Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anna på samma ställe orörlig, endast den vexlande färgen på hennes kinder, – som ömsom flydde, och gaf henne utseende af en vacker marmorbild, en blek novis, och ömsom spred sina varma vågor öfver hennes ansigte, öfvergjöt det med purpur och förvandlade henne till en glödande houris, så skön som den djerfvaste inbillning, hvilken någonsin spökat under en turban, kunnat föreställa sig i Mahomeds paradis – vittnade om hennes inre rörelse.
Nu slog klockan 1 i det lilla tornet på taket uppöfver det rum der Anna befann sig, och slagen återljudade genom nattens tystnad och besvarades af bordstudsarens matta pinglande på bordet bredvid den väntande bruden, som med återhållen andedrägt, kinderna i brand och halföppna läppar, sakta reste sig upp, böjde hufvudet framåt och lyssnade.
Men allt var tyst, endast vindens sus i träden utanför störde den graflika tystnaden.
Anna kastade en blick framför sig och log åt sin egen bild, som den stora, i väggen infattade spegeln återgaf liksom uppstigande ur blomstergruppen framför; och den gammalmodiga i stjernor slipade ramen – som ofvantill slutade i en medaljong, på hvars ljusblå botten den hvita bilden af en sväfvande bacchant var anbragt – hade säkert aldrig infattat en skönare tafla.
Anna stod orörlig, lyssnande i några minuter; den lilla, fina handen, som hårdt omfattade stolskarmen, darrade sakta, de fina, blå ådrorna svällde under den tunna huden och hennes rörliga ansigte återspeglade alla de vexlande känslorna inom henne.
Nu knäppte det i någon af de gamla möblerna.
Nu flög ett vissnadt löf mot fenstret.
Nu skakade vinden trädens grenar utanför, och vid hvart och ett af dessa ljud, dem Annas lyssnande öra uppfattade, spratt hon till, och färgen kom och försvann på hennes kinder, liksom elden hvilken glödde under de halfsänkta ögonlocken.
Ändtligen sjönk hon ned i stolen igen, kastade de nedfallna lockarne tillbaka, och tryckte händerna mot ögonen.
Hvilka bilder sväfva nu förbi den på en gång blyga och eldiga fantasien hos denna unga qvinna, denna väntande och älskande brud.
Anna sjelf hade lagt handen öfver ögonen, liksom för att drömma sina glödande kärleksdrömmar i den mystiska skymningen – denna kärlekens atmosfer – och hvem vägar lyfta den slöja som höljer hjertats ljufvaste mysterier . . . dessa leende läppar, dessa purprade kinder, denna bäfvande barm, och de varma, häftiga andedragen tala ett språk, som . . .
”J som älsken” förstån.
Klockan slog 1, den slog 2, och Anna hade under dessa tvenne sekellånga timmar genomgått alla graderna af en bedragen väntans qvalfulla marter; ifrån den första eldiga visshetens saliga bäfvan, till hoppets drömmande tjusning, längtan, otåligheten, harmen, oron, och slutligen ovissheten och den dödande ängslan, som skapade tusen spöken i hennes inbillning, och kastade henne ifrån den ena förmodan till den andra.
Tusen gånger hade hon tyckt sig höra Edvards steg i korridoren, och lika mänga gånger funnit sig bedragen; slungad mellan den häftigaste förtjusning, den mest passionerade längtan, till nedslagenhet och fruktan, vittnade hennes blekhet, hennes korta andedrägt och matta blickar att hon icke mera väntade.
Anna spratt upp, reste sig och stod lyssnande med utsträckta armar emot dörren.
Ah, det var ingen inbillning, steg hördes verkligen, de kommo närmare, men hur tunga, långsamma och oregelbundna! – dock, det var likväl hans . . .
Ja, utan tvifvel.
