Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var som Falk på ett ställe säger:
Om bordet sad det pyntelige lag, hvor theen dufted, — passiaren surred, mens frökner redmed og mens herrer kurred lig tamme duer på en lummer dag.
Det var verkligen ett sannskyldigt kurrande af tama dufvor frän första stund ocb slappheten hvarmed pjesens trotsiga visa efter ridåns uppgång framfördes var betecknande nog.
Spelet i i tredje akten räddade dock lyckligtvis situationen och det blef åtminstone en succès d ’ estime.
Sedermera har dock det betydligt förbättrats.
Scenens uppgift är ju bland annat att skapa illusion ooh stämning, och teateroptiken har i det hänseendet vissa kraf, hvil-kas åsidosättande aldrig bör få advoceras till att ej vara annat än en fråga om en eller två centimeter mer eller mindre i längd.
Åfven om det ute i lifvet händer, att en betydande ande, en särskild social roll, ett visst lefnadsskede döljes af ett yttre som är raka motsatsen, så blir det en helt annan sak, när personligheten flyttas upp på scenen.
Man vill då äfven i det yttre, i gestalt och tal finna en reflex af och en öfverensstämmelpe med uppgiften, och man har då för sådant ändamål rätt att, i synnerhet när det gäller en teater af rang, fordra uppfyllandet af vissa allmänna förutsättningar, hvilket ju icke utesluter möjligheten af fall, då det vore ett olämpligt pedanteri att ej finna sig i undantag från regeln.
Hvad som nu hakar mest vid Kärlekens komedi på Dramatiska teatern är, att icke innehafvarne af Svanhilds och Falcks roller mäkta personligen väcka de intryck ooh reproducera de bilder, man med pjesens ord till stöd framkallar för sin fantasis ögon.
Båda skola kunna stå der som representanter för ung-domen, både till det yttre ooh det inre.
Svanhild med ett rikare själslif som en mera utvecklad inre personlighet, someo verklig kvinna, som vågar göra en insats i lifvet, medan Falck, hoppets unga glada sångare, förefaller mera » grön ».
Men bidas spel skall verka ungdomligt.
Man skall ha intryck af, att hon verkligen kan våga språnget ut öfver alla hinder, att inom henne sjuda starka, djerfva tankar och en lifskraft, som, om ock i allmänhet beherskade, dock en dag kunna omot9tåndligt brusa fram och spränga alla band.
Och Falck skall väl oaktadt alla sina deklamationer vara något af en stark och käck och trotsig * vedtsegts kirkestormer ».
Fru Bäckström hindras från att fylla denna fordran både genom sin yttre person och genom den anstrykning af svårmod, förtryckthet eller skygghet, som såväl an-sigte som spel ofta får öfver sig.
Erkännas måste emellertid alltid den icke obetydligt ökade energi och kraft hon här lagt in i sitt spel och tal, och * det var i alla händelser hos henne en verklig intelligens och inspiration, som särskildt i tredje aktens vemodsfulla uppgörelse gjorde en gripande verkan.
öfver hr Palmes hufvud ha kritikens vreda åskor urladdat sig med förfärligt dån, och det såg nästan så ut, som om han skulle lida ett analogt öde med skalden Arion och profeten Jonas eller kung Domalde, d. v. s. offras för att afleda det knorr, som som här och der på senare tider fråc elaka menniskors sida stö?
Dramatiska teaterns olympiska ro.
Klandrets häftighet var onekligen en orättvisa så till vida, som hr P. mången gång förut haft en lika förargelseväckande teknik, plastik och uppfattning och då sluppit helskinnad undan eller kanske rent af berömts.
Men vid premieren var han retsam nog att åse; ryckte sedermera upp sig ganska betydligt och har f&amp;tt ställen i sitt spel af verklig känsla och intelligent och riktig uppfattning.
Men olyckan ärt att allting förefaller så på måfå och slump.
Hr Bäckström förlitar sig gemenligen för mycket på den komiska verkan, välfödda kinder och figur och stackota ben kunna framkalla, för att inte individualiseringen af de olika uppgifterna skulle lida, och den, som inte har anledning till omsorgsfullt inregistrerande af hvaije gång den eller den hallstämplade förmågan upprepar sig sjelf, gör sig derför ofta skyldig till tystnadens o vördsamma förbigående af hr B: s person.
Men i denna pjes är det nigot helt annat.
Ber vinner han i sista akten en stor och för-fcjent triumf.
