Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nina försökte ännu att slå bort det med skämt, men hon såg att det icke ville gå, och så sade hon plötsligt:
»Nå väl, jag har verkligen förlofvat mig!»
Fru Lindeman svarade icke.
Hon satte sig ned, som om hon icke kunde stå på benen och såg en stund stillatigande framför sig.
»Är du ond på mig?» frågade
Nina till sist och närmade sig henne vänligt.
»Ond», sade fru Hilda, »ond?»
Hon höll henne ett stycke ifrån sig, med sin stora, feta hand kring Ninas.
»Tror du, att man blir ond på en vän, derför att hon går och kastar bort sin lycka?
Du hade allting: ungdom, skönhet, rikedom, — och framför allt din härliga, gyllne frihet!
Och så har du ingen ro, förrän du har fått kasta alltsammans i armarna på en sådan der mansperson — du lilla stackare!»
»Ja, ser du, hvad min frihet angår, så förstod jag mig visst inte alls på att värdera den», svarade Nina och såg vänligt på henne.
»Jag vill inte vara fri, nej, bunden, bunden vill jag vara!
— Och hvad min »ungdom och skönhet» beträffar, som du behagar kalla det, så mister jag väl inte dem, derför att jag får det så som jag helst vill ha det.
— Eller tycker du att jag har blifvit så gammal och ful, sedan du såg migsist?».
Fru Hilda slog med handen.
»Jag såg genast hur det var fatt, och jag anade strax oråd.
Då du var här sist, såg du ännu ut som ett barn, men nu!
— Ja, jag kan knappt säga, hvari det ligger, men du har fått kärleksfebern.
Den bränner på dina kinder, i dina ögon.
Ja, ja, — nu fins det ingen medicin, som kan hjelpa dig mer!»
Nina hade stillatigande hört på henne.
Hon hade gått bort och tagit fram ur sin låda en fotografi, ett porträtt af Tofte, som han hade sändt henne under loppet af sommaren.
»Så der ser han ut», sade hon och räckte det till fru Lindeman.
»Jaså — den sorten!» sade fru Hilda och nickade betänkligt med hufvudet.
»En vacker karl, som man säger.»
»Åh, han är mycket vackrare i verkligheten», sade Nina, som stod bakom henne och lutade sig öfver hennes axel.
»Detta är ju bara en död bild, men han sjelf har ett lif och ett spel i sitt ansigte, som ingen fotografi kan ge en begrepp om.»
»Jaså, ännu vackrare!» sade fru Hilda och lemnade tillbaka porträttet med en hastig rörelse, som om hon var glad att blifva af med det. »Gud bevare oss väl!
Då är han naturligtvis den mest genomdrifna egoist.»
»Det har jag aldrig märkt», svarade Nina och gömde porträttet.
»Det vill säga, egoister äro vi ju alla, men ser du, Hilda», hon gick alldeles nära intill henne.
»Han älskar mig!»
»Är du säker på det?» frågade fru Hilda.
Nina skrattade.
»Tror du, att jag skulle ha tagit honom annars?
— Tycker du, att det skulle vara så omöjligt?»
»Du vet, hvad jag tänker om den saken», svarade fru Hilda.
»Du vet, att jag sjelf är förälskad i dig, men jag tror, att en man aldrig kan vara förälskad, — inte en gång i dig.»
»Ja, till och med kloka och rara menniskor som du kunna ta fel», sade Nina och kysste henne.
»Nå, och hvarmed har han bevisat denna kärlek», frågade fru Hilda och lade händerna i kors, som om hon väntade en lång förklaring.
»Hvarmed?»
Nina stod och ref bladen af rosorna i en bukett på toalettbordet.
»Ja, — ja det kan jag verkligen inte så der ge exempel på.
Han har ju ännu icke fått tillfälle att göra något för mig.
Men allt hvad han säger, hela hans väsen visar mig, att han älskar mig, just så som jag har drömt om att en gångbli älskad.»
