Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men – den diaboliske mannen med det sataniska grinet, som visat sig för Sonja i drömmen, kom nu verkligen i deras väg.
Det var ett slags äfventyrare i stor stil, med hvilken Kovalevsky under sina affärsföretag kommit i beröring, och som nu sökte inleda honom i nya och farligare spekulationer.
Sonja, som ägde en ovanlig förmåga att genomskåda människor vid första blick, greps strax af en instinktiv motvilja för denne man, så stark, att hon ej kunde tåla att se honom i sitt hus.
Hon bönföll sin man att skilja sig från denne dålige rådgifvare, att göra som hon och slå alla tankar på affärer ur hågen samt i stället återgå till vetenskaplig verksamhet, men hon lyckades ej öfvertala honom härtill.
Voldemar vid denna tid – 1880–81 – blef nämnd till professor i paleontologi vid universitetet i Moskva, där makarna nu bosatte sig, kunde han dock ej lösrycka sig från de började affärsspekulationerna, hvilka nu antogo allt mer storartade och fantastiska dimensioner.
Det var fråga om att exploatera petroleumkällor i det inre af Ryssland, att höja och utveckla viktiga grenar af rysk industri och att själf förtjäna millioner, och han var så helt förblindad af sin nya bundsförvant, att han ej ville höra på sin hustrus invändningar.
Då han ej lyckades bibringa henne sin syn på saken, uteslöt han henne ur sitt förtroende och handlade på egen hand.
Detta var det smärtsammaste af allt för Sonja, detta kunde hon med sin karakter icke bära.
Sedan hon en gång beslutit sig för en verklig förening med sin make, hade hon satt in allt på att fastare tillknyta och fördjupa densamma.
Det var hennes natur att med lidelsefull intensitet ägna sig åt det, som för tillfället var det främsta i lifvet.
Hon gjorde alltid en stor skillnad mellan det som var viktigt och oviktigt, och detta var ett af de stora dragen i hennes karakter, som gjorde henne så öfverlägsen andra kvinnor, att hon aldrig försummade det som syntes henne som hufvudsak för bisak och aldrig såg smått.
Halfhet kunde hon icke tåla på något område för känslan, allt kunde hon offra för att vinna helhet och djup.
Hon ansträngde sig till det yttersta för att rädda sin man undan den fara, som hon såg hotade honom.
En af hennes väninnor från denna tid beskrifver på följande sätt hennes kamp och hennes uppoffringar för detta mål:
»Hon försökte att på nytt intressera Kovalevsky för hans vetenskap, sysselsatte sig själf med geologiska studier, förberedde till och med hans föreläsningar tillsammans med honom, försökte att göra honom lifvet i hemmet så angenämt som möjligt för att han skulle återvinna sitt lugn – men intet hjälpte.
Jag antar att Kovalevsky icke längre var i ett normalt sinnestillstånd, hans nerver hade blifvit allt för öfverretade, och han kunde icke längre återvinna sin jämvikt.»
Äfventyraren, som ej önskade högre än att aflägsna den allt för klarsynta hustrun från mannen, begagnade den börjande misstämningen mellan dem till att låta henne tro, att mannens slutenhet och otillgänglighet emot henne berodde på andra orsaker, och att hon hade anledning till svartsjuka.
Af Sonjas egen berättelse i »Systrarna
Rajevsky» veta vi, att redan det tioåriga barnet visade anlag för en lidelsefull svartsjuka.
Att röra vid denna sträng var att väcka en af de starkaste lidelser som funnos på djupet af denna våldsamma natur.
Sonja förlorade sin kritiska blick och var ej i stånd att undersöka huruvida beskyllningen var sann eller ej – under senare år var hon nästan öfvertygad om, att den var en ren dikt – hon erfor blott ett häftigt behof att komma bort, bort från denna förödmjukelse att känna sig öfvergifven, en fruktan för att eljest af sin lidelse låta sig förledas till ett förnedrande spioneri eller till upprifvande scener.
Lefva tillsammans med en man, hvars kärlek och förtroende hon trodde sig ha förlorat, och se honom gå sin undergång till mötes utan att förmå hejda honom, det var ej möjligt för en natur som hennes, som minst af allt förmådde resignera, och som i känslosaker var lika fordrande och omutlig, som hon med afseende på yttre ting var öfverseende och lätt tillfredsställd.
