Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han kände den lilla, mjuka, varma handen ligga i sin som en fågelunge, och såg in i ett par blå ögon, oändligt djupa, men genomskinliga ända ned till bottnen.
Och handen låg i hans, och ögonen blefvo hvilande i hans; och änskönt det icke varat längre än ett enda kort ögonblick, tyckte han det hade varat oändligt, så oändligt länge, att de två, han och hon, voro bundna samman för mer än ett helt litet menniskolif och aldrig mera skulle komma lösa från hvarandra.
Hon var synen, som han sett, då han nyss stod derute på trappan, och hon var dottern af sin mor, hvilken nyss sagt honom, att han icke vore en främling här i huset, ehuru han aldrig förr än nu satt sin fot öfver dess tröskel, – hon var drömmen för honom, och hon var verkligheten för honom, den kroppvordna drömmen, och den diktvordna verkligheten, drömmen och verkligheten i en ung flickas gestalt, hvilken i sin varma blondhet var ett med hans egen jungfruliga rasinstinkt – – –
Elsa hade hemtat ned rumkaraffen från pulpetskåpet, der den tronade sida om sida med bränvinsflaskan, stält den hän på brickan till de andra grejorna med ett «var så god!» samt derpå satt sig borta på soffan af betsad alm med dess öfverdrag af svart vaxduk och hästtagelsstoppning inunder.
Den hade sin plats mellan byrån och ugnsvrån, der en gammal karmstol med rödlakan öfver tronade sedan generationer tätt invid jernugnen, hvilken uppeldades med torf ute från köket och af sina öfriga trenne sidor vände en inåt kammaren och de begge andra bortom väggen inåt stugan.
Hon liksom utplånade sin kroppsliga närvaro inne i halfdunklet i denna vrå, medan hon annars spändt följde med männens samtal.
Om en stund kom äfven modern in och satte sig hän till henne på soffan, rak och stum, medan de klara ögonen med en viss vaken likgiltighet, med ett halft misstroget, halft muntert glimt, gledo fram och åter öfver mansgruppen vid bordet.
Nisse, som efterhand försjunkit i ett tillstånd af slöhet, illa dold under en mask af djupsinnigt grubbleri, låtsade plötsligt ha vaknat upp.
«Men nu, Per,» utropade han stilla, med en mycket oäkta utseende, intresserad min, i det han ifrigt såg sig ikring, «hvar har I då sonen i gården?»
«Lars är på folkhögskolan i år,» förklarade mor kort, ännu innan Per Larsson hunnit svara.
Nisse vände sig emot henne för att underhålla sig med henne i detta gefundenes fressen af samtalsämne, men bet tvärt af, i thy att vännen Bob upphof sin mun.
Bob hade hela tiden sutit och våndat sig öfver att vara dömd till dödstystnad; han hade inte för sin död kunnat hitta på något att säga och få äfven han ett litet lillfinger med in i samtalet.
När han hörde ordet folkhögskolan, sträckte han öron, som en militärhäst, när den hör en trumpetsignal.
Visserligen sväfvade han i den fullständigaste okunnighet om begreppet; men det sköt igenom hans hjerna, att mellan detta namn och detta miliö funnes ett samband, hvilket vore det halmstrå, hvarmed han kunde rädda sig.
«Ah, ah,» sade han på sin uppländska dialekt, vänd mot damerna, förtroligt och förbindligt. «Folkhögskolan.
Det är visst en alldeles utmärkt inrättning, dä’!»
Alla de närvarande sågo på Bob, men ingen svarade på denna besynnerliga anmärkning.
Blott
Nisse knöt ansigtet samman till en enda ogenomtränglig härfva, strök det hela glatt igen med handen, samt fortsatte underhållningen med ett djupt allvar och som om Bobs inlägg alldeles inte existerat.
«Det är väl på Hemmet?
Hos min gamle vän Grönvall?»
Det låg en svag biton af ironi i stämman; den var nästan omärklig; men den undgick icke värdinnan.
