Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han visste, att modern stannat utanför den tillriglade dörren, och att ljudet af slagen på ett tillräckligt smärtsamt sätt träffade hennes hjärta, utan att hans klagan borde öka dessa kval.
Sedan exekutionen var slutad, aflägsnade sig styffadern med den försäkran, att Bengt skulle få en gång till så mycken aga nästa gång han gjorde sig skyldig till samma fel.
Aurell sade åt sin hustru, då han passerade förbi henne:
“Jo, din son blir just en ljus pojke med tiden.
Han är så styfsint som möjligt.“
När fadern stängt dörren efter sig, utbrast den för styfsint ansedda gossen i en häftig gråt.
Med ansiktet emot kudden, grät han med barnets häftiga, ohejdade smärta.
Det var likväl i detta ögonblick mindre öfver den utståndna agan, än öfver den sorg han visste sig hafva gjort sin mor samt öfver det bedröfliga slut, den inre tillfredsställelse han erfarit, hade tagit.
Då han hade kommit hem och lagt sig, hade han tyckt sig vara så lycklig, att det förefallit honom som den fröjd han erfor öfver att ha gjort en god gärning skulle komma att räcka hela hans lif.
Nu voro endast några få timmar förflutna, och han kände sig så olycklig, att han icke kunde förstå, huru hans hjärta någonsin kunnat hafva varit uppfylldt af glädje.
Länge hade han gråtit, då någon kom in och med lätta steg nalkades sängen.
En mjuk och darrande hand strök smekande öfver hans lockar, och en kärleksfull röst hviskade:
“Bengt!“
Gossen såg upp på den milda tröstarinnan.
Ett par tårar föllo från hennes ögon på hans panna.
“Stackars mamma“ snyftade Bengt, “jag trodde mig ha handlat så rätt, att jag borde göra dig glädje, då jag följde dina lärdomar, och ändå blef det så illa.
Jag är visst bara till sorg för dem, som älska mig, och det, fastän jag icke vill göra en mask emot.
Säg mig, huru kommer det sig till?“
“Det kommer sig af att du alltid handlar efter stundens ingifvelse och aldrig tänker på följderna.“
“Men om följderna hade blifvit ännu svårare, mamma, så hade jag ej kunnat göra annorlunda.
Mamma, mamma, besök för Guds skull mina fattiga på Majorna.
Jag får icke komma ut, och om du ej går dit, måste jag åter bli ohörsam; de behöfva hjälp.“
Tårarna torkade på kinden.
Glömd var den utståndna smärtan för tanken på dessa nödens barn, för hvilkas skull han haft så bittra ögonblick.
Klockorna kallade till gudstjänst.
Fru Aurell gick likväl icke, såsom hon ämnat, till Herrans tempel, utan begaf sig på en långväga vandring till den mest aflägsna kojan på Majorna.
Hon efterfrågade matrosen Andersons bostad.
Man visade henne till ett eländigt ruckel, dit hon inträdde genom en dörr, så låg, att hon måste böja sig för att icke stöta hufvudet.
Hon stannade ett ögonblick helt häpen vid åsynen af det armod denna boning företedde.
På en bädd af halm låg en i slarfvor klädd gosse om åtta à nio år och sof.
Omkring hans hufvud var en ren, hvit bindel, och bredd öfver honom såsom täcke, igenkände fru Aurell sin sons kappa.
Hon hade tillsagt
Bengt att taga den med på vandringen, ifall det skulle bli regn, efter vädret såg osäkert ut.
Ett stycke från den sofvande gossen satt en så godt som halfnaken kvinna med ett ännu mindre barn på sitt knä, hvilket hon matade med mjölk och bröd.
Det var således för dessa varelser hennes Bengt denna morgon fått stryk.
Fru Aurell gjorde sig snart underrättad om hvad som den föregående dagen händt, och under det hon lyssnade på kvinnans berättelse, kände hon sig djupt rörd öfver den tacksamhet denna för hvartannat ord lät undfalla sig.
