Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och när jag stod der med det fattiga pappersbladet i handen, i rummet der jag sett henne ... ah, hon visste hvad hon gjorde! ... då kom det öfver mig en förfärande, ödslig tomhet, som om hon varit mig allt i lifvet.
Och i detta själlösa, hålögda rum ristade sig den scenen in i mitt minne, för att följa mig alltid, alltid.
Hon visste det!
Hon visste att hon skulle tvinga mig; – att nu skulle jag med allt hvad jag egde velat köpa igen hvad jag förkastat, – att nu åtrådde jag det, derför att nu var det för sent!» ...
Han teg ett ögonblick, liksom uttröttad.
»Jag har känt erotik i alla gestalter», kom det nästan ofrivilligt, »jag har slitit hjertat ur bröstet och gått vidare, men aldrig, aldrig har jag känt denna tröstlösa tomhet ...
Åh, fru Marianne, jag älskade henne!»
Han kastade sig tillbaka med händerna på stolryggen och ansigtet begrafvet i sina armar, och Marianne hörde något likt en halfqväfd, klagande snyftning.
Så reste han sig sakta; hon hörde honom gå genom rummen, och dörrarne stängas; det rasslade i förstugudörrens riglar, och så var allting tyst, – tyst och mörkt.
Den qvällen blef Börje utan sitt schackparti.
När Pål och Marianne den följande dagen träffade hvarandra, låg det en skygghet öfver båda, och den enes blick vändes bort när den mötte den andres.
Under de närmaste qvällarne föregaf Pål att han hindrades af brefskrifning och kom icke upp från sina rum förr än Börje var inne och lampan tänd, men småningom flöt allting in i sina gamla fåror, och de långa samtalen började på nytt.
I början fans det en sträfhet i Påls sätt, som om han ville strida emot sin egen meddelsamhet, men då Marianne märkte det och höll samtalet inne på likgiltiga områden, gick det öfver af sig sjelf.
Hvad som förvånade
Pål var, att
Marianne icke alls kände till Börjes förflutna eller hans familjeförhållanden.
En gång yttrade han sin förundran öfver detta, och särskildt öfver att Marianne var så obekant med sin svärmor.
»Jag tror aldrig att Börje sjelf tänker på sin mor», svarade hon likgiltigt.
Pål studsade.
»Han skrifver till henne hvarje vecka.»
»Det är inte möjligt!»
»Det har han alltid gjort, så snart de varit skilda.»
»Hur är det tänkbart?
Hvad skulle de kunna skrifva om?
Jag skrifver till mitt hem en gång hvar fjortonde dag, och jag är färdig att bräcka pannan sönder, bara med att fundera på hvad jag skall säga.
Det händer ju aldrig något.»
»När två menniskor stå i ett så innerligt förhållande till hvarandra, som
Börje och hans mor, ha de alltid något att säga.»
»Men hon är ju en vanlig bondgumma!»
»Vanlig?
Men hon är ett praktexemplar.
Börje är sin mor upp i dagen.»
De tego en liten stund; ämnet intresserade icke Marianne.
»Ni vet naturligtvis inte heller att fadern drack?» sade Pål hastigt.
»Jo, han drack, och han var rå och brutal.
Hans dryckenskap tog till för hvart år som gick.
Den sista tiden var det nästan uteslutande hon som styrde folk och ställe och barn – allting!
Han gick som en halffåne.
Och han hade en gång varit en driftig, duktig karl ...
Vet ni hvad, jag tror att Börjes afsky för spirituosa kommer af att han sett så mycket på fadern och att han är rädd att ha ärft det.»
Marianne spratt till.
»Tror ni det?
Det låg något så öfverraskande i den tanken, att den lugne Börje kunde ha några inre strider att utkämpa; en sådan möjlighet hade hon aldrig tänkt sig.
»Jag är säker derpå.
Jag har märkt det många gånger.
Han hatar det så djupt, derför att hans begär är så starkt.