«Ja,» genmälte hon kort.
«Det är det.
Och till nästa sommar ska också Elsa dit.»
Elsa blef helt röd vid att så der få den allmänna uppmärksamheten fäst på sig samt kröp instinktivt djupare in i soffan, – de skygga, glödande ögonen hade plötsligt mött redaktörens blick.
Unge herr Kristoffer hade helt omotiveradt känt sig så högtidlig till mods, som om denna angelägenhet rörde honom personligen.
«Ja, det är ett bra ställe,» sade han med värdigt eftertryck.
«Ja, det är ett bra ställe,» bekräftade värdinnan och nickade honom till.
Man kände sig i lyft stämning rundt i laget, som i förra tider när man hört ett vackert Guds ord, andades djupt och teg.
Blott Nisse satt med sammanknipen mun och såg mystisk ut som Minervas uggla.
«Humbug,» sade han.
Det gaf en stöt genom alla.
Per Larsson rynkade ögonbrynen, Bob flyttade på benen i sin oändliga osäkerhet, unga Elsa satt helt stelnad inne i sin vrå; men i synnerhet hade Nisse på förnimmelsen, att två klara, blå ögon suto på honom och sade: se på mig! kan du se på mig?
Men Nisse satt likgiltig och såg rakt ut framför sig.
«Jag kan inte begripa,» kom det slutligen helt tyst från redaktören, – han skälfde på målet, «hur du kan nedlåta dig till att använda ett sådant uttryck om en sak, som dock åtminstone så många andra vörda.»
Alla ögon stodo rigtade på Nisse.
«Nej, det tror jag inte heller, att du kan begripa,» genmälte denne torrt.
«Men det kan jag ju lära dig en annan gång, vid ett mera passande tillfälle,» tillade han, i ondt humör, – det började koka i honom.
Han rätade sig tillbaka i stolen, stämde begge händerna mot bordskanten, som förr hans salig far vid ett visst tillfälle, hvilket nu med ens kom upp i redaktör Kristoffers erinring, – han visste sjelf ej hur, – samt satte ett par hårda, grå ögon i den unge mannen, hvilka denne kände som en slungad sten.
Den dåliga rummen gaf dåligt rus.
«Ty ännu är du alltför mycket dufunge,» fortsatte han, i det han grep om glaset, «för att kunna uppträda som skolmästare för gammalt folk.»
Redaktören mötte den hårda, lugna, grå blicken under de buskiga brynen i kranieansigtet: der sköt blå flammor ut ur de eljes så blida ögonen, och det veka ansigtet stod ett ögonblick som hugget i sten.
Det darrade kring munnen, men han fick icke de rätta orden fram, svalde och teg och satt der och såg på Nisse.
«Det ska inte vara alla, som bli visare med åren, påstår vist folk,» kom det plötsligt borta från soffan, der värdinnan satt, – lugnt, klart och spotskt.
Nisse gjorde en rörelse, som om han ville välta bordet öfver ända, hejdade sig, och drack halfva toddyn i ett drag.
«Vist fruntimmer, menar du väl, Kjersti,» bet han stillsamt af och satte sig att tjura ned i glaset med en godmodigt dum min och i bottenlöst djupsinniga meditationer.
Det bröt stämningen, det spända i situationen gaf efter, gemyten urladdade sig, och man skrattade öfver lag.
Elsa hade känt sig grufligt generad under uppträdet och icke visst lefvande råd, hvar hon skulle göra af sig.
I sin nöd hade hon ryckt ned en tidning från tidningshängaren, hvilken hade sin plats midt öfver soffan.
Hon satt och låtsade läsa, ehuru bokstäfverna dansade inne i en dimma framför henne.
Hon hade icke en aning om, hvad det var hon läste; hon tänkte inte ens öfver, att det var «Landtmannabladet», Troedssons tidning.
Men redaktören sjelf tänkte dess mer deröfver.
