Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta är också för jordbruket af sådan vigt att jag är förvissad om att meningen icke skulle vackla angående tullens åsättande, i händelse R. o. Ad:s härvarande ledamöter till större antal, än nu är förhållandet, utgjordes af jordbrukare-
Men det är icke nog med denna slags ost, utan sötmjölksosten behöfver äfven skydd.
Den enda afsättningsorten är Stockholm, men dit inkommer dagligen och säljes i stora qvantiteter ganska dålig Holländsk ost.
Den tull, som här är ifrågasatt, är icke stor — endast tre öre pr skålpund — men den är tillräcklig att förekomma det vanpris, hvari skumosten sig nu befinner.
Man önskar att jordbruket skall gå framåt, men man vill icke gifva efter något af förut fattade meningar för att komma till detta resultat, ehuru det är alldeles nödvändigt att ladugårdsprodukterne uppmuntras och underhjelpas, om man skall kunna nå det önskade målet.
I sista plenum hörde jag en talare yttra att det medlersta Sverige har andra intressen än Skåne i afseende å landtmannaprodukter och att Skåne icke behöfver denna tull.
Låt så vara, men Skåne kan icke heller hafva någon skada eller förlust derutaf att det öfriga Sverige, sig till nytta, får denna tull åsatt.
1 sådant fall vore jag färdig att gifva efter, men jag tror icke att någon på alivar kan påstå att Skåne skall Den 23 April f. m. 439 lida deraf.
Det finnes således, enligt min mening, icke den ringaste anledning att motsätta sig ett så billigt anspråk som detta, och jag ber att få nämna huru härmed förhåller sig i några andra länder Så har t. ex Frankrike 90 öre.
Belgien 60 och Tyska Tull-föreningen 89 öres tull pr lispund ost, och alla andra länder hafva högre tull än den här ifrågasatta.
Lefva vi då verkligen under sådana gynnsamma förhållanden att vi icke behöfva det skydd andra rikare länder anse sig nödsakade att föreskrifva?
I så fall skulle det vara lärorikt att få veta de skäl hvarpå de stödja sin åsigt, som anse att vi icke be höfva lika tull som de andra länderna.
För min del åtminstone hoppas jag, att R. o.
Ad. bättre afser landtbrukets fordringar, hvarföre jag anhåller om bifall till Betänkd.
Mot den siste värde talarens anförande an håller jag få göra den anmärkningen att jag icke nämnt ordet »Skäne» sedan diskussion om tulltaxan började.
Jag sade att det gick ett rop om skydd öfver hela landet från Ystad till Haparanda, men »Skåne» har jag, som sagdt, icke nämnt, och denna provins hyser ingalunda några anspråk att blifva mera tillgodosedd än det medlersta och norra Sverige.
Hvad nu frågan om ost angår, så drifver man den satsen, att som Holland och andra länder lörmå producera denna vara för billigare pris än vi, så böra vi söka utestänga densamma genom tullsatser.
Om man då invänder att densamma köpes af den fattigare befolkningen, så erhåller man till svar: »ja, det är sannt, men derpå vinner den fattige ingenting, ty den Holländska osten är sämre än skumost, hvarföre det också är mycket bättre att betala något mera för den sistnämnda.»
Jag tillåter mig deremot invända att om vi icke kunna draga de närvarande beståndsdelarne ur mjölken, så utvisar detta en bristande kännedom om mjölkhushållningen, och man vill då, genom den här föreslagna tullen, liksom lemna ett premium åt okunnigheten.
Låt folket köpa hvad de vilja och sök icke att tvinga dem att köpa en bestämd ostsort.
I afseende å denna artikel tror jag äfven att just det exempel, Frih. af Ugglas anfört om Danmark, bör vara praktiskt öfvertygande, ty äfven om tullsatsen skulle medgifvas, tror jag icke man vinner det åsyftade ändamålet.
Då jag således icke hört några skäl, som, efter min uppfattning, tala för Utskits förslag, måste jag yrka alslag å detsamma.
Hamiiton, Hugo:
Jag har icke förut funnit mig föranlåten att deltaga i diskussionen öfver detta Betänk, af det skäl, att Bevilln,-Utsk:ts motståndare varit så bevisande i sina anföranden, att jag icke velat upptaga tiden, och att den upplysta majoriteten tyckt detsamma, bevisas af voteringarnes utgång.
Men nu har jag ansett mig skyldig att begära ordet, med 440 Dea 23 April f. m. anledning af Gr.
