Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa tider hafva förgått; alla dessa privilegier hafva småningom, det ena efter det andra, bifvit borltagne, och en allmän frihet har numera i näringen inträdt, der allmän inskränkning förut egde rum.
Det enda, som qvarstår, är beskattningen; och jag frågar på hvilken rättsgrund numera, sedan alla de orsaker, som denna beskattning gifvit anledning, förfallit.
Vid den lid, då beskattningen mer och mer utvecklades, var Sverige ett af Europas mest jernproducerande länder.
Afven dessa tider äro förbi, och under det alt, snart sagdt, alla andra Europeiska länder fortgått i en ofantlig utveckling af deras jernhandtering, har Sverige deremot framskridit ganska långsamt på denna bana.
Jag anhåller att med några siffror få visa riktigheten af mina upgifter.
Inom England utgjorde tillverkningen år 1850 4,659,000; i Frankrike 2,742,000, allt Skti.
Förhållandet i de öfrige Staterne är mindre, men i alla fall är proportionen mycket större än hos oss, der tillverkningen upgått lill endast 765,000 Sktt.
Då nu sålunda alla privilegier, med undantag af ett enda, till hvilket jag skall återkomma, blifvit borttagne; då i st. f. att Sverige förut kommenderat priset på verldsmarknaden, Sverige nu mäste rätta sig efter alla andra länder; då, som sagdt är, alla dessa förhållanden inträdt, är, frågar jag, det då icke skäl, att man äfven borttager den beskattning, sora ojemnt och orättvist, i förhållande till andra näringar, trycker Svenska jernhandteiingen?
Jag vågar förklara, att denna olika beskattning icke hvilar på någon rättsgrund.
Att den icke hvilar på någon billighetsgrund, anser jag ådagalagdt genom de beräkningar, som blifvit framlagde för R. o. Ad. i StalsCtsk:s Betänk., samt äfven i de handlingar, som till R. o. Ad. i dag utlemnats, likasom i K. Bergs-Colbii berättelse för år 1853.
Deraf synes uppenbart, att om man räknar alla produkter, som ingå i jernhandteringen, upkommer en kostnad, som på många ställen öfverstiger det pris, sorn för jernet sedermera erhållits.
Af Bergs-Colbii berättelse, som likväl måste tillerkännas vitsord, synes att medeltillverkningspriset i åtta serskilda bergslager upgått till 15 R:dr 15 sk. och 2 r:st., och i Wermland till 15 R:dr 16 sk. och 4 r:st.
Häremot invänder man, och en reservant har äfven anmärkt, att det är oriktigt, och man har derjemte sagt, att om än beräkningen vore sann, skulle, såsom orden föllo sig, intet enda bruk kunna bära sig.
1 ett sådant påstående ligger, enl. min åsigt, ett misstag; ty det måtte väl vara rikligt, att, om än ett bruk har tillgång på skog och egna malmer, dessa produkter beräknas till deras verkliga värde.
Derigenom upkommer en inkomst, men denna inkomst är icke verklig, utan den öfriga egendomen lemnar denna verkliga inkomst.
Om ett jernverk skulle anläggas utan egendom till detsamma, om jag så må uttrycka mig, och man måste köpa alla materialier i och för bruket, skall det visa sig att denna beräkning är riktig; och, om så är, frågar jag, är det billigt och rätt att beskatta en näring, som icke kan åstadkomma sina tillverkningar till det pris, hvarför de under en längre tid försålts. 378 Den 22 Mars e. m.
Jag har sagt, att jernhandteringen ännu eger ett privilegium, som består deruti, att de s. k. jernbergslagarne äro befriade från rotering.
Uti Hr Wtorns vid denna Riksdag väckta motion har han äfven medgifvit, att hammarskatten icke borde efterskänkas af Staten med mindre, än alt äfven ifrågavande privilegium uphörde.
Han har äfven yrkat borttagande af tionde-tackjernet, dock med vilkor att bergslagerne skulle underkasta sig rotering.
