Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Icke egentligen kroppsligt; men hans inre människa hade mattats under de ständiga sprången från den rödaste glädje till eftertankens gråa pauser.
Det var ögonblick, då han trodde sig hålla själva den leende lyckan i sina armar, fångad för alltid, och i nästa sekund famlade hans händer i den tomma luften.
Han rätade upp sig, drack ur sitt glas och slog i ett nytt.
Officerarna i alkoven hade bytt om samtalsämne; det talades om fru Wenschen och Grothusen.
Baron Grothusen hade tröttnat, isynnerhet som han, efter vad det påstods, var upptagen av allvarligare planer; så hade han då gjort en tur till Paris för att komma ifrån historien.
Men en vecka senare var också fru Wenschen försvunnen från staden; man trodde, att hon hade följt efter honom.
-- Ja, sade löjtnant Gabel, det är ju inte oförklarligt, när man tänker närmare på saken.
Fru Wenschen har troligen aldrig förr haft någon verklig passion, och hon är nu trettiosex år...
Man instämde, och en av sällskapet beklagade under de andras skratt herr Wenschen, som nu gick omkring med hängande mustascher och förklarade, att hans hustru hade rest ner till Köpenhamn för att hälsa på sina släktingar.
Tomas såg ut genom fönstret och betraktade de promenerande på trottoaren.
Plötsligt klack det till i honom: fru Brehm och Märta gingo förbi.
Hon såg honom, och det lyste upp i hennes ögon, medan hon fortfor att se rakt framför sig, allvarsam och korrekt.
Hon var smärt och blek.
Tomas satt länge och tänkte på Märta.
Han visste icke varför, men han ville nästan gråta.
Hur skulle framtiden se ut?
Skulle Märta Brehm kanhända en gång bli en fru Wenschen?
Det hade blivit lyst i kaféet; Gabel och hans sällskap hade gått.
Tomas satt i tankar.
Två stiliserade fantasifåglar i ett dörrornament av blått och guld betraktade honom stelt och oavvänt med sina tomma cirkelögon.
-- Nå, tegelhandlaren alltså --
Han tog ångslupen över till Gustav III:s staty och gick uppför Slottsbacken.
Det dröjde något, innan han fann rätt på Svartmangatan i det spindelnät av gränder, som omger Stortorget.
Han kröp in genom en port och upp för en trappa, knackade på en dörr och hörde en röst svara: stig på!
Tomas kände sig som om han vore på väg upp i en tentamen.
Han bemannade sig, öppnade dörren och kom in i ett tämligen stort rum med kornblåa tapeter; de nedfällda rullgardinerna, mot vilka solen låg på, lyste ännu mera skärande blåa.
En liten välfödd fyrtio års man i rutig sommarkostym stödde sig i en behagsjuk attityd mot kontorspulpeten och betraktade honom intressant avvaktande.
Tomas kände genast igen tegelhandlaren på Reckes beskrivning.
Han tyckte sig för övrigt ha sett honom någon gång förr, men kunde icke erinra sig när eller under vilka omständigheter.
Det var isynnerhet de spelande pepparbruna ögonen, som föreföllo honom bekanta.
Tomas uppgav sitt namn, refererade till sin vän, kandidat Recke, och framställde sitt ärende.
Han ville underhandla om villkoren för ett mindre lån -- det var en tillfällig förlägenhet -- 300 kronor --
Då tegelhandlaren hörde namnet Recke, gjorde han en världsmannalik gest mot en gulbetsad pinnstol, medan han själv förblev i sin halvt stående, halvt sittande ställning, i vilken fanns något av självhärskare, något av frisinnad tidningsredaktör och något av landsortskomediant.
Då Tomas kom till siffran 300, flög det en hastig reflex av ett löje över hans ansikte, men i nästa ögonblick var han åter allvarlig, bekymrad, nästan sträng.
-- Ja, det är dåliga tider -- osäkra tider -- jag gör dagligen förluster.