Hans framsägande af prestens tal om hemmets betydelse göres med en gripande känsla och en förträfflig nyan-
* Ett par detaljanmärkningar: fro B. förblandar här i pjesen e- och ¿-ljuden en och annan gång betänkligt nog; och vissa armuppsträckningar uo plastiskt störande.seriog.
Hr Personne påstås som kopisten ha anlagt en ypperlig uorsk mask; derom må andra döma.
Men eljest var det ingenting, medan han3 kontrahent fröken Åhlander, är en dråplig gammal mamsell.
Men det bästa kommer till sist, och det är hr Fredrik son s Guldstad i uppgörelsescenen i sista akten.
Det var någonting rent af ypperligt, som man sent glömmer, mästerskapet i hr Fredriksons nyanseringskonst framträdde der i all sin glans.
Nyheten närmast derefter var från Danmark: ett lustspel, » En för bägge » af fru Emma Oad.
Så länge förf.
höll sig kvar på de muntra partierna, gick allting mycket väl och lustspels-tonen var förträfflig, men när det skulle bli allvar med i spelet, då var det icke alls lika bra, det var en öfverraskande lättvin-dighet, hvarmed hon stökade undan den konflikt, hon förat skruf-vat upp till sådan höjd.
Återgifvandet var liksom pjesen vida bättre, när det skulle vara glädje.
Ett par tanter gåfvos med dråplig effekt af fröknarna Åhlander och Klefberg; hr Bäckström hade en rolig roll och en rolig mask och fick skrattarna lätt på sin sida mera derigenom än genom någon särskildt utarbetad prestation.
Då gjorde onekligen hr Personne mera af sin roll och han var en ganska illusorisk och rolig grosshandlarflabb, vräkig i sitt sätt och i sina aflfarer.
Fru Hartman var frisk, behaglig och rolig, sinnesrörelsen vid underrättelsen om krachen hade dock ej tillräcklig reflex i ansigtsuttrycket.
Fru Bäckström var ledsen och bedröfvad både då hon skulle så vara och äfven förut.
Hon får öfver ansigtet alltför ofta ett lidande och betryckt uttryck, som kanske närmast beror på trötthet och sjuklighet, men icke just passar ihop med situationen.
En annan sak är att hon också på senare tider vårdslösar uttalets nyansering, så att större eller mindre sträckor af rollen liksom sluddras bort.
Härförutom ha förekommit två enaktsfarser från franskan, » Trassel » och » Exemplets makt ».
Den förra, åtminstone så » om den spelades, tycktes hufvudsakligen afse att bereda de deri deltagande en hälsosam motion genom att springa ut och in.
Den senare var rolig och kvick pjes, der hr Fredrikson nog visade sin virtuositet i replikbehandling och fruarna Fahlman och Kundberg voro mycket vackra att åse, men det föreföll dock, som om inöfningen gått bra fort.
Med det nya året kom » Chamillac », en 5-akts komedi af Octave Feuillet.
Stycket uppfördes våren 1886 på Théâtre-Français, d. v. s. i förfins sextiofemte (eller 74: de, om man låter narra sig af Nord.
Familjebok eller Dahlgrens Anteckningar) lefnadsår och står der med en och annan representation om året kvar på re-pertoaren.
Bet mottogs af den franska kritiken med mycket blandade känslor.
Vinsten af dess upptagande på Bramatiska teatern tyckes vara ekonomiskt fördelaktig och är m&amp;häuda äfven mycket stor ar allmänt uppbygglig synpunkt, men den literära och dramatiska är näppeligen det, dä stycket bär altför tydliga spår af att vara icke blott den åldrige fö rf: a sista, utan ock, i betraktande af tideo för dess framkomst, äfven hans medelmåttigaste arbete, och det är verkligen icke s&amp; litet gammalmodigt.
Ett mer betecknande namn för pjesen hade varit: » spelsjukans hemska följder », » den ångerfulle och återupprättade syndaren » eller n&amp;got liknande.
Ben är mycket sentimental och bör i synnerhet lämpa sig för damer, hvilkas manliga anhöriga äro hemfallna till spellasten, och genom sin moraliska tendens bör den icke blott kunna gälla åtskilligt i afräkning på den stora skada, som, enligt hvad många beskärma sig öfver, teaterns franska repertoar eljest brukar anställa på den allmänna moralen, utan äfven vara af gagn för den uppväxande ungdomen och, i fall de äro känsliga för hvad som är vackert och gripande, äfven medlemmarna af miliUrsällskapet, adelsklubben, Stora sällskapet och liknande institutioner.
