Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad jag menar är: att stunder finnas, då vårt eget väsens fotsteg förfära oss mer än Guds åskor.»
Nu har just detta själsmedvetande blifvit ett af diktningens ofta brukade – nästan missbrukade – ämnen.
Det anförda är af intresse, emedan det ger ett nytt exempel på huru geniet går före tiden i sina förnimmelser, men framför allt emedan man känner att denna själ, hvilken skrämde sig själf genom sina rörelser, icke var en, som skulle komma att höra till de stillastående!
På hösten 1841 kunde ändtligen Elisabeth Barrett flyttas tillbaka till London och, intill sitt giftermål, lämnade hon sedan ej Wimpole Street, mer än för några timmar åt gången.
Genom Elisabeth
Barretts brefväxling med olika vänner5 erhåller man en bild af hennes lif under de följande åren och de djup af saknad, hvilka doldes under några stilla ord.
Sålunda berättar hon t. ex. att hon i en trälåda har murgrön och några andra slingerväxter och bakom deras gröna förhängen drömmer sig i skogen, isynnerhet när ett vinddrag kommer de större bladen att slå emot rutan . . .
»Men tro nu ej,» fortsätter hon, »att detta innebär en klagan.
Man har ej rätt att klaga, när man har ömhet hos sina närmaste, samt böcker, tankar och drömmar – ehuru dessa numera äro allt för medvetet drömda och illusionen således nästan är slut!»
Det dystra sjuklingslifvet framträder äfven i dikten till Flush, en liten king-charles-hund, som Miss Mitford skänkt henne och af hvilken man sedan i deras brefväxling får liffulla ögonblicksbilder.
Miss Mitford, som ofta reste flere mil blott för ett kort besök hos Elisabeth Barrett, fann henne läsande hvarje läsvärd bok på nästan hvarje språk – men Elisabeth Barrett själf medger, att hon slukade en massa, allt utom läsvärda, böcker, nämligen »alla romaner som andra människor varit så vänliga att skrifva åt henne»; läste dem endast med barnets sagolystnad för att »se huru det gick» och därför: ve den människa, som berättade henne tredje delens innehåll!
I hennes sjuklingslif voro romanernas händelser de enda hon upplefde – så ursäktar hon sig under denna tid.
Men äfven senare, när hon stod midt i lifvets rikedom, förblef hennes romanhunger lika omättlig och lika litet väljande som ett barns bärlystnad.
Men dessemellan läste hon grekiska och filosofi och gamla testamentet på grundspråket, så att Kenyon med fullt skäl kunde kalla henne sin allätande kusin!
Själf medgaf hon villigt att hon läste utan all princip och vann sin andliga enhet, icke genom urval, utan genom amalgamering.
Men hon fann numera böckerna vara en ringa ersättning för den verkliga världen.
Hon började känna tomheten af att äga nästan alla sina erfarenheter – utom sorgens – endast i drömmen.
Redan innan sjukdomen skapade ökenstillheten omkring henne, hade hon lefvat i en grön ensamhet, »tät och hög som gräset kring hennes barndomshem och det yttre lifvet hade hon förnummit endast som bisurr i gräset».
Hon var från födelsen en af de undantagna, dessa hvilkas lif aldrig kan bli likt andras.
Och ingen diktare har djupare skildrat undantagsmänniskans säregna sorg än hon, i sin fullkomligaste dikt, A musical instrument, där den stora guden Pan bland vassrören väljer ett, hvilket han danar till flöjten, som ljuder
Piercing sweet by the river!
Blinding sweet, O great god Pan!
The sun on the hill forgot to die,
And the lilies revived, and the dragon-fly
Came back to dream on the river.
Yet half a beast is the great god Pan,
To laugh as he sits by the river,
Making a poet out of a man:
The true gods sigh for the cost and pain, –
For the reed which grows nevermore again
As a reed with the reeds in the river.
Redan som barn hade Elisabeth Barrett känt att hennes sympatibehof »föllo till marken som ouppbundna rankor».
Och, sedan hon förlorat brodern, upptäckte hon allt mer af den lifvets hvardagstragik, som består däri att »våra närmaste ofta älska oss blindt utan att förstå oss; att de känna oss blott konventionelt och på sin höjd se vår profil, endast någon gång af en tillfällighet blicka in i våra ögon!»
Till denna ensamhetskänsla kom, med återvändande krafter, längtan efter lifvets okända härligheter.