Han hade känt den unga flickans bryderi – känt detsamma som ett eget obehag, medels en af dessa osynliga ledningar, hvilka så plötsligt kunna spänna sig mellan menniskornas barn; och han hade sett den plötsliga rörelse, hvarmed hon ryckte ned tidningen.
Och medan han nu satt der och såg henne sitta lutad öfver hans tidning, gick något igenom honom, som då man första vårdagen efter en mörk och öde vinter står utanför gården på solsidan och låter solen skina rakt in igenom själen.
Bara långt djupare, långt innerligare: – det var honom, som om hon läste sig in till hans hjerta .....
Nisse hade omärkligt lyft ögonen, då han fann pausen väl lång samt kände det åligga honom att bryta den.
De föllo först på redaktören, gledo vidare långs dennes egen blick samt stannade sålunda till sist på den unga flickan, som ännu satt der med tidningen utbredd öfver knäet.
«Elsa tycks vara fullkomligt försjunken i sin läsning,» anmärkte han mycket stilla och liksom vänd till de andra, som om hon icke skulle störas.
Men den unga flickan hade naturligtvis hört det: hon satt ju bara och lyssnade, lyssnade med alla sinnen och med spända nerver.
Hon ryckte lite till, knyckte en smula på nacken och låtsade läsa vidare, som om hon ändå rakt inte hört, att Nisse sagt något.
Nisse kom genast i godt humör igen.
«Men det är ju «Landtmannabladet»,» fortfor han.
«För i dag, ser jag.
Hvad kan då stå deri, som är så alldeles märkvärdigt intressant!
Jag tyckte, det numret var till och med ovanligt torrt, till och med för «Landtmannabladet» att vara.
Torrt ja, – mjöl alltsammans.
Eller ... det skulle väl aldrig vara mjölledaren, som Elsa sitter och slukar.
Vet Elsa, det är rakt inte prima vara, det Troedssonska mjölet.
Handlaren här i Refvie har det bestämdt mycket bättre.
Elsa skulle hellre laga en rigtigt god kaka deraf i ugnen, – en verklig kaka, som man kan äta, mycket hellre än att färga hela sin lilla själ hvit af denna materia, som Troedssons oskyldiga kandidathjerna malt der i tidningen.
– Så – du håller dig med «Landtmannabladet», Per!»
«Den tidningen har jag hållit från det år, den blef till.»
«Hvad skulle det annars vara för en?» kom det borta från soffan. «Det är ju den tidningen, som är för oss.»
«Jag kan för resten säga kandidaten,» fortsatte Per Larsson, vänd mot Troedsson, «att kandidaten under den korta tid, kandidaten skött redaktionen, här ute bland oss förvärfvat många vänner.»
«Nå nå nå,» sade Nisse afvärjande, «skäm inte bort pojken.
Han ser ju redan ut som en kokt kräfta, hvilken ännu följer sin natur at krafla baklänges.»
Nisse rätade sig tillbaka i stolen och frustade som en häst.
«Ja, just det,» fortfor han med eftertryck. «Krafla baklänges.
Så sa jag.
Låt oss då ändtligen titta hvarandra hederligt i synen; ingen kan dock sjunga med annat näbb än det som vår gamle vår herre gifvit honom, och der är ingenting att skämmas öfver.
Du är ju politiker, Per Larsson, d. v. s. blir förr eller senare; du är en folkets förtroendeman i kommunen sedan i förrgår, i landstinget sedan i går, och i riksdagen från och med i morgon ...
Åh, prata inte; det är ju käringfasoner!
Du är en upplyst man, som sänder dina gluttar i folkhögskolan och prenumererar på «Landtmannabladet».
Du är en typ och du är en stötta, – en typ för ditt stånd och en blifvande stötta för ditt parti.
Du kan aldrig bli en kokt kräfta, som ännu kraflar baklänges, såsom pojken der; dertill har du ett alltför klart förstånd och dertill är du för gammal och erfaren.
Men du blir en politisk bondeledare.
Det är din bestämmelse.
