Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har föreskrifvit formaliteter, som kunnat undvikas, men hvilka man ansett nödvändiga för Bankens betryggande, och det har varit frånträdandet af Bankens rätta funclioner, som varit orsaken till ej blott Herr Adlerstams, utan äfven manga andra personers olycka, hvilka fått plikta dyrt för sin uraktlåtenhet att fullgöra på bestämd dag de föreskrifter BancoFörfattningarne innehålla.
Det är blott denna anmärkning jag ansett mig böra göra, och jag öfverlemnar för öfrigt åt Ridderskapet och Adeln a
It besluta i detta ämne, hvars afgörande torde mera bero på godtycke, än verkliga rättsgrunder.
Grefve von Roserij Axel:
Ingen inom detta Stånd kan vara lifligare deltagande för Herr Adlerstams olycka än jag, och det är naturligt, då ödet så fogat, att jag skulle vara handräkningsgifvare för att utvräka
Den 28 December e. m. 61 honom samt maka och barn från egendomen, och taga en betydlig afkastning i seqvester.
Jag har med mycken uppmärksamhet afhört det anförande han uppläst, och jag tvekar ej att till större delen med honom instämma, helst jag ej kan fatta annat, än att det icke allenast är medlidande, utan äfven rättskänsla, som gjort att motionen blifvit med behjertande upptagen, och att, då ersättningsfrågan första gången inkom, den med så många anmärkningar blef återremitterad.
Sjelfva saken, hvarföre Herr Adlerstam blifvit olycklig, måste vara ett tvisteämne öfver min pörte, när den ej kunde tagas på en sida af aktningsvärde Domare, och var till den grad oviss, att HofRätten förklarat Herr Adlerstam fri, och Nedre Revisionen i samma Domstol, som slutligen afgjort målet, varit af samma tanka som HofRätten.
Men jag kan ej dela haus påstående om ersättningens belopp.
Jag medgifver, att hans förlust kan gå till 3o,ooo R:dr, men jag vill ej gå så långt i ersättning för det han förlorat.
Jag känner noga denna inom mitt Län belägna egendom, och jag tror den vara mycket modikt värderad till 13,548 R:dr 16 sk.
För 4>3oo
R:dr är den försåld.
Skilnaden utgör 9,248 R:dr 16 sk., som jag finner honom berättigad att erhålla.
Den växande grödan, som medföljde köpet, värderades af KronoBetjeningen och tillkallade Gode Män till 2,64a R:dr 44 sk.
Men det årets gröda var förmånlig, Den 28 December e. m. och jag tror ej, att nian ofver hufvud tan taga den så högt.
Jag vill endast taga den till i,5oo R:dr.
Det gör på 5 år 7,500 R:dr, och när de läggas till de föregående 9,248 R:dr 16 sk., utgör hela summan 16,748 R:dr 16 sk., eller i rund summa 16,000 R:dr, hvilka han, med något hopp om afseende på rättskänsla, kunde vänta sig af Ridderskapet och Adeln.
Det är denna summa af 16,000 R:dr jag vågar föreslå, såsom ersättning åt Herr Adlerstam, hvilken ej genom misshushållning kommit i sitt betryck, och hvilken jag är öfvertygad skall använda summan i den åsigt Utskottet yttrat, till sina barns uppfostran.
Det är således å denna summa jag anhåller om proposition.
Herr Ugglaj Carl Wilhelm:
Jag har haft den äran inför Ridderskapet och Adeln förr en gång tala i detta ämne.
Jag instämmer nu med den Talare, som sökt bevisa nödvändigheten af att gifva Herr Adlerstam hvad han bör kunna påkalla.
Jag har förut äfven nämnt, att jag anser våra författningar, sådane de voro innan saken afdömdes, vara så felaktige, att de borde ändras.
Jag har derföre äfven yrkat ett allmänt bidrags beviljande, för att ersätta den lidna förlusten.