Min herre är alltså medicine studerande.
Ja, medikofilosofie kandidat, ja visst...
Ja, som sagt, jag gör oupphörliga förluster...
Han trippade av och an i rummet med händerna på ryggen.
Förluster...
Tomas hade den besynnerligt ängslande förnimmelsen att ha upplevat denna scen en gång förr.
Han var fullkomligt förvissad om att han vid ett eller annat tillfälle hade hört samma klagande röst tala om en eller annan förlust, med ögonen spelande hit och dit.
-- Och dessutom känner jag ju inte egentligen till min herres förhållanden...
Tomas vred sig på sin stol.
Han visste icke vad han skulle svara.
Han satt och stirrade på det färglysande titelbladet av en amerikansk detektivroman, som låg hopslagen på pulpeten med en remsa tidningspapper inskjuten som bokmärke mellan bladen.
Borde han kanske resa sig och gå så gott först som sist?
-- Hur var det -- 300 kronor? återtog tegelhandlaren.
Ja, summan är av mindre vikt.
Med säkra namn både det och tjugu gånger så mycket.
Utan säkra namn ingenting!
Säkra namn...
Tomas förstod ingenting av allt detta.
Med säkra namn kan man ju utan vidare omständigheter låna i en bank eller var som helst, och mot billig ränta...
Varför skulle man vända sig till en tegelhandlare, om man hade säkra namn?
-- Ja, svarade han kallblodigt, jag hoppas att de namn, som jag har på förslag, inte skola komma att förorsaka några svårigheter.
Tegelhandlaren betraktade honom förvånad.
-- Jag hoppas detsamma, sade han med ett varmt och hjärtligt tonfall, som föreföll Tomas så gammalt och bekant, att han nästan blev rädd.
-- Det var alltså villkoren, som min herre önskade höra.
För en så liten summa -- och med en alldeles ny klient -- beräknar jag inte lånet längre än till tre månader.
Vi skriva då papperet på 375, med 6 procents ränta.
Han gick fortfarande av och an i rummet med händerna på ryggen.
Plötsligt tvärstannade han mitt framför Tomas, i det han återtog sin första attityd med ryggen mot pulpeten och det ena benet slängt i kors över det andra.
-- Är min herre myndig? frågade han tvärt.
Tomas var som fallen från skyarna.
Han reste sig likväl obesvärat och började knäppa sin ena handske.
-- Myndig, ja naturligtvis är jag myndig, svarade han i den likgiltigt tankspridda ton han på sista tiden lärt sig att använda när det skulle ljugas.
Man skulle alltså vara myndig också för att få gå till en tegelhandlare, och ha säkra namn, och fan och hans mor...
-- Nå, låt oss då säga om onsdag vid den här tiden, med klara papper!
Han följde Tomas till dörren.
-- Weber, mumlade han för sig själv, Weber...
Skulle min herre möjligen vara en son till professor Weber?
-- Ja, svarade Tomas kort.
-- Så, jaså...
Ja, det finns nog utsikter till att vi skall kunna komma överens...
Alltså på onsdag.
Och han tillade med huvudet ut genom dörren:
-- Akta er för trappan, det har gått en bit ur ett av de översta stegen.
Värden här i huset bekymrar sig inte något vidare om sina medmänniskors liv och hälsa!
Tomas tog hemvägen genom slottet.
Han gick i tankar och såg varken till höger eller vänster.
Han måste alltså skaffa ett par namn på ett eller annat sätt.
-- Vart bär det hän --
Då han kom på yttre borggården, stannade han och tog sig åt huvudet: det stod med ens klart för honom, var han hade sett tegelhandlaren förut.
En vårdag för många år sedan, medan han ännu gick i skolan, hade han gått ut med tre kamrater för att botanisera i Hagatrakten.
Så hade de också kommit in på Nya kyrkogården och stannat för att se på en begravning.
