Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men följden af alla åtgärder, som vittna om våld, förtryck och orättvisa, blir aldrig annat än olyckor; ty det är mer än troligt, att den vinst Grosshandlaren skulle skörda, i fullt mått skulle uppvägas af den förlust, som skulle upkomma derigenom, att han icke finge sälja ett större belopp och icke köpa sitt silfver som han ville.
Hr Ehrenhoff önskar exportförbud för att betrygga Bankens ställning och uprätthålla myntvärdet.
Men en banks tillstånd anses normal, när den metalliska valutan, utgör |:del af de utelöpande sedlarne och sådant är förhållandet i närvarande stund med Svenska Banken.
Jag linner således icke något skäl att för bankens skull besluta ett silfver-exportförbud.
Yore deremot bankens tillstånd icke normalt, så tinner jag icke något annat sätt att för Svenska folket betrygga bankens ställning, än genom en allmän bevillning.
Då Svenska folket en gång beslutat sig att konstituera sig till ett bankirhus, måste man också fordra att E.
St. icke öfvergå andra i vingleri; och sådant skulle inträffa om Stän - 48 ben 3 November. derna i och för bankens skull beslöte ett exportförbud å silfver.
Ty jag frågar, om icke ett sådant förbud vore fullkomligt detsamma som att säga, att banken icke mera ville inlösa sina skulder.
Om jag säger: jag skall tala vid mina principaler, att de stifta sådana lagar, att den enskilda personen icke har det minsta gagn af att invexla sina sedlar, är icke detta detsamma, som att säga, att man icke längre inlöser dessa sedlar?
En sådan åtgärd skulle icke blott vara en slags bankrutt, utan den skulle äfven vara en bankrutt, som icke tjenade till något och således en enfaldig bankrutt.
Detta har alla tiders historia visat.
Vi läse t. ex. hos Macauly, att då under Wilhelms af Oranien regering det gångbara myntet af brukning blifvit nött och underhaltigt, nytt fullvigtigt mynt utsläpptes i rörelsen, detta bättre mynt, trots alla förbud, försvann och utskeppades till utlandet.
Af Frankrikes historia finner man, att under revolutionstiden var det vid dödsstraff förbjudet att föra guld och silfver ur landet; men icke destomindre försvann allt mer och mer både det ena och andra.
Jag kan icke undgå att i Hr Ehrenhoffs motion anmärka åtskilliga ganska skarpa sidohugg åt vissa samhällsklasser och olika tänkande.
Så t. ex. kallar Hr Ehrenhoff hela Sveriges handelsmarknad en schacherbulik.
Vi som handla på densamma skulle således vara bedragna nöt.
Och i sådant fall gratulerar jag att det finnes ett eller annat lysande undantag, som kan uphäfva sig till förmyndare för oss andra, som bättre än den enskilda sjelf förstår dess fördelar, som har större åhåg, än den enskilda sjelf, att förbättra hans ställning, som bättre än den enskilda sjelf förstår och kan vidtaga alla de åtgärder som dertill erfordras.
Vidare talar Hr Ehrenhoff om 12:millioners-procentare-lånet.
I den af Hr Ehrenhoff yttrade tankan, att när man fordrar frihet för handeln, bör denna ock bära följderna af sitt förstånd eller oförstånd.
Jag anser således, så vidt jag förstår att döma, att detta lån var ett misstag, men en finans-minister ■ är ock en menniska och såsom sådan underkastad möjligheten att begå ett misstag.
Dessutom äro vi alla skyldiga till samma misstag, ty, så vidt jag kan påminna mig, upträdde ingen, icke ens Hr Ehrenhoff sjelf, mot detta lån, och jag kan ej förmoda att räddhåga eller oförmåga var orsaken dertill Herr Ehrendorff satiriserar vidare finans-ministerns blomsterfält.