Vi vilja emellertid i korthet redogöra för hvad som passerat.
Bengt och hans kamrater hade varit stadda på hemvägen.
Några af de senare skilde sig redan från de öfriga för att skynda till sina föräldrar, då Bengt får det infallet att af ett träd skära sig en käpp.
Under det han var sysselsatt därmed, fortsatte kamraterna vägen till staden.
Plötsligt får Bengt höra ett häftigt skrik från stora landsvägen.
Det var ett barns jämmerrop.
Utan att en sekund betänka sig, skyndade han dit, hvarifrån skriket kom, och fann en liten tiggargosse liggande på kanten af ett dike, nedsölad af blod, under det en ryttare i full karrier försvann vid krökningen af vägen.
Bengt lyfter upp tiggargossen och finner därvid, att barnet fått ett djupt sår i hufvudet tvärs öfver pannan, hvarifrån blodet rann.
Att binda näsduken om såret för att hämma blodet och sedan taga gossen på sina skuldror och bära honom in till staden, var något, som föll alldeles af sig själft för Bengt.
Han förde den sårade till närmaste fältskärsstuga, där såret blef tvättadt, en kompress pålagd och af badarmästaren föreskrifvet, att omslag af ättika och vatten skulle bytas om hvar halftimme.
Därmed borde fortfaras i tio à tolf timmar, hvarefter förbandet skulle läggas på såret etc.
Bengt frågade gossen hvar han bodde.
Den lilla sårade pilten sade honom då, att hans bostad var långt borta på Majorna; att han varit sjuk, och att han gått ut för att tigga ihop till bröd åt modern och sin lilla syster.
Han hade förgäfves begärt en almosa af de förbigående; den dagen ville man ej gifva honom något, hvarför han begifvit sig utanför staden för att i några af bondgårdarna däromkring försöka skaffa sig bröd.
Han hade likväl blifvit så trött efter att ha gått ett stycke, att han icke orkat längre, utan slagit sig ned vid vägen.
En herre kom ridande, under det han satt där.
Gossen räckte ut handen och bad om en slant.
Till svar härpå kastade ryttaren ett mynt åt honom, och i glädjen däröfver störtade den lille tiggaren fram helt nära hästen, som i detsamma gjorde en sats och gaf gossen ett slag med bakhofven, så att han tumlade till dikeskanten och därvid tappade slanten.
Lille Pehr, detta var gossens namn, gret vid tanken på att han nu ändå icke hade något till bröd för sin stackars mor och lilla Greta.
“Gråt icke,“ tröstade Bengt, “så skall jag nog laga, att du och din syster och mor få mat.“
Efter denna försäkran tog Bengt gossen, som af smärta och blodförlust icke orkade gå, åter upp på sin rygg och vandrade af med honom till Majorna.
Ehuru lång till växten, var Bengt likväl icke särdeles stark.
Bördan af Pehr blef också mycket tung, och vägen föreföll ganska lång, innan han hann fram; ty han måste hvila flera gånger.
Ett ögonblick stod den trettonårige Bengt alldeles förstenad vid åsynen af det armod han hade framför sig.
Han hade icke förr haft någon idé om att ett sådant elände kunde finnas till.
Hvarje drag i kvinnans och det lilla barnets ansikte talade om hunger och lidande.
Också runno tårarna utför Bengts kinder, då hans ögon fästes på de arma, och han sprang genast till närmaste boning för att skaffa mat åt dem.
Gifva ville man dock ej; ty det var just lagom, om det där tjufpacket svälte ihjäl, svarade man Bengt.
Stället dit han inträdt var en af dessa usla krogar, som finnas i alla städer, och där den sämsta delen af befolkningen har sitt tillhåll.
I sin förtviflan att icke kunna erhålla något, aftog han sin väst och jacka, gaf dessa i stället för pengar och fick i utbyte därför bröd, mat och hvad som fordrades.