Jag anhåller, att R. o. Ad. ville återremittera ifrågavande punkt i StatsUtsk:s Betänk., på det att StatsUtsk. måtte, mera än som skett, behjerta innehållet och viglen för Svenska jernhandteringen af Hr Wserns motion, samt till R.
St:r afgifva ett förslag till beslut i öfverensstämmelse med denna motion.
Mångfaldiga skäl tala för ett dylikt bifall.
Ehuru endast ryktesvis är det dock allmänt bekant, att Bevilln.Utsk. vid denna_ Riksdag föreslagit uphäfvande af förbud mot införsel af jern.
Ar det då billigt, ali man, oaktadt en sådan åtgärd, likväl bibehåller den höga beskattningen.
En af reservanlerne emot Utsk:s Betänk, har ansett, att borttagande af hammarskatten skulle högst obetydligt inverka på jernhandteringens fortkomst, och han har gjort sig mödan att uträkna huru mycket af den ifrågavande skatten skulle belöpa sig på hvarje Skit stångjern, samt kommit till det resultat, att det skulle utgöra 3 sk. och några runstycken på hvarje Skit.
Denna beräkning är dock falsk.
Enl. min åsigt, hör man beräkna, huru mycket lionde-tackjernet gör i sin helhet, och antaga detta belopp såsom en ränta å ett motsvarande kapital: ty det är tydligt, att, då tionde-tackjernet årligen utgår, måste det anses såsom ränta på ett kapital, hvilket jernverksegaren tillkommer.
Om jag då antager t. ex. en tillverkning af 3,000 Skit, blir hammarskalten 30 Skit, som, efter 15 R:dr pr Skit,, gör 150 R:dr.
Betraktar man nu dessa 150
R:dr såsom en ränta på ett kapital, upkommer derigeuom ett ganska stort belopp, hvilket, i fall jernverksegaren varit befriad ifrån beskattningen, han kunnat, utan att sätta sig i någon serdeles förlägenhet, använda till sitt bergsbruks förkofran.
Jag tror således, att grunden för denna beskattning är fullkomligt oriktig, och, om den conseqvent följes, skall man slutligen komma derhän, att någon skatt aldrig blir borttagen; ty om man fördelar skatten i så små qvantiteter som SkU och T:r, upkomma ofantligt ringa qvoler.
Af de skäl, jag nu tagit mig friheten anföra, anhåller jag om återremiss på Retänk.
De af R. o. Ad:s ledamöter, hvilka med upmärksamhet genomläst detta Betänk., och deraf inhemtat både hvad Bergs-Colkm yttrat och de sakrika upgifter
Hr Wran i sin motion lemnat, hvilka grunda sig på hans noga bekantskap med jerntiliverkningen, skola, lika med mig, icke allenast inse rättmätigheten af hans framställning, utan äfven dela min förundran deröfver, att StatsUtsk., oaktadt de sålunda vunne uplysningar och aflemnade motiver, icke gått längre i sitt tillstyrkande än det gjort.
Ibland de anförda skälen är äfven det, Den 22 Mars e. m. 379 att, under det vår Svenska jernhandterings alla gamla företräden och skydd blifvit borltagne, under det kostnaden ständigt ökats i följd af stigande spanmålsj riset- och stegrade priser på materialier, m. m., hvarigenom tillverkningskostnaden blifvit föidyrad, har på utländska marknaden, der Svenska jernet förr var ansedt oumbärligt, förhållandet blifvit hell annorlunda, lill följd af den der rådande tillgången på stora kapitaler och en långt utvecklad industri, hvilket sammanlagdt der stegrat tillverkningen, med hvilken den Svenska jerntillverkaren har att konkurrera.
Man inliemtar vidare, att Sverige är det enda land, åtminstone med få undantag, der jernhandteringen har direkt beskattning.
Men, om man abstrahera!' detta och gör sig reda för hvad här är i fråga, skall man lätt finna billigheten af de väckta anspråken.
