Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Norrige lemnar den af Konungen i Juni 1845 sanctionerade s. k. dissenter-lagen frihet att öfvergå och bekänna sig till hvarje christen troslära, med bibehållande af sina vä - Den 23 December f. m. 399 sentliga medborgerliga rättigheter.
I Preussen har Konungen genom sitt patent och tolerans-edikt af d. 30
Mars innevar. är, stadgat, att öfvergång ifrån en christlig confession till en annan står öppen, och ej medför andra följder än dem, som äro beroende af sjelfva bekännelsen, såsom för prester och skollärare, så att naturligtvis ej de ibland dessa, som öfvergått lill annan lära kunna fortfara med sitt lärarekall uti den förra.
I Danmark blef resultatet af det s. k. Rocskilds-konventet d. 14 Oclober 1846 vid Seelands prestmöte, att med 43 röster emot 1, beslutades ingå till regeringen med anhållan om revision af kyrkolagen och om borttagandet af civile straff i religion smål-, slutligen, i sjelfva Päfvestaten, och i den katholska christenhetens hufvudstad, belägges öfvergängen ifrån katholicismen till hvilken annan lära som helst med intet straff.
Efter hvad jag anfört, återstår mig ännu att bemöta de inkast som måhända komma att göras till försvar för de i Sverige, emot religions förändring gällande strafflagar, och att lugna de farhågor som möjligen kunna hysas för följderna af en mildring deruti.
Vår kyrkolag, som redan åberopar de hårda straffen för affall från lutherska läran, daterar sig från 1686, eller blott några månader sednare än Ludvig XIV:s verldsbekanta återkallelse af Nantésiska ediktet (d. 22 Oct. 1685) hvarigenom till Frankrikes omätliga skada 700,000 af dess bästa, idogaste medborgare, för sin tro, nödgades lemna dess landamären.
Utaf dessa epokers samtidighet, har jag tänkt mig möjligheten att Ludvig XIV:s hårda tvångslag emot de franska protestanlerne, såsom ett genmäle derå, såväl i Sverige som uti flera protestantiska länder, framkallat de ej mindre hårda straffbestämmelser vår 3:dje § ännu innehåller.
Dessa straffbestämmelser voro törhända ändamålsenliga, kanske t. o. m. nödvändiga då de stiftades; men andra tider» ändrade förhållanden, fordra andra lagar.
Och hur vill man förena de barbariska straffen af evig landsflykt och nära nog egendoms konfiskation (ty förlust af arfsrätt synes mig ej stort lindrigare) med 19:de århundradets civilisation, med Europas nuvar. samhällsskick, och med den mildare anda, som genomgår vår närvar, lagstiftning?
Erfarenheten och häfderna vitsorda gemensamt att tvång och förföljelser blott alstrat martyrer, och att ur martyrernas blod uppspirat proselyter.
Tvång och öfvertygelse hafva intet gemensam, förmå intet på hvarandra; fullkomliga anlipoder och barn utaf en olika anda, äro de lika fiendlliga elementer som ljus och mörker, lika oförenliga som våg och flamma! och sällan uttaladeä en större sanning än den som nugällande Preussiska Landt-rättens esta § innehåller: nemi.: ”Slatsmedlemmarnes begrepp om Gud och om Gudliga ting, Tron, och den inre Gudstjensten, kunna icke vara föremål för tvångslagar”.
Jag tror således ej, alt hvad den Svenske kyrkolagstiftaren ursprungligen åsyftat, nemi. ovillkorligt qvarhållande i statskyrkan, härigenom vinnes; jag är öfvertygad att bibehållandet endast ”af medborgerliga rättigheternas förlust” skall verka tillräckligt återhållande, och jag anser slutligen vådan 400 Den 23 December f. m. af några möjliga affall ifrån statskyrkan, långt mindre skadliga för Sveriges anseende, än att Sverige, hvarifrån så mycket ljus och frihet utgått, i 19:de århundradet skall kunna utpekas inför Europas folk, för bibehållandet af en stationär, och intolerant lag.
