Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det vill nemi. synas alla män af yrket, och våra universitetslärare intyga det allmänt, att de tydligaste spår visa sig lill ett ökadt och med framgång krönt nit och allvar vid undervisningen i våra offentliga skolor.
Under sådana förhållanden skulle det tyckas billigt vara och nyttigt, att striden ännu lemnades öppen en längre lid, och alt man å båda sidor sattes i tillfälle alt anstränga de krafter som ensamt kunna i en större skala lemna tillförlitliga resultater.
Jag lager mig derföre friheten med delta vördsamma anförande föreslå:
St. ville hos Konungen i und. anhålla: l:o Alt de anslag, hvaraf elementar-läroverken kunna komma i åtnjutande, måtte, i hvad förbättring af lärarenas löneförmåner beträffar, användas der behofvet är störst, utan afseende å begagnad lärometod, den förhöjda tjenstårs-beräkningen i mån deraf partielt och liktidigt indragas, samt indigenatsrällen fullkomligt upphöra, i likhet med hvad K. M. nådigst föreslagit. 2:0
Att de tillgångar som kunna erhållas genom besparingar, vare sig tillfälliga inom titeln, eller i mån af lärares afgång uppkomne vid sammanslående af lärdomsskola och gymnasium, der sådana finnas å en ort förenade, äfvensom behållningen af en afgift af högst 5 r:dr b:co, att terminvis utgöras af hvarje bemedlad lärjunge, mätte till följande ändamål i främsta rummet användas : a. Samma fördelar, hvilka fortfarande beviljas den nya elementarskolan i Slockholm, såväl af dispens från skolordningen, i hvad angår val af lärare, som i afseende å deras löner och antal i förhållande till lärjungars mäugd, beviljas en af rikets större lärdomsskolor, exempelvis endera af kathedral-skolorna i Upsala och Lund, sä att den i allt, utom lill lorm, disciplin och lärometod ställes på samma linie med den nya elementarskolan i Stockholm. b.
Denna sistnämnda skola utvidgas genom nödiga anslag af 1 H. 16 142 Den 18
December f. m. hyresmedei till en vidsträktare lokal, så att den, i likhet med skolor i allmänhet, blefve förbunden alf emottaga ett obegränsadt antal lärjungar. c. I mån af tillgångar inråttas en med den nya elementarskolan likartad skola i någon provins-stad, t. ex. Gelle, Orebro eller Fahlun, eller förändras dertill en redan varande offentlig, och en samtidig förändring vidtages med ännu en större lärdomsskola i fullkomlig enlighet med hvad i punkten a. är föreslaget. 3:o Att R.
St. slutligen hos K.
M. anhålla det rikets skolverk, städse i åtnjutande af det hägn en vis Regering aldrig undandrager denna vigtiga sammhällsgren, för öfrigt måtte lemnäs oförhindradt att fortgå i den utveckling hvartill gällande skolordning redan lemnar tillfälle, intilldess en stadgad erfarenhet hunnit praktiskt och på ett öfvertygande sätt ådagalägga, hvilka förändringar i vårt skolsystem äro de mest ändamålsenliga.
Jag anhåller vördsammast om remiss af denna min motion till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. Begärdes på bordet.
Rääf, Leonh. Fredr., uppläste ett sålydande anförande:
Då jag nu uppträder i afsigt att granska den nya straffbalk som blifvit R.
St. förelagd, i förening med lag för verkställighet af fängelsestraff och författning om den förstnämndes införande, lärer mången finna otillbörligt att en man, föga bevandrad uti dithörande kunskaper, vågat ett så svårt värf sig åtaga.
Länge har jag också väntat att någon värdigare och skickligare skulle bär skärskåda denna riksdags, kanhända samtidens vigtigaste fråga; men ändock har tystnaden förblifvit allmän, oaktadt LagUtsk:s verksamhet redan börjat.
Jag har derföre vågat ännu en gång förlita mig på del öfverseende hvarmed mina goda afsigter här blifvit bemötta, öfverlygad, i fall jag lyckas gifva ett sannt uttryck åt den känsla af bestörtning, som dessa lagförslag uppväckt, att ett verkligt gagn vore beredt för fädernesland och Konung, hvilkens ädla syftemål blifvit på ett så litet tillfredsställande sätt understödda; och att, om de bevis jag anför ej äro de djupaste, de egentligaste, de rikligaste, skola dessa ofullkomligheter framkalla en ännu mera genomgripande granskning.
