Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beylon åter, sedan han blifvit ensam, funderade på bästa sättet att uträtta det uppdrag, han fått af kronprinsen och hertigen af Östergöthland.
Beylons funderingar stördes af ett nytt besök.
Det var Badin, som kom från drottningen, med befallning till föreläsaren att genast inställa sig hos henne.
»Vårt Majestät är vid osunda vätskor« – sade morianen.
– Hon hade något att tala med först grefvinnan Stromberg och derefter riksrådinnan Hjärne.
Ingendera var till finnandes, och genom en kammarfru kom hon sedermera underfund med, att begge äro hos kronprinsessan, som förbjudit att släppa in i sina rum någon bland drottningens uppvaktning.
»Är det ej jag, som längre är drottning i Sverige?« utbrast majestätet härvid, ansigtet blossande af vrede, hvarpå hon vände sig till mig, med befallning att genast hemta herr Beylon.
Jag har velat säga på förhand, hvarom frågan är, så att herrn må vara betänkt på, huru saken kan ställas till rätta.«
– »Jag tackar,« svarade Beylon torrt.
Han och morianen följdes åt till drottningen.
Så litet buller Sophia Magdalena sjelf gjorde af sig, så stor förändring i afseende både på sakernas yttre skick och deras inre beskaffenhet åstadkom hennes upptagande i det svenska konungahuset.
Drottningen fann ett retsamt nöje i att visa sin öfverlägsenhet och göra henne brydd, samt frågade ej stort efter, om några eller hvilka voro vittnen till de små förödmjukelser, hvarmed hon satte sin sonhustrus tålamod på prof. Men äfven detta hade sina gränser, och om kronprinsessan, dels af den vana vid undergifvenhet, i hvilken hon blifvit uppfostrad af en sträng och herrsklysten stjufmoder, drottning Juliana, – den olyckliga Carolina Mathildas och Struensees oblidkeliga förföljerska – dels af skyldig vördnad för sin svärmor och drottning, utan öppet knot och uppstudsighet uthärdade Lovisa Ulrikas nycker, sträfva lynne, stundom rentaf förnärmelser; så grodde likväl missbelåtenhetens frö djupt och outplånligt i Sophia Magdalenas bröst.
Den dolda förtrytelsen slog så mycket starkare rötter, som den gjöt olja i elden på hennes hufvudfel: fåfänga öfver sin börd.
Emedan hennes hus (det Oldenburgska) burit kunglig krona alltsedan 1448, men svärmoderns (det Brandenburgska) endast från 1701, och hennes gemåls (det Holstein-Gottorpiska) först erhöll diademet vid svärfaderns, Adolf Fredriks, uppstigande på thronen 1751; så tyckte Sophia Magdalena sig äga företräden, som bort bemötas på annat sätt.
De höga ätternas furstliga anor, innan de blefvo regerande konungahus, skattade prinsessan så ringa, att hon ej ens tog dem i betraktande, mindre i beräkning.
Den brytning, som var oundviklig mellan två personer med sådana lynnen, sådana snillen och sådan herrsklystnad, som Gustaf och Lovisa Ulrika, inträffade nu redan, straxt efter hans förmälning.
Det goda förståndet mellan mor och son återställdes sedermera blott rycktals, så ofta nemligen de behöfde hvarandra, för att kufva sina gemensamma fiender:
Riksens Ständer, Rådet, Folkmakten.
Kronprinsen blef både stött och sårad af drottningens uppförande mot kronprinsessan.
Han tog högt sin gemåls försvar, både inför drottningen och i hennes frånvaro.
Detta förbittrade henne mot begge.
Om icke Lovisa Ulrika och Gustaf funnit, hvar på sitt håll, så mycken sysselsättning i skötet af vitterhet, vetenskaper och konster, samt i omvexlande förströelser, så skulle redan nu den oenighet dem emellan hafva utbrustit i vild låga, som så olycksdigert grep omkring sig tolf år sednare, och knappt förmådde dämpas af försoningens tårar vid modrens dödsbädd.