För öfrigt är erfarenheten uti detta, såsom uti allt annat, den bästa skiljedomare; och om vi rådfråga den uti de länder der t. o. m. fullkomlig politisk och religiös jemnlikhet räder för alla religionsbekännelser, befinnes inga vådor deraf hafva uppkommit för statens lugn, och för statskyrkans bestånd.
Men, om äfven allt detta medgifves, skola dock tilläfventyrs 3:dje §:s försvarare prisa lyckan att hafva blott en enda trosbekännelse för alla svenskar, och förebära att den föreslagna förändringen dock kan vålla någon söndring, någon osämja som genom den strängare straffbestämmelsen kunnat undvikas.
Härtill kan jag endast svara, alt det visserligen är beqvämare att i hela landet blott en enda lära råder, och att veta denna skyddad genom en hård lag; att här i verlden knappt något godt finnes som ej medför någon olägenhet, hvilken således äfven kan vara fästad vid den friare diskussionen och trosbekännelsen; samt att visserligen i Sverige hittills en nära fullkomlig religiös stillhet herrskat.
— Men undantagslagar kunna ej evigt gälla; tidsandan fordrar konseqvens i så väl religiös, som politisk lagstiftning; den fordrar opartisk pröfning inom bådas område.
Väl vet jag att på frihetens solbelysta haf, stormarne oftare hvina, och ej sällan efterlemna långa dyningar; dock älskar jag mera dess klara fast lätt upprörda böljor, än den spegeljemna ytan under enväldets vindlösa himmel; eller med andra ord: jag t. o. ra. föredrager den lagbundna frihetens vådor i en conslitutionell monarki, framför absolutismens tryckande qvalm!
Jag kan ej tro att de sanna vännerna af vår evangeliska lära, denna renade, dyra tro, som, stark igenom sin inneboende kärlekens och frihetens anda, i 3:ne sekler, upplysande, segrande och välsignelserik framgått; jag kan ej föreställa mig, säger jag, att dess verkliga vänner, hvaribland jag främst räknar Sveriges upplysta presterkap, skulle yrka på bibehållandet af 17:de seklets hårda tvångslag endast i längden ledande till tvifvel och hyckleri och, i mina ögon, qvarstående i vår lagstiftning som en lefvande anakronism, som en mörk ruin, genom sin bristfällighet hotande sjelfva sina försvarare.
När, för mer än 2:ne århundranden tillbaka, vår store Gustaf Adolf ilade att skydda betryckta trosförvandter och på Tysklands slätter kämpade för de evangeliska folkens samvetsfrihet; när på Liitzens blodiga fält hans slocknande öga ännu med stolthet kunde skönja de Svenska standaren, högburna, segrande, och fiendens förr segervanda nu flyende skaror, trodde han väl icke att hans folk, hans Svenskar, längre än Europas fleste nationer skulle bibehålla en lag i verklig strid med de grundsatser för hvilka han blödde, för hvilka han uppgaf sin hjelteanda!
Innan Del) 23 December f. m. ■401 Innan jag slutar, må det tillåtas mig, att för mina Ståndsbröder i korthet omnämna de motiver, som förmått mig, den oöfvade talaren, att inför denna vördnadsbjudande församling uppträda.
Då jag, i Konungens höga värf, för några år sedan skickades till 2:ne utländska hof, genomreste jag större delen af Tyskland.
Under mitt vistande derstädes, omförmältes i Tyska tidningsblad den bekanta händelsen med målaren Nilsson och den dom, som, för ändring af religion, ålade honom landsflykt; stort och alimänt var deltagandet, var uppseendet denna händelse väckte, och som högt yttrades i många kretsar.
Men det var ej bifallets sorl, det var klandrets som hördes.