Lastad därmed, återvände Bengt till de fattiga uthungrade, där han, efter att ha stillat deras hunger, började att badda på Pehrs sår, som värkte så, att gossen gret och skrek.
Så hade Bengt tillbringat denna pingstafton, alldeles glömsk af sig själf, upptagen endast med att bistå och hjälpa eländets barn.
Efter att hafva erhållit dessa upplysningar, återvände fru Aurell, sedan hon gifvit den fattiga modern litet mera pengar samt lofvat att söka förhjälpa henne ur det elände, hvaruti hon råkat.
Af Lina Andersons grannar skaffade sig fru Aurell några upplysningar rörande denna och fick då veta att den beklagansvärda kvinnans man satt på fästning för tredje resan stöld.
Den vanliga förkastelsedomen hade i hela sin grymhet här blifvit tillämpad.
Ingen ville gifva arbete åt stortjufvens hustru.
Själfva medlidandet nedtystades och det fanns ej någon som hade räckt hans barn och deras mor en hjälpsam hand.
Den första som gjort det, var Bengt.
Vid hemkomsten gaf fru Aurell sin man en förklaring på Bengts uppförande och orsaken hvarför han beröfvat sig sina kläder.
Aurell kunde likväl icke finna något så berömvärdt i “pojkens tilltag“, utan påstod att man måste vara galen för att taga kläderna af kroppen och gifva åt första tiggare, som kommer i ens väg.
Ett år förflöt.
Fru Aurell hade tagit Pehr och hans mor under sitt beskydd.
Döden tog den lilla flickan, kort efter fru Aurells första besök i deras usla hem.
Lina hade fått arbete och Pehr blifvit satt i garfvarlära.
Bengt hyste fortfarande för dessa sina skyddslingar ett stort deltagande.
Om han händelsevis hade fått några pengar, var det en afgjord sak att han af dem skulle dela med sig åt Pehr, som å sin sida betraktade Bengt såsom ett högre väsen.
Så hade året förgått, utan att Bengt anade, hvilket hårdt slag som skulle träffa hans hjärta, och med ens låta honom smaka lifvets bitterhet.
Fru Aurell, hvars hälsa länge varit vacklande, insjuknade.
Hon var själf den första, som insåg, det hon aldrig skulle uppstå från sin sjukbädd.
En dag, då Bengt, kommande från skolan, inträdde till henne, yttrade hon:
“Ifall jag nu skulle dö, vill du då lofva mig att troget bevara mitt minne och städse ihågkomma de lärdomar jag gifvit dig?
– Säg, min älskade gosse, att du skall låta min ande stå varnande vid din sida och hålla dig tillbaka, då du är färdig att för stundens njutning glömma hvad som är rätt.“
“O, mamma, tala icke om att dö,“ utropade Bengt med förtviflan; “om du går bort, kan jag icke lefva.
Att lefva utan dig, du den enda, som håller riktigt af mig, är ju omöjligt.
Hvem skall väl älska mig, sedan du är borta, hvem skall väl jag älska?“
“Den maka Gud en gång gifver dig,“ hviskade modern med osäker och feberflämtande röst.
“Om du låter minnet af mig stå emellan dig och frestelsen, skall Han, som styr våra öden, gifva dig en kärlek, lika varm och stark som min.
En aning säger mig i detta ögonblick, att du skall återfinna min ömhet hos din lefnads följeslagarinna.
Dessa ord ljödo förunderligt i gossens öron; men de skulle oupphörligt återljuda för mannens själ, tilldess moderns profetia gick i fullbordan.
En kort tid därefter stod Bengt vid sin moders bår.
Den sorg, som fattade den fjortonårige, åt sin smärta helt och hållet öfverlämnade och exalterade ynglingen, kan måhända anses hafva varit första orsaken till den olycksaliga böjelse som sedan lik en fördömelse hvilade öfver hans lif.
Det berättas nämligen, att han någon tid efter moderns bortgång för första gången hemfördes till det kalla och öde hemmet i en så upprymd sinnesstämning, att den bar vittnesbörd om att han hos vinguden sökt glömska af den sorg, som uppfyllde och nedtryckte hans unga sinne.
