Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från det gamla Säfveska huset, en gång föremål för hennes oskrymtade beundran, åkte hon till sitt eget nyinredda, präktiga, i det charmanta ekipaget, stadens elegantaste, och såväl kusk som betjänt buro det ljusgrå livré med silfverknappar, hon så ofta och så noga beskrifvit för sina systrar, att dessa knappt kunde föreställa sig, att de sågo det för första gången.
Det blänkte af seldonen, hästarne kråmade sig, kusken satt styf och stolt, betjänten höll armarne korsade öfver bröstet, båda hade violbuketter i knapphålet.
Hjulen rullade ljudlöst fram på sina gummiringar.
Fru Eleonore lutade sig tillbaka mot vagnens mjuka kuddar.
Hon kände, att hon ändtligen kommit i den rätta infattningen.
Men Konrad, att du inte kommer in, det är bra oartigt mot Kurt, du försvinner utan att låtsa om någonting, och så sitter du här och läser och röker.
— Jag tycker, att han och jag äro tillräckligt med hvarandra veckan igenom, — idag är det söndag — han sträckte på sig — det är skönt att komma litet undan affärerna — för mycket är för mycket.
Kurt tycker för resten precis detsamma, han har mycket trefligare med dig.
— Det är inte något sätt.
— Nå kommer du?
— Så småningom, men inte skall du låta Kurt sitta ensam så länge Eleonore.
Det är bra oartigt.
— Barnen äro inne hos honom.
När hon kom in i kabinettet satt Kurt ganska riktigt med lilla Carl Henrik på knäet, under det Wilhelmina stod bredvid honom ifrigt pratande.
Vänskapen mellan Kurt och Eleonore — det hade aldrig varit något annat än vänskap, påstod Eleonore, som inom sig dock trodde sig veta, hvarför Kurt aldrig ville gifta sig — hade fortsatt äfven sedan hon blifvit fru Säfve.
Det ansågs både af henne själf och andra som ett bevis på hennes stora klokhet, att hon fått det så.
Hon hade också den stora tillfredsställelsen att veta sig vara den sammanbindande länken mellan de båda kompanjonerna, hvilkas förhållande var godt utan att vara intimt eller förtroligt.
Kurt kunde aldrig riktigt smälta, att en så opraktisk affärsman som Säfve i andra afseenden var honom öfverlägsen, och Säfve, som å sin sida beundrade Kurts affärsgeni och duglighet och satte stort värde på honom som karaktär, tyckte, att han i privatlifvet var utan alla intressen.
Eleonore höll däremot mycket af honom, och han beundrade henne ofantligt.
Allt sedan sitt giftermål eller, närmare bestämdt, allt sedan Kurt skulle inrätta sitt ungkarlshem, hade hon ställt och styrt för honom.
Det hade börjat med att Kurt bedt henne se efter, om något felades i hushållsväg, och slutade med att han ej köpte något utan att rådfråga henne.
Hon hade nämligen förmåga att öfvertyga andra, liksom hon själf var öfvertygad därom, att allt först då var fullkomligt som det borde vara, när hon lagt sin hand vid det.
Hon var dessutom i besittning af denna egendomliga form af hjälpsamhet, som består däri, att man ej tolererar att någon kan hjälpa sig själf.
Kort sagdt, hon styrde och ställde nästan lika mycket i båda kompanjonernas hem, och hon tyckte också, att det var fullkomligt i sin ordning, att
Kurt visade henne all möjlig tacksamhet och erkänsla.
Hon hade så vant sig vid, att han vid hvarje tänkbart tillfälle uppvaktade henne med blommor och presenter, arrangerade tillställningar för henne, än i sitt hem, än i en af stadens finaste restauranter, — vid hvilka hon var den själfskrifna värdinnan — att hon numera rent utaf var i behof af den beundrande och vördnadsfulla hyllning, Kurt egnade henne.