Jag för min del skönjer der dock många penséer, men framtiden skall säkert aldrig skönja att några sådana växt fram ur hälarna på dem, som söka förtrampa Sveriges välstånd och industri.
Jag anhåller att detta mitt yttrande måtte få åtfölja remissen till det Utsk. dit motionen varder remitterad.
Hr Lefrén, Johan Pehr: R.
St. ega ett stort band der uti, att bankens sedlar', som R.
St:r låta utfärda, skola såsom mynt i riket antagas.
För att uprätthålla detta, mäste sedlarne alltid kunna mot silfver utvexlas, och för att hafva något gagn af silfret i banken, måste det kunna exporteras.
Får man icke göra detta, så lurendrejas det ut och kommer aldrig tillbaka.
Ingen är så dåraktig, Den 2 November.
49 dåraktig, att han för in en vara, som han icke har rätt att utföra, när behofvet så kräfver.
St:r hafva ingen ömtåligare pligt att upfylla, iin att uprätt.håila realisationen.
Jag är helt och hållet af motsatt tanka med Hr Ehrenhoff, och anhåller att R. o.
Ad. måtte vägra remiss på hans motion, för att derigenom tillkännagifva att R. o. Ad. icke ett enda ögonblick tvekar, att uprätthålla realisationen, som redan burit så goda frukter.
Jag ber blott att få göra några få tillägg till hvad de siste värde talarne anfört.
— Hr Ehrenhoffs ändamål är att söka oprätthålla myntvärdet; — jag förmodar åtminstone att så är, emedan han häntyder derpå, att då Bankens sedlar äro ett medel, som alla måste begagna för att kunna verkställa liqvider man och man emellan, allas intresse derföre fordrar att den säkerhet icke rubbas, som ligger tili grund för dessa sedlar.
Men då motionären sålunda å ena sidan tyckes vilja uprätthålla sedlarnes värde, borttager lian det å den andra genom det förslag han framställer; ty då just den oföränderlighet i guldets och silfrets värde, som gör dem tjenliga att vara mätare för andra varor, beror derpå att de sjelfva utgöra en vara, som är.lika gång bar öfverallt inora hela den stora verldsmarknaden, så ligger just deruti, att de obehindradt kunna föras från det ena landet till det andra, ett oeftergifligt vilkor för bibehållandet af deras egenskap att kunna vara fasta värde-mätare, och i samma stund, som man hindrar deras fria förande från land till land, tager man också bort deras förmåga att kunna användas som tillförlitliga mätare af andra varors värde.
På samma gång således sorn utförseln af dessa metaller blefve förbjuden och kunde förhindras, hade man obestridligen också förringat sedlarnes värde.
Motionären har vidare ansett såsom oriktigt att R.
St:rs Banks silfver får begagnas för att betäcka den brist, som någon gång upstår i förhållandet mellan export och import; men enligt min öfvertygelse bör det just vara ett af de förnämsta ändamålen för en sådan Bank, som R.
St:rs Bank, att utgöra en allmän reservkassa, dels för betäckande af den tillfälliga brist i varubytet med utlandet, som någon gång kan upkomma, dels ock för att uppsamla ett vid en annan tidpunkt möjligen inträffande tillfälligt ölverskott å detta byte.
Det är nemligen omöjligt att emellan tvenne länder de varor, som importeras, alltid skola i värde fullt öfverensstämma med de varor som exporteras, och att då erbjuda ett medel för antingen betäckandet af bristen eller insamlandet af öfverskottet, är just ett af de hufvudändamål, hvarföre en Bank, som in- och utvexlar silfver och guld, måste finnas inom hvarje land, som vill underhålla fri affärsförbindelse med utlandet.
Dessutom är det, såsom nyss blifvit sagdt, alldeles detsamma som att stänga bankoluckan för silfrets utvexling, om man säger att det väl är tillåtet att uttaga silfver ur Banken, men icke att begagna det så som man sjelf vill och på det enda sätt, man deraf kan hafva någon nytta.