Dock bör jag förut hafva äran anmärka, att öfriga riksdagsgöromål och andra allmänna befattningar, som mig för närvar, åligga, icke lemnat nog tid alt upptaga på långt när alla de brisler hvarmed jag tror att dessa lagförslag äro behäflade, och att 11. R. o.
Ad:s tålamod ej heller kuunat sättas på så hårdt prof att afhöra dem alla.
Jag skall derföre inskränka mig endast till några bland de största och först i ögonen fallande.
Hela förslaget delar sig, såsom redan sagt är, i 2 lagar och en författning.
Derjemte finnas uti handskrifne nåd. propos:n en ändring uti fängelselagen och en stor mängd uti den likaledes tryckta författningen om lagens införande.
Nådigt beslut härom var fattadt redan d. 17 Sept.; det synes sålunda att vederbör, ägt Den 18 December f. m. 243 god lid all, lill lättnad i öfversigten och reda vid bemödandet, liita besörja en sammanhängande och fullständig redaktion, eller Wita omtrycka sistnämnde författning, som ej innehåller mera än 23 pag. och deruti inrycka de gjorda anmärkmne.
Blott 3:ne straff åro föreslagna.
Af dem är dödsstraffet naturligtvis bestämdt endast för några få händelser, och lärer ännu sällsammare blifva användt.
Straff genom böter skulle, i följe af dessas olämpliga beräkning mot fängelsetid, oftast komma att lill sådane förvandlas, hvartill bevisen straxt skola uppgifvas.
Återstår derföre egentligen blott fängelset, som komme alt, med få undantag, användas så väl för grofsta brott som mindre förseelser.
Om hos en nation dödsstraffen voro de allmännaste, skulle dessas alltför stora antal minska det afskräckande intrycket och göra ett sådant folk blodgirig!.
Allt hvad menniskan dagligen för ögonen äger, äfven det för en renare känsla mest afskyvärda, öfvergår till en vana, och väcker slutligen hvarken fruktan eller uppmärksamhet; så jemväl med fängelset, äfven om det skulle, emot nu varande och för framtiden afsedda förhållanden, innebära någon pläga eller förlust.
Våra gamla lagar hafva derföre sökt en mångfald af straff, dels för alt undvika nyssnämnde följd af för täta upprepanden; dels att för olika slag af brott, som icke kunna inbördes mätas, äga olika skalor uti de olika straffsätlen.
1734 års lag har för dödsstraffet både olika sätt, och inom sätten några modifikationer, i ändamål alt genom ett eller annat mera fasaväckande tillägg hafva en utväg att särskilt bestraffa eller utmärka den grofsta illviljan.
Då nu dessa skola försvinna, uppstår såsom följd, att äfven den mindre ondskan i brott, som ändock är döden värdt, mäste nedflyttas inom fängelset, att öka dess personal, dess vanlighet och kostnader.
Alla andra kroppsstraff äro uteslutna, äfven alla skamslraff, de mest fruktade af alla, så länge en gnista af heder hos ett folk qvarfinnes.
Den uppenbara kyrkopliklen, ehuru icke egentligen ämnad till straff, uppväcker ofta det mest hårdnackade motstånd.
Hvarföre dä icke begagna blygselns mäktiga kraft alt afskräcka? hvarföre icke bibehålla de förra skamslraffen, ja, äfven uppfinna nya? hvarföre icke återupptaga de svidande kroppsstraffen, nu, utan behof och utan båtnad, nästan afskaffade? ty, sage hvad hvad man vill, denna aga har varit och förblifver den lämpligaste, den skyndsammaste, den minst kostsamma, och ett godt afskräckniugsmedel för råa naturer. ”Men”, svara filantrpperne: ”uti menniskouaturen finnes nu mera ingen råhet, och den lilla rest som här och der kan qvarvara, skall snart utplånas af folkskolor, bildningscirklar, tidningar och allmänna val: hos vårt slägte gifves intet medfödt ondt, eller såsom en af våra stora män sig uttryckt:
Les crimes sont abolis: brott och fel äro endast tillfälliga åkommor, utan tillräknelighet, lfi 244 Den 18 December f. m. ej förtjente af straff, och hvilka vi uti fängelserna, deni vi hellre ville kalla sjukhus, säkerligen skola bola genom urbanitetens plåster: och vi finna icke att det förolämpade samhället eller den skadade personen äga anspråk på upprättelse: tvertom blifver det hans skyldighet alt genom ökade utgifter bidraga till våra moraliska nosocomier.”