Frågan är nemi.: skall den Svenska jernhandteringen, som egentligen icke är annat än en fabrikshandtering, ställas, i fråga om beskattning, i ett helt annat förhållande än alla andra fabriker i Sverige, såsom mekaniska verkstäder, klädesfabriker, bomullsspinnerier o. s. v ?
Eller har icke denna handtering, lika med andra, en rättighet, en billig fordran, att dess idkare icke beskattas annorlunda än andra förädlare i landet, _ d. v. s. i den nion deras handtering lemnar någon inkomst ?
Ar förhållandet sådant här i landet?
Vi se deremot, att jernhandteringen är beskattad på flera serskildta sätt.
Bruksegare, som under sill bruk har landtegendom, beskattas skerskildt för landtegendomen såsom jordbrukare, och serskildt för bruksrörelsen: men icke nog härmed.
Ar han derjemte egare af masugn, måste han utgöra serskild skatt, först för tackjernstillverkningen och sedan för stångjernsförädlingen, derefter han, när fråga blir om bevillningen, äfven blir i bevillningsförordningen ihågkommen på ett eget sätt.
Om man skulle berätta detta för en främling, skulle han lätteligen tro, alt de, som bestämma beskattningen, voro afvoge mot en handtering, hvilken i så betydlig mon bidragit och ännu bidrager att nprätthalia myntvärdet, och hvilken ^ bereder landet tillfälle att införskrifva de utländska produkter vi behöfva.
Uti bevillningsförordningen är om alla andra näringar sagdt, alt de skola beskatias i mon af den inkomst de lemna deras idkare, hvaremot jernhandteringen är, icke allenast såsom jag nyss nämnde, belagd med ordinarie beskattning i två serskilda repriser, ulan derutöfver, enl. hvad i 73 § i Bevilln:sförordningeu stadgas, beskatlad, ehvad näringen ger vinst eller icke, enär hans bevillning skall bestämmas, under förutsättning af ett visst minimum af vinst.
Finnes väl ringasle billighet deri?
Också ser man, att StatsUtsk. i någon mån åtminstone gifvit vika för de skäl, sorn för Utsk. blifvit framlagde; och granskar man närmare de mot Utsk:s tillstyrkande afgifne reservationer, skall man finna, att desamma icke kunna inverka på beslulet i frågan.
En bland reservanterne har på detta ruin i dag medgifvit, all lian i sin reservation begått ett misstag, sedan han granskat den lablä, som ligger till grund för beräkningen af kostnaden för tillverkningen af ett 380 Den 22 Mars e. m.
Sfcfå stångjern.
Efter erkännande af detta misstag, frånträder jag den anmärkn., jag i detta afseende velat göra, men i slutet af reservationen yttras: ”Men då jag anser att jernhandteringen ej kan lyftas genom den föreslagna skattenedsättningen, anser jag det som en pligt att protestera mot ett sådant försök uti Statsekonomien, synnerligast när det är så dyrt som 44,100 R:dr”.
Reservanten har visserligen rätt deruti, att jernhandteringen icke kan lyftas genom förminskning af denna skatt; eller derigenom bringas till något blomstrande tillstånd, eller ens innefattar någon säkerhet för dess idkare, att handteringen derefter kan bära sig, men nedsättningen bidrager dock i sin nion att minska tillverkningskostnaden, och det kan väl ej vara meningen säga, att det icke är värdt att Staten afsäger sig skatten, då jernhandteringen i allt fall icke bär sig.
Den värde reservanten kallar förslaget om nedsättning ett försök i Statsekonomien.
Enl. min upfattning af betydelsen utaf detta ord eller rättare, enl. beskattningstheorien, som torde vara den vetenskap, som här är i fråga, måste väl det rätta vara, att hvarje näring skall beskattas i den mon den bedrifves med mer eller mindre fördel, d. v. s. att Staten tager skatt af serskilda medborgare i förhållande till deras inkomster.
Det måtte väl vara de riktigaste Statsekonomiska principer i detta fall.