»Skulle han till exempel vilja gå tvärs igenom sta’n i ösregn för att uträtta en småsak för dig?»
»Det har jag verkligen aldrig försökt», svarade Nina.
»Jag vet inte, hvarför jag skulle kokettera för honom med att ge honom sådana uppdrag.»
»Det kan komma ögonblick, då det behöfs», svarade fru Hilda, »och då det bästa man kan ha på jorden är det att ha en vän, om hvilken man vet att han genast och alltid vill hjelpa en.
— Men vanligtvis är ett stadsbud pålitligare än en älskare, — jag känner det nog!»
»Han tar naturligtvis den ömmaste del i alla dina sorger och fröjder?» frågade fru Hilda vidare.
»Gudskelof har jag inte haft annat än glädje att låta honom deltaga i», svarade Nina och kastade alla de lösa bladen, hon rifvit af, på golfvet.
Men i det samma kom hon i håg, att hon hade känt det som en smärta, när han knappt hade hört på allt hvad hon hade berättat honom om sitt förflutna lifs strider.
Hon blef tyst och stod och såg ned framför sig.
»Nej, du känner honom med andra ord inte», svarade fru Hilda.
»Ja, då skola vi vänta med att tala om det, tills du har pröfvat honom litet nogare.
När du ett par gånger har blifvit tvungen att säga nej till hvad han ber om.»
»Det har jag aldrig för afsigt att göra!» utropade Nina.
»Nej, du skall vara hans slaf, naturligtvis.
Jaganade det just.
Du kommer bara att säga ja och amen, hur orätt det som han fordrar än må vara.»
»Jag är öfvertygad om, att han aldrig kommer att fordra något orätt af mig», svarade Nina.
»Nej, naturligtvis inte, naturligtvis inte!» sade fru Hilda i en halft ironisk ton.
»Han är naturligtvis sans peur et sans reproche, — men du kunde till exempel få tandvärk en afton, då han ville bjuda främmande, eller vara allt för trött för att kunna följa honom på en promenad, — eller i något ögonblick verkligen inte kunna vara hans ödmjuka tjenarinna, hvad tror du att din riddare då kommer att säga?»
»Jag hoppas han skall vara öfverseende och god mot mig», svarade Nina sakta.
»Det hoppas jag också», sade fru Hilda och reste på sig.
»Han kommer hvarken att slå eller misshandla dig, utan gifva dig ditt dagliga bröd, som du betalar med dina pengar, och till tack derför vill du uppfylla hans minsta önskan, och den dag du dör låta dig brännas på bål som en trofast och hängifven hustru — eller hur?»
Hon tog
Nina under hakan och smålog, men Nina tyckte, att detta samtal hade fört dem långt ifrån hvarandra.
Hennes väninna måtte i botten ha något kallt, något hårdt och oböjligt.
Hvad var det för en qvinna, som icke förstod sig på kärlek?
Hela det stora Säråker med dess vidlyftiga och omsorgsfulla hushåll föreföll Nina numera tomt och ödsligt.
Hvarför gick fru
Hilda här från morgon till qväll och ordnade och samlade?
Hvem hade glädje deraf?
Hvar fans medelpunkten?
— Ett hem utan en man, eller utan ett minne om en man, som man hade älskat, hvad värde hade egentligen det?
Hon såg liksom med medlidande på sin dugtiga, verksamma väninna, hvilken, som det föreföll henne, gjorde sig så mycket besvär för ingenting.
Då hon sista gången hade varit här, kände hon sig så orolig och längtansfull.
Också nu längtade hon, men på ett annat sätt.
Hela lifvet hade nu fått ett så rikt och mäktigt innehåll för henne, att hon, hvar hon gick eller stod, var uppfyld af lefvande, lyckliga tankar.
Hon gick så gerna ensam ut i naturen, och det var en härlig höst.