Det var en tarvlig kista, åtföljd av några få enkla människor: utom prästen fanns det i hela likföljet endast en person, vars dräkt tydde på att han tillhörde de bättre klasserna, en liten välfödd man med spelande, pepparbruna ögon.
Kistan sänktes ned och prästen förrättade jordfästningen i största hast.
Därefter steg den lille mannen upp på jordvallen och började tala; och de kringstående blottade andaktsfullt sina huvuden, medan han med rörd stämma och ögonen mot höjden tolkade de efterlevandes förlust.
Det var en av höstens stora dagar.
Humlegårdens glesnande träd stöda röda och gula.
Likt jättestora flyttfåglar, vilkas breda, svarta vingar hela minuter kunde förmörka solen och lägga jorden i skugga, drevo söndertrasade molnflikar i hast och oro fram över en oktoberhimmel så bjärt och blå, som om den varit ämnad att lysa över en varmare och mera sydlig höst.
Det hade blåst upp till storm under natten.
Gångar och gräsmattor lågo strödda med kvistar och vissna blad och hela lösryckta trädgrenar, och ännu alltjämt sjöng vinden i kronorna, medan kastbyarna nere vid marken virvlade upp den ena vansinnigt dansande pelaren efter den andra av jord och sand och brokiga döda blad.
Tomas och
Märta hade stämt möte med varandra i parkens norra del, vid den fläderbuske, under vilken hon en varm dag i juni hade väckt honom genom att kittla honom på munnen med ett strå.
-- Det är en storartad dag, sade Tomas.
Vi måste hitta på något!
-- Ja, sade Märta lågt och dröjande, vi måste hitta på något...
Och hon betraktade honom tyst med vidöppna ögon.
Slutligen såg hon sig omkring med en hastig blick, tryckte sig tätt intill honom och kysste honom.
Det fanns ingen i närheten mer än en gammal dalkulla, som böjd och krokig gick på gräsmattan och krattade blad.
Därefter föll hon i gråt.
-- Vad fattas dig? frågade Tomas.
Hans röst var upprörd.
-- Ingenting, ingenting...
Hon torkade sina tårar, och efter ett par minuter var hon sig åter lik, leende och käck.
De följdes åt nedåt staden, obekymrade om människorna, som sorlade omkring dem.
Det var livligt på gatorna.
På Biblioteksgatan var Tomas nära att bliva kullkörd bakifrån av en droska; i droskan sutto konsul Arvidson och Jean.
Kusken saktade hästarna för ett ögonblick, och man utbytte hälsningar i förbifarten.
Konsuln strålade av hälsa och ungdom, och hans hand var mjuk och varm.
Jean var blek som alltid, och hans blick gled undan längs med husraden, medan han räckte Tomas sin kalla och fuktiga hand.
-- Han såg dålig ut, sade Märta.
-- Ja...
Det hade kommit en hemlig oro över Tomas i samma ögonblick han tryckte konsul Arvidsons hand.
Varför hade han fallit på den idén att just skriva hans namn -- hans och Gabriel Mortimers -- på tegelhandlarens papper?
Det hade varit bättre om han tagit någon annans, någon som han icke kände och aldrig hade sett -- ett par namn helt enkelt, vilka som helst.
Tegelhandlaren visste likväl mycket väl att det var falskt.
Tomas hade sett det av hans löje, då han tog emot växeln och lämnade honom pengarna.
Han hade smålett på ett sätt, som helt enkelt var oförskämt.
Nå, det kunde vara likgiltigt, han måste i alla fall kunna skaffa pengarna om tre månader, och ingen skulle få veta något.
Ingen i hela världen skulle få veta något, och han ämnade också glömma det själv, när det en gång var förbi och papperslappen var sönderriven, uppbränd, borta.
Vem skulle sedan kunna minnas det, när han själv hade glömt det?
De hade kommit ut på Kungsträdgårdsgatan.
Gabel gick tätt framför dem; röken från hans cigarr slog dem i näsan, så att Märta måste nysa.
