholms
Län är af ett menligt inflytande, så väl för Räntetagare vid derstädes stationerade Indelta Regementer, som för Landtstaten.
En stor del af desses löne-förmoner bestå af Kol-räntor, som efter nuvarande pris skuile stiga lill en icke obetydlig summa.
Men, i stöd af Kongl.
Maj:ts Nådiga Skrifvelse till Dess och Rikets Bergscollegium af den 21 Junii 1773, hafva Ägarne af Ortala Bruk och Norrtelje GevärsFactori erhållit tillstånd att, emot 16 sk.
B:co för lästen, tillösa sig dessa Kol. Som det visserligen icke varit Kongl.
Maj:ts Nådiga vilja att gynna nämnde Bruksägare på Löntagarnes bekostnad, har säkert det åsätta priset varit fullt motsvarande Kolens värde, i den tid då det fastställdes.
Men då varupriserne nu undergått en så Dea i 5 December f. m. betydlig förändring, blir missförhållandet härvid påtagligt.
Jag får derföre i ödmjukhet anhålla, att en framställning hos Kongl. Majrt mätte i underdånighet göras: om icke dessa Kol-räntor kunde in natura få tillfalla räntetagarne, eller om, i brist af Kol för Brukens drifvande, de nödvändigt böra för desamma påräknas, de då åtminstone målte öfverallt, efter utsatt Markegångs-pris, af Bruksägarne löningstagarne godtgöras.
Om Remiss till vederbörligt Utskott anhåller jag ödmjukligen.
Vid flera Regementeraf Indelta Armeen bar man kommit i erfarenhet, huru de på 3o år af Kongl.
Krigs- och KammarCollegierna bortarrenderade Boställen icke medfört det åsyftade ändamålet, nemligen Boställenas förbättrande jemte uppdrifvande af högre arrende-afkastning, hvilka båda fördelar man trott sig vinna, då Arrendatorn varit säker att icke förr än efter 3o år kunna uppsägas, och således kunnat påräkna fördelen af de förbättringar han påkostat Bostället.
Men resultatet har på många ställen blifvit helt annat.
Visserligen hafva större Arrenden på papperet erhållits, men redan de första åren har svårighet mött vid deras fullgörande, och, sedan först Arrendatorn och sedermera dess Cautionister kommit på obestånd, har bostället, 3a Den ij5 December f. m. utmärgladt och vanvårdade befunnits i det skick, att, utan en betydlig nedsättning i arrende-summan, ingen velat emottaga detsamma, och äfven med detta nedsatta arrende thar det åter varit blottstäldt för dylik behandling.
Huruvida detta härrört af mindre noggrant uppfyllande af Kongl.
Majrts Nådiga Förordning, rörande dessa Boställens bortarrenderande, eller ej, tror jag mig icke kunna bedöma; men det säkra är, att Indel n i ngsli afva ren, sorn vid tillträdet af Indelningen påräknat den inkomst Bostället på papperet synts afkasta, och i följd deraf betalt ett drygt Accord, har funnit sig bedragen, och hans skäl till klagan deröfver kunna anses så mycket mera befogade, som han sjelf, eller dess företrädare, alldeles icke haft någon handläggning vid ÅrrendeContractets uppgörande, utan, så tillsägande, blifvit påtrugad en Arrendator, hvars vederhäftighet och duglighet han sjelf aldrig ägt rätt att bedömma.
Billigheten tyckes således påtagligen vara, att icke Indelningshafvare!! ensam mätte vidkännas en förlust, som det aldrig stått i bans magt att förebygga.
Min ödmjuka anhållan är derföre, att hos Kongl. Majit en underdånig hemställan måtte göras, om icke i dylika fall, eller då Arrendator af Boställe på 3o år kommer på obestånd, och arrendet af honom och Cautionisterne icke kan fullgöras, Staten måtte garantera In - Den i5 December f. m. 33 Indelningshafvare!! för arrendet, och ersättning för brist deri af Statsverket erhållas.
Skulle den af Kongl.
Mqjrt i Nåder föreslagna LöneReglering för Armeen gå i verkställighet, upphör ämnet för denna min Motion att vara af vigt, emedan då Boställenas bortarrenderande kommer att försiggå efter andra grunder; men som Motionstiden redan är förlupen, innan ifrågavarande LöneReglering förekommer till afgörande, har jag trott mig på förhand böra fästa Höglofl.
Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på ett ämne, som, i händelse LöneRegleringen skulle möta hinder, är af vigt för flera Löntagare.
Friherre von Duben j Carl:
Ehuru öfvert jgad, att den Motion Herr Silfverstolpe först gjorde, angående Kolräntorne inom Stockholms Län, kanske ej kan föranleda till någon ändring, får jag dock anmärka, att samma förhållande råder inom Westmanland.
Det tyckes visserligen vara obilligt, att Bruksägare, hvilka vanligen i Bergslagen utgöra den Committee, som bestämmer kolpriserna, skola bestämma det belopp, 5 H. 3 34 Den i5 December f. m. hvarför en i alla fall illa lönad individ skall tjena, då denna individ ej äger rätt att uppsäga denne räntepersedel (kol) och sälja till hvem lian behagar.
Vöre det möjligt att härutinnan åvägabringa någon förändring, så skulle jag visserligen önska det; men sådant lärer vara stridande emot de privilegier, sorn från äldre tider äro vissa bruk förbehållne.
Hvad angår den sednare Motionen, som handlar om Boställens utarrenderande, skulle jag tro, att då en Lönereglering nu är i fråga, och Kongl.
Maj:t redan anbefallt granskning af Boställsförfattningarne, jemväl denna angelägenhet kommer i öfvervägande.
Sanni är, att en mängd Officerare, samt andre personer, på desse författningars tiilämpni ng blifvit mycket lidande, någre till en elei, andre fullkomligt ruinerade; och torde det vara en gifven följd, att när större eller mindre del af en Indelningshafvares lön ligger i bans boställe, som är utarrenderadt, han borde få uppbära sin lön af Kronan, sorn låtit besörja utarrenderingen, utan att Löntagaren dermed ägt någon befattning.
Nu bänder som oftast, att Arrendatorer spela banqueroute, Indelningshafvaren blir för Boställs-arrendet indragen i Concoursen, och får aldrig ut sin fordran; åtminstone är min och fleres erfarenhet sådan.
Jag anser derföre högst nödvändigt, att Innehafvare af sådane Boställen, som genom Kronans försorg äro bortarrenderade, komma \
Den i5 December f. rn. 35 i oberoende af Arrendatorers mer eller mindre accuratesse, samt att de få lyfta arrendebeloppen i LänsRänterierne; ty hvad kan vara mera stridande emot billighet, än att sätta en Löntagare i nödvändighet, (i den obehagliga ställning) att med Arrendatorer i flere år processa för utbekommande af den torftiga lön, som Staten består, samt ofta efter betydliga kostnader blifva i rak förlust af densamma.
Herr Stråle s Nils Wilhelm, anförde skriftligen: När Sveriges Lagstiftare år 180 g, uti 37 §. af RegeringsFormen stadgade, att Greflig, Friherrlig och Adelig värdighet, hvartill någon derefter upphöjdes, skulle tillfalla endast en af Slägten, så att de öfrige deraf skulle förblifva uti ofrälsestånd, var, så vidt jag förstår, ändamålet dermed, dels att i framtiden minska antalet af Adelige personer i Riket, såsom för stort i jemnförelse till folkmängden, dels ock att upphäfva den bestämda skillnaden emellan frälse och ofrälse, som ditintills ägt rum.
Motiverne voro utan tvifvel goda, men i utvecklingen har detta förändrade sätt att upphöja till Adelig värdighet säkerligen icke uppfyllt hvad dermed åsyftats.
Man skulle kanhända kunna kalla den vidtagne åtgärden för en half-mesure, hvilken an - Den i5 December f. m. tingen mäste upphöra eller öfvergå lill något annat.
Då man antagit i det närmaste enahanda inskränkning i Adeliga värdigheter, som finnes i andre constitutionella länder, har man likväl underlåtit att dervid foga föreskrifter om, eller ens bereda möjligheten till, inrättande af ett Majorat, eller anslående af en viss egendom, som borde värdigheten åtfölja.
Deremot upphäfdes år 1809 den rättighet att stifta fideicommiss, som ditintills, mera i följd af sedvänja än af tydlig Lag, fått äga rum.