Och det är, med förlof till sägandes, en satans skitbestämmelse.
Hvad har vi gjort, hittills, vi bönder, – ja, jag kan också tala i första personen –, hvad har vi gjort hittills, vi bönder, i riksdagen, sedan vi der regera riket?
Hvad har vi uträttat?
Vi har käbblat i tio år om ett materiellt ståndsintresse; vi har käbblat i andra tio år om ett annat materiellt ståndsintresse; men det var och blef aldrig annat än ett materiellt ståndsintresse, – grundskatteafskrifning, eller indelningsverkssjajs, eller skyddstull, skit samma hvilket; derutöfver fans ingenting för oss.
Vi inbillade oss ha gjort nog för det andliga och allmänna genom att skänka pengar till ett nytt universitetshus; och vi bevisade vår demokratiska tidsenlighet genom att göra ett stort nummer af den frågan, om våra pojkar skulle exercera i 45 eller 90 dar.
Men det är samma välling, om våra pojkar exercera i 45 eller 90 dar; och det fins andra kulturfrågor än de par hundratusen riksdaler, som ett hus kostar; och det är icke på så och så många öre mer eller mindre pr. kilo i tull som en nation lefver eller dör.
Men det förstod vi aldrig.
Vi trodde oss uppfylla allan rättfärdighet genom att sofva med penningpungen under hufvudkudden.
Och så är det ännu.
Och så kommer det också att bli.
Äfven sedan du blifvit ledaren, Per.»
Per Larsson hade sutit stilla och hört på.
«Ja,» genmälte han efter en paus, lugnt och kort, «det är kanske bäst att låta morgondagen bära sin egen omsorg om sig och hålla oss till det som är gjordt, – sålänge.
Och det var rätt, – det som är gjordt.»
«Hvilket skulle bevisas,» högg Nisse i, innan den andre ännu hunnit till sista ordet.
«Det veta vi alla.
Kändt; och erkändt.
Men derifrån är det långt till hufvudsaken.
Hufvudsaken är den, att tills dato ingen, som sutit i Refvie, visat sig kunna se nutidslifvet i sammanhang och fågelperspektiv.
Deri sticker det.
Det bultar andra pulsar än de, som I satt fingret på; och om I också genomdrifvit tusen skatteafskrifningar och byggt hundra skolpojkshus och satt det djefligt styfva igenom att reducera de 45 dagarne till 0, – så hade
I derigenom ändå inte kommit ett tuppfjät närmare till hufvudsaken.
Ut ur er lilla tråkiga cirkel kom I derför inte.
Och folkhögskolan, den kära kära folkhögskolan ...
Jag har sjelf varit med i hela rummelen; och jag gör en så grundlig konst i den, som man bara då kan prestera, när man har en rigtigt ordentlig andlig matsmältning.
Folkhögskola, isländska, nationel träskolagning; – kyss ...
Hvad jag ville säga: folkhögskolan skall bilda oss, göra oss upplysta, höja vårt ståndsmedvetande, utbilda för oss representativa män:
– Det är alltsammans ett satans skoj.
Hela denna prestgårdsupplysning är inte hundradedelen så mycket värd, inte hundradedelen så fri och stolt och naturlig, som den oskrifna sede-kodex, som vi under århundradena lagt oss till med unter uns och som inte angår någon annan än oss sjelfva, men som våra pågar och gräbbor nu skola aflägga, blott derför att det upplysta prestgårdsynglet säger det.
Vet du, hvad folkhögskolan gör: jo, den gör allting smått.
Liksom hela vår bildning.
Den gör äfven personligheterna små.
Hvad den ger, är ingenting emot hvad den beröfvar.
Den tar bort karlen; och fyller den tomma platsen, så godt den kan, med en skolmästare.
Men en enda kraftkarl, som var så att säga hela vårt stånd i en person, på godt och ondt, han går utanpå alla dessa snälla gossar, som nu uppdragas i folkhögskolan, äfven om han också skulle vara en fyllbytta och en slagskämpe och aldrig lärt sig att skrifva rent.