Han var klädd i helt vanliga mörka, randiga byxor.
Historien om Gabels byxor hade nämligen genom fru Wenschen fått en så vidsträckt spridning, att han icke längre kunde använda vare sig dem eller några som helst byxor av uppseendeväckande natur.
Tomas kände ett lätt slag av en hand på sin axel; det var fadern, som gick om honom med brådskande steg och en vänlig nick, medan han hastigt lyfte på hatten för Märta.
Han hade mycket bråttom, han skulle upp i en bank.
Professor Weber hade på sista tiden varit mycket nöjd med sin son, ty det hade icke på länge varit tal om pengar.
Han antog därför, att Tomas hade börjat stadga sig och väntade endast att han skulle flytta hem igen, ju förr dess hellre.
-- Nå, vad ska vi göra? frågade Tomas.
Det är kanske inte så många vackra dagar kvar nu...
Och i eftermiddag är du ju bortbjuden.
Professorn var redan långt förbi dem, då Tomas såg honom växla en knapp hälsning med en kortväxt herre i rutig sommarkostym under den uppknäppta överrocken.
Tegelhandlaren...
Kände också fadern honom?
I nästa ögonblick hälsade också löjtnant Gabel på samma herre, och därefter var det Tomas' tur.
Tegelhandlaren smålog förbindligt diskret, då han besvarade hälsningen; han tog likväl icke cigarren ur munnen.
-- Vem var det? frågade Märta.
-- Det var en av mina förra lärare, svarade Tomas.
Det är en skicklig matematiker, men han är mycket disträ.
Eljest skulle han troligtvis ha tagit cigarren ur munnen, då han hälsade.
Solen brände på trottoaren.
De gingo över gatan och kommo in i alléerna, där lindarnas grågula löv dansade kring deras fötter.
Häradshövding
Ratsman gick förbi i en av sidoalléerna; han vände bort huvudet och hälsade icke.
Tomas hade förut hyst en oförklarlig antipati mot honom, men sedan han nu visste, att Ratsman en dag i juli hade fått en korg av Märta, kände han nästan ett slags vänskap för honom.
Det var också i alla hänseenden en korrekt och behaglig man.
-- Vi ha otur i dag, anmärkte Märta.
Eljest gå vi ju nästan aldrig och promenera tillsammans, och så möta vi just i dag alla våra bekanta, den ena efter den andra.
Vi måste gå på några vägar, där ingen ser oss.
Hon hade knappt talat ut, då Gabriel Mortimer gick förbi dem; han var på väg till sitt ämbetsverk.
Han hälsade halvt förtroligt, medan han betraktade dem med en på en gång leende och svårmodig blick ur sina kupiga, närsynta ögon.
-- Om vi skulle fara ut till Drottningholm, föreslog Tomas.
Där bör vara vackert en sådan dag som denna.
Och vi behöva inte vara rädda att träffa några bekanta, nu sedan alla sommargäster ha flyttat in.
-- Ja, Drottningholm...
Där är vackert.
I parken, vid svandammarna...
De hade kommit in på en av de sidogångar, som föra till Molins fontän.
Ett par små gatpojkar lågo på magen över bassängens stenkant och plaskade med händerna i vattnet; de disputerade om en dresserad fisk, som skulle finnas där och till vilken den smutsigaste av dem påstod sig vara husbonde.
Eljest var det tyst och ensamt i rundeln kring fontänen.
De silverbleka pilarna, vilka sist av alla Kungsträdgårdens träd fälla sina sent och långsamt gulnande blad, tycktes böja de ännu sommarfriska kronorna samman till en sakta klagande krets om de åtta svarta svanorna av brons.
-- Ja, låt oss fara ut till Drottningholm.
Tomas och Märta stodo ensamma på Tessins överdäck.
Sundet mellan Lovön och Kersön låg nästan lugnt, skyddat mot vindarna av Kersöns höga, skogiga strand.
