Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nere vid frukostbordet väntar honom fru d’Ottange och inveckladt i hans kuvert ett bref från hans hustru, där hon i varma och hjärtliga ord önskar honom välkommen hem.
Klercken blir rörd vid genomläsandet af brefvet och har föga tid öfrig för fru d’Ottange.
Dessutom äro flera pensionsgäster närvarande, och de skulle ej kunna säga hvarandra annat än de banalaste höfligheter.
Men när Klercken är färdig med sitt te och reser sig, för att taga afsked, sträcker fru d’Ottange hastigt och beslutsamt ut sin fylliga, vackra hand och fattar i Klerckens bref tvärs öfver bordet.
Han ser litet förvånad på hennes tilltag, men hon söker lugnt fram en blyertspenna och skrifver några rader på baksidan af kuvertet.
Därpå ger hon honom brefvet igen.
Han ögnar igenom det hon skrifvit, blir glad och sänder henne en tacksam blick.
Där står skrifvet med en stor och säker, nästan manlig stil:
»Om ni kommer att känna lust att skrifva några rader till mig, så adressera dem hit till pensionen.
De nå mig alltid härifrån.
Er mycket tillgifna
vicomtesse Gabrielle d’Ottange.»
Klercken gör sin reverens för de närvarande pensionsgästerna och följes ut på trappan af fru d’Ottange.
Hon ger honom sin hand med en lång blick, men han kysser den icke, utan trycker den endast allvarligt och vördnadsfullt.
När han åker ut genom pensionens port, står fru d’Ottange och vinkar åt honom med sin vackra hand, där solen söker upp en briljant och flammar i den, så att det på afstånd ser ut som om hon kastade hela knippen af bländande solstrålar efter honom.
De sista ord hon sade honom voro:
»Glöm inte att den lifgifvande sympatien förlorar sin undergörande kraft, så snart den icke längre underhålles!»
»Pah!» tänker Klercken i ett anfall af den första, befriande känslan att vara undan hennes omedelbara inflytande, »det får vara så länge med alla öfverspändheter!
Vi få väl se om de ha någonting att betyda!»
Men redan strax därpå reserverar han sig en smula fegt mot sin öppna hädiskhet; han har ju rakt inga skäl att håna henne i tankarna så snart de icke längre äro ansikte mot ansikte med hvarandra, och sist och slutligen är det både otacksamt och ignobelt.
Ty hon är och förblir den märkvärdigaste, mest tilldragande och farliga bekantskap han ännu i sitt lif gjort.
När iltåget sätter sig i gång norrut och lämnar den fruktbärande, stora Luganodalen för att slingra sig upp i en enslig och öde kjusa mellan skoglösa fjäll, känner Klercken med ens hela vidden af den tomhet, som skilsmässan från fru d’Ottange för med sig.
På en vecka har hon kunnat bli honom så godt som oumbärlig, det inser han först nu, och hade han stannat kvar en vecka till, ja, då skulle han visst aldrig kunnat slita sig lös.
Han bjuder förgäfves till att låta sin stolta, tillfredsställda pliktkänsla väga upp saknaden, han lyckas icke göra den förra lefvande nog, och han betages under långa timmar af ett tröstlöst medvetande att själfmant och enfaldigt ha låtit sin lycka glida sig ur händerna – det sista löfte om lycka, som lifvet erbjöd honom, och det största!
Försjunken i detta sitt hopplösa medvetande ser han Bellinzonas krenelerade torn glida förbi, uppfattar på afstånd en skymt af Locarnos terrasser och Lago Maggiores blå, och känner sedan med en inre rysning
Alperna stapla upp sig på ömse sidor om honom såsom för att dölja honom och fråntaga honom sista utsikten till möjligheten att hans lycka ännu kunde söka upp honom och öfverraska honom på hans frivilliga, stoiska flykt undan densamma.
Men lyckan hinner icke upp honom, bergen växa och växa, och slutligen rusar tränen in i S:t Gotthardstunnelns mörker.
Då blir det först riktigt klart för honom, att lyckan, den berusande och öfversvinnliga, aldrig mera skall nå honom.
Han faller slö tillsammans, vaknar till hälften, när tåget stannar i Göschenen, men får icke kraft nog att släpa sig ur vaggonen till middagsbordet för att stärka sig såsom hans reskamrater.
Han är förbi, förbi – förbi som hela lifvet är det för honom!
