Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan icke dela denna förmodan, och behöfver endast hänvisa till sjelfva förslaget för att ådagalägga, att en sådan förmodan är alldeles ogrundad.
Jag anser fortfarande, att Hr Eudlings förslag innefattar en väsendtlig förbättring af det nuv:de förhållandet; och får jag slutligen erinra derom, att den anmärkta omständigheten, att de i enlighet med Hr Eudlings förslag valda juryer på många ställen sällan eller aldrig komme att fungera, enär tryckfrihetsmål derstädes ej förekomme, i min tanke icke kan utgöra något hinder emot förslaget, utan endast en anledn. att lyckönska de orter, der ett sådant lyckligt förhållande eger rum.
Jag tillstyrker således E. o. Ad. att antaga det förslag till gemensam tanke Hr v. Koch framställt.
Den omständighet, att den nuv:dejury inrättningen är bristfällig, får väl icke vara en giltig anledning till att antaga hvilken förändrad organisation deraf, som helst, och då det nu gäller att välja emellan den gamla och den af Const.Utsk. föreslagna juryn, får jag öppet förklara, att jag är af alldeles motsatt mening med min värde vän, Gr.
Lagerbjelke, som anser företräde böra gifvas åt Utsk:s förslag.
I min tanke gifves det i lagstiftningsväg icke någon mera grundfalsk tanke än den, att åt delegerade af representationen öfverlemna utnämnandet af domare, och jag hade föreställt mig att det vore abed uti all lagstiftning, att den dömande makten skall vara alldeles skiljd från den lagstiftande.
Const.Utsk. sjelft har yttrat, att ett af skälen för tryckfrihetsmåls öfverlemnande åt jurys afdömande är det, att jurymännen böra kunna förutsättas hafva en oväld och en sjelfständighet, som tilläfventyrs icke alltid kan påräknas hos domare, tillsatte af Eegeringen, enär det ofta är Eegeringens eller dess organers åtgöranden, som äro föremål för offentlighetens bedömande.
Men, mine Hrr, våra egna åtgärder såsom lagstiftare äro ju äfven underkastade samma offentlighets pröfning!
Vid sådant förhållande är det väl vår oafvisliga pligt att tillse, det vi icke inrätta sådana institutioner, hvarigenom vi sjelfva eller våra delegerade sätta oss till doms öfver denna offentlighet.
Jag anser således, att Const.Utsk. på ett betänkligt sätt försyndat sig, och felat emot den princip Utsk. sjelft förklarat sig hylla; ty jag fruktar, att den oväld, som Utsk. ansett vara en tryckfrihets-jurys förnämsta egenskap, icke alltid torde komma att finnas hos en delegation af E. St:r.
Det torde nemi. väl kunna äfven i framtiden inträffa hvad som under förflutna tiden skett, att ett parti inom representationen gör sig herrskande och tillskansar sig fördelar på det allmännas bekostnad.
Pressen upträder och be - 59 Den 10 Oktober. kämpar detta parti, granskar och fördömer dess åtgöranden.
Kommer så tiden att välja tryckfrihets-jury, och samma representation, samma personer, hvars åtgärder blifvit af pressen på det skarpaste klandrade, skola då utse de jurymän, som ega att döma öfver pressens förfarande.
Månne det under sådant förhållande är så alldeles säkert, att oväldiga, opartiska jurymän skola utses?
Jag för min del befarar snarare motsatsen, och jag delar derföre Hr Carlesons åsigt, att den nuv:de juryn, ehuru ganska dålig, dock är vida bättre än den af Utsk. föreslagna.
Jag tror ieke heller, att en riktig tanke ligger till grund för förslaget, att Svea Hofllätt skulle blifva den enda domstolen i alla tryckfrihetsmål.
Jag tror, att lagskipningen vinner genom en större mångsidighet, och jag tror äfven, i likhet med en föreg:de talare, att för ett fullständigt bedömande af ett tryckfrihetsmål ofta fordras en kännedom om person- och lokalförhållanden, som naturligtvis icke kan finnas hos en för hela Riket utvald jury.
Då flere talare redan yttrat sig emot förslaget, vill jag icke trötta R. o. Ad. med en vidare granskning af detsamma.
Jag tror att hvar och en, som tänkt öfver tryckfrihetens väsende, betraktar densamma såsom en af våra dyrbaraste rättigheter, samt således icke skall skänka sin röst åt ett förslag, åsyftande att införa en institution, som onekligen förr eller sednare skall qväfva sjelfva tryckfriheten, denna starkaste och mäktigaste häfstång för ett konstitutionelt samhälles utveckling.