Vattnets oroliga, fläckvis krusade och fläckvis blanka yta återgav en darrande och bruten spegelbild av det underbart vita sommarslottet, vars mittparti med det höga och sirligt buktade koppartaket reste en stark kontur mot hösthimmelens blå, medan flyglarnas ärggröna kupoler likt trötta huvuden sjönko tillbaka mot kuddar, stickade av rött och gult bladverk.
Trapporna ned mot sjön lågo vita i solen som om de varit av marmor.
På kajen satt en gammal slottstjänare och halvsov med ett metspö i handen, en gråhårsman med uppknäppt livré och tindrande blanka knappar i rocken.
Tomas och Märta gingo upp till värdshuset för att äta frukost.
De fingo ett stort, lågt rum med blommiga gardiner för de gammaldags, sextonrutiga fönsterna, vilkas utsikt nästan helt och hållet var skymd av det röda vilda vin, som i cirklade och vridna rankor klängde upp utmed husets väggar.
Mitt i den breda soffan låg en stor, vit katt och sov.
Tomas stängde omsorgsfullt dörren efter jungfrun som serverat dem.
-- Jag är så lycklig i dag, sade Märta, då de efter slutad frukost gingo den avlövade poppelallén fram till slottet, förbi kapellflygeln och ned i parken.
-- Jag känner mig som om aldrig något ont skulle kunna hända oss två.
Molnen segla förbi oss däruppe; det är inte på oss det skall regna i dag.
De segla långt bort till främmande trakter, och där kommer det att brista lös över människor, som jag inte känner och inte bryr mig om.
Tomas svarade icke genast.
Han gick och såg på molnens spegelbilder i parkens dammar och kanaler.
Det mörka vattnet återgav dem med en djupare färg, än den de hade uppe i rymden.
-- Men du grät, när vi träffades i Humlegården, sade han slutligen.
Märta teg.
-- Varför grät du, när du kysste mig?
Säg mig, varför du grät!
-- Det var ingenting...
Jag kände mig så betryckt ett ögonblick, jag vet inte själv varför.
Kanhända var det någonting i alla fall.
-- Du måste säga mig vad det var!
-- Nej, inte nu.
En annan gång säger jag det kanske, men inte i dag.
De gingo långsamt nedåt en av de fyrdubbla lindalléerna.
Den smala remsa av himmelen, som trädens spetsiga grenvalv lämnade fri, lyste över deras huvuden med den ödsligt blanka och frusna färg, som det blåa av himmelen får, då solen har gått i moln.
En sädesärla sprang hit och dit framför deras fötter i meningslöst sicksack; hon hade en lång mask i näbben.
-- Vart för den här vägen? frågade
Märta och pekade på en gångstig inne mellan stammarna.
Tror du att den för till Kina?
-- Ja, låt oss se...
De togo av in på gångstigen.
De hade icke gått många steg, förrän stammarna glesnade och Kinapaviljongerna lågo framför dem.
Solen lyste just upp över det ärtgröna taket och småtornen med de hundra klockorna, som längesedan tröttnat att ringa när vinden satte dem i rörelse.
Den vredaste höststorm kunde icke locka ett ljud ur deras rostiga strupar, ty de hade icke längre några kläppar.
Det var blott för en kort stund solen blänkte fram, ty molnen tätnade mer och mer.
Ett ofantligt bomullsvitt moln, liknande en jätteballong, som slitit sig lös från sin gondol och utan förare slungats ut på någon äventyrlig irrfärd i rymden, kom långsamt seglande från öster, erövrade trakt efter trakt av himmelskartan och lade parken i grå skymning.
Tomas och Märta stodo lutade mot ett gammalt kastanjeträd, ur vars grenar vinden skakade ned ett regn av bleka gula blad över deras skuldror.
Och det var icke blott kanstanjeträdets löv, som fläktade om deras huvuden och fastnade i deras kläder: vinden förde i deras armar och till deras fötter alla slags blad från alla slags träd -- lönnarnas röda, asparnas svarta, bokarnas bruna och almarnas vitgula blad.