Konrad beundrade henne också men på ett annat sätt, han var stolt öfver hennes utseende och kände sig alltid smickrad, när hon på börsbalerna väckte ovanlig uppmärksamhet genom sin toalett och skönhet.
Kurt hyllade däremot hennes andra förtjänster, hennes stora klokhet, praktiskhet, soliditet och affärshufvud, allt egenskaper, hvilka Säfve antingen ej lade märke till eller ej visste behörigt uppskatta.
Eleonore förstod denna skillnad och tyckte mer om att bli beundrad för sin andliga än för sin kroppsliga fullkomlighet, kanske därför att hennes skönhet var obestridlig.
— Konrad hade somnat inne på soffan, sade hon, när hon kom in till Kurt, — han har varit så trött hela dagen.
Det var ovanligt sent slut i går afton hos Kronfelts.
Eleonore tyckte det var artigare att förebära en dylik ursäkt än att helt enkelt säga, att han satt därinne och hade trefligt för sig själf.
Hon hade knappt talat ut, innan tamburklockan ringde.
Löjtnant von Alten och fru von Alten.
Fru von Alten var Eleonores syster Henrika, sedan ett par år tillbaka gift med en ung löjtnant vid Göta artilleriregemente.
— Det kommer främmande, sade Kurt hastigt, i det han reste sig upp.
— Bara Henrika och hennes man, gå inte!
Kurt stannade, han tyckte alls inte illa om von Alten.
Det var en ovanlig officer, som intresserade sig mycket för affärer.
Visserligen syntes det honom betänkligt, att intresset mest rörde sig om spekulationer, på hvilka man i hast kunde bli ofantligt rik.
Det var just en dylik spekulation, von Alten ständigt drömde att göra, och han debatterade alla nya företag med sina vänner ur affärsvärlden, företrädesvis med Kurt, som förklarade och skärskådade chancerna för och emot och vanligtvis kom till det nedslående resultatet, att han »inte trodde på det».
För sin egen del var von Alten alls inte missnöjd med sin pekuniära ställning, men hans hustru var det dess mera.
Hon jämförde sina förhållanden med systrarnas, naturligtvis först och främst med Eleonores, men också med Claras, som »hade det precis lika bra», och resultatet var mycket irriterande.
Henrika hade i motsats till Eleonore den innerliga öfvertygelsen, att allt hennes var sämre än andras, och denna öfvertygelse gjorde henne bitter och afundsjuk.
Hvilken skillnad mellan den lifliga, anspråkslösa Henrika Lundbäck, hvars förnöjsamhet och glädje öfver de största bagateller v.
Alten som helt ung underlöjtnant så många gånger haft tillfälle att beundra i det Lundbäckska hemmet, något som väsentligt bidragit till, att han vågade risken att gifta sig på sin löjtnantslön och ett högst obetydligt arf, och fru Henrika v.
Alten, som vid hemkomsten från teatern grät öfver, att
Eleonore naturligtvis hade plats i avantscenen och Clara där eller i en första radens loge, under det hon fick nöja sig med att sitta på parkett, eller att hon aldrig kunde vara med som alla andra utan fick spara, spara och tänka på hvar liten utgift, under det de — som inte voro förmer än hon — ......
Han var således aldrig särdeles förtjust, när Henrika proponerade besök hos den förmögne svågern, det var som om det var hans skuld, att en officer inte kan täfla med grosshandlarne och följa med all deras hejdlösa lyx.
Han ville också ha det som de, — och om han vore rik, skulle han ha det så.
För tillfället vurmade han för ett nytt kvasi-vetenskapligt-industriellt företag, i hvilket man »borde vara med» och i hvilket han ovillkorligen skulle »lägga ned sina pengar», om han hade några.
Kurt lät honom spörja och svarade honom på sitt vanliga klara, litet långsamma sätt.
Eleonore hade skickat in betjänten till sin man för att anmäla, att det kommit ytterligare gäster, och efter en stund inkom Säfve från sitt rum.