BancoUtskottet har likväl icke fästat sig vid denna, i alla RiksSlånden uttalade, önskan.
Det gifves ej en enda af dem, som yttrat sig, hvilken ej önskat att Herr Adlerstam måtte oafkortadt
Den 28 December e. m. 63 erhålla ersättning för sin lidna förlust.
Likväl liar BancoUtskottet förblifvit vid sin förra mening, afslagit allt, och blott gjort en liten obetydlig ändring, att räntan af det capital, som föreslås åt barnen, skulle tillfalla föräldrarne.
Jag frågar, med bvad rätt man tager ifrån fadren o.ch skänker åt barnen.
Hvarpå baserar sig samhället, om icke på rättvisa, redlighet och dygd?
Då måtte detta icke vara rätt handladt.
Jag tycker mig i Utskottets Utlåtande igenfinna ett dictamen af någon, som sitter i BancoUtskottet, och här talat i ämnet, men jag nu ej finnér på sin bänk.
Jag frågar om det är riktigt öfverensstämmande med rättsgrunder att taga från en, som äger något, för att skänka till hans arfvingar.
Det är åtskilliga saker i detta Utlåtande, mot hvilka man kunde göra anmärkningar.
Deribland är, att den värde man, som dicterat detsamma, hänvisar oss att läsa i Bankens annaler ända från 1600-talet till närvarande tid, för att finna att Banken alltid på samma sätt behandlat dylika frågor; men jag minnes icke, och tror icke, att någon blifvit så förfördelad, som denne man.
Jag fordrar icke den ersättning åt honom, att lian skall få sin förlust fullt ersatt; jag har tillförene uppgifvit, huru jag anser, att han bör erhålla ersättning, och anhåller nu att derå få proposition.
Mitt förslag förra gången, hvilket jag anhåller måtte blifva föremål för votering, i fall så behöfves, var 64 Den 28 December e. m.
\ följande: att ersättningen bör utgå till fullo efter beräkning af skillnaden emellan deri förlorade egendomens värderingssumnia efter Banco-method, och hvartill den uppgick vid sista Banco-auctionen , då egendomen till annor man försåldes; bör andes Herr Adlerstam derjemte åtnjuta feni procents ränta å denna difference, under de år han varit i mistning af capitalet, tillika med bevisliga rättegångs-omkostnader i målet; samt att den summa, som derefter bestämmes, skall tillfalla honom, eller hans rättå innehafvare, och ingen annan.
Ja g anser inqen kunna ärfva honom, så länge han lefver.
Jag hoppas Ridderskapet och Adeln måtte finna det naturligt att tillerkänna honom, och ingen annan, hvad som bör tillfalla honom.
— Det vore visserligen mycket i ämnet att tillägga, men jag vill ej trötta Ridderskapet och Adeln, utan anhåller om proposition å hvad jag föreslagit.
Jag är långt ifrån att vilja klandra en dom, som är fälld.
Jag är öfvertygad, att de Herrar, hvilka bestämdt den, handlat efter öfvertygelse om Lagens rum.
Ännu mindre billigt skulle jag anse alt, sedan en Författning blifvit ändrad, den skulle hafva en retroactif verkan.
Men annat är i min tanka, att, då en hårdhet blifvit begången, såsom emot Herr Adlerstam, Den 28 December e. m. 65 stam, i möjligaste måtto upprätta densamma.
Jag har hört skiljaktiga meningar om värdet af ersättningen, antingen den BancoUtskotlet föreslagit, eller ett vida högre belopp, som är uppgjordt af Herr Adlerstam sjelf.
Om han felat, är åtminstone felet förlåtligt, då det delats af 2 Domstolar, sorn éj böra eller kunna sakna upplysning om hvad lagen bjuder.
Jag finnér hans ställning så olycklig, då han, med maka oell barn, blifvit bragte i elände genom denna händelse, att jag måste anse den förtjena behjertande.