Ett av de allra största, ett bjärtrött lönnblad med mörka ådror, fladdrade länge hit och dit för deras ögon.
De stodo båda och betraktade det.
-- Var skall det stanna...
Plötsligt fördes det av en häftig vindstöt rakt mot Tomas' ansikte.
Han ville taga bort det, men Märta böjde sig fram och tryckte det fast över hans ögon med båda sina händer, och under tiden kysste hon hans mun.
Tomas rörde sig icke.
Han stod stilla och lät henne göra med honom vad hon ville, medan dagern lyste rosenröd in i hans ögon genom bladets tunna vävnad, liksom solljuset någon gång kan skimra rött genom ett barns eller en ung kvinnas späda hand.
Hon kysste honom långt och länge...
Men då han till sist i lidelse slog armarna om hennes hals för att trycka henne till sig och hålla henne fången, vred hon sig pilsnabbt ur hans armar och tog till flykten nedåt parken.
-- Tag mig om du kan, ropade hon, och gör sedan med mig vad du vill!
Innan han lyckades hinna henne, var hon redan försvunnen djupt inne bland irrgångarna i en slingrande fransk labyrint av klippta häckar.
Han fann henne icke, och han fick intet svar, då han ropade hennes namn.
Sedan han länge sökt henne förgäves i labyrintens alla gångar och bersåer, gick han modlös fram på gräsvallen därutanför och spejade åt alla håll.
Hon kanske för längesedan hade smugit sig ut ur buskaget och gömt sig på något annat ställe.
Var skulle han finna henne?
Det var ingen att se så långt ögat nådde.
Gräsplanerna lågo tysta och tomma med den gamla barockfontänen av gul sandsten i mitten.
Och däruppe jagade skyflockarna varandra från öster till väster med alltjämt ökad fart.
Om hon kanske hade fallit omkull någonstädes och slagit huvudet mot en sten och nu låg avsvimmad och blödande och utan hjälp...
-- Märta, var är du?
Han vände tillbaka in i labyrinten och började söka henne på nytt.
Plötsligt stod hon mitt framför honom, men hon såg honom icke.
Hon stod upprätt och tyst och betraktade en vit Venusstod i ett hörn av en undangömd boské.
Det var en Venusstod i marmor, på vars fötter och ben, ja högt upp på magen, vulgära människor klottrat sina vulgära namn till åminnelse av en eller annan osande varm dag, då någon fullpackad söndagsbåt med lövruskor fram och bak och falsk mässingsmusik ombord fört dem hitut på lustresa att begapa och begrina resterna av deras fäders, nej, deras fäders herrars glans.
Bröstet och det stolta huvudet skimrade vita, oberörda; dit hade barbarernas händer icke nått.
Nedanför växte gräset frodigt och mjukt.
Tomas smög ljudlöst bakom Märta, slingrade armarna om hennes midja, kysste henne och tvingade henne ned på gräset.
Venusbilden stod leende och vit och tyst.
Blåsten hade ökat; det var full storm.
Skymassornas vilda jakt ilade fram över fästet likt skingrade flockar av en slagen här i upplösningstillstånd, på flykt.
Märta gick före med kappan fladdrande för vinden, Tomas kom efter.
-- Vart går du, Märta?
-- Det ligger ett gammalt torn där borta på kullen -- där mellan träden -- jag vill komma upp på en höjd... med utsikt...
Det knakade i träden, och luften sjöng över deras huvuden.
Svandammarnas mörka vatten krusades av små toppiga, blygrå vågor med spetsar av fräsande vitt skum.
Ett brak som av ett sammanstörtande hus tvang dem att tvärstanna.
Det var en gammal murken, fullkomligt avlövad ask, som bräcktes av stormen, vacklade och föll, och i sitt fall slog den en bro i spillror, en av de små bukigt välvda miniatyrbroarna, som föra över de grävda kanalerna, och som med sina bräckliga vita balustrader erinra om leksaksbryggorna i en venetiansk vattenpantomim.