All domen var grundad på Svensk lag, kunde ej i deras ögon förändra saken; och hade icke blott några dagar sednare, en högsinnad handling af vår älskade Konung, en handling emanerad ifrån Honom personligen (det var återkallelse!) af de stränga förbuden emot umgänget med f. d. kungliga familjen) blifvit offentligt känd, och genom den väckta enlhusiasmen för den ädle Fursten, afböjt det förra intrycket, skulle ett ogillande omdöme hafva fästat sig vid Svenska namnet.
Dä vaknade hos mig tanken att. vid första tillfälle göra mina landsmän uppmärksamme på denna anomali i vår lagstiftning, och att i min mån söka verka till dess undanrödjande.
Jag ville ej, att emot Sverige, detta gemensamma mål för vår kärlek och vära bemödanden, (ty allt för Sverige är ju allas vär lösen) jag ville ej, säger jag, att emot Sverige, denna dyra fosterjord åt hvilken jag så gerna önskade hvarje lager, sä väl segrens, som upplysningens och toleransens, längre skulle kunna riktas tillmålen sådane, som dem, hvilka den protestantiske Gr.
Gasparin, för ej längesedan i Frankrikes deputerade kammare uttalade, då han ordagrannt yttrade: ”Jag skulle ej tro mig berättigad att ifrån denna talarestol orda om frihet, om jag ej med rättmätig harm stämplade de lyckligtvis ej talrika länder, i hvilkas sköte den protestantiska ofördragsamheten herrskar och om jag icke högt ogillade den Svenska lagstifning, som för religionsändring straffar en menniska med landsflykt!” Mina Hrr! dessa allena hafva varit orsakerne som föranledt milt yttrande; jag har dervid endast följt min öfvertygelse, mitt samvetes röst, och den inre känsla som säger mig, alt jag ej kan handla annorlunda, då jag anser mig derigenom uppfylla en pligt mot mina medborgare och tala i vår religions rättförslådda intresse, och i sjelfva statskyrkans, hvilkens rättigheter ingalunda skulle förminskas, men deremot 16 § af Reg.F. blifva en sanning i hela sin bemärkelse.
Min motions blifvande öde känner jag ej; kanske den skall röna motstånd äfven af mina politiske vänner; kanske den kommer några år för tidigt, och skall måhända af den stora mängden ogillas.
Dock, ehuru högt värde jag vid dess bifall fäster, var det likväl ej detta jag någonsin uteslutande sökte; och hvad jag med säkerhet tror, är ali denna motion, i den rastlöst fortilande tiden, denna degel för mensklighetens idéer, skall 1 H. 26 402 Den 23 December f. m. finna ett stöd, och med hvarje nytt årsskifte förvärfva nya bundsförvandter.
Med tillförsigt öfverlemnar jag den till Eder lugna oväldiga pröfning, ty jag vet att Sveriges högsinnade Ridderskap alltid med värma omfattar hvad det anser sanni och nyttigt vara.
Jag har derföre tänkt, att en motion om utvidgad samvetsfrihet ej vore ovärdig att af Sveriges Adel föreslås Rikets öfrige Ständer, och ej heller ovärdig den Konungs sanktion, som lill sitt valspråk antagit ”Sanning och Ratt.”
Detta anförande hade blifvit afbrutet genom ankomsten af chefen för fmans-departrtet Hr Slats-rådet m. m.
Sven Abraham Munthe, som å K.
M:s höga vägnar atlemnade 15 Dess nåd. propos:r och skrifvelser till R.
Grefve von Stedingks förevarande motion bl ef, uppå begäran af Frih. Cederström, Claes Rudolf, lagd på bordet.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf att plenum komme alt fortsättas kl. 6 e. m.
Ehuru jag har den tillförsigt till R. o. Ad:s kännedom af grundlagen och till Ståndets rättvisa, att jag ej skulle förgäfves vädja till detsamma; så vill jag dock åtnöja mig med, att endast reservera mig mot Hr Gr. o. Landl.-s förfarande alt afklippa mig min yttranderätt.