Då vore det mycket ärligare att genast säga, att R.
St:r icke mera kunna med H I. 4 50 Den 2 November. silfver inlösa sina sedlar; men detta få dock R.
St. icke göra för de sedlar som de redan utgifvit, och så lange de högtidligen lofvat att hvarje af deras; Bank utlemnad sedel skall med silfver infrias, och om de äfven förut mången gång brutit ett sådant löfte, så böra de deraf icke kunna hemta någon anledning, att göra sig skyldige till ett nytt löftesbrott, utan örn de skulle finna sig för framtiden vara oförmögne att genom Styrelsen för deras Bank anskaffa silfver till inlösen af denna Banks sedlar, böra de åtminstone först inlösa alla de sedlar, deri deras löfte står förpant ad t, oeh sedan icke mera lofva något sådant, som de icke vilja eller kunna hålla åt innehafvarne af de sedlar, som derefter af dem utgifvas.
Hr EhrenbofFs motion vara både i hög grad orättvis mot hvar och en innehafvare af en Riksbankens sedel —• genom sin störande inverkan å alla credit- och penningeförhållanden —, på samma gång och högst förderflig för hela vårt fädernesland.
Men det oaktadt tror jag icke att någon rätt är i grund lagen nedlagd att förvägra remiss å denna motion; men hvart den skall remitteras, är en sak, som jag icke i denna stund bestämdt vill afgöra; ty till följd af åtskilliga motiver deruti, tillhör den BankoUtsk:t; men då frågan är om export-förbud, kan den likaväl tillhöra Bevilln.Utsk:t. Frih.
Jak. Wilh.:
Jag biträder för ingen del det förslag, som Hr Ehrenhoff väckt; men jag kan lika litet biträda den tanke, som en annan talare uttryckt: att R. o. Ad. skulle vägra remiss å motionen.
Den sats, Hr Ehrenhoff framställt, må vara stats-ekonoraiskt oriktig, hvilket äfven jag antager; den har likväl varit tillämpad i många länder, och derföre, att lian utgår från en stats-ekonomiskt oriktig åsigt, bör väl icke det fria ordet undertryckas genom vägran af remiss.
Då jag förnummit att den motion, Hr Ehrenhoff väckt, hos åtskilliga af Ståndets medlemmar väckt sympathier, ber jag att i korthet få derom yttra några ord.
Hr Ehrenhoff fäster i sitt förslag uppmärksamheten på mångå tänkvärda saker, som med allt skäl böra blifva föremål för hvarje fosterlandsväns uppmärksamhet och öfvervägande; men jag tror ej att det botemedel, lian föreslår, kan leda till det afsedda ändamålets vinnande.
Så väl Hr Lefrén som Hr Mannerskantz hafva tydligt ådagalagt detta; men om det också icke vore så, utan den väg, Hr Ehrenhoff påpekat, skulle leda till målet, så är förslaget i allt fall icke antagligt, dels såsom icke verkställbar^ och dels såsom i visst hänseende ledande till skadliga följder.
Det är nemligen alldeles gifvet, att om vi skola till utlandet betala våra skulder, så måste detta ske antingen med vexlar eller med silfver; ty våra sedlar förstå de sig icke på.
Normalkursen på Hamb.
B:co, eller den utländska myntsort, hvari våra aldrafleste liqvider med främmande länder upgöras, är 1331/- Rdr för 100 mark Hamb.
B:co, och håller sig med ringa afvikelser omkring detta belopp och sådant just derföre, att om kursen stiger, så har jag tillfälle Den 2 November. 51 att ur Banken uttaga silfver, betala transport-kostnaden och liqvidera utländningen.
Men om nu icke utvägen att kunna exportera det, funnes, skulle jag försöka, att skalfa silfver i mina utländska fordringsegares händer på oloflig väg, d. v. s. smuggla in det.
Och sådant torde ej möta serdeles svårigheter.
