Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En återgång till nyssnämnde Upsala Mötes åsigt, understödd af Luthers ofta uprepade ord, är hvad jag önskar och tillstyrker.
Ordalagen må blifva de af mig föreslagna, eller andra.
Derpå ligger ingen vigt, endast de blifva tydliga och lätta att tillämpa, och derigenom vinnes det stora ändamålet:
Guds rikes framgång utan split och söndring.
Skall detta ändamål ernås så tror jag icke, att mindre kan begäras, än jag föreslagit, emedan folket snart sagdt i 300 år varit vandt att åtnjuta detsamma, ehvad författningarne än deremot stadgat.
Gifves det ej; så skall utan tvifvel samma tillstånd af 10 * 148 Den 11 Januari. laglöshet och uppenbart lagförakt som hittills fortfara.
BegäreS och gifves mera, göres ej något förbehåll, någon inskränkning med afseende å hvad vid religiösa sammankomster företagen: så befordrar man den söndring, som redan, till skada och bedröfvelse' för vår kyrka, begynt upkomma och hotar att gripa vida ikring.
Det är icke lätt att linna, hvad som rättast är.
Måtte det lyckas, så nära som möjligt!
— Men, huru sorn helst härmed må blifva; hvadhelst som må beslutas: så egnar det hvarje kristen alt vara all mensklig ordning undergifven, för Herrans skuld; att minnas sin pligt till hörsamhet mot öfverheten och lagen, med undantag endast för den händelse, såsom det säges i Augsburgiska bekännelsen, om ”öfverheten befaller synda”.
Jag önskar naturligtvis all möjlig framgång åt min motion, eller’ rättare den sak, han omfattar.
Men icke så, som skulle jag tro, att deraf berodde möjligheten af gudaktighetens tillvext i vår kyrka.
Guds Andes Verksamhet hämmas ej genom våra mer eller mindre okloka författningar — Hans verk framgå genom liderna och hos folken, så som Ilan vill.
Jag önskar en större frihet för frälsningssökande själar att samlas till gemensam andaktsöfning, förnämligast för vår kyrkas och vårt borgerliga samhälles skuld.
De andeliga rörelser, som pågå, kunna icke förqväfvas.
Få de inom kyrkan och samhället utveckla sig enl. sin art, som är alldeles evangelisk, och synes hafva upkommit endast genom öfverdrifven och ensidig upfattning af våra bekännelseskrifter: så kunna de blifva till oberäknelig nytta.
Oriktigt bedömde och behandlade, kunna de blifva till lika mycket skada, kunna bringa öfver oss olycka och bekymmer, som en vis lagstiftning kan och hör i lid förebygga.
Jag anhåller, att detta mitt anförande måtte få åtfölja min motion till LagUtsk.
Tiden är långt framskriden och jag borde måhända derföre afstå från något yttrande i ämnet, men den siste talarens upgift, att det af honom nu föreslagne bötesbeloppet enl. en Förordn. af år 1849 skulle vara mindre än det i Conventikelplakatet utsatta, har upkallat mig.
Jag skall vidare yttra mig härom något längre fram.
' Talaren upläste nu sednare en del af detta plakat, men af förbiseende förmodligen och oafsigtligt förbigick han en rad i följande mening, der K.. M. förmanar
Sina undersåtare: ”så att the för all ting vinläggja sig ”therom, huru the måge tilltaga i Guds nåd och vår Herras Jesu ”Kristi kundskap samt — (detta nu följande uteslöts) ”samt ”att visa underdånig lydnad emot våra helsosamma Förordningar” — (sedan detta utelemnats fortsaftes med det följande) — ”till ”then ändan Föräldrar och Husfäder måge och böre, efter then ”Christeliga pligten, theras barn, anhörige och tjenstefolk uti sine ”hus lära sig undervisa” m. m.
Han vill således hafva detta plakat fortfarande gällande i alla dess varnande delar, och jag kan väl icke heller) hafva något emot Ofverhetens varning till underd. lydnad mot dess helsosamma bud, men att desse, som / Ben il Januari.
J 49 / oftast äro helt verldslige, likasom deras efterlefnad, skola ställas i i jemnbredd med ”Guds nåd oell vår Herras Jesu Kristi kunskap” samt menniskors tilltagande deri, är att låta det verldsliga träda det Andeliga Regementet allt för nära; och då författningen nu skulle ändras, hade hon väl i främsta rummet bordt härutinnan renas.
