Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingendera har blifvit förmildrad genom det nu meddelade skriftliga anförandet, hvilket till yttermera visso innehåller sådane ord, som dessa: ”Det som först bör ligga till grund för de framställningar, som hvar och en gör, den ena menniskan till den andra, och framför allt för dem, som RiksSt:n göra till sin Regering, bör enligt min öfvertygelse vara sanning.
Detta tror jag icke öfverensstärnmer med yttrandet i denna punkt.
(Den första af PresleSt:s beslut).” Enligt detta förmenande skulle således detta RiksSt. icke hafva talat sanning till sin Regering, då det förklarat, att en korttid af riksdagen icke varit tillräcklig för en sorgfällig pröfning af straffsystemets grunder och tillämpning.
— Vidare: ”De återstående punkterna af detta förslag (PresteSt:s) innehålla icke annat än ett förklädt afslag å den K. propos., hvilket jag dock skulle tro det vara mera passande för R.
St. att ärligt uttrycka m. m.” Naturligtvis kunde icke Konungen önska afslag å Sin egen höga proposition.
Statsrådet hade ock i föregående samtal yttrat, alt återremiss eller uppskof vore antagligare.
Ehuru vid Talmans proposition till bifall å betänk, intet ja af - Den 7
Maj f. m. 367 hördes i PresteSt., yrkades icke eller afslag af någon.
Den afgörande tankan var rådrum, att ytterligare pröfva det vigtiga ämnet.
När så är, kan PresteSt. icke vidgå misstag eller förhastande i bedömmandet af de fällda uttrycken, icke eller återkalla åtgärden, att hafva tillskrifvit
Hr Statsrådet och Riddaren derom.
Då denna af PresteSt. beslöts, ålade det sina ledamöter tystnad.
Det ville nemi. icke en brytning, men en förtroligare väg beredd till upprättelse.
Det känner lika väl ett RiksSt:s rättighet att icke förnärmas, som gränsen för det passande i den enskilda riksdagsmannens tillgörande.
Genom kall och böjelse fridälskande, försonar det sig gerna; och motser med tillförsigt följderna af en åtgärd, till hvilken Ståndet lika litet gifvit första anledningen, som det dervid kunnat öfvergifva sin egen värdighet och fordran, att för sina afsigler rättvist bedömmas.
Stockholm d. 5 Maj 1845.
C. F. af Wingård.
Jag får först härvid anmärka, all den citation, som i denna sistnämnda skrifvelse är gjord af lista punkten i det ifrågavarande beslutet, icke är öfverensstämmande med ordalagen i protocollsutdraget, der lista punkten lyder sålunda i ”alt liden under innevarande riksdag icke tillåtit R.
St. ingå i fullständig granskning af det i nåder meddelade lagförslaget, hvarken till dess hufvud gr under, eller deras tillämpning.” Skillnaden är likväl så stor, att om ordalydelsen varit sådan, som den befinnes i den sednare af de lill mig ankomne skrifvelser, den hade varit hufvudsakligen öfverensstämmande med sanna förhållandet, enär R.
St. verkligen vid denna riksdag icke hinna att pröfva både grunderna och tillämpningen af straffsystemet, då deremot det påståendet, att tiden icke tillåtit R.
St. att ingå i fullständig granskning af lagförslaget hvarken till dess hufvudgrunder eller deras tillämpning, icke är riktigt, då gruuderne verkligen med alla de formaliteter, som i våra lagar äro föreskrifne, och med samma noggrannhet, som vid andra lika vigtiga frågor varit iakttagen, blifvit af R.