Vid detta första steg på den olycksaliga väg, som han sedan fortgick, fanns icke någon vänlig och kärleksfull röst, som hviskade:
“stanna min son, vakta dig, du skall göra dig olycklig!“ utan blott en straffande hand, som nu tillämpade hela den stränghet, den döda så många gånger vetat förmildra, och på detta sätt endast förvärrade det onda i stället att motarbeta det.
Bengt frös i hemmet, och han sökte värme i Bacchi dyrkan.
Han saknade den kärlek han förlorat och ville söka glömska i pokalen.
Nära tvenne tiotal af år förgingo.
Många och skiftande voro de öden, som Bengt under denna tid genomlefde.
Hans namn hade uppstigit som en glänsande meteor på den litterära himlen.
Hans skaldestycken bländade och hänförde.
Man beundrade snillet, man berömde skalden; men man glömde människan.
Under det den förre skar lagrar, led den senare brist på det nödvändigaste och utstod en hård kamp med följderna af de förvillelser och fel, till hvilka svagheten i hans karakter gjort att han hemfallit.
Lidner kunde sägas under dessa år hafva genomgått hela skalan af det elände, som ett olyckligt, öfverhandtagande begär vanligtvis för med sig.
Hans vänner och närmaste hade en kort tid hoppats på ett återvändande från den olyckliga passionen; men de bedrogo sig.
Icke ens Jacquette Hastfers kärlek förmådde återföra honom från den afgrund, dit hans böjelse för starka drycker fört honom.
Vid sidan af denna allt uppoffrande och försakande maka, kunde han ändock icke bortlägga ett fel, som på ett så förstörande sätt gripit in i hans lif och skapat så många sorger och kval,
Den stackars skalden kunde icke skilja sig från glaset; han måste därur hämta inspiration för sin fantasi och döfningsmedel för sin ånger och själfanklagelse.
Kärleken till makan förmådde lika litet som allt annat besegra kärleken till ruset.
Maj stod med blommor i håret smyckadt till pingsthelgen.
Allt i naturen log och andades pånyttfödelse.
Himlen var klar, solen sken och fåglarna sjöngo.
Det var pingstafton och tillika söndag.
Större delen af hufvudstadens befolkning rustade sig för att fira helgdagsaftonen i det gröna, antingen vid Haga eller på Djurgården.
En ensam vandrare tycktes likväl hafva ett helt annat mål; ty han gick i motsatt riktning och tog vägen åt Söder till.
Att döma af hans yttre, skulle man varit benägen att antaga, det han icke var Stockholmare, utan en förmögen landtbrukare från landsorten.
Han frågade sig för efter vägen och tycktes obekant med Stockholms gator, i synnerhet när han kom upp till Södermalm.
Till den boning han sökte, vilja vi emellertid visa vägen.
På en af de mest aflägsna gatorna långt uppe på Söder låg ett snedt och förfallet trähus, bestående af bottenvåningen och ett par rum på vinden.
I ett af de senare, med utsikten åt en liten osnygg gård och med fönstret åt norden, så att icke ens en fattig solstråle kunde förirra sig ditin, bodde en familj, som af nöden hölls fjättrad i hemmet.
Vid det sneda och vinda fönstret satt på en trästol utan karm en kvinna, hvars ansikte, blek och aftärdt, likväl hade ett så mildt och vänligt uttryck, att det föreföll, som om den inre rikedomen af godhet och hängifvenhet förtagit själfva armodet dess bitterhet och ingifvit henne en hjältinnas mod och en ängels undergifvenhet.
Denna kvinna var iklädd en mörk och sliten kjortel samt ofvanpå den en mansrock, som här och där blifvit försedd med lappar af olika tyg.
Hon hade på sina knän en flicka om tre à fyra år, som hon sakta vaggade fram och tillbaka, och hvilken hon betraktade med denna ömhet, som blott en moders blick kan återgifva.