Motionen kan, så långt den år upptagen, i prot. qvarstå och skilja oss emellan.
Hr von Hartmansdorff, Aug., anförde skriftligen:
Då de öfrige Stånden omedelbart välja sina elektorer, utser Adeln sina genom en mellanlänk af bänkmän, hvilken ej i grundlagen, ulan endast i Ridd.Ordn. är påbjuden.
Ar denna inrättning riktig eller icke?
Jag trodde det förra vid början af min riksdagsmannabana.
Men 25 års erfarenhet har fört mig på andra tankar.
Det tänkesätt som är rådande hos ett Stånd bör naturligtvis äfven så vara hos dess Utsk:s ledamöter, emedan de eljest icke uttrycka deras mening, hvilkas ombud de äro.
Annars skulle det hända, alt hvad Ståndet ville, motarbetades af Utsk:s-ledamöterne, och hvad desse föresloge, ogillades af Ståndet.
En oupphörlig strid mellan hufvudmän och ombud skulle sålunda äga rum, till obehag för beggedera, till förlust af tid och skada för ärendena.
Ett sådant förhållande inträffade någon gång under tvedrägtstiderna och förlamade riksdagarnes verksamhet.
Det inträffade äfven 1840, dä riksdagen också blef den stridigaste vi haft under nuvar. statsskick.
Enär jag sålunda anser Utsk:n böra sammansättas i öfverensstämmelse med den i Ståndet rådande meningen, är det icke min tanka, att de underlägsne i Ståndet skulle blifva alldeles utan Den 23 December f. m. 403 målsmän i Utsk:n.
Dessa vore icke då elt sannt uttryck af Ståndet, och följden skulle varda en för ärendena menlig ensidighet i Utskcns betanien.
Ståndet blefve ej, genom reservationer, varnadl för de rådandes misstag, och dessa bade måhända ej genom föreg:de strider i Uslk:n blifvit föranledda att på förband öfverväga och bemöta de invändningar, som möjligen i Ståndet förestode.
Böra följaktligen Utsk:n vara så sammansatta, att de som-äro öfvcrlägsna i Ståndet, äfven må vara rådande i Utsk:n, och att de underlägsne i Ståndet äfven få någon målsman i hvarje Utsk., sä frågas om denna sammansättning säkrast vinnes med eiler utan bänkmän ?
Om Ståndet omedelbart väljer sina Electorer, likasom de ännu talrikare medlemmarne oell fyllnadsmänncn i förstärkta StalsOtsk.
, så böra de öfverlägsna, icke ulan stor oskicklighet eller särdeles missöden, kunna förlora öfvervigien i Eleclorsvalet.
Men då bänkmans-inrältningen begagnas, ankommer utgången p& slumpen huru de olika tänkesättens målsmän silla inom de 25 Bänkm.- afd:ne.
Om till hvardera af dessa höra 20 medlemmar af de 500 som Adeln vid riksdagarnas början plägar utgöra, och på hvardera af 13 Bänkm:s-afd:r befinnas 11 personer af det underlägsna tänkesättet, så behöfva dessa blott vara 143 af 500, för att beherrska Electors-valet.
En så jemn fördelning till de underlägsnes uppkomst gör icke gerna slumpen; men vi hafva på lotlningarne under innevar. riksdag sett, huru uteslutande lian kan vända sig mot den ena och för den andra.
Ulan hans tillhjelp vore det dock, så länge valen sker med slutna sedlar, nästan otänkbart, att de underlägsne skulle få öfverhanden.
Men det är icke blott slumpen som genom bänkm:s-indelningen kan göra Electors-valet stridande mot flertalets önskan.
Denna indelning gör äfven de slutna valsedlarne genomskinligare än de eljest skulle vara.
Man uträknar å ömse sidor hvilka anhängare man äger inom hvarje afdelning, hvilka motståndare eller obestämda ledamöter man bör söka att vinna.