Han hade utbytt den korta jackan, han burit inne hos sig, mot en svart rock och såg ut som om han inte alls gladde sig åt de plikter som artig värd, hvilka förestodo honom.
— Är du fullsöfd nu? sade Kurt i en något stucken ton.
— Tack skall du ha, jag har inte sofvit, ljöd svaret litet nervöst retligt.
Fru Eleonore gaf Konrad en bedjande blick, då han slog sig ned bredvid herrarne och hörde på deras diskussion om Keely-motorn, under det han lät ett korallhalsband, som hans lilla yngsta dotter lämnat efter sig på bordet, löpa mellan fingrarne.
Lika gärna kunde han sitta på kontoret — affärer, alltid affärer!
Under tiden sutto de båda systrarna och pratade.
— Ja, det går an för dig att vara vid godt och jämnt humör — Eleonore hade synbarligen hållit en liten föreläsning för Henrika — som får allt, du pekar på.
Hvad var det för ett nytt smycke, du hade på dig i går hos Kronfelts?
— Det var inte nytt, det har jag haft, sedan jag gifte mig.
— De örhängena?
— Jaså örhängena!
— Nej, dem hade Kurt med sig till mig, när han kom hem från Paris för en månad sedan.
— Och på din födelsedag gaf han dig den charmanta resenecessären!
Tycker du inte det är genant, att han ger dig så dyrbara presenter?
— Nej, det gör jag verkligen inte, jag kan så väl förstå, att Kurt tycker det är roligt att visa mig en liten uppmärksamhet då och då, han har ju som ett hem hos oss, och det vet man väl hvad det betyder för en ungkarl, och dessutom hjälper jag ju honom med alla hans husliga angelägenheter, instruerar hans tjänstefolk och öfverser allt, nej, jag tycker det är helt naturligt.
Hvad det var likt Eleonore att anse all uppmärksamhet, som visades henne, som den naturligaste sak i världen!
Hon hade sedan sitt giftermål en om möjligt högre tanke om sig själf.
Denna inre belåtenhet gaf sig allt som oftast uttryck i en lugn öfversittareton, som systrarna hade svårt att smälta, och som hos Clara framkallade ett trotsigt försök att visa att hon var lika god som Eleonora, under det Henrika blef retlig och ond.
Hela skillnaden var, att Eleonore haft lycka med sig.
Det ringde åter på tamburdörren.
Kurt reste sig till hälften upp men satte sig ner igen, då Säfve sade:
— Du är väl inte rädd för Mazère, det är bara han och Clara.
Jag hör det på rösterna.
Clara kom infrasande i en lång släpande sidenklädning.
Hon hade ej lagt af pälskappan i tamburen utan bar den löst kastad öfver axlarne, — det rödgula yfviga skinnbrämet var särdeles klädsamt.
Hon höll tillsammans kappan med ena handen men ej så tätt, att icke mellan brämet skymtade fram en bländhvit hals, på hvilken en rad äkta pärlor med ett juvelsmycke blänkte.
Mazère var klädd i frackhabit och hade sin chapeau claque i handen.
När Clara kommit midt i rummet, lät hon kappan glida ner och visade sig i djupt decolleterad balskrud.
— Charmant, min kära svägerska, mycket lyckad, jag gör dig min komplimang, sade von Alten.
— Ja, är det inte öfverdådigt stiligt!
Det är det allra nyaste, — sade Mazère förtjust.
Den dräkten påminner om en vårhimmel med hvita skyar, — inte sant Säfve?
— Jo, mycket genomskinliga skyar.
— Ja, det visste jag du skulle tycka.
Jag höll styft på att hon skulle komma hit och visa sig för dig och Eleonore.
Det var roligt, att du också var här Henrika, en riktig tur.
Löjtnant v.
Alten såg på sin hustru och märkte hvilket utsökt nöje hon hade.
Sedan Kurt hälsat på Clara, hade han vändt sig om mot fönstret och såg ut.
Det låg något mycket utmanande i Claras dräkt, och den djupt urringade klädningen, som visade den yppiga bystens konturer, generade honom.