Då jag vet med inig sjelf, att jag med mitt yttrande icke afsett att såra någon enskild man, än mindre något RiksSt.; då jag öfverallt endast begagnat ordet förslag, och således äfven i formen hänfört mig, icke till det beslut, som i ett annat Stånd blifvit faltadt, utan till det visserligen likalydande förslag, som af en talare inom Riddarhuset till antagande blifvit framstäldt; då hvad jag yttrat varit påkaliadt af nödvändigheten alt visa oantagligheten af ett förslag, hvaruti jag ej kunde instämma; och dä jag så mycket mindre på något ställe ingått uti något slags omdöme om de personers afsigter, som framställt förslaget, som jag såson allmän grundsats alllid antager, alt vi alla syfta till samma mål, fäderneslandets väl, ehuru vi äro af olika tankar om medlen till dess ernående, kan jag icke på något vis medgifva, att jag gifvit skälig anledning till den åtgärd, som emot mig blifvit vidtagen, äfven om den ägt 368 Den 7
Maj f. m. rum af det enda Sland, hvilket enligt min öfvertygelse kan äga rättighet att i afseende på mig besluta cn sådan, nemi. det hvaraf jag är medlem.
Men om än mina uttryck hade varit af sårande beskaffenhet, tillåta likväl icke våra grundlagar, att sådant beifras på det sätt, som nu skett.
De bestämma, att det endast är inför lagen eller inför sitt eget Ständ, som riksdagsmannen är ansvarig för sina yttranden.
Då vid delta tillfälle annorlunda förfarits, kan jag således icke undgå att anse riksdagsmannens fria yttranderätt derigenom hafva blifvit förnärmad, och får alltså, då, mig veterligen, det nu är första gången, som under vårt närvarande statsskick, något sådant inträffat, för alt i möjligaste målto förekomma dylika händelser, till il. o. Ad:s protocoll anmäla min protest emot hvad som sålunda skett, förklarande derjemte, att jag så mycket mindre i denna fråga begär framställning af någon poropos. till R. o. Ad., som våra grundlagar icke medgifva alt ett RiksSt. får göra sig till bedömmare af lagligbelen utaf ett annat RiksSt:s åtgärder.
Frih. Tersmeden, Willi.
Det är en i våra häfder vitsordad sanning, att R. o. Ad. alltid varit mån om bibehållande af yttranderättens helgd.
Vi hafva nu genom den siste värde talarens anförande funnit, att ett annat Stånd ansett sig til(ständigt att tillskrifva en ledamot af detta Stånd, för ett yttrande, som han inom detta Stånd bar haft.
Vår grundlag föreskrifver det enda sätt, hvarpå en enskild riksdagsman kan lagforas eller tillrättavisas för sina yttranden.
Den väg, som här blifvit begagnad, är således utom vår grundlag.
Jag är äfven af den tanka, att det icke skulle vara R. o. Ad. värdigt att beträda samma väg, och derföre anser äfven jag, lika med Hr Silfverstolpe, att någon åtgärd i anledn. deraf icke kan vidtagas, men för bevarande af yttranderättens helgd anser jag nödvändigt, att hvar och en, sorn hyser samma tanka, till prot. uttrycker densamma, och det är för att i den delen få förena mig med Hr Silfverstolpe, som jag begärt ordet.
Häruti instämde Frih. Peyron, Gust.
Det nu ifrågavar. förhållandet är visserligen lika oangenämt som det är oväntadt, men då Hr Silfverstolpe icke kunnat undgå att inom sitt Stånd tillkännagifva denna tilldragelse, så anser jag, att åtminstone de ledamöter af Ståndet, som mera än mängden deltagit i öfverläggningen, icke kunna undgå att häröfver yttra sin åsigt.
Jag får derföre till prot. uttrycka mitt enskilda ogillande af detta PresteSt:s förfarande, att i egenskap af RiksSt. och genom sin Talman i skrifvelse till en enskild ledamot af annat
Stånd söka inskränka hans yttranderätt eller bestraffa dess begagnande.
Om PresteSt. hade trott sig vara genom Hr Silfverstolpes yttrande förnärmadt, så hade den utväg alltid varit öppen att först försäkra sig om sjelfva factum genom ett från Den 7 Maj f. m. 309 frän Ridd.cancelliet hegardt utdrag af prot. i hvad detsamma rörde Ilr Silfverstolpes yttrande, och om PresleSt. sedermera funnit delta yttrande för sig sårande, så hade PresteSt. kunnat i offentlig viig genom skrifvelse till R. o. Ad. anmäla detsamma och begära upprättelse.