Vintermånaderna hölls cirkel i kronprinsens hof en gång i veckan med musik, dans eller skådespel.
Deremellan tillbragte han ett par timmar hvarje afton före måltiden i sin gemåls smårum, der han än ritade utkast till landskapsstycken och hvarjehanda fantasibilder, under samtal och skämt med kronprinsessan och deras omgifning, än läste eller lät föreläsas stycken af franska litteraturen, helst något sorgespel af Corneille, Racine, eller Voltaire.
Stundom var hela kungliga slägten, eller flera eller färre medlemmar af den samlade hos det unga hofvet, der konungen gerna hade varit hvardagsgäst, om han ej befarat, att derigenom stegra drottningens afund och ovilja.
Må man ej föreställa sig, att det gamla hofvet under tiden stod öde och glädjetomt.
Tvertom.
Lovisa Ulrika uppbjöd hela sin uppfinningsgåfva, för att genom ständigt omvexlande lustbarheter göra sitt hof mera bemärkt, lysande och eftersökt, än de nygiftas.
Än gaf hon en maskerad, än en bal i historiska drägter från olika tidehvarf; än anställdes en marknad med sina stånd i slottsrummen, och hela hofkretsen jollrade som barn med leksaker, gamle hofmän redo på käpp, unga hoffröknar blåste i svarfvade trumpeter o. s. v.; än var det ett hofbröllop, som firades med pomp och ståt; ja, när någon af den högre sferen bland hofvets tillgifne äfven hemma firade sitt bröllop, blef det en ny anledning till något angenämt upptåg för slottets höga invånare.
Då grefve Meyerfelt gifte sig med grefvinnan Tessins brorsdotter, den sköna fröken Louise Wrede Sparre – besjungen i Kellgrens skaldestycke »Gratiernas Döpelse« – en bland de Tre Behagen, hvars skönhet bestrålat både Lovisas och Gustafs tidehvarf, hade Adolf Fredrik och Lovisa Ulrika i det djupaste inkognito, utan sällskap, i en vagn utan kungliga tecken, och utan annan betjening, än kusken och en lakej, begifvit sig till de nygiftas hemvist, innan dessa hunnit hem från bröllopsgården.
De voro ej igenkände af brudens kammarjungfru, som väntade på sin unga matmoder, och som vid ankomsten af de främmande, hvilka hon ansåg vara ett par af sitt husbondefolks vänner, ville tända ljus i kronorna, det konungen afböjde, ej utan svårighet och efter så många till och med ohöfliga invändningar af kammarjungfrun, att Hans Maj:t omsider nödgades sjelf blåsa ut ljusen.
I stället lät han framsätta ett enda talgljus i en messingsstake på ett litet bord i sängkammaren, befallte kammarjungfrun lemna rummet och förböd henne att för sitt husbondefolk, vid deras hemkomst, berätta de främmandes närvaro.
Man föreställe sig Meyerfelts, hans grefvinnas och bröllopsgästernas glada öfverraskning, då kammarjungfrun sqvallrat, och de vid efterseende träffade Deras Maj:ter bakom sänggardinerna.
Det blef nu en ny, kanske till och med muntrare bröllopsfest, der drufvans blod flöt till långt in på följande dagens morgon, och der Adolf Fredrik föregick med sitt höga exempel af tapperhet i dryckesbragder.
Slädpartier voro gemensamma nöjen för begge hofven.
Dessa tidsfördrif äro snart sagdt den enda godtgörelse, norden har sig förbehållen; och Lovisa och Gustaf täflade att göra dem så angenäma som möjligt, medelst sällskapets urval, slädarnas, seldonens och nätens prydlighet, de utsöktaste slädtrafvare, de läckraste förfriskningar och de muntraste tillställningar vid början och slutet af slädfarterna.