De vilda vinrankorna började redan blifva blodröda, och det långa gräset stod styft af dagg om morgnarna.
Äpplena började mogna bakom löfvet, som för hvar dag blef mera gult och brunt, och öfver sjön låg om morgonen fina, blå dimmor, som först när solen steg och fick mera makt lyfte sig och långsamt upplöste sig.
Det var så tyst i skogarna och så fritt ute på fälten, der all säden var bergad och sommararbetet slutadt, men på den stora planen framför byggningen blommade ännu de högstammiga rosorna.
Nina hade längtat efter att komma från Marstrand.
Hon tyckte, att tiden skulle gå fortare, om hon ändrade vistelseort, men här på Säråker voro också dagarna långa.
Hon hade sagt, att hon icke skulle komma hem förrän i början af oktober, men hon hade ju sin frihet att göra hvad hon ville, och ju mera hon fick det klart för sig, dess svårare blef det att öfvervinna den tärande längtan, som växte med hvar dag.
Fjorton dagar före den bestämda tiden reste hon hem.
Fru Hilda följde henne till vagnen med ett så allvarligt, nästan olyckligt ansigte, att det gjorde Nina riktigt ondt.
»Farväl, mitt barn!» sade hon och kysste henne.
»Gud hjelpe dig!»
Orsaken hvarför Nina ville komma hem så sent var den, att hon så länge som möjligt ville hemlighålla sin förlofning, och det kunde ju alltid göras lättare, när hon icke sjelf var närvarande.
Det varade icke heller länge efter hennes hemkomst förrän folk i staden började tala om saken.
Hon och Tofte hade varit allt för lyckliga att återse hvarandra för att iakttaga de försigtighetsmått som behöfdes, för att ingen skulle få veta något.
Man hade sett dem både här och der, på underliga tider och underliga ställen, och då snart alla menniskor i staden talade om saken, blef Nina trött derpå, och vid jultiden eklaterades deras förlofning.
Det var mycket egendomligt att se, hvilken plötslig förändring detta tillkännagifvande åstadkom i folks stämning.
Nina varit ovanligt omtyckt, det vill säga, man hade för det mesta endast talat väl om henne.
Så länge hon var gift med grosshandlar Curtmann då hennes eget lif icke hade någon betydelse och hon endast gick upp i att underkasta sig en hård pligt, voro alla så innerligt nöjda med henne.
Hon uppförde sig så väl!
Hon gaf aldrig onda tungor minsta anledning till förtal, hon var lika vänlig mot alla, en utmärkt husmor o. s. v.
— Då hon sedan blef enka, var hon först ett föremål för allmän sympati.
— Hon hade naturligtvis älskat sin man, fastän man ju visste, att han kunde ha gifvit henne en och annan anledning till missnöje, men på det hela taget hade han ändå varit en så framstående och utmärkt man, och alla hade ett deltagande ord om »den kära, lilla fru Curtmann».
Och så började hon taga sig af så många fattiga och vara så deltagande mot alla, och man fann henne sötare och älskvärdare än någonsin.
Men så vaknade plötsligt ett rykte, att hon skulle vara förälskad i häradshöfding Tofte!
Han besökte henne i hemlighet — om qvällarna.
Först förvåning, så indignation och till sist en allmän medborgerlig upprorskänsla mot en sådan oväntad och väl dold fräckhet.
Då förlofningen blef eklaterad, förändrade det icke stämningen synnerligen.
En enka, som för knappt ett år sedan mist sin man och en sådan man, att gå och gifta sig igen!
Och så till på köpet, att få tag i en så ung man.
— Han var ju knappt så gammal som hon!
Nej, det fans de som ville påstå, att han var en fyra — sex, ja kanske tio år yngre.
Och han, en sådan kurtisör!
Det fans mer än en mor i staden, som hade varit alldeles säker på, att det var hennes dotter, som
Tofte önskade få, efter all den utomordentligt stora uppmärksamhet han hade visat den unga flickan, ja man kunde nästan säga att han hade komprometterat bemälda dam, åtminstone ville modern gerna antyda det för folk.