Med en känsla af svindel och äckel rullar han utför alpsluttningarna norrut, han gitter icke kasta en blick på de väldiga naturscenerierna, det skär i hans öron ända in i själen hvarje gång tränen passerar en ny tunnel, och för hvarje tunnel gör han halft mekaniskt den reflexionen att återigen en ny kolossal bergvägg rest sig mellan honom och lifvet.
Icke ens hans gamla vän döden infinner sig för att trösta honom med sin stora frid.
Han finner sin brusande, vansinniga hetsjakt undan lyckan och lifvet alldeles meningslös, han vinner ingenting därmed – ingenting!
Vierwaldstädtersjön öppnar sig till vänster med mörka berg, vackra moln och svartgrönt vatten, men han förblir likgiltig och tung och slö ända till dess tågombytet i Basel tvingar honom att resa sig upp.
Med en dum förvåning finner han att hans ben bära honom och att han orkar flytta sin handkoffert, och så hamnar han vid ett dukadt bord i en restauration och förstår att kyparen vill att han skall beställa någonting.
Sedan tuggar han och tuggar någon slags föda, dricker och dricker, men kan endast med möda svälja ner det han tagit i munnen.
Han ser med ett slags öfverraskning att människorna gå honom förbi utan att fästa sig vid honom, men när en uniformerad polisman nalkas honom, rycker han till och bereder sig att följa honom.
Det är honom ofattligt att han får sitta här i fred alldeles som en annan turist, han som redan är ett lik eller åtminstone dödssjuk.
Och är han inte dödssjuk, så är han galen.
En oberäknelig, samhällsvådlig person har ingen rätt att blanda sig i strömmen af de andra, sunda människorna, han måste bli upptäckt och fasttagen, det är oundvikligt.
Men polismannen går honom lugnt förbi helt nära, utan att göra en min af att vilja gripa honom.
Klercken kan icke annat än le ett obehagligt och hånande löje åt polisens inskränkthet, som icke genast ser på honom huru det är fatt.
Hvad han föraktar dessa ordningens handtlangare djupt, då de icke ens förmå läsa i hans väsen att han är långt farligare, långt mera oberäknelig, långt djärfvare och beslutsammare än alla de oskyldiga stackars ficktjufvar tillsammans, hvilka de snoka efter och för hvilka man varnas i stora plakat på väggarna!
Han blir icke gripen, tyvärr, och han följer om en stund med strömmen in i en kupé, gör sig i ordning för natten, sträcker ut sig på tvären öfver två soffor och har knappast legat där i tio minuter, innan tågets skakning alldeles oväntadt vaggat in honom i allehanda underliga, väna barndomsdrömmar.
Han flyter bort i de drömmarna, upplöses i skyar och existerar ej mera.
Han kommer till sig igen inne i en väldig banhall, där ånghvisslor ljuda skärande, lokomotiv stöna, människor ropa, och där ekot blandar ihop alla ljud till den odefinierbara, hetsande rapsodi, som ångkulturen spelar dygnen igenom för sina slafvar vid de stora stråkvägarnas knutpunkter.
Han frågar en konduktör hvar han är och får till svar att detta är Frankfurt am Main.
»Högst märkvärdigt,» reflekterar han, »jag har likafullt kommit på rätt tåg!»
Utan att alls filosofera öfver huru detta gått till, tager han reda på att tåget till Hamburg afgår först om två timmar och att han således har tid att hämta sig och komma till sina sinnens fulla bruk igen.
Till den ändan söker han upp stationens utmärkta badinrättning, och när han om en timme lämnar badkaret och dricker sitt starka morgonkaffe i ett elegant kafé, känner han sig helt pånyttfödd.
Kulturen har ändå någon välsignelse med sig, medgifver han, och rusar sedan med ett annat bantåg vidare norrut i ett tillstånd af mätt likgiltighet.
Han är nu trött och kallsinnig nog att kunna bjuda alla själsmarter spetsen, och han njuter af känslan att vara lika däst och lika totalt otillgänglig för alla finare själsrörelser som någonsin hans reskamrat – en fet ölpatron med tre isterhakor och små rödkantade svinögon, som skygga för dagern.
Det dröjer icke mycket länge innan han etablerat ett samtal om spannmålsprisen och tullkrig med den ölstinne, och dagen drager sig fram under småförnuftiga men öfverlägsna anmärkningar, hvilka de sarkastiskt utbyta om regeringar, räntefot och spannmålstullar.