Dessutom ligger frestelsen för honom icke blott i det, att smaken är en njutning; det är mer än så.
Ni vet hur svårt han har för att tala?
– Ja.
Men när han fått några glas, då skulle ni höra!
Han blir inte drucken – med sin fysik skulle han kunna tåla enormt – men hans lynne ändrar färg, han blir munter och meddelsam.
Han får en lätthet att uttrycka sig, som hos honom är rent af märkvärdig.
Hur angenäm måste icke denna stämning af frihet och välbefinnande vara för honom sjelf!
Och deri ligger frestelsen.»
»Ja, men då begriper jag inte ...»
»Jo, jag skall säga er: det är något ofrivilligt, otillräkneligt i det, och Börje vill beherska allt genom sin vilja, genom sitt förstånd.
Han vill veta hvad han gör ...
Jag har sett honom dagen efter en sådan qväll – tyst, sluten, nästan dyster.
Jag har sett hur harmen spänt i hans ådror, af skam öfver att han varit olik sig sjelf.
Han trodde att alla menniskor tänkte på det: att Börje varit uppspelt, att Börje inte så noga hade reda på hvad han sagt.
Så mån han var att visa hur väl han kom ihåg allting!
Jag har aldrig sett en menniska med sådant behof att känna sin sjelfansvarighet.
Och så det – att han genom sin medvetenhet är herre öfver sina anlag, det är det jag beundrar hos honom!»
Marianne såg på honom med någon förvåning.
Det var henne en absurditet, att Pål kunde beundra Börje.
»Min Gud – tror ni det är blott hans fysiska styrka, som imponerar på mig!
Vi män äro mycket mindre svaga för det der än ni qvinnor.
Eller tror ni kanske att hans lugn är medfödt?
Visst inte.
Börje har inte endast fått sin mors förstånd, utan också en hel del af faderns brutalitet.
Att veta beherska den som han gör, det är själsadel.
Eller trodde ni att han fått sin finkänslighet alldeles till skänks?
Bah, låt honom bli ond, och ni skall se hur han måste kämpa med sig sjelf för att icke gripa rent af till handkraft.
Det är sant att han sällan blir ond, ty det fins en tyngd, en flegma, som håller tillbaka, men blir han det slutligen, då glömmer han inte.
Hans agg är lika så segt och envist som hans tillgifvenhet är öfverseende.
Jag tycker om sådana naturer.
De ge ett sådant intryck af vederhäftighet ...
Men hvad tror ni t. ex. att han inte skulle förlåta mig?
Åh, han är i grunden ett sådant stort, godt, hederligt barn!
– Jag kunde synda på nåden länge ... länge.»
Han tystnade och log stilla för sig sjelf.
»Det är i alla fall eget, hvad ni känner honom lite.
Jag har märkt det på otaliga småsaker.
Ni vet inte alls hvad han går för.
Ni tar honom helt enkelt för en obetydlighet.»
»Men snälle herr Sandell, hvad är han väl annat!»
Pål blossade upp.
»Men det är han rakt inte!» utbrast han med sjuklig häftighet, »egentligen har han bättre hufvud än jag.
Och tänk er denna ihärdighet!
Ni tror kanske inte att han har äregirighet?
Men på ett så helt annat sätt än jag någonsin haft.
Han vill inte skilja sig från massan.
Tvärtom; hans plats är nere ibland de många.
Han är ett af dessa dolda drifhjul, hvilkas vigt vi andra äro så böjda att ringakta, derför att de icke synas öfver det allmännas nivå.
Jag tror inte att han sjelf insett det ännu.
Det är alldeles omedvetet och af inneboende drift han sträfvar framåt.
Men vänta bara, och ni skall få se hvad han blir för sin ort!
Jag är uppfödd på landet och har öga för sådant.
Karakterer, sådana som hans, kunna trycka sin prägel på en hel bygd.
Märker ni inte redan nu, hur man söker upp honom?»