Denna väg hade, efter min tanka, om än ovanlig i våra riksdagsannaler, varit mera öfverensstämmande håde med Riksd.Ord ns föreskrifter och äfven med den grannlagenhet, som det ena Ståndet är skyldigt det andra.
Den hade äfven varit fullkomligt öppen och om å ena sidan PresteSt. med fog kunnat vänta sig upprättelse för den händelse att deras klagomål varit grundade, så hade Sd. o. Ad. också å den andra sidan haft tillfälle att offentligen ogilla detsamma, för den händelse, att Ståndet funnit PresteSt:s anmälan sakna grund.
På det högsta bekla gar jag, att det ämne, som genom Or Silverstolpes anförande blifvit bragt å hane, här kommer alt blifva föremål för någon discussion.
Jag anser det vara stridande emot 48 § Riksd.- Ordn., der det står nppräknadt hvilka ämnen,.som kunna blifva föremål för Ståndens öfverläggningar, samt att dessa, der nämnde, äro föredragniugsämnen och inga andra.
Då nu förevarande ämne icke är af Hr Gr. o. Landtm, föredraget, så kan visserligen icke någon grundlagsenlig rätt för mig finnas, att söka på något sätt förhindra den discussion häröfver, som jag nu ser uppkomma.
Det är någoting ganska ovanligt, och under den lid jag bevistat riksdagar, har det åtminstone icke handt, att någon ledamot af R. o. Ad. har inför sitt Ständ beklagat sig öfver de handbref han erhållit, frän det ena hållet eller från det andra.
Af den upplästa skriftvexlingen hafva vi hört hvad dessa handbref innehålla.
Det synes mig vara tvifvelaktigt, huruvida de äro ställda till ledamoten af R. o. Ad. eller till föredraganden af Ecclesiastikärendena.
I sednare fallet torde R. o. Ad. icke hafva någonting att yttra.
I del förra fallet återigen ser jag icke, alt R. o. Ad. kan eller bör ingå i något slags bedömuiande af frågan, enär det icke är något officielt meddelande, utan ett handbref, som är gifvet och mottaget.
Sådana gåfvor äro behållna, och kunna efter mitt sätt att se, icke på något sätt böra blifva föremål för R. o. Ad:s eller dess enskilda ledamöters bedömmande, pä sätt här nu ägt rum genom de två sista talarnes yttranden, hvilka sjelfva klandrat PresteSl:s åtgörande i detta afseende, tillåtit sig att bedömma det ur synpunkten af ett förnärmande emot R. o. Ad. samt uppmanat R. o. Ad:s öfriga ledamöter att dermed instämma.
Jag för min del får förklara, att jag icke kan deruti instämma.
De ordalag, som Hr Silfverstolpe begagnat, och som under hans nu afgifna yttrande åberopades, äro efter min tanke af en förolämpande beskaffenhet.
Hade de fällts emot någon af R. o. Ad.s ledamöter under discussionen, så bade de 10 II. 47 370 Den 7
Maj f. m. troligen också blifvit på detta sätt upptagne; ty när man yttrar, att någon annan icke hållit sig vid sanningen, att någon annan icke gått ärligt tillväga, d. v. s. pä ett mindre ärligt sätt framställt sin mening, sä kan jag icke undgå att linna det vara förolämpande.
Så beskalfadt yttrande är i 50 § RiksdOrdn. hvarje riksdagsman förnekadt; ty det står der: ”ingen tillåte sig personligen förolämpande uttryck.”
