Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men nu stod hon där färdig i den luftiga skyn med den hängande, ljusa hårflätan, den hvita halsen och de vackra armarne med sina smala guldarmband.
De blå ögonen formligen lyste af glädje.
Elly såg riktigt söt ut, tyckte modren, visst ingen fullkomlig skönhet, men så ung, så frisk, så glad.
— Nå Gudskelof, nu är det eländet öfver, utbrast Beate, ja, jag säger då, att jag mycket hällre vill skura stora salongen på Vikstad alldeles ensam än att kläda Elly.
— Nej, men Beate, har jag varit så svår?
Mamma, tycker du, att jag varit mycket svår, du har ju suttit inne hela tiden?
— Ja, du kunde naturligtvis bråka mindre.
Du kan väl tänka, att hvarken jag eller Beate vilja, att du skall vara opassande klädd och att jag förstår, om en ung flicka är för mycket urringad eller ej, och inte far klädningen bättre af att den måste tagas af för att påtråcklas spetsar kring hals och ärmar!
Men nu är du ju färdig, så det är ingenting att tala om.
Tacka Beate!
— Tack, tack Beate.
Var inte ond på mig för att jag var häftig, jag kunde inte hjälpa det.
Hon slog armarne om hennes hals.
Mamma är ju inte ledsen.
Jag är glad att du är färdig.
Pappa och gossarne kommo nu in för att beskåda och beundra.
Ernst låtsade som blef han så slagen af häpnad, att han ej kunde hålla sig upprätt och Arvid ville genast svinga Elly rundt, så att man kunde se, »om hon vore i stånd att sväfva.
Beate föll in med ett ängsligt, »nej Arvid, det betackar jag mig för».
Pappa hade satt sig bredvid mamma, och när Elly kom fram för att skärskådas af hans närsynta ögon, yttrade han ett gillande: »mycket snygg».
Han tog så fram ur ett hvitt papper några ljusröda kamelior och bad sin hustru »sätta dem i håret på tösungen.
Just där bakom vänstra örat».
— Men Karl, en sådan romantik — — —
— »Dåligt sällskap — — — —»
Tjugo års depravation du!
— Nej, pappa lilla, icke i håret, jag vill icke ha blommor i håret, det ser så lillgammalt ut, pojkarne skratta åt mig.
— Jaså, brukas det inte nu för tiden?
Ja, då slipper du, men stick dem in i skärpet, det klär upp den hvita klädningen, ser du här, vänta, jag skall ta undan en till mamma.
Du är väl inte för ung att ha blommor i håret, och han stack in den största kamelian i sin hustrus rika, mörkbruna hårkorg.
Sen I barn, hur det klär mamma!
Jag försäkrar er, att så söt som hon var — — —
— Ja, men det är icke mig, du skall beundra, utan Elly.
Är inte hon också söt?
— Jo, riktigt söt.
— Hvad tycka gossarne?
— Bra, svarade Ernst, under det Arvid drog till med ett »fasligt stilig.
— Har du examensfeber, Elly? frågade Ernst.
— Nej icke en smula, jag vågar inte skrynkla ner min klädning, annars skulle du få se, men jag har lofvat Beate att akta mig här hemma.
Jag undrar, om alla, som skola på balen, äro så glada som jag.
Tänk, jag har icke dansat på ett helt år.
— Det är nog troligt, att du glömt af konsten.
— Åhnej pappa.
Ack dansa ett hvarf med mig, du dansar så bra, mycket bättre än någon annan.
— Nå, hvem skall spela?
— Ingen, jag måtte väl orka att sjunga en vals, fast jag dansar.
Och med sin friska, rena röst började hon gnola »An der schönen blauen Donau», pappas favoritvals, och så stod hon där och neg för honom.
— Akta klädningen, Elly, tänk på Beate!
— Akta klädningen pappa, annars blir Beate ond på oss.
Flytta dig undan lite Arvid!
Han dansade med henne ett par hvarf omkring rummet.
— Du dansar som en engel pappa! och —
— Tösen har inte legat af sig, ljöd det nästan samtidigt.