Han tyckte inte om, att bättre kvinnor blotta sig.
— Ni ska’ ju på det Håkansonska bröllopet, sade Säfve, i det han sköt fram en stol åt svägerskan.
Mazère såg på sin klocka.
— Vi ha nära en timme på oss.
— Hvad tycker du Eleonore? sade Clara, i det hon drog ner chemisetten, som krupit upp.
Mazère hade fått Säfve i ett hörn och hviskade mycket ifrigt med honom.
— Jo, jag tycker den är bra, sade Eleonore med sin kritiska blick, men mitt gröna siden var mycket tjockare, det är ett helt annat tyg.
— Nej, det är precis samma kvalitet.
Jag förskref efter ditt prof.
Vet du hvad mitt kostar?
— Ja, det vet jag (hon hviskade priset, men ej så lågt att icke Henrika hörde och noterade det), mitt kostar det samma.
— Att du har råd att sy alla dina klädningar hos fru Hellqvist, det är visst den tredje i vinter.
Jag har icke kunnat göra mig något nytt, sade Henrika.
— Åh, det är minsann inte dyrare att sy där än hos någon annan.
Om man kommer öfverens om priset förut, så man vet ju fullkomligt, hvad man skall ge.
Herr Kurt, kom hit ett ögonblick, så skall jag visa er något!
Kurt satt åter fördjupad i ett allvarligt samtal med von Alten, som på sin hustrus min efter inspektionen af Claras dräkt märkte, att han fick skynda sig att snart bli rik.
Kurt svarade ett tåligt:
»Ja, fru Mazère,» men satt fortfarande kvar på sin plats.
— Ser ni mina örhängen, herr Kurt?
— Kurt satte på sig sin pince-nez, han var mycket närsynt.
Det var märkvärdigt, hvad man såg tydligt genom den, både örhängena och allt annat.
— De äro ju alldeles lika med mina, utbrast Eleonore med ej fullständigt oblandad beundran.
Minns ni herr Kurt, att ni slog vad med mig, att jag inte kunde få reda på adressen i Paris, men det gick ändå.
Nu skall ni få ge mig något riktigt gentilt, efter som jag vunnit!
— Ja, det var utomordentligt kvickt gjordt af unge Skog, sade Mazère, det är han, som besörjt dem.
Han reste i tisdags åtta dagar och redan i förgår hade jag dem på kontoret.
Och alls inte så dyra, som jag trott, förhållandevis riktigt billiga.
Kurt blef mörkröd.
Nåja, det gjorde ju detsamma hvad de kostade, men inte tyckte han de voro så märkvärdigt billiga, åtminstone inte dem, han gifvit. fru Eleonore.
Claras örhängen föreföllo att vara fullkomligt lika, han kunde inte allt för noga granska dem, det skulle i mer än en mening varit indiskret, men de måste antingen vara oäkta eller också hade hon något maskopi med unge Skog, den odågan.
Fru Clara afbröt emellertid hastigt samtalet.
Hvarken Eleonore eller Henrika tycktes goutera det nya smycket.
— Jag har läst Ruskin, sedan vi sist råkades, yttrade Mazère, vänd till Säfve.
Du sade ju, att man ovillkorligen borde läsa honom.
— Det sa’ jag inte precis, jag talade, om jag mins rätt, med häradshöfding Asker och sade, att han borde läsa Ruskin.
— Det är en märkvärdig stil, du!
Säfve inlät sig ej på stilfrågan, det fanns ingenting, som irriterade hans nerver till den grad som att höra Mazère resonnera litteratur, då föredrog han till och med de andras affärstal, det var åtminstone ingen humbug i det.
Allra mest hade han dock föredragit att ha fått vara i fred i sitt bibliotek med legendboken, han nyss kommit öfver.
Det var en verklig frestelse för honom att vända sina gäster ryggen, han längtade dit in, formligen längtade.