Anna andades knappt, hjertats häftiga slag voro nära att qväfva henne, längtan hade ännu mera stegrat hennes kärlek, hennes kinder blossade, hennes barm häfdes våldsamt, de mörka ögonen blickade mellan tårarnes kristall, och ur stånd att längre hålla sig upprätt, sjönk hon darrande tillbaka i stolen.
Nu voro stegen ända vid dörren, det tog i låset.
Anna såg icke mer, det svindlade för hennes ögon, så hade den långa väntan, det ostörda, snart sagdt påtvingade öfverlemnandet åt hennes inbillnings drömmar exalterat och upphettat hennes sinnen.
En minut förgick . . .
Men denna dörr skulle aldrig öppnas af den väntade brudgummen; den längtande bruden sträckte förgäfves sina armar mot sin kärleks afgud, hon skulle aldrig sjunka i hans famn.
En tung konvulsivisk suck utanför kom Anna i detsamma att spritta till, och straxt derpå hörde hon hastiga, ojemna, förvirrade steg som allt mera aflägsnade sig, liksom om någon flydde förtviflad korridorn utåt.
Hon trodde sig drömma, hon lyssnade, de aflägsnade sig oupphörligt, nu hördes de knappt; nu, nu var allt tyst igen.
Ah, han var borta, han hade flytt.
Anna tänkte icke mer, hon sjönk snyftande ned på golfvet och dolde ansigtet i sina händer.
– Brefvet! – utropade hon ändtligen, liksom en plötslig tanke fallit henne in.
– Ja, brefvet, det olycksaliga brefvet är skulden till hans kallsinnighet, – fortfor hon med feberaktig häftighet och steg upp, strök håret ifrån pannan och gick framåt golfvet några steg.
Ah! – återtog hon och tryckte händerna hårdt emot bröstet, en ny tanke hade fallit henne in, minnet af den bleka qvinnan vid fenstret.
Om någon fara skulle hota Edvard . . .
Om denna vansinniga qvinna . . .
Anna vandrade häftigt fram och åter; nattens enslighet, hennes upprörda fantasi skapade idéer, den ena mera orimlig och bizarr än den andra, som jagade hvarandra genom hennes upphettade hjerna.
O, Edvard!
Edvard! – sade Anna halfhögt med lidelsefull smärta, – du vet att jag väntar dig, och kommer ej, kommer ej då jag är din maka, då ingenting mera skiljer oss åt.
Hvad har då händt? hvad är orsaken dertill? är du sjuk? har någon olycka inträffat? men då skulle väl jag, hans maka, blifvit underrättad derom, hans maka, – upprepade
Anna och log midt igenom tårarne.
Ja, hvad som än kunnat hända, så äro vi likväl förenade, jag har rätt att dela hans sorg så väl som lians glädje, jag är hans maka, hans maka! – hviskade hon sakta med obeskrifligt ljuf röst, och ett leende af lycksalighet förklarade hennes vackra ansigte.
Detta ord så betydelsefullt – ty himmel och helvete kan ligga deri, hvars ljud är lika harmoniskt, som dess betydelse är ljuf, hvilken magisk verkan utöfvar det icke öfver den unga qvinna, för hvilken del är inseglet på hennes högsta lycka, då hon sjelf, på en gång stolt och blyg, ger sig detta namn, och hur det unga hjertat bäfvar af en sällhet, ännu tusen gånger mera ren och hög, då han, som är hennes lifs själ, för första gången trycker henne till sitt bröst och kallar henne så.
Den häftiga oron inom Annas bröst var stillad, hon stannade tankfull vid dörrn till balkongen, drog undan gardinerna och, längtande att svalka sin heta panna, öppnade hon dörrn och gick ut.
Månan höll på att gå ned, den satt blek och lutande öfver trädtopparne längst ned i parken; vinden drog då och då liksom långa suckar genom rymden och löfvet for rasslande upp i hvirflar på sandgångarne; Anna lutade sig mot jerngallret och skådade drömmande ned under sig.