Människorna voro för henne nästan endast namn och så voro jordens stora skönhetssyner.
Hon kände sig »som en döende, hvilken ej skulle ha hunnit läsa Shakespeare», och hon insåg att hon diktade under samma slags begränsning som en blind.
Hvad hon omedelbart visste om människonaturen, det hade endast analysen af hennes eget själslif lärt henne.
Gärna ville hon utbytt bokkunskapen om människorna mot dem själfva; fått känna lifvets fullhet i alla sin varelses fibrer och icke som nu lefva lidelsefullt och fröjdefullt endast när hon gaf sig i sin sång, en fröjd, som dessutom endast varade i själfva diktandets ögonblick.
Ty trycksvärtan släckte genast all hennes glädje; nedslagenhet och förödmjukelse öfver huru föga hon nått sitt mål voro då så stora, att, säger hon, det icke fanns en af hennes dikter, som hon inte kunnat förmås att förstöra, ifall man intalat henne det i rätta ögonblicket . . .
Under ett lif och en förskola som hennes skulle hvarje medelmåttig begåfning tonat bort i matt efterklang.
Men sådan var styrkan i denna diktarindividualitet, att hennes lyrik tvärt om – och just under denna hennes mest isolerade tid – allt mer blef ett nytt uttryck för en ny människas sätt att känna tillvaron.
Redan en 1839 utkommande diktsamling6 visar en fullt utpräglad personlighet och man känner att det endast behöfdes en stor upplefvelse för att denna sång skulle stiga på den högsta ingifvelses vinge.
Sorgen öfver brodern satte äfven ett djupt märke i hennes poetiska utveckling, och resultatet däraf blef A drama of the Exile, ett som helhet misslyckadt, men genom sina enskildheter beundransvärdt, poem.
Hon fördjupade sig där i problemet om dödens och lidandets inträde och uppgift i världen; hon utfyllde med sin fantasi den hebräiska poesiens bilder af mänsklighetens morgontimmar och hennes hjärta ställde på sitt sätt frågorna om lifvets ursprung och mål, frågor hvilka hon, liksom de österländska diktarna, under ett oaflåtligt sökande efter svar, med lidelsefull tro riktade till lifvets ursprung.
Liksom hon i barndomen trott på sina grekiska gudars verklighet trodde hon nu på Lucifers, Adams och Evas.
Men Elisabeth Barrett var redan då – genom sitt eget tänkande – skild från såväl den kyrkliga som den pietistiska kristendomen och stod, utan att veta det, Svedenborg mycket nära.
Då hon långt senare – under ett besök i England 1851 – börjar studera hans skrifter blef hon djupt gripen, just därför att hon – utan att i allo öfverensstämma med honom – redan i så många fall mött honom och varit »svedenborgsk i sina dikter långt innan hon läst honom».
Hon hade länge haft samma kätterska tro om
Kristi gudom och försoning, samma frigjorda syn äfven på andra kyrkoläror, och hon hade i alla härmed sammanhängande ämnen genomlefvat en utveckling, hvilken hon redan 1845 själf sammanfattade sålunda: »Jag ser nu världen mycket vidare än jag förr trodde den och Guds kärlek mer omfattande än jag engång såg den . . .
I motsats till vissa kristna ville jag utropa: rör, smaka, handtera allt, ty alla ting äro rena . . .
Det är ej kristendomen ensam som uppenbarar Gud: all sanning, all skönhet, all tillvarons musik höra Gud till: han är i allt, och då vi tala om allt tala vi äfven om honom!
Jag ville icke förlora en enda ton från lifvets lyra och allt, hvad Gud inneslutit i sin skapelse, är för mig ett heligt, icke ett profant ämne . . .
Sanningen, som Gud ser den, måste vara något absolut annat än teologernas meningar om sanningen . . .
Jag tror endast på gudomligheten i det, som står öfver alla stridande teologier, ty det verkligt gudomliga förenar själarna i stället för att skilja dem och tenderar alltid till enhet . . .
Hon var och förblef djupt likgiltig för »dogmer och doxier»; hon hatade djupt de kristnas inbördes strider och hon gaf senare sin trosbekännelse med de sköna orden: »Min själ har eld nog för att brinna med alla själar, inom kyrkan eller utom henne.