Man kan visserligen säga, alt detta icke var personligen förolämpande uttryck, men jag har också blott sagt, att om de hade fallit emot någon af R. o. Ad:s ledamöter under diseussionen, så hade de troligen blifvit ansedda såsom förolämpande, och jag hemställer till hvar och en, huruvida någon af oss velat emottaga och behålla ett sådant yttrande, att man icke hållit sig till sanningen, och att man på ett mindre ärligt sätt framställt hvad man menat.
Jag håller icke sådant tillgodo.
Om man nu här, på sätt föregående talare yttrat, kan ingå i bedömmande af PresteSt:s tillgörande, så torde det också ä andra sidan vara liliiilåLet att yttra, det jäg ieke kan förundra mig öfver ali ledamöter af PresteSl. hafva ansett sig deraf förolämpade.
Jag vill icke tillåta*mig något- bedömmande af de_ åtgärder, som PresleSt. vidtagit, eller af det handbref, som Ärkebiskopen aflåtit.
Jag anser det icke tillhöra R. o. Ad. in corpore, således icke någon enskild dess ledamot pä della ruin.
Man må föröftigt derom hafva hvad tanka man behagar, men jag förmodar, att R. o. Ad. aldrig skall instämma i den olåt, som under de sednare dagarne från sä mänga .häll, frän lidningarne och andra blifvit yttrad öfver PrestSt.
Efter detta anförande hördes ett eller annat bravorop. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde till Frih.
Palmstjerna, om Friherrens afsigt vore, att det skulle blifva föremål för R. o. Ad. åtgörande, huruvida Hr Silfverstolpes yttrande varit för Högv.
PresteSt. förolämpande eller icke.
På intet sätt är det min afsigt, att de yttraden, som i afseende på detta ämne fällas, böra föranleda till något R. o. Ad:s beslut.
När PresteSt. blir underrättadt om hvad som här tilldragit sig, så blifver det tillfälle för detta Stånd, att besluta hvad det i anledning deraf finnér för godt.
Jag tror mig icke hafva gifvit anledning till någon sä beskaffad förutsättning, som skulle jag hemställt till R. o. Ad., att fatta något sådant beslut, som Hr Gr. o. Landtm, omförmält.
Mina ord voro, att om ett sådant yttrande, som llr Silfverstolpes, blifvit fäldt emot någon ledamot af Riddarhuset, så hade det troligen icke ailupit med mindre, än att man deraf funnit sig förolämpad.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att sedan nu Frih.
Palmstjerna tiilkärinagifvit, att hans afsigt icke var, att R. o. Ad. skulle ingå i bedömmande, huruvida Hr Silfverstolpes yttrande varit för Högv.
PresteSt. förolämpande eller icke, IL o. Den 7
M a j f. ni. 371 Ad. loide finna, alt denna fråga, såsom icke i någon ordning väckt, ej eller nu vore föremål för R. o. Ad;s öfverläggning, Gr.
Den särskilda episod, som nu, i följd af Frih.
Palmstjeruas yttrande och Hr Gr. o.
Landtm:s i anledn. deraf framställda fråga inträffat, skulle möjligen kunna leda längre än Frih.
Palmstjerna åsyftat, och den invändning han syntes i början af sitt anförande göra emot riktigheten af denna frågas anmälande af Hr Silfverstolpe, är sä beskaffad, att jag icke anser mig behöfva besvara den såsom ledamot af detta Stånd, dä frågan är föredragen, utan håller mig endast till 50 § Riksd.Ordats föreskrift, alt hvarje Stånds ledamot äger räll att i plenum, stående och från sin plats, lill prot. fritt lala och utlåta sig i alla frågor, som under öfverläggande komma, och om lagligheten af allt som inom Ståndet sig tilldrager.
Då det nu har tilldragit sig inom detta Ständ, ali Frih.