— Vi hafva sett, att då det t. ex. var förbjudet att importera kläde, tillverkade våra fabrikanter knapppast en tredjedel af vårt behof; meri beklädnad deraf hade vi ändock allesamman.
Således kunde man ganska lätt smuggla in en så voluminös vara; huru mycket lättare då undgå tulltjensteman s upmärksamhet, då fråga är om en så litet skrymmande vara sorn silfver.
Men ett exportförbud skulle äfven hafva en skadlig påföljd så väl för Staten som för enskilde, nemligen den att kursen betydligt komme att stiga, i följd hvaraf kostnaderne för liqviderande af räntor och amortissement å stats- och privatlån, uptagna utrikes, skulle betydligt ökas.
Efter min åsigt vore det således icke blott ändamålslöst, utan äfven skadligt, om vi vidtogo en så beskaffad åtgärd, som Hr Ehrenhoff föreslagit.
Hr Cederschiöld, Rob. Teoph.:
Jag får till en början uttrycka min ledsnad och mitt bekymmer deröfver, att en af mig högt aktad representant inom detta hus kunnat framkomma med ett förslag, åsyftande, att vi skulle vägra remiss på den förevarande motionen.
Den må innehålla huru felaktiga åsigter som helst, tror jag dock, att det vore ovärdigt att vägra remiss derå.
Har den icke något skäl för sig, så kommer den sannolikt icke att vinna framgång; men att på förhand, innan den blifvit pröfvad, undertrycka den, synes mig vara en illiberalitet, som går alltför långt och som jag icke anser böra kunna komma i fråga hos R. o. Ad.
Jag vet visserligen, att det icke lönar stort mödan att tala om det bekymmersamma i vår financiella ställning; ty man mötes då alltid af det inkast, att handels-balancen kommer att jemna sig sjelf.
Jag tror likväl, att om man fortgår på samma bana som hittills, kan verkligen ett förhållande inträffa, som är betänkligt, nemi. att Banken icke kan fullgöra sina förbindelser.
St:rs pligt är att upprätthålla Bankens förmåga att göra det; men just derföre tror jag, att det är högst vigtigt, att man i tid vidtager nödiga mått och steg för att sätta R.
St:r i tillfälle att fullgöra denna sin pligt.
— Jag vet icke om det af Hr Ehrenhoff föreslagna sättet är det rätta, men icke heller föreställer jag mig att det är förtjent af en så beskaffad förkastelsedom, som här blifvit uttalad öfver detsamma.
För mig är det åtminstone en ganska oförklarlig sak, att då man ända till sista riksdagen ansett utförsel af jern böra vara förbjuden, man kan finna någon orimlighet ligga uti förbud för utförsel af tackor — silfver-tackor, särdeles då jernet just utgör en af Sveriges exportartiklar, hvilket deremot ej är fallet med sitfret.
St:rs Bank bör vara ett depositions-kon.tor för att förse handlande med silfvertackor, icke för att betala skulder, utan för att genast kunna draga förtjenst deraf.
Således synes 52 Den 2 November. mig att, äfven om det också borde vara medgifvet att utlöra myntadt silfver, det dock borde vara förbjudet att utföra silfver-tackor.
Jag kan åtminstone för min del icke se något hinder för ett sådant förbud, och auser de skäl, som blifvit derför anförda, vara för mig tillfyllestgörande.
Den förste värde talaren har sagt, att här i landet icke finnes något lättsinne i vandel och handel.
Jag hemställer, om det undfallit edert minne hvad som här inträffade år 1857, då en stor del af vår handelsverld, som man säger, slog vantarne i bordet; och det torde också icke vara glömdt, att de flestes stat var sådan, att om de hade t. ex. 500,000 Rdrs skuld, så hade de knappast 100,000 Rdrs tillgång.
Huruvida detta förtjenar namnet lättsinne, eller någon annan benämning, lemnar jag åt andra att bedöma.