Liljencrants’ yttrande, hvaruti han vände sig mot Skåne.
Jag är då skyldig upplysa att när för någon tid sedan listor kringsändes i ändamål att de, som önskade skydd för landtbruket, på deni skulle teckna sina namn, och dessa kommo till Orebro län, så sammanträdde Hushållningssällskapet och Landtbruksklubben för att diskutera frågan, och följden blef att ingen enda tecknade sitt namn.
Det fanns nemligen ingen enda landtbrukare, som ansåg sig sköta, sitt jordbruk så illa att han ville begära skyddstullar — och Orebro län måtte väl höra till det medlersta Sverige.
En sådan tull skulle också i detta fall blifva en verklig fattigskatt, — icke till förmån för deri fattige, utan till hans skada; ty om den rike betalar något mera eller mindre, det betyder föga eller intet, men för den fattige är det en annan sak.
Vid nyssnämnde sammankomst undertecknades tvärtom en adress, hvaruti förklarades att jordbruket hvarken behöfde eller ville hafva något skydd, och i hvilken man deremot anhöll att de tullsatser, som nu hårdast drabba den arbetande klassen, d. v. s. de som äro lagde på lefnadsmedel, måtte nedsättas så mycket som Statens finanser det medgåfve.
Man delade fullkomligt den känsla, som Frih. v. Schulzenheim sade sig hysa i afseende å tull på lifsmedel, då han yttrade att de voro vedervärdiga, och ansåg lika med Hr Bohnstedt att orsaken hvarföre jordbruket på flera ställen icke bär sig är att man uppgör sina beräkningar illa.
Men äfven om vi fått tull på spanmål, tror jag icke landtbrukaren fått sälja den för högre pris.
Hvad åter ladugårdsprodukterna beträffar, så betalas de så väl att jag icke hört någon, åtminstone icke inom Orebro län, klaga öfver det pris man får.
Smör t, ex. betalas så högt i Sverige att det knappast kan exporteras.
Detta visas bland annat deraf att man i London, med sina tre millioner innevånare, icke betalar mera för smör än i Stockholm.
Hvad skumost beträffar, så är priset visserligen lågt, men den som producerar god vara, kan dock räkna på 20 å 25 öre skålp., och den köpes mycket af den arbetande klassen.
Hvad åter kött angår, så kunna de, som göda sina kreatur, sälja dem till ganska högt pris i London, och de, som icke göda, få rätt bra betaldt i Stockholm.
Jag vill icke upptaga tiden längre, utan yrkar afslag å Utsk:ts Betänk, och fordrar tullfrihet.
Jag säger s om Gr. Posse, att Skåne icke har någon enskild fördel, utan h ela Sveriges väl till mål.
Men Skåne skulle ensamt på sin d el få elt lidande, hvarifrån det öfriga landet vore förskonadt, o m det nu föreslagna systemet fullföljdes.
Jag minnes väl den ti d då höga tullar funnos.
Då florerade också det demoraliser ande iurendrejeriet i Skåne, och det kan val icke vara Gr.
Liljencrants’ mening att detta åter skall uppblomstra?
Den 23 April f. m. 441 Orri jag fördyrar lifsmedel, sä förhindrar jag kapitalbildningen.
Sverige har nu omkring 4 millioner innevånare.
Räknar jag i medeltal 5 personer på familjen, gör detta 800,000 familjer: och om jag antager att hvarje familj endast betalar 10 rdr för tull, gör detta genast 8 millioner.
Hvad nu ost beträffar, så ber jag få nämna att en ko mjölkar omkring 600 k:r pr år.
Deraf får man 300 skålp. ost.
Nu är kornas antal omkring 1,200,000, och under sådana förhållanden hemställer jag, om det kan vara skäl att frukta tullfrihet.
I afseende å priset på varan, så kan man ej tro att det skall falla.
Under det vi hade tull, fick man endast 4 skilling för en k:a mjölk, men nu får man 8.
Jag förenar mig med Frih. af Ugglas och Gr. Posse.
Jag vill icke nu ingå i någon pröfning om hvad som kan vara orsaken till det betryck, hvari Svenska jordbruket f. n. befinner sig, ty jag tror att detta ämne under Riksdagens lopp blir föremål för R.
St:rs pröfning och då först blir det tid att derom yttra sig.
Emedlertid har jag nu begärt ordet för att bemöta ett yttrande af Gr.