En vit svan, som ensam med högburet huvud simmade omkring i kanalen, dök förskräckt ned under vattenytan, och var länge försvunnen.
Då han åter kom upp, simmade han brådskande mot land, flög upp på svanhusets tak och ställde sig där att flaxa med vingarna, medan han utstötte underliga, dova skrin.
-- Låt oss gå en annan väg, sade Tomas.
Märta log.
-- Träden kunna blåsa omkull på alla vägar, svarade hon.
Hon hade likväl blivit blek.
Stormen hindrade dem att tala.
De kunde knappast andas, medan de långsamt arbetade sig upp för branten av den kulle, där tornet stod.
Det var ett gammalt förfallet vattentorn, vars roströda mur visade gapande svarta hål efter tegelstenar, som bitvis eller helt och hållet fallit bort.
Tomas dunkade med käppens doppsko mot den stängda järnporten, till vilken det säkert icke på länge hade funnits några nycklar.
Den svarade med ett dån, som för en sekund överröstade själva stormen.
Solen lyste fram några ögonblick ur den svavelgula bräschen i ett sönderrivet moln.
Nedanför och runt omkring dem böljade ett upprört hav med gula och röda vågor, ett hav av träd i höstens färger.
Bortom parken och slottet fräste Mälaren grön och vit.
Tomas och Märta stodo i lä av tornet, stödda mot muren, och lyssnade till stormens brus.
Hon lutade sitt huvud mot hans bröst, och han stod och stirrade utåt och visste icke själv på vad han tänkte.
En gammal flöjel gnisslade däruppe, och luften sjöng, och vissna blad fladdrade omkring som brokiga fjärilar.
Fåglar, som hade bo i muren, kommo och flögo under gälla skrin.
Tomas kände plötsligt, att det lilla brunhåriga huvud, som vilade mot hans bröst, skälvde av en kvävd snyftning.
-- Varför gråter du? viskade han.
-- Nej, jag gråter inte...
-- Jag vill veta, varför du gråter, Märta!
Har det hänt oss någon olycka?
-- Nej, nej, det är ingenting.
En annan gång kan jag säga dig vad det är, men inte nu.
-- Kom, Tomas, låt oss gå!
Tessin hade redan gått, då de kommo ned på bryggan; ingen av dem hade tänkt på vad tiden led.
Klockan var över halv tre.
Det återstod att gå ned till Nockeby bro och invänta någon av Svartsjölandsbåtarna.
Det var endast tio minuter att gå.
Himmelen mulnade mer och mer.
Vägen krökte sig tom och grå mellan skogsdungar, övergivna sommarvillor, åkrar och sumpmarker.
Ingen människa syntes; det var som om hösten och de mörka kvällarna i ett slag lagt trakten öde.
Telegrafstolparna vid vägkanten sjöngo monotont.
En liten svartgrå hund med rädda, tindrande mörka ögon, som kommit fram till dem på ångbåtsbryggan och som de hade visat sig vänliga emot, följde dem alltjämt; än var han före dem, än var han efter, men alltid i närheten.
Emellanåt stannade han mitt framför deras fötter, såg på dem och viftade med svansen.
-- Han kanske är ute och söker plats, sade Tomas.
Han har tappat bort sin herre.
Märta gick tyst och mumlade något för sig själv.
-- Går du och läser psalmer? frågade Tomas.
-- Ja, sade Märta.
Jag försöker erinra mig en gammal höstpsalm, som jag lärde mig, då jag var barn.
Med hastat lopp och dunkelt sken oss solen snart förlåter, att uppgå, sorgelig och sen, på mulna fästet åter.
Förbi är årets sköna tid -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
Blåsten tog bort resten.
De hade just passerat brovaktarstugan och kommit ned på Nockeby bro.