Säfve kom in i sin hustrus toalettrum för att säga godnatt till henne.
Hon stod framför spegelskåpet och redde ut sitt långa, blonda hår för natten.
— Om jag begrep, hvarför Kurt inte gifter sig, sade han plötsligen, som om han fortsatt någon intim tankegång.
— Hvarför skulle han göra det? sade Eleonore i det hon samlade håret i en tjock knut i nacken.
Han kan verkligen aldrig få det bättre än han har det nu, med ett sådant hem som vårt, där han kan komma och gå som han behagar, och med en sådan utmärkt hushållerska som fröken Andersson.
Nej, han gifter sig minsann inte.
Han är just skapad till att bli en gammal ungkarl.
— Han — undrar det!
Han är för resten inte så gammal, inte mer än fyrtitvå år.
Äldre män ha gift sig.
— Det kan nog hända, men han gör det bestämdt inte, svarade Eleonore med sin vanliga säkerhet, inför hvilken det ej gafs någon appell.
En dag, då Kurt åter spisade middag hos sin kompanjon, frågade Säfve honom rent ut, hvarförhan inte gifte sig.
Fru Säfve hade som vanligt tur, han svarade nästan med hennes egna ord.
— Därför att jag har det så bra som jag har det.
Också fick Säfve en blick, som betydde: »Hvad var det jag sade?
Du ser, jag har alltid rätt!»
— Men hvad är det egentligen för ett lif att gå och bli en gammal ungkarl.
Du skulle just passa att vara en uppmärksam och artig man för en liten, vacker hustru.
— Käre bror, du har lätt att tala.
Hvem vet, — om det fanns en annan fru Säfve!
Men så länge det inte finns, och det gör det inte.
Fru Säfve svarade på den obligatoriska artigheten, »att det kunde man ju aldrig veta.
Att hon emellertid inte trodde på möjligheten däraf, var inte svårt att förstå.
Och hvad hon hjälpte honom med, inte var det att söka upp denna lilla vackra hustru!
Hos Säfves umgingos påfallande få unga flickor.
Nästa sommar, Säfves hade då varit gifta ungefär tio år, hade Kurt, som vanligtvis lät sin kompanjon ha fritt under sommaren, tagit sig ett par månaders ledighet och farit till Marstrand.
När han kom tillbaka, ville fru Eleonore höra litet om hans sejour där, hvad han företagit sig, hvem han varit mest tillsammans med o. s. v.
Han rodnade så våldsamt, innan han kom sig för att svara, att hon blef intresserad.
— Ett par mycket trefliga Stockholmsfamiljer.
— Hvilka då?
Han räknade upp några namn, slutande med målaren Lindaus.
— Jag trodde, han var bosatt i Paris.
— Det är han också, de äro bara hemma öfver sommaren.
— Inga unga flickor? frågade Säfve försåtligt.
— Jo, Lindau hade en ung syster med.
Säfve lättade sitt hjärta med ett meningsfullt hm.
Fru Säfve bytte genast om samtalsämne, hon hade takt.
I början af November gjorde Kurt en affärsresa till Stockholm.
Han var borta ungefär en vecka och tycktes vara mycket belåten med hvad han uträttat, åtminstone påstod han det, när han om aftonen efter sin hemkomst satt i det Säfveska kabinettet, där fru Säfve broderade och hennes man satt och berättade sagor för baby.
— Råkade du dina Marstrandsbekanta? frågade
Säfve plötsligen, i det han afbröt historien om den lilla sjöjungfrun.
— Ja, det gjorde jag — alla utom Lindaus — de hade rest tillbaka till Paris.
— Systern också? frågade
Säfve med en vänlig plirning med ögonen.
Hans kompanjon böjde sig ned och tog upp en silkeshärfva, som fru Säfve tappat.
— Nej, hon är i Stockholm hos sin mormor.
Hon är inte bosatt i Paris.
Hon var endast där på besök hos sin bror och svägerska ett par, tre vintrar.
— För att roa sig?