Jag tror blott på en präst och ett tempel, där otaliga allvarliga dyrkare knäböja och detta tempels väggar äro genomskinliga, så att ingen skall kunna taga deras mått . . . »
Då man från den katolska reaktionens håll gör gällande den satsen: att kvinnan utan religiositet är andligt steril och att hon därför bör återgå till katolicismen, då uttalar denna – med sin himmelshöga öfverlägsenhet, äfven i psykologiskt djupsinne, öfver hvarje annan kristen tro – en stor halfsanning.
En kvinna utan religiositet har verkligen aldrig danat något stort – men ingen man heller!
Ty religiositet är icke begränsad vid en kyrklig eller sekterisk religionsform: den är själens förmåga att dyrka, hängifva sig och förtäras af sin egen eld!
Ateisten som påfven äro enligt sitt skaplynne religiösa – eller de äro det icke.
Och just de kvinnor hvilka under detta århundrade varit främst bland de andligt skapande – Elisabeth Barrett Browning, George Eliot, systrarna Brontë, George Sand, M:me Staël – hafva, i min mening, varit djupt religiösa, men, i vanlig mening, fritänkare af olika meningsskiftningar.
Det vill säga: de hafva med brinnande hjärtan omfattat den sanning, de själfva åt sig valt som den högsta, denna har för dem blifvit lidelse, och lidelse är – enligt Meredith’s djupa ord – endast noble strength on fire.
Hvad helst en sådan lidelse omfattar, det blir religion.
Och som Elisabeth
Barrett med denna lidelse omfattade hela tillvaron, vardt också hela tillvaron hennes religion.
Det är från denna synpunkt hon bedömer konsten lika väl som människorna.
Hon kallar sig »en litterär latidunarian», hvilket Kenyon härleder ur hennes »omoraliska sympati för styrkan hvar den än fanns».
Fullt oberoende af sin nations och sin omgifnings fördomar – vare sig känslans eller konventionalismens – älskade hon med hvarje år allt mer den franska litteraturen, framför allt George Sand och Balzac, på hvilkas »i England högst opassande men odödliga oanständigheter jag lefvat», skrifver hon; senare tjusar Stendahl henne.
Hon skänkte Harriet Martineau sin mogna ålders djupa sympati och bevarade för Byron sin barndoms stora entusiasm; hon beundrade i hög grad Shelley och Landor och ägnade sitt stora hat åt den engelska »rättrogna och sedliga» själfrättfärdighet, som bland annat hade Byrons blod på sitt hufvud.
Hon ansåg sina landsmän som »sociala barbarer» och drogs allt mer af sina sympatier till kontinenten, »där lifvet har tunnare hud och lifligare safter».
Denna hennes utveckling möjliggjorde en ögonblicklig förståelse af Brownings diktning, och hon samstämde med dess lifsåskådning som med ingen annan samtidas.
Då han mötte oförstående af kritiken, plågades hon å hans vägnar, men gladdes att dock veta honom läst och högt skattad i en liten utvald krets, till hvilken Kenyon hörde.
Af denne gemensamme vän fick hon veta att »Browning var stor i allt», hvilket ingaf henne en ökad sympati för »the king of the mystics», poeten och profeten, som hon »kände danad att nå de högsta höjder».
Hon »knäböjde i andäktigt lyssnande vördnad för Pippa Passes» och medgaf visserligen »att man lätt kunde finna en mer felfri författare men ej lätt ett större geni . . .
Svårigheten i hans språk hindrade tyvärr människorna att tillägna sig det djup, den makt, ordgåtorna inneslöto; han måste studeras och därtill ge människor sig ej tid numera . . .
Men hans odödlighet är viss, ty han har lifsprincipen i sig». . .
Hvad hon därmed menar har hon flerestädes, i bref, i dikter och essayer uttalat.
Hon skref under denna tid några litterära studier öfver grekiska och engelska författare7 hvilka ej blott visa vidden i hennes synpunkt och friheten i hennes uppskattning utan äfven hennes ypperliga, innehållsmättade och sammanslutna, klara och kraftiga prosastil.
Öfver allt, där hon har anledning att tala om poesien, är det med den djupa känslan af att poesi är uppenbarelse, icke lättflytande diktion eller vacker språkbehandling . . . »Ingen diktare blir verkligt stor, som icke ser djupen bakom tillvaron: den diktare hvilken ej mäktar detta, är som en urmakare hvilken endast förstår urtaflan och visarna, icke hjulen . . .
Skillnaden på nutidens och forntidens diktare är icke att de senares intelligens var större men deras själars höjd var större . . .