Det finns ingenting mer mjeltsjukt och tungt, mer sorgligt verkande på sinnet, än en höstnatt; vinden, träden, himlen, jorden, allt, – sjelfva den egna jordlukten hvaraf luften alltid om hösten är uppfylld, – medför ett vemod, en känsla af lidande, hvars tunga kyla lägger sig kring hjertat och liksom sammandrar dess fibrer.
Anna kände denna smärtsamma kyla, den skakade hennes lemmar och isade hennes blod, och likväl stod hon qvar tyst och orörlig, ty midt under balkongen rörde sig reguliert fram och åter en lång, mörk skugga . . . än sväfvade den öfver sandgången, och hon såg den obestämda konturen afteckna sig emot den fria gräsplanen, som belystes af morgonens grå skymning, än försvann den alldeles i mörkret under hasselhäcken på sidorna, nu var den framme igen.
Ack! hennes hjertas häftiga slag sade henne att det var Edvard, det var hans höga, smärta vext, hon kunde icke misstaga sig, hon öppnade redan läpparne för att ropa honom; men nu, ack, men nu försvann han snabb och tyst som en ande, hon såg honom icke mer.
Nedslagen och halfstelnad af köld, vände Anna tillbaka, och slängde dörren, kastade sig på soffan, fattade klocksträngen och ämnade ringa, men oviljan att meddela dig åt en främmande domestik, och ge anledning till sqvaller och gissningar, återhöll henne, och det återstod henne blott att öfverlemna sig åt sina egna tankar.
Var det väl Edvards steg hon hört i korridorn, skulle han varit henne så nära och icke kommit in?. . .
Men dessa steg voro så tunga, så osäkra, så olika hans, och ändå måste det väl varit han.
Ack, hvad hon ångrade, att hon icke öppnat dörren, och derigenom gjort slut på sin ovisshet, kanske hon fått se Edvard åtminstone några ögonblick, fått tala vid honom, fått veta orsaken till hans obegripliga likgiltighet.
Och denna skugga i parken sedan, skulle Edvard, så eldig, så öm, som ännu för några timmar sedan brann af den mest glödande kärlek, hvars blickar voro eld, hvars kyssar voro lågor, – skulle han föredragit den mörka, kalla natten ute under träden i den ödsliga parken, framför den varma famn som väntade honom?
Anna kunde icke reda sig ur denna labyrint, och med sinnet uppfylldt af tusen orediga och dystra bilder sänkte sig ändtligen sömnen öfver hennes tunga ögonlock, just då dagens första stråle insmög genom de sänkta gardinerna i brudkammaren, och kastade sitt darrande och matta skimmer på den orörda sängens snöhvita kuddar, på den unga, bleka qvinnan med de långa lockarne nedfallna till golfvet, utsträckt i soffan, och hvars häftiga sprittningar, fuktiga panna och oroliga andedrägt visade att hon led af en plågsam dröm, samt bådade slutet af hennes dystra och hemlighetsfulla brölloppsnatt.
Afresan.
Dagen derefter vid middagstiden, var ett litet sällskap församladt på trappan af flygelbyggnaden vid BelleCottage, bestående af fru Berg, jungfru Lisa, kökspigan, en stalldräng och en dränggosse; allesammans sågo med uppmärksamhet och under djup tystnad ned åt allén, der ett tjockt dammoln och rullandet af vagnar tillkännagaf att deras blickar sökte följa någon bortfarande.
– Se så ja, nu veko de af vid grinden, nu kan man icke se en skymt mera, – sade Lisa, stack händerna under förklädet och vände sig om för att gå in i köket tillbaka.
– Ja, nu är det herrskapet väck, – inföll gossen muntert, och upptog ett vedträd som han i distraktion tappat ur sitt blå förkläde, lade det till de andra, och lagade sig till att följa jungfru Lisa.