Lorentsberg, beläget i Carlbergsalléen, och numera inköpt och anslaget till boställe åt kyrkoherden i Adolf Fredriks församling, utgjorde den tiden rätt ofta målet för den högsta sferens utfarter, hvilken der dansade, drack sin punsch, sitt glödgade vin, sin limonad, o. s. v.
Skådespel uppfördes också, både svenska och fransyska, i det så kallade Bollhuset på slottsbacken utanför finska kyrkan, af hvilket ännu »Bollhusgränden« bibehåller sitt namn, fastän det eländiga träkyffet längesedan blifvit borttaget, när Gustaf i stället uppreste ett vackert palats af sten åt sin älsklingsgudomlighet Thalia.
Hvarken Bollhuset eller der uppförda stycken förtjena hågkomst för annat, än att ännu mer öka värdet och behaget af hvad Gustaf sedermera i detta afseende gjorde, för att rikta sina landsmäns nöjen och förädla deras smak.
Sommarmånaderna förändrades nöjenas skådeplats och en skarpare rålinea uppdrogs mellan de begge hofven.
Det gamla slog sig ned på Svartsjö, hvars allvarsamma, något dystra, men icke desto mindre sköna natur lifvades af en talrik sällskapskrets’ tillställningar och löjen.
Konserter, som konsten frambragte vintertiden på Stockholms slott, skänkte naturen, af egen drift, i Svartsjö park, hvars näktergalar tycktes hafva begifvit sig så högt upp i norden, endast för att fira snillets drottnings triumf, och hvilka, sorgsne och klagande, flydde hän mot söder, sedan de kring Lovisas dödssäng uppstämt sin rörande, försmäktande afskedshymn och på harmoniens ljufva böljor gungat den förklarades ande till odödlighetens rymder.
Svartsjö slott är numera till hälften en ruin; Axel Oxenstjernas vackra bildstod af hvit marmor vaktar, mossbelupen, den förvildade parken, sedan Lovisa Ulrikas herrskareblick för evigt slocknat och den milda sången af hennes näktergalar för evigt tystnat.
Drottningholm delade med Svartsjö det gamla hofvets gunst.
Huru skulle Lovisa Ulrika kunnat lemna åt sitt öde sin egen skapelse, sitt kära China! 56 års händelser voro i det närmaste förgätna, de tårar längesedan aftorkade, de suckar hämmade, som det då gjutna förrädiska blodet utpressat ur nära anhörigas bröst: – ja, Brahes enka smålog till och med redan åt de ljufvare band, hon sedermera knöt med statsmannen, riksrådet Ulrik Scheffer, och Riksens Ständer funno ej längre nödigt, att låta i kyrkorna uppstämma det Te Deum, som der flera år afsöngs, i anledning af den fara fäderneslandet undgått, då Braheska ligans onda anslag upptäcktes, tillintetgjordes och bestraffades.
Efter freden med Preussen, bemedlad af drottningen, och thronföljarens förmälning med danska kronprinsessan, tänkte man ej mera på de förödmjukelser, hofvet varit underkastadt, i följd af Braheska sammansvärjningen.
Man fruktade ej mera att trängas på kungaparets courer: tvertom täflade man, nu som förr, som alltid (då något utomordentligt ej inträffat) om förmånen att få sola sig i skenet af kronan; och om någon varsamhet röjdes hos en eller annan uppvaktande, var anledningen att söka i den fina lukt, som är hofmän egen, medelst hvilken de långt förut vädra förändringar i den kungliga dunstkretsen.
Ett ungt hofs tillvaro vid sidan af ett gammalt ger alltid en väckelse att akta på tiden, då natt varder efter den nedgångna solen och en ny dag randas med den uppstigande.
De omtänksamme försmå visserligen icke att upphemta den sjunkandes sista purpurflamma; de äro endast angelägne, att ej så länge fördjupa sig i aftonrodnans åskådande, att de ej hinna intaga den behöriga ståndpunkten, för att sluka den gryende dagens första strålar.