Man har äfven sagt, att om ett export-förbud påbjödes, skulle ingen jemnhet emellan export och import kunna ega rum.
Mig förefaller det dock som om, derest ett förbud för utförsel af silfver funnes, skulle den handlande icke rusa så blindt fram med sina import-reqvisitioner, som händelsen varit, och det är väl meningen att hvad som importeras skall betalas med hvad som exporteras.
Men om man låter silfvertackorna utföras för att för tillfället draga vinst deraf, så är man, synes mig, inne på en bana, som ovilkorligen leder till förderf.
Men om det också icke skulle vara rätt att anbefalla förbud för export af silfver, hemställer jag dock, om det ieke vore lämpligt att belägga sådan export med lämplig tull, likasom nu är fallet med export af tackjern.
Jag finner icke något skäl att anse förslaget lagstridigt, och understödjer detsamma, äfven med fara att derföre anses för löjlig.
Jag ämnar icke vidare inlåta mig på hufvudämnet; men Hr Cederschiöld har förebrått mig, att jag föreslagit R. o. Ad. att vägra remiss på Hr Ehrenhoffs motion, och ansett detta förslag vara lagstridigt.
Jag får med anledning häraf vördsamt fråga H.
Exc. Hr Gr. o Landtm., om jag dervid begått någon olaglighet?
Hr Ehrenhoff: Jag har begärt ordet, icke för att besvara alla de anmärkningar, som gjorts emot mitt förslag, ty jag anser diskussioner vid en remiss vara en sak, som endast onödigtvis belastar protokollet, — utan för att icke genom en absolut tystnad gifva Hrnne den öfvertygelsen, att jag skulle anse mig öfverbevisad af de skäl, som emot min motion blifvit framställda.
Först och främst anhåller jag att få protestera mot det inkast, som här blifvit gjordt, att mitt förslag skulle innebära en orättvisa emot individen; jag tror, att detta är ett misstag.
Om Banken icke utgåfve flere sedlar, än som motsvaras af metallisk valuta, eller om öfverskottet vore måttligt, så kunde denna anmärkning möjligen vara riktig; men nu eger Banken en metallisk valuta af 14 millioner, och derföre har den icke allenast ett motsvarande belopp sedlar utelöpande, utan derutöfver 30 millioner.
Den 2 November. 53 Om nu de, som ega de 14 millionerna, uttaga sitt silfver, hvar skola då de 30 millionerna af Ständerna anskaffas?
De hade ingenting, och då frågar jag, om det är att begå en orättvisa att förhindra ett sådant tilltag?
Man kan visserligen anmärka att något sådant är omöjligt; men bredvid R.
St:rs Bank är satt en annan, sora suger till sig alla möjliga tillgångar, som sedermera gå till Banken, för att uttaga den metalliska valutan.
Man har äfven såsom skäl emot mitt förslag anfört, att i Ryssland existerar exportförbud på silfver, och ändå komma rublar i mängd ut derifrån.
Det är sannt att ganska många rublar kommit hit under sommaren; men det kommer deraf, att det Svenska silfret är så godt, att man gerna uttager det från Banken, för att i Finland sälja det mot rublar.
Man har vidare yttrat, att jag ville göra Staten till förmyndare för den enskilde; detta är äfven ett misstag, ty jag önskar att R.
St:r måtte blifva förmyndare för fäderneslandet emot individerna, och erfarenheten har visat att ett sådant förmynderskap är af högsta behof.
En talare har anmärkt, att det vore omöjligt att förekomma silfrets utförande; detta beror dock på hurudan instruktionen för Bankens Fullmäktige är; ty om det skulle åligga Fullmäktige att icke utlemna annat silfver, än det som motsvarade de indragna småsedlarne, tror jag att saken icke vore så omöjlig.