– Ack, herre Gud! hvad det gör mig ondt om den stackars lilla grefvinnan, – sade fru Berg, torkande sig i ögonen med förklädet, och såg ännu en gång nedåt alléen.
Du himmelske Gud, att resa huvudstupa dagen efter brölloppet, och det till med en sådan man! aldrig hade jag farit ur fläcken om jag varit i hennes ställe . . . för underlig och fundersam har jag alltid tyckt att grefven har varit ifrån första stunden han kom hit . . . men nu var han säkert spritt galen, det tar ingen ur mitt hufvud.
– Ja, hvad sa’ jag, – inföll Lisa, och stannade på tröskeln, – att någon olycka skulle ske . . . mins inte frun hvad vi såg, det här brölloppet glömmer jag aldrig i mitt lif . . . och Bengtsson här säger att midt ibland folket i går vid kyrkan var det en tiggerska, som föll ned och dånade alldeles vid brudparets vagn, och sådant, det är just elaka tecken . . . tvi vali för sån’t när en ska stå brud; det säger jag, att heldre ville jag ligga tio alnar under jorden än stått brud i går.
– Ja, och den der käringen, – inföll stalldrängen, – säger Erker, var galen, för han sporde henne till, och hon svarade aldrig ett ord, utan bara bligade på honom, så det gick som en kall kåre öfver ryggen på honom, sa’ han, men si, hon var ändå ute i parken och såg på bruden, och många fler ha sett henne både här och i kyrkan . . . men ta mig döden vill icke jag ge den en riksdaler, som letar opp henne nu . . . för ingen själ har sett henne se’n . . .
– Det tror jag väl . . . – sade Lisa föraktligt, – trollpackor äro inte goda att hitta de . . .
– Men det säger jag likväl, att jag ville ge något om jag kunde få veta hur det riktigt hänger ihop, – återtog fru Berg, – jag sprang så att jag kunde stupa i morse för att få tag i Didrik eller Larson – för de två vet’et bestämdt, – men Didrik såg ut som ett syndaregister i ansigtet när han gick genom förstu’n, så det var inte värdt att fråga honom engång.
Och Larson har hela förmiddagen hållit på att packa in åt hofmarskalken – för nu reser han med i morgon, så här blir då rent hus, och sen . . .
– Åh nog vet jag allt hvad
Larson vet åtminstone, – afbröt Lisa med en min af hemlighetsfullhet, som stegrade fru Bergs nyfikenhet till det yttersta, – och med ett utseende som fullkomligt röjde hennes otålighet, inföll hon:
– Vet du, Lisa, nu kan vi rätt slå oss i ro litet, och du kan komma in i min kammare och hjelpa mig nysta upp den der jemtlöparn som blef på ulltyget . . . det är snart gjordt om vi bli två om’et.
Och med
Lisa bakom sig, hvilken var lika angelägen att berätta, som hushållerskan att höra på, begaf sig fru Berg in i sin lilla kammare.
– Se så, kära Lisa, säg mig nu hvad Larson sa’. . . för jag ville icke fråga dig derute, så att pojken och Bengtson hörde det, – och fru Berg satte sig och skjöt bordet tillrätta framför sig.
– Jo si, – började Lisa, som med händerna under förklädet, pligtskyldigast stannade stående framför sin matmor, – jag var litet tidigare uppe i morse, för att städa rummen i god tid, och då blef jag icke litet förvånad att se Larson komma alldeles klädd in ifrån trädgården; – kors i alla dar, sa jag, hvem har väckt Larson så bitti i dag, han som annars brukar sofva till kl. 10 då hofmarskalken ringer? – jo, sa han, jag gick upp för att få råka Didrik och höra hur det är med grefven, som var så sjuk i går qväll; – var grefven sjuk, sa’ jag, sjelfva brudgummen, det var väl konstigt, och frun kan veta att jag blef nyfiken om det.