Att alltid på ett stort sätt vara sig själf, det är det svåraste af allt, men det är den äkta storhetens oafvisliga villkor . . .
Konst utan ett ideal är hvarken natur eller konst . . .
Det är fantasiens väsen att förstora och förhärliga tillvaron . . .
Det finnes intet tommare prat än deras, som skilja handlingens värld från diktens, som om icke Shakespeares »handlingar» vore större än Cromwells! . . .
Konsten – om den alls är konst – är framför allt ett uttryck af mänskligheten, koncentrerad i en individuell tillvaro.
Geniet ger i konsten aldrig uteslutande en reflex af sin egen tid.
Geniet går före, tar initiativen . . .
Det är geniet, som ger en tidsålder dess karakter, påtvingar den sin egen färg». . .
Och i sin ovilja mot dem, som i dikten sågo en lediga stundens lek, utbrister hon att hellre ville hon att hvarenda rad hon skrifvit skulle förgås, än att en enda rad skulle bidraga att sänka människornas syn på konsten som en hög, ansvarsfull lifsuppgift, ett strängt allvarligt lifsarbete, hvilket kräfver en hel människa och människan helt . . .
Det är med berättigad själfkänsla hon – i företalet till sin 1844 utgifna diktsamling – om sig själf yttrar: »Mina dikter äro fulla af fel, men mitt hjärta och mitt lif äro i dem; de äro ej tomma skal . . .
Poesien har för mig varit en lika allvarlig sak som lifvet själf och mitt lif har varit mycket allvarligt . . .
Det var endast med svårighet Elisabeth Barrett lyckats att hos diktarnas förläggare, Moxon, få sina två band antagna, ty han förklarade sig förlora på alla poeter utom Tennyson.
Elisabeth Barrett blef det andra undantaget, ty hennes på senhösten 1844 utkomna bok blef en ögonblicklig och storartad framgång.
Visserligen var den största af dikterna, det ofvan nämnda A drama of the Exile ej lyckad som helhet; visserligen voro de berättande dikterna svaga i konstruktionen; visserligen framträdde ännu en benägenhet att göra onödiga tillämpningar; visserligen funnos svagheter i rim och meter och oklarhet i bilder, men . . .
Men det fanns så öfvernog af oändligt mycket större egenskaper än felfrihet, att icke ens den mest förstockadt konventionelle granskare undgick att utbrista i ett glädjerop öfver att här möta en stor och en född diktare.
Ty Elisabeth
Barrett var ej en af dem som »bli skalder genom att dikta», än mindre en af dem hvilka dikta outtröttligt utan att någonsin bli skalder.
Hon var gripen af det »musernas vanvett» utan hvilket Plato med sanning säger att ingen konst skaffar skalden inträde i templet.
Och det var ej blott i England man hänfördes af denna, den äkta ingifvelsens, yra.
Revue des Deux mondes uttalade sig i en lång entusiastisk artikel om det nya diktarsnillet.
I Amerika blef E. A.
Poe utbredaren af E.
Barrett’s rykte och tillägnade henne, the noblest of her sex, ett af sina egna arbeten.
Harriet Martineau, den enda med Elisabeth Barrett andligt jämbördiga af Englands dåvarande författarinnor, var strax färdig att hälsa henne som den främsta bland kvinnor och hennes bok som det yppersta kvinnliga verk inom världslitteraturen.
Och männen instämde utan tvekan i samma omdöme.
Ingen kvinna, utropade de, har skrifvit med liknande styrka och ingen skald tagit diktandet med djupare allvar.
Man har ofta framhållit det egendomliga däri att – då den subjektiva känslans innerlighet är kvinnans liksom den lyriska poesiens utmärkande drag – kvinnorna dock oftast äro svaga just i den subjektiva lyriken.
Jag tror att orsaken dels finnes däri, att när kvinnans känslolif är djupt, då förenas detta ofta med en känslans skygghet, hvilken försvagar dikten genom tysta förbehåll och ängsliga försiktighetsmått.
Eller också är kvinnans känslolif så opersonligt eller så splittradt eller så helt hänsmält i de föremål det omfattar, att de lyriska uttrycken för detsamma bli alldagliga eller formlösa.
Men det är modet att storsinnadt gifva sig i dikten – i stället för att delvis stanna utanför densamma – det är eld och enhet, intensitet och koncentration hvilka känneteckna all stor lyrik.