Jag bör tro, att hvad Grefve von Rosen anfört är rigtigt, och med den kännedom han äger af ämnet, torde hans mening böra tjena till grund, hvilket äfven är förenligt med den känsla Ridderskäpet och Adeln visserligen lär äga för en olycklig medlem af Ståndet, helst då en cassa finnes i Banken, bestämd att afhjelpa sådant.
Att denna casus aldrig mera kan inträffa, hoppas jag äfven måtte verka till Herr Adlerstams fördel, äfvensom att Staten ej blir derigenom lidande, och att ingen medborgare kommer att dertill göra tillskott.
Det är lätt att vara frikostig, då det sker på andras, eller på Bankens bekostnad, men det är vackrare, att vara det på sin egen.
Då Banken ej har några vänner eller anför 55 II.
5 Den 28 December e. m. vand ter, sora tala för sig, är ingen närmare att göra det, än dess Fullmägtige, och som jag är den yngste ibland detta Ståndets, och det i alla Collegier är vanligt alt den yngste först yttrar sin mening, skall jag anhålla att få säga något till Bankens försvar.
Man liar blandat bort frågan om rätts med frågan om nådj och deruti förfarit desto mera origtigt, som Högsta
Domstolen redan yttrat hvad rätt är, och hvarken Rikets Ständer, eller någon annan, sedermera äger att gifva ett annat domslut, eller en annan förklaring.
Men, efter raan anklagat Domstolen och RancoUtskottet, att de haft orätt i saken, skall jag ändock söka bevisa motsatsen.
Intet synes heller vara lättare, emedan det är på grund af en försummad formalitet, som Herr Adlerstam blifvit dömd.
Det har varit påbjudet, att hos Konungens Befallningshafvande i det Län, hvarest en för Bankens räkning intecknad och utmätt egendom ligger, skall liqviden med fordringsägarne uppgöras, emedan Banken är part, och hvarken domare eller syssloman.
Inga undantag ifrån detta stadgande kunna af Banken göras, antingen fordringsägarné äro flere eller färre.
Hos Konungens Befallningshafvande j och icke hos Bankens Commissariat, skulle således liqviden med Herr Adlerstam äfven uppgöras.
Men han infann sig icke hos Konungens Befallningshafvande, utan hos Commissariatet.
Der varnades han, under hand, för misstaget, Den 38 December e. ni; 67 men hans ombud brydde sig icke derom ,• och Iian föll, ej för bristande kännedom om Författningarne, utan för egen försummelse; Jag torde till och med kunna skaffa bevis derpå från Bankens Tjenstemän, som dels med honom brefvexlat, dels upplyst hans Fullmägtig om äfventyret, men hvilken svarade att hart trodde sig förstå BancoFörfattningarne lika så väl som Commissariatet; Således är å råYta-sidah ingenting att anföra.
Då återstår endast barmhertigheten, på grund hvaraf BancoUtskottet tillstyrkt en nådegåfva.
Meu det hade varit feladt af BancoUtskottet, om det hade tillstyrkt att, uns der namn af gåfva, skänka en vederpart tillbaka hvad han förlorat i rättsväg; ty hvilket praejudicat skulle icke deraf följa, i händelse Författningarne om BancoAuctioner förblifva oförändrade?
— Man tycker att det ej är synd, att taga från den rike och gifva åt den fattige, och då man tror Banken vara förmögen, anser man det vara obetydligt att uppoffra några Tusende Riksdaler.
BancoUtskottet måste dock akta sig för erkännandet af sådane grundsatser, hvarigenom Banken snart skulle blifva ruinerad * emedan det är i flera smärre fordringar och besparingar dess förmögenhet beslår.
Åt Herr Adlerstam borde således BancoUtskottet intet föreslå, ty han hade sjelf vållat sin förlust, men barmhertigheten kan förmå Rikets Ständer att gifva något åt hans barn, på 55 H. 5* 68 Den 28 December c. m. samma sätt sorn åt andra behöfvande personer.