Exposén är långdragen, den egentliga handlingen börjar först 1 midten af tredje akten och går sedan tämligen långsamt och blir spännande egentligen först i sista akten.
Karaktärsteckningen är icke alltid så koncis och träffande och förf.
hemfaller dervid till sin icke ovanliga benägenhet att göra en del personer så romaneska och ädla, att de bli overkliga.
Och åtminstone i sin svenska drägt är icke dialogen präglad af den för franska pjeser sedvanliga spiritualiteten och roligheten.
Hufvudpersonen Ch.
ingriper på det hela taget ganska litet i handlingens utveckling, men fastän det talas så mycket mer om honom, får man först långt fram i pjesen spår på hvar ungefiir i hans lif man har att söka det, hvarifrån förf.
har tänkt sig att uppränningen till det hela skulle utgå, och först i sista akten får man upplysning hvari hemligheten består, sedan intresset under de fyra för9ta akterna splittrats på hvarjehanda biepisoder.
Man får i femte akten veta, att Ch.
har för femton år sedan i Algeriet, för att betäcka sina spelskulder, stulit en stor summa pengar från sin öfverste och blifvit upptäckt, men sedan han som försoning för brottet förgäfves sökt döden på slagftltet, får han ftfverstens tysthetslöfte mot vilkor att egna sitt lif och sin oför * aodadt ärfda förmögenhet till återupprättande af fallna och förvillade medmenniskor.
På hans oaflåtliga verksamhet i dennariktning berättas i pjesen hvarjehanda mer eller mindre egendomliga prof.
Hans tjenarpersonal består af frigifna brottslingar och botfftrdiga Magdalenor, på klubben spelar han högt och nr * gerar på snar betalning för att drifva unge män till förtviflan och fruktan för vanära och derigenom väcka deras afsky för spel-lasten; en f. d. dansös, som haft en långvarig förbindelse, men blifvit öfvergifven, lofvar han giftermål, bara hon vill hålla sig bygglig i fyra år och under tiden flitigt öfva upp sina anlag för målning etc. Filantropien är på modet i vissa kretsar i Faubourg S: t Germain, han blir i följd deraf eftersökt och inbjuden till deras filantropiska sammankomster.
Detta åter leder till att han, den ärlige menniskovännen, i en ganska rolig, men något lång scen har tillfölle att bestraffa deras fariseism eller ytlighet och, hvad som är vigtigare för pjesen, sammanträffa och grundligt förälska sig i en ung förtjusande enka, Jeanne de Tryas, naturligtvis dotter till hans forne öfverste, numera general.
Mindre det att hon och han på hvar sitt håll äro för-lofvade än hans skuldmedvetande mot fadern säger honom att hans kärlek är hopplös.
Händelsernas gång befordras dels genom några svartsjuka scener från föstmön-dansösen, som i parentes sagdt af tacksamhet och för att ej vara ett hinder för Chamillacs och unga enkans lycka gifter sig med en annan, och dels derigenom att Jeannes bror, en ung löjtnant, gjort spelskulder, som försatt honom i tillfUlle att bli föremål för Chamellacs ofvannämda uppfostringsmetod.
Jeanne skyndar då vid midnattstid hem till Chamillac för att bönfalla för brodero, blir lugnad från sin oro, men öfverraskas af Bin misstänksamme fästman.
Det blir en häftig scen, som sedermera dels leder till en duell, hvari Chamillac svårt såras, och dels till Jeannes uppslående af sin förlofning.
Generalen, som anländt hem och till straff och uppfostran efter några vackra patriotiska tirader sänder sonen ut i aktiv krigstjenst i kolonierna, kommer med sin dotter till den numera tillfriskoade Chamillac, och för att döda dotterns känslor för denne är han nog grym att fordra, det Chamillac skall inför henne öppet bekänna sitt lifs hemlighet.
Chamillac lyder fast med synbara marter och i en mycket effektfall och spännande scen bringar han detta offer, dödsdomen öfver hans själ.
Men pröfningens mått är rågad t, generalen och dottern äro ädla, högsinnade andar, hon räcker honom handen som brud och generalen sluter dem båda i sin famn.
Stor tablå och ridån faller under starka applåder från åskådare med tårade ögon.