— Nej, för att måla.
Hon är målarinna.
Vid jultiden for Kurt återigen till Stockholm, denna gång var det alls inte för affärer utan för att träffa en norrlandsbekant.
Säfve beklagade att han skulle behöfva resa just då.
Hur skulle han kunna undvara deras trefliga julafton?
På julafton kom det som vanligt dyrbara presenter från Kurt till Eleonore och barnen.
Så ringde det på tamburklockan.
Ett telegram till »Fru Eleonore Säfve, Göteborg.»
Hon tog sin brodérsax och klippte upp kuvertet.
»Hjärtligaste julhälsningar kära vännerna!
Öfverlycklig meddelar morgon eklaterar förlofning med Wanda Lindau.
Kurt.»
Fru Eleonore skiftade färg.
Det var som en personlig förolämpning detta, att Kurt förlofvat sig, fast hon varit så säker på att han ej skulle göra det, då han ju aldrig kunde glömma sin första kärlek.
Och därtill på ett sådant sätt — utan att han frågat henne till råds, utan att ha anförtrott sig till henne, som han var skyldig så mycken tacksamhet.
Och det som inte minst förargade henne var, att Konrad skulle få rätt.
Han gjorde ej saken bättre genom att utbrista:
— Nå, det ser allt ändå ut, som om Kurt tänkte gifta sig!
Det sades i en litet maliciös ton, fast det endast skulle föreställa ett konstaterande af faktum.
Eleonore svarade ej.
Hon teg ihjäl detta ämne, som hon vanligtvis gjorde med de ämnen, som misshagade henne.
Hon förgick sig aldrig.
Det låg en viss stelhet öfver Eleonores första möte med Kurt, som samma dag, han återvände från Stockholm kom upp till henne.
— Ja, hvad säger ni om mig, fru Säfve? sade han, i det han satte sig.
Ja, hvad skall jag säga.
— — Jag blef allt mycket öfverraskad.
Ni har ju alltid påstått, att ni var för gammal att gifta er —
— Det trodde jag, men så vet ni — — Han var synbarligen förlägen och drog sig för att säga, att han gått och förälskat sig som en skolpojke.
— Hur gammal är er fästmö egentligen? frågade Eleonore efter en stund.
— Hon är tjugoett år.
— Så ung, — då är ni precis dubbelt så gammal som hon.
Fru Säfve var mycket flink i hufvudräkning.
Faktum var odisputabelt.
Kurt uppehöll sig också ej därvid, utan sade blott:
Ni var väl inte stort äldre än Wanda, när ni gifte er?
— Nej, det var ungefär detsamma.
Tonen var ej så uppmuntrande som ordalagen, den sade:
Jag var ej som andra unga flickor.
Hon fortsatte också:
Det beror ju alldeles på, hurudan er fästmö är, kanske hon är ovanligt allvarlig och mogen för sina år, det är ju så olika.
— Wanda är mycket liflig, sade Kurt litet osäkert.
— Får jag se hennes porträtt?
Han tog långsamt, med en nästan smekande ömhet fram ett litet etui ur bröstfickan på sin rock och räckte det till fru Säfve.
— Hon är ingen skönhet, sade han i en ton, som tydligen ville bli motsagd.
Fru Säfve motsade honom ej.
Tystnaden, som uppstod, under det hon noga skärskådade bilden, blef slutligen så tryckande, att Kurt hastigt inföll, i det han sträckte ut handen för att återfå porträttet:
— Men hon är mycket söt, åtminstone tycker jag det.
— Hon ser glad ut, sade fru Eleonore slutligen, men det måtte vara ett dåligt porträtt, man kan ju inte ens se om hon är ljus eller mörk.
— Hon är mörk, hon har bruna ögon och — nej, man kan inte beskrifva henne, åtminstone kan jag det inte, hon är som sagdt inte alls regelbunden eller ens vacker, men hon är — — Han letade efter ett ord, som felades honom —
— Det har jag hört också från mindre partiskt håll, sade Säfve, som i detsamma kom in.