Han tittade i alla fall med sina egna ögon på verlden och menniskorna; men de som nu komma skola, de gå omkring med brillor, som både äro färgade och visa skeft. Gutår!
Och säg så ifrån till en af dina drängar, Per, att han springer öfver till gäskifvaregården och säger till skjutskarlen, att han ska fara här hit med släden, så vi slippa traska omkring i sörjan och skumrasket.
Ty nu ska vi fara hem!»
Värden krusade, som sig hör och bör, och menade, att det var alltför tidigt att tänka på uppbrott och att det ju kunde skaffas varmt vatten till en ny toddy.
Men Nisse pratade en lång, ofattlig smörja, hvars understruket lögnaktiga andemening gick ut på, att vigtiga angelägenheter denna afton kallade honom till Malmö.
«Ja, så får jag väl säga ifrån då,» sade Per Larsson, reste sig och gick ut i stugan, der man strax derpå hörde honom upprepa Nisses ord.
Det blef stumt vid bordet derute, ett par fötter togo sig samman, och på slamrande träskor gick någon ut ur rummet.
Inne i kammaren hade kommit en paus efter Nisses långa harang och den plötsliga maningen till uppbrott.
Mor Kjersti satt rak och styf och såg ned på sin strumpa, der fingrarne gingo värre.
«Det var ju en hel domedagspredikan,» sade hon spotskt.
Nisse bligade halft emot henne och såg ut, som om han inte visste, hur han lämpligast skulle reagera.
«Det gör så godt att urladda sig emellanåt,» sade han slutligen med ett bengelaktigt halfsofvaresmil. «Annat menade jag ju rakt inte.»
De klara, blå ögonen höjde sig snabbt, som för att gripa något; men Nisse satt och stirrade ned i sitt tomma toddyglas i outransakligt bottenlös idioti.
Redaktören var den siste, som tog värdfolket i hand till afsked.
Husmor gaf honom samma blick, som då han kom.
«Skulle redaktören någon gång komma igen i våra trakter,» sade hon, «så gå inte vår dörr förbi!»
Nisse gick just ut genom dörren med bred, rund pelsrygg och cylindern ned i nacken.
«Tack,» sade han omotiveradt.
«Jag kommer också med,» tillade han och försvann inåt stugan, der man strax derpå hörde honom taga ett bullersamt godnatt med drängarne och pigorna.
Det bar i rask fart tillbaka mot Malmö; hästarne kände, att det gick hem, frustade och sträckte ut.
Bjellrorna klungo ensamt och dämpadt i det ljumma, töckniga mörkret på de tomma vägarne, der alldeles ingenting var att skönja.
Man gled ljudlöst och snabbt fram igenom detta svarta, kropplösa ingenting, uppför backe och nedför backe, nu i en kurva, så i en tvär vinkel; bara pilarne långs vägen såg man den ena efter den andra åka förbi i den hastiga och osäkra glimten från de båda lyktorna på sidorna af kuskbocken.
Plötsligt in i ett dubbelt ogenomträngligt dunkel; en bydunge – i nästa ögonblick sköt släden fram mellan två rader af husmanshus med små, svagt upplysta fönster.
Så åter ut i det svarta, tomma, tysta; blott ljudet af bjellrorna, och det flämtande, farande lyktskenet långs landsvägsdikena; och så en oändlig rymd af svart.
Bob blundade uppenbarligen, halfsof; ett par hänvändningar från Nisse blefvo utan svar.
Redaktör Kristoffer satt i drömmerier och aktade ej heller på Nisses prat.
Det sjöng i hans öron; bjellerklangen, och hästtrampet, och själfva den oändliga tystnaden deröfver, – allt blef till rytm och ton och hela melodier, nya, okända melodier, hvilka formade sig i hans inre, utan hvarje hans eget åtgörande, födda och glömda igen, utan att han kunnat gripa dem och hålla dem fast.