Hvad vittnesbörd härom gifva väl de nya folkens historia, de dagliga tilldragelserna och känslan i eget bröst?
Beböfvas andra genmälen?
Allt straff äger 3:ne ändamål: det första och vigtigasle, ehuru nu för tiden alldeles underkända, är att genom något lidande rena och försona: det andra, att afvända från fortsättning af brott, och det tredje att tjena till varnagel för andra.
Uti våra färdigblifna mönster-fängelser njuter fången alla lifvets beqvämligheter lill sådant mått, som den frie på långt när ej alltid, och sällan med så ringa möda och omtanke, kan sig bestå.
Den nya lagen föreskrifver med egna, bär återgifna ord: att fången skall erhålla helsosamt rum, sängkläder, nödigt bohag, sund och nödtorftig kost så ock annan förnödenhet, beklädnad, arbete som för honom är lämpligt, läkarevård, gudstjenst och presterlig undervisning, daglig rörelse i fria luften; och han får, efter erhållen tillåtelse, brefvexla, mottaga främmande, samt blifver ofta besökt i sitt s. k. ensamhetsfängelse af dess styresman, tjenstemän, betjente, samt af 3 till 6 i orten boende tillsyningsman, som skola fängelset visitera; hvarförutan han, under sken af hjelpbehof, kan, medelst sin ringklocka eller annat dylikt tecken, när som helst tillkalla någon, för alt afbryta ledsnad och ensamhet.
Slutligen erhåller han vid utgåendet understöd, förmodligen något rundligare än den indelta soldatens pension efter lång och trogen tjenst.
Fången kan icke, för hvad uppstudsighet som helst, erhålla några käpprapp förrän han undergått 4 varningsgrader, hvardera utdragande ansenlig lid, och denna sena aga endast i närvaro af en bestämmande läkare.
När han vill rymma, får väl våld, efter skedd varning, användas att hindra försöket; men då särskilt näpst honom ej ålägges, är enda följden af tilltaget alt man bjuder honom vara välkommen åter.
Allt detta finnes i nya lagen; hvad vidare förbättring i fångens ställning åstadkommas kan, är i 31 § hänskjutet till särskildt stadgande.
Efter granskning af denna lista, till hvilken kan läggas säkerheten att icke blifva bestulen, sargad eller mördad, hvilket den s. k. frie mannen i vårt land dagligen mäste afbida, kan man med skäl fråga, hvad återstår för den fångne alt högre önska? intet, mer än friheten!
Men är då frihetens förlust, under dylika omständigheter, ett så stort ondt, alt den motsvarar och uppfyller fordringarne hos ett straff?
Visserligen hos några naturer, för hvilka umgänge, rörlighet och ombyte utgöra deras lifsväsende och motsatsen följakt ligen en plåga, värre än döden; men detta endast för minsta delen ; ty det sociala i menniskonaturen uttrycker sig äfven deruti Den 18 December f. m. 245 alt blott man känner det ett större antal dela samma öde, är detta en tillräcklig tröst att uthärda mycket svårare belägenhet än denna, som för mången utgör en förbättring i välstånd, förskönad af hoppet om slut, icke blott vid bestämd tid, utan möjligen långt förr, genom nåd, hyckleri eller rymning, verkställbar äfven utur mönslerbyggnaderna.
Också har Sveriges hela allmänhet häröfver fällt sin dom.
Hvarje brottsling beskraltar detta slags straff, och ordningsvännerna förskräckas öfver dess otillräcklighet och kostnader.
Alt uppgifva huru stora dessa redan äro, erfordras icke; vi se det nog af statens uttömda tillgångar.
Att beräkna den ofantliga summa som ytterligare erfordras är omöjligt, och derjemte till intet tjenande, enär hon icke kunde anskaffas genom annat än skuldsättning, en utväg som endast af krigets nöd kan ursäktas.
Om eu gäng, när landets ställning blifvit lyckligare, tukt och seder blifvit återförda, och när dessa emellertid uppförda kostbara fängelser blifvit obeböfliga, de kunde lill annat och ädlare bruk begagnas, vore öfver de använda medlen mindre att klaga; men dessa bus äro så inredda att de till intet annat ändamål kunna blifva brukbara, endast qvarstå såsom minnesvårdar af eli tillstånd, hvaruti vi aldrig behöft komma.