Slutresultatet af alltihop blir att Europa skulle vara lyckligt och regeringarna öfverflödiga, om människorna endast ville lyssna till den vishet de två kasta halft skämtsamt till hvarandra från sofforna, där de dåsa och röka cigarrer.
I ett anfall af välvilja trycka de hvarandras händer och dela därpå en flaska vin vid middagsstationen.
Klercken är nästan stolt öfver att ha aflagt så lysande bevis på allmänmänskligt förnuft, den ölstinne smickrar honom med en anmärkning om att han måtte vara en skicklig affärsman, de bjuda hvarandra på cigarrer, nämna prisen på dem och öfverlämna sig åt ett hälsosamt och tillfredsställande ömsesidigt gillande af hvarandras personer och åsikter, till dess tåget är framme i Hamburg och de måste skiljas åt.
Under resten af vägen till Köpenhamn har Klercken ej stort reda på sig, kloralen får göra tjänst, och han hämtar sig icke rätt ur det ruset innan han finner sig inne på ett ångbåtskontor i Stockholm, köpande sig biljett till Helsingfors med båten, som går i natt klockan tolf.
Ombord på båten med den täcka kvinnliga betjäningen, med de kända finska tonfallen och de bekanta tidningarna liggande framme i rökhytten, vaknar Klercken fullständigt.
När ångaren lägger ut från Skeppsbron i den ljusa vårnatten, stannar han kvar på däck, byter några skämtsamt höfliga fraser med kaptenen och drager sig sedan till en undanskymd plats akterut, där han förblir sittande långt frampå morgonen utan att kunna slita sig lös från de stämningar, som den oändligt välkända, ljusa nordiska natten väcker hos honom.
Det är som om han återvände till sitt gamla barndomshem efter sin första, så godt som förspillda termin vid universitetet.
Det är på en gång ljuft och bittert.
Han blir sig själf igen ansikte mot ansikte med den tysta naturen, terminens halfårslånga rus med punsch och sång och entusiasm är förbi.
Han har ingenting nyttigt uträttat, men han har vuxit sig säker i sin nya studentvärdighet och stadgat sin själfkänsla – han har blifvit man.
Men på bekostnad af allt det lyckligaste, naivaste och ljusaste, som dittills fyllt hans lif, på bekostnad af sin barnsliga uppfattning af världen och sin rika tro på dess förträfflighet.
Och han vet att de goda, hjärtliga människorna där hemma numera äro skilda från honom genom de erfarenheter han gjort, han kan aldrig mera sluta sig helt till dem och lefva deras lif, och det är som om själfva den ljusa, tysta och oskyldiga sommarnatten förebrådde honom att han så öfvermodigt slitit sig lös från allt, hvilket utgjort hans barndoms fröjd och hans ynglingaårs värme.
Men det varar icke länge innan hans tankar slå in på mindre luftiga banor och närma sig den tidpunkt tjugu år senare, där han nu befinner sig.
Han vänder återigen hem, men det är icke till några goda, hjärtliga och välvilliga människor – undantaget hans hustru och hans barn – det är till lurande, sluga och illvilliga medtäflare om det dagliga brödet och om det sociala anseendet.
Han återvänder till dem med brutna krafter, med själen fylld af andra och högre intressen än deras, han återvänder från dödsriket med dess stora syn på tingen, endast för att nödgas störta sig hufvudstupa i uppsjön af småsinthet och därifrån rycka till sig så mycket af denna världens goda att det förslår mätta munnarna på barn och hustru och hålla honom själf fortsättningsvis vid lif.
Han ryser vid de tröstlösa vyer framtiden rullar upp för honom, han ser de kalla, undersökande blickarna, som hans förmän och kamrater kasta på honom för att utforska hans själstillstånd, ty de veta ju alla hvilken hemsk fiende det var, som dref honom utrikes att söka hälsan.
Nej – det är outhärdligt!
Det är omöjligt för honom att igen utsätta sig för allt det likgiltigt nyfikna intresse, hvilket talar så hjärtlöst ur alla dessa blickar, dem de likgiltiga dock själfva tro sig göra så deltagande och diskreta, att det gränsar till ömsinthet, förstås.
Det är omöjligt – omöjligt – omöjligt!