Den cassa i Banken, hvaraf dessa medel skulle utgå, är icke anslagen till återbetalning i nådeväg af det som Banken vinner i rättsväg; utan är ämnad till barmhertighetsverk, hvilka årligen, särdeles örn.
Julen, deraf till ansenligt belopp bestridas.
Man har sagt, att man i BancoUtskottets förslag att gifva ät Herr Adlerstams barn och icke åt fadren, igenkände en Ledamots mening, hvilken icke vore tillstädes.
Jag är skyldig honom den rättvisa, att det icke var han, som uppkom med det förslaget, utan att det var jag, och det skedde, emedan jag ansåg det vara enda sättet, hvarigenom saken skulle kunna tillstyrkas afBancoUtskottet, hvilket i allmänhet ansåg den för ovigtig.
Då Herr Adlerstam verkligen rönt så stor ynnest, förundrar det mig att man vill mångdubbla summan.
Hade jag trodt, att man skulle vara så oförnöjd, och så behandla dem, genom hvilka man fått den stora allmosan, skulle jag ej hafva gifvit min röst dertill, och pluraliteten var så liten, att den kunnat vara af betydenhet.
Men man behöfver erfarenhet, och jag skall af denna händelse taga undervisning alt vara sparsammare för Banken.
Man har frågat, med hvad rätt Rikets Ständer taga från fadren, och gifva åt barnen ?
Jag frågar, med hvad rätt raan vill föreskrifva den, som ger af barmhertighet, åt hvem han skall utdela allmosan.
Herr Adlerstam borde med tack - Den 28 December e. in. samhet emottaga hvad lian får, och hvarken besvära sig öfver sättet eller beloppet.
Jag kan ej medgifva, att man i frikostighet går längre än Utskottet föreslagit, och får på förhand begära votering, hvarvid Utskottets Utlåtande bör blifva Ja-proposition.
Den siste Talaren har gifvit sig tillkänna såsom Fullmägtig i Banken, och den yngste deribland.
Han har talat såsom sådan; men likväl sagt något, som jag ej kan erkänna, att nemligen Banken, i detta fall gifver en nådegåfva.
Derom är icke frågan, utan om en sådan författningarnes felaktighet, att Domaren ej kunnat annat än fälla.
Således är det icke en nådegåfva man begär, utan man vädjar till Rikets Ständers rättskänsla, huruvida den lidande skall få upprättelse för den förlust han gjort genom en lag, som Rikets Ständer stiftat.
Alltså försvinner den definitionen på saken.
Det vill säga att i stället för en nådefråga, blir det en rättsfråga, och att vi, om icke just såsom Domare, likväl i alla fall kunna lemna Herr Adlerstam upprättelse, och säga, att han blifvit lidande till följd af brist i författningarne, och således bör erhålla ersättning.
Jag kan ej frångå hvad jag nu och förra gången proponerat, att nemligen Herr Adlerstam måtte få den ersättning, som öfverensstämmer med vår rättskänsla och den princip man bör följa.
Jag anhåller att proposiLionen 7° Den 28 December e. m. måtte blifva sådan jag föreslagit den, och att Herr Adlerstam må få ersättningen efter den grund jag angifvit; icke såsom en nåd, utan såsom fullkomlig rätt, i enlighet med det handlingssätt en representation bör följa för att hela de skador, som genom felaktiga författningar kunna uppkomma.
Den Stat, som ej vill erkänna detta, går emot grunderne för sin tillvaro.
Alla Stater anser jag vara i det predicament, att Lagarne skola stiftas det visaste man kan.
I annat fall får man plikta derföre, och Staten ersätta skadan.
Jag måste verkligen gratulera oss, att man icke gjort flere anspråk derpå.
— För öfrigt vet jag, att jag ej är en Talare, som kan imponera på Ridderskapets och Adelns beslut, men min öfvertygelse yttrar jag öppet.