I fråga om det föreslagna bötesbeloppet, från Tjugufem till 100 R:dr b:ko och för iteration dubbelt, som den värde talaren omnämnde, får jag erinra, att, enl. plakatet, utgör det endast 66
R:dr 32 sk. b:ko och andra gången dubbelt.
Straffet skulle således, efter domarens-godtycke, kunna ökas till i utöfver hvad 1 det nu är och motionären ville ju minskning.
Vidare är här sagdt åtskilligt, som jag skulle vilja uptaga, men dagen är långt framliden och jag kan med den värde motionären enskildt tala härom.
Lagstiftningsfrågor äro grannlaga, särdeles när de angå hvad som sker i hemmet och dyrkan derstädes af fredens gifvare, och må det tillåtas mig förklara, att af alla de förslag motionen innehåller, behagar mig minst det, som afser, att jag, för att få hålla andaktsöfningar i mitt eget hus med grannar eller fremmande, härom först skall göra anmälan hos pastor i församlin■ gen.
Antagande af detta skulle ovilkorligen lägga ytterligare
L band på friheten att söka tilltaga i andelig kunskap.
Jag bekla, gar djupt, att kyrkan kommit derhän, att en dylik anmälan skall anses nödig'.
Den gamla kyrkolagen bjuder likväl, att presterne skola besöka sina församlingsboer och gå ur och i hus för att tillse icke allenast huru de lefva, utan äfven huruvida de upbygga sig i Guds ords kunskap.
Presten måtte väl således åtminstone veta om hans åhörare hålla andaktsöfningar eller icke och skulle anmälan vara af nöden, så borde den väl heldre angå om de underläto det, eller på sin höjd om de göra det annorstädes än i hemmen, men sakna presterne kännedom härom, så befarar jag, att det föreslagna anmälandet är ulan ändamål.
För undanrödjande af de missbruk, hvaremot Convenlikel-plakatet är riktadt, har talaren anfört huru Apostlarne, dem han till namn upräknat, varnade sina åhörare.
Ja! detta tillkommer ock våra prester och Riskopar att göra och vore i dylika frågor bättre än de föreslague böterne.
Talaren har äfven åberopat
Detta beslut förbjuder utspridande af vilsefarande läror och samma stadgande har sedermera uptagits i 3 § 1 kap.
Missg:sB:n af 1734 års lag.
Möjligen kan detta vara tillräckligt, men om än så icke är och Convenlikel-plakatet skulle qvarstå, så står det dock qvar i Svensk lag, att domaren skall dömma efter icke blott Svensk utan äfven Guds lag, och förfar han så, dömer han icke någon alt straffas för det han samlat liktänkande omkring sig att hälla Gudstjenst.
Han kan det icke, han mäste låta bli det.
Jag anser författningen föråldrad.
Jag beklagar, att det skall till Just.-Kanslern inberättas innan åtal mot olofliga sammankomster få anställes, och månne det i något fall kan vara klokt att sätta det högsta verldsliga åklagare-embetet till domare 150 Den 31 Januari. i sådana mål.
Jag har vid denna Riksdag föreslagit inrättande af ett General-Consishm, sådant Konung Gustaf den Store Adolf ville hafva det, och jag tror det passade bättre att göra sådana anmälanden just till en sådan Institution, som ock derigenom skulle få kännedom om ställningen i den eller de församlingar, der, vare sig verkliga förvillelser eller goda andeliga väckelser, upkommit.
Redan under Konung Carl XIV Johans tid förspordes sådane rörelser i Norrland.
För att utröna deras beskaffenhet utsände
Han män, andlige icke till embetet men till sinnet.
Jag tror Presidenten i Svea Hof-Rätt Sylvander m. fl., som längre tid vistades, samtalade och umgingos med de s. k.
Läsarne, och vid de utskickades återkomst förklarade de, att orsaken till separationen var brist på andlig näring, hvilken brist man sedan sökte afhjelpa, och oron afslannade.
I den ort, inom hvilken embetsmannaverksamhet blifvit mig anvisad, hafva just sådana oroligheter upkommit, hvarom Hr Gyllenskjöld talat, och de hafva öfvergått till sjukdom ja lill och med våldsamheter, men någon tillämpning af Conventikel-plakatet egde icke rum.
Icke med sådana vapen böra slika oroligheter mötas.
Det är med ett helt annat svärd nemi. andans.
Jag tror följaktligen, att Conventikel-plakatet, lika litet som motionärens förslag, förmå att bekämpa de rörelser, som inom Svenska kyrkan gifva sig tillkänna.