Barrett kallade på manligt sätt tingen vid deras rätta namn och trodde ej att dikten blef andlig därför att den blef blodlös.
Hon tuktade ej likt andra kvinnor sina känslor till tamhet, och om hon därigenom förlorade en del beundrare af fikonalöfsskolan blef hon i stället, hvad få kvinnor varit, en skald för män, ej blott för kvinnor.
Det är emedan Elisabeth Barrett framför hvarje annan kvinnlig lyriker ägt personlighet och modet att ödsla med den, ägt eld och enhet, intensitet och koncentration, som hon, enligt min mening, står öfver äfven dem, G.
Brandes t. ex. anser som de enda kvinnor, hvilka kunna nämnas jämnsides med henne, M:me Desbordes-Valmore, Anette Droste-Hülshoff och den nu på italienska diktande Annie Vivanti.
Jag sade här ofvan att Elisabeth Barrett var född diktare och därmed menar jag att poesien var hennes oumbärliga och omedelbara uttryck.
Hennes snabbaste förnimmelse och hennes djupaste känsla behöfde sången såsom hjärtat behöfver ådrorna.
Hon ägde den äkta lyriska konstitutionen, hvilket innebär att intryck, som på vanliga människor verka som en ytlig beröring, genombäfva en dylik organism som elektriska stötar; att tankar, hvilka för andras syn långsamt breda en strimma af dager, för dessa bli blixtrar, hvilka komma fästet att remna och all himlens klarhet att utgjutas; att lidanden, för andra en hudrispa, för dessa bli sår af hvilka de förblöda; att fröjder, för trögare sinnen ett välbehag, ger dessa en råga af gudars salighet.
Denna fina organisation hade hos Elisabeth Barrett erhållit, en lika fin kultur.
Hennes fantasi hade – genom omfattningen i hennes tanke- och kunskapsområde – en stor vidd att röra sig i och därtill hade hon vunnit sin bildning i djup ro från allt skolpedanteri.
De liknelser och hänsyftningar, med hvilka hennes lärdom förser hennes dikt, växa därför fram, liffulla som gullvifvor om våren.
Ingen annan kvinnlig skald har ägt ett så rikt och på samma gång rörligt bildningsmaterial; af ingen kvinna har den klassiska litteraturen varit så personligt tillägnad.
Också väljer Elisabeth
Barrett bland sina tillgångar med den säkerhet som den fulla äganderätten skänker.
Här finnes ej den kvinnliga oron att gripa miste, det osäkra trefvandet, som fruktar att stöta mot en gräns.
De flesta kvinnliga diktare röja mycket snart allt hvad deras författarinnor veta, tänka och känna och därjämte att detta allt är – ganska litet.
Elisabeth Barrett inger den trygga vissheten att hon vet, tänker och känner många gånger mer än hon uttalar; ja, att det är en outtömlig rikedom ur hvilken hennes bilder och ideer hämtas.
Till detta kommer den sammanpressade fullheten, den explosiva styrkan i hennes ingifvelse.
Det är tankemod och kulturellt öfverflöd, hvilka gifva Elisabeth Barretts diktning dess manliga förnämhet; det är kvinnohjärtats rödaste, renaste blod, hvilket ger den dess ädlaste ingifvelse; det är Elisabeth Barretts egnaste personlighetsdrag – det lodräta försjunkandet i känslans glödande djup – hvilket gör att den bild, den skildring, det utrop med hvilka hon sedan tolkar stämningen, höjer sig som en tunga af eld, hvilken sedan för alltid brinner öfver det föremål den vidrört.
Men »den heliga yran» innebär ej blott lyrikerns styrka utan äfven möjligheten till hans svaghet.
En skald, som medfödt äger och vidare utbildat formkänslan, offrar lätt innehållet för den rent språkliga musiken, medan frestelsen blir den motsatta för en diktare med ett rikt tankestoff men ett svagt formsinne.
Detta senare blef fallet med Elisabeth Barrett, hvars lätthet att uttrycka sig i bunden form ej motsvarades af instinkten för skön form, hvilken alltid hos henne blef mer eller mindre lyckträff, trots hennes allvarliga ihållande arbete på den språkliga fulländningen.
Hon saknade syn för den svårbestämbara linie hvilken skiljer hänryckningen från hejdlösheten; hennes berättigade och medvetna sträfvan att vidga det engelska språkets uttrycksmedel nådde ej säkert sitt mål, emedan hon saknade det fina öra hvilket gör dylika vågstycken till vinningar för litteraturen.