Detta beslut var säkerligen, i och för sig sjelf betr-agtadt, rigtigt; ty en obegränsad, frihet för hvar och en, af hvad stånd som helst, att för framtiden oåtskiljakteligen förena flera egendomar, och för förvaltningen deraf föreskrifva hvad vilkor som behagas, kan icke vara nyttig för samhället; och det förefaller besynnerligt, att en enskild man skulle äga att i visst fall skrifva orubbliga Lagar för efterverlden, då alla allmänna Lagar och Författningar äro underkastade förändringar.
Desse voro mina skäl, då jag deltog i det vid 1809 och 1810 årens Riksdag fattade beslutet, och såsom ett allmänt lagstadgande skulle jag ej eller na vilja rösta för en förändring deruti.
Men då man betraktar särskildt de förhållanden, som uppkomma derigenom, att Innehafvare af Adelig värdighet är sjelfskrifven National-Representant, då måste man medgifva, alt det är, om icke nödvändigt, ålmin - Den i 5 December f. m. 37 stone ganska nyttigt, att värdigheten är förenad med egendom, sorn sätter Innehafvaren i ständ att fullgöra de skyldigheter honom såsom Representant åligga.
Min mening är ingalunda, att en sådan egendom, är nödvändig, på det Representanten må äga något att försvara; ty jag är ganska öfvertygad derom, att nitet och värman för Fosterlandets väl alldeles icke beror derpå, liuru mycket Representanten äger, utan på hans vilja och förmåga att bidraga till det Allmännas bästa; men en Representant, sorn icke äger tillgångar, hvarmed han kan uppehålla sig vid Riksdagen, den kan ej eller i detta afseende uppfylla sin pligt.
Det är utur denna synpunkt jag för min del under flere förflutne Riksdagar hyst den önskan, att en utväg måtte öppnas, hvarigenom Adeliga värdigheten kunde förenas med in-, nehafvandet af fast egendom, och på detta sätt icke allenast det genom 1809 års RegeringsForm stadgade nya Adelskap blifva ändamålsenligare, utan äfven de förut va.- rande Adeliga slägter småningom komma i enahanda förhållande, så att i framtiden det må kunna blifva möjligt att upphäfva den skillnad emellan före och efter 1809 adlade, ätter, som ännu finnes.
Det liar varit tider, kan Hända äfven här i Sverige, då man ansett Adelskapet öfverflödigt och skadligt,— då man, under yrkande af jemnlikhet, påstått Adelskapets 38 Den i5 December f. m. upphäfvande.
Tilläfventyrs finnas ännu flere, som anse detta både möjligt och nyttigt.
Jag erkänner dock upprigtigt, att, med det redligaste bemödande att fatta ett opartiskt omdöme, jag icke kan inse någotdera.
Hela vår forntids
Historia är sammanlänkad med våra förfäders bedrifter och utmärkta egenskaper.
De fleste af Sveriges stora män hafva tillhört eller blifvit upptagne i detta Stånd.
Man kan icke beröfva ett Folk förespeglingen af dess Förfäders storhet, utan att borttaga för samtiden väckelsen och förmågan att sjelf uppföra sig dygdigt, ädelt och stort.
Om man endast betraktar
Adelskapet såsom ett medel att framkalla stora bedrifter, och fäster sig dervid, att knappt någon menniska, jag skulle nästan vilja säga ingen, är mägtig af en så hög dygd, att den kan alldeles umbära all yttre uppmuntran eller belöning för sine handlingar, och att således man bör beräkna, att medel måste finnas för att uppmuntra och belöna; så lärer man få medgifva, att i detta afseende Adelskapet, sådant det i sig sjelft bör vara, förebild åfelt ädelt och stort handlingssätt, är både det nyttigaste och det minst, kostsamma.
Känner man åter sjelf lifligt och djupt, attén Adelsmans pligt är att föregå sine öfrige Medborgare öfverallt, der Fäderneslandets väl är i fråga; att vara bland de främste i striden, de klokaste i rådslagen, de oegennyttigaste i uppoffringar för allmänt väl; att på en Den i5 December f. m. 39 gång omfatta Konungens och Folkets sak; att, om tyranni eller folkyra visa sig, vända sig emot den sidan, hvarifrån det onda kommer, för att detsamma mota; med ett ord alt offra lif och blod för att försvara
Riket mot utländskt eller inländskt förtryck; då kan man icke önska, alt en Inrättning i Samhället skulle upphöra, som ålägger vissa medborgare dessa pligter, utan annan belöning än — äran.