Palmstjerna, under förklarande, att Hr Silfverstolpe skulle icke äga fog att afgifva ett sådant yttrande, som det han i eli föregående plenum haft, påstått, all individer af R. o. Ad. icke skulle äga rätt att yttra sig om hvad som inom eli. annat Stånd passerat, och dä Hr Frilen således velat förhindra ledamöter af detta Stånd alt bedomina ilen händelse, det factum, som nu är, eller snart blir bekant för bela Ståndet, så kan jag icke undgå att preliminariter anmärka den stora inconseqvens, som råder i eu sådan Friherrens åsigt, att nemi. vi icke inom detta Stånd skulle tiga all individuell yttra oss; ty vill man föreskrifva en ledamot här all icke få afgifva ett sådant bedömmande, som Frih.
Tersmeden och Gr.
Cronhjelm afgifvit, sä är det också ganska olämpligt, att Frih.
Palmstjerna anser sig berättigad att bedomina deras yttranden.
Efter detta preliminära svar, går jag att yttra mig öfver det passerade, och efter den förklaring, som Ilr Silfverstolpe sjelf gjort af sina ord och af händelsen, så anser äfven jag, lika med honom och de ledamöter, som hafva yttrat sig, alt äfven om grundlagen medgåfve en egentlig behandling af denna fråga, ledande till ett beslut, en sådan behandling ingalunda bör påyrkas.
Deremot vet jag icke hvarföre någon ledamot skulle anse sig förhindrad att individuellement yttra sina sympathier för eller emot hvad som passerat.
När jag säger, alt man borde få yttra sina sympathier för eller emot, så ber jag få förklara, att jag alldeles icke gör det såsom ledamot af ett Stånd, emedan jag anser den synpunkten vara oändligt mycket ringare än den, ur hvilken jag begärt ordet.
Jag anser nemi. den Styrelse, i spetsen för hvilken en Konung finnes, som tagit till valspråk rätt och sanning, vara förnärmad genom ett klander, stäldt directe till en ledamot af Styrelsen, som i sjelfva verket endast har framställt den grundsats, att R.
St. i allmänhet böra handla öppet.
Svenska språkbruket har längesedan afgjort, att med ordet ärligt i den ställning, som det af Hr Silfverstolpe brukades, icke menas någonting annat än öp - Den 7 Maj f. m. pet.
Man kan i politiska strider alltförväl pä Svenska språket säga till hvem som helst, att det vore bättre om han helt ärligt uttryckt sin mening, än att hafya yttrat någonting obestämdt och afvikande från rälta förhåilandet.
Ingen, som icke har sjuk sak inom sig, kan deröfver känna sig förnärmad, och ingen må offentligen häröfver beklaga sig, ty språkbrukets makt är ensam tillräcklig alt försvara det.
När detta ord, i den ordställning
Hr Silfverstolpe det begagnade, enligt hans eget i fullkomligt logicalisk mening afgifna förklarande, refererade sig lill det handlingssätt, som han önskade att
Ståndet skulle vidtaga, och det således var af en sådan man, som innehar Konungens förtroende såsom rådgifvare, en offentlig uppmaning till detsamma, som utgör Konungens valspråk, så säger jag all slags anmärkning dervid måste behandlas af hvarje
Svensk statsborgare med alldeles motsatsen af sympathi och med_ bedröfvelse.
Dertill kommer ytterligare, att den åtgärd, som
Ärkebiskopen nu tagit att tillkännagifva sitt missnöje emot Hr Silfverstolpe, har den besynerliga karakteren, att vara hvarken ett Ståndets meddelande eller ett enskildt meddelande.
Jag tillåter mig derföre förklara, att det hade varit vida mera ärligt, om Ärkebiskopen hade skrifvit enskildt och icke åberopat Ståndets beslut, än att han på sådant sätt yttrat sig till
Departementschefen för Ecclesiastikäreudena.
Det hade varit vida bättre då att urskilja i hvad mån Ärkebiskopen, som ensam satt sitt namn under skrifvelse!), verkligen i enlighet med sanningen kunde åberopa Ståndets instämmande i en sådan skrifvelse, eller om det skulle lillräknas honom ensam.