»Hvad ni är förskräcklig med att öfverdrifva!...
För det att några bondgubbar springa här och fråga efter honom!
– Ha, ha, ha!»
»Nej, fru Marianne, i det här fallet öfverdrifver jag inte.
Jag vill inte säga att Börje skall lyfta sig till någon politisk betydelse, men att han blir en af dessa selvmade men, hvars ord väger tungt i vågskålen hvar gång det gäller åt hvilket håll massans sympatier skola falla, det kan ni vara säker om.
Och man sköter inte en gård på femhundra tunnland af vår gräddfeta jord så, som Börje gör det, om man inte eger vissa administrativa anlag.
Tänk på alla dessa menniskor, som bero af honom!
Och allt går ju så jemt som ett urverk.
Om jag vore qvinna skulle det vara mig en heder att stå vid sidan af en sådan man och att få följa hans utveckling.»
Marianne såg modstulen ut.
Det gjorde aldrig något godt intryck på henne, när Pål berömde Börje så öfvermåttan.
Hon fattade det som en förebråelse mot henne sjelf.
Pål såg det, men brydde sig icke derom; det gjorde honom ett nöje att tala.
»Börje är inte just vänlig», fortsatte han och kastade sig tillbaka i stolen, »jag kan inte låta bli att skratta, när jag tänker på ...
Jo, på den tiden han hade penningar och jag hade inga, då hände det ibland att han kunde göra mig tjenster, men när jag då ville tacka honom, så hade han ett eget sätt att vända bredsidan till och affärda mig med ett buttert hm, som var alldeles oefterhärmligt ...
Old fellow, jag kan se det som om det hade händt i går!»
Vid sådant kunde Marianne bli formligen svartsjuk, hon kände det som om Pål tyckte bättre om Börje än om henne.
Timmarne efter qvällsmaten förgingo nästan alltid under schackstrider mellan de båda vännerna.
Marianne talade hvarken om hur idiotiskt det såg ut eller vände sig bort.
Tvärtom satt hon alltid i soffan bredvid Börje, med intresse följande krigslyckan.
»Det lilla odjuret vill sitta och lära af dig, tills hon kan göra mig matt, hon med», sade Börje, »men det ska’ vi bli två om.»
För det mesta tänkte han emellertid hvarken på Marianne eller någon annan, så fort han kommit in i spelet.
Med händerna begrafda i sitt hår och blicken fäst på schackbrädet kunde han sitta en hel qvart och fundera öfver ett förestående drag, öfvervägande alla dess konseqvenser.
Men han var allt för van vid den gamle apotekarens enkla taktik, och den nye motspelarens mångsidighet gäckade hans ansträngningar.
Pål Sandell var ingen passionerad spelare; han var en blaserad sådan, – öfverskådade ställningen med en blick, var genast färdig med sitt drag och behöfde aldrig oroa sig öfver motspelarens planer, hvilka lågo i öppen dag för honom.
Men han visade sig aldrig otålig öfver Börjes betänketider.
»Du biter dig fast i dina egna beräkningar, så att du glömmer mina», sade han blott med ett medlidsamt småleende, då Börje trots sin betänksamhet drog rakt i förderfvet.
»Men jag skall göra dig matt, ta mig f–n ska’ jag inte göra dig matt!» lofvade Börje med sin istadigaste seghet.
Och så kunde
Pål sitta der lika tålig igen, tillbakalutad i stolen, med ögonen följande Mariannes händer, medan hon arbetade på något broderi eller dylikt.
Det var en qväll, strax efter jul.
Börje satt i soffan med armbågarne på bordet, hufvudet mellan händerna och blicken på schackbrädet; bredvid honom Marianne, sysselsatt med sitt arbete, och midt emot honom Pål, vårdslöst på sidan af stolen, med armen öfver dess ryggstöd, hufvudet tillbakakastadt och pannan i handen, så att ögonen lågo i skugga.
Skenet från taklampan föll bjert och klart öfver gruppen.