Det är endast i det fall, att Svenska Adeln skulle alldeles vanslägtas ifrån sine store
Fäder och förglömma sine pligter, som det, efter mitt om, döme, kan anses möjligt, att detta Stånd skulle upphöra; och jag hyser den fastaste förtröstan, att en sådan tidpunkt aldrig skall inträffa.
I denna öfvertygelse har jag trott tiden nu vara inne att väcka fråga om en sådan Inrättning, som kan lemna utsigt att i framliden bättra hvad nu kan vara felagtigt.
Allt sedan år 1809 hafva tankarne med mer och mindre allvar varit rigtade på en förändring uti Sveriges NationalRepresentation.
Många hafva instämt uti önskan, att den måtte till vägabringas; men frågan om?
har måst hvila för frågan huru?
Skulle denna vigtiga angelägenhet komma till någon verkställighet, så torde likväl svårligen, så vidt jag förstår, fråga blifva om annat än 2:ne Kamrar eller
Hus, eller ock en gemensam Församling af dels sjelfskrifne dels 4o Den i5 December f. m. valde Representanter.
Ora detta skall kunna uppfylla ändamålet med en FolkRepresentation, mäste icke allenast de sjelfskrifne Representanterne, såsom sådane, hafva en inkomst, utan ock i afseende på den del af Representanterne, som genom val skall utses, det föreskrifvas, att håde de väljande och de valde icke i allmänhet ovilkorligen skola tillhöra vissa stånd eller corporationer.
Lång tid torde dock erfordras, innan tänkesätten kunna blifva så utbildade, att, under dessa vilkor, en nyttig förändring i. hvad nu finnes kan tillvägabringas.
Kanske kommer denna tid icke.
Men Lagstiftaren hör, så vidt han kau, skåda in i framtiden, och säkert är, att det vore en stor ledning för bildandet af ett Öfverhus eller förste Kammare, om ett tillräckligt antal Ätter funnes, der A.deliga värdigheten vöre förenad med besittningen af fast egendom.
Inträffar åter ej någon sådan förändring, utan Ridderskapets och Adelns Representations-rätt förblifver sådan den nu är, torde det ändock vara högst angeläget, att den som på Riksdagen bör infinna sig att bevaka Landets angelägenheter, i och för fullgörandet af denna pligt har ett underhåll att påräkna; och så länge möjlighet finnes, att Ridrlerskapet och Adeln af egne medel kan anskaffa utvägar dertill, torde det vara bäst att ej vidtaga någre andre.
Den i5 December f. m. 4‘ Dessa äro mine skäl, hvarföre jag vågar framlägga ett förslag om frihet till inrättande af Stamgods för Grefliga, Friherrliga och Adeliga Ätter.
Då afsigten icke är att i få händer sammanföra stora egendomar, har jag trott, att så väl ett minimum som ett maximum bör utstakas, och jag har föreslagit 100 till 5oo tunnor Spannmåls värde.
Jag öfverlemnar likväl så detta som allt det öfriga till kunnigare
Mäns pröfning.
För min del har jag trott, att då erfarenheten visat, att säkerheten om en riklig utkomst, utan bemödande eller synnerliga omsorger, ofta verkat håglöshet och oduglighet, i brist af väckelse till verksamhet, hvarigenom Innehafvaren upphört att vara en nyttig medlem i samhället, man bordé undvika att lemna tillfälle till sammanslående af större massor af egendom; åtminstone bör man då vara säker derpå, att Innehafvare af sådane egendomar, uti den uppmärksamhet andre Medborgare fästa vid deras handlingssätt, hafva en tillräckligt stark yttre driffjäder till iakttagande af sine pligter»
Det ämne jag vidrört, har nära sammanhang med väre Constitutionella stadganden, men det åsyftar eller påfordrar icke någon förändring i nu gällande Grundlagar, utan kan såsom allmän Civil Lag af Konung och Ständer afgöras.
Jag vågar således inför Höglofl.
Ridderskapet och Adeln framlägga följande: 42 Den i5 December f. m.
Förslag till Förordning, angående frihet lill inrättande af Stamgods för Svenske introducerade Greflige, Friherrlige och Adelige Atler. 1 §- Det må vara tillåtet hvarje Svensk introducerad, till säte och stämma å Riddarhuset berättigad Ätt, Greflig, Friherrlig eller Adelig, eller särskild medlem deraf, att, på sätt och med de vilkor denna förordning vidare innehåller, till Stamgods för Ätten anslå fast egendom, hvilken ej må af Innehafvaren försäljas, förpantas eller annorledes afbändas, förr än Ätten å Manssidan utdöd är. 2 §.