Någon värdigare bevekelsegrund att göra godt, lärer svårligen kunna upptänkas, än då en medborgare, i anseende till författningars otydlighet, blifvit beröfvad sin egendom, samt med hustru och barn försatt i den mest bekymmersamma belägenhet; hvilket fall just inträffar med Herr ÖfversteLieutenant Adlerstam.
Af sådan anledning får jag, i likhet med Herr Grefve von Rosen, anhålla om afslag å BancoUtskottets Utlåtande, samt att Herr Grefven och LandtMarskalkcn täcktes till Ridderskapet och A~ deln framställa den proposition, att åt Herr De ti 28 Dee ernber e. nu 7'
ÖfversteLieutenant Adlerstam måtte anslås en summa af 16,748 R:dr 16 sk.
B:co, såsom ersättning för dess lidande.
— Om jag härigenom kunde göra rnig förfallen lill Herr von Hartmansdorffs förebråelse att hafva varit frikostig på andras bekostnad; så kan Herr von Hartmansdorff dock ej befara förebråelse att bafva varit njugg, då fråga var om löneanslags bestämmande åt de alldrahögsta civile Embetsmännen.
Äfven med risk, att anses vara friskostig på Bankens bekostnad, måste jag instämma i Grefve von Rosens förslag.
Jag tror dock ej, att
Banken derigenom kommer att vidkännas någon sådan förlust, som kan hafva inflytande på dess credit eller dess sedlars värde.
Herr von Hartmansdorff har medgifvit, att Banken har en cassa för barmhertighetsverk.
Af den bör väl i första rummet medel utgå, för att ersätta den förlust, som uppkommit deraf, att Bankens författningar blifvit använde på en så sträng sida, isynnerhet i denna tid af allmän penningebrist.
Jag har hört svåra beskyllningar emot Herr Adlerstam för hans förmenta förseelser; men dessa bafva icke blifvit erkände af IIofRätten och Nedre JustitiaeRevisionen.
De, så väl som han sjelf, trodde honom icke försummat, hvad Herr von Hartmansdorff och Högsta
Domstolen förklarat honom hafva försummat.
Man kan ej med skäl for - 72 Den 28 December e. m. dra, och det är för mycket hegardt, att lian skulle förstå författningarne bättre, än Svea IIofRätt och Nedre JustitiffiRevisionen.
Men äfven om BancoFullmägtige och BancoULskottet haft den strängaste rätt för sig, bör väl icke Herr Adlerstam för en så ursäktlig, och af författningars tvätydighet föranledd, försummelse, så hårdt behandlas och straffas, som den största brottsling, eller nära likasom med sin egendoms confiscation.
Jag har också, då första Betänkandet förevar, anmärkt, ej blott författningens olämplighet, utan ock dess tvätydighet, icke, såsom Utskottet säger, dess otydlighet.
Den har haft två sidor, hvaraf den ena är använd af Svea HofRätt och Nedre JustitiasRevisionen, den andra af Högsta Domstolen.
Här är ej fråga om att ändra ett laga kraftvunnit
Domslut, eller att bedömma Högsta Domstolen; utan blott att skaffa upprättelse åt en person, som blifvit lidande genom för,fa tillingarnes tvätydighet, och derigenom att han icke förstått författningarne bättre än Svea HofRätt oc.h Nedre JustitiaeRevisionen.
Faran af prejudicat är ingen, ty ett sådant fall af laglig orättvisa lärer väl knapt mera inträffa.
Jag får, i afseende på sjelfva hufvudfrågan, anmärka hvad jag noga känner, att i beräkningen af egendomens värde, icke ingått dess sköna läge och flere härligheter, som skulle i ett annat land, och i vårt land i en annan tid, hafva ökat värdet med åtminstone lika stor Den 28 December e. m. 73 summa, som den, för hvilken lian på sista auctionen försåldes.