Får jag gratulera dig min bror, det gjorde du mycket rätt i.
När tänker du gifta dig?
Kurt strålade upp vid Säfves vänlighet.
— Så fort jag blir i ordning.
Vi ha ju ingenting att vänta på.
Men jag kommer att besvära din hustru som vanligt.
Vill ni hjälpa mig litet, fru Säfve?
Jag tänker inte skaffa mig mycket nytt, jag skall göra allt så lindrigt för er som möjligt.
— Hon gör det så gärna, svarade Säfve genast.
Hon vet ingenting roligare än att inrätta våningar och köpa möbler för sig eller andra.
Hon tyckte inte om, att Konrad gjorde det så lätt för Kurt.
Hon skulle hjälpa honom efter han behöfde henne, men han skulle inte tro, att det var för hennes nöjes skull.
— Men om nu er fästmö inte blir belåten med mitt sätt att ordna, sade hon slutligen, sedan hon en stund sytt på sitt broderi.
— Åh, det gör hon nog, i värsta fall får hon ändra, när hon kommer hit ner.
— Hvad Kurt var klumpig, som alla män för resten.
Var det nu ett sätt?
— Jag har talat så mycket med henne om er, fortsatte han, hon gläder sig att göra er bekantskap.
Ni kan inte låta bli att tycka om henne, det är jag alldeles säker på.
— Fru Säfve hoppades det utan någon vidare entusiasm.
Kurt såg förvirrad på henne.
Det där humöret kände han alls inte till.
Det var som om hon vore stött på honom.
Kanske därför att han inte berättat henne förut.
Men det hade han ju inte kunnat.
Tänk, om han fått en korg!
Han visste dessutom med sig, att hans förlofning var så vidt skild från det förnuftsparti, en man på några och fyrtio bör göra men aldrig gör, som väl möjligt.
Men detta kände han instinktmässigt att han ej kunde tala med fru Säfve om.
Han råkade istället att säga det bästa, han under slika omständigheter kunde ha funnit på.
— Ni vill väl hjälpa henne tillrätta i början, hon är så oerfaren — och ni förstår allting så utmärkt.
Det var första gången under detta samtal, som hon och Kurt voro af samma mening, och hon tinade så småningom upp.
Som herrskapet
Mazère inte lefde efter sina egna tillgångar utan efter andras, närmast efter Säfves, kom det sig, att fru Clara Mazère redan länge tyckt att deras våning på Avenyen var för liten för dem.
Mazère gjorde allt som oftast dylika dyrbara upptäckter.
En vacker dag gick hon således upp till Kurt på kontoret och proponerade, att han skulle öfvertaga deras kontrakt, som ännu gällde tre år.
Kurt var glad öfver att ej behöfva besvära fru Säfve mer än han redan gjort.
De hade tillsammans genomgått så mycket.
Först alla våningar, som stodo under inredning.
De respektive värdarne blefvo ögonblickligen eftertelefonerade, så snart verkmästarne fingo klart för sig, hvilken den eleganta damen och hennes uppvaktande kavaljer voro.
Och så började klättringen mellan murbrukstråg och öfver ställningar, uppför fint slipade stentrappor, belagda med träklampar för att hindra slitning, in i rum försedda med bjelkar och fyllning men utan golf. Värden gick förut och gjorde les honneurs för fru Säfve.
Kurt var slagen af häpnadsfull beundran öfver den storartade fantasi, hans följeslagerska lade i dagen, där hon med försiktigt upplyftad klädning, stående under en ställning och i det vildaste kors- och tvärdrag från alla de tomma fönsteröppningarna, hade klart för sig hvar hörnskåpet skulle hänga och étagèren stå.
Men en ännu värre pröfning för Kurt hade varit att bese redan bebodda världar.
Han hade känsla af, att man i de hem, de genomgått, ej kunnat undandraga deras granskande och kritiska blickar den minsta lilla intima vrå.