Stundom gjordes ett kort besök på Rosersberg, uppbygdt af konung Fredriks gunstling Erland Broman, samt inköpt af Riksens Ständer och föräradt åt storamiralen sedermera hertigen af Södermanland, med hvars uppförande och framsteg i studier ständerna den tiden voro belåtne.
De hade således äfven sin materiella nytta med sig dessa examina, som konungabarnen ofta och strängt undergingo inför folkets ombud: en skyldig uppmärksamhet mot dem, hvilken icke åsidosattes hvarken under frihetstiden eller af dennas närmaste arfvinge Gustaf III.
Det unga hofvet delade sina somrar mellan Carlberg och Ekolsund.
Den utvalda krets, som här hade tillträde, eller hit inböds, tillsades, en gång för alla, att lemna den styfva etiketten i hufvudstaden och till lustslotten medföra endast en angenäm, fri, munter och bildad sällskapston.
»Här – plägade Gustaf säga – har jag blott en befallning att gifva: »den, att våra gäster måtte nyttja sin frihet; blott »en bön att göra: den, att herrskapet må glömma »att värdfolket äro edra furstar.
Det är endast på »Stockholms slott, jag tillåter att man erinrar sig »det, och der skall jag nog taga min skada igen.«
Mången bland våra läsare har säkert sjelf någon gång hemtat svalka i den dystra skugggan af Carlbergs åldriga alléer, som spegla sina höga stammar, sina mörka kronor i den djupa dammens dunkla, stillastående vatten; har njutit hvila på bänkarna vid den stora, med en ljus gräsmatta belagda planen, omsluten af sina lummiga träd och till formen liknande en teater.
Här vandrade då i muntra flockar det unga hofvet med sitt älskvärda furstepar i spetsen; och Sophia Magdalena, hvars tystlåtenhet på Stockholms slott rätt ofta var ett ämne för svärmoderns stickord, gaf på lustslotten sin tunga obehindradt lopp och tillät sig ett fint skämt, hvaraf genljudet hann ända till drottningens öron och vann till och med hennes bifall.
Från Carlberg gjordes utfarter, än till den inbjudande Solnaskogen, med sin lilla romantiska landtkyrka, der de lefvande trifvas så väl bland talrika hågkomster af de döde, och der nejdens landtliga enfald svårligen låter ana ett så nära granskap af en hufvudstad; – än till det täcka Ulriksdal, der Gustaf ej sällan hade i beredskap någon artig öfverraskning åt sin gemål, oftast likväl bestående i ett sällskaps-spektakel på slottets teater; – än till den förtjusande Hagaparken, – den skönaste punkten kring det sköna Stockholm – som, af Gustaf inköpt och ytterligare förskönad, är, med sin italienska villa, ett oförgängligt minne af hans smak.
Det var i denna park, för dessa tillfällen upplyst af stockeldar och lampor, han gaf sin gemål fester, som tillika blefvo det för Stockholms allmänhet, och der det höga paret arm i arm vandrade, okonstlade och hälsade af det hänryckta folkets jubel.
Det var på den lilla bergsryggen, som löper genom denna herrliga park, hvars med den friskaste grönska nu betäckta däld, före Gustafs tid, utgjorde endast ett för ögat motbjudande sandhaf: det var på nämnde ås, som fursten med den säkra blicken och den fina smaken lade grund till ett slott, hvilket, om hans plan blifvit fullföljd, skolat beherrska ej blott parken, men hela nejden, och blifvit en farlig medtäflare för slottet i staden, framför hvilket Haga slott dessutom ägt det företrädet, att främst af allt blifva synligt bland Stockholms omgifningar: en utmärkelse, som för närvarande tillhör Catharina kyrktorn på södra sidan.
Det unga hofvets vistelser på Ekolsund stödde sig redan nu på beräkningar, alstrade förhoppningar, hvilka, verkliggjorda elfva år sednare just på detta samma lustslott, blefvo det olycksdigra fröet till så många bedröfliga hvälfningar i Sveriges, så väl som i Holstein-Gottorpiska husets enskilta öden.