En så ung och vacker karl!
Hvad skulle han med henne?
Ja, det var naturligtvis pengarna, men det fans väl också rika unga flickor i verlden, och i alla fall kan väl en man icke ha vidare glädje af pengar, när han får en gammal hustru, en hustru, som snart blir mycket äldre än han sjelf och just inte heller ser vidare bra ut.
Nej, Nina skulle nog snart alldeles förlora sig, hon var ju inte någon regelbunden skönhet, tvärtom, man kunde snarare kalla henne ful!
— Och de samma, som för ett år sedan hade berömt hennes oefterlikneliga behag och hennes älskvärda, intagande väsen, försäkrade nu, att de alltid hade funnit, att hon hade ett obetydligt och alldeles icke tilltalande yttre.
Men naturligtvis!
Det var ju en rolig omvexling för en äldre dam att få en så ung man, och hon brydde sig naturligtvis icke om, att han hade ingifvit både den ena och den andra falska förhoppningar!
Hon hade ju i alla fall den guldkrok, hvarpå hon hade fångat den vackra fisken!
— Men hvem kunde ha anat detta om henne, den lilla hycklerskan.
Jo, jo, dessa stilla, qvinliga varelser äro de allra slugaste.
Man riktigt öfverbjöd hvarandra i halfklara eller tydliga häntydningar på alla möjliga mindre hederliga saker, och både Nina och Tofte hade fallit i stor onåd hos alla.
Det var, som om menniskor icke kunde förlåta henne, att hon nu en gång ville lefva, lefva med sitt eget hjerta och på sitt eget sätt.
Endast en del af förtalet nådde dem, som voro föremål derför, men det var nog för att göra dem vintern ganska lång och obehaglig, och då syrenerna började blomma tidigt det året, firade de ett stilla bröllop i maj och reste utomlands.
De flesta menniskor ha någon gång i sitt lif erfarit, hvilken lättnad det är att för en tid vända ryggen åt alla vanliga förhållanden, och en af de största lockelserna vid en resa är just detta, att ingen känner en.
Man frågar lika litet efter hvarför man slår sig ned der och reser dit, som man frågar efter den fogel som slår sig ned på taket, för att genast flyga sin väg igen.
Ingen kan kritisera ens handlingar och hålla öga på hvad man företar sig, och om man reser på det trefligaste sättet, vet man icke ens sjelf hvart nästa dag skall föra en; det beror på många allsmäktiga naturlagar, men icke på någon bestämd plan.
Just en sådan resa gjorde Nina och Henrik Tofte.
På en gång föllo alla band ifrån dem, som bundo dem vid ett litet småstadssamhälle.
Inga nyfikna ögon, inga talföra tungor kunde nå dem längre.
De voro fria och ensamma med hvarandra.
Nina måste ofta jemföra denna resa med den hon gjorde i sin första ungdom, då hon som ett såldt och viljelöst offer följde sin gamle man.
Också nu var det vår, men den skorrade icke som den gången i hennes öron.
Nu voro alla de blommande fruktträden och syrenbuskarna, hela det nyvaknade, mångfaldiga lifvet omkring dem ett uttryck för hvad hon sjelf upplefde.
Allt föreföll henne som ett ackompagnemang till hennes egen kärlekssång.
De reste utför Rhen, och i en liten stad der kommo de till ett hotell, som föreföll Nina något likt ett annat hotell, der hon en afton hade afgjort sitt öde i sitt första giftermål.
Det hade plötsligt blifvit mörkt, alldeles mörkt, som det blir i södern.
Det fans ingen måne på himlen, endast en mängd små gnistrande stjernor, som oafbrutet darrade och skälfde, som om de skrattade.
Luften var sommarvarm, och doftande ångor från de blommande buskarna strömmade upp mot altanen.