Då likväl, i sakens närvarande skick, det är godtycket, som skall bestämma ersättningssumman, och man å ena sidan bör göra afseende på den lidandes anspråk, men å den andra på tillgängarne, anser jag Grefve von Rosens förslag billigt, i följd hvaraf Herr Adlerstam skulle erhålla 16,000
R:dr, i stället för de af honom begärde 3o,ooo R:dr.
Jag förenar mig derföre med Grefve von Rosen, och yrkar proposition å hans framställning.
Jag hade visserligen icke ämnat upptaga Ridderskapets och Adelns tid i denna fråga, särdeles som den är för hvar och en af så mycket mindre behag, som den angår hjelp för en af Ståndets Ledamöter.
Jag skulle derföre helst önska, och ber att få veta, om de andra Stånden afgjort denna fråga.
Det hade varit den rätta ordningen att de först afgjort den, emedan Ridderskapet och Adeln bor, de hafva varit nöjde, att i sista rummet yttra sig i en fråga af så grannlaga beskaffenhet.
Någon underrättelse har ännu icke ankommit, huru de öfrige Stånden afgjort denna fråga.
Då det tyckes vara sä vida kommit, att det är fara underkastadt 74 Den 28 December e. m: att våga tala emot den, som ömsom begär och fordrar, anser jag det vara en dubbel skyldighet att yttra hvad man anser vara det rätta.
Man har här hört framställas, att Domstolarne skulle hafva ansett förfaltningarne tvätydiga.
Jag får då fästa uppmärksamheten derpå, att Svea HofRätt likväl ansett Ilerr Adlerstam hafva försummat en formalitet, och lika med Nedre JustititeRevisionen yttrat, alt, ehuru en försummelse blifvit begången, den icke borde lända till förlust för honom.
Det är således gifvit, att, örn de varit i hans ställe, de hade iakttagit hvad han försummat.
Om mar), pu emellertid vill anse detta som en rättsfråga, hvilket man här yrkat, då roan påstått ersättning, blir det också hvars och ens rätt, som sedan 1668 förlorat genom Banco-auctioner, att få ersättning för de förluster man gjort genom sådane auctioner.
Jag finner alldeles oriktigt, hvad man yttrar, att
Banco-författningarne varit strängare än de allmänna utmätnings-författningarne i detta fall.
Förhållandet är tvertom.
Banken har medgifvit ett anstånd, hvilket ingen annan privat Jemnar.
Vid tre ting har egendomen skolat utbjudas, innan försäljning ägt rum.
Således har ägaren under ett och ett halft år haft rådrum att skaffa penningar.
Detta är ett förhållande, som efter förändringen ej äger rum, emedan de vanliga utmätnings-förfallningarne stadga en tid af 3 månader, inom hvilken verkstäl - Den 28 December e. m. 7$ lighet skall följa.
Det är således Banken, som vunnit på den förändring man vid denna Riksdag tillstyrkt, och gäldenärerne, som derpå förlorat.
Men då man sökt framställa allt så fördelaktigt som möjligt för den, hvilka skall hafva ersättningen, inser jag lutt, att bevekelsegrunden ligger i ömhetskänslan.
Då skulle man likväl ej pockat på den.
När det icke är fråga om någon gåfva, som Ridderskapet och Adelil forsin del gifver, utan om Rikets Ständers Bank, tror jag att Ridderskapet och Adeln borde akta sig för att ådraga sig den förebråelse, hvartill anledning nog finnes i de åtföljande reservationerne, der man från andra StåndsLedumöter fått fullkomlig väckelse att inom detta Stånd ej fatta ett beslut, som i mina ögon skulle nedsätta Ridderskapet och Adeln.
Allt hvad vid detta tillfälle blifvit anfördt till förmån för Herr Adlerstam, har endast varit rik tar] t till Ridderskapets och Adelns känsla.
Jag utber mig få fästa uppmärksamheten derpå, att vid vården af allmänna åren der man måste akta sig för sina känslor.
Man bör vara lika mycket på sin vakt emot medlidande, som emot hat och afund.