Hon hade, utan att verkligt älska honom, dock ägnat sig så helt åt denne man, gjort alla hans intressen till sina och sökt knyta honom till sig med all den innerlighet, som en efter helhet och djup i känslan törstande natur helt naturligt åtrådde i förhållandet till den, som var hennes make och
hennes barns far.
Och när hon nu såg honom detta oaktadt vända sig ifrån henne och ställa en annan emellan dem, då brusto de konstigt sammanfogade ömhetstrådarna, hennes hjärta sammandrog sig och uteslöt den bild, det genom en viljeansträngning upptagit, och hon blef åter ensam.
Hon beslöt att på egen hand skapa en framtid för sig och sin lilla dotter och reste bort från hem och land för att ensam återtaga sitt studielif i utlandet.
Reseäfventyr.
Ett olycksslag.
Sedan tåget lämnat stationen och hon ej längre såg en skymt af de vänner, som följt henne, gaf hon vika för sin hittills våldsamt återhållna sinnesrörelse och brast i häftig gråt.
Hon begrät de korta årens lycka, hon begrät den förlorade drömmen om ett fullt och helt samlif med en annan människa, och hon bäfvade vid tanken på den ensamma studiekammaren, som en gång varit hela hennes lif, men som nu ej längre kunde tillfredsställa henne, sedan hon smakat lyckan af att lefva älskad i ett eget hem och i en krets af förstående vänner.
Hon försökte trösta sig med tanken på, att hon skulle återtaga sina matematiska studier, att hon skulle skrifva ett arbete, som skulle göra henne ryktbar och kasta glans öfver hennes kön – men det ville icke hjälpa, dessa fröjder syntes henne nu så bleka i jämförelse med den personliga lycka, som under de sista åren varit hennes lifs hela innehåll och mål; tårparoxysmen blef allt häftigare och skakade henne från hufvud till fot.
Hon hade ej lagt märke till att en medelålders herre satt midt emot henne i kupén och betraktade henne med deltagande blick.
Nej, jag kan inte se er gråta så, utbrast slutligen denne.
Jag gissar det är första gången ni reser ensam ut i världen, men, herre gud, ni kommer då väl inte bland människoätare, och en ung flicka som ni kan alltid vara säker på att finna vänner och stöd när hon behöfver det.
Sonja såg häpen upp, och hennes tårar stannade tvärt.
Hon som alltid så ängsligt dolde sina hjärtesår till och med för sina närmaste hade låtit denne främling se sin förtviflan.
Det var henne en lättnad då hon märkte, att han åtminstone ej hade den ringaste aning om, hvem hon var.
Af det samtal, som nu uppstod mellan dem, framgick, att han tog henne för en liten guvernant, som skulle till utlandet för att förtjäna sitt bröd i en främmande familj, och hon understödde genast denna föreställning, glad att på detta sätt rädda sitt inkognito och äfven road af att spela denna lilla komedi, som förströdde henne.
Det var ej svårt för henne att sätta sig in i rollen så fullständigt, att hon snart i sina tankar identifierade sig med den stackars lilla guvernanten, och med blygsamt nedslagna ögon emottog hon de råd och tröstegrunder, som hennes reskamrat utdelade, och så starkt var det fantastiska elementet hos henne, att hon trots sin djupa hjärtesorg begynte blifva ganska road af denna mystifikation.
Då reskamraten föreslog henne att tillsammans bese en stad som de passerade på vägen, samtyckte hon därtill och tillbragte två dagar där tillsammans med honom.
Så skildes de igen utan att någonsin ha meddelat hvarandra namn och samhällsställning.
Denna lilla episod är ganska betecknande för Sonjas experimenteringslystna natur.
Främlingen var henne sympatisk, hans vänliga deltagande rörde henne, hon kände sig ensam utkastad i världen.
Hvarför ej taga den lilla glädjeglimt på hennes väg, som slumpen tillfört henne.
En annan kvinna skulle naturligtvis ohjälpligt komprometterat sig i en mans ögon genom att tillåta sig något sådant.
Två dagars samvaro från morgon till kväll med en man, som icke ens visste hvem hon var.
Men för Sonja, som i så många år lefvat detta egendomliga kamratlif med sin egen make utan att tillhöra honom, syntes saken mycket enkel, och hon visste mycket väl att hon förmådde draga upp gränserna för sitt umgänge med män, hvar hon själf ville.