Den vunna framgången är väl emellertid mest att till-flkrifva det goda utförandet i allmänhet och särskildt hr Fre-drikson och fru Hartman.
I den länga bekännelsescenen i slutakten briljerade den förre med samma utmärkta nyanserings-förmåga, som i Kärlekens komedi vann en sä lysande triumf.
Och den senare fångslade med den intagande rosenkindade fägring och förtjusande bjhag, som vid hennes triutnfvagn fjättra och bedära så många af båda könen från skolgossen och pen-sionsflickan till herrar och damer af mera framskriden ålder, och de smakfulla, vackra toaletterna förstärkte än mer det behag-liga intrycket Sådana roller ligga väl egentligen ej för henne, särskildt för rösten, som då lätt antar en hes nyans, och minspelet, och hon kan väl svårligen sägas rycka med och värma.
Men med den stora virtuositet hon eger var framgången gifven och af teaterns öfriga kvinliga krafter skulle ytterst antagligt ingen gått så bra i land med uppgiften.
Så här en famille torde emellertid kunna göras en anmärkning mot fru Hartmans benägenhet att liksom i Frun från hafvet göra rollen yngre än den borde; nu var det litet för bébéartadt.
Likaså gjordes den för » söt » hela vägen; det excentriska, obetänksamma lynnet framträdde ej tillräckligt i det yttre.
Svenska teaterns historia under senare månader kan icke gerna sägas ha saknat hvarjehanda pointer af ganska dramatisk art, men dermed har repertoaren föga att skaffa.
En exekutiv auktion blef således den tragiska afslutningen på hr Josephsons mångåriga, nitiska och oegennyttiga verksamhet som teaterledare.
Hans fel och egenhoter såsom sådan är o ju hvarken få eller dolda och ha förskaffat honom hvarjehanda ovänner och afundsmän och beredt honom ejelf och andra mångahanda obehag.
Men förtjen-sterna äro icke häller få och obemärkta och torde åtskilliga gånger om uppväga felen.
Och när en gång 1870- och 80-talens svenska teaterhistoria kommer att skrifvas oberoende af dagens nycker och kotteriintressen, skall väl der stå om honom, att det var bland svenska teaterdirektörer en så ovanlig man, att han ▼erkligen drefs af allvarlig entusiasm för sin sak och både ville, vågade och derför äfven kunde uträtta något, och att det fans år, då deo af honom ledda teatern, utan understöd af det allmänna och belamrad ined tryckande skuldbörda, hade i fråga om upprätthållande af god repertoar och konstnärsutbildning en betydelse, hvar-till ingen annan statsunderstödd eller enskild teater kan underde nämda decennierna uppvisa något motsvarande.
&gt;He was a man in all, take him a9 he iö&gt;.
Om hrr Josephson och Holmqvist firo vidskepliga, och det brukar teaterfolk i allmänhet vara, så se de nog nu tillbaka som på ett par Tykobrahedagar till de dagar, då de först på skrufvar drefvo genom hr Hjeretedts antagande till teaterassociationens kamrer och sedan, då i följd af bristande omtänksamliet och praktisk klokhet associationen tycktes gå i lås, till honom öfver-läto hela affären.
Det är uppenbarligen inte med denne senare som med Caesar, med hvilken som bekant det kunde vara lugnt att sitta i samma farkost.
Han måtte oskyldigt nog vara en » getta-tore » — åtminstone för teatrar.
Det Willmanska teaterväldet, som han af alla krafter plitande och talande sökte hålla uppe, började ju lossa mera synbart i fogningarna ungefor samtidigt med hans ditkomst.
Och det Josephsonska-Holmqvistska teaterföretaget, som förr varit ute i vida farligare stormar och nu tycktes vara nära inne i hamnen, går nu helt tvärt till botten, och det fastän de hade ham unga raska krafter att påräkna vid försöken att hålla skutan öfver vatten.
Det är dåliga omen.
Men nu till de skådespel, h vil ka ej varit förlagda till öfver-ståthållarämbetets kanBli eller teaterns kontor, utan till sjelfva scenen.
De äro af vida mindre pikant art. Om någon, såsom personer verkligen gjort i höst, icke ironiskt talar om hr Hjertstedts » planmässiga bemödanden att upprätthålla en god repertoar », så kan yttrandet ej förklaras annat än som beroende på en mer än loflig tanklöshet eller på bristande insigt om ordens valör.
Planmässig-heten illustreras bland annat både kanske af upptagandet af Tur-genjeffs Natalia och isynnerhet att göra det på en sådan tid, att dess gifvande afbröts efter andra representationen och pjesen följaktligen sjelfdog.
Och att förmena, det uppgräfvandet af sådana stycken som » En fattig ung mans äfventyr », » Ringaren i Notre Dame », » Den vandrande juden » (kanske en vitzig afskedshälsning till f. d. regissören och f. d. ene egaren) etc. eller spelandet af » Högmod går för fall », » Posten från Lyon », » Pickwick-klubben », » Köpmanshuset », » Ett litet troll » m. fl.
falla under rubriken god repertoar vore väl mer än lofligt starkt.
Den dramatiska ambitionen måtte vara den att komma ned på Folkteaterns nivå.
Spelet i » En fattig ung mans äfventyr » var tämligen otill-fredställande öfver lag och det kan då nästan förlåtas birollernas innehafvare för desba rollers beskaffenhet och äfven fru Dorsch och hr Engelbrecht i bravur- och hufvudrollerna till viss mån i följd af allt det förlegade som är påbredt dessa.
Trots schäferhatt, ljusröd thår och hvit drägt lyckades ej fru Dorach bli en vederbörligen ungdomlig ocb romanesk borgfröken, och glöden och de växlande känslostämningarna återgåfvos tämligen matt och stereotypt.
Ens etnografiska föreställningar grumlades af att se en ung fransk markis med ett blondt välfödt serafhufvud och en apparition för öfrigt, som närmast väckte föreställningen om en något salfvelsefull och Kristikavaljerartad yngre son af god engelsk familj.
Kan nu nödvändigt inte Svenska teatern unna Södra teatern den tvetydiga äran att ensam spela tyska lustspel och fiT9er, så är nog Schönihans » Cornelius Voss » bland de jämförelsevis hyggligare.
På sina ställen är den ju rätt rolig, ehuru ickc på l&amp;ngt när uppgående mot Södra teaterns » Petermans flickor&gt;.
Men nog har kritiken varit vida välvilligare mot denna » Cornelius Voss » än den förtjenar.
Den är ju så » tysk » med eioa konventionella personteckningar, platta situationer och kvickheter och sin föga koncentrerade handling.
Sär^kildt retsamt förkonstlad var teckningen af den unga flickan.
Spelet var rätt jämt och hyggligt och kan ju i sådana pjeser ej gärna i regeln bli nigot annat än schablon arbete.
Hur skulle ock i all verlden svenska skådespelare vara i tillffclle att af dessa kortfigurer till tyska småhertigar, grefvar och slikt göra något typiskt och ut-irbetadt.
Hr Törnqvist syntes vinna stort erkännande för det sätt, hvarpå han återgaf sin tafatta komiska roll.
Hr Holmqvist kan ju snart sagdt ej underlåta att vara rolig, så snart det är nlgot tillffclle der till.
Hr Svedberg återgaf en frieriscen med rätt mycken finhet och känsla.
Fru Lundberg, som i » Ett litet troll » delvis var verkligt tilltalande fri från förkonstling, är det deremot visst inte i denna pjes, och hon har der som så ofta annars en mängd besynnerliga tonvigter.
I våra dagar är det för en hufvudstad9teater med någon pretention utan allt tvifvel en verklig prostitution att ge sig i lag med » Ringaren i Notre-Dame », fru Birch-Pfeiffers dåliga pot * pourri med motiv från Victor Hugo.
Men är det nu en gång så illa, s&amp; bör spel etc. åtminstone något så när öfverskyla eländet och smaklösheten.
Af hufvudpersonerna är egentligen hr En-gelbrecht den enda, i hvars organ fiones möjlighet till stilenlig aplomb och glöd, men denna organ användes ej så som den borde, oeh figuren saknar tillräcklig aplomb och ungdomlig elegans.
Fru Lundberg, som ursprungligen tillhört baletten, gjorde torgdansen nog så smidigt och bra och har en tilltalande apparition.
Men det kalla, föga innerliga spelet, den synålsartadt spetsiga organen och den sedvanliga benägenheten för besynnerligatonfall motverkade de energiska bemödandena.
Särskildt fängelse-scenen blef både för forcerad och för litet verkningsfull, så mycket mer som hr Ranfts torra natar och egendomliga diktion och rörelser gjorde hans lidelsefullhet tämligen parodisk och ytlig.