Hvad slutligen Hr Rudlings förslag beträffar, så kan jag icke annat än gilla de anmärkmr, som emot detsamma af föregående talare blifvit gjorda, samt måste således motsätta mig detsammas antagande såsom Ståndets gemensamma tanke i denna fråga.
Jag får jemväl tillkännagifva, att jag tror, att vigtiga reformer i vårt rättegångsväsende förestå.
Vi veta, att inom flera af de europeiska staterna, och deribland inom vårt brödrarike Norrige är fråga väckt om införande i allmänhet af jury i brottmål.
Om något sådant jemväl hos bss förekommer, kan man tilläfventyrs i sammanhang dermed tinna en utväg att afhjelpa den med den nuv:de tryckfrihets-jurvn förknippade olägenheter.
Jag tror således, att vi tills vidare böra bibehålla den jury vi nu ega och icke utbyta en inrättning, hvars brister vi känna, emot en annan, hvars blifvande beskaffenhet vi naturligtvis icke känna, men hvars felaktiga grund och äfventyrliga art ligger för öppen dag.
Jag yrkar afslag å Mern.
Jag vill icke, lika med en talare här midt emot, updraga någon rangskillnad emellan den nuv:de och den föreslagna juryn, enär det är nog för mig att veta att båda två äro odugliga.
Men hvad jag deremot vill erinra, det är att man, i min tanke, icke bör öfvergifva försöket att åstadkomma något bättre, derföre att det nu af Const.Utsk. gjorda förslaget måste förkastas.
Det är godt och väl, att vi, såsom Gr.
Sparre nu tillkännagifvit, kunna hoppas att i framtiden erhålla en jury-inrättning, i hvars händer vi kunna nedlägga tryckfrihetsmålens afdömande, men denna förhoppning, om än den kommer att gå i fullbordan, Den 10 Oktober.
S3 kan dock icke utgöra någon giltig anledning att nu låta frågan om tryckfrihets-juryns reformerande falla, och under en icke obetydlig följd af år dragas med det nuv:de oefterrättlighetstillståndet.
Jag tror, att vi böra söka att så fort som möjligt få detta tillstånd rättadt och förbiittradt, likasom jag tror, att Const.Utsk. har ganska god tid att ånyo taga frågan under pröfning.
Jag kan icke godkänna de skäl, som emot Hr Rudlings förslag här blifvit andragna.
Jag kan icke, lika med Gr.
Lagerbjelke, antaga att det skall blifva snart sagdt en omöjlighet att uti landsorterna erhålla någorlunda lämpliga jurymän.
Om det än till en början blefve fallet, att folket på åtskilliga orter ej brydde sig om jurymanna-valen, så skulle dock, i min tanke, detta förhållande ändras, om det vid en tryckfrihetssaks afgörande visade sig, att alldeles olämpliga personer blifvit till jurymän utvalde.
I allt fall kunde en sådan jury, enligt min öfvertygelse, aldrig blifva sämre sammansatt än den nuv:de.
Jag anser således Hr Rudlings förslag innehålla ett frö till förbättring, som icke bör förqväfvas, och jag instämmer derföre uti Hr v. Köchs förslag till gemensam tanke.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., hurusom Hr v. Koch, med hvilken flere talare i hufvudsaken instämt, yrkat att R. o. Ad. måtte såsom sin gemensamma tanke förklara, att det i förev:de Mern. framlagda grundlagsändringsförlag bör återlemnas till Utsk. för att omarbetas i den syftning
Hr Rudlings Mem:t bifogade reservation antyder, och deremot Gr.
Sparre yrkat att Utsk:s förslag måtte förkastas.
Landtm, först hemställde om R. o. Ad. behagade såsom sin gemensamma tanka antaga det af Hr v. Koch framställda förslag, ropades några Ja och några Nej; hvarefter Hr Gr. o. Landtm., med anhållan att svaren måtte mera mangrant af gifvas, förnyade samma propos, och sedan svaren härvid utfallit med starka
Uplästes till justering och godkändes följande voteringsproposition:
Den, som vill att R. o. Ad. i ani. af Const.Utsk:s Mern.
N:o 36, såsom sin gemensamma tanka förklarar, att det deri framlagda grundlagsändringsförslag bör återlemnas till Utsk. för att omarbetas i den syftning
Hr Rudlings Mem:t bifogade reservation antyder, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vid voteringens slut, befunnos rösterne hafva utfallit, sora följer:
Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad., på 54 Den 10 Oktobe r. sätt Gr.