– Nå hvad sa’ Larson då? jag bryr mig icke om alt veta hvad du sade, berätta mig bara hvad Larson visste . . . – inföll fru Berg otåligt.
– Ja jag sa’ inte heller så mycket, – återtog Lisa litet stött, – för Larson talte mest ensam, och sa, att just i går qväll sedan herrskapet ifrån Krösarp rest sin väg, så kom han in i salen och ämnade sig gå åt hofmarskalkens sängkammare och se om der var i ordning för natten, och då kom herr Didrik i det samma och frågte honom om något, och båda två följdes åt till gröna kabinettet, då herr Didrik med ens skrek till och nappade Larson i armen, så att han, som intet blef varse någonting, blef riktigt rädd när herr Didrik skrek till:
– Jessus, der ligger grefve Edvard afdånad, – och då så såg
Larson också att grefven låg raklång på golfvet med hufvudet mot soffkanten och var blek som ett lik i ansigtet, och när de då gick fram till honom, så hade han ett papper i handen, som herr Didrik straxt tog; men som han kastade ögonen på’et, så trodde Larson att han skulle dimpa i backen med, för han blef hvit som en kyrkmur i syna, och sprang fram till ljuset och läste papperet riktigt, och sen stoppade han det inom rocken mycket väl, och stod en stund och höll sig i bordskanten . . . men Larson sa’ att han raglade så att han höll på att dra’ bordet på sig . . . men ändtligen så sa’
Larson åt honom att de skulle väl resa upp grefven och söka få lif i honom, och då vände herr Didrik sig om . . . men Larson svor på att han var blå i synen som ett åttadagars gammalt lik, och kunde knappt stå på benen, och när han lutade sig ned öfver grefven och tog honom i axlarne för att resa upp honom, så trodde Larson kontant att han skulle falla öfver grefven i stället.
– Men hvad i herrans namn kom det åt karln då . .
. inte kunde det stå något så förfasligt på papperslappen heller . . . det der begriper jag inte ett ord af, – inföll fru Berg ifrig och förtretad, – frågte du inte Larson?
– Visst frågte jag, det var säkert, men Larson kunde inte heller begripa annat än att herr Didrik blef så rädd för han trodde grefven var död.
– Åh prat, – afbröt fru Berg häftigt, – men si Larson är mest lika slipad och inpiskad som Didrik, och säger minsann inte allt hvad han vet.
– Åh för den saken så . . . – inföll Lisa stött, – så vet jag då att Larson ingenting kacherar för mig, och han visste min själ inte mer än han berättade mig i morse.
– Nå fick de lif i grefven då?
– Jo, di hjelptes åt och satte honom i soffan, och herr Didrik slet upp fracken och västen på honom, och lade handen på hjertat . . . och då så säger Larson . . . men jag kan aldrig tro att det är sannt . . . för det har alltid sett ut som om herr Didrik hållit grufligt mycket af grefven, så Larson hörde visst galet.
– Nå hvad sade han då? – frågade Lisas intresserad åhörarinna nyfiket.
– Jo han riktigt svär på att han ackurat hörde honom säga: – Gudskelof! jag tror att han är död!
– Åh det ljuger Larson . . . eller också hörde han orätt . . . inte sa’ han gudskelof . . . – inföll fru Berg häftigt.
– Ja så tänkte jag med, men Larson sa’ att han trodde riktigt, att det var någon så stor olycka som stod i brefvet, att det varit bäst om grefven dött.
– Åh så dumt . . . hvad skulle det varit? – återtog hushållerskan föraktligt, – en får väl lefva fast en kan bli ledsen, det förstås . . . jag vet väl jag, när Bergen var arrendator och logen blåste omkull . . . visst var det ett hårdt slag, men inte ville jag dö ändå.