Men också voro Gustaf kronprins och Gustaf konung tvänne helt olika personer.
Det fanns ingen väntan så djerf, att icke han dertill gaf ett sannolikt anspråk, ingen hänryckning bland någon samhällsklass, för hvilken han ej var det beständiga föremålet, från hans barndom till den stund, då den åtrådda, förföriska makten befanns i hans händer.
Till och med kronprinsens obehöriga och förderfliga inmängande i regeringsärenderna och ränker, för att göra den kungliga viljan gällande, skref man nästan helt och hållet på modrens syndaregrister, blundande för sonens fel, i anseende till hans flera lofvande egenskaper.
Endast de mera djupsinnige – och deras antal är alltid jemförelsevis ringa – förutsågo och bedömde de frukters art, som bådades af en sådan knoppning.
Besittningen af denna makt berusade och förförde honom, och i glansen af sin allmakt rasade han sedermera fram ett hatadt lif, der några glanspunkter tindra ur ett chaos af mörker, som skulle qvarlemnat ett ännu mer föraktadt minne i vissa hänseenden, om ej gräsligheten af det brott, som slöt hans dagar i deras halfva lopp af vanligt lefnadsmått, vändt efterverldens afsky från offrets fel mot ursprunget till det missdåd, för hvilket han föll.
Kronprinsen afsåg, att, under ett längre vistande på Ekolsund med sin unga gemål, aflägsne från hufvudstadens buller och hofkretsens förströelser, samt med ett till några få uppvaktande inskränkt umgänge, de höga makarna skulle vänja sig att vara nog för hvarandra.
Den, som här var vittne till Gustafs ömma uppmärksamhet mot sin gemål, deras inbördes smekningar och nästan barnsliga joller, sådant som endast kan ursäktas och begripas af tvänne förälskade personer, skulle omöjligen kunnat ana den framtid, till hvilken dessa sötebrödsdagar utgjorde gryningen.
Äfven här öfverraskade Gustaf sin Sophia med fester af den utsöktaste smak, af den mest ridderliga belefvenhet.
En mera förbländande syn kan hvarken beredas ögat eller inbillningsgåfvan, än tillställningarna på parnassen i Ekolsunds vidsträckta park, upplyst af lampor, lyktor och brinnande tjärtunnor, och der Sophia Magdalenas namnchiffer i brokiga lågor mötte blicken, hvarhelst den sökte sig en hvilopunkt.
Också kunde ingen vara mera intagen af, mera tacksam för den fina uppmärksamheten i detta bemötande, än kronprinsessan; och ännu sedan sällheten i deras husliga lif blef skakad af vidunderliga tilldragelser; ännu sedan Gustaf, förirrande sig bland politiska och moraliska utsväfningar, vårdslösade sin gemål; ännu sedan den vederstyggligaste missgerning aflägsnat henne i förtid från den thron, hon delat med Gustaf, var det långt mindre den, än honom hon saknade, och den frejdade konungen, med sina lysande egenskaper och sina mörka skuggor, stod ännu lika älskad, lika tillbedd för Sophia Magdalenas slocknande minne, då hon drog sin sista andedrägt på Ulriksdahl 1813, som 1766, då hon, stödd vid hans arm, tog i ögonsigte första gången detta lustslotts herrliga omgifningar, Sveriges Richmond i grannskapet af Sveden.
Maskeraderna på Bollhuset besöktes rätt ofta af prinsarne och försummades aldrig af Badin.
Denne var nu en helt annan person, än när han som barn först gjorde läsarens bekantskap.
Sedan drottningen ändrat åsigter i afseende på hans uppfostran: sedan hans olater blifvit agade, hans okynne tuktadt, hans lynne kufvadt: sedan, med ett ord, Lovisa Ulrika upphört att finna nöje i en afrikansk hofnarrs orgelbundna uppförande, och i stället satte värde på sin Schweitziske föreläsares förstånd; skulle hon kanske hafva alldeles glömt sin neger, om icke denne begagnat den tillåtelse, honom af gammalt blifvit lemnad och som icke blifvit återkallad, att när som helst, oanmäld, göra besök hos alla medlemmarna af konungahuset.