För min del är jag fullkomligt villig, i följd af personlig bekantskap med åtskilliga PresleSt:s ledamöter, hvilka derom specielt yttrat sig för mig, att förklara, det jag icke tillräkna!' dem, hvilkas namn här i denna skrifvelse icke äro synliga, något af hvad Ärkebiskopeu i detta fall tillförene gjort, eller hädanefter kan göra till att på det viset sätta sig emot eller afgifva skrapor lill ledamöter af delta Stånd eller till ledamöter af Regeringen.
Jag anser detta för resten alldeles icke så underligt, ty då den värde Kyrkans Primas börjat delta riksmöte med att afgifva en skrapa till samtliga RiksSlm och till tiden i allmänhet, sä var det temligen tydligt, att han skulle sluta med försöket att gifva en sådan åt någon af Regeringens ledamöter.
Detta vare doek icke sagdt i den mening, att jag icke också kan förstå, det motivet icke varit så lågt, som det kan synas.
Man måste komma ihåg, att äfven den, sorn bär försoningens gyllene kors på bröstet, dock är en menniska och således äfven har menskliga passioner.
Man måste komma ihåg, att misslyckandet af en sådan politisk mesure, som förfelades genom det beslut R. o. Ad. tog här sista Måndag, och lill hvilket beslut Hr Silfverstolpes yttrande ganska kraftigt medverkade, icke kunde annat än sätta de politiska passionerna hos en kyrkans primas och PresteSt:s ledare i rörelse.
Nu har, genom Ståndets beslut i afseende på LagUtsk:s principbelänk, den effect uppstått, att PrcsleSt., hvars Den 7
Maj f. m. 373 ledare naturligtvis Ärkebiskopen är, står ensamt, och då jag tillförene förklarat, att jag anser frågan om dessa principer vara en bildningsfråga, deruti beslutet skulle vittna om graden af bildning hos denna riksförsamling, så måste hvar och en finna, att det måste vara smärtande för PresteSt. att finna sitt
Stånd stå bakefter alla de tre öfriga.
Det är delta, mine Hrr, som visat en seger öfver den anda, sora Ärkebiskopen velat ingjuta hos Ståndets ledamöter allt ifrån riksdagens början, i fullkomlig motsats till den anda, af hvilken jag tror, att delta och öfriga Stånd borde fattas och drifvas.
Det är således icke underligt, om han, som alltjemt kämpat emot denna tiden och denna andan, förgått sig, oell då vi i den nämnde frågan äro segrande, så böra vi också moderera våra omdömen derom.
Vi höra således, och jag anser det vara alldeles öfverensstämmande med de ledamöters tanka, som redan yttrat sig, med undanlag af Frih.
Palmstjerna, icke drifva våra omdömen om factum längre, än alt beklaga, att äfven vid den förevarande skrifvelsen PresteSt. icke iakttagit den nödiga skillnaden mellan sig såsom ledamöter af den aktningsvärda prestclassen och deras ordförande, och hoppas jag, att om denna discussion ytterligare förlänges, icke sådana yttranden måtte fällas, som det Frih.
Palmstjerna afgifvit, och hvilka möjligen skulle föranleda till en längre debatt, i händelse lian ville ogilla den mening, som inom 11. o. Ad. redan yttrat sig, innan jag fick ordet, om en allmän sympalhi med vår värde ledamot, Hr Silfverstolpe, jag hoppas, säger jag, att icke denna discussion måtte få någon ytterligare utveckling derigenom, att sådana yttranden, som Frih.
Palmsljernas, förnyas af andra ledamöters, tyda i sanning känner jag mig uppmanad alt på annat sätt svara.
Beträffande det inkast, som en värd ledamot framställt emot rättigheten för Ståndets enskilda ledamöter att yttra sig öfver den framställning, som Hr Silfverstolpe har gjort, och hvilken började dagens discussion, kan jag icke annat än instämma i hvad den siste talaren yttrat.