Det silfver, som är myntadt, väger omkring 25 proc. mer än plantsarne, och är i volym mångfaldigt större; och enär det i rörelsen för det mesta begagnas sedlar, så skulle ett större uttagande af småmynt väcka tulltjenstemännens uppmärksamhet, och en smuggling i stort blifva en omöjlighet.
Jag anhåller om remiss till Banko-Utsk:t, som sedan kan sätta sig i förbindelse med hvilket annat Utsk. som hélst.
I sjelfva saken är redan så mycket ordadt, att det är öfverflödigt att lägga något dertill.
Jag är i hufvudsaken af samma tanka som Hrr Åkerman och Mannerskantz; men jag ber att få fästa upmärksamheten derpå, att då Hr Ehrenhoff yrkar, att hans motion måtte remitteras till BankoUtskit, så torde en sådan remiss icke vara riktig; ty jag hemställer om icke motionen innehåller en ren tullfråga, hvilken såsom sådan bör behandlas af Bevilln.Utsk:t, eller också bör den gå till Ekon.Utskit, emedan exportförbud är en fråga, hvars afgörande beror på K. M:t.
Hr Ehrenhoff har nämnt, huruledes Banken har en metallisk valuta af c:a 14 millioner, men att den derutöfver har rätt att utgifva sedlar till ett belopp af 30 millioner, och han har dervid anmärkt som en möjlighet, att de, som egde dessa 30 millioner i sedlar, icke skulle få silfver derför.
St. hafva satt sin tro och sitt löfte i pant på att hvarje innehafvare af en bankosedel skall erhålla silfver derför, får denna möjlighet, att icke hvarje sedel alltid skall med silfver inlösas, »4 Den 2 November. aldrig suttås i fråga, och om det således någon gång emot förmodan skulle inträffa, att det icke genast finnes tillräckligt silfver i Jtikets Ständers Bauk till dess sedlars inlösen, så äro B.
St:r skyldiga att med hvad medel som helst ofördröjligen ersätta bristen.
En sådan tanke, som att K.
St:r icke skulle tillfullo inlösa sina genom deras Bank åtagna förbindelser, bör aldrig lå framställas utan att en kraftig protest nedlägges deremot; och jag för mindel har derföre kunut mig upmanad att protestera emot ett förslag af så betänklig syftning.
Jag anser också, att det skulle vara nyttigt om B. o. Ad. genast gemensamt uttalade denna protest, och att en lämplig form derföre skulle vara, om It. o. Ad. nu remitterar motionen till Bevilln.-Utsk:t, samt derigenom förklarar, att B. o. A. anser den vara af den beskaffenhet, att den icke har med B.
Stirs Bank att göra.
Man har sagt, att B.
St:r äro förpligtade att upfylla sitt löfte att inlösa sina sedlar med silfver; men hvem tvingar B.
St:r att fullgöra sin pligt.
Hvem hindrade B.
St:r att 1834 inlösa En B:dr i sedlar med 18 sk. i silfver, i stället för 48 sk., hvarför sedeln var utgifven.
Jag har händelsevis i hand ett papper, som jag nyss emottog af Hr General-Tull-Direktören, och jag ber att få, som svar på hvad Hr Ehrenhoff nyss yttrade, upläsa de sista raderna i detta papper: »Under den tid, som inom Sverige silfver var förbjudet till export, har Bi k sbankens ställning varit den minst tillfredsställande.
Just under denna tid har den ej kunnat invexla sina utelöpande sedlar, utan nödgats inställa sina skuldförbindelsers betalande» Hr Ehrenhoff torde icke jäfva detta, ty just under dessa tider var Banken insolvent.
Emedan jag nu än en gång nödgats begära ordet, anhåller jag att i största korthet få besvara några af de anmärkningar, Hrr Cederschiöld och Ehrenhoff gjort.
— Hr Cederschiöld frågar: »hvarför har man tull på tackjern och icke på silfver?»