Och blef ljudet till melodi, så blef ljuset till bild, – det farande och flämtande lyktskenet långs landsvägsdikena, och de uppdykande och strax åter försvinnande stugljusen inne i byarne; blef till bild, interiörer, menniskor, minnen och erinringar, drömmar och syner, som alla stämde hans sinne varmt; en hel ny verld, i hvilken han så helt försjönk, att han icke mera var medveten af, att han satt i en släde, hvilken i ilande fart sköt åstad mot Malmö, – sjönk och sjönk, djupt, djupt, allt djupare .....
Tills han med ett sätt for upp och satt der i släden helt yrvaken.
Man for just fram igenom en by igen; och midt emot honom satt Nisse Svensson och skälde som besatt.
Gaf hundskall.
Nisse hade funnit det hela tråkigt och grep till denna utväg att amusera sig.
Han skälde med virtuositet, – det ekade från hundarne i alla hus och gårdar, i diskant från knärackor och i bas från gårdvarar, en hel helveteskoncert i den tysta kvällen.
Bob hade vaknat och satt och grinade med långa, underliga strupljud.
Plötsligt höll
Nisse inne, och lyssnade; alla hundarne höllo också inne och stodo och lyssnade, – derpå satte han i med ett «kukeliku», så gällt och skärande, som om en verklig hane känt en räfnos på sig.
Gol och gol, i ett, som om hanen sett Mickel nappa en efter annan af hans älskningssultaninnor och vrida nacken af dem.
När de foro ut ur byn, kacklade och skrek det efter dem så vildt ur alla hönshus, att redaktören formligen såg folket inne i stuga och kammare spänna öron och tända lyktan och skrida öfver gårdsplatsen för att se efter, hvad som vore löst.
Omsider skymtades långt ute i horisonten en ljusring uppe i luften, – återskenet af Malmö lyktor.
Den växte, kom närmare, – släden gled in mellan de första små husen af förstaden, öfver
Davidshallsbron med vyen öfver den svarta kanalen mellan de begge upplysta husraderna, in på det stora, hvita Gustaf Adolfs Torg och så återigen in i den äldsta stadens skumma, slingrande smågator, samt höll utanför «Landtmannabladets» byrå, der de tre herrarne stego ur.
Nisse gick bort till hörnlyktan och rotade fram en krona ur sin börs.
«Se här, kusk!
Han kan helsa sin husbonde, att i morgon kommer Nisse Svensson och gör upp.
Gonatt!
– Ah, pst, vänta lite!»
Han hifvade ut sin berömda handkoffert, öppnade den på hustrappan och langade fram sherryflaskan från Refvie gästgifvaregård.
«Här är lite sherrydrufva!
Håll till godo, och slit den med helsan: det är väl unnadt.
I morn kan han bjuda fästemön på ett glas vin; det ger dubbel kärlek.
Men behåll kallt blod; ty der öfvermodet är som störst, ligger ofärden närmast, – säger Nisse Svensson, som känner spirituosans sorgliga verkningar.
Släden for åstad; och de tre herrarne stego uppför den höga, framspringande trappan.
«Nu ska vi vara samman,» kungjorde Nisse fryntligt, medan de stodo inne i den mörka förstugan och redaktören trefvade med nyckeln kring låshålet.
«Låt mig först titta på posten,» – redaktören strök en tändsticka och tände lampan.
«Ska det också vara nödigt,» puttrade Nisse misslynt, satte sig bredbent i stora redaktionsstolen och skelade ovilligt hän till postpackan.
«Slå dig inte ned, Bob; för vi gå strax igen,» tillfogade han mildt.
Redaktören hade slitit upp ett bref.
«Det går inte,» sade han.
«Jag är bjuden till lektor Amnells i kväll.»
Nisse blängde på det lilla kuvertet, som en tjur på rödt tyg.
«Det är väl från frun?» sade han ettrigt. «Fruntimmersbjudning?»