Det föll aldrig någon man in att missförstå henne i detta hänseende.
Ännu egendomligare och mer tillspetsadt utvecklade sig ett dylikt förhållande senare, under hennes vistelse i Paris.
Värdinnan, hos hvilken hon bodde under sommaren i en af förstäderna, var väl något tvifvelaktig om hvad hon skulle tänka om henne, då hon ibland klockan två om natten kunde se en man komma ut från hennes rum och klättra öfver den höga muren, som omgaf trädgården.
När därtill kom, att denne unge man tillbragte hela dagarna hos Sonja och alltid fördröjde sig till sena natten, samt att hon vid denna tid ej umgicks med någon annan, måste man medge att saken såg misstänkt ut.
Och likväl var detta förhållande af det mest idealistiska slag man gärna kan tänka sig.
Den unge mannen var polack och revolutionär, för öfrigt matematiker och skald.
Hans och Sonjas själar voro två brinnande flammor, som möttes i en enda låga.
Aldrig hade någon förstått henne som han, aldrig så delat hvarje hennes stämning, alla hennes tankar och drömmar.
De voro oupphörligt tillsammans, och dock använde de de korta stunder de voro skilda till att skrifva till hvarandra långa utgjutelser.
Tillsammans skrefvo de poesier och hade äfven begynt en lång, romantisk roman.
De svärmade för idén om att människorna äro skapade parvis, så att hvarje man och kvinna blott är en half människa, den andra halfvan, som skulle göra henne till en helhet, finns alltid någonstans på jorden, men det är blott i sällsynt lyckliga fall som de två halfvorna sammanträffa här i lifvet, i de flesta fall sker det först i en kommande existens.
Hvad vill man begära af mer fullblodsromantik.
Här i lifvet kunde de icke förenas, emedan lifvet redan förstört villkoren för en verklig förening.
Äfven om hon kunnat bli fri, så hade hon dock tillhört en annan, och detta kunde den unge mannen, som bevarat sig ren för dens skull, som en gång skulle blifvit hans enda kärlek, icke försona sig med.
Icke heller hon kände sig äga rätt att tillhöra en annan, ty bandet med mannen var icke fullständigt slitet, de skrefvo till hvarandra någon gång, det var alltjämt tal om att återse hvarandra, och hon var honom ännu i grunden tillgifven.
Förhållandet till polacken bestod således uteslutande i tankeutbyte och i en tämligen abstrakt känsloanalys.
De sutto midt emot hvarandra och talade, talade oupphörligt, berusande sig i denna väldiga, outsinliga ström af ord, som är alla slavers speciella egendomlighet.
Midt upp i detta exalterade svärmeri, som kom Sonja att glömma disharmonierna i sitt verkliga lif, träffades hon af ett förkrossande olycksslag.
Hennes man hade icke öfverlefvat upptäckten om att han låtit locka sig af ett skändligt bedrägeri och ruinerat sin familj.
Denne så högt begåfvade vetenskapsman, så flärdlösa och enkla människa, som ej hade behof af någon af de njutningar, som penningen kan skänka, hade fallit offer för en penningesvindel, som egentligen var alldeles stridande mot hela hans karakter och lifstendens.
Underrättelsen härom kastade
Sonja på sjukbädden.
Hon låg länge i en häftig nervfeber och kom upp därifrån bruten, med en känsla af något ohjälpligt, som skurit ett streck öfver hennes lif.
Själfförebråelsen för att hon lämnat mannen, i stället för att stanna kvar och söka stödja honom, oaktadt det skulle varit att döma sig själf till en nästan outhärdlig kamp, marterade henne nu med det oåterkalleligas hela bitterhet.
Och i och med denna sjukdom och denna själskamp hade äfven hennes yttre förlorat sin friskhet.
Hon hade plötsligt blifvit flera år äldre, hennes hy hade mistat sin klarhet, och ett skarpt grubblar-veck hade lagt sig mellan ögonbrynen, hvilket sedan aldrig försvann.
Den första kallelsen från Sverige.
Redan under Sonjas vistelse i Petersburg 1876 hade hon gjort en bekantskap, som skulle blifva af ett afgörande inflytande på hennes framtida lif.
Professor Mittag-Leffler, liksom hon elev af Weierstrass, af hvilken han hört så mycket talas om Sonjas utomordentliga begåfning att han lifligt önskade att lära känna henne, hade då gjort henne ett besök.