— Klädningen är alls icke för lång Elly, försäkrade modren.
Kavaljeren var andtruten, men icke så andtruten, att han ej kunde kyssa sin dam, innan han kastade sig ner i soffhörnet.
— Jo, det är ett vackert exempel pappa ger, tänk om alla Ellys dansörer skulle göra så!
— Åh, var inte rädd du Ernst, det skulle vi nog bli två om.
— Det var rätt Elly, försvara dig du mot all närgångenhet.
Beate kom in.
Hon hade kappa och hufvudduken på, hon skulle följa med Elly till balen.
— Vagnen är här.
— Ja, jag hörde den.
Adjö, älskade lilla mamma.
Tack för allt besvär du haft med mig och glöm att jag var häftig, när jag klädde mig.
Sitt icke och vänta på mig, lofva det.
Pappa är nog uppe, när jag kommer hem, och jag skall tala om för honom, om jag haft roligt.
Ack, om mamma hade kunnat vara med!
— Ja, tycker du icke det vore på tid, att jag toge på mig min heliotropfärgade sidenklädning, som i fem år hängt i garderoben och rullade med.
Om jag bara hade plymer i samma färg.
— Du kommer kanske icke ihåg, att du har blommor i håret, Eleonore lilla.
— Ja, då är ju frisyren färdig.
En sådan hårfrisör, jag haft.
— Mamma kan kyssa honom sedan, nu vill jag ha en kyss af min förste balkavaljer, sade Elly, som sträckte på sig för att nå upp till den högväxte fadren.
— Lycka till Elly, dansa inte ihjäl för många, utbrast Ernst.
— Mycket roligt Elly, hälsa pojkarne, ljödo Arvids afskedsord.
Och nu var hon redan ute i tamburen.
Beate hjälpte henne på med ytterkängorna och förmanade henne ytterligare »att akta klädningen och ej skrynkla ner den, åtminstone tills hon kommit dit, sedan var den väl tillspillogifven.»
Ännu en gång öppnades dörren och Elly med uppviken klädning och iklädd den hvita pelsen stod där och kastade slängkyssar till föräldrarne.
Klockan var närmare tre på natten, då in- geniör Svan sakta öppnade dörren till sängkammaren.
Han skuggade med handen öfver ljuset för att ej väcka sin hustru, men det var onödig omsorg, hon var vaken och satt uppe i sängen, med det långa, upplösta håret kring de fina dragen och den halfvissnade kamelian bredvid sig på nattduksbordet.
— Jag hörde vagnen.
Har hon haft roligt?
Jag har sagt till, att hon skulle komma in till dig, så fort hon hunnit pelsa af sig.
Jag har inte råkat henne ännu.
— Jag hör att mamma är vaken, får jag komma in? frågade
Elly i dörren.
Jag ligger och väntar på dig.
— Åh, jag har haft så ofantligt roligt!
Mycket roligare, än jag hade trott.
Du kan inte tänka hvad det var lifvadt.
— Dansade du alla danserna?
— Ja visst, och de extra med.
Vill mamma se mitt program.
Är det inte rysligt sött?
Både monogram och dato och en sådan liten rar blyertspenna.
— Den skall du väl gömma som minne? frågade pappa, som stod vid chilfonieren och drog upp sin klocka.
— Ja, naturligtvis:
— Men kära Elly, du har ju bara dansat med —
— Med pojkarne, Ernsts kamrater.
— Hvarför har du inte dansat med några andra?
Hur kunde det falla pojkarne in att bjuda upp dig på en stor bal.
— Falla dem in!
Nej, det gjorde det häller inte.
Men jag tänkte genast på, att mamma sagt, att de skulle få så tråkigt, därför att ingen af deras forna barnbalsdamer skulle vilja dansa med dem, det såg ut som om de hade tråkigt, de stodo alla och hängde i en dörr, när jag kom, och då gick jag till dem och sade, att jag ville.
Och när sedan de andra kommo och bjödo upp mig, så hade jag naturligtvis inga danser kvar.