Ingen sade något.
Börje satt och tänkte.
Pål rökte en af sina cigarretter, långsamt, i njutningsrika drag.
Då och då lyfte han handen, tog cigarretten mellan fingrarne och lät röken glida fram mellan sina saftröda, halföppna läppar lik den finaste strimma af ett blåaktigt töcken.
Han hade ingenting annat att göra än att betrakta Marianne.
Det hade blifvit henne en vana att känna hans blick; den generade henne icke mer.
Ibland strök en doft från cigarretten henne förbi, lätt som en andedrägt.
Hon älskade den.
Den kom hans närhet att bli så ett med den luft hon andades, gjorde den så påtaglig, svepte henne i en allt genomträngande, dämpad lycka.
En gång såg hon upp, snabbt, liksom i smyg.
Det var när han gjorde sitt drag.
Hon följde rörelsen af hans hand, – denna smala musikhand, smidig och stark i all sin slapphet.
Ansigtet vågade hon sällan betrakta, – men händerna!
Hon afgudade dem.
Så sjönk hon tillbaka mot soffkarmen, med arbetet hvilande i knät och blicken sänkt.
Hon satt tanklöst och lekte med fingerborgen, låtande fingret suga sig ur och i den, med en knall för hvarje gång.
Och öfver hennes ansigte låg ett skimmer af den inre stämningen.
Nu kunde tiden få stå stilla.
Nu fans det intet att längta efter, intet att sakna, intet att åtrå.
Nu fans det ingen framtid, intet förflutet, – ingenting annat än detta enda, som uppslök allt, allt annat.
Att tänka sig en tid efter denna skulle varit helgerån.
Det fans blott detta nu.
Ögonblicket!
Hon förstod honom som aldrig förr.
Och hvad var hela verlden emot det, att han satt der midt emot henne, – att hon skulle se honom i morgon, i öfvermorgon, alla dagar!
Det var nog, det var öfvernog!
I tystnad ... oberördt af ord ...
Åh, det var för detta hon älskade honom; för detta som gaf honom qvinnans tillbakadragenhet, detta noli me tangere!
Hon kände det alltid som skulle han spritta tillbaka för hennes vidrörande.
När han tog henne i hand var det på ett motvilligt sätt, mjukt, lätt – en smekning, som knappt snuddade vid.
Det var en osäkerhet, en känslighet, som skulle en enda skiftning i själslifvet kunna ge en elektrisk stöt.
’Man kallar det kärlek och gifter sig på det’, ljöd det genom hennes minne med hans uttrycksfulla röst ...
Kärlek?
Åh det ordet var plumpt och groft.
Det fans intet ord för detta.
Hennes ögon höjde sig med en långsam blick, som hon ville göra lugn.
Men på den väg, den hade att gå, möttes den af en annan, som funnits der länge.
En bindande, snärjande blick ur bruna, långsläpiga ögon, i hvilka glansdagern simmade som mellan två svarta tuschstreck, – halföppna ögon, som vidgade sig och uppsögo hennes blick, som en qvicksilfverkula uppsuger den andra.
Det hade skett utan en rörelse, utan en ändring i dragen.
Det hade kommit som en qväfvande, njutningsrik skrämsel, det var att gå på hemliga, brottsliga vägar, bekänna och ingenting säga, skänka och ingenting medgifva.
Hon skulle velat vända bort sina ögon, men hon kunde det icke, han höll dem qvar med våld, tvingade hela hennes varelse att gå upp i dem och ge sig hän.
Hon kände hur de förlorade sin motståndskraft, hur de blefvo djupa, brännande, lidelsefulla som hans.
Det var att förtäras och förtära; det fans hvarken tid eller rum.
När Pål skulle göra sitt nästa drag och derför lemnade henne lös, vred sig hennes blick ur hans, vacklande, berusad, som ur en lång omfamning.
Hon satt orörlig i samma ställning och såg ned på arbetet, som sysslolöst hvilade på hennes knä.