Liljencrants; men om också mina åsigter vid detta tillfälle skilja sig från hans, måste jag dock förklara honom min stora tacksamhet för det utmärkta sätt, hvarpå han under flera tiotal år försvarat jordbrukets intresse.
Gr. liljencrants har yttrat att det icke finnes den ringaste anledning att motsätta sig Utsk:ts förslag.
Jag åter måste uttala den åsigten, att jag icke kan finna det ringaste skäl för att sätta tull på ost.
Att det åtminstone icke kan vara i jordbrukets intresse, derom är jag öfvertygad, ty om så varit händelsen, hade man väl satt denna tull så hög att utländsk ost icke skulle kunnat införas.
Men detta tyckes icke varit Utsktts mening, ty icke kan den nu föreslagna tullen upphjelpa Svenska jordbruket.
Hvad nu sjelfva importen beträffar, så har den minskats under de sista 9 åren; men äfven om så icke skett, äro 12,000 centner, fördelade på 9 år, en sådan obetydlighet mot folkmängden att de knappast behöfva räknas.
Deremot finnes ett annat behof för vårt jordbruk och det är att upphjelpa ladugårdsnäringen, men det sker sannerligen icke genom dessa få öres tull.
Liljencrants, om han i tullagstiftningens historia kan visa att en tullsats någonsin upphjelpt en industri?
Jag tror det icke, och är fullt och fast öfvertygad om att sådant endast kan ske genom den fria konkurrensen.
Som jag under loppet af 18 år sysselsatt mig med tillverkning af ost, ber jag att derom få yttra några ord.
Vi tillverka här sötmjölks- och skumost, och, 442 Den 23 April f. m. ehuru fabrikation af den sistnämnde sorten under de sednare åren utvecklat sig på ett ganska lofvande sätt, är dock en rationel tillverkning deraf omöjlig, hvarföre man hufvudsakligen tillverkat sötmjölksost.
Hvad den nu föreslagna tullen af 3 öre beträffar, så är den visserligen jemnförelsevis en obetydlighet, men skulle dock vara till stor nytta för jordbrukaren, och då man klandrat att den är så liten, är det verkligen skada att Bevilin.-Utsk:t icke föreslagit den högre; landet skulle då haft ännu mera nytta deraf.
Man har talat om de länder, med hvilka vi skola konkurrera, och man har särskildt framhållit Holland.
Men jag förstår sannerligen icke huru man kan begära att vi skola kunna täfla med detta land, ty priset på en k:a mjölk är mycket mindre under betning, än utfodring.
Man kan räkna 200 k:r mjölk på ett tunland under Juli månad.
Dessa, förvandlade i ost, motsvara omkring 40 rdr.
Men om jag bergar mitt hö, huru går det då?
Jag får föga för min möda.
Om jag räknar hö’et till 25 öre lisp., får jag på sin höjd 35 rdr, men sedan kommer dertill förlagskostnaden.
Ensamt detta visar att fabrikation af ladugårdsprodukter är ganska svår i Sverige, och med anledning häraf anhåller jag om bifall till den nu föredragna punkten.
Hr Gr. o. Landtm, tillkänuagaf, att anslag blifvit utfardadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. Gr.
På sätt jag under föregående plenum yttrade, hade jag hoppats att vi i dag skulle slippa höra talas om den ömhet för de fattige, som man alltid i dessa irågor begagnat som käpphäst.
De fattiga behöfva i främsta rummet arbetsgivare, och om sådana finnas, komma de ur sitt betryck, men icke om en mark ost kostar några öre mer elier mindre.
Detta inverkar ingenting på hans ställning, åtminstone i jemnförelse med säkerheten att erhålla arbete, hvarföre man också gerna kan kasta den frasen öfver bord.
Man har sagt att skälet hvarföre vi icke kunna tillverka lika god ost till samma pris som
Holland är att söka i vår okunnighet i denna handtering.
Detta är en orättvis dom, ty vi kunna sannerligen icke göra Sveriges magra betesmarker lika närande som Hollands och Belgiens.
En värd talare har sagt alt han icke blifvit öfvertygad af de skäl man anfört för tullfrihet, men jag går ännu längre, i det jag säger att några verkligen gällande skäl icke kunna för denna åsigt anföras.
Betänk:ts motståndare hafva icke heller besvärat sig med att göra någon grundlig undersökning.
Detta skulle visserligen medfört något besvär, men de skulle då lunuit att siffror föra till ett helt annat resultat än theoretiska fraser.