Då han nu tillika var som en annan menniska höflig och anständig, endast något fri i sitt sätt att umgås med folk, och sådant ingalunda misshagade hans välgörarinna; så fick han fortfarande begagna de förtroliga benämningarna: »mitt Maj:t« och »Majestäterna«, »min Höghet« och »Högheterna«, hvarpå prinsarne i alla fall vunno betydligt i uppmärksamhet, emedan de förr hälsades med »Munsiör Snus, Olle Nötbom, Fredrik Snusfager« o. s. v.
Endast kronprinsessan, med sitt afmätta sätt att vara, höll Badin på temligt afstånd från sin person.
Hon hade väl egentligen ingenting emot negerynglingen, som, hvad henne angick, aldrig brustit i tillbörlig aktning, men uppfostran hade gjort henne skygg, och hon kunde ej vänja sig vid den förtrolighet, som medgaf någon att nalkas henne, utan föregången förfrågan.
Kronprinsen, hvilken de första åren af sitt äktenskap, icke lemnade någon af sin gemåls önskningar ouppfylld, förböd derföre Badin att oanmäld besöka Sophia Magdalena, hvars smårums företeelser således voro de enda i slottet, som för honom bibehöllo täckelset af en ordenshemlighet.
Badin var en nitisk dyrkare af det vackra könet.
Man förtänke det icke hans söderländska blod och hans 22 år!
Maskerader, om de också aldrig blifva rätt hemmastadda i norden, om de här taga intryck af vårt lynnes kärfhet och köld, kunna likväl icke så vanslägtas från sitt söderländska ursprung, att de ej inbjuda till små yra upptåg, till förtroligare umgängeston, till ömmare sinnesstämning, till dristigare meddelanden, än då de begge könen utan förklädnad mötas, ansigte mot ansigte, i vanliga sällskapskretsar.
Maskeraderna voro också Badins rätta element, och Bollhusets smutsiga tiljor trampades af honom med vida större nöje, än slottets bonade golf och dyrbara mattor.
En käringmask, så vanskaplig tillverkarens uppfinningsgåfva kunnat skapa den, ådrog sig vid ett tillfälle hans uppmärksamhet.
Han tyckte sig finna en bestämd motsats mellan den fula masken och den lilla, rörliga foten, mellan kryckan och den lilla, fylliga handen som höll henne, mellan tiggarpåsen och den icke naturligen böjda rygg, på hvilken den hängde, mellan den vårdslöst knutna kjortelns grofva veck och den smärta växt, som det icke lyckats att dölja – om eljest sådan varit den maskerades afsigt!
Derpå tviflar kanske läsaren?
Badin gjorde detsamma och han hastade att mätta sin nyfikenhet.
–»God afton, vackra mask!« hviskade Badin.
– »Ett opassande skämt, min herre! med en gammal, fattig och ful gumma«, blef svaret.
Men det fanns metall i rösten, oaktadt masken, och Badins nyfikenhet blandades med längtan.
– »Tillåt mig att lätta er börda; påsen är synbarligen för tung åt er.
Gif mig kryckan och emottag i stället min arm.
– »Kryckan är pålitligare.
– »Ni misstror mig?
– »Er, som en annan.
– »Och hvarföre?
– »Emedan ni drifver gäck med ålderdomen och eländet.
– »Ni drifver er roll för långt.
De der begge orden »ålderdom» och »elände« taga sig icke väl ut under dansmusik.
– »Lika väl, som en korp bland kanarifoglar.«
Badin studsade.
Var det en hänsyftning på hans färg? eller låg ingen afsigt i uttrycket?
– »Känner ni mig?