Oberäknadt föreslagna bötesbeloppet, som förmodligen framkommit genom något misstag, skulle med förslaget åstadkommas en inskränkning i st. f. en utvidgad frihet.
De religiösa rörelserna höra mötas icke motas genom upfyllande af de åligganden som kyrkolagen, så föråldrad den är, föreskrifter våra nuvande Apostlar, om jag så får benämna våra Biskopar, våra kyrkoherdar, nemi. med att gå ur hus och i hus, att tillse huru Gudaläran hålles vid makt äfven under sådana som de ifrågavande sammankomsterne, och dervid möjligen få anledn. mera att loforda än fördöma dem.
Herdarne mäste skaffa sina hjordar föda, i vidrigt fall inträder sjelfförsörjningsrätten.
Jag skulle anse för en skam om Svenska lagstiftningen anlitades att hindra denna rätt, söm är grundad i naturen och Guds uppenbarade ord.
Jag anhåller att med några få ord få beledsaga den under öfverläggning var:de motionen, hvilken i lnifvudsaken uttrycker mina egna åsigter.
Hon afser tvenne enl. min upfattning verkligen oafytlerliga rättigheter, den ena nemi., att uti sitt hus icke allenast med sina barn och tjenare utan äfven med gäster och umgängesvänner läsa och begrunda Guds ord.
Detta synes mig verkligen vara någonting så oafytterlig! att jag icke ens kan inse huruledes en sådan rätt någonsin kunnat ifrågasättas.
För utöfvande af en dylik rätt har motionären icke förutsatt, att någon anmälan bör ske hos församlingens pastor.
Detta anser han icke höra till offentliga myndighetens bepröfvande, till hvilka myndigheter, i frågor som (lenna, församlingarnas pastorer måste hänföras.
Ribbings anmärkmr såvidt de angå den ifrågavar:de motionen, mäste enl.
Den 11 J an nar 151 min åsigt i denna del förfalla.
Den andra ifrågasatta rättigheten är den att få församlas till religionsöfning utan att dervid inskränkas lill vänner, barn och tjenstefolk, men med förbehåll att föremålet för sammankomsten utgöres endast af läsning i Bibeln och andra godkända religionsböcker.
Denna rättighet anser jag vara lika obestridlig och oafytterlig som den förre.
Jag beder få fästa upmärksamheten derpå, att erkännandet af den rättigheten att, utan afseende på qvalifikation af personer, få samlas för läsande af Guds ord, skall, utom hvad motionären yttrat, nemi. att det såmedelst blefve erkänd såsom rätt hvad som nu är en olaglighet, medföra den fördelen, att lugna och laglydiga personer, hvilka nu icke gerna tillåta sig att i sådana sammanträden deltaga, erhålla derigenom tillfälle att taga närmare kännedom om ändamålet med sammanträdena och, om de så finna nödigt, afböja dessa sammankomster, jemte de dervid möjligen framställde mindre välbetänkta förslag, samt måhända rätta en och annan villfarelse, som kunnat upstå hos personer med mindre kännedom uti Guds ord.
Detta vore således en ytterligare fördel, och man gjorde dessutom till lag hvad, som nu sker på sidan om lagen.
Det förefaller mig alldeles gifvet att hvar och en, som nitälskar för vår Statskyrkas bestånd, och jag bekänner helt upriktigt, att jag gör det af hela mitt hjerta, måste söka att undanrödja det väsendtligaste af de oformligheler och brister i ett eller annat afseende, som vidlåda densamma.
Sådana oformligheter och brister äro många, att tiden icke tillåter mig att nu utreda dem, utom det att jag derigenom skulle gå utöfver ämnet.
Jag håller mig således blott till den oformlighet, som utgör föremålet för vår öfverläggning, nemi. den inskränkning i det af mig nyss anförda afseende Conventikelplakatet stadgar.
Jag delar fullkomligt motionärens åsigt, att
Svenska folket af alla samhällsklasser ännu icke hunnit den andliga bildning, att de böra i sådane angelägenheter lemnäs utan all eftersyn från det allmännas sida, och att dem kan tillerkännas en obegränsad frihet att hålla sammankomster.
Det är gifvet, att då ändamålet med dessa sammankomster är det andliga lifvets högre utveckling, och då man anser för en pligt att lemna undervisning i andeliga (ing, det äfven å samhällets sida, måste vara en pligt att tillse det villfarelser icke utspridas bland dem, som sakna förmåga att skilja emellan det onda och det goda.