Sparre föreslagit, behagade förkasta Const.Utsbs ifrågav:de förslag, ropades starka Ja, blandade med Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han ansåg
Föredrogs ånyo Const.Utsfcs den 3 och 7 dennes pä bordet lagda Memorial N:o 37, med förslag till tillagg uti 1 g 4 mom.
TryckfrihétsFörordmn, rörande skyldighet för utgifvare af Dagblad eller Periodiska skrifter, att ställa borgen för böter, kostnad och skada.
Det finnes ett gammalt latinskt ordspråk, som lyder: »Principiis obsta», d. v. s. gör motstånd i början.
Detta ordspråk torde böra ihågkommas vid behandlingen af ifrågav:de förslag.
Man kan visserligen tycka att förslaget i och för sig sjelft är temligen oskyldigt, enär det icke är troligt, att den, sorn vill utgifva ett dagblad eller en periodisk skrift, skall hafva någon synnerlig svårighet att anskaffa borgen för 1,000 Rdr Ernt; men man bör härvid bemärka, att just sjelfva meddelandet af en sådan föreskrift utan tvifvel utgör första steget på en bana, som kan leda till tryckfrihetens förqväfvande eller åtminstone ganska stora förfång.
Våra grundlagsstiftare hafva ock varit ganska rädda för alla emot tryckfrihetens bruk i förväg lagde hinder, enär de i Reg:sF:ns 86 § uttryckligen stadgat, att inga sådana hinder finge läggas.
Detta uttryckliga förbud utgör för mig ett alldeles tillräckligt skäl att motsätta mig beträdandet af den nu anvisade banan; men om än jag härifrån afser, kan jag i allt fall ej finna att det föreslagna stadgandet skulle medföra den dermed åsyftade verkan.
Det är ett för oss alla kändt faktum, att utgifvare af den s. k. skandalpressen icke hafva någon svårighet att finna förläggare, som kunna anskaffa både 1,000 Rdr, och vida mera, enär utgifvandet af skandalblad här i landet olyckligtvis blifvit en ganska lönande industri.
Att kunna hämma denna både skamliga och understundom farliga industri vore visserligen högeligen öuskvärdt; men icke vinner man detta ändamål genom att föreskrifva anskaffandet af en borgen å 1,000 Rdr:
För öfrigt får jag säga, att min enskilda tanke är, att det är fåfängt att söka blifva qvitt skandalpressen, så länge den stora allmänheten företrädesvis älskar att läsa skandal.
Så länge denna förskämda smak finnes, har hvarje sannt bildad menniska icke någon annan utväg än den, som äfven af ett ganska stort antal här i hufvudstaden är vidtagen, nemi. att aldrig kasta en blick uti någon skandal-tidning, att aldrig bry sig om eller efterfråga dess innehåll.
Detta parti har jag för min del och många med mig, som varit särdeles utsatta för skandalpressens anfall, redan länge tagit, och det är äfven med mycken fördel begagnadt i andra länder, såsom i England, der skandalpressen är temligen utbredd, men af ingen bildad menniska bevärdigad med den ringaste upmärksamhet.
Jag anser mig ej behöfva vara vidlyftigare i denna fråga, utan slutar med att, under åberopande af hvad jag i början anförde, yrka afslag å Memorialet.
Den 10 Oktober. 55 Hr Carleson, Ed v. Henr.:
Om det af Const.Utsk. här framlagda förslag icke kommer att medföra någon annan nytta, så bör det åtminstone hafva med sig den att ådagalägga svårigheten att genomföra en ändring eller förbättring i tryckfriheten.
Const.- Utsk. har med detta förslag åsyftat att i någon, om ock obetydlig mån minska olägenheterne af det af åtskilliga tidningsskrifvare utöfvade missbruket att skjuta framför sig sådane personer, som i dagligt tal benämnes ansvaringar.
Det är allmänt kändt, huruledes här i staden redaktörerne af begynnande tidningar ofta söka förskaffa sig en talrik publik genom anlitande af skandalen, under förhoppning och beräkning, att tidningen skall blifva åtalad och derigenom tilldraga sig en uppmärksamhet, som den eljest måhända ej skulle lyckas vinna.
En sådan tidningsförfattare utsätter sig likväl icke sjelf för äfventyret af sitt företag, utan hvälfver ansvaret för det brottsliga å en annan.