Det finnes intet hinder derför; roen jag är af den öfvertygelse, att utförseln af alla Svenska produkter bör vara fri, och således äfven utförseln af tackjern; och derföre att vi begått ett fel i ett fall, inser jag icke, hvarföre man bör göra det om igen.
— Hr Cederschiöld har vidare omtalat det olyckliga förhållande, som inträffade med Svenska handeln år 1857.
Detta är verkligen ett bedröfligt faktum, bedröfligt att oförvägna spekulationer för tillfället togo sådan öfverhand, att följden blef så som den blef; men jag tror att dessa spekulationer icke äro ett normalt tillstånd inom vårt land.
Dessa förhållanden äro helt och hållet undantagsförhållanden, och krisen drabbade icke blott Sverige, utan bela verlden.
Hr Ehrenhoff har sagt, att Banken icke kan honorera sina förbindelser, så vida den eger 30 millioner i utelöpande sedlar utöfver den metalliska valutan.
Derpå behöfver jag icke svara, emedan Hr Mannerskantz redan 6agt, att det är Svenska natia - D eli 2 No vem ber. f>5 nens skyldighet att fylla bristen.
Men det är en bestämd orättvisa att, när jag eger löfte, att Banken skall till mig utbetala silfver, då föreslå att Banken icke skall göra det, och att jag således icke tär till min förmån begagna det silfver och guld, som Banken är skyldig att utlemna.
Jag tror, Mine Hrr! att det är friheten, sora leder en nation längst fram på civilisationens bana; friheten, under hvilken form den än uppenbarar sig, antingen såsom religiös, ekonomisk eller politisk, är det dQck den, som leder oss framåt, som skänker oss de största både andliga och materiella krafter.
Svenska folket har varit så lyckligt, att från urminnes tider hafva egt nationell frihet; må vi, Mine Hrr! vid denna lliksdag genom upoffringar betrygga denna frihet, så att vi ieke må sitta bortglömda och bortgömda i en vrå af Europa.
Politisk frihet hafva vi egt sedan 1809, religiös skola vi med Guds hjelp tillkämpa oss, och ekonomisk frihet, grundlagd 1823, hafva vi, Riksdag efter Riksdag, allt mera tillegnat oss.
Skola vi icke då fortgå på samma bana, som vi under en följd af år beträdt, skola vi sätta skrankor för den frihet, som, enligt min Öfvertygelse, är grunden för all annan?
Ty det är den ekonomiska friheten, som skänker menniska;) bättre föda, varmare kläder, ljusare boningar och mera ledighet att egna sig åt sin andliga förkofran, och jag tror, att de ord Tegnér yttrade vid GustafAdolfs-festen om andens frihet, fullkomligt kunna tillämpas på det enskilda förverfvets: »Hvarhelst en menskohand den höga binder, Der blekna rosorna på slägtets kinder.» Frih.
Jag ämnar icke yttra mig i sjelfva ämnet, utan blott angående den frågan, till hvilket Utsk. motionen bör remitteras.
Jag anmärker sålunda, att de, som upträdt emot Hr Ehrenhoffs förslag, hufvudsakligen fästat sig dervid, att förslaget skulle enl. deras antagande förnärma realisationens grunder.
Men häruti ligger ju Mine Hrr! ett erkännande, att frågan tillhör BankoUtsk:t; ty ehuruväl jag är af den mening, att Bevilln.Utsk:ts tillgöranden vid denna Riksdag komma att ega ett ganska stort inflytande på realisationens upprätthållande, så lärer väl detta icke vara de Hrns åsigt, som uppträdt emot motionen, och då nu Hr Ehrenhoff sjelf begärt att haus förslag måtte remitteras till BankoUtsk:t, samt de åtgärder, han åsyftat, efter hans åsigt fordra en skyndsam verkställighet, och BankoUtsk:t dessutom är oförhindradt att sammanträda med Bevilln.Utsk:t, tror jag, att det är rättast att remittera motionen till förstnämnde Utsk.