Från utlandet höras en mängd uppgifter, än lastande, än prisande fängelsestraffet; än berömmande det ena, än det andra af dess olika systemer; motsägelser som bevisa att ingen säker erfarenhet ännu vunnits, och, der denna bäst utfallit, bekräftande, att hvad som för det ena landets och folkets seder och lynnen är passande, kan vara tvertom för det andra, hvarom Sveriges förulnämda allmänna omdöme bärer ett ojäfvaktigt vittnesbörd, bättre all efterfölja än drömda theoriers irrbilder.
Icke förkastar jag fängelsestraff; sådant har i alla tider funnits och lärer städse blifva behöfligt.
Jag tillstyrker ensamhetsfängelse för ransakningsfångar, kanske ock vid början af fängelsestraff; men jag afstyrker dess utsträckning till ersättning för nästan alla andra straff, emedan dess vanlighet gör det förakladt; jag afstyrker det för dess omåttliga dyrhet, som ökar den förorättades lidande genom underhållskostnad åt brottslingen; jag afstyrker det i den klemighet hvarmed det nu föreslås; jag afstyrker det, emedan dess högsta grad, ensamhet i mörker, är en grymhet vida utöfver alla kroppsplågor, dock ingalunda tjenande lill varnagel, emedan fasan af en dylik belägenhet, som i vanliga lifvet aldrig förekommer, oekså icke kan i allmänhetens föreställning intränga: och jag afstyrker det slutligen såsom medel till förbättring; ty den skall aldrig åstadkommas uti ensligheten, aldrig uti en atmosfer af last.
Före antagandet af nu gällande lag qvarfanns mången egenskap af fordna folkting vid våra häradsrätter.
De bevistades af all domsagans adel, dess presterskap och besutna allmoge; ibland af landshm, städse af ortens öfrige tjenstemän.
Lagarne voro dä, visserligen ej så fullständiga som nu uti hvarjehanda casus, men bestämda emellan brott och straff.
Deras sällan undergångna 246 Den 18 December f. m. förändringar, den kunskap hvar man om dem ägde, nämndens ålder och erfarenhet, närvaron af en talrik, upplyst och lagkunnig folkmängd, hade kunnat tjena såsom motvigter mot en godtycklig latitud, om den dä funnits.
Nu åter, när allt detta, med några få undantag i aflägsna orter, är upphört; då nämnden, sedan den blifvit underkastad allmänna val, oupphörligt ombytes; då domstolarne sällan besökas af andra än parter, eller af slödder, nyfiket på skandaler; då ingen annan tjensteman än åklagaren vanligen sig infinner, ocb då lagarne, så väl i följe af allt detta som af deras täta förändringar, äro mindre kända; med eli ord, då de enda tillfyllestgörande kontrollerna ej mera finnas; nu föreslås en oerhörd latitud, ett talesätt som blifvit infört alt dölja Svenska benämningen godtycke, som icke gafs då den kunnat vara oskadlig, och som nu skall införas när den troligen skulle urarta lill tyranni.
För att slraxl genmäla en gifven invändning: att en så strängt bindande lag nödvändigt måst hafva medfört orättvisor och grymheter, svaras: att när mildrande omständigheter förekommo, fälldes förböner af menighet, målsägande eller af rätten, och öfverdomstol eller Konung gjorde städse afseende på så giltiga yttranden; äfven ock, då menighet med domstol, alltid i förening, begärde större straff än lagen medgaf.
Nu åter skulle leuterationen eller aggraverandet läggas ensamt i domhafvandens ensk il ta omdöme, en person som ganska ofta icke äger närmare kännedom om den tilltalades vandel och lynne än hvad under ransakningen kan vinnas; honom ålägges en för den rätlskaffne outhärdlig moralisk tortur, att ensam jemväga mildrande eller försvårande omständigheter till ett omättligt inflytande på straffets beskaffenhet.
Antingen han vore god eller elak, skulle följden blifva att slraffeu bestämdes så lågt som möjligt, emedan den ömsinte skulle så handla af samvetskraf och den elake af sympati med brottslingen, i båda fallen med uppmuntran till brott och till förakt för lag.
Den sistnämde skulle deremot äga ett vidgadt utrymme för sin afvoghel, när någon bättre eller förmögnare man påkallade skydd, eller folie under bans domvärjo, i t by alt afunden och ondskan alltid vända sig emot dygden, rikedomen och rangen.