Der sutto hon och han, tätt bredvid hvarandra.
Nedanför drog en skara studenter förbi och sjöngo.
En af dem hade en gitarr, och en annan trummade takten med ett par trälappar.
— De pratade och skrattade och sjöngo högt, och så försvunno de igen.
— Det var som om allting blef dubbelt stilla efter dem.
Det kom öfver Nina denna känsla af en fullkomlig lycka, som förskräcker en.
»Hvarför skall tiden gå?» hviskade hon till honom.
»Hvarför skola menniskor skiljas åt och dö?
Detta skulle vara evigheten.»
Henrik Tofte hade aldrig varit ute och rest förr, och han roade sig som ett barn öfver allting.
Han älskade det oväntade och oberäkneliga, och de gjorde derför aldrig planer på förhand, nej, det kunde till och med roa honom att i sista ögonblicket förändra den allra bästa plan, endast för att få det nöjet att följa en annan.
Ibland var det en missräkning för Nina, då hon på det sättet ofta kom att gå miste om något, som hon mycket gladt sig åt, men det var dock på det hela taget så likgiltigt.
Hvar de än voro, stannade de ju hos hvarandra, det var det enda vigtiga, och hon unnade honom så gerna den tillfredsställelsen att gifva efter för ögonblickets infall.
Egentligen ville han helst se allting, var otröttlig i att göra färder, att klättra upp på alla höjder, bese alla kyrkor och museer, bo på alla slags hotell och tala till alla slags menniskor.
För honom var det den första upptäcktresan i verlden, och med hans lifliga uppfattning var det ett nästan öfverväldigande stoff att taga vara på.
— För Nina var det hufvudsakligen en kärleksresa, och hon önskade ofta, att han ville slå sig till ro litet mera, gifva sig mera tid, så att de två kunde tillbringa något af denna lyckliga ferietid tillsammans, utan att ständigt låta sig förströs af alla saker utomkring dem.
När de hade kommit upp på en höjd, hvarifrån de hade någon härlig utsigt, tänkte Nina: »Här skola vi sitta tillsammans och ge oss god tid.»
Men knappt hade de satt sig, förrän Tofte fick öga på någon annan punkt, hvarifrån man bestämdt hade en ännu bättre utsigt, och uppe var han, och lätt som en ung pojke sprang han uppför en brant sluttning och vinkade åt Nina att komma efter.
Han stod der uppe med hatten i handen, svetten i pannan och strålande ögon, och blickade ut öfver allt som låg för deras fötter.
Medan Nina skyndade sig upp för att nå honom, såg hon blott på honom och hviskade för sig sjelf med spetsen af läpparna varma, hänryckta ord till honom, hvilka han icke fick höra.
— När hon då kom dit upp, tog han henne om lifvet, pekade omkring sig och visade på alla de olika punkterna de sågo.
Nina tänkte blott på, att han höll henne fast om lifvet, att hon var nära honom i detta ögonblick.
Hon hade hoppats, att de fortfarande på hotellerna skulle vara för sig sjelfva, men snart började Tofte tycka mera om att äta vid table d’hôte än på deras enskilda rum.
Det var ju så roligt att se så många nya ansigten och höra alla de olika språken omkring sig.
Vid en middag i Lugano sutto de midt emot en ung amerikansk flicka, som var mycket vacker.
Hon var knappt sjutton år, hade ett tjockt, ljust lockigt hår och de allra praktfullaste mörka ögon.
Det mest intagande vid henne var dock hennes ungdom, som icke lemnade henne någon ro ett ögonblick.
Hon och en något yngre bror fingo ständigt tillrättavisningar derför att de skrattade, trampade hvarandra på fötterna under bordet, icke kunde låta bli att göra grimacer och i allmänhet uppförde sig som två okynniga barn.
Men i allt detta var det icke det minsta ondt, det var endast ett sådant öfverflöd af munterhet, att den omöjligen kunde hållas i styr under en hel lång middagsmåltid bland främmande.