En annan reservant, nemi. en ledamot af PresteSt., har trott sig hafva gjort en stor uptäckt deruti, att han i den nyss åberopade tablåen har funnit ett misstag, emedan der står, att 3,115 Ska skulle, efter förvandling i stapelstadsvigt, rätteligen utgöra 3,315 S/m, och alt skillnaden i dessa summor skulle lemna stångjernsproducenten i penningar en vinst af 4,800 R:dr.
Hvar och en, som förstår förhållandet, finnér, att det är en miss-skrifning, och alt priset på stångjern således icke blir hvad reservanten uptagit.
Tillverkningskostnaden af ett Sklt blifver, rätteligen beräknad, 14 R:dr 13 sk. 6 r:st.; och troligen skulle ingen tycka, att när stångjern blifvit såldt till 15 R:dr, bruksegarne erhållit någon afundsvärd vinst.
Men efter vi tala om denna tablå, anhåller jag att få erinra, att deruti dels åtskilligt blifvit oriktigt uptaget, hvilket lätt kan kontrolleras, dels ett och annat uteglömdt, som ökar tillverkningskostnaden.
Man börjar med att säga, att till 2,850 SkU tackjern åtgå 24,300 T:r kol. Det exempel, som här är anfördt, är liemladt från Nerike, eller just den del af landet, som är bekant för dess ovanligt goda kol. Kolåtgången vid stångjernstillverkningen beror af kolens godhet.
Der kolen äro goda och torra samt väl tillverkade, der är åtgången ringa, hvaremot förhållandet är omvändt, der kolen äro lösa och våta, hvaraf äfven följer att den, som enl. hvad förhållandet kan vara i Nerike, derefter gör beräkningen för hela landet, eller att endast 8| T:r kol erfordras för tillverkning af ett Ska tackjern, begår ett stort misstag.
Enl. mitt omdöme kan kolåtgången för hela riket i medeltal icke beräknas till mindre än 11 å 12 T;r för hvarje SktZ.
Dessutom menas här hvad man kallar mätta kol; ty när kolen upföras till masugnen, sker sådant i mätta tunnor eller korgar, Den 22 Mars e. m. 3S1 hvaremot, när kolen föras till masugnen, sådant sker i skrindor eller stigar; och hvar och en, med förhållandet något bekant, vet, att genom ur- och ilastning ganska mycket går förloradt, samt att man icke får igen den qvantitet kol, för hvilken man erlagt betalning till kolaren.
Afven detta bör tagas i betraktande vid beräkningen af tillverkningskostnaden.
Vid bruk, der köpta kol användas, har man antagit såsom princip att vid beräkningen af kolåtgången afdraga 25 å 33 proc., just i följd af den förminskning, som upkommer genom kolens flyttning från det ena till det andra stället, hvarigenom priset blir nära 4_c^el högre än hvartill kolen blifvit inköpte.
Uti oftanämnde tablå är uptagen en post, som heter förvaltningskostnad till 1,000 R:dr.
Jag tror, att de ledamöter af detta Ständ, som ega bruks- eller landtegendom skola finna, att vid ett bruk med 3,000 SkU smide måste finnas en inspektor eller förvaltare, hvilken numera, för att kunna någorlunda följa med de ständigt stigande vetenskapliga förbättringarne, måste ega ett icke så ringa förråd af kunskaper, och att till bans biträde erfordras 2 å 3 bokhållare.
Man inser då lätteligen att denna kostnad är för ringa beräknad, enär stundom man måste betala inspektoren ensamt detta belopp.
Vidare heter det i nästa punkt: ”förlagsräntor och provisioner 2,000 R:dr”.
Afven detta är för lågt beräknadt; ty i de fleste fall fordras för all tillverkning förlag för 6 månader.
Detta förlag måste då åstadkommas med lanta penningar, och räntan på detta förlag upgår ensam till 1,410 R:dr.