— Jo, den här françaisen.
Den dansade jag med en kammarherre, som sade, att han känt mamma från Vikstad.
En sådan lustig herre, han talade med mig om Sveriges naturskönhet.
Inte kan jag tala om något sådant.
— Det skulle du sagt honom, inföll fadren.
— Det kunde han väl begripa af sig själf.
Mamma kan inte tänka sig hvad Ludde dansar bra.
Vi dansade polka baklänges hela tiden.
— Det var tur för pojkarne, att du var där, sade modren.
— Ja, det var det visst och tur för mig, att de voro där.
Jag hade bestämdt icke haft så förskräckligt roligt annars.
Och mamma, kammarherren var alldeles betagen i Eva.
Han dansade visst tre danser med henne.
Han tyckte, hon var så vacker.
— Dansade
Eva med pojkarne?
— Nej, hon dansade bara med de gamla herrarne.
Hon tyckte också mycket om kammarherren.
Hon sa’, att han såg så intressant ut och var så orimligt begåfvad.
Det kunde jag då inte upptäcka.
— Ser man på, jag undrar om inte Eva glömt pansarlifvet hemma!
— Pansarlifvet, hon hade sitt nya laxfärgade siden, pappa.
Jaså, pappa menar den där dumheten häromdagen, hvad du är för en retsticka!
— Får jag se på dig Elly, utbrast modren.
Du har ju tappat ditt hårband och flätan har gått upp.
— Ja, det var i kotiljongen.
Men den höll till dess.
Och mamma, klädningen var ändå för lång.
— Var den för lång, det kan jag inte se.
— Jo, jag trampade i den, när jag gick upp för trappan här hemma.
Nästan hela kruset gick sönder.
Men det gör väl ingenting, när jag hade så rysligt roligt!
— Nej, det gör ingenting.
— Jag har rifvit af det, åh hvad det kratschade!
Godnatt nu, pappa, jag är så sömnig.
Sof godt, mamma lilla!
Dörren stängdes igen, ej just så vidare försiktigt — — —
— Nå Eleonore, det var en bal i en annan genre!
— Tänk, hvad hon hade haft roligt!
Alla människor kunna inte vara lika här i världen.
Inte en gång mor och dotter!
— Nej, och jag är allt glad, att Elly inte är lik mig!
— Glad, nå!
Han såg skälmaktigt på henne.
H var för det?
— Jag är glad, att hon är så frisk, ljöd det sakta.
EN ROMAN.
Han hade kommit hem till Stockholm aftonen förut och hade sofvit längre än vanligt på morgonen.
Nu var han uthvilad, nu skulle han ändtligen få börja att skrifva.
Det var ett efterlängtadt ögonblick för Olof Verner, som var författare och icke fått taga i pennan på öfver ett halft år.
Han hade på våren legat för döden i nervfeber, och sedan blifvit skickad till Lysekil för att repa sig, och han hade före sin afresa gifvit vännen och läkaren, doktor Lundström, ett löfte att ej syssla med något tankearbete förr än efter hemkomsten.
Hvad han många gånger ångrat, att han lofvat det; han hade bestämdt kunnat arbeta i Lysekil, han hade ju känt sig så frisk därnere!
Nåja, nu var han hemkommen och nu skulle han få börja på sin roman, till hvilken han haft planen färdig, innan han sjuknade.
Nu gälde det att få in personerna på ett naturligt sätt, det var öfver själfva exposén, den egentliga början, han grubblade, under det han gick fram och tillbaka i sitt stora skrifrum, med händerna på ryggen.
Jo, så mycket hade han klart för sig, att romanen skulle börja med en scen vid pianot mellan hjälten och hjältinnan, Kurt och Signe.
Kurt skulle sjunga och Signe ackompagnera honom.
Något, som skulle bli ett slags ledmotiv i romanen, något som sedan kunde komma igen, passa till upplösningen, hvad för något, hvad för något?
Jo, nu hade han det!
Romansen af Robert
Franz till de Heineska orden »aus meinen grossen Schmerzen mach ich die kleinen Lieder.» Ja, den passade förträffligt.