I det hon kände hur Påls blick åter häftades på henne, silade blodet långsamt upp mot hennes kinder och spred sig som en bultande värme under huden, – en brännande högröd blygsel.
Tanken gjorde henne förlamad, maktlös.
Icke en enda gång under aftonen vågade hon se på honom, icke ens då hon räckte honom handen till god natt.
Nästa dag visade sig Pål som om ingenting förefallit mellan dem.
Han var sig alldeles lik, satt vid brasan hos Marianne, talade som han brukade, hvarken varmare eller kallare än eljes.
Men Marianne var förändrad: – tyst, förlägen, och hon vågade icke se upp.
Äfven hennes röst hade blifvit så underligt skygg och färglös.
Under schackspelet satt hon hos Börje som vanligt, men såg icke upp, och sydde ihärdigt.
Det var som om hon icke funnits.
Hon gaf intrycket af en tom plats.
Pål märkte att hennes ögonlock hade en rödaktig kant, som af hotande tårar.
Ännu en dag gick, och det blef icke annorlunda.
Hon visade en nedslagen tillbakadragenhet: för Börje fick den gälla som hufvudvärk.
Pål försökte att muntra henne, men hon ville icke låta sig ryckas med.
Det var hennes enda känsla, – qvinlighetens marterande skam öfver att ha blottat sig.
Hon måste på ett eller annat sätt visa honom att han misstagit sig, att hennes blick alldeles inte sagt ...
»Marianne!»
Hon hade trott att han icke skulle komma, det var så sent redan, och brasan var nästan nedbrunnen.
»Marianne, hvarför undviker ni mig?»
Han hade kommit alldeles oväntadt, utan att hon hört honom.
Rösten lät brådskande, andfådd, som om han gått fort.
Hon blef så skrämd både af den öppna frågan och hans häftiga inträde, att det var som om andedrägten ville förgå henne.
Hjertat bultade så hårdt, att det dröjde några sekunder innan hon kunde svara.
»Jag undviker er inte.»
»Låt oss inte tvista om ordet.
Jag menar inte att ni går ur vägen för mig.
Men ni vet, att ni undviker mig.»
Han kastade sig i stolen och såg på henne med en min som om han väntade hennes ursäkter.
Men hon svarade icke, satt blott och såg ned.
»Har ni rätt att behandla mig på detta sätt?» återtog han med hetta.
»Har jag någonsin förnärmat er, har jag skrämt er genom att vara rå?
Har jag gifvit er minsta orsak att bli ledsen på mig?»
Han var afgjordt den förorättade, som begärde godtgörelse.
»Säg, Marianne, har jag gjort något af detta?
– Hans stämma var enträgen, förebrående bitter.
»Ni skall tänka på det när jag inte längre är här; jag vill inte falla er besvärlig.»
Det klack till i henne, och utan besinning grep hon hans hand för att hålla honom qvar.
»Förlåt mig, Pål, var inte ond!
Ah – förlåt mig!»
Och utan att veta hvad hon gjorde, pressade hon sin panna mot hans hand.
Pål satte sig och tog hennes händer i sina, lugnt, som en välvillig vän.
»Tack för det ordet, Marianne, och låt nu allting vara som förr.
Var inte rädd för mig.»
Han sade det vänligt öfvertalande, som om han vore en förskräcklig herre och hon ett litet barn.
Marianne var så glad, så upprörd, och hon såg på honom med en strålande blick.
»Jag är inte rädd för er, jag är så ...»
»Tyst; inte ett ord!»
Han hejdade henne med skämtsam förskräckelse och lösgaf hennes händer.
Marianne blef röd, bet sig i läppen och smålog förläget.
»Det fins ting, som man aldrig talar om, Marianne ... fru Marianne.»
Hans röst var som sprittande ungdomsglädje, men så låg och mjuk.
Det strålade och glänste ur dessa blanka reptilögon, som mot det varmaste solsken.
Marianne var öfverlycklig.