– »Gif mig er hand.«
Badin räckte henne den.
Hon ritade deri med fingern ett stort N.
– »Nej, min sköna.
– »Jo, min herre.
De befunno sig i detta ögonblick invid dörren till det rum, som var fruntimren ensamma förbehållet.
– »Mitt namn börjas icke med N.
– »Men dermed börjas helt visst en Narr.«
När masken yttrade dessa ord, höll den redan ena handen på låset till nyssnämnde rum, der den försvann bland hvimlet af öfriga masker och slog igen dörren efter sig, just då det sista ordet blifvit utsagdt.
Flat och förtörnad stadnade Badin qvar vid dörren, der han en god stund höll lika troget vakt och lika illistigt bekikade hvarje utkommande, som trots någon
»kunskapsälskande person
ifrån den kungliga polisen».
Man kan ledsna vid det som är roligare, än att stå på utkik.
Detta var ock nu händelsen med Badin.
Han lemnade omsider den bevakade dörren och blandade sig i hopen af masker.
Bland de dansande ådrog en bondflicka sig hans uppmärksamhet.
Den nätta växten, den otvunget raka hållningen, fotens vackra form, ledigheten och behaget i hennes rörelser förtjente och vann kännares bifall.
Den mask, hon nyttjade, var icke motbjudande, den var endast så liten, att den ej helt och hållet dolde ägarinnans fina hy, sådan man i alla fall bort gissa till den från de lena, ljusa lockar, som i beräknad oordning hängde ner öfver den hvita halsen.
Badin böd upp bondflickan till en vals.
Hon gjorde en lätt, bifallande böjning på hufvudet och räckte honom handen.
Han började ett samtal, men hon svarade med tecken, att hon vore dumb.
Badin valsade med skicklighet och förde sitt fruntimmer med styrka.
Hon sväfvade öfver golfvet, som en vestanflägt.
Deras vals gjorde ett angenämt intryck på åskådarne, från hvilka ett sorl af bifall hördes, hvarhelst det valsande paret flög öfver golfvet.
När valsen var slutad, sökte Badin ånyo förmå sin vackra mask att tala.
Hon gjorde med hufvudet en vägrande åtbörd.
– «Hvilket orimligt infall!
Ert köns nyckfullhet är mig bekant, men detta är likväl något för starkt.
Vet ni, min sköna mask, att en längre fortsatt envishet skulle bibringa mig ett mindre fördelaktigt begrepp om er person.«
Trängseln af masker var nu odräglig i grannskapet.
Bondflickan reste sig på tåspetsarna och sträckte halsen åt det motsatta hållet.
Badin, som följde hennes rörelser, vände sig, för att se hvad det var, som fästade hennes uppmärksamhet.
I detsamma hörde han hviskas i sitt öra ordet: «Narr.«
Det var den ljufva klangen af samma röst, som intagit honom till gummans fördel; men han kunde lika litet ertappa henne, som bondflickan.
Den sednare hade nemligen försvunnit bland trängseln, innan han hunnit vända sig.
Badin blef rätt misslynt och för första gången illa belåten med sitt älsklingsnöje.
Han, som så ofta drifvit gäck med andra, blef ursinnig, att nu i sin ordning vara ett mål för spe och hån.
Om jag ändå visste – tänkte han – hvilka de äro som gäckas med mig, och hvarföre?
Men det gafs ej våhn att komma dessa och detta på spåren.
Han fann nu maskeraden tråkig, och skulle, mot sin plägsed, hafva lemnat den innan dess slut, om han icke qvarhållits af hoppet att få se en skymt af tiggarkäringen eller bondflickan.
Korrt innan maskeraden afblåstes gick Badin in i ett sidorum för att taga förfriskningar.
En stor flock masker befann sig der i samma ändamål.
Närmast honom, då han sträckte ut handen för att taga sin punsch, stod en Turk, hvars något spensliga växt antydde ynglingaåren.
«Befaller herrn också punsch?« frågade uppassaren.