Lägger jag nu härtill den provision, som måste betalas till den, som mottager och försäljer jernet, eller 2 proc. (jag känner bruksegare, som måste betala ända till 3 å 4 proc., men det vanliga är 2), upgår densamma till 940 R:dr, hvadan denna post, rätteligen beräknad, bör uptagas till 2,350 R:dr.
Beräknar man vidare, efter hvad som är vanligt vid flera bruk, eller alt egaren upgör s. k. förlagskontrakt med en köpman i stapelstäderna, så får bruksegaren åtnöja sig med det s. k. förlagspriset för sitt jern, som vanligen är 1 R:dr och lägst 32 sk., under det gångbara priset, så upkommer för den sistnämnde ett än ofördelaktigare förhållande.
Dessa anmärkn:r har jag velat göra, för alt visa att, efter de siffror, som man med full sakkännedom kan bedöma, beräkningarne visserligen icke äro öfverdrifna, utan tvertom mindre än de borde vara.
Den talare, som först yttrade sig i ämnet, har anmärkt några olikheter emellan Rergs-Colhii kalkyler och dem, hvilka kommit StatsUtsk. tillhanda, samt sagt, att i de förra uptages kolåtgången för ett SkU stångjern till 24 T:r, och i den andra till 18 T:r.
Orsaken dertill är, att Bergs-Colhii förslag grundas på ett stadgande i hammarsmides-ordningen, att smeden har rätt till 24 T:r.
Det händer visserligen pä många ställen, der kqlen äro goda, att detta qvantum icke åtgår, och att man får ersättning i s. k. öfverkol, men jag känner äfven bruk, mine Hrr! der kolåtgången varit 24 lill och med 26 T:r pr SkU.
I den kalkyl, som i dag blifvit oss tilldelad, förekommer en artikel, sorn heter öfverjern.
Anledningen är, att i 382 Den 22 Mars e. m. Bergs-Coll:ii kalkyl uptages hvad sorn vanligen lemnäs lill smeden, eller 1 S/cd! tackjern för att förädlas till 1 Ska stångjern.
I den sednare kalkylen har man icke uptagit så' myckel.
Den skillnad, som möjligen upstår, tillkommer vanligen smeden, derigenom att han genom omtanka och skicklighet vet, alt af det honom lemnade. tackjernet förädla en större qvantitet stångjern än bruksegaren beräknat, hvilken till upmuntran inlöser detta jern af smeden.
— Men, Mine Hrr! hvad som synes mig bevisa långt mer än alla kalkyler, de må upgöras huru noggrannt som helst, är det kända factum, att en mängd bruk blifvit på dc sednare åren nedlagde, (icke mindre än 44 stycken verkstäder) hvilket bevisar hällre än allt annat att rörelsen icke bär sig.
Ty skulle den kunna idkas med framgång, hade väl detta förhållande icke inträffat.
En annan omständighet, som jag icke kan underlåta att omnämna och som jemväl uppenbart ådagalägger jernhandteringens bekymmersamma ställning, företer sig deruti, att de egendomar, som kallas bruk, äro nära nog osäljbara.
Man har i sednare tider sett att bruksidkare, som icke på något sätt kunna beskyllas för öfverdåd i depenser, ulan egnat hela sin tid och upmärksamhet åt deras handtering, likväl funnit sig nödsakade göra konkurs; och man har äfven sett fordringsegare i st. f. att, såsom vanligt i konkurser, försälja fastigheterna, hafva mäst öfvertaga bruksegendomarne samt ingått såsom aktieegare deri, och hvarföre? jo, endast af det skäl, att egendomarne icke varit säljbara.
Man klagar, och det visserligen med full rätt, öfver de skatter, som trycka jordbruket: men denna beskattning är dock icke värre, än att egendomsvärdet är i elt ständigt stigande.
Skulle icke förhållandet vara enahanda med bruksegendomarne, om deras egare haft någon säkerhet att erhålla en skälig vinst.