En annan talare har frågat huru det kan vara möjligt att man med några öre skulle kunna upphjelpa jordbruket.
Denna sats har man anfört vid alla jordbruksaktör, och jag frågar den Den 23 April f. m. 443 värde talaren, om han tror att jordbruket bättre upphjelpes, örn det lemnäs vind för väg.
Annu en annan talare bar talat i en provins’ namn.
Jag tror att han är ordförande i provinsens Hushållningssällskap, men jag tror äfven att han något öfverskrida sin fullmakt, ty om jag icke misstager mig alltför mycket, är pluraliteten inom hans hemort af motsatt tanke.
Vi torde alla vara ense derom, att om jordbruket skall kunna hoja sig, så är det nödvändigt att vi vända oss till ladugårdsskötseln.
Men det är på högst få ställen man kan sälja mjölken direkte, hvarföre man måste tillverka smör och ost.
Nu är emellertid förhållandet sådant att om man också får någorlunda betaldt för smör, så är skumost nästan osäljbar större delen af året, emedan man får mindre för densamma än den kostar.
Denna rörelse skulle således icke bära sig alls, om man icke hade pris på smöret.
Det öfverensstämmer också fullkomligt med verkliga förhållandet, att den ost, som hit införes, från Holland och här säljes för bättre pris, är af mycket sämre beskaffenhet.
Posse har talat om de sämre methoder vi begagna, men jag tror alt vi i stället böra söka orsaken i naturförhållanderna, och Frih.
Hermelin har redan talat om Holland, der de få sina produkter för bättre pris än vi.
Under sådana förhållanden hemställer jag, örn det kan vara en rätt princip att sätta en så liten tullsats på denna vara.
Medan jag har ordet, ber jag få göra ett litet tillägg.
Man har här talat om de fattige.
Jag frågar då: hvilka är det som beskattas, då man sätter höga tullar på kaffe, socker och salt?
Allt detta konsumeras af de fattige.
Hela bränvinsskatten drabbar de fattige, och det finner man vara alldeles i sin ordning, men nu, nu skriker man öfver hårdhet och obillighet mot den arbetande klassen.
Jag tror dock att arbetaren vinner mest, om jordbrukaren behandlas så att han väl kan aflöna honom, ty då får han medel att betala sina behof.
Som förhållandet nu är, kan man icke bereda folket arbetsförtjenst och man behöfver blott resa några få mil härutanför, så möter man arbetsföra karlar, som gå och tigga.
Man behöfver således icke gå långt för att visa att Hr Bennich misstager sig, då han säger att tullfrihet förbättrar jordbrukarens och i allmänhet befolkningens ställning.
Jag ber få fästa hans uppmärksamhet på att tullen just är afsedd för att jemna förhållandet mellan olika länder, så att det, sorn arbetar under sämre förhållanden, icke skall blifva öfverflygladt af det bättre lottade.
Jag anhåller således om propos. på bifall till Utsk:ts förslag.
Redan i Lördagens plenum ut talade jag min åsigt rörande detta Betänk, äfvensom de skäl, som förmå mig att kämpa för de tullsatser Bevilln.-Utslut 444 Den 23 April f. m. föreslagit.
Jag inser väl att jag derigenom icke kommer att tillhöra den »upplysta majoritet», hvarom en talare nyss ordade, men det finnes dock två sätt att tillhöra en sådan.
Det ena är att gå med herrar frihandlare, och det andra är att söka upplysa dem, som vilja taga skäl, så att vi kunna få de några och tretio röster, som fattas.
Man har här talat om de fattige, som frihandlarne säga sig vilja beskydda; men, beklagligt nog, glömde desse herrar sina skyddslingar, då de antogo Franska traktaten, genom hvilken man kastar bort omkring 2 millioner om året.
Och hvilka tron J väl få betala dessa 2 millioner?
Jo, just de fattige!
Hvilket är väl bättre, antingen att sätta jordbrukaren i stånd att betala sina arbetare eller ock att låta jordbruket gå under och sedan säga till den arbetslösa dagakarlen: »Här har du ett skålp. ost, såvida du kan betala 50 öre»!
Sådant är förhållandet, och så blir det i ännu högre grad, då de stora jernvägsarbetena upphöra och lemna 1000-tal arbetare utan bröd.
Jag tror att tillståndet i landet då skal! blifva ganska bekymmersamt.