Städse skulle också domaren, till icke ringa men för detta vigtiga embeles goda inflytande, blifva af den dömde ocb bans anhängare ansedd och utropad såsom partisk, i hvarje fall der ej lägsta slraffgrad blefve tillämpad; naturlig följd af brottets vanliga egenskap att icke erkänna mera än hvad ej förnekas kan, aldrig vidgående dessa försvårande omständigheter, som för en stor del icke under juridisk bevisning kunna komma.
Domaren skulle äfven, för att söka uttrycka befintlighet och beskaffenhet af alla dessa psykologiska domskäl, nödgas använda ytterlig vidlyftighet, lika tidsödande för honom sjelf, som för granskande öfverrätt, hvilken ändock oftast skulle sakna någon upplysning, något omdöme, att sig vägleda pä delta töckenhöljda och gränslösa fält, och l)an lä December f. m. 24? derföre göra täta återförvisningar, till ännu större förökning af möda och omgångar.
Om vi eftersinna hvad genom denna latitud blifvit sökt, vunnet eller förloradt, så finna vi lätt, alt en större billighet, än lagens obevekliga bokstaf medgifver, varit den goda afsigten; men om vi vilja göra oss reda för utgången af detta bemödande, skola vi lått inse, att i st. f. en oböjlig lag, den man dock med mindre knot sig underkastar, emedan han gäller alltid och för alla, vi nu skulle blifva blottställda för det förhatligaste af allt, en enskilt mans, en likes, omdöme och godtycke, ombytliga hos hvarje menniska, således äfven hos domaren, ännu mera skiftande och utan minsta likart mellan särskilta domstolar; och när lagstiftaren icke förmår att i en enda codex, öfver hvars redaktion han äger allsvåldig skaparerätt, intvinga en mellan brottens orsaker och deras straffgrader särskiljande klarhet, genom hvilket trolleri vill han i denna sak intvinga öfverensstämmelse hos hundradetals oliksinnade och med hvarandra föga gemenskap ägande individer.
För att lätta omdömet öfver denna lags och vår blifvande domares godlycko-allmakt, skall jag anföra exempel, men blott utur ett enda Cap., det första som börjar de speciella straffbestämmelserna, eller det 9:de. 6 §§ deraf utsätta straff i l:sta eller 2-.dra fängelsegrad, d. v. s. mellan S år och lifstid.
En § eller den 14:des 2:dra mom. sakfäller till 2:dra eller 3:dje; således mellan 6 till 10 år.
En § lill 3:dje eller 4:de grad; följaktligen en latitud mellan 4 och 8 år.
, 2:ne §§ lemna val mellan 5:te och 6:te grad, eller från 2 lill 0 är. 4 §§ likaså mellan 6:te och 7:de grad; från 1 månad lill 2 år.
Men dessa utsträckningar äro dock på långt när icke de största:
Enligt 22:dra § kan man för underlätet uppenbarande af de brott sora i 16 särskilta §§ uppräknas, fällas till fängelse högst i 5:le grad, med en skillnad från 1 månad till 4 år, således 48 gånger den minsta liden.
4:de § åsätter fängelse högst i 4:de grad, hvarigenom godtycket äger ett spelrum från T'2:dels till 6 år, eller 72 gånger.
3:dje §:s 2:dra mom. ålägger högst 3:dje grad, med 96 stadier, från 1 månad till 8 år.
Hvarförutan 2:ne §§, allt i 9:de Gap., tillerkänna domaren välbehag, mellan lägsta bot 1 r:dr silfver eller 6 månaders fängelse.
Vårt liberala tidehvarf har inskränkt godtycket för lärare, husbönder och fäder, som likväl alla måste äga den närmaste kännedom om sina underordnades uppförande och lynnen, jemte den största ömhet för deras sanna väl.
Vi skulle i motsatt riktning gå att göra oss till slafvar under den mest oerhörda juridiska makt, som aldrig rätt kunde handhafvas, aldrig erhålla konseqvens; aldrig bjuda aktning, aldrig uthärdas.
248 Den 18 December f. ni.
Ingen lärer neka ali dä lag ålägger böter, är lians afsigt alt straffet skall lili sådana bestå, men icke lili en förvandling sorn tillkommit endast derföre, alt den som ej orkar böterna icke må förblifva onäpst.
I följd deraf, bör förvandlingen bestämmas så att ingen kan af någon dermed förknippad förmån lockas att sig densamma bereda.