Uldena skäl kan jag aldrig med min röst understödja den åsigten, att samhället skall lemna sådana vigtiga frågor vind för våg.
Således önskar jag, att motionärens förslag må vinna Utsk:s och i sinom tid R.
I en omständighet kan jag icke dela motionärens åsigt nemi. i fråga om straffbestämmelserna., Böterna synes mig för höga och förvandlingen deraf till vatten och bröd dessutom oriktig.
Desse förbrytelser kunna icke hänföras under benämning af brott, ehuru jag visserligen medgifver, att förvillelser kunna vara af den beskaffenhet alt de medföra större olägenheter än något egent - 152 Den 11 Januari. ligt brott, men såsom jag nämnt något egentligt brott är här icke begånget, och bestämmelsen, att böterne skola förvandlas till fängelse vid vatten och bröd är olämplig, af hvilken orsak jag önskar, att Utsk. ville föreslå böternes förvandling till enkelt fängelse.
Jag önskar detta så mycket hellre, som när fångar undergå vatten- och brödstraff de i visst hänseende ställas under en serskild vård såsom förhållandet är i cellfängelser, hvarest fångar å vatten och bröd sällan torde besökas af andra än fängelsets
Direktörer, som lill sådane fångars celler förvara nycklarne.
Om således någon gör sig skyldig till ansvar enl. nu gällande eller blifvande Författningar rör:de andeliga sammankomsters hållande, så är det väl lämpligare, att då han, i brist af de honom ådömde böter, skall undergå fängelsestraff, han alltid må vara tillgänglig för en nitisk själasörjare, hvilken kan undervisa honom med afseende å den förvillelse, hvilken ådragit honom det ådönula straffet.
Häremot kan man visserligen invända, att det må vara likgiltigt om personen, i brist af tillgång, undergår fängelse vid vatten och bröd eller enkelt’ fängelse, men jag torde härvid få erinra, hvad som icke eller lärer kunna bestridas, att förminskning af kroppskrafter gemenligen går i sambredd med förminskning af själsförmögenheter.
Härtill kommer att enkelt fängelse gemenligen medför en längre fängelsetid än annat fängelsestraff och religionsläraren får härigenom ett bättre tillfälle att undervisa den sakfällde, samt lyckas möjligen att återföra honom på den rätta vägen.
På grund af alla dessa skäl önskar jag att Utsk., ifall det i öfrigt fäster det af mig begärde afseende på motionen, måtte förändra den i fråga om bötesbestämmelsen, såväl hvad angår höternas belopp, som dessas förvandling.
Jag har begärt ordet för att med några ord göra anmärkmr emot den af Hr Carlheim Gyllenskjöld väckta motionen om modifikationer i Conventikelplakatet.
Hade motionären yrkat afskaffaude häraf, skulle jag med honom hafva instämt, men då motionen blott åsyftar att bereda församlingarne tillstånd att sammankomma, endast de hafva presterskapets bifall dertill, samt att presterne skulle hafva tillsynen öfver, hvilka andeliga böcker på sammaukomsterne skulle få användas och läsas m. m.; så anser jag intet dermed vunnet, utan man står på samma fot sorn förut, och har Conventikelplakatet fortfarande gällande kraft, fastän något modifieradt och förmildradt.
Afven med antagande af Hr Gyllenskjölds motion, qvarstår ändock en förföljelse mot dem, som skulle vilja sammankomma och upbygga sig af Guds ord, och är det i uppenbar strid emot den Heliga Skrift som samhället tillåter sig statuerande af några slags straffbestämmelser i dylika fall.
Jag tror icke att Hr Gyllenskjöld någorstädes i Guds ord skall finna att Herren Jesus eller Apostlarne upmanat den verldslige makten att stifta plakater och förordningar för att hindra folk att Upbygga sig af Guds ords läsande, vare sig offentligen eller i enskilda hus.
Hr Gyllenskjöld Den 11 Januari. 153 har anfört några ord af Apostlarne, som skulle vara varnande för Församlingarne, ”att vakta sig för hvarjehanda lardomsväder”.
Häruti måtte hvarje rättsinnig kristen med Apostlarne vilja instämma, likasom deruti, att utan de verldsliga myndigheternas inblandning, låta de olika läromeningarne fritt uttala sig, med full förtröstan på sanningens i sig inneboende segerkraft under konflikten emellan de olika lärdomsväder som kunna uppenbara sig.
Speeners reformation och dess pietistiska Conventiklar har Hr Gyllenskjöld vidrört och anfört att de varit välsignelsebringande.