Jag anhåller att R. o. Ad. ville taga i betraktande hvad jag nu haft äran anföra, som är grundadt på en noggrann kännedom om förhållandet, och att R. o. Ad. ville återremittera Betänk., på det att full rättvisa måtte meddelas motionärens framställning.
Gr. af Ugglas, Carl Fred r.
Jemte det jag instämmer med Frih. af Ugglas, anhåller jag alt få yttra några ord i anledn. af Hr Bildts hänvisning till den nedsättning i bevillningen, han ville meddela jernlillverkaren.
Jag anser denna fråga vara af stor vigt, och att man framförallt vid detta tillfälle bör söka undanrödja en orättvisa, som f. n. förefinnes i fråga om jernhandteringens beskattning.
Hvad nu den af Hr Bildt omnämnda lindringen i bevillningen beträffar, kan den åstadkommas på tvenne sätt, antingen genom nedsättning i Tullbevillningen eller den allmänna bevillningen.
I fråga om den förra finner man, att exporttullen för ett Skit stångjern utgör 4 sk. b:ko.
Jag önskar att R. o. Ad. i detta fall måtte vara raedgörligare än Bevilln.Ulsk. hittills varit vid behandlingen af denna export-iull; men jag måste fästa upmärksamheten derpå, all, om äfven clemia export-tull borttages, man derigenom icke gjort an - Den 22 Mars e. m. \ 383 nät än rättvisa, emedan jerntillverkningen, jemte 3 å 4 andra näringar, äro de enda, hvilka f. n. draga en export-tnll.
Uti en sådan åtgärd ligger visserligen icke ett medel att u[ihjel[ia handteringen.
Hvad åter angår den allmänna bevillningen, tror jag jcke och vill icke heller tillstyrka att, sä länge bevillningen efter nuvar:de grunder utgöres, någon lindring för jernhandteringen på denna väg bör eller skall vinnas, emedan, enl. min åsigt, man genom en sådan lindring skall begå en orättvisa.
Jernhandteringen drager efter bevillnings-förordningen icke högre bevillning än alla andra näringar i landet.
Den drager 5 proc. af dess inkomst.
Då man nu kan kontrollera denna tillverkning är det ju klart, att dess bevillning blir i proportion större än bevillningen å andra näringar; men jag tror icke, alt man uti bevillnings-förordningen bör stadga ett ojemn! förhållande, eller rättare, en ojemn bevillning å denna näring, relativt lill andra.
Ett sätt
Abbes för att nedsätta det minimum, under hvilket f. n. bevillning icke får åläggas; men äfven härtill vill jag icke gifva mitt samtycke, emedan, om delta minimum borttages, hända kunde, att, såsom jag höll på att säga, underslef i upgiften lika såväl i denna som i andra näringar möjligen kunde inträffa.
Jag vill således icke med min röst bidraga dertill, att man på detta sätt lemnar lindringar.
Just på det sätt, motionären föreslagit, anser jag lindring böra åstadkommas, derför att en orättvisa ligger uti nuvande förhållanden.
Utskrs förslag oriktigt, emedan det icke grundats på den af Hr Wann uttalade princip, att, dä man borttagit de till bandteringens skydd lemnade privilegier, den efter desamma beräknade skatten samtidigt äfven bordt försvinna.
I anledn. af Hr Bildts reservation har jag begärt ordet, emedan denna reservation, tillika med hvad den värde talaren yttrat, fullkomligt öfvertygat mig om billigheten af Utsk:s förslag, nemi. motsatsen af hvad han sjelf åsyftat, och i följd deraf tillstyrker jag bifall (ill Utskrs förslag.
I sin reservation säger Hr Bildt: ”Den opartiske granskaren af de serskilda utgiftsposterna, hvilka sammanräknade utgöra 14 R:dr 16 sk. 8 r:st., skall säkert
Hnna, att bland dem, den nu till 7 sk. 2'f-dels r:st. upgående hammarskatten spelar den, snart sagdt, obetydligaste rolen af dem alla”.