De kalla, frågande, likgiltiga och nyfikna ögonen stirra mot honom från alla håll, de ha så liten takt, och så mycken hjärtlöshet, så litet sympati och godt förstånd, men så mycken närgången, själftagen gammal bekantskapsrätt, att
Klercken blir utom sig och reser sig upp, där han sitter på det tomma akterdäcket, för att undfly dem och söka skydd.
Då först ser han att det är endast en spegellugn fjärd, som breder sig ut framför honom, långt borta simmar en ensam holme i skärrödt morgonljus – ångaren styr ut på Ålands haf rakt in i morgongryningen.
I ett nu slå hans mörka fantasier om.
Det är nog med den enda skärröda strimman, den växer och vidgar sig, och den böljar in i hans själ.
Det blir försonligt och förhoppningsfullt där, och i stället för de likgiltigt nyfikna, forskande ögonen ser han ett par andra, där medlidandets och den enkla, stora kärlekens tårar dallra som pärlor.
De hälsa honom välkommen och de sluta sig i namnlös tillfredsställelse öfver uppfylld plikt och lönad väntan, då han på dem trycker sin hastiga, blyga kyss af omätlig tacksamhet och bottenlös sorg.
Bredvid dessa ögon stråla mot honom ett par andra nyfikna, barnsliga och stora, klara som hälsan och oskyldiga.
Visionen af hans hustru och barn kommer honom att glömma allt det passerade, som fjärmat honom från dem.
Det är en dröm, en ond dröm alltihop, som hans sjuklighet är skulden till!
Han har likt Dante gått genom helvetets alla kval och himmelens fröjder under en lång och märkvärdig dröm, som räckt mer än ett halft år.
Att det varit en dröm ser han tydligt först nu, när hans gamla välkända verklighet slår emot honom med den nordiska natten och ger honom jämförelsepunkter.
Allting är nu annorlunda, enklare, friskare, ljusare, bättre.
Hans långa mareridts skräckbilder ha hållit på så länge, att han tagit dem för verklighet, hvilket de gud ske lof aldrig varit.
Han drager ett långt och djupt andetag af lättnad och igenkänner i själfva luften han super in den egendomliga, väckande doften af hemlandet.
Det finns ingen annanstans i världen en sjö, ingen annanstans en strand, från hvilken denna friska doft slår honom till mötes.
Och lutad emot räcket dricker han hemluften i långa drag, sluter ögonen af välbefinnande och känner sig lycklig.
Hans svåra, ensamma vinter är förbi för alltid, han har märkvärdigt nog öfverlefvat den, och han har ju krafter tillräckligt att igen taga upp sitt arbete.
Han kommer åter som en annan, frigjord person, för hvilken lifvet är förklaradt, han skall utstå allt, lida allt med glädje, han begär ingenting mer för sin egen del, han har stått sin kamp med döden och sin kamp med lifvet, han har gått som segrare ur båda och är nu mogen för syften, hvilka nå öfver småsinnets.
Solen rinner blank upp långt borta i nordost öfver en mörk strimma land.
Det är Åland, som höjer sig ur vågen, och där bakom rodnar Finland, badande i morgonljus.
Det är några dagar efter Klerckens hemkomst.
Hans ganska anspråkslösa hem i ett trähus vid
Elisabetsgatan har slutit sig om honom såsom vingskalen kring en skalbagge, hvilken fallit ner uttröttad efter sin långa flykt.
Egentligen var ingenting där förändradt; möbelöfverdraget i den lilla salen var kanske litet mer flottigt och nött, mattorna mer slitna, paradgardinerna mer blekta, men det kunde också bero på det första öfverväldigande intrycket af torftighet han mottagit, när han öfverskred hemmets tröskel.
Det var först i matsalen förändringen blef märkbar, innanför skänkdörrarna, där hans hustrus ärfda bordsilfver fordom tronat bakom glasrutorna, blankt och putsadt och fulltaligt, fyra dussin af alla slag utom ett par ståtliga silfverskålar och ett fruktställ, som kunde hört till en fursteservis.
Nu gapade den ljusa träväggen i bakgrunden fram, naken och hungrig, ett halft dussin skedar dinglade i sina ställ – det såg ut som om skåpet förlorat större delen af sina framtänder.
Och de gapande luckorna kommo Klercken att genast kasta en snabb och forskande blick på sin hustrus händer – jo, briljantringarna voro också borta, endast förlofnings- och vigselringarna lindade sitt tjugutre karaters guld kring hennes ringfinger.
Nå, det kunde ju hända att hon lämnat de andra på sitt toalettbord ...!