Fans det någonting i verlden annat än detta, som ingen af dem skulle nämna, och som båda kände bättre än om de talat volymer!
Hon satt med händerna sammanknäppta och ansigtet fullt belyst af eldskenet.
Pål böjde sig fram och såg på henne; hon log blott, utan att flytta sina ögon från elden.
Det var ändå eget hvad de sista två dagarne utvecklat henne!
Ansigtet hade en helt annan själfullhet, dragen hade fått mera lif.
Och nu slog det honom, hvilken sällsynt retelse det låg i denna yppigt veka gestalt.
Den gaf intrycket af någonting mjukt och varmt, någonting att gömma sig vid, smyga sig mot, sjunka intill.
– Åh, denna förmåga qvinnorna ha att utvecklas genom –
Han började språka, halfhögt, om likgiltiga ting.
Det var allting som vanligt, endast andetagen kortare och rösterna mera låga.
Sedan Börje kommit in, sysselsatte de sig med honom i stället för med hvarandra, de utbytte knappt en blick eller ett yttrande, det var ett slags trygg likgiltighet.
Marianne var nästan blyg, och det gjorde henne vacker.
För Pål var det ett nöje att sitta och ge akt på henne, men han skänkte schackspelet större uppmärksamhet än han brukade.
Man reste sig; det var tid att säga god natt.
Börje gick fram till kakelugnen för att tända sin cigarr, som slocknat.
Pål räckte Marianne sin hand, som han gjorde hvar afton, och hennes lade sig i hans – varm, mjuk – som om den egt ett klappande hjerta.
Han betraktade henne med ett egendomligt leende, och hennes hand, som låg i hans, kändes som om den hållit andan och väntat.
Hon såg in i hans ögon, och åter vidgades de, stora och djupbruna, medan hans hand liksom sög sig kring hennes i ett eldigt, smekande grepp; hårdare, allt hårdare.
Blick sjönk i blick, och utan att de rörde en lem var det som om han slutit henne i sina armar, och långsamt, i skälfvande njutning fört sina läppar till hennes, för att låta dem dröja der länge – länge.
När hon vände sig bort och gick, var det med rusiga nerver och svigtande steg.
Efter den dagen fans det ett hemligt förhållande mellan dem.
Icke så att de läto några bestämda handlingar komma sig till last, om man icke räknar denna telegraf af tysta handtryckningar och talande blickar.
Aldrig föll det mellan dem ett ord om kärlek.
Men med sitt tysta språk kunde de säga allt hvad de ville.
Och de tyranniserade hvarandra.
Pål gick jemnt på spår efter någon hemlighet, som han trodde att Marianne ville dölja för honom.
Det var icke svartsjuka eller misstänksamhet, det var endast att det skulle gladt honom så omåttligt, om han kunnat öfverraska henne med någon föregången liten kärleksintrig.
Han brukade gå till stationen och hemta posten, och det var hans stora glädje att läsa hennes bref innan hon fick öppna dem sjelf; han gjorde det med en utmanande sjelfrådighet, alltid i hennes närvaro och utan att fråga om lof.
Marianne njöt af hans hänsynslöshet och gengäldade den.
Pål var bortbjuden – och det var han ofta – föll hon ibland på att han icke fick gå.
Hennes blick hängde sig fast vid hans, tårfyld och passionerad, den skriade och bad, den smekte som två mjuka armar; och han kunde ljuga, duka upp långa historier, stöta sig med folk – hvad som helst – bara för att bli hemma, när hon fordrade det.
Allt detta var så litet positivt, så litet påtagligt, att Marianne icke gjorde sig några förebråelser deröfver, och hon var vänligare än någonsin emot Börje, liksom för att hålla honom skadeslös.
I sitt innersta var hon honom tacksam för det han var så fri från alla misstankar, och hon höll af honom för det.
Förhållandet till
Pål hade icke hos henne väckt den ringaste motvilja eller afsmak för Börjes person, snarare tvärtom, ty hennes känslolif var onaturligt uppdrifvet.