Tofte glömde alldeles att äta för att se på sin vackra granne och gaf Nina ganska tankspridda svar.
Om eftermiddagen, då Nina kom ned på terrassen, fann hon honom stående med den unga amerikanska skönheten och ifrigt studera en stor karta öfver det italienska Schweiz, som hängde i försalen.
Då han såg Nina, vände han sig till hälften om.
»Jag kommer strax», sade han till henne.
»Jag skall bara hjelpa denna unga dam att finna sin framtids väg», och han nickade vänligt.
Hon gick ned och satte sig vid bröstvärnet på terrassen och såg ut öfver den glimmande sjön bort till det blåskuggade San Salvador, som doppade sina fötter i böljorna.
Det är ett af de härligaste ställen på jorden, men ögonblicken föreföllo Nina långa, mycket långa.
Hon tänkte icke på någonting.
Hon lyssnade endast efter, när han skulle komma.
Ändtligen kom han lätt gående med sina hvita skor på sandgången.
Han hade tändt sin cigarr och hade en ros i knapphålet.
Den hade han icke förut.
Nina låtsade, som om hon var fördjupad i utsigten, och pekade ut öfver de tältbetäckta båtarna, som gledo fram mellan de gröna stränderna.
»Hvad heter den lilla byn, som ligger här midt emot?» frågade hon.
»Det vet jag verkligen inte», svarade Tofte.
Han satte sig och började arrangera rosen i sitt knapphål.
»Ser du, hvad jag har fått?»
»Ja, det var en vacker ros», svarade Nina.
»Var det den unga amerikanskan, som gaf dig den?»
»Ja, just precis», svarade han.
»Är hon inte förtjusande?
Har du någonsin sett sådana ögon?
De äro födda i en lyckligare verldsdel än i vårt gamla trötta Europa, det ser man nog!»
»Ja, hon är mycket vacker», svarade Nina och försökte att lägga mycken beundran i sitt uttryck.
»Det är det minsta man kan säga», sade Tofte och vred sina mustacher på ett särskildt sätt, som han alltid gjorde, när han blef glad.
»Men det är inte bara det, det är detta obeskrifliga, förtrollande, som tillhör den första ungdomen, detta öfverflöd af lif och krafter, som sedan aldrig kommer igen på samma sätt.»
»Men jag tycker, att du en gång sade, att sådana der unga små ansigten icke kunde väcka något intresse hos dig?
— Kommer du ihåg det?»
»Den gången tänkte jag på våra egna små nippertippor der hemma, som alla äro stöpta i en form, och som aldrig ha varit längre än deras mammas förklädesband når.
Men det är något annat med de unga flickorna från Amerika.
De äro ju redan menniskor.
De ha sett halfva verlden och känna sig hemmastadda öfverallt.
Man ser genast, att de äro födda och uppfödda i stora förhållanden.
Materien har inte tryckt och plågat dem, som den gör med oss fattiga stackare uppe från ispolen.
De ha fullt upp med pengar, helsa och alla möjliga goda förutsättningar, från det de slå upp sina ögon i denna verld.
Det är verldens första nation, så att det är väl inte underligt, om deras qvinnor äro de bästa i verlden!
I det samma kom den unga amerikanskan ut i trädgården med sin bror.
Hon helsade vänligt, som på en gammal bekant, då hon gick förbi Tofte, och han reste sig hastigt, tog lika hastigt af sig sin halmhatt och blef stående med den i handen som framför en drottning och följde den unga damen med ett par ögon, som strålade af vördnadsfull beundran.
Nina såg på honom och tänkte:
»Blir hon inte förälskad i honom i detta ögonblick, så har hon inte något menskligt hjerta.»
Under de dagar, de voro qvar i Lugano, samtalade Tofte ofta med den unga skönheten.
Ett par gånger var han till och med ute och rodde med henne och hennes bror, och det var endast för Ninas skull, som han afslog en inbjudning att följa med dem på en längre utflykt i bergen.