Han hade hört löjtnant Schedin sjunga den för knappa fjorton dagar sedan i Lysekil.
En sådan tur att han kom ihåg den!
Ett riktigt fynd!
Han gick till skrifbordet, satte sig ner, tog fram de stora helarken och doppade pennan i bläckhornet.
Det var en sann vällust att ändtligen få börja!
Han skildrade hvardagsrummet, där sångscenen skulle äga rum, de hemtrefliga, gammalmodiga möblerna, Kurt och Signe vid pianot.
Kurt hade sjungit några Schumannska sånger och började nu med romansen »aus meinen grossen Schmerzen».
Så långt hade Verner kommit, han hade just skrifvit ner de sista orden, då det däruppifrån öfver honom ljöd: »Kom lilla flicka valsa med mig, valsa med mig, valsa med mig ...», spelad af en barnhand på pianot.
Ljudet kom alldeles öfver Verners hufvud, hade professorn lagt sig till med piano?
Professorn, nej han hade ju dött, medan Verner var i Lysekil, det hade han sett i tidningarna — det var skada på karl, en präktig människa!
Det måtte kommit andra hyresgäster i våningen uppöfver, där professorn bott alla dessa fem år.
— Madam Svenson! ropade Verner med ljudelig röst.
Madam Svenson, städerskan, kom in.
— Hör madam, hvad är det här för spektakel?
— Det är någon, som spelar piano, tycker jag.
Hvem har hyrt professorns våning?
— Det lär vara en enkefru Herschow från Skåne.
— Ja, det är jag rädd för.
Det låter misstänkt.
— Var det något annat, herr Verner befalde?
Madam Svenson traskade ut igen.
Hon var i lifvets vanliga förhållanden långt ifrån fåordig, men
Verner hade »dresserat» henne att hålla sig till den gyllne regeln: »ditt tal skall vara ja, ja och nej, nej», i annat fall finge de skiljas åt.
Och madam
Svensson ville gärna behålla den goda »passningen».
O fasa, hur tydligt han hörde hvarje ton, det här var trefligt!
Nå, det var väl bara ett tillfälligt utbrott af barnslig klåfingrighet, odjuret kunde väl inte mer är de där takterna, det var inte värdt att genast låta bringa sig ur koncepterna, och han fortsatte »mach ich die kleinen Lieder», då det ljöd en variation af »kom lilla flicka — omöjlig att beskrifva — tralalala, lalalalala», åh milda försyn!
Jo, det var en stämning att vara i, när man skulle skildra stora passioner — han kände visserligen en stor passion, men inte den rätta, och — hvad var det, nu kommo ett par andra odjur ingalloperande, instöflande, inramlande, ja, naturligtvis i våningen ofvanför, det hade inte varit rådligt för dem att gå miste — och så började de att leka häst eller brottas eller leka elefant och vilddjur, åtminstone lät det så nerifrån.
Och under tiden spelade barnet en polka tata, tatata, hvad var det för en polka, gamla sultanpolkan — usch — åh ett sådant elände, och så började de andra två att dansa, de som dansade voro pojkar, det var då säkert.
Nej, det var omöjligt att författa under dylika förhållanden, det skulle bli en snygg roman, han rusade upp från skrifbordet och tog en bok och började läsa — det skulle väl någon gång upphöra — tacka ville han Lysekil, om han bara skrifvit där!
Nu var han rakt förlorad, skälfvande nerver — sådant elände — det var väl slut med hans författarebana, i stället för att den först nu egentligen skulle börja.
Förr hade han aldrig brytt sig om, hvad han hörde omkring sig, när han skref, eller rättare sagdt, han hade ingenting hört, de diktade personerna voro värkliga för honom — af det värkliga lifvet förnam han intet.
O, denna eländiga, fördömda sjukdom!
En stark karl, som han varit för några få månader sedan, kärnsund till kropp och själ och nu nervös som ett hysteriskt fruntimmer!
Flickungen började spela igen, det var en märkvärdig uthållighet.