– Ja ja, det tycker jag nog också, – fortfor Lisa, – men si så sa’ Larson . . . nå hur var det nu . . . jo, så bad Didrik Larson gå ut i salen efter en vattenkarafin, men när han kom ut, så voro alla karafinerna tomma, så att han måste gå ned i köket, och det der drog ut en stund, så att när han kom tillbaka hade grefven qvicknat vid och stod uppe på golfvet . . . men blek var han som ett spöke och det såg kontant ut på hans ögon, som om han varit litet tokig, sa’
Larson, och så underligt talte han, så Larson begrep inte ett ord, men Didrik gick fram till Larson och sa’ att grefven fått underrättelse om en mycket kär väns död, som han sörjde grufligt, och se’n lackade han Larson för vattnet, och sa’ att han ensam skulle föra grefven till hans rum, och då gick Larson sin väg, och se’n så visste han icke mer, än att han hört grefven gå fram och tillbaks i flera timmar . . . för grefvens rum ligger alldeles midt för Larsons på andra sidan förstugan, som frun vet . . . efter som
Larson alltid ska ligga inne i den der lilla skrubben bredvid hofmarskalkens sängkammare . . . och han gick så tungt, sa’ Larson, som om han haft hela huset att bära på . . . men bäst det var så hörde han att grefven öppnade dörren och gick uppför trappan till öfra våningen, der grefvinnan låg.
– Åh hå, tänkte Larson, det var minsann inte för bittin att han går dit nu, – för kl. var tu på morgonen . . men knappt hade han hunnit säga det der för sig sjelf, innan grefven kom springande utför trappan igen, som en galning, slog emot Larsons dörr som om han varit full, och gick sen till farstuporten, öppnade den så häftigt som om en hel skock troll, eller hin håle sjelf varit i hamn och häl efter honom, och sprang ut i parken . . . och der gick han se’n ända till dager . . . för Larson sa’ att han hörde honom inte komma in igen så länge han var vaken.
– Men, herre Jessus, hvad kunde det vara som så rysligt grasserade med den stackars grefven . . . så att han glömde sin unga vackra brud . . . som säkert låg och väntade på honom deruppe – och i stället gick och klef i mörka natten som en stålle . . . – sade fru Berg medlidsamt, och snöt sig i förklädet.
– Ja hvad var det . . . jo, trollskhet och sattyg . . . inte annat . . . det är jag säker på . . . – återtog Lisa bestämdt, – för, ta mej så många som båd flyger och far, var icke den der käringen, som strök häromkring i går . . . och som alla såg än här och der – ett sändningebud ifrån fan sjelf, till att stifta ondt för den stackars unga grefvinnan . . . för aldrig var det annat än sådant trolleri, som gjorde att grefven inte ens ville se henne i dag engång . . . då han förut varit så grufligt kär af sig . . .
– Ville han icke se henne? – utropade fru Berg förvånad.
– Nej min själ och Gud, ville han ej . . . jag talte just vid Lotta – grefvinnans kammarjungfru, och hon sa’ att tidigt i morse kom herr Didrik och knackade på hos henne, och lemnade ett litet bref ifrån grefven, som hon skulle lemna grefvinnan, och när hon kom in så blef grefvinnan så rädd, för hon väckte henne just, hon hade legat på soffan och sofvit . . . och när hon tog brefvet så darrade hon, så att hon knappt kunde läsa’t . . . och gud vet hvad der stod, men grefvinnan sa’ aldrig ett ord, utan blef bara ändå blekare än hon var förut, och tårarne droppade ned på golfvet, så stora och klara som glasperlor . . . men när hon sen var klädd och kom ut i salen, så gjorde det henne rikligt ondt, sa’
Lotta, för hofmarskalken och öfversten, som visste om ingenting – gick der allt, och pratade så tokroligt och muntert till henne, och grefvinnan skulle också låtsa om ingenting, men tårarne satt henne i halsen, det kunde en se . . . och grefven som hon väl tänkte hon skulle få råka, han kom alls icke, utan han skulle frukostera på sina rum, sa’ Didrik; men jag säg då sjelf att maten var icke rörd en smula, som han bar ut igen . . .
– Inte rörd ens . . . och det var ändå så delikata hjerpar . . . men, herre Gud, grefvinnan fick väl råka och tala vid honom ändå se’n . . . om inte förr, så när de kommo i vagnen?
– Jo det skall man se . . . nej pytt ock . . . de foro i hvar sin vagn, såg inte fru Berg det?
– Åh Gud bevara mig . . . aldrig har jag maken hört . . . – utbrast fru Berg med oförställd förundran, vara gift dagen förut och inte ens få se sin man . . . det var väl sjelfvaste . . .
– Ja men si, – afbröt Lisa, – innan de reste, så bad grefvinnan Lotta gå efter herr Didrik, och han kom straxt, och grefvinnan talte länge med honom . . . och han måtte väl ha’ sagt henne något tröstande om grefven kan jag tro . . . för när Didrik gick, kom Lotta i det samma in, och då sa’ grefvinnan så hon hörde’t:
– Gudskelof att jag får följa honom emellertid, – och sen grät hon icke, utan befallte Lotta packa in hennes saker och hjelpte sjelf till . . .
– Jag undrar just hvart de reste nu då?
– Ja det vet Gud . . . det var ju så brådtom, som om de skulle fara för att rifva smör ur elden . . . grefvinnan hann ju icke ens taga afsked af någon menniska, utan skref bara ett litet bref till prostinnan, som Bengtson har ridit dit med . . . och se der kommer han just tillbaka . . . jag har lust att gå ut och höra hvad de sade derborta . . . de skulle väl bli storögda, att höra att grefvens allt voro resta.
– Ja det här, det är jag just lika klok på ändå, – sade fru Berg misslynt för sig sjelf, – om de bara inte rest sin väg som galningar, så kunde man väl utfunderat något, men nu är det plakat slut . . .
Ja ja, det är väl bäst att jag går ut och lagar maten i ordning, – fortfor den goda frun i sin monolog, – för det faller mig just in att jag, rätt som det är, har Larson här med bud att hofmarskalken genast vill äta middag . . . som han brukar, när man aldra minst har räknat på att snart ha den i ordning . . . liksom fyra rätter vore lagade i rappet, – slöt fru Berg muttrande, under det hon knöt en schalett på hufvudet, letade i en korg på bordet full af nycklar i alla dimensioner, utvalde slutligen tvenne deraf, – slitna och blanka som stål af det dagliga begagnandet – trädde dem på lillfingret, och följde Lisa som redan gått ut.
En nygift man.
En regnig och kall afton åtta dagar derefter, passerade tvenne nedsmutsade resvagnar Horns tull i Stockholm, och stannade utanför det lilla vakthuset.
En sömnig besökare kom ut med en lykta i handen, tummade de resandes kappsäckar, och stannade vid den främsta vagnen, der blott en person väl insvept i en kappa, med mössan neddragen djupt i pannan, snarare låg än satt, med fötterna hvilande på framsätet.
Besökarn rörde vid hatten och yttrade lakoniskt med sömnig och dåsig röst: ”namnet?”
– Grefve P. ifrån Småland, – svarade Didrik, som lutade sig ned ifrån kusksätet der han satt; besökarn nickade och vagnarne rullade nedåt den långa smutsiga Hornsgatan öfver slussen, veko af inåt staden och stannade vid ett stort gammaldags hus med uthuggna stensirater, figurer och vapen öfver porten samt hela framsidan prydd med girlander af blommor och frukter i bildhuggeri.
– För upp henne, Didrik . . . se till att ingenting fattas, och sök att utforska om hon önskar något, – sade Edvard och lade sin hand på Didriks axel, då han steg ur vagnen.
Didrik såg på sin husbonde uppmärksamt innan han svarade, ty i dennes ton låg en vekhet, som han icke hört allt sedan det olyckliga brölloppet.