Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då Nationen för Den 12 Martii. 325 första gången utöfvar deri dyrbara Magt Constitutionen henne förvarar, att till laglig påföljd bedomina Ministérens Handlingar, så är det vigtigt, och vigtigare än sjelfva Anmärkningens utgång, att icke sådana begrepp antagas, hvilka skulle kunna i framtiden, i frågor som gällde Fäderneslandets väl, lägga band på vå,r pröfning och möjligen leda, antingen, å ena sidan, till en obehörig inskänkning i Nationens rätt; eller, å den andra, till en lika obehörig utsträckning af densamma utöfver dess lagliga gräns.
Af sådan beskaffenhet hafva, efter mitt omdöme, en del af de begrepp varit, hvilka under denna öfverläggning blifvit framställde.
Jag tror dem behöfva redas; och jag skall derföre, med Höglofl.
Ridderskapets och Adelns benägna tillstånd, försöka att göra det:
Glad alt få dertill begagna det lyckliga tillfälle, sorn. en lugn allmän sinnesställning här synes erbjuda.
En värd Ledamot, Friherre Jacob Cederström, har, på ett sätt, om hvilket jag ville säga, derest han icke misstycker detta uttryck, att det förefallit mig tjenligt att confundera alla begrepp i ämnet; sagt oss, att ConstitutionsUtskottet skall hafva felat deri, att Utskottet, till svar på vår Remiss, gifvit oss ett Betänkande i förevarande Ämne; samt vidare sagt oss, att någon pröfning i frågan icke skall oss tillkomma, icke vara oss tillåten. 326 Den 12 Martil.
En annan värd Ledamot, Herr Cederskjöld, har åter i den del af dess yttrande, sorn vunnit Friherre Staels bifall, gått åt andra sidan lika långt, då han sagt oss, att icke uti någotdera af de fall, som io6 eller 107 §§. i RegeringsFormen upptager, någon afgörande rätt ConstitutionsUtskottet tillhör, utan att den skall, i alla fallen, endast Ständerne sjelfve tillkomma.
Och ändteligen har jag i flera Ledamöters yttranden, trott mig linna ett sätt att bedomina Utskottets Betänkande, som varit föga uppmuntrande; och föga tjenligt, att hos Utskottet underhålla det frimodiga nit för Constitutionens ändamål, som utgör dess pligt; och som vi, med så mycket skäl, alltid af detsamma för vänte.
För att vederlägga de begrepp, som Friherre Cederström framställt, tror jag mig ej behöfva mera, än blott åberopa gällande kraften af Grundlagarnes Bud, sådana de i bokstafven lyda, 56 §. i Riksdagsordningen förbjuder att allmänna frågor, som i Plena väckas, ej må till omedelbart afgörande der upptagas, utan skola öfverlemnas lill behörigt Utskott ^ sorn äge , att dem utreda, och deröfver sig yttra.
Ifrån den allmänna pligt, som här ålägges alla Utskott, att sig yttra öfver allt hvad till dem remitteras, är icke något enda Utskott undantagit: och 107 §. i RegeringsForrnen ålägger Ständerne att först höra ConstitutionsUtskottet innan Ständerne deras Den 12 Martil. 327 Opin5ons-magt utöfva.
Att höra ett Utskott ar ju att infordra dess Betänkande; och huru man då också betragtar den Remiss, som Ridderskapet och Adeln meddelat å Friherre Anckarsvärds Anmärkning, emot Friherre Björnstjerna, så måste man linna, att enligt desse Grundlagars tydliga Bud, har det varit ConstitutionsUtskottets ovilkorliga pligt att Betänkande afgifva; för att, då Utskottet, till följe af 106 §. i RegeringsFormen, antingen ställt Friherre Björnstjerna under RiksRätt, eller honom derifrån befriat, om Beslutet i denna del, äfvensom angående skälen dertill, Ständerne underrätta; samt att, då åter Anmärkningen ansågs, i mer eller mindre mohn, tillhöra OpinionsMagtens afgörande, äfven i sådant afseende sig utlåta.
Denna pligt, att Betänkande afgifva, har ConstitutionsUtskottet nu fullgjort; och med rätt deråt, finner man att Utskottets förfarande i denna del obehörigen blifvit klandradt.
Om hvad jag nu haft äran yttra, varit tillräckeligt för att vederlägga förra delen af Friherre Gederströms* anförande; så torde åter den senare icke fordra särdeles vederläggning.
Frågan om och huruvida Anmärkningen emot Friherre Björnstjerna påkallar en OpinionsDom, efter 107 §. i RegeringsFormen; eller om samma §, icke är till Anmärkningen lämpelig; denna fråga måste tillhöra ensamt Ständerne, till afgörande; och bestridandet af vår rätt att derom öfverlägga, torde följaktligen, med så mycket mera fog, af mig kunna förbigås, som det icke är af 328 Den 12 Martil. egenskap, att hos någon Ledamot åstadkomma minsta villrådighet.
För att rätteligen bemöta Herr Cederskjölds påstående, det någon afgörande-rätt, i fråga om gjorda Anmärkningar emot Ministéren, icke skall ConstitutionsUtskottet tillkomma; blir det mig nödvändigt att erinra om den irring, som undfallit denne Talare, och som består deri, att sedan han, ganska riktigt, skiljt emellan Minsterens möjliga förseelsers egenskap af Positiva och Negativa; så har han, då han kommit till Conclusionen, underlåtit att skilja emellan de olika behandlingssätt, som RegeringsFormen stadgar för sådana förseelser, nemligen serskilt i 106 §., som handlar örn de förseelser, hvilka böra till RiksRätt öfverlemnas, och der Ständernes afgörande-rätt är uppdragen ConstitutionsUtskottet att utöfva; och serskilt i 107 §., som åter handlar om de förseelser, hvilkas påföljd bör af Opinionen bestämmas, och der ConstitutionsUtskottet endast är omtaladt, såsom det der bör höras, men afgörande-rätten Ständerne sjelfve förvarad.
För att nu visa, det, i förra fallet, afgörande-rätten tillhör ensamt ConstitutionsUlskottet, utbeder jag mig att få uppläsa 106 §., som lyder så här; ”Finnér Utskottet af ”dessa Protocoll, att någon StatsMinister, Statsråd, HofCancelleren, StatsSecreterare eller ”annan Ledamot af StatsRådet, eller den Embetsman, sorn i CommandoMål
Råd ”gifvit, uppenbarligen handlat emot denna Re”geringsForms tydliga föreskrift, eller tillstyrkt
Den 12 Martil. 329 ”någon öfverträdelse deraf, och af andra Rikets gällande Lagar, eller underlåtit att göra ”föreställningar emot sådana öfverträdelser, ”eller dem vållat och befrämjat genom upp”såtligt fördöljande af någon upplysning, då ”äge ConstitutionsUtskottet att ställa en sådan ”under tilltal af JustitiaeOmbudsmannen inför ”RiksRätten, hvaruti, i stället för StatsRåd, ”fyra de äldste JustitiasRåd, tvänne af Frälse ”och tvänne af Ofrälse Stånd, i dessa fall kom”ma att taga Säte, och gånge härmed, som i ”ior och 102 §§. om tilltal emot Högsta ”Domstolen, föreskrifves.
Då StatsRådets Ledamöter eller Konungens Rådgifvare i Com”mandoMål finnes hafva, på sätt ofvanberördt ”är, gjort sig till ansvar skyldige, dömme dem.
”RiksRätten efter allmän
Lag och den serskilda Författning, som till bestämmande af sådant ansvar utaf Konungen och Riksens Ständer fastställd varder.”
Med anhållan om Högloflige Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet å dessa §:s ord: ”Äge ConstitutionsUtskot”tet att ställa en sådan under tilltal af Justi”tiaeOmbudsmannen inför RiksRätten,” frågar jag: hvem är det, som här handlar, Utskottet eller Ständerne?
Hvem tillhör här Domsrätten? jag menar att det är Utskottet.
Och jag tror det vara ganska lyckligt, att då i sådana fall, der Lagars, icke Opinionens röst borde gälla, en Nationens rättighet skulle utöfvas ensamt af den stora Democratiska Magten, denna Magt concentrerades till ju mindre scala, ju bättre; hvilket otvifvelaktig! varit Lagstiftarens skäl och ändamål, då han upp - 330 Den 12 Martil. drog ConstitutionsUtskottet
Domsrätten, icke Ständerne; ett ändamål, som åter inträffade i de fall, der Opinionen, icke Lagarne, skulle bestämma förseelsernas påföljd.
Med denna urskillning i behandlingssätt och politiska skäl, inser man lätt, hvarföre den ena §. ger åt Utskottet den Magt, som den andra §. icke ger.
Om, sedan jag nu yttrat mig angående de allmänna begrepp, hvilka jag ansett vara irriga, jag äfven får tillåta mig något Utlåtande, angående den ton af klander, som jag trott ligga i flere Ledamöters omdöme öfver Utskottets Betänkande; så skall jag visserligen icke neka, att, då jag första gången hörde och läste Betänkandet, äfven jag var af den tanka, att Utskottet gjort bättre, derest Utskottet, efter att hafva afgjort frågan, om Anmärkningen borde till RiksRätt hänskjutas eiler ej, stadnat der och spart sig mödan af vidare tillägg.
Jag ansåg likväl icke särdeles klandervärdt, att Utskottet gått längre; och sedan vi nu hört Herr Friherre Åkerhjelms vackra Dictamen, deri han erinrar oss derom, att tillägget endast utgör en utredning af Rätts-begrepp af constitutionella grundsatser, hvilka, om också öfverflödiga, likväl aldrig äro skadliga; så tror jag ingalunda, Utskottet bör för sitt Betänkande klandras; så mycket mindre, som Utskottet i detta tillägg alldeles icke sagt, att OpinionsMagten, nu eller i denna Anmärknings-fräga, bör användas; utan blott i allmänhet påmint oss, att, då förseelser före - Den 12 Martii. 331 komma, af natur att fordra en Ansvars-påföljd, men icke att böra efter 106 §. behandlas; så synas de kunna genom analogie hänföras till beskaffenheten af de, ät hvilka påföljden i 107 §. är bestämd.
Sluteligen, och då jag således haft äran framlägga de grunder, efter hvilka jag trott den nu förevarande Anmärknings-fråga böra behandlas; och alltså, i tillämpning af dem, respectera den Domsrätt, med hvilken Utskottet förklarat Anmärkningen icke böra till RiksRätt öfverlemnas; ett Beslut, som jag skulle, om någon pröfningsrätt deri Ståndet tillhörde, så mycket hellre 1 allo gilla, som jag anser de af Utskottet anförda skäl vara i allo riktiga; återstår för mig blott att profva, örn och i hvad mohn Anmärkningen bör få det afseende, som 107 §. bjuder:
Och ehuru jag visserligen icke är af den tanka, att, i fråga huruvida en handling är förseelse, eller icke är det, någon analogie får rådfrågas , så vida Handlingens natur af förseelse måste vara genom bestämd
Lag gifven, innan Ansvars-frågan kan uppstå; anser jag mig icke böra uppehålla mig vid denna, annars ganska skäliga invändning, utan så mycket hellre kunna ingå i Anmärkningens bedömmande, såsom Opinions-fråga, som, efter min tanka, Friherre
Björnstjerna derpå ingenting förlorar.
Jag täger alltid för gifvit, att, inom detta vördnadsvärda Stånd, skall aldrig annan grund för Opinionen antagas, än Moralitetens och Laglighetens, aldrig
Arbitragens; och den gräns skall då 232 Den 12 Martil. icke öfverträdas, det vilkor skall då icke öfvergifvas, som Lagen i sjelfva sin bokstaf föreskrifver.
Med iakttagande af denna gräns, detta vilkor, sammanträffa alla de omständigheter, som man emot Friherre Björnstjerna anmärkt, i den enda fråga: har här gällt, eller gäller här Rikets väl? och när jag, enligt mitt samvetes pligt, måste besvara denna fråga med Nej; så är också Ansvars-frågan, betraktad såsom Opinions-fråga, dermed afdömd, och Friherre Björnstjerna befriad.
Jag har, mine Herrar! alltid trott, att en ädel, en för det Allmänna nyttig Opposition tillhörde att behandla Saker med alfvarsamhet, men Personer med moderation:
Och jag tror det nu så mycket mera vara vår pligt att iakttaga, som här gäller en Embetsman, hvars egna Ovänner — ty hela verlden har sådana — icke bestrida att han ju är en Man, full af Talanger och verklig Själsförmåga att gagna sitt Fädernesland; egenskaper, som likväl icke torde, inom EmbetsmannaCorpsen, så alldeles öfverflöda, att det kan vara likgiltigt, åtminstone tror jag icke, att det bör vara Lagstiftande Magten likgiltigt, om de njuta deras rätt till lifvad verksamhet, eller tillbakastötas.
Jag får till en början förklara, att jag hvarken nu eller framdeles ämnar besvara hvad Herr Friherre Boye emot mig kan behagat yttra.
Men i afseende uppå hvad Herr Cederskjöld yttrat, anhåller jag att ytterligare få fästa Högloflige Ridderskapels och Adelns uppmärksamhet derpå, att Den 12 Martti. 333 107 §.
RegeringsFormen bestämmer uttryckligen den tidpunct, då Riksens Ständers öfverläggnings-rätt uti Anmärknings-frågor mot Konungens Rådgifvare eller föredragande StatsSecreterare inträder, och bestämmer tillika gränsen, inom hvilken denna pröfnings-rätt är inskränkt.
Först sedan ConstitutionsUtskottet funnit anledning till anmälan och den bos Riksens Ständer gjort, kunna de pröfva de Handlingar, som då föreläggas.
De, som af Utskottet anses anmärkningsvärda, de och inga andra, kunna utgöra föremålet för Ståndens pröfning, och några andra Handlingar kunna icke lagligen af Utskottet fordras.
Återremiss till ett Utskott af något Riksdagsärende förutsätter möjligheten af en förändrad handläggning af Målet och sådant kan aldrig äga rum uti ConstitutionsUtskottet uti frågor, rörande Anmälander enligt 107 §.
RegeringsFormen, emedan Utskottet vid sådana tillfällen endast åligger anmälande skyldigheten af frågan, och pröfningen tillhör derefter uteslutande Ståndens Plena, och då nu ingen Anmärkning är gjord af sådan egenskap, så synes det vara en naturlig följd, att Återremiss icke kan äga rum, emedan denna Återremiss skulle prfesupponera att anledning till Anmärkning verkeligen äger rum, och en sådan tanka får icke, enligt Grundlagen, någonsin af ett RiksStånd yttras och af enskildta Riksdagsmän endast under den Form, som i 29 §.
Riksdagsordningen linnes föreskrifven.
— Jag yrkar 354 Den 12 Martil. derföre att Betänkandet måtte blifva lagdt till Handlingarne.
Herr von Hauswolff j Carl Gustaf Reinhold:
Utan att inlåta mig uti undersökning om Friherre Björnstjerna, under sin Tjenstebefattning, såsom Konungens Rådgifvare i CommandoMål, felat, anser jag, för min del, det icke vara Riksens Ständer tillständigt, att ingå i någon pröfning, huruvida Konungens Rådgifvare i CommandoMål förgår sig.
Alla Lagar böra förstås efter deras ordalydelse, utan någon serskild tolkning, och att
Grundlagen måste i hvarje fall tillämpas efter dess bokstafliga innehåll, föreskrifves jemväl tydligt uti 83 §. af RegeringsFormen.
Då således enligt 106 §. i RegeringsFormen det beror endast af ConstitutionsUtskottets bepröfvande, om Konungens Rådgifvare bör ställas under tilltal; i hvilket fall Utskottet, utan att till RiksStånden deröfver afgifva något serskildt Betänkande, endast måste remittera Målet till JustitiasOmbudsmannens handläggning, och enligt 107 §.
Riksens Ständer icke äga någon pröfning af Föredragandens i CommandoMål åtgärder; hade
ConstitutionsUtskottet följakteligen icke bordt lemna något Yttrande, som kunde syfta till pröfning efter denna §.
Jag har bort af åtskillige värde Ledamöter invändas, att blott i ett fall ConstitutionsUtskottet med Riksens Ständers rätt beslutar; men flere §§. i Grundlagarne innehålla likväl, att Riksens Ständer uppdragit åt vissa Individuel' utöfningen af Ständernes rättigheter, utan att kunna dem efter god - Den 12 Martii. 535 tycke reclamera.
Så har till exempel, i io3 §. af RegeringsFormen, pröfningsrätten af Högsta Domstolens Ledamöters förhållande blifvit öfverlemnad åt en Nämnd.
Alla Riksens Ständers Utskott, så val som JustitiaiOmbudsmannen, väljas icke afSländerne sjelfve, utan af visse dertill utsedde Electorer.
— Mig synes derföre att ined lika rätt, som Ständerne tillegna sig rättigheten att återremittera ConstitutionsUtskottetsBetänkande eller Beslut i ett så beskaffadt AnmärkningsMål, som förevarande, med enahanda rätt kunde Ständerne äfven tillvälla sig pröfningen af Högsta Domstolens Ledamöters förhållande och af deras Electorers val; men ett sådant försök vore lika obehörigt, som att, för ansedd otydlighet uti RegeringsFormens 107 §. nu stadga en ny Redaction med föreskrifven retroactive verkan på framfarna händelser, tror jag att Ridderskapet och Adeln lika med mig nogsamt inser.
Jag hemställer derföre att förevarande fråga må helt enkelt läggas till Ilandlingarne; och skulle 107 §. i RegeringsFormen af Ridderskapet och Adeln anses mindre tydlig och bestämd, förmodar jag att Ridderskapet och Adeln torde tinna nödigt, att frågan, om rätta förståndet af denna §. och ny Redaction deraf till ConstitutionsUtskottets handläggning efter Grundlagens föreskrift remittera.
Grefve von SchwerinFredric Bogislaus:
Jag ämnar icke inlåta mig i pröfning af ConstitutionsUtskottets åtgärd.
Hela denna fråga 2^6
Den 12 Martti. synes mig så invecklad, alt jng icke ens vill våga försöket att reda den.
Jag är dessutom öfvertygad, att, antingen Betänkandet med Anmärkningar återremitteras, eller lägges till liandlingarne, eller Riksens Ständer fatta beslutet att om saken låta underdånig Skrifvelse till Konungen afgå; så blifva följderna af hvad som skett, välgörande för framtiden.
Jag grundar detta hopp, dels på den underrättelse, sorn ConstitutionsUtskottet meddelat, och att Kongl. Maj:t ogillat de åtgärder, som blifvit till Anmärkning anmälte, och på den försäkran, som nyss en aktningsvärd Medlem af ConstitutionsUtskottet gifvit oss, att Constitutionen lefver hos ConstitutionsUtskottet.
Jag tackar honom för detta Ord.
Under de förflutna Riksdagarne bar man någon gång haft anledning att ställa det i fråga.
Ej förr än Constitutionens anda lefver inom oss och genom oss, må det vara oss tillåtet att tala om Frihet och Sjelfständighet.
Med bedröfvelse och med harm har jag sett, hurusom, under det att så många våra åtgärder vittna att våra insigter ökas, och vårt Fosterlands-sinne utbildar sig, man å en annan sida söker att föra oss tillbaka till bokstafverings-perioden.
Det är likväl en sanning, och blir evigt en sanning, att
Andan allena gör lefvande, då deremot Bokstafven dödar.
Men då, under denna Discussion, flera Ideer blifvit framställda, som jag finner skiljaktiga från min åsigt af saken; så anhåller jag
Den ia Martti. 337 jag uppå elem få fästa jemväl Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet.
Detta torde vara så mycket nyttigare, som det är för första gången frågor af denna beskaffenhet här discuteras, och det lätteligen kunde hända, att en mindre rigtig idee om dem lernnades utan rättelse, skulle kunna bilda en Opinion, sorn i en framtid kunde missleda.
En värd Talare har framställt åtgärden att anmäla anledningar till Anmärkningar, så att en och annan möjligen skulle kunna anse denna åtgärd såsom en Åklagare-åtgärd, och Personen, som åtager sig densamma, såsom en Actor eller Fiscal.
En anmälan om anledning till Anmärkning, är långt ifrån att vara en anklagelse.
Det borde vara hvarje Riksdagsmans ovilkorliga pligt, om han känner sådana anledningar, att anmäla dem, i synnerhet i CommandoMål, emedan Protocollerna i CommandoMål icke, såsom StatsRådets Protocoller, öfverlemnas till ConstitutionsUtskottets granskning, utan måste serskilt requireras.
Utan yttre anledning skulle således Utskottet vara och förblifva i okunnighet om hvad som i denna Styrelsegren kan påkalla dess uppmärksamhet.
Långt ifrån derföre, alt en Riksdagsman, sorn anmäler de anledningar till Anmärkningar, som han förmodar kunna finnas, må föras under Classen af opåkallade Fiscaler, bör Nationen anse sig honom till aktning och tacksamhet förbunden, till dess åtminstone att Riksdagstid. o. Ad.
IV. B.
I Afd. 43, 44- 338 Den 12 Martil. männen i allmänhet synas vilja räkna dylika åtgärder ibland sina pligter.
En annan har tält om ConstitutionsUtskottets
Domsrätt-, och Domare-befattning.
Denna ide" är visserligen icke rigtig.
Såsom Riksdagsmannen, som för ConstitutionsUtskottet anmäler en anledning till Anmärkning, förhåller sig till ConstitutionsUtskottet; så förhåller sig ock ConstitutionsUtskottet till den högre Instance, antingen RiksRätten eller Stäilderne sjelfve, som skola domina öfver deli anledning till Anmärkning, som ConstitutionsUtskottet till undersökning och afgörande remitterat.
ConstitutionsUtskottet känner blott hvad som kan ligga den Person till last, mot hvilken anledning till Anmärkning synes finnas, men ej livad lian till sitt urskuldande har att anföra.
ConstitutionsUtskottets åtgärd är en preliminair och politiell åtgärd, alldeles af enahanda beskaffenhet med den Engelska preliminaire Jury, som undersöker Feloni-mål och sorn, sedan den funnit anledning till sak, remitterar Målet till den Jury, sorn med Domslut skall afgöra saken.
En tredje Ledamot har mot ConstitutionsUtskottets Betänkande åberopat RegeringsFormens 83 §.; påståendes, att Utskottets åtgärd vore en Lagförklaring, hvilken likväl endast, på sätt som 8i och 82 §§. föreskrifva, kari äga runi.
Men Lagförklaringarne höra till Lagstiftningens gebiet och deremot ConstitutionsUtskoltets åtgärd blott till Lagskipningens.
Den 12 Martil. 339 Lagförklaring är Regel:
I Lagskipning kan olikhet i åsigt och öfvertygelse äga rum. 83 §. kan aldrig här komma i fråga.
Hvad samma Ledamot yttrat, att han ansåge en Återremiss till Utskottet vara detsamma, sorn en Remiss från Ständer till Ständer, som vöre otillbörlig, kan jag icke begripa, och torde det ej heller någon vederläggning behöfva.
Atskillige värde Ledamöter hafva med mig varit af skiljaktig mening, i anseende till bestämmandet af den i Grundlagarne utstakade gräns emellan ConstitutionsUtskottets och Riksens Ständers magt, vid behandlingen af AnmärkningsMål.
Men som de fleste ej anfört några grunder för deras mening, eller vederlagt mina; så saknar jag tillfälle att ingå i någon vidare utredning af ämnet, emedan jag eljest skulle nödgas upprepa hvad jag redan haft äran anföra.
Några Anmärkningar bar jag likväl funnit af den beskaffenhet, att de kunna och böra till besvarande upptagas.
En värd Ledamot, Herr Friherre Boye, liar nemligen, till förment bevis, attConstitulionsUtskottet ensamt äger rättighet ätt afgöra de Anmärknings-frågor, som röra 106 §. i RegeringsFormen, anfort det ställe ur samma hvarest det beter: "då äge Constitutions"Utskottet att ställa en sådan under tilltal,” &c. Till upphäfvande af detta förmenta mot - 340 Den 12 Martil. bevis, får jag blott äran anmärka, att det anförda Stadgandet har, såsom man af §:s början tydligen kan finna, endast afseende på de tillfällen, då Utskottet, af StatsRådets Protocoll, sjelfmant hämtar anledning till sin åtgärd.
Der står nemligen: ”Finnér Utskottet ”af dessa Protocoll, att någon StatsMinister ”&c. då äge ConstitulionsUtskottet att ställa ”en sådan under tilltal” &c. Helt annorlunda måste förhållandet vara, då Anmärkning från något Stånd eller Utskott ankommer till ConstitutronsUtskottet.
Då måste nemligen ConstilutionsUtskollet, likasom hvarje annat Utskott, utlåta sig; och då inträda äfven Riksens Ständer i rättigheten att öfverlägga och pröfva att gilla och antaga eller återremittera, samt sluteligen att förändra eller alldeles förkasta.
En annan värd Ledamot, Herr Friherre Stael, har förmodat det uttryck hafva varit förhastad!:
Att Riksens Ständer ej äga göra Anmärkningar mot Konungens Rådgifvare i GömmandoMålj "i afseende på hans skicklighet/’ emedan det vore nog_, blott Konungen dermed är nöjd.
Till bevis, att detta uttryck åtminstone ej var förhastadt, torde jag få äran något närmare utveckla min mening, Af i5 §.
RegeringsFormen, hvarest ett slags Instruclion gifves för Konungens Rådgifvare i CommamloMål, inhämtas: att denne Rådgifvare blott äger att ”yttra sin mening öfver de ”företag, Konungen beslutermen synes alldeles icke vara skyldig att sjelf uppgifva nå - Den ra Martii. 341 gra Planer eller Förslag.
Det åligger honora ej att sjelf handla, utan endast alt yttra sin mening öfver Konungens Handlingar.
Han är således ej en gång i tillfälle, att i eget naum ådagalägga någon activ skicklighet; hvilken derföre omöjligen kan blifva underkastad Riksens Ständers omdöme.
Helt annorlunda förhåller det sig med en StatsSecreterare.
Honom tillkommer det att bereda och i StatsRådet föredraga inkomna
Mål, samt att väcka frågor om allmänt nyttiga åtgärders vidtagande.
Emedan således StatsSecreterarens Embete kräfver Sjelf-verksamhet, men deremot Rådgifvarens i CommandoMål, blott en passiv pröfnings-förmåga; är det följaktligen klart, att den förre, men alldeles icke den senare, kan fela Negativt_, nemligen genom underlåtenhet, overksamhet, oskicklighet.
Detta har jag blott velat hafva äran, såsom utveckling af min förut yttrade mening, till Protocollet anföra.
Grefve Mörnerj Carl Stellan:
Sedan nu flere värde Ledamöter yttrat sig i detta ämne, och meddelat nödiga upplysningar, tror jag mig ej böra upptaga tiden med enskildta Reflexioner i bufvudsaken, utan vill blott förena mig uti Herr Rosenschölds och Friherre Staels gjorda framställning:
Att sedan öfverläggningen blifvit slutad, målet må förfalla, och ConstitutionsUtskottets Betänkande läggas till Handlingarne.
Jag delar äfven med dessa Herrar lika den tankan att nyttigt vore för framtiden och till förekommande af sådane Collisioner, som nu inträffat, 0111 med Konungens 342 Den 12 Martii.