Han hade alltid hatat underbarn, men nu önskade han, att barnet däruppe skulle vara något i den vägen, så att det åtminstone blefve drägligt, — men det var hon inte, långt ifrån, långt ifrån.
Nu hoppade pojkarne bock öfver hvarandra.
— Nej, det här var ...!
Madam Svenson!
— Var snäll och gå upp till herskapet här ofvanför och säg till barnjungfrun att hon får försöka hålla barnen lite’ tysta öfver det här rummet.
Säg, att det är mitt arbetsrum!
— Ja, och att herr
Verner varit så fasligt sjuk och ännu är riktigt klen.
— Hva’?
Nej, låt bli.
Madam behöfver inte gå upp, det blir väl bättre om en stund.
Han var rädd, att frestelsen skulle bli madam
Svensson för öfvermäktig däruppe och att hon skulle börja pladdra om likt och olikt och för resten — skicka upp sin städerska med en hälsning från honom till enkefru Herschows barnjungfru, — det var inte riktigt — — Nej!
— Madam Svenson!
— Ja, herr Verner, det ringer.
— Det hör jag; släpp inte in någon, — jag tar inte emot.
Men det tycktes vara en gäst, som inte lät afvisa sig.
— Doktorn säger, att herr
Verner nog tar emot honom.
Bed honom komma in!
Verner reste sig upp från skrifbordet och gick emot den inträdande.
— Goddag, käre bror, sade denne, välkommen hem!
Låt mig se, om jag är nöjd med dig.
— Ja, västkusten kan inte göra mer för mig.
Jag var den siste badgästen på Lysekil; jag skall väl föreställa frisk nu.
— Nå, är du det inte?
— Nog är jag fri från nerv-febern alltid — men — —
Dåliga nerver.
— Ja, det vill jag lofva.
Rent eländiga.
Jag tål inte det minsta, allt irriterar mig, så att jag är färdig att.
— — I Lysekil märkte jag det inte så mycket.
Nå, jag var ju ensam på sjön dag ut och dag in, men nu —.
— Ja, jag ser, att du är nervös.
Men det var också ett förbaskadt väsen de hålla här uppe.
— Ja, är det inte?
Professor Holmdal är död.
— Det vet jag, men det är väl inte han, som »går igen» på det viset?
— Nej, det är enkan.
— Hans enka, han var ju inte gift.
— Det var ena eländiga trossbottnar, ni bestå er här i huset.
— Ja, inte tror jag, att man kan kalla dem mycket tjocka.
Jag har aldrig tänkt på trossbottnarne förut — jag kunde ju aldrig höra ett dyft från professorn — då kunde jag få arbeta i fred, och då visste jag inte, hvad förstörda nerver ville säga.
— Du gjorde narr af dem hos andra, påstod att det var fruntimmerspjåsk och inbillning.
— Jo, jag tackar för inbillning.
Jag har blifvit straffad, som man alltid blir, då man är öfvermodig.
Det är så man kan bli galen.
Jag kan inte skrifva en rad.
De spela piano öfver mig.
Och hoppa bock.
— Nå, du kom ju hem först i går; det är ju ingen tid förlorad.
— Ingen tid förlorad!
Ett halft år, kallar du det ingen tid?
Bli sjuk, just som jag skulle börja min stora roman.
Allt det andra, jag hittills skrifvit, har endast varit en sorts förberedelse till den, för att kunna behärska formen, få fram lefvande, naturliga människor; jag hade planen färdig, då jag får den fördömda sjukdomen.
— Svär du, det gör så godt!
— Och nu har jag inte samma förutsättningar för att gå i land med den.
Jag ville skildra riktigt hela människor, ej sjukliga, raffinerade varelser efter nutidens konventionella recept.
Hade jag fått skrifva den då, kunde det ha blifvit något — jag var själf stark och normal, men nu, jag är så —
— Ja, jag ser.
Du får inte arbeta för mycket.
Jag kan inte vara sysslolös längre — och med det här oljudet öfver mig kan jag inte arbeta.
Skicka bara inte på mig några af mina vänner, jag tål inte se dem!