Men denna gång hade ingen förkänsla sagt
Sonja af hvilken betydelse denna nya bekantskap skulle blifva för henne.
Hon kände sig blott tämligen ohågad att mottaga den anmälda visiten, emedan hon vid denna tid alldeles skjutit åt sidan alla vetenskapliga studier och icke ens längre underhöll brefväxling med sin gamla lärare.
Under samtalets gång vaknade dock på nytt de forna intressena, och hon utvecklade en sådan skärpa i tankegången och en sådan snabbhet i uppfattningen af de svåraste matematiska frågor, att den besökande kände sig nästan förbryllad, då han befraktade det barnsliga flickansiktet framför sig.
Det intryck han mottagit af hennes betydelse som kvinnlig tänkare var så starkt, att när han flera år senare kallades att bekläda professuren i matematik vid Stockholms nybildade högskola var en af hans första åtgärder att söka utverka, att fru Kovalevsky blefve kallad till hans docent.
Hon hade nämligen redan ett par år före mannens död yttrat önskan om att erhålla någon lärarepost vid ett universitet.
Varmt intresserad af den nya härden för vetenskapliga studier i sin födelsestad liksom äfven för kvinnofrågan, omfattade Mittag-Leffler med stor ifver tanken att skaffa det nya universitetet glansen af detta första verkligen stora kvinnonamn inom hans vetenskap.
Redan 1881 skrifver
Sonja med anledning af dessa planer följande bref till Mittag-Leffler, adresseradt till Helsingfors:
»8 juli 1881.
Bellevuestrasse.
Jag tackar Er icke mindre lifligt för det intresse Ni visar för min möjliga kallelse till Stockholm och för alla de åtgärder ni vidtagit för detta ändamål Hvad mig beträffar kan jag försäkra Er, att om en docentplats blefve mig erbjuden, skulle jag antaga den af hela mitt hjärta.
Jag har aldrig räknat på någon annan plats än denna, och jag vill till och med tillstå för Er att till att börja med jag skall känna mig mycket mindre generad och mindre blyg, om man helt enkelt erbjuder mig möjligheten att tillämpa mina kunskaper på den högre undervisningen och att därigenom öppna för kvinnorna tillträde till universitetet, hvilket hittills endast är dem beviljadt i undantagsfall och som en speciel ynnest, som man kan taga ifrån dem lika lätt och godtyckligt, som fallet varit vid de flesta tyska universitet.
Utan att vara mycket rik, har jag dock medel att lefva alldeles oberoende, så att lönefrågan vore af ingen betydelse vid mitt beslut.
Hvad jag framför allt önskar är att tjäna en sak, som är mig kär, och att på samma gång skaffa mig själf möjligheten att ägna mig åt mitt arbete i en omgifning af personer som sysselsätta sig med samma ämnen som jag, en lycka som jag alltid önskat och som fattas mig i Ryssland och som jag hittills endast njutit under min vistelse i Berlin.
Dessa, min bäste professor, äro mina personliga känslor.
Men jag tror mig böra meddela Er äfven följande:
Professor W., efter hvad han kan döma om förhållandena i Sverige, tror det icke vara möjligt att Stockholms universitet någonsin skulle antaga en kvinna bland sina lärare och, hvad som betyder ännu mer, fruktar att om Ni allt för mycket insisterar på att införa sådana nyheter, detta kunde skada er egen ställning.
– – Det skulle vara allt för egoistiskt af mig att icke meddela Er dessa uttalanden af vår afhållne lärare, och Ni kan lätt tänka Er hur förtviflad jag skulle vara, om jag till slut ej uppnådde annat än att skada Er, Ni som alltid visat mig så mycket intresse och tjänstvillighet och för hvilken jag hyser en så uppriktig vänskap.
Jag tror därför att det kanske är klokare att för ögonblicket ej vidtaga någon åtgärd och att i alla händelser invänta afslutandet af de arbeten, som för närvarande upptaga mig.
Om jag lyckas fullborda dem så väl som jag önskar och hoppas, skall det i alla händelser bli en stor hjälp vid det mål, jag har i sikte.»
De därpå följande dramatiska händelserna i Sonjas lif, skilsmässan från mannen, romanen med polacken, mannens död och Sonjas långa sjukdom, fördröjde fullbordandet af de omtalade arbetena, så att först i aug. 1883 kunde hon underrätta Mittag-Leffler om afslutandet af det ena.