De två syskonen voro för det mesta ensamma, ty deras mor var klen och höll sig inne på sina rum största delen af dagen.
Nina hade också låtit presentera sig för den unga damen, men hon visade en afgjord förkärlek för Tofte.
»Får jag låna er man?» frågade hon då och då, när hon kom bort till Nina och lade sin hand på hennes axel.
»Han ror så delightfully!
Och jag har bara en liten båt.»
Nina sade naturligtvis ja, och Tofte, — ja, han sade också ja.
Han var mycket intagen i miss Harryson.
Nina kände sig med ens så gammal.
Hon satt der ensam som en mamma vid stranden, medan de andra två voro ute och rodde.
Hon förstod väl, att hennes man icke på allvar var betagen i den unga amerikanskan, utan att detta endast var ett af hans utbrott af entusiasm för allt som var vackert och nytt, och han var nu, som alltid, kärleksfull och öm mot henne sjelf.
Men hon kände det dock som en saknad, att något annat än hon i så hög grad kunde intressera honom, och oaktadt hon insåg, att han ofta af artighet måste säga ja, när miss Harryson bad honom om en tjenst, så önskade Nina i hemlighet, att han icke ville säga detta ja med fullt så stor beredvillighet.
Hon försökte att hvarken med ord eller blickar visa honom, att hon var det allra minsta svartsjuk, men denna ansträngning gaf henne dock ett visst onaturligt uttryck, så att Tofte ett par gånger frågade henne: »Är du trött?
Du ser inte alls glad ut!
Skola vi resa hem?»
Hem!
Nej, icke hem.
Der skulle de ju vara tvungna att umgås med alla dessa menniskor, som hade tadlat och kritiserat dem, och der skulle Tofte börja sitt arbete, ett arbete, som nog kom att upptaga största delen af hans dag.
Nej, då hade hon honom dock mera i fred här, och de kunde ju resa till ett annat ställe.
Amerikanarne reste före dem, och Tofte var ett par dagar nedstämd.
Han såg ut, som om han hade tråkigt, men så glömde han sin flygtiga bekantskap, glömde den mycket snart, och Nina tyckte att hon hade fått honom tillbaka efter en lång frånvaro.
Hon blef glad och vacker igen, och Tofte såg det genast.
»Nu känner jag igen dig», sade han en qväll, då han kom in till henne i sängkammaren.
Hon satt i kamkappa med bara armar och kammade sina tjocka flätor.
»Jaså, du håller af mig ännu», sade hon och sträckte armarna emot honom.
»Ännu?
Han log och böjde sig långsamt på knä på mattan framför henne.
Hon kysste honom på hans ögon med de långa, svarta ögonhåren, men då han kunde öppna dem igen, sade han sakta i en skälmaktig ton:
»Nina, du?
Var du litet svartsjuk på den lilla missen?»
»Jag är rädd för det», sade hon i en ödmjuk ton, som om hon bekände en förbrytelse, och slog armarna om hans hals, så att allt hennes glänsande hår föll omkring hans ansigte.
Der inifrån sade han: »Fy skam!
Fy skam!
Hon tryckte honom ännu hårdare fast, så att han knappt kunde andas.
»Hon var så ung och så vacker», sade hon med klagande röst, »och jag»
Han slet sig plötsligt lös och sprang upp.
»Du, du är den enda qvinna i verlden, som jag älskar och någonsin kommer att älska.»
Han sade det i en nästan hotande ton och kysste henne hårdt och häftigt.
Vierwaldstädtersjön tillbragte de på hemvägen en fjorton dagar i en liten pension, der endast några få personer voro inackorderade.
En af dessa var en ung italiensk dam.
Hon hade varit guvernant i en engelsk familj; men hade nyligen sagt upp sin plats, och det var tydligt att hon samtidigt hade genomgått någon stor sorg.