Men när han kom in i sofkammaren, såg toalettbordet under den stora spegeln besynnerligt sköfladt ut, också det.
Han saknade speciellt en pärlemorask med stora rubiner och ett par vackra nålfat af bergkristall.
Icke heller kunde han upptäcka briljantringarna där.
Då gick det upp ett ljus för honom, han betraktade stum sin hustru, där hon stod halft nedslagen och halft glad, och när tårarna trängde sig fram i hennes ögon, slöt han henne häftigt och varmt till sig och kysste henne på mun och panna.
I det hela taget hade deras första återseende icke burit den nästan högstämda och djupt rörda prägel han drömt om.
Hon hade stått med de två äldsta barnen på ångbåtskajen och viftat med näsduken till honom, sedan hon känt igen honom redan på afstånd.
Då hade det kommit en besynnerlig beklämning öfver Klercken, han kände sig bedragen utan att själf veta hvarför, och alla de stora och varma källor han väntade att skulle rinna öfver inom honom, hade icke en oförfalskad, klar och omedelbar droppe att framvisa.
Han stod där torr och nästan likgiltig, förgäfves bemödande sig om att erfara den rörelse, som tidigare förefallit honom så naturlig och själffallen.
Det återverkade obehagligt förlamande på honom, han föreföll sig otacksam, obarmhärtig i sin otillgänglighet, och han fruktade det ögonblick då hans väntande hustru skulle läsa hans hela förtorkade själstillstånd i hans ögon.
Det ögonblicket kom allt närmare, ju smalare vattenstrimman blef mellan ångaren och kajen, och för att förbereda henne på det tog han sig lidande öfver pannan och skakade på hufvudet, antydande därmed att han icke befann sig väl.
Hon skakade också sorgset på hufvudet, och så förblefvo de stående, stirrande nästan stelt på hvarandra tills landgången lades ut.
Deras första kyss hade föga af den omätliga tacksamhet och ömhet, som han velat lägga i den, och deras blickar snuddade nästan skyggt vid hvarandra.
Det var då lättare för honom att hälsa på barnen och möta deras troskyldiga ögon, hvilka förvånade sig öfver att detta nu var pappa, som de halft förgätit under hans långa frånvaro, men som de dagligen hört talas om och dagligen väntat.
Så gingo de alla fyra hem till fots, sedan Klerckens bagage ensamt fyllt en droska, så att där knappast funnits rum för barnen att åka.
Dessutom ville han ha barnen med sig på hemvägen, det var som om han ofrivilligt önskat undvika en tumanspromenad med sin hustru.
När han såg på henne, mötte hon med ett litet heroiskt och tappert leende hans blick, men det leendet behagade honom icke riktigt.
Det låg för mycket modigt martyrskap där, för att han skulle funnit sig angenämt berörd.
Martyr, det var han själf – ingen annan hade rätt att vara martyr för hans skull – icke ens hans hustru!
Efter tjugu minuters gående längs kända grå gator med hus som föreföllo Klercken mindre och obetydligare än förut, kommo de fram till trähuset i hörnet af Manègegatan, där de bodde, utan att de växlat ett allvarsamt ord om det som egentligen låg både honom och hustrun på hjärtat.
De undveko båda instinktmässigt att leda samtalet in på det allvarliga området, alldeles som om de ännu känt sig alltför främmande och osäkra med hvarandra för att våga beröra det.
Sina undersökande och tvekande, korta och afbrutna satser uttalade de med all önsklig säkerhet för att vilseleda hvarandra, men bakom dem låg ängslan och ovissheten på lur.
Klercken kunde icke behärska sin starka förnimmelse af att hans hustru slitit mycket ondt för hans skull – onödigtvis, tyckte han irriterad.
Hans hustru återigen visste alls icke hvar hon hade honom, om han var frisk till sinnes eller fortfarande sjuk, och bemödade sig därför om att sluta sig till hans verkliga själstillstånd, sedan hon på en fråga om huru det riktigt var med hans hälsa fått ett kort, afspisande svar:
»Kära du, det är ingenting nytt med den.
Den hänger ihop, så länge jag själf hänger ihop!»
Så hade de gått in, och Klercken fick sina första tunga intryck af den börjande misär, som redan skridit öfver hemmets fridlysta tröskel.
Nu är det redan på den tredje dagen efter hans hemkomst, och ännu är makarnas inbördes goda förtroende icke till fullo retableradt.