Stamgods må ej utgöras af annat än faslighet å Landet, med hvad å dess grund finnes och till egendomen hörer, Jern och Manufactur-verk, samt brandförsäkradt Stenhus i Stockholm. 3 §.
Ej må inom hvarje
Ätt mera än ett Stamgods finnas; dock må detsamma af flere särskilda Fastigheter bestå.
Det må ej vara större, än att behållna årliga afkastningen deraf svarar emot TvåUundrade Femtio Tunnor Råg och TvåUundrade Femtio Tunnor Korn; ej eller mindre, än att det afkastar värdet af Femtio Tunnor Råg och Femtio Tunnor Korn.
Den i5 December f. m. 43 4 §•
Valder Stamgods af Ätts Hufvudman stiftadt, då skall det efter hans död hufvudmannarätten åtfölja.
Lag samma vare, der annan person vill egendom till inrättande af Stamgods anslå. 5 §•
Vill Medlem af Ätt, som ej Hufvudman är, inrätta Stamgods, med vilkor alt detsamma, efter Stiftarens död, skall dess efterkommande å mansidan tillfalla, håfve der lof till, derest ej Stamgods förut i Ätten finnes till det belopp, 3 §. högst utsätter; dock hör Stiftaren tillika föreskrifva, att, enär Riksdag inträffar, minst hälften af ett års afkastning skall tillfalla Ättens Hufvudman, derest han Riksdagen bevistar. 6 §.
Underlåter Innehafvaren af Stamgods utan laga förfall, som af Ridderskapet och Adeln godkännes, att för Ätten taga säte och stämma å Riddarhuset, enär han enligt RiddarhusOrdningen dertill berättigad är, utgifve till den Ättemän, som efter honom har rätt att Ättens rum å Riddarhuset intaga och Riksdagen bevista, hälften af ett års afkastning.
Lag samma vare, om Innehatvaren af Stamgods från Riksdagen utan sådant laga förfall afreser. 44 Den i5 December f. m.
Varder Ättens rum ej af annan Ätteman intaget, utgifve ändock Stamgodsets Innehafvare fjerdedelen af afkastningen, sorn tillfaller Ridderskapets och Adelns Gassa. 7 §•
I de fall 5 och 6 §§ omtala, varde Stamgodsets afkastning beräknad till det belopp i Spannmål, som finnes utsatt uti den vid Stamgodsets stiftande förrättade värdering, på sätt 12 § bär nedan innehåller, uträknadt i penningar efter det vid utbetalningen gällande markegångspris. 8- §.
Vill Innehafvare» af tillförne stiftadt FideiCommiss anslå detsamma till Stamgods pä sätt förenämndt är, håfve der lof till, så vida ej annan då lefvande persons rätt derigenom förnärmas, och denne sitt samtycke vägrar.
Är omyndigs rätt ifråga, håfve Förmyndare lof att, med HofRätteas bifall, densamma eftergifva. 9 §•_ Till Stamgods bör i öfrigt anvisas sådan egendom, som med full ägande rätt Stiftaren tillhörer, och hvilken af honom genom Testamente bortgifvas kan.
Arfvejord må jemväl till Stamgods anslås, derest Stiftaren ej då har andre laglige Arfvingar, än den som Stamgodset först eino Hager.
Den 15 December f. m. 45 10 §.
Finnes uti den egendom, som till Stamgods är anslagen, gäld intecknad; då skall densamma vid Stiftarens död af annan dess egendom betalas.
Ar ej sådan ätt tillgå, eller bör den öfriga Cfvarlåtenskapen enligt
Lag annan person tillfalla; stånde Stamgodsets emottagare fritt, ehvad lian vill skulden sig ikläda, eller låta af egendomen så mycket i mät tagas och å offenteiig auction försäljas, som till gäldens betalning erfordras.
Varder hela egendomen till Inteckningshafvares förnöjande utmätt och försåld; då bör öfverskottet användas till inköp af annan fastighet till Stamgods, derest beloppet deraf ej är så ringa, att afkastningen deraf ej uppgår till det i 3 § utsatte minsta belopp, i hvilket fall Stamgodset anses hafva upphört, och Innehafvaren emottager medlen till full ägande rätt såsom arf. 11 §.