En täflan, som omfattar hvarje särskild person, och sora leder lill söndrande öfverläggningar om personer, uppslår ifrån riksdagens början, och upprör
Ståndet innan något visst ärende ännu stört lugDet och samdrägten.
Enahanda blifver förhållandet -vid hvarje nytt bänkmansval, riksdagen igenom, derest någonderas öfvervigt är så ringa, att hon genom ett nytt val äfventyras eller förloras.
Det kan då hända all lyckans gunst förändras, och alt den, som i början var underlägsen, sedermera kommer till väldet, eller tvertom.
Följden blifver, att Utsk:n, vid nya val, som bland Adeln äro så vanliga, rättas derefter, eller varda utan plan och sammanhang sådana, som det faller sig.
Mången torde anse denna blandning, såsom en fördel, emedan slumpen sålunda förekommer den ensidighet, som ett omedelbart val af Electorer befaras medföra.
Men en sådan fördel vinnes ej med säkerhet.
Antingen Electorer tillkomma med eller utan bänkman, så hafva de Utsk:s-valen i sina händer, och på 2«* 404 Den 23 December f. m. hofsamheten hos de sålunda rådande beror i alla fall, om inträde i Utk:n lemnäs de underlägsne eller ej.
Aldrig torde under vårt nuvar. stadsskick de seduares uteslutande hafva varit så fullständigt vid riksdagens början, eller så ihärdigt, under hela hans lopp, som åren 1840 och 1841; och likväl var det då de underlägsne på Riddarhuset, som genom bänkmans-valet blefvo rådande bland Adelns Eleclorer.
Ännu en annan betänklighet förekommer mot bänkmansinrättningen såsom upphöjande de underlägsna, att motverka flertalet.
Då Franska ministern Ccilonne ville, vid revolutionens början, beherrska les Notables, 140 till antalet, indelade han dem i 7 Utsk. af 20 personer hvardera.
Med 11 personer i hvartdera af 4 Utsk. eller tillsammans 44, på hvilkas tillgifvenhet han räknade, ville han styra 140.
Ett stånd kan sålunda blifva bloLlstäldt för de underlägsnes styrelse, genom främmande inflytelse.
En dylik händelse kan visserligen vara nyttig, när de underlägsna hafva rätt.
Men Calonne missräknade sig på utgången, emedan flertalet ändock gjorde sin mening gällande.
Derföre och emedan ingen annan sann och varaktig öfvervigt gifves än den, som grundas på det rådande tänkesättet, är det, som jag anser detta böra vid Electors-valet fullt uttalas.
Man invänder måhända att en nykommen riksdagsman väl möjligen kan hinna att lära sig känna de 20, som höra till den afdelning på hvilken han sitter, men ogörligen de 500 medlemmarne af hela Ståndet, eller veta på hvilka af dem han bör välja till Eleclorer.
Det är sannt, men han hinner knappt få veta hvilka som höra till hans Bänkm:s-afd., ännu mindre att göra deras personliga bekantskap, innan han skall välja.
En nykommen mäste derföre göra det utan nödig kännedom, eller ock lita på vänners ledning.
Äldre riksdagsmän veta af erfarenhet, att den som går sin egen väg, antingen förspiller sin röst, eller arbetar slumpen i händerna.
De välja derföre vanligen mellan någon af de vallistor, som å hvardera sidan uppgöras.
Kännedomen alt så tillgår, särdeles vid val på många personer, såsom till förstärkta Utsk. och Nämnder, föranleder vallistornas uppsättare, att göra dem så antagliga å ömse sidor, och följaktligen så oväldiga, så försedda med aktade namn, som möjligt.
Deri ligger, efter min tanka, den säkraste borgen för ett godt val.
Det är ock otvifvelaktig! skälet, hvarföre sistnämnde val gå för sig i all stillhet och utan de bearbetningar, som äga rum för bänkmans-valen.