Redaktören stoppade brefvet i fickan och genmälde med en viss straffande värdighet:
«Lektorskan har ett så intressant främmande i afton, att det är en ära för mig att bli inbjuden till en sådan bekantskap.
Äfven du kan ju på ditt sätt ha utbyte deraf: vår berömda författarinna, fru Montelin, har anländt till Malmö på genomresa från Stockholm till utlandet.»
Nisse kafvade fram manchetten och skref.
«Tack för notisen,» svarade han kort.
«Ska i morn tillåta mig att vidare interviewa dig.
– Det var annars synd: jag hade tänkt denna afton sammanföra dig med min värderade väninna, köksan Hanna.
Jag har nämligen inviterat denna tillika med hennes intima, köksan Sissa hos bankdirektör Hoppe – – – såsom förkläde förstår du – – – till en liten kollation, som skall afhållas hemma hos Bob. Men – – – »
Bob skred med uppskrämda ögon och en af häpenhet gapande mun hän mot Nisse.
«Hör nu på, du,» begynte han, «hva’ fan ...»
Nisse rörde icke en fena.
«Men då det står så till, att du, fastän du blifvit manbar, föredrager té och etik och annat sjajs framför en anständig rulla bland hederligt kön, så ska jag inte fresta.
– Kom, Bob,» afbröt han sig, reste sig, knäppte pelsen och gick utan att taga afsked mot dörren.
«Låt pojken löpa!
Kolt är kolt, om det sticker en påg eller en gräbba derunder; och käring är käring, om hon bär kjol eller bär byxa.
– Kom, Bob!» – Nisse gick redan nedför trappan.
«Att min gamle vän Otto Amnell skulle bli tvungen en gång att tåla sådant satans skoj i sitt eget hus ...!
Denna praktjuvenal så förfalla ...!
Kom, Bob!
Det stundar mot Ragnarök, Bob!»
Redaktören hörde stegen aflägsna sig bortåt gatan och Nisses stämma efterhand bli ohörlig.
En half timma senare ringde han på hos herrskapet Amnell i deras våning en trappa upp i eget hus vid Östergatan.
Tamburen hängde fullsatt med hattar och ytterplagg, i synnerhet damsaker.
Redaktören var i en viss högtidligt spänd stämning, ungefär som när han förr i tiden stod i professorns tambur och skulle i tentamen.
Det låg också något visst, något alldeles särskildt i luften, denna kväll, till och med här ute i tamburen redan; om det så var sjelfva flickan, som kommit och öppnat, hade hon något visst stilla värdigt i sitt sätt, tyckte han.
Det samma slog emot honom, när han inträdde i salongen: – den stod stor och stum och öde och liksom lyssnade i diskret andakt.
Blott inne i bortersta hörnet satt ett sällskap herrar och damer – många damer, ett par herrar – i hörnsoffa, på puffar, i fåtöljer, kring ett bord med tékoppar.
En liten dam reste sig och kom med hastiga, fjädrande steg emot honom, räckte honom handen och satte ett allvarligt trubbnäsansigte upp framför hans.
«Hvarför kommer ni så sent?» sade hon högt och med en röst så der allerliebst skroflig som hos en pensionsnäbba i öfvergångsåren, – det bröt sig mot hela stämningen i rummet.
«Ja, ursäkta, fru Amnell, men ...» – redaktören antydde grunden samt följde värdinnan hän till sällskapet.
Han behöfde inte ha sett hennes porträtt, för att veta, hvilken bland damerna som var den berömda gästen för aftonen: han hade både på ögat och på förnimmelsen, hvar medelpunkten satt.
Presentationsakten verkstäldes under ett tillstånd af allmän andlöshet.
Den berömda författarinnan hade rest sig upp, betraktade den unge mannen forskande med ett par skarpa, grå ögon bakom en pincenez, skakade derpå kraftigt hans hand, – han kände kraften af en hel benig arm i trycket, – lät pincenez’en falla från den raka, höga näsan samt satte sig ned igen.