Man har talatom det upplysta Bonde-Ståndet, och jag tror till och med att en ledamot i Konungens rådkammare tillegnat dem ett arbete, hvaraf följden blef att de afslogo Betänk:t, med undantag af hvad som angick spanmål.
Men jag tror dock att, om vi äfven nu befinna oss i minoriteten, så skola vi vid en kommande riksdag tillhöra majoriteten, ty jordbrukarne, som då blifva maktegande Ständer, skola nog se sig till godo.
Jag tror också att de, som nu tala för tullfrihet, mera yttra sig som lorder af Ofverhuset än som fattige landtbrukare, ty vi böra taga i betraktande de svårigheter, som uppstå för den som sitter på ett halft hemman, om han vill sända sin ost och sina gödda kreatur till England.
Han kan icke afsända sin vara direkte, utan måste lemna den i mellanhandlares händer, och der stadnar också största delen af vinsten.
Det vore således väl, ifall de, som tala om exportens förträfflighet, äfven ville säga huru densamma skulle gå till.
Jag yrkar skyddstullar på lifsförnödenheter.
Då jag är säker på att hvar och en redan stadgat sin öfvertygelse, har jag icke begärt ordet i hopp att dermed kunna inverka på någon, så mycket mindre sorn de skedda voteringarna utvisa att detta skulle vara fåfäng möda, men då jag som ledamot i Bev.-Utsk:t sökt verka för skyddstullar, har jag ansett mig böra angifva skälen härför.
Efter den utgång, som voteringen förb gårdag öfver tullsatsen å fläsk fick, kunde det kanske vara öfverflödigt att yttra sig öfver nu föredragna punkt.
Om jag det gör, är det mindre i hopp att kunna öfvertyga någon af majoriteten om rigtigheten af de åsigter om måttligt tuliskydds behöflighet i allmänhet för våra näringar och för jordbruket isynnerhet, som Den 23 April f. m. 445 jag städse hyst och ännu hyser, än för att framlägga för FJrr.ne de skäl, hvarpå jag stödjer dessa åsigter.
Då jag likväl befarar att komma in på samma stråt, som föregående talarne, eller att afhandla lärorne och systemerne för national-ekonomi och social politik, skall jag endast framlägga skälen för min önskan om tullars bibehållande för de alster, som jordbruket lemnar, och synnerligast dem, som kunna anses såsom mera förädlade, hvaraf nu förevarande artikel, eller smör, utgör en del.
Theorierue äro mig icke främmande; deras resultater, hvad de alse och iiuru de olika systemerne verka på ett folks sociala lif, har jag något fullständigt yttrat mig om vid 1860 års riksdag, då jag älven hade förtroendet att vara ledamot af Bev.- Utskit.
Jag har aldrig kunnat förmå mig att betrakta menniskan endast ur statsekonomisk synpunkt, eller som en organism, hvars beröring med och förhållande till den materiella verlden uteslutande bör betraktas.
Man måste äfven betrakta henrie uti socialt hänseende.
Från den förra synpunkten kan jag visst leda mig till de lagar, af hvilka ett folks välstånd beror; nr den sednare heintar jag insigt om de lagar, som lända till ett lölks välfärd.
Skyddstullens ändamål är att uppdrifva den inhemska industrien.
Härigenom betingas, som jag sedermera skall förklara, jordens ständigt ökade fruktbarhet, hvilken blir i tillfälle att alstra allt rikare medel åt den genom skyddstullen framkallade industriens arbetande befolkning.
Jordprodukternas afsättning tilltager och gör odlingen af de mindre gifvande markerna möjlig.
På lika yta blir alltså befolkningen städse tätare och utbytet blir iifligare i förhållande af folkmängdens ökning, ja än större.
Vid glesare befolkning är man inskränkt till sin egen hjelp, vid tätare befolkning, hvarest allehanda hjelp står att få, fördelar sig arbetet.
Utbytet lilvas, den sällskapliga kontakten befordras och det sällskapliga lifvets höjande följer.
Grunden härtill är den tätare befolkningen, orsakad af den utvecklade industrien, som blifvit framkallad genom skyddstull.
Menniskans mål är icke att producera billigt eller att lefva billigt, utan att stiga till allt högre förädling.
Det är bättre, att menniskan blir fullkomligare, än att produktionen blir billigare.
Industrien npplöstrar menniskan och det i samma mån som den i sig innefattar mångfald af yrken.
Samma sysselsättning kräfver samma förmåga, och om rnin medmenniska icke kan uträtta annat, än hvad jag sjelf förmår, så kan hon icke hjelpa mig, då jag behöfver annans hjelp.
