Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Bengt deremot gnuggade sina händer af förnöjelse, då han lyckats nedrifva något, som hitintills gällt för en oförstörbar sanning eller med sin dialektiska fyndighet förmått bringa osäkerhet och förvirring i något, som af alla antagits såsom solklart och axiomatiskt.
Den beundran, han hyste för sitt eget skarpsinne, kom honom att icke känna den tomhet, som brist på tro och öfvertygelse annars plägar medföra.
Adolf emottogs mycket hjertligt af sin farbror, som befann sig vid det ypperligaste lynne, emedan han nyss slutat en inlaga (den elfte i ordningen) till Svea Hofrätt rörande den process i hvilken han var invecklad, och lyckats få denna inlaga så qvistigt hopfogad, att han förutsåg, hvilka myror den skulle alstra i de lagkunnige herrarnes hufvuden.
– Oändligt välkommen, käre brorson! sade han; – du kommer just, som om du vore kallad.
Jag har en timmas ledighet, för att göra min toalett, innan jag beger mig till grefve Per, och detta tråkiga göromål behöfver väl kryddas med ett angenämt samtal.
Först skall du berätta, huru det står till på Signildsborg med dina föräldrar och min kära dotter; derefter kallar jag in Johan, och medan han hjelper mig på med kläderna, skall du säga mig din tanke om de betänkliga politiska satser, den oförskämde Engelsmannen Thomas Hobbesius behagar drifva till det kungliga enväldets förmån.
Medan riksrådet yttrade detta, kastade han en mönstrande blick på sina silkesstrumpor och med guldspännen prydda skor.
Han förmodade, att flickan i detsamma antydt på den händelse, som jagat honom från sitt hem.
Men sedan herr Bengt genomögnat brefvet, kastade han det på sitt skrifbord och sade:
– Jag finner med nöje, att hon är frisk och ännu trifves väl på landsbygden.
Nåväl, min gosse, låtom oss nu taga itu med vår Hobbesius, sedan jag kallat in Johan ...
Herr Bengt ämnade just ringa på sin kammartjenare, då Adolf förekom detta genom att bedja honom om ett enskilt samtal.
– Vid Jupiter, utbrast riksrådet och skakade som vanligt sin allongeperuk.
– Du förekommer mig, som om du hade något serdeles vigtigt att förkunna.
Nåväl, jag står till din tjenst, men skynda dig!
Adolf omtalade nu i största korthet, att han råkat i oenighet med sin far med anledning af deras olika tankar om tvenne qvinnor, som blifvit anklagade och häktade för trolldom, och att denna oenighet gått derhän, att Adolf måst lemna Signildsborg.
– Bror Johan är sig lik, sade riksrådet, då Adolf slutat sin berättelse, – hederlig, förträfflig karl, derom är ingen fråga, men en smula inskränkt i sina vyer och alltför tillgänglig för tidens fördomar.
Det var en ledsam tilldragelse, min käre Adolf, men bror Johans vrede skall väl en gång lägga sig, och tilldess får du försöka att lefva så drägligt som möjligt här i Stockholm.
Men för att nu återgå till vår vän Thomas Hobbes, fortfor riksrådet i det han ställde sig framför spegeln – så vill jag förmoda, att du läst hans Elementa philosophica, och jag skulle rätt gerna höra dina åsigter om ...
– Ack, min bästa farbror, jag är i sanning icke nu vid lynne att samtala i dylika ämnen.
Jag kommer, för att bedja er skaffa mig en sysselsättning, passande för min samhällsställning, medan jag vistas här i Stockholm.
– Gerna, gerna, svarade herr Bengt och betraktade med forskande blick sina spetsmanchetter, – det skall bli mig ett stort nöje att vara dig till tjenst.
Du är min brorson, och det är din bästa rekommendation.
Hvad vill du bli, min gosse?
– Jag emottager hvilken anständig sysselsättning, som ni erbjuder mig och jag kan bestrida.
– Du är min brorson, säger jag ännu en gång, och kan således fylla hvilken plats som helst.
Men du får ej nöja dig med litet ... ingen simpel skrifvareplats i embetsverken, ingen underordnad tjenst i hären ...
Nej nej, du är berättigad att fordra mycket, och jag skall genomdrifva dina billiga anspråk ...
Bra, tillade riksrådet för sig sjelf och tog en pris ur sin gulddosa, – det här kan ge en ny anledning till en liten uppfriskande tvist med herrar riksförmyndare ... jag skall fordra mycket för gossens räkning, och då de beviljat det, skall jag fordra ännu mer ... och när de för andra gången gifvit efter, skall jag med indignation tillrättavisa dem och fordra ännu mer.
Vid Jupiter! det skall bli en lustig hetsjagt ... tilldess den tidpunkt kommit, då de ha ingenting och jag allt, tillochmed styrelserodret, att bortgifva.
Denna tanke förekom herr Bengt så rolig, att han beslöt verkställa den.
Att Adolf derigenom länge skulle nödgas vänta, innan han enligt sin önskan blefve försatt i en nyttig och förströende verksamhet, tog farbrodern ej i beräkning.
Emellertid upprepade han sitt löfte att med det första anskaffa Adolf en hedrande befattning i rikets tjenst.