Jag tror det nemi. vara hvarje Adelsmans ovillkorliga rättighet, att pä detta rum till prot. uttala sin tanka öfver de ämnen, som bär blifvit bragta å bane, och det är på denna grund, som jag anhåller att få yttra mig.
Deremot kan jag ingalunda instämma i det sätt att betrakta saken, hvarpå den siste talaren derefter upptog densamma, nemi. att icke vilja yttra sig här såsom enskild ståndsledamot, utan vilja betrakta saken ur en allmännare synpunkt, ur den politiska, eller, enligt hans uttryck, såsom förolämpande för en ledamot af landets Styrelse.
Jag vågar betvifla, att denna Styrelse uppdragit åt den värde talaren att här föra dess talan i detta ämne.
Det är bäst att vi hålla oss till hvad som rörer oss, nemi. huruvida Hr Silfverstolpe blef anfallen för ett yttrande, som han afgifvit till vårt prot., och deröfver tror jag det otvifvelaktig! vara hvars och ens rättighet att uttala sin tanka, ulan alt dermed vilja förnärma med - 374 Den 7
Maj f. in. bröderna af ståndsförsamlingen på eli annat rum.
Den skrifvelse, sorn blifvit a flå ten och föl- oss här uppläst, kan jag icke, lika med Frih.
Palmstjerna, anse vara ett handbref; ty ehuru visserligen den oformlighet blifvit begången, alt skrifvelsen, som är undertecknad af Talmannen, under upprepadt förklarande, att han talar i Ståndets namn, saknar eontrasignation, så kan dock icke detta misstag betaga skrifvelsen dess offentliga karakter, enär den första gången afgafs af ett annat Stånds Talman, och Ståndet icke vid ett sednare tillfälle begagnade sig af det tillfälle, som öppnades för Ståndet att protestera emot ett sådant Talmannens uppträdande i Ståndets namn.
Det är således ett bestämdt omdöme, fäldt af ett annat Stånd, med skarpt klander öfver ett till vårt prot. afgifvet yttrande af en ledamot af detta Stånd, ett försök att göra intrång på yttranderätten bär, och det kan jag för min del, det må gälla hvad det kan, icke annat lin högeligen beklaga, aldramesl när det kommer från ett Stånd, som, så xiii till följd af sitt kall som sin bildning och ställning, borde föregå alla Sveriges innevånare med exempel af saktmod.
Jag anhåller derföre att få instämma i den protest, som af Hr Silfverstolpe blifvit afgifven.
Frih, Palmstjerna, Nils Fredr.:
Jag kan icke nog beklaga, alt denna egna conversation (jag kan icke kalla det öfverläggning), någonsin kommit att äga rum.
Hade jag trott, att sådana ämnen här skulle förekomma, jag belviflar att jag hade uttagit min pollett.
Jag har kommit lill denna riksdag, för att öfverlägga om allmänna värf, att ingå i öfverläggniugar, hvilka kunna föranleda beslut, ej i samtal, hvilka icke kunna föranleda beslut.
Minst har jag kommit hit, för att, lika med en värd talare här, icke långt från mig, uttrycka mina sympatliier hvarken åt den ena sidan eller ät den andra.
Allmänna angelägenheter böra behandlas efter den rationella, therapeutiska methoden.
Genom sympatikurer kommer man icke ur fläcken.
Enligt min åsigt af 48 § Riksd.Ordn., kan detta ämne alldeles icke blifva föremål för öfverläggning.
Mot grundlagens anda, ja mot dess bokstaf, anser jag det stridande.
Sant är, att Hr Gr. o. Landtm, har ingenting föredragit, har icke föreslagit något beslut, hvarföre också, om saken nu inskränkt sig till Hr Silfverstolpes anförande, så hade deremot varit ingenting att invända.
Hvad angår det yttrande af samme talare, som på ett annat rum blifvit tagel i bedömmande, så tillstår jag, att jag icke anser gränsen af parlamentarisk frihet dymedelst hafva blifvit så öfverträdd, att ett sådant missförstånd beliöft uppkomma.