Hon skrifver från Odessa den 28 aug.:
»Jag har ändtligen lyckats sluta det ena af de tvenne arbeten, hvarmed jag varit sysselsatt dessa sista två åren.
Min första önskan, så fort jag fann mig ha nått ett tillfredsställande resultat, var att delgifva Er det.
Men herr W. har med sin vanliga godhet åtagit sig att själf meddela Er resultatet af mina undersökningar.
Jag har just fått ett bref från honom, som säger mig att han redan skrifvit till Er härom, och att Ni å er sida har svarat honom och med Er vanliga välvilja för mig uppmanat mig att begifva mig så fort som möjligt till Stockholm för att där begynna en privatkurs.
Jag kan icke säga Er, hur mycket jag är Er tacksam för den vänskap, Ni alltid visat mig, och hur lycklig jag är att kunna inträda på en bana, som alltid varit föremålet för mina käraste önskningar.
Likvisst tror jag mig icke böra förtiga för Er att jag i många afseenden känner mig mycket litet beredd för en docents plikter, och ibland tviflar jag på mig själf till en sådan grad att jag fruktar att Ni, som alltid varit benägen att bedöma mig med så mycken välvilja, skall blifva helt desillusionerad, när Ni får se på närmare håll hvad jag duger till.
Jag är så tacksam mot Stockholms högskola, som ensamt af alla Europas universitet vill öppna sina portar för mig, att jag känner mig på förhand benägen att fästa mig vid Stockholm och Sverige som vid mitt eget land, och jag hoppas att när jag kommer dit det skall bli för att där tillbringa långa år och för att där finna ett nytt fosterland.
Men just därför skulle jag ej vilja komma dit förrän jag kände mig förtjäna den goda mening Ni har om mig, och jag kunde hoppas att där göra ett godt intryck.
Jag har skrifvit i dag till W. för att fråga honom, om han ej finner det klokare att jag ännu tillbringar en två, tre månader med honom för att bättre inprägla i mig hans idéer och för att fylla de luckor, som ännu kunna finnas i mina matematiska kunskaper.
– – Dessa två månader i Berlin skulle vara ytterst nyttiga för mig äfven därför, att jag skulle ha mycken beröring med de unga matematici som där afsluta sina studier eller som begynna sin bana som docenter, och med hvilka jag är tämligen förtroligt bekant sedan min sista vistelse i Berlin.
Jag skulle till och med kunna komma öfverens med några af dem om att gifva hvarandra ömsesidigt matematiska meddelanden.
Jag skulle då också kunna företaga
mig att exponera teorin om transformationer af de abelska funktionerna, som de icke känna och som jag mera grundligt studerat.
Detta skall gifva mig tillfälle till en öfning i att föredraga, hvilken hittills alldeles fattas mig, och jag skulle komma till Stockholm i januari långt mera säker på mig själf.»
Denna plan blef emellertid ej utförd, ty redan d. 11 november samma år afreste Sonja från Petersburg öfver Hangö till Stockholm.
Ankomst till Stockholm.
Första intryck.
Såsom naturligt är står, i synnerhet nu efter hennes död, mitt första sammanträffande med Sonja lefvande inprägladt i mitt minne ända till sina minsta detaljer.
Hon hade kommit på kvällen med ångbåt från Finland och tagit in som gäst hos min bror, Mittag-Leffler.
Jag kom upp dit morgonen därpå för att hälsa på henne.
Vi voro förberedda på att finna vänner i hvarandra, vi hade hört så mycket talas om hvarandra, att vi båda längtat efter detta möte.
Kanske hade hon lofvat sig mer glädje däraf än jag, ty hon hade ett lefvande intresse för det, som var min lifsgärning, under det jag föreställde mig en matematisk kvinna såsom något för abstrakt anlagd för mig.
Hon stod vid fönstret i biblioteket, då jag kom in och bläddrade i någon bok.
Innan hon kom emot mig hann jag uppfatta en allvarsamt och stort tecknad profil, ett rikt, kastanjebrunt hår, upplagdt i en vårdslös fläta, en spenslig figur med en viss smidig elegans i hållningen, men ej väl proportionerad, då bålen syntes för liten i förhållande till det monumentala hufvudet.