Enl. min åsigt, kan här icke vara fråga om andra utgifter, än de, som af Staten eller kommunen pålägges handteringen.
Ser man på tablåen, som blifvit utdelad, så Anner man, att hammarskatten ingalunda är den minsta, utan tvertom den betydligaste af de skatter, som åligga jernhandleringeu.
Vidare säger Hr Bildt, ”att en nedsättning i denna post af 3 sk. 71 r:st. ej kan ega något väsendtligt inbytande på sjelfva näringen, men Statsverket skulle derigenom förlora 44,100 R:dr”.
Om man nu jemnför dessa 44,100 R:dr med de 1 1 milhr R:dr, till hvilka StatsUtsk. föreslagit Statens inkomster, så Anner man, att dessa 44,000 R:dr utgöra 21f,-del af Statsinkomsterna, dä deremot den ä jernhandteringen föreslagna minsk - 384 Den 22 Mars e. ra. ningen utgör circa J at alla denna näring åliggande skatter.
Enl. min tanke är detta ett ganska lyckligt försök i Stats-ekonomien alt minska en af de liufvudsakligaste näringarnes skatter med \ utan att minska Statens inkomster med mer än 2^5-del.
Vidare säger Hr Bildt: ”synnerligast då man ihågkommer att en förbättring i smidesmethoden, som minskar kolåtgången endast med en T:a af de 18, jag beräknat för hvarje AJrå, medför en större minskning i tillverkningspris, än hela den nu föreslagne skattenedsättningen”.
Ja, det tror jag ganska väl.
Om man nu, såsom Frih. af Ugglas, framhåller som exempel att de 250 R:dr, som skola minskas, utgöra proc:n af räntan på ett kapital, så får man väl medgifva, att icke något kapital har en starkare inteckning i en fastighet än just Statens skatter.
Den här föreslagna methoden är precist densamma, som ett lossande af en inteckning å 4,500 R:dr från ett bruk.
Egaren kan låna sig denna summa, utan att hans affärer försämras, och derigenom åstadkomma de förbättrade melhoder, om hvilka Hr Bildt talar.
Afven har Hr Bildt sagt, att skattejorden behöfver nedsättning i sina utskylder.
Det tror äfven jag, likasom att skattejorden har ganska dryga skatter, och att det vore önskligt, att de kunde nedsättas.
Jag kan icke inse hvarföre man icke vill medgifva lindring i skatterna för en näring, derför att en annan finnes, som är hardt beskattad.
Slutligen kan jag alldeles icke förstå dem, som yrka att, som det heter, brukintresset skall beskattas högt, och landtbruksintresset icke.
Jag kan alldeles icke fatta denna åsigt, utan tror, att landtbruket är beroende af jernhandteringen och tvertom.
Enl. min åsigt, äro alla näringar i mer eller mindre mån i samband med hvarandra; och just ur synpunkten af landlbrukets fördel anser jag det vara af stor vigt att jernhandteringen på allt sätt understödjes, på det att den må kunna lyftas till en högre ståndpunkt och landtbruket derigenom få ökad afsättning för sina produkter i bruksdistrikterna.
En talare, som här yttrat sig, har .redan anfört hvad jag velat andraga lill stångjernssmidets fördel, men hän har härvid förbigått frågan om tackjernet.
Det torde tillåtas mig att få tala om beggedera, emedan båda innefattas i StatsUtsk:s förslag.
Första frågan bör naturligtvis vara den, om behofvet af lindring i skatten är gifvet.
Så påstå yrkets idkare.
Men på den andra sidan åter säges, att taekjernstillverkningen bär sig rätt väl; och Hr Bildt har för Eder, Mine
Hrr, uplyst, hvilken utvidgning handteringen vunnit.
Sådant måtte bevisa åtminstone att hon drifves med fördel, enär hon kunnat så förkofra sig.
Vore likväl behofvet af lindring gifvet, så återstår, när handteringen är på två sätt beskattad, likväl frågan: hvilkendera utskylden bör företrädesvis nedsättas?