Månne, om fråga nu genast blefve om val af förstärkt StatsUtsk., Ståndet skulle, derest sådant vore tillåtet, vilja anställa det genom bänkmännens mellankomst?
Vill man likväl, till ensidighetens förekommande, hellre öfverlemna Electorsvalet åt slumpen, och åt andras verkningar på bänkmans-valet, än åt täflan mellan 2:ne med beräkning uppgjorda Electorslistor, så bör man öfverväga hvilketdera äfventyret, som är betänkligast, antingen alt fä Eleclorer, som från Utsk:n utestänga det i Ståndet, öfverlägsna tänkesättets anhängare, eller sådana som utesluta den underlägsna meningens förfäktare.
För Den 23 December f. m. 403 min del anser jag det sednare äfventyret mindre fruktansvärd!, och föreslår alltså vördsamligen den ändring i Ridd.Ordn:n.
Alt R. o. Ad:s Electorer hädanefter mätte väljas omedelbart af Ståndet in pleno, samt all Bänkmännen följaktligen måtte afskaffas.
För alt ej, för ofta besvära Ståndet med Eleclorsval, hade jagtrott lämpligast vara, all antingen, såsom i de öfriga Stånden, genast välja Electorer för hela riksdagen och att låta dem utan förlust af denna egenskap kunna i Utsk. inträda; all Ståndet jemte de 25 Electorerna straxt valde så manga fyllnadsmän, att man lika sällan behöfde förnya sådana val, som man förnyar deni, hvilka göras till ledamöter i förstärkt SlalsUstk.; eller ock, om befattningen af Elector ansåges icke böra förenas med den af Utskrs-medlem, att man efter första Utsk:s-l)ildningen vid riksdagens början, icke blott fyllde de afgångne Eleclorernas rum, utan äfven valde så många fyllnadsmän, att Electorsvalen sällan återkomme.
Men då dessa afsteg från hvad hittills ölligt varit, torde anses alltför stora, eller betänkliga, innan erfarenheten visat den nya inrättningens följder, i händelse hon skulle antagas, så har jag inskränkt min framställning, till frågans väckande i allmänhet, öfverlemnande hennes närmare utveckling och tillämpning lill Ridd.Ulsk:s bepröfvande.
Då den af Hr von Hartmansdorff nu väckte motion otvifvelaktig! lärer blifva remitterad lil!
Ridd.- Utsk., hvars betänk, vi således i sinom lid hafva att förvänta; är det visserligen lid nog alt yttra sig om detta förslag kan vara nyttigt eller ej.
Jag kan dock ej underlåta, alt nu genast yttra den förundran, som motionen i vissa fall väckt hos mig.
Att den kommer från Hr von Hartmansdorff, att han, som åberopat en 25-årig erfarenhet, först nu funnit,' ali det hittills följda, och i Ridd.Ordn. stadgade valsättet ej är bia; det tyckes nog mycket erinra om del gamla ordspråket, som säger: när jag dröjer är det rätt.
Vidare förundrar det mig alt della är yltradt af Hr von Hartmansdorff, som alltid varit en försvarare af den svagares rätt, som alltid yrkat, att man icke borde sätta för mycket värde på en felaktig och lätt bildad majoritet eller öfverlemna det vigtiga valet af Electorer åt den ganska tillfälligtvis felaktiga majoriteten, som kan uppkomma vid början afen riksdag, då R. o. Ad. för första gången är tillsamman.
Vidare har det förundrat mig, att frän honom, som sjelf erkänner sig vara en af de ifrigaste försvarare af Ståndsval, ali han alden förste som föreslår ett steg, hvilket leder lill allmänna val, som detta förklarande innebär.
Då Ridd.Utsk. blifvit tillsatt helt och hållet i den fraktions anda, som Hr von Hartmansdorff och bans vänner tillhörer, så hoppas jag af deras konseqventa konservatism, att de skola låta förblifva vid hvad som är.