Långt afvikande från denna klara grundsats, utsälter lagförslaget en måttstock i förvandlingen, som mycket öfversliger allt hvad en person i vanliga förhållanden kan sig förtjena, och följaktligen gör för honom till en ren vinst att söka undandölja sina böleslillgångar.
2:dra cap. 11 § stadgar: att 1 dags fängelse svarar mot £ r:dr silfver eller 2 r:dr r:gds; men, om förvandlingsfängelset varar öfver 20 dagar, stiger denna belöning, och annat kan den ej benämnas, gradvis för hvar 2ö:de dag, i 9 stadier, lill den slutliga och orimliga summan af 8 r:dr silfver eller 32 r:dr r:gds för dag.
Efterräkna vi nu antalet af dagar som erfordras för afsittandet af 100 r:dr silfver böter, finna vi TO, och att i medeltal för hela denna tid belöper ungefärligen 5| r:dr r:gds på dag.
Hvad först gradationen beträffar, så skulle den äga tydliga skäl, om straffet, såsom vid vatten och bröd, medförde ökad pläga; men dä nu fängelset innefattar samma lefnadsbeqvämligheter, samma utsökta artighet i bemötandet, den sista stunden som den första, skulle enda grunden för ifrågavar. afsittningsprogression böra sökas i obehaget af en längre förlust af friheten; dock ingalunda rått, emedan i flesta fall, den första tiden är den svåraste, innan vanan, som är den andra naturen, hunnit tillkomma.
Granska vi dernäst följderna af den höga penningeberäkningen, sä uppstår intet tvifvel att den som per dag, året rundt om räknadt, knappt kan förtjena 24 sk. r:gds med hvilka han derjemte måste sig försörja, ju ej skall använda allt sitt bemödande att i fängelse, der han erhåller alla sina förnödenheter och bättre än lian dem vanligen kan sig sjelf beslå, få bespara sig minst 2 r:dr; lian uppmanas således genom egennyita att undandölja sina tillgångar, hvartill den olyckliga författningen om lösöreköp och den nu föreslagna om inteckning i lösören för förlagslån, lemna ypperliga utvägar; hans brottsliga sinnesart skulle ökas genom denna retelse lill bedrägeri; Kronan skulle förlora nära nog all inkomst af böter, men hennes utgifter blifva oberäkneligt stora genom denna myckenhet af sjelftillskapade fångar att underhålla.
Kanhända har jag dock orätt; kanhända är icke antalet af urbota fångar nog stort för filanlropiens experimenter, för skyddsföreningars känsloulgjutelser, för urbanitetens kompliments-förråder.
Då jag nu öfvergår till uppgiften af några stadganden, som äro utom möjlighet att verkställa, väljer jag blott ett par de först sedda.
Uti förslaget till författningen om nya strafflagens införande, ålägger 19 § 11 mom. den som gripit en brottsling, att utan dröjsmål besörja det förhållandet varder undersökt af landsh., Den 18 December f. m. 240 eller fogde, länsman, borgmästare och råd.
Istället för den naturliga skyldigheten af en vanlig oph enkel anmälan hos myndighet lill behörig åtgärd, är här en pligt af omsorg för undersökningens verkställande påförd en underordnad, som icke öfver desse embetsman äger minsta befallande rätt.
14:de § tili lag för verkställighet af fängelsestraff lyder: ”De som till fängelse (nemi. gemensamhets) under första grad dömda äro, må ej, vid arbete eller eljest sig emellan samtala.”
Detta är en fullkomlig omöjlighet att förhindra, emedan, om ej tungan får brukas, ingen tillsyn lärer kunna hindra blickar, kroppsrörelser, och arbetsredskap alt utgöra samtalsmedel, så mycket vissare som ett dylikt teckenspråk länge varit inom fängelserne traditionell.
I st. f. åtlydnad skall ett sådant stadgande, som ej kan handhafvas, uppväcka fångarnes täflan i mångfalld af elusioner.
Deras häraf uppkommande förakt för en vanmäktig lag, deras skadeglädje öfver den lurade vakten, det glada tidsfördrif de äga i denna täflan af fintlighet, skola ingifva känslor som föga lära bidraga till den afsedda förbättringen.
Ehuru visserligen stilen icke är jemförlig med 1840 års representationsbetänk:s oöfverlrälfliga tistelspråk, en verklig vårblomma från det tidehvarf af barbari dit vi ledas, nalkas dock häruti detta lagförslag nämnde sin stora föregångare, i samma män det långt afviker från ännu gällande lags, i all juridisk skrifart lemnade, fulländade mönster.