För någon lumpen penning leger han en utfattig usling, hvilken anmäler sig såsom tidningens ansvarige utgifvare; och, när tidningen sedermera efter beräkning åtalas och ansvaringen befinnes skyldig till tryckfrihetsbrott och bötfälles, undandrager sig understundom den sannskyldige utgifvaren, den verkliga brottslingen, att för ansvaringen erlägga böterne och, än mer, de ersättningsbelopp, som tillika kunna varda ådömde.
Ansvaringen aftjenar böterne medelst fängelse.
Den förorättade erhåller icke ens ersättning för sine rättegåndskostnader.
Brottet gagnar dess uphofsman.
— Af ett dyliktt gäckeri med lagen har rättskänslan med fog funnit sig sårad och man har högljudt yrkat, att någon åtgärd till förekommande häraf måtte vidtagas.
Ett kraftigt botemedel mot det onda skulle likväl erfordra så väsentliga ändringar i Tryckfrihetslagen att blott och bart denna omständighet sannolikt blefve för många ett tillräckligt skäl att förkasta detsamma.
Const.Utsk. har derför ansett sig hellre böra föreslå ett medel, som visserligen endast kunde något minska verkningarne af det onda, men icke heller påkallade någon betydande ändring i nyssnämnde lag.
Den väg Utsk. härvid inslagit har redan för längesedan blifvit, icke utan framgång, betx-ädd i andra länder.
Uti Frankrike väcktes af Chateaubriand, för omkring fyratio år sedan, frågan om tidningsutgifvai-es förpligtande att ställa borgen för de botes- och ei-sättningsbelopp, som kunde blifva dem ådömde.
Detta förslag antogs år 1819, och har, om än med åtskilliga ändringar och jemkningar i tillämpningen, varit adopteradt under alla de vexlande styrelseformer, som Frankrike sedan dess uplefvat.
Det har uthärdat tre revolutionei-, i hvilka pressen tagit den verksammaste delen.
Nästan samtidigt med förenämnde förslags antagande i Frankrike, antogs ett dylikt uti England, pressfrihetens vagga.
Grundsatsen har först blifvit tillämpad i Europas fria Stater.
Det är visserligen sannt, att Utsk. uptagit den i en ytterligt modifierad form, så vida tidningsutgifvaren endast hade att anskaffa en borgensförbindelse å det föreslagna obetydliga beloppet.
Ändamålsenligheten af denna modifikation vill jag lemna derhän, men mig synes att förslaget derigenom blifvit enklare, än det eljest kunnat vara.
— Det kan ock sägas, att hela det före - 56
Den 10 Oktober. slagna stadgandet skulle medföra ringa gagn.
Det är möjligt; men något gagn borde det dock medföra, så vida den stadgade borgenssumman räckte till att betacka de högsta botes- och ersättningsbelopp, som hittills blifvit i tryckfrihetsmål ådömde.
För många tidningsutgifvare borde borgenssumman icke heller vara en sådan obetydlighet, att de utan betänkande äfventyrade densamma.
Jag anhåller, att K. o
Ad. måtte antaga förslaget såsom hvilaude till nästa riksdag.
Jag vill visserligen ej betvifla den goda syftningen af Const.Utsk:s förevarande förslag, såvida detsamma, på sätt den siste värde talaren gifvit vid handen, egentligen tillkommit för att söka förekomma det missbruk af tryckfriheten eller, för att så stiga, det hån emot tryckfrihetslagen, som nu kan bedrifvas och äfven bedrifves genom det s. k. ansvaringssystemet; men jag befarar, att man, under detta sitt bemödande att förekomma ett missbruk, förbisett, att förslaget derjemte uti sig innebär ett verkligt hinder för eller en verklig inskränkning i tryckfrihetens rätta bruk.
Ett af tryckfrihetens ändamål är onekligen det, att till allmänhetens kunskap bringa och under det allmänna omdömets domstol draga de missbruk, som kunna förefinnas inom samhället i ett eller annat afseende, såsom hos Styrelsen, hos dess organer, hos maktegande korporationer, hos vissa samhällsklasser eller i det allmänna nmgängeslifvet.
Föreställom oss t. ex., att uti en landsort ett visst kotteri eller ett visst antal inflytelsrika personer helt och hållet, som man säger, beherrska!- eller bestämmer tonen och begagnar detta sitt herravälde på ett sätt, som väcker ovilja och framkallar motstånd.
Någon utom kotteriet stående vill derföre upsätta en tidning, för att i densamma utpeka missbruken eller gissla dårskaperna hos de maktegande, men som han till äfventvrs är obemedlad, måste han anskaffa borgen, och hvar skall han finna den, då förmögenheten måhända endast finnes just hos de personer, emot hvilka han ämnar uppträda?