Det är visserligen sannt som den siste värde talaren yttrat, alt denna fråga återkommer från Ridd.Utsk. för att här diskuteras: men jag anser det ej min - 406
Den 23 December f. m. elie angeläget, att Ståndet, redan innan frågan kommer dit, hinner uttrycka sina tankar derom; och som det vill synas mig blifva en ganska vidlyftig diskussion i ämnet, och denna dag tyckes vara mest egnad ät motioners ingifvande, sä ber jag alt fä frågan bordlagd.
Jag har nog föreställt mig, alt denna motion skulle väcka mycken gensägelse, och har med flit fördröjt hennes ingifvande lill sisla dagen, för att ej genom öfverläggningar derom på förhand borttaga tiden för andra motionärer.
Jag lofvar mina värda motståndare, alt jag nu ej skall komma med några invändningar, hemställande och anhållande att de å sin sida ville göra sammalunda; på del alt de, hvilka ännu hafva motioner alt uppläsa, ej mätte förhindras ali få dem framförda före kl. 12 i natt.
Hr Gr. o. Landtm, förklarade,'att Hr von Hartmansdorffs ifrågavar. motion, enligt derom gjord begäran, komme all hvila pä bordel.
Hr von Stockenström, Carl, uppläste 2:ne sålydande motioner: 1.
Vid sistförflnlne riksdag väcktes af riksd.fullmin Anders Janson från Westerås län inom lledcrv.
BondrSt. motion, angule statsbidrag för en kanal och slussledning emellan sjöarne Snyten och Allmäningen, belägna uti gamla
V or bergs bergslags härad af Westerås län, men detta förslag kunde då icke af B.
Uti Dess nåd. propos. om statsverkets tillstånd och behof har K. M., vid innevar. riksdags öppnande, fästat R.
St:s uppmärksamhet på åtskilliga för landels industri och ekonomiska välstånd vigtiga byggnadsföretag.
Då en mängd sådana förslag förekomma, är det svårt att afgöra, hvilka inrättningar till kommunikationens befordrande åro de nyttigaste, ty de gagna säkert alla, ehuru på olika orter och i särskilda riktningar.
Jag vågar tro, att^den kanallinie, som förenade de ifrågavar. sjöarne Snylen och Almänningen, icke skulle vara bland de minst nyttiga, utan verkligen förtjena ett rum bland de anstalter, dem R.
St. kunde vilja understödja, för att inom fäderneslandet bereda lättade transporter; och det är i denna öfvertygelse, jag lager mig friheten att åter upptaga en fråga, som redan varit R.
Sits pröfning underställd.
Denna kanal skulle betydligt underlätta kommunikationen med Korsbergs bergslag, hvars värderika malmer, tackjern och stångjern, till icke ringa del denna väg kunde transporteras, under det att landtmanna-produkternas afsättning i orten genom minskad transportkostnad betydligen befordrades.
Anläggningen blefve sålunda en vinst för bergslagen i främsta rummet, men ock för den spanmålssäljande landtmannen samt för aflägsnare bruk och masugnar öfver hela riket, som vilja begagna det välkända Norbergs lackjernet eller malmen från dessa välartade grufvefält.
Den 23 December e. m. 407 Enligt undersökningar, sora blifvit företagne först af Hr öfverste-löjinanten och Ridd.
Edström och nu sednast af Hr kaptenen och Ridd.
Kléen, skulle kanalens längd blifva 2,400 alnar med 2:ne slussar, af lika dimensioner och beskaffenhet med Strömsholms kanals, med hvilken den blir sammanbunden, och hela kostnaden skulle uppgå till 110,000 r:dr b:co.
I allmänhet hafva forlönerna de sednare åren betydligt tilltagit, hvarigenom, vid jernprisernas fall och såsom de sista åren höga spanmålspriser, behållningen af bergsbruken icke kan blifva, hvad den borde och med bättre kommunikationer kunde vara.