Det var således knappt möjligt för Börje att märka något af det som fans mellan de andra två, så mycket mindre som de voro skygga som rapphöns.
Endast när allt var säkert smögo sig deras blickar fram, som till aftalade möten.
Den första tiden hade det lagt sig en blyg stillhet öfver Marianne, hvilken åt hela hennes väsende gaf någonting ungt, nästan barnsligt.
Dels var hon rädd att misshaga
Pål genom att vara för tillmötesgående, dels hyste hon en barnslig fruktan för Börje.
Men med afseende på denne senare lugnade hon sig snart, då hon lärde sig inse hur tryggt hon kunde förtro sig åt
Påls vaksamma försigtighet.
Kanhända hade hon hyst vissa tvifvel angående hans tystlåtenhet, men dessa lade sig inom kort, ty hon märkte vid otaliga tillfällen hur fast hon kunde lita på honom.
Pål Sandell var alltför erfaren i sådana saker för att ej veta hvilket allsmäktigt trollspö förtegenheten kan vara, då det gäller qvinnogunst.
Han hade sett mer än en fästning falla för denna enkla murbräcka.
Om Marianne höll på att rusa, var det alltid han som höll henne tillbaka.
Efter hand som hon blef lugnad i alla afseenden, började hon gå så att säga anfallsvis till väga, i det hon utvecklade ett slags maskeradt koketteri, alltid så slugt anlagdt, att Börje icke skulle misstänka något.
Hon hade en outtömlig uppfinningsförmåga.
Ibland hände det att
Börje för Påls skull måste resa bort på herrbjudningar, och då satt Marianne alltid uppe och väntade, hur sent de än kommo hem.
Och båda herrarne, som gerna önskade sitta uppe en stund, kommo då in i förmaket.
Det kom alltid en egendomlig abandon öfver dessa små nattsamqväm.
De voro hennes förtjusning.
Förändringen med Marianne kunde icke undgå Börje.
Hennes benägenhet för fetma hade aftagit, figuren var smidigare, gången mera rask, rörelserna lätta.
Hyn hade fått ett känsligt färgspel och ögonen sågo mörkare ut med sina stora pupiller.
»Visste jag inte att du skulle trifvas på landet, bara du blef van vid det!» utbrast han med stolthet, »och när du sen lärt dig att bli intresserad af allting, så skall du få se!»
Äfven den tysta uppmärksamhet, hon skänkte schackspelet, var för honom ett godt tecken.
»Vänta bara», sade han och stötte henne förstulet i sidan, »snart så kommer lusten.
Du vet inte om det förrän den kommer.»
Marianne skrattade åt dessa spådomar.
Hon kunde skratta åt allting.
Hvad brydde hon sig om framtiden! – när bara inte Pål ville resa.
Hennes lifs stora roman borde kunna räcka länge ännu.
Hur länge ville hon icke försöka att tänka sig.
Men hvad samlade hon sig icke allt för erinringar om den!
Blommor, som han gifvit henne; papperslappar som han fullklottrat med sin fina, prydliga stil; en näsduk hvarur hon slitit en remsa för att förbinda hans finger en gång han skurit sig – allt möjligt.
Det skulle bli ett helt galleri.
Hon hyste en obestämd önskan att han icke skulle vara fullt så grannlaga och försigtig; hon skulle vilja ha ett ord att upprepa för sig, någonting verkligt att hålla sig till, när allt det andra förflyktigats och drifvit bort som en rök.
För Pål var allt detta endast en novellett, en af de läckra, franska.
Den stora genren låg icke för honom.
Enligt hans uppfattning af qvinnonaturen skulle Marianne falla i hans armar som det mogna äpplet faller från trädet – i sinom tid.
Men det berodde af honom sjelf att taga emot eller vika undan.
Tills vidare var han blott nyfiken.
Något fans det väl alltid att iakttaga.