» Petermans flickor » å Söder var som sagd t verkligen en ganska underhållande bekantskap, tack vare i synnerhet hr Berg-ström, som var oemotståndligt skrattretande.
För öfrigt spelte » den rätt hyggligt och godt, ehuru visst inte så utmärkt som det gjorts väsen af.
Att nu som särskildt charmanta loforda fru Carlbäcks franska uttal och toaletter eller hr Hanssons elegan9, hvartill, kan tänka, maken ej ofta förekommer vid någon af huf-vudstadens teatrar, vittnar om en mer än lofligt uppjagad entusiasm.
Med bedömandet af » Biltog » af Edv.
Fredin, » På vakt » af fru Wahlenberg gift Kjerrman samt Oiacosas » På nfid och onåd » måste anstå till härnäst.
Den 30 januari.
Gasparone.Från Göteborgs teaterverld.
Stora teatera i Göteborg har, som alla teatrar, haft sina underliga öden.
Och iinge man tillfälle att interviewa teatertomten, skulle sannolikt högst pikanta saker komma i dagen.
Den har bytt herrar oftare än de flesta, den har sett olika uppsättningar af skådespelare komma och gå och den har slukat summor lika glupskt som det nya tullsystemet.
Men ingenting har hjelpt.
Stora teatern har som affär blifvit en illa anskrif-ven inrättning och göteborgarne beskylda för att vis-à-vis teatern sakna alla intressen.
» Göteborgarna gå aldrig på teatern — göteborgarne ä ’ oestetiska br.
orl »
Så har domen lydt, som alla direktörer fält, sedan de misslyckats i sina försök att — som de sagt — uppfostra göteborgspubliken.
Alt Stora teatern är och sannolikt blir en tämligen riskabel affär, det är sant, men i det fallet delar den ju de flesta teatrars öde — att deremot göteborgarne skulle vara totalt blottade på all känsla för teatern, det är visst inte sant.
Jag har sett bar publiken qväll efter qväll strömmat till Mindre teatern för att se ett helaftonstycke på vers — tänk på vers!
— och jag kan försäkra att denna publik varit likaså lifligt intresserad som trots någon.
Men göteborgspubliken är inte så lätt att få varm, den låter sig inte tvärt ryckas med.
Den vill se att det blir all-m af, den vill bjudas på läcker dramatisk kost, serverad efter konstens alla regler.
» Det går ingenting annat här i Göteborg än skräp! » Det är den sats, jag hört stora teaterns ledande män predika och efter den har man också styrt Med hvad resultat?
— jo, att den verkligt goda publiken, den som haft längtan efter någotbättre, varit villig att följa mera ideella fanor, nu på det skar * paste fördömer denna dussinkramsälskande regie, som från sin spellista förvisat de literära programmen.
Någon gång endast, när det estetiska samvetet vaknat hos teaterns styresmän, har man låtit ett stycke af Ibsen eller någon annan literär dramatisk storhet rycka fram.
Men se — då stodo bänkame tomma, och så log man som augurer och menade att man ändå bedömt sina pappenheimare — d. v. s. publiken — riktigt Ack, ack, herr direktör, det var nog sant ert antagande, att publiken skulle utebli, men orsaken, som framkallade denna för teaterns kassa sorgliga verkan, var en helt annan än ni trodde.
Publiken kom inte, inte af bristande intresse för det sceniska mästerverket, utan derför att publiken hade tråkigt, aldrig rycktes med, aldrig blef riktigt varm.
Och detta återigen — ja, det berodde sannerligen inte hvarken på den gåtfulle Ibsen eller den dumma publiken — nej, det berodde på att teaterns krafter inte räckte till, att gnistan, som skulle tända, fattades skådespelarna sjelfva.
Och ändock äger denna teater långt ifrån dåliga sujetter.
Men det saknas en annan faktor och kanske den vigtigaste — en verkligt god instruktör, besjälad af sin konst, hängifven sitt arbete.
En skall offra sig för folket, heter det, och vid teatern är denna någon instruktören.
Han skall dela med af sin entusiasm, lysa upp med sitt skarpsinne, ingjuta kraft genom sin vilja.
Det var också ytterst intressant att anställa jämförelser mellan det olika sätt, hvarpå direktör Lorens Lundgren och dir. August Lindberg förde sina trupper i elden.
Det var också denna olika fältherretalang, som helt naturligt framkallade olika resultat.
Nu säger jag inte detta som minsta förebråelse mot dir. Lundgren — ty inte kunna alla vara födda till teaterledare