Munnen var stor med friska, fylliga läppar, tecknade i en stark våglinje och mycket uttrycksfulla, händerna voro ytterst små som ett barns och fint bildade, men något vanställda af allt för skarpt framträdande blå ådror.
Men ögonen!
Ögonen var det som framför allt gaf detta ansikte den karakter af hög intelligens som gjorde ett så starkt intryck på alla.
Till färgen obestämda, skiftande i grått och grönt och brunt, ovanligt stora och kupiga, samt starkt glänsande, hade de en intensitet i uttrycket som om de velat genomskåda själens innersta skrymslen hos den på hvilken de riktades.
Men på samma gång som de voro genomträngande, voro de äfven milda och varma, det utströmmade från dem ett förstående, en sympati, som gjorde alla hågade att utgjuta sina hjärtehemligheter under intrycket af denna magnetiserande blick.
Så stor var uttryckets tjusning i dessa ögon, att man knappast lade märke till deras fysiska bristfällighet.
De voro nämligen i så hög grad närsynta, att blicken ofta, i synnerhet vid någon trötthet, fick en skef kastning.
Hon vände sig med en snabb rörelse emot mig kom öfver golfvet med framräckta händer – men en viss blyghet låg öfver hennes väsende, hälsningen var tämligen konventionel, och vårt första samtal rörde sig kring hennes missöde att på ångbåtsresan ha ådragit sig en häftig tandvärk, hvarför jag erbjöd mig att följa henne till tanddoktorn.
Hvilket angenämt mål för en första promenad i en ny stad!
Men hon var icke den, som offrade flera tankar än nödvändigt på sådana små missöden.
Jag tänkte vid denna tid på planen till »Hur man gör godt», men hade ännu ingenting skrifvit.
Men så stor var Sonjas förmåga att locka fram tankefrön hos andra, att innan hon slapp in till tanddoktorn hade jag på fransyska berättat henne hela dramat, mer utveckladt och öfverskådligt än jag själf dittills sett det.
Detta var början till det stora inflytande hon sedan fick på allt hvad jag skref.
Hennes förmåga att förstå och sympatisera med andras tankar var så utomordentlig, hennes bifall, då hon gillade, så varmt och entusiastiskt, hennes kritik, då hon ogillade, så dräpande, att det för en så receptiv natur som min ej blef möjligt att arbeta mer utan hennes gillande.
Klandrade hon något, som jag skrifvit, skref jag om det tills hon blef nöjd – och häri låg fröet till vårt senare samarbetarskap.
Hon brukade säga att jag aldrig skulle skrifvit »Sanna kvinnor», om den ej varit utgifven innan hon kom till Sverige, ty detta jämte »I krig med samhället», voro de enda arbeten af mig, som voro henne emot, »Sanna kvinnor» på en för henne ganska karakteristisk grund.
Hon ogillade Berthas kamp för att bevara åt modern hennes rest af förmögenhet, ty, sade hon, har en kvinna gifvit sig själf åt en man, så får hon icke tveka att äfven offra honom sin förmögenhet intill sista öret.
Denna kritik liknade henne, ty hon var alltid mycket subjektiv i sitt bedömande af litterära produkter.
Om tankarna och känslorna däri öfverenstämde med hennes egna, personliga, var hon benägen att tillerkänna ett litterärt medelmåttigt arbete högt värde.
Stöttes hon åter tillbaka af någon af författarens synpunkter ville hon ej medgifva arbetet några förtjänster.
Trots denna fördomsfullhet var hon dock så fri i sin syn på lifvet som blott de mest utvalda individer af sin samtid.
Af vanligt folks fördomar och konventionella synpunkter hade hon icke ett spår.
Hennes omfattande genialitet och hennes stora allmänbildning höjde henne öfver all den begränsning, hvarmed traditionella meningar binda de flesta andar.
Sin begränsning hade hon endast i sig själf, i sin egen starkt individualistiska natur, med dess utpräglade antipatier och sympatier, hvilka trotsade all logik och all diskussion.
Vårt samlif blef ej långvarigt denna första gång och hann ej utveckla sig till någon förtroligare vänskap, emedan jag få månader efter hennes ankomst gjorde en längre utrikes resa.
Innan dess hade hon dock redan lärt svenska tillräckligt för att ha läst alla mina arbeten.
Genast efter ankomsten begynte hon taga lektioner i språket, och under de första veckorna gjorde hon ingenting annat från morgon till kväll.