Jag skäms att visa mig i mitt förnedringstillstånd.
Jag har förbjudit madam Svenson att släppa in någon.
— Det var hyggligt, att du gjorde ett undantag för mig
— Å, det var väl naturligt.
Läkaren.
Det gör i alla fall godt att sjunga ut.
Skrifver du något för mig?
Sitt inte inne och hör på eländet!
Det blir väl bättre i morgon.
Men det blef inte bättre i morgon, inte på flera dar, inte på hela veckan.
Verner var utom sig.
Ibland föll det honom in, att det väl inte återstod honom något annat än att flytta.
Men dels var han förtjust i läget vid Berzelii park, och så behöfde han inte låta köra bort sig på det viset.
Men det var ogörligt att försöka skrifva, han kunde ej komma i diktarfeber, ej se sina personer, ej höra dem tala, han hörde blott de enerverande ljuden öfver sig.
Fans det ingen hjälp?
Han skulle åtminstone skaffa sig reda på, hur långt det fick gå och så, en vacker morgon, tog Verner på sig hatt och öfverrock och begaf sig direkt till sin vän häradshöfding Södervall.
Han hade tur, häradshöfdingen var hemma och kom mycket hjärtligt emot honom.
— Roligt att få se dig!
Du ser ju inte alls skral ut!
Nu är du väl alldeles frisk?
— Ja, tack som frågar.
— Jag skall börja på romanen.
— Nå, det var bra.
Det går väl som vanligt undan med fart?
— Nej, det är just inte att skryta med.
Ser du »aus meinen grossen Schmerzen» rimmar inte med »kom lilla flicka valsa med mig».
— Nej, det har jag aldrig trott, det skulle inte engång en jurist få att rimma.
— Det är därför jag kommit hit.
— För att jag skall rimma, är du galen?
— Nej inte ännu, men om jag inte slipper att bråka mitt hufvud med att få det att gå ihop, så —
— Tala tydligt människa!
Hvarpå Verner talade om sina bekymmer.
— Hör du, öfverdrifver du inte? frågade häradshöfdingen.
— Nej, det svär jag på.
Jag känner det så, och det är inte det minst pinsamma att veta, att hvad jag lider inte står i den ringaste proportion till den oförrätt mina grannar tillfoga mig och till det, jag skulle känt före min sjukdom — till det du och många andra skulle känna.
Det är det, som gör en alldeles — — Hör du, du får råda mig.
— Hvad till?
Egentligen vill jag bara fråga en sak, har jag några juridiska rättigheter gent emot den där fru Herschow?
Ha hennes barn lof att förstöra min hälsa, min författarebana, min ekonomiska ställning?
— I fall allt detta blir förstördt genom pianospel, brottningar och dylikt — ja.
Det fins ingen lag i Sveriges rike, som kan hindra fru Herschow och hennes barn att gå, springa, hoppa och dansa på sina golf under dagens lopp, ja till en viss grad under nattens också, och man kan ej förbjuda dem att spela på sitt piano så mycket de vilja och hvad de vilja; till och med om de spela »kom lilla flicka valsa med mig», hvarenda timme under årets trehundra sextiofem dagar.
Du kan flytta, det är det enda du kan göra, d. v. s. efter laga uppsägning!
— Tack så mycket, det visste jag också.
Får man spela hvilket instrument som hälst?
Också dragharmonika?
— Ja, också dragharmonika och trumma.
Hör du Verner, köp dig en trumma och traktera den hvar gång de spela där uppe.
Det gjorde en af mina vänner, som också var alldeles utom sig.
— Då skulle han väl inte samtidigt skrifva.
— Nej, det var inte hans kall här i lifvet.
Hör du, har du talat med värden?
— Ja, han säger detsamma som du, han kan inte göra något för mig.
— Nå då får du göra det själf.