De ha haft stunder af ömsesidigt godt förstånd och de ha tårats i hvarandras armar öfver fattigdomen och olyckan, som sprängt dörrarna till deras hem, men det har också blifvit därvid, och han har inga förhoppningsfulla ord haft om att han snart skulle lösa in de under villkor försålda och pantsatta dyrbarheterna.
Han har besökt banken, utstått de forskande och nyfikna blickarna från förmän och kamrater så lätt, att han själf förvånades däröfver, och han skall om några dagar igen intaga sin plats vid den höga bankpulpeten nära kassan.
Det har varit tre märkvärdiga, tunga, dystra och nedslående dagar för Klercken.
Han är som förstelnad i sitt inre, hans hjärta slår och pulsarna arbeta, men hela hans känslolif och fantasi äro döda.
Hvardagligheten och torftigheten i hans nyss så efterlängtade hem ha likasom hämmat blodet i sitt fria lopp, och det tillför icke längre hans hjärna nya, lifgifvande impulser.
Hans viljekraft hvilar ut sig efter ansträngningarna, förklarar han sitt tillstånd för sig, och det är naturligt att hans öfverspända fantasilif under de senaste månaderna måste följas af en förlamande reaktion.
Det är denna, som nu är öfver honom, men om någon tid skall det bli bättre.
Han är uppbragt öfver sin likgiltighet att icke ens kunna varmt och full af öm tillgifvenhet tacka sin hustru för uppoffringarna hon gjort för honom.
Men hans vrede är lam som alla hans öfriga känslor, och han talar förnuftigt och kallt och affärsmässigt om de nya skulderna de varit tvungna att göra och beklagar kallsinnigt som inför en främmande person att hans kredit och anseende icke räckt till att skydda hemmet för sköflingen.
Han förvånar sig nästan belefvadt som i ett stort sällskap öfver att hans hustru verkligen förmått sig att köpslå med sina ärfda dyrbarheter och mottager lika elegant deltagande hennes blödande, skamsna förtroende att det ingenting annat återstod henne att göra, när hyresvärden hotade med lagsökning och alla hennes andra källor voro utsinade.
Men under dessa dagar har han likafullt gått med en lefvande, tärande och brännande längtan, som han bjudit till att förneka, emedan den är så hjärtlös och ful och vansinnig – en obetvinglig längtan tillbaka till lifvet, till södern, till Lugano och till fru d’Ottange!
Jämte sin likgiltiga, trötta och känslolösa person besväras han af en annan, som är högmodig, fåfäng, pockande på sina utståndna lidanden, stolt öfver dem och fordrande erkännande för sin själföfvervinnelse, när han lämnade alla lifvets lockelser för att fylla en hvardaglig, tung plikt som familjeförsörjare.
Han har flera gånger under dessa dagar tagit pennan i handen för att enligt öfverenskommelse skrifva till fru d’Ottange och säga henne allt det hon varit och är för honom, men hvarje gång hindrats af sin hustru, som alltid i det afgörande ögonblicket funnit på några ord eller något ärende till honom.
Men den lusten blir ju mer den hindras mer despotisk inom honom; han vill icke veta af att den möjligen kan innebära en obehaglig trolöshet mot hans bleka, tillgifna och uppoffrande hustru från hennes sida sedt, han förklarar den omständligt som en skyldighetsgärd, en gärd af höflighet, af aktning, af tacksamhet.
Och han lyckas utan omåttlig ansträngning förmå sig inse att denna korrespondens är ett nödvändigt surrogat, ett fullkomligt tillåtligt medel att fortsätta en vänskap, hvilken utöfvat ett så stort och ödesdigert inflytande på honom.
Och så sätter han sig ner och skrifver på sin icke alldeles felfria och formfulländade franska ett långt bref till fru d’Ottange, genomglödgadt af en så liflig tacksamhet och saknad och buret af en så eldig fantasi, att han själf ett ögonblick hesiterar om det skall gå an att afsända det.
Men när han läst igenom det två gånger och icke funnit det uttrycka annat än hvad han känt och när han tillfogat en ursäkt öfver sin bristande språkkunskap, fuktar han kuvertet och trycker det igen om sina oskyldiga rader.
Samma kväll lägger han det i postlådan och säger öppet till sin hustru att det är till en fransyska, som han blifvit god vän med under sin senaste en vecka långa vistelse i Lugano.