Det förvånar mig likväl, att, då man erkänner det välsignelsebringande af dessa pietistiska sammankomster, man ändock vill hafva lagbud, som hindra folk att blifva delaktige af denna välsignelse.
Jag kan icke fatta denna motsägelse.
Hr Gyllenskjöld har ytterligare sagt, att enl.
Symboliska böckerna, menskan är skyldig att lyda öfverheten, såvida hon icke bjuder oss alt synda.
Jag känner icke igen detta uttryck, men detta hindrar icke att det ju kan vara rätteligen citeradt.
I Augsburgiska bekännelsen äro församlingarne uttryckeligen förbjudne att lyda öfverheten och biskoparne, då deras befallningar äro stridande emot Guds ord.
Serskildt talas der om biskopar, huru församlingarne icke skola lyda dem och i den §, hvarom jag talar, finnas de orden: ”vakter eder för de falska profeter, som komma till eder i fårakläder, men invertes äro de glupande ulfvar”.
På denna grund hafva fäderne uttalat denna mening.
Genom antagande af Hr Gyllenskjölds motion qvarstå dock samvetstvånget lika orubbadt som förut, ehuru, jag medgifver det, något förmildrande deruti åstadkommes, och jag kan icke neka, att jag af honom förväntat, det han skulle vilja hafva det okristliga och oprotestantiska Conventikelplakalet belt och hållet uphäfdt, i stället för att deruti göra modifikationer, sorn till ingenting tjena.
Hr Gyllenskjölds mening att det skulle innebära trots emot öfverheten att icke obetingad! ställa sig Statens lagar till efterrättelse i tros- och samvetsmål, så tror jag snarare att det å öfverhetens sida skulle innebära ett uppenbart trots emot
Gud att stifta eller bibehålla lagar, som ingripa i menniskornas trosfrihet.
Folket vill icke i dessa omständigheter trotsa öfverheten, det vill blott begagna sig af den rättighet, som det har sig tillförsäkradt i Guds ord.
Vill öfverheten eller enskilta stifta plakater och förordningar, eller på något sätt vidtaga åtgärder häremot, så måste de bereda sig på att blifva öfverflvglade.
Jag lofvar alt fatta mig ganska kort.
Hvad först angår Hr Ribbings yttrande, att jag förbigått en rad i Conventikelplakatet, så får jag erinra, att jag upläst en ringa del deraf, endast sådant, som hade omedelbart sammanhang med min motion.
Jag har icke föreslagit uphäfvande af någon del utaf detta plakat, utan blott att det i ett visst afseende måtte erhålla ett förtydligande.
Hr Ribbing har ansett den af mig föreslagne straffbestämmelse vara högre än den nuvande.
Hvar och en, som kan räkna lärer tvifvelsutan finna 154 Den 11 Januari. förhållandet omvändt, ty enl. nu gällande författning är bötesbeloppet bestämdt från 66 R:dr 32 sk. lill 133 R:dr 16 sk., hvaremot jag föreslagit det från 25 R:dr till 100 R:dr.
Jag kan således icke finna annat än, att Hr Ribbing misstagit sig.
Samme talare, likasom Gr.
Liljencrantz, har ansett böternes förvandling till fängelse vid vatten och bröd olämplig, i hvad angår förseelser af ifrågavande art.
Afven jag delar denna åsigt och önskar, att förvandlingen måtte ske till enkelt fängelse.
Härom innehåller motionen icke det ringaste.
Då i en författning, hvilken omhandlar ett med detta fullt jemnförligt ämne, ett sådant stadgande fiunes, hvilket, derest hvarje straffbestämmelse ur motionen borttoges, ovilkorligen blefve lillämpadt, så kan jag icke annat än tro rättast vara, enär strafbestämmelse helst bör finnas i hvarje Förordning vid förbrytelsen utsatt, att antaga den, hvilken för fullkomligt likartade fall redan gäller.
Den af Hr Ribbing åberopade, icke 1839, utan 1849 års förordning, ang:de upror och olofliga sammankomster, handlar i sin sista § om menigheters rätt att sammanträda för öfverläggning i angelägenheter, som dem gemensamt röra.
Det af mig föreslagna stadgande afser sammankomster för religiösa ändamål.
De förra, hvilkas obehöriga föranstaltande kan beläggas med böter från 25 till 100 R:dr, kunna angå hvilka verldsliga föremål som helst, t. ex. väganläggning, vatlenaftappning, gärdesgårdsdelning o. s. v. En försummelse af föreskrifven behörig anmälan i så beskaffade fall, synes mig icke mera brottslig, än försummad anmälan af på förhand beramad sammankomst för andaktsöfning, hvilken faller utom kretsen för huslig andakt.