Då och då flög ett uttryck af oro öfver kvinnans ansikte, då barnet rörde sig och tycktes vilja vakna.
Det syntes, att hon fruktade dess uppvaknande.
Invid den motsatta väggen stod en säng, på hvars slitna halmmadrass, och betäckt med ett till trasor förvandladt täcke, låg en ännu helt ung man.
Han hvilade på ena armen och stödde hufvudet i handen, under det blicken stirrade på kvinnan och barnet.
Bengt Lidner.
Vi vilja ett ögonblick närmare betrakta detta hufvud och dessa anletsdrag; de förtjäna sannerligen en närmare granskning.
Dock, hvartill skulle det tjäna.
Kasta blott en blick på porträttet här ofvan, och du har, värda läsare, bilden af Bengt Lidner framför dig.
Hvad likväl icke denna bild eller någon penna förmår, det är att återgifva uttrycket i hans ansikte, där han nu låg, blickande på den tafla af djupt armod som omgaf honom.
Vi vilja icke heller försöka teckna den.
Må hvar och en med hjärta och känsla tänka sig, hvad den måste erfara, som, i likhet med Lidner, ägde ett rikt och känsligt inre, men ändå måste säga till sig själf: “Allt detta elände, alla dessa lidanden, som de dina och du själf utstår, äro en följd af din svaghet att icke kunna emotstå frestelsen, utan att gifva vika för ett dåligt begär.“
Öfver den olycklige skaldens själ hvilade också i denna stund hela den tunga bördan af själfanklagelse och själfförakt.
Denna kvinna, höljd i trasor, var hans maka; detta barn, som slumrade på hennes knän, efter att förgäfves hafva bedt om bröd, var hans dotter.
Han älskade dem af hela sin själ, och ändock förmådde han icke stilla den sistnämdas hunger, aftorka den förras tårar och sprida glädje och lycka omkring sig.
Han var ju så utblottad, så arm, att han af brist på kläder icke kunde lämna sin säng.
Lidner strök håret ur pannan och vände ögonen från dessa varelser, så kära för hans hjärta, och fäste dem på några grofva pappersark, som lågo bredvid honom på det rankiga bordet.
Den blick, han häftade på bläckhornet och pennan, som befann sig bredvid papperet, var matt och tröstlös.
Öfver tankens flykt och öfver fantasiens inspiration hängde nöden, de stundliga behofven såsom en blytyngd.
Huru kunna dikta, då armodet grinade emot honom, då hustru och barn saknade bröd?
En tår af namnlös smärta kom som en dimma för hans syn, och en suck, full af kval, höjde den af fattigdom och sjuklighet hemsökte skaldens bröst.
Vid ljudet häraf vände Jacquette hastigt på hufvudet och såg på mannen.
De båda makarnas ögon möttes.
Huru mycket låg ej i denna blick!
I hennes stod, att, om än Lidner var utblottad på allt, till och med inre frid, så var han likväl rik på kärlek.
De yttrade ej ett ord; men deras ögon sade allt hvad deras läppar tego med.
Jacquette hade, i det hon flyttade blicken från dottern till fadern, glömt att vagga barnet.
Den lilla slog också nu upp ögonen och ropade med hög och klar röst:
“Mamma, jag är hungrig!“
Lidner höljde ansiktet med sina händer, Jacquette böjde sig ned öfver flickan.
“O, min Gud!
Hvem skall gifva bröd åt mitt stackars barn,“ mumlade den olycklige poeten.
“Han, som du nu anropar, skall göra det,“ hviskade Jacquette.
Hon hade satt barnet på golfvet och var nu vid mannens säng.
“Misströsta icke, min älskade,“ tillade hon och fattade en af hans händer.
“Det är en röst i mitt hjärta, som säger, att den Högste nog sänder oss hjälp i vår stora nöd.“
Lidner lade sin andra hand på hustruns hjässa, stammande med kväfd röst:
“Ängel, i din själ har du min moders kärlek.