Jag anser således, att till tryckfrihetens hälsosamma och rätta bruk jemväl hörer, att hvarje medborgare skall ega sig öppet att, oberoende af andras hjelp, göra sin röst hörd hos allmänheten, utan att derföre vilja på minsta vis bestrida riktigheten af de här fällda omdömena i afseende å det förhatliga och beklagliga i ansvaringssystemet, hvilket dock, i min tanke, icke torde kunna genom det nu framlagda förslaget i någon väsendtlig mån undanrödjas, För att hämma tryckfrihetens missbruk har man i andra hindel och synnerligast i Frankrike, anlitat borgenssvstemet.
Jag behöfver icke gå så långt tillbaka i tiden som Hr Carleson, eller till år 1819, utan jag vill betrakta förhållandet endast under Ludvig Philips regeringstid.
Man skärpte borgenssystemet gång på gång, men vann man ändamålet?
Åtgärderna tjenade blott till att ännu ytterligare upreta och förbittra sinnena.
Hvad England beträffar, vågar jag bestrida Hr Carlesons upgift, att borgenssystemet der är infördt, och tillåter mig yttra, att denne uppgift innefatta!- ett bestämdt misstag.
Uti England är boktrycka - Den 10 Oktober. 57 ren ansvarig för hvad som finnes tryckt i tidningen, derest icke någon ny lag i detta hänseende blifvit stiftad.
För öfrigt förundrar det mig, att Coust.Utsk., vid hämtande af exempel från utlandet, gått, som ordspråket säger, öfver ån efter vatten, da Utsk. icke brytt sig om att taga kännedom af den tryckfrihets-lag, som finnes i vårt grannrike Danmark.
I denna lag finnes ett stadgande, hvars ordalydelse jag nu ej minnes, men hvars hufvudsakliga innehåll är, att om en tidnings upsats åtalas och befinnes brottslig, så skall den ansvarige redaktören erlägga de ådömda botes- och ersättnings-beloppen, samt att, om han dertill är oförmögen, dessa belopp skola utkräfvas af förläggaren, eller, derest äfven lian saknar tillgång, af boktryckaren.
Detta stadgande synes mig innehålla ett ganska enkelt medel emot det missbruk man vill utrota.
Jag har vid ett föreg:de tillfälle haft den äran att tillkännagifva min öfvertygelse om det sätt, hvarpå det med så mycket skäl öfverklagade ansvarings-systemet skulle kunna utrotas, och vill nu endast omnämna detsamma såsom ett supplement till det nyssomförmälda stadgandet i danska tryckfrihets-lagen.
Detta sätt vore nemi. att borttaga de s. k. tillståndsbrefven, och för tidnings-utgilVande stadga samma ansvarighet, som för andra tryckta skrifter.
Det skulle således blifva boktryckarens skyldighet att, i händelse af en tidnings-artikels åtalande, förete namnsedel å författaren, vid äfventyr att eljest sjelf stånda författare-ansvar.
En sådan föreskrift blefve naturligtvis vida strängare än den, som nu gäller i afs. å dagblad och periodiska skrifter, och besynnerligt är, att man, under hela den tid vi egt tryckfrihet, har alldeles förbisett detta enkla medel emot skandalpressen.
Då jag sökt att efterforska orsaken till detta förbiseende, har jag trott mig finna densamma deruti, att man ansett ett sådant stadgande obehöfligt, så länge vederbörande hade den för dem vida kärare och emot tryckfrihetens missbruk vida kraftigare indragningsmakten i sina händer.
Men då numera denna makt sjelf blifvit indragen, bör man vara betänkt uppå något annat korrektiv emot missbruken, och i detta hänseende torde
Danmarks exempel vara efterföljansvärdt.
Det nu framlagda förslaget bör deremot, i min tanke, förkastas, dels derföre att andra hinders exempel visat, att ändamålet dermed ej kunnat vinnas, och dels emedan det till sin syftning är rigtadt emot sjelfva tryckfriheten.
Det här föreliggande förslaget är helt och hållet rigtadt emot den skandal, som f. n. ganska ofta inträffar, att nemi. en s. k. ansvaring vid tryckfrihets åtal intager den verklige utgifvarens plats, och, i händelse af åtalets gillande, lider hans straff.