Gå du upp till enkefrun och tala om, att du nyligen gått igenom en svår nervfeber och att du är författare — nåja, det lär hon väl veta, så snart du säger ditt namn — och berätta henne, att barnen störa dig under dina bästa arbetstimmar och anhåll på det mest artiga och förbindliga sätt, att hon flyttar pianot i något annat rum och att hon tillsäger barnen att veta hut — ja, du skall naturligtvis säga det på ett finare sätt.
— Det behöfde jag inte rådföra mig med en jurist för.
Jag vet själf, att jag kan göra visit hos ett obekant fruntimmer och göra mig löjlig, för att få till svar, att hennes barn äro englar, att pianot inte kan flyttas, men att jag kan flytta.
Nå, du behöfver inte bli så häftig.
Jag tar ju inte betaldt för mitt råd.
— Ja vet du, det är värkligen ingenting värdt.
— Säg inte det, säg inte det!
— Apropos, fins det ingen lag om obligatorisk skolgång i Sverige?
Måste inte barn öfver sju år gå i skolan?
— Jo, det är något ditåt.
Jag har inte studerat folkskolestadgan så noga.
— Ja, men mina barn äro öfver sju år och de gå inte i skolan?
— Dina barn!
Hva ...
— Jag menar naturligtvis hennes barn, odjuren öfver mig.
— Nå, då ha de väl informator hemma, eller kanske de ha mässlingen som mina barn.
— Tror du man kan hålla sådant väsen, när man är sjuk?
— Kanske de äro konvalescenter?
— Åh, din lagvrängare, vet du hvad det vill säga att vara konvalescent?
— Nå, jag förmodar, att det yttrar sig olika hos barn och fullvuxna.
— Konval ... jag vore färdig att ...
Kom hem till mig och hör på dem!
— Tackar som bjuder, jag har tillräckligt af mina egna.
De äro inte för mycket à la Egyptens präster häller.
Följ du mitt råd!
— Det skall du få, och blir det gynnsamt, skall jag inte glömma dig på nyårsafton.
Ja, det återstod intet annat.
Han måste, hur svårt det än var, gå upp och tala med fru Herschow, eftersom ingen ville göra det i hans ställe.
Han kom till detta resultat dagen efter besöket hos häradshöfdingen.
Som sagdt, hans personliga vädjan kunde inte göra det värre, och det kunde bli bättre.
Det var inte lätt för honom att besluta sig härtill, han var alltid generad i fruntimmerssällskap och hade en panisk ängslan att göra sig löjlig.
Kanske den obekanta damen skulle bli ond och ställa till en scen?
Nåja, det kunde inte hjälpas.
Nu var det för sent att ångra sig.
»Hvad är en timmes skam mot evinnerlig ära!» mumlade han för sig själf, under det han hörde hur klockan ringde och väntade på, att man skulle öppna för honom.
Det var en liten nätt jungfru, som öppnade tamburdörren.
— Är fru Herschow hemma? frågade han tvekande, i det han varmt önskade, att golfvet ville öppna sig och han kunde falla direkt ner i sin egen tambur.
Han räckte fram sitt visitkort och bad att få tala med fru Herschow ett par ögonblick, han skulle ej uppehålla henne länge.
— Var så god och stig in här, så skall jag säga till.
Jaså, här var härden för allt det oväsen, som under sista veckan plågat och enerverat honom.
Han befann sig i rummet öfver sitt arbetsrum.
Ja, det var det otvifvelaktigt.
Men han tyckte knapt det kunde vara möjligt.
Så förtjusande det var mot där nere hos honom.
Det var riktigt ett rum att beskrifva.
Så borde rummet se ut, där hans hjälte skulle sjunga sina sånger till den unga flickans ackompagnement.
Hvad var det, som gjorde det så olikt andra, så olikt det banala hvardagsrum, han beskrifvit i sin roman?
Det var inte lyxen, det var inte precis något raffineradt, hvad var det?
Jo, nu fann han ordet, det var det personliga, som låg i hela arrangementet.
Det gjorde ej intryck af att vara ett rum, ordnadt efter vanlig tapetserareschablon, det var ej färgen på möbeltyget, ej möblerna, som utgjorde dess förnämsta behag — det var det intryck det gjorde af att vara ett hem.