I hvarje land, hvarest det blott finnes få slag af industri, blir naturligtvis det lokala utbytet svagare, den inbördes kontakten menniskorna emellan ringare och samfundsbildningen till följe deraf lägre.
En ringa mångfald af sysselsättningar fordrar äfven blott ringa antal af olika verksamheter; alla anlag, som här icke finna något användande, tvina; den högsta utveckling af en befolknings anlag och krafter eger 446 Den 23 April f. m. blott der rum, hvarest den största mångfald af industrigrenar bestå bredvid hvarandra; här kan hvarje talent finna sin motsvarande användning.
Hvarje Stat, som icke inom sig har någon utvecklad industri, måste hemta en del af sina manufakturvaror från utlandet i utbyte emot sin jords produkter, men med hvarje af dessa produkter bortföres ock en del af de näringsmedel, som jorden måste återfå, om den skall fortfara att vara fruktbar.
Om man borttager genom skördarne ur jorden de näringsämnen, som alstra dem, utan att under en eller annan form gifva jorden dem åter, så skall snart grundvilkoret för dess förmåga att alstra förminskas.
Jorden blir allt sterilare, utförseln mot byte af främmande varor blir allt mindre, tills slutligen skörden knappast räcker till att föda den egna befolkningen, och då denna icke allenast lefver af bröd utan af främmande varor, hvilka skola med inhemska jordprodukter betalas, så är följden, att hvarje folk, som ideligen fortfar med utförseln af sina råvaror, slutar med att se sin egen befolkning utvandra.
Naturen är en stor och välvillig
Bank, den lånar hvar och en, men den fordrar äfven sträng punklighet i återbetalning af det lånade.
Den som dröjer härmed, förlorar så småningom krediten och upphör slutligen att få någon hjelp.
Häraf följer, att jordbrukaren ruinerar sig, om han utför sina jordprodukter, utan att vara betänkt på återgifvandet af de alstrande jordbeståndsdelarne.
Detta återgifvande är der bäst utförhart, hvarest jordbrukaren har nära sig en fabrik, till hvars arbetare han kan afsätta sin spanmål, sitt kött, sitt smör, sin ved m. m.; härifrån kan han alltid återföra excrementerna, ben, askan m. m. till sin jord, och sålunda bibehålla eller öka grundvilkoren för dennas bördighet, hvarigenom den bästa säkerhet är gifven för en talrik och välmående befolknings framtida underhåll; och just deri har industrien ett så högt värde, att den tjenar till att qvarhålla för landet de fruktbringande jordbeståndsdelarne, och för att åstadkomma detta, för att kalla industrien till lif, lönar det val mödan att underkasta sig det offer, som en öfvergående skyddstull kräfver.
Sanningen af dessa satser ligger öppen lör hvar och en.
Se vi huru förhållandet är i närheten af stora städer; så finna vi, att der är alla jordprodukters pris högre, jorden, just genom de med jordprodukterna bortförde näringsmedlens möjliga återförande till densamma, bördigare och jordbrukaren i allmänhet stående på en högre grad af kultur.
Långt aflägse från industrien eller städerna äro prisen å jordens alster lägre, jorden mindre bördig, befolkningen glesare, stående på en lägre kulturgrad, och samfundslilvet föga utveckladt.
Detta är i stiirsta korthet den tankegång, som ledt mig in i protektionisternas leder.
Vår theori går derpå ut att söka erhålla sådant pris på jordbrukets förädlade alster, att jordbrukaren ej ser sig nödsakad att uteslutande taga af sin jord sådana produkter, af hvilka jorden utarmas och blir allt mindre och mindre bördig, i det man uraktlåter att förse densamma
Den 23 April f. m. 447 med sådana beståndsdelar, hvarpå den år efter år blifvit beröfvad.
Följderna af ett dylikt utarmningssystem af jorden, som numera är temligen allmänt, visar sig beklagligtvis på många ställen, och det är detta system vi vilja motverka genom att belägga vissa landtmannaprodukter med en måttlig tull.
Jag anhåller att nu få till besvarande upptaga några af de anmärkningar, hvilka rörande detta ämne blifvit af åtskillige talare framställda.
Gr. af Ugglas bar anställt en jemförelse emellan priserna på lifsförnörienheter under den tid, skyddstullar på dessa varor funnos, och nu gällande priser, och förklarat de sednare vara högre.
Ja, det är visserligen sannt.