Man torde knappast kunna tänka sig någonting för rättskänslan mer sårande, än att tiduinga-skrifvare kunna lega personer för att ansvara för brott, som de förra sjelfva begått, ett förfaringssätt, hvarigenom den verkliga brottslingen alltid går fri och ostraffad, under det att den legda stackaren, som på förhand åtagit sig ansvaret för den förres förbrytelser, får ofta ganska hardt plikta för brott, sora han icke begått eller ens kunnat begå.
Det är denna man kan rent ut säga styggelse, som Const.Utsk. velat förekomma. 58 Den 10 Oktober.
Det är visserligen sannt, att den icke kan helt och hållet genom detta förslags antagande förebyggas, ty för de s. k. urbota brotten kunde jemväl hädanefter ansvaringar komma att lida; men om ock endast en del af missbruken försvinna, så vore dock något dermed vunnet, och man måtte vid medgifva, att man icke bör försumma allt, derföre att man ej kan vinna allt.
En föreg:de talare har redan erinrat derom, att den verkliga tidnings-utgifvaren ofta underlåter att betala böterna för ansvaringen och låter honom aftjena dem på korrektionshuset, så att hela straffet reducerar sig dertill, att Staten får under en längre eller kortare tid föda ansvaringen, under det att den rätte gerningsmannens plånbok ej vidkännes någon förlust.
Om deremot förslaget antages, så skulle det alltid finnas en plånbok, hvarur böterna kunde tagas.
Vidare tror jag, det man icke torde kunna förneka, att det ligger i tryckfrihetens eget välförstådda intresse, att den nu påpekade skandalen och styggelsen uphör.
Det finnes, i min tanke, ingen annan fara för tryckfriheten i vårt land, än den, som från detta håll densamma hotar.
Tryckfriheten har redan slagit så djupa rötter i våra seder och tänkesätt, att hvarje angrepp emot densamma vore förgäfves.
Den enda tänkbara fara, som numera kunde komma att hota densamma, skulle, såsom jag nyss antydde, framkallas deraf, att tryckfrihetens bruk nedsmutsades af sådana orenheter, som ansvariugs-systemet.
Jag tror derföre, att man gör tryckfrihetens sak en verklig tjenst genom att bortskära denna vämjeliga utvext på densamma.
Man har, såsom ett skäl emot förslaget, framdragit exempel från utlandet, från Frankrike, der borgens-systemet icke medfört åsyftad verkan.
Men häremot vill jag erinra, att man i Frankrike med borgens-systemet afsåg något helt annat, än det som Const.Utsk. här åsyftat.
Utsk. har nemi. med förslaget icke afsett något annat, än att de böter, som kunde blifva för i tidningar begångna tryckfrihetsbrott ådömda, verkligen skulle komma att erläggas af de verliga brottslingarna, och icke medelst fängelsestraff aftjenas utaf oskyldiga stackare.
Något sådant har man i Frankrike icke afsett, utan der har man, genom att föreskrifva kautioner å ganska betydliga penningesummor, velat förhindra sjelfva upkomsten af tidningar, och sålunda i födseln qväfva de befarade tryckfrihets missbruken.
Något sådant är, som jag redan yttrat, icke här i fråga, och den förste värde talaren har t. o. m. sjelf erkänt, att detta förslag icke innebure något egentligt hinder för tidningars utgifvande.
Då således, mine Hrr, någon större svårighet för tidningars utgifvande icke skulle genom förslagets antagande upstå, så har ju icke något hinder blifvit upställdt emot tryckfriheten.
Men hvad är det, som verkligen blifvit förhindradt?
Jo, endast och allenast den nu af vissa tidningsskrifvare begagnade utvägen att låta ansvaringar aftjena ådömda böter, i st. f. att sjelfva erlägga dem.
Detta och ingenting annat har man med förslaget åsyftat, och dess motståndare hafva ej visat, att detta syftemål icke genom förslaget verkligen vinnes.
Man har vidare sagt, att förslagets antagande skulle kunna i lands-orten förhindra upkomsten af tidningar, afsedda att gissla och Den 10 Oktober.
59 bekämpa derstädes inrotade missbruk.
Jag måste bekänna, att jag icke kan förstå den argumentation, som blifvit till stöd för denna anmärkning förebragdt.
Om en person skulle vilja upsätta en tidning, för att deri på ett omständligt sätt gissla missbruk eller oredor, så vore ju ett sådant företag ganska godt och lofviirdt, och jag kan icke förstå, att det inom orten ej skulle finnas någon enda person, som vore villig att med sin borgens-förbindelse understödja företaget.