Men framför allt berodde hennes formella svagheter därpå att hennes frambrytande tanke- och bildström stundom var så het och så hejdlös, att den lika litet kunde formas som lavan, när den i glödande prakt flödar ur vulkanens inre, och att den, lika väl som lavan, i den kallare luften stelnade i en form som äger intresse endast som vittne om sitt ursprung från ett djup af eld.
Och i detta fall är ju styrkan så ett med svagheten, att diktarens själfförsvar gent emot angreppen på den senare vanligen är fullt berättigadt.
När en granskare en gång rådde Browning att med mer själfbehärskning följa sin individualitet, utbrast Elisabeth Barrett: »Hvilka ateister dessa kritici äro, utan aning om de gudomliga gåfvornas väsen, detta om hvilket redan de gamle hedningarna visste fullt besked!»
Och en annan gång omtalar hon att kritiken mot henne varit i den grad vänlig att den berömt äfven hvad den ej förstått; den hade endast bedt henne – ändra sin stil, men detta föreföll henne tyvärr lika svårt som om man bedt henne ändra sin personlighet!
Naturligtvis hade hon innerst rätt.
Den romantiska åsikten att individualiteten är det enda betydelsefulla, man i konsten har att uttrycka, och att detta, man vill uttrycka, är oändligt höjdt öfver uttrycksmedlen – denna åsikt, som är roten till alla strider inom gamla och nya skolor – har alltid rätt i sak, ehuru ofta orätt i det sätt på hvilken den fullföljer sin sak.
En konstnär kan bevisa sin rätt till individualitet endast i den mån, han äger det suveräna väldet öfver de underordnade medlen.
Och det var detta välde Elisabeth Barrett liksom Robert Browning aldrig ägde i jämförligt förhållande till genialiteten i hvarderas begåfning.
Men denna säkra skönhetsinstinkt kan af vår tids konstnärer så mycket mindre umbäras, eftersom man ju håller på att befria sig från föråldrade och »säkra» uttrycksmedel, för att skapa nya.
Dessa medel blifva först då färdiga när, som en granskare träffande påpekat, hela den moderna vetenskapliga forskningens resultat ingått omdanande i det allmänna medvetandet och där, liksom en gång de gamla föreställningarna, blifvit kött och blod.
Att både Elisabeth Barrett och Robert Browning ofta misslyckades vid sina nydaningar betyder mindre, än att de redan så ofta lyckades och man kan endast önska att de, som efter dem med finare öra brukat de nya tonverktygen, haft samma heliga eld som de.
Först när konsten åter blir hvad den för dem var – det högsta uttrycket af deras gudstjänst – då skall den individualismens konst komma, inför hvilken alla andra »ismer» försvinna; en världsmusik, för hvilken nutidens alla konstriktningar äro ett stämmande af instrumenten.
Elisabeth Barrett var emellertid villig att inse och rätta sina poetiska svaghetssynder.
Och när brefväxlingen med Browning började bad hon därför om hans kritik, för hvilken hon var lika villig att böja sig som hon mot kritiker i allmänhet kände sig benägen till motsägelse.
Upptäckten af denna likhet i deras poetiska konstitution gladde båda.
Hvardera sågo i den stora, snabba populariteten ett bevis på medelmåttighet, emedan samtidskritiken alltid visar sig hel- eller halfblind för den storhet, framtiden upphöjer.
Hvardera kände att den konstnär är förlorad, som rättar sin produktion efter kritiken eller publiken, gent emot hvilka Brownings enda ärelystnad var att man skulle köpa hans dikter så pass mycket att – han sluppe betala sina förläggare för deras utgifvande!
Hvardera var då och framgent höjd öfver alla den sårade fåfängans små förargelser och afundsjukor, hvilka ej ens snuddade vid deras själar.
Båda erkände tvärtom fullt, gladt och tacksamt hvarje framgång; båda upptogo med jämnmod den kritiska granskning, som var dem värdig, och båda afvisade med stolt själfkänsla dumdristighetens eller orättvisans domslut.
»Okunnigheten anses ju hafva rätt att bedöma konsten», säger Elisabeth Barrett med en af sin brefstils snabba, humoristiska vändningar, »ehuru det på alla högre områden – t. ex, whist och polka – anses att man behöfver veta något innan man uttalar sig!»