Gud löne dig för all den ömhet du slösat på mig, som icke förmår göra dig annat än sorg!“
En knackning på dörren kom de båda makarna att spritta till.
“Det är ett bud från kungen, det är hjälp i nöden!“ utropade Jacquette.
I ögonblicket var hon vid dörren och drog ifrån rigeln.
Vandraren, vi förut omnämnt, stod framför henne.
“Skulle fråga, om det är bekant, hvar herr
Lidner bor?“ frågade mannen.
“Han bor här,“ svarade Jacquette och mönstrade den främmande med misstrogna ögon.
“Å, det är väl icke möjligt, att den herr Lidner jag söker, kan bo här!
Jag menar den store poeten.“
“Just hans hem är detta,“ sade Jacquette och steg ut i förstugan, fast besluten att, om det vore en “björn“, icke låta honom komma in till mannen.
“Hvad vill ni Bengt Lidner?“ frågade hon, då dörren efter henne blifvit stängd.
“Jag önskar återse och om möjligt återbetala honom en gammal skuld,“ stammade mannen helt upprörd.
“Herre Gud,“ tillade han med fuktiga ögon, “man sade mig då verkligen sanning, då man omtalade, att han var mycket fattig.“
“Min man har varit sjuk,“ sade Jacquette, “och däraf kommer, att ... att ...“
Ett ögonblick betraktade mannen Jacquette.
Det syntes, att han behöfde hämta sig från det smärtsamma intrycket, som åsynen af poetens i trasor höljda hustru gjorde på honom.
Därefter yttrade han:
“Jag skulle önska tala vid herr Lidner.
Hvad jag har att säga innebär ej något, som kan oroa eller bedröfva honom; ty det tyckes ha varit Guds vilja, att jag skulle komma i rätta ögonblicket.“
Jacquette öppnade dörren.
Främlingen steg in.
I detsamma kom den lilla flickan emot dem, ropande i halfgråtande ton:
“Mamma, jag är så hungrig!“
Den främmande stannade.
Han tycktes lika bestört vid anblicken af det elände han hade framför sig, som den unge Bengt en gång blef, då han såg Pehrs torftiga boning.
Jacquette hade tagit flickan på armen och sade, vänd till mannen:
“Här är en herre, som söker dig.“
Därmed pekade hon på främlingen, som långsamt nalkades sängen.
Lidner såg på honom, men med en blick, som utvisade, att han nu ansåg sig hafva en fullkomligt obekant person framför sig.
“Jag behöfver icke fråga, om jag är igenkänd,“ började mannen.
“Det vore icke gärna möjligt, att herr
Lidner skulle minnas mig.
Mitt namn är eljes Pehr Anderson.“
“Pehr Anderson!“ upprepade
Lidner och sökte i sitt minne.
“När eller hvar råkades vi sist?“
“I Göteborg för omkring aderton år sedan.
Lidner har väl icke alldeles glömt den lille tiggargossen, hvilken ni bar hem från landsvägen, och hvars mor och syster ni räddade ifrån att dö af hunger?“
“Ah, nu minns jag!“ utropade Lidner.
Den matta blicken fick lif, och kring de bleka läpparna lekte ett småleende.
“Jag undfägnades med smörj för denna mandat.
Min far ville med rottingen lära mig förstånd.
Nå, det var roligt att se en så gammal bekant.“
Lidner skakade Pehrs hand.
“Det är mig ett dubbelt nöje, emedan det erinrar mig om den första verkliga glädje af ädlare natur jag såsom gosse erfor, med detsamma er närvaro säger mig, att af den lilla fattige Pehr blifvit en bra karl.“
“Mamma, mamma, mat, jag är så hungrig!“ ropade återigen den lilla flickan gråtande.
Pehr vände sig hastigt om, mumlande vid sig själf:
“Alldeles som lilla Greta ropade den där pingstaftonen då han hjälpte oss ur vår nöd,“ och därmed rusade Anderson ut ur rummet.