Hr Ribbing synes hafva förbisett, att jag endast föreslagit straff för dem, som anstaltat så beskaffade sammankomster utan att derom göra anmälan, eller, som bus dertill uplåtit eller andakten ledt, hvaremot andre, som deri deltagit, skulle vara ansvarsfria, och endast straffas i händelse de vid sammankomsten brutit mot andra lagstadganden.
Hr Ribbing har äfven klandrat, alt jag föreslagit bibehållande af föreskriften om anmälan till Just.-Kansleren, innan åtal för religiösa sammankomster får göras, och ansett olämpligt, att den verldsliga makten skall hafva något att dermed skaffa; men just derföre, att jag delar Frih. Creutz’s åsigt, att dessa frågor böra undandragas verldsliga makten, bar jag föreslagit att anmälan hos pastor skall göras, till skydd för dem, som hålla sådana sammankomster, mot obefogadt åtal och förföljelse af polis eller annan verldslig myndighet, och alldeles icke för att öka äfventyret för dem.
Jag har således ställt dessa sammankomster och bedömandet af deras behörighet närmast under den kyrkliga myndigheten.
Säger denna, att sammankomsten är obehörig, då först kan, enl. motionen, åtal inför verldslig rätt ifrågakomma, men äfven detta icke utan föregången anmälan hos K. M., som är på en gång den verldsliga och kyrkliga myndighetens öfverhufvud.
Endast på K.
M:s befallning kan åtal anställas.
Jag tror, alt häri ligger en sund och riktig tanke och att denna i tillämpningen äfven blifvit fullt utförd.
Långt ifrån att vilja föreslå något förbud mot Den 11 J anuai i.
155 sammankomster, bär jag i stället sökt bortskaffa det förbud, sorn för närvarrde finnes.
Jag har icke föreslagit, alt anmälan hos presterskapet skall behöfvas, om vänner och bekanta sammankomma hos någon husfader för andaktsöfning så framt denna kan hänföras lill enskild eller husandakt, utan endast då elen närmast kan liknas vid en offentlig Gudstjenst.
I anledn. af Frih. Creutz’? yttrande, att han icke kände igen de ord, jag ur Augburgiska bekännelsen anfört, att man endast då icke är öfverheten skyldig lydnad, om den befaller" att synda, får jag uplysa, att de återfinnas i 16:de artikeln af bekännelsen, som slutar sålunda: ”Derföre äro de chrisina sin Öfverhet, såsom ock Lagen, hörsamhet och lydnad pligtige.
Men der Öfverheten befaller synda, då måste man iner lyda Gud än menniskor: som skrifvit är i Apostlagerningarne, i det S kapitlet”.
Det är i anledn. af Frih. Creutz’s yttrande jag har begärt ordet.
Om jag någonsin skulle hafva tvekat huruvida del s. k.
Conventikel-plakatet borde till sina hufvudbestämmelser qvarstå, så har jag dock af de yttranden Frih.
Creutz så väl nu som vid tvenne föreg:de tillfällen här till prot. afgifvit, hell och hållet förvissat mig om nödvändigheten deraf att ifrågav:de författning till sitt hufvudsakliga innehåll kommer att fortfarande förblifva af gällande kraft.
Hr Frih:n har nemi. i dessa yttranden uttalat åsigter, som visa hvarthän, äfven förutsatt af de bästa bevekelsegrunder, en skef infattning af en sak kan leda, samt huruledes, då hos bildade personer dylika efter min förmening villfarande lärosatser, dem Hr Frilun sålunda synes hysa, kunna förefinnas, samma förvillade och förvillande religionsåsigter hos den obildade massan lätt skola finna insteg och bära de bedröfliga frukter af brott, vansinne, brustna familjeband m. m. dem en nästan daglig erfarenhet ger vid handen.
Det är således under dylika förhållanden så mycket mindre lämpligt nu än någosin tillförene att borttaga de lagbestämmelser, som, i rättan tid tillämpade, böra tillförsäkra samhället att blifva förskonadt från de svåra följderna af de utaf missledde religionssvärmare utsådda froen till religionsstrider inom Stat och kyrka.
På nu anförda grunder får jag instämma i den af Hr Gyllenskjöld väckta motion, som åsyftar egentligen blott en förändrad redaktion af 1726 års Conventikel-plakat.