Efter att således hafva gjort reda förorsaken, hvarföre jag ämnar rådfråga mitt förnuft och icke min känsla, skall jag yttra mig om sjelfva saken.
Här kan icke blifva 76
Den 38 December e. m. fråga om räll.
Sedan Högsta Domstolen dömt, tillhör det ingen, att derom något erinra.
Också har icke eller den lidande parten kunnat neka, att det ju är genom försummade formaliteter, som han ådragit sig sin olycka.
Men jag vill blott hemställa, hvad oredor det Liefve, om enskilte personer skulle ersättas för hvad de lidit genom Lagar, hvilka varit tvätydiga och blifvit ändrade.
Jag vill såsom exempel blott anföra våra intecknings-lagar.
Jag har öfverlefvat 1818 års Riksdag, då den förändring gjordes i intecknings-lagen, attingen ofri grund fick intecknas.
Detta uppliäfdes 1823.
Nu har man ytterligare föreslagit stora förändringar i berörde Lagar.
Det bevisar, att man ansett och ännu anser dem ofullständiga; och det kan icke slå felt, att ju många rättegångar derom blifvit afdömde, hvarvid den ena parten nödvändigt måst förlora.
Om man 1111 öppnar vägen för sådana ersättningar, fruktar jag, att Bankens vinst ej skall räcka till; och man skulle icke kunna ändra en orimlig Lag, ulan att anslå medel till ersättning för dem, som blifvit lidande genom försummelse alt ställa sig den lill efterrättelse.
Något anspråk på ersättning kan således här icke äga rum.
Hvad Herr Adlerstam beträffar, så har BancoUtskottet gått så långt sorn man kan gå, då det är fråga 0111 Bankens medel, hvilka i första rummet tillhöra dess fordringsägare, samt deribland för - Den 28 December e. m. 11 nemligast enkor oell barn, hvilka således hafva det närmaste anspråket på Banken.
Slutligen kan jag ej dölja det vidriga intryck det gjort på min känsla, att en fader protesterar emot alt ett anslag går till hans barn.
Jag är också far, och jag kan ej annat än vid detta tillfälle erinra mig det bekanta yttrandet:
Hvad j gören den minsta af dessa småj det håfven j ock gjort mig.
Jag skall ej trötta Ridderskapet och Adeln, ty jag är förekommen af Herr Munck af Rosenschöld i den vederläggning han gjort af Herr von Hartmansdorffs yttrande.
Då man, såsom Herr von Hartmansdorff, åsyftar Bankens säkerhet, får jag erinra, att den på intet vis här riskerats, äfven med en annan utgång af saken.
Han har yttrat, att Herr Adlerstam känt författningen och ansvaret för dess försummade iakttagande, men det har jag mig icke bekant.
I alla fall har hans begrepp om författningen två Domstolars mening för sig.
Det var den siste Talarens yttrande, alt BancoFullmägtige ej skulle riskerat något, i fall de ansett, att Herr Adlerstam fullgjort formaliteterne, som jag vill fästa mig vid.
Jag får blott erinra, att om Fullmägtige godkänt den mening, att galdenären skulle få uppgöra sina 7» Den 28 December e. m. liqvider i Banken, hade de riskerat, att alla öfrige gäldenärer utfordrat sina fordringar, och de hade säkerligen blifvit tilldömde ersättning utur en pant, med hvilken Banken så förfarit.
Det är blott, på det inga förvillelser må äga rum, sorn jag ansett nödigt yttra detta.
Grefve von Rosen här instämt i den så kallade vederläggningen af mitt anförande.
Jag vet ej, att den bestod i något annat än påståendet, att saken hade 2 sidor.
Så måtte det förhålla sig med hvarje rättegång, emedan en dylik ej kan uppkomma med mindre än 3 parter, som framställa saken på lika många sidor.
Såsom skäl för Herr Adlerstam, att få annu större gåfva, har man anfört, att han icke varit Jurist, och alt man ej borde fordra att han skulle känna författningarne.