En stund förflöt, hvarefter han återkom med ett knyte färskt bröd och diverse matvaror, hvilket allt han nedlade på bordet, sägande helt andtruten:
“Detta för ögonblicket åt er dotter, herr Lidner.
Drömmerskan på Johan Henrik Kellgrens graf
Aftonsången i St.
Jakobs kyrka var slutad.
Folket lämnade
Herrans tempel, och snart voro kyrka och kyrkogård tomma; endast en svartklädd kvinna kvardröjde ännu.
En ung man inträdde på de dödas hviloplats.
Han såg sig omkring och blicken stannade på det svartklädda fruntimret, som satt vid sidan af muren, med hufvudet lutadt i handen.
Den unge mannen gick fram till henne och yttrade:
“Aftonen är kylig; hvarför dröjer tant här?
Min mor är orolig.“
Den tilltalade såg upp och svarade halfhögt:
“Du frågar, hvarför jag dröjer; jag drömmer om honom!“
Hon pekade på minnesstenen, som bar Johan Henrik Kellgrens namn.1
“Men dessa drömmar, bästa tant, komma att kosta er lifvet; ty att stanna hela timmar på kyrkogården under en oblid årstid måste ovillkorligen hafva ett menligt inflytande på hälsan.“
“Och för hvem skulle väl jag spara mig?“ frågade den svartklädda damen.
“Allt hvad jag älskat, ligger bäddadt i grafven; alla, som älskat mig, hafva lämnat detta jordiska.“
“Tant glömmer mig och min mor; äro då vi ingenting för er?“
Öfver den bleka kvinnans ansikte flög en lätt rodnad; hon räckte ynglingen handen med ett mildt leende och sade:
“Ack ja, I ären så goda emot den stackars ensamma kvinnan.“
“Att känna, är att älska tant,“ sade den unge mannen, fattade hennes hand och tillade: “Min mor väntar, låt oss gå!“
Den sorgklädda reste sig och tog den arm, som erbjöds henne.
Det fanns vid den tiden ett litet vackert tvåvåningshus på Blasieholmen; möjligt är, att det ännu står kvar.
Till detta hus promenerade våra bekanta från kyrkogården.
Den stängda porten öppnades, innan de hunnit vidröra klappen, och de inträdde i en mindre sal, där ett medelålders fruntimmer kom emot dem med orden:
“Hvad du dröjt länge, käraste Bertha, och så blek du är; mår du sämre än vanligt?“
“Nej, Anna, jag känner mig i dag lyckligare än på många år.
Jag har drömt på hans graf, att vi snart komma att åter förenas.“
“Så får du icke tala,“ sade Anna och förde smekande handen öfver Berthas hår, “kom nu in till brasan och värm upp dig.
Kaffet har redan fått vänta allt för länge.“
Bertha lät vännen föra sig in i förmaket.
Hon tryckte
Annas hand till sina läppar och hviskade:
“Gud har varit bra nådig, som skänkt mig en sådan vän.
Du har i många år lefvat med och hållit af mig, utan att någonsin spörja om det förflutna och utan att känna något därom.
Du vet ju icke ens om jag förtjänar din vänskap.“
“Bertha, det är med tillgifvenheten i människans hjärta, som med solens strålar, de fråga icke om den eller den förtjänar att smekas af dem, utan lysa lika för alla.“
“Men din vänskap har varit så stor, att jag känner mig pliktig att tala om det förflutna och meddela dig i hvilket förhållande jag stått till Johan Henrik Kellgren.“
“Tack därför,“ hviskade Anna, och sedan man druckit kaffe började Bertha sin berättelse:
“Det ligger i Vestergötland en prästgård, kallad Floby.
Där bodde för några och fyrtio år tillbaka kyrkoherden Jonas Kellgren med sin fromma och gudfruktiga maka.
Kyrkoherden var bondson ifrån Kelltorp, hans hustru en fröken Aminoff.
Jonas Kellgren hade studerat vid Åbo akademi och där blifvit intim vän med min far, Erik Kallin.