Sedan han derefter gjort honom några ytterligare frågor rörande hans bostad och ekonomi, lofvat införa honom i hofcirkeln och gifvit honom det goda råd att dela sin tid mellan allvarliga studier och ett gladt umgänge med unga jemlikar, ringde han på sin kammartjenare och egnade sig med dennes biträde så ifrigt åt sin klädsel, att Adolf fann sin närvaro öfverflödig och rekommenderade sig.
Innan Adolf följande morgon riktade sina steg till slottet, hade han omsorgsfullt klädt sig, emedan han förmodade, att han under sin vandring på borggården skulle nödgas träffa åtskillige bekante inom hofpersonalen och bland gardesofficerarne, hvilkas kasern befann sig inom slottets murar.
Detta inträffade äfven: man omringade honom, lyckönskade honom att ändtligen hafva insett hufvudstadens stora företräde framför landsbygden och tog honom genast i anspråk för åtskilliga glada tillställningar, som skulle ega rum samma och nästföljande dag.
Under dessa samtal visade sig Adolf så tankspridd, att hans vänner deraf ofta fingo anledning till skämtsamma infall.
Han uppehöll sig i grannskapet af den för fångarne bestämda inhägnaden och riktade som oftast sin blick genom gallerverket på de olycklige, som, till större delen belastade med kedjor och fotblackar, vandrade derinne under fångknektarnes tillsyn eller sutto på längs väggen uppställda bänkar, njutande den korta stund, som det förunnades dem, af ljuset och den friska luften.
Adolf såg bleka ansigten, som uttryckte alla skiftningar af sorg, förtviflan, vildhet och förhärdelse; men de arma, för hvilkas skull han kommit dit, visade sig icke, ehuru han hela förmiddagen troget väntat i hopp att slutligen få se dem.
Men när ändtligen jerndörren tillslöts bakom den siste fången, inhägnaden var tom, samt vaktparaden med klingande musik i spetsen och hillebardierer mellan sina rotar tågade öfver borggården, för att uppställa sig framför slottets stora trappa, lemnade Adolf i nedslagen sinnesstämning palatset och återvände till sin ensliga bostad.
Följande morgon besökte Adolf ånyo sin farbror i förhoppning att erhålla ett längre samtal med honom.
Hans afsigt var att söka väcka herr Bengts deltagande för Ingrid och Ellen och förmå honom använda sitt inflytande till deras bästa.
Herr Bengt hade nyss lemnat sängen, då Adolf anmälde sig.
Unge Skytte infördes i sängkammaren och fann sin farbror sysselsatt med läsningen af ett bref.
– Vackra nyheter! ropade riksrådet emot Adolf, såsnart denne visade sig i dörren.
Du är mig en skön fågel.
Din far skrifver här en lång epistel i sitt vanliga manér, en verklig Jeremiad, af hvilken jag blott kunnat förmå mig att genomläsa hälften, men detta är också tillräckligt.
Du har burit dig dumt åt, min gosse, rasande dumt, och det är din egen skull, om du blir ett åtlöje för hela verlden.
Hvad fan har du haft att beställa med de begge hexorna?
Bror Johan berättar helt naivt, att du blifvit förvriden i hufvudet af en kärleksdryck och att du tillställt förskräckliga scener i ditt hem.
Du är förlorad, min vän; i morgon känner sannolikt hela Stockholm denhär skandalen; de vidskeplige skola betrakta dig med ömkan, de fördomsfrie utskratta dig.
– Det bekymrar mig föga, svarade Adolf; – må dumheten ömka och hjertlösheten skratta!
Om någon vågar öppet förolämpa mig, skall jag veta att tillrättavisa honom.
Jag är nöjd, att jag ej förlorat något i edert upplysta omdöme, min bäste farbror ...
– Deruti misstager du dig, inföll riksrådet Bengt med en viss skärpa i rösten; – jag skulle öfverse med tusen lättsinniga upptåg, men jag förlåter aldrig en dumhet, som kastar åtlöje på namnet Skytte ...
– Jag hoppas, att ni skall förändra er åsigt, då ni hört mig utveckla bevekelsegrunderna för mitt handlingssätt.
– Låt mig slippa höra en dylik utveckling!
Jag vet allt hvad du vill säga ... men bespara mig det!
Allvarsamt förälskad i en Canidia, en qvacksalverska, som aldrig gjort annat än plåstrat med bönder och läst besvärjelser öfver sjuka galtar!...
Fy tusan!
Och för en dylik qvinnas skull ställa till uppträden inom familjen, reta gallfeber på din far och röra upp himmel och jord!
I sanning, vore jag icke din farbror, skulle jag skratta rätt hjertligt åt din narraktighet, men nu känner jag förargelse deröfver, ty det kommer att bli en visa för hela Stockholm.
– Ni ogillar således, att jag sökte rycka den stackars flickan undan en skymflig misshandling ... att jag vill rädda oskyldiga, hvilkas lif sväfva i fara till följe af fördomar, dem ni lika djupt som jag föraktar?
– Ja, i sanning, jag måste säga rent ut; att jag ogillar det på det aldra högsta.
Den, som tågar i härnad mot rådande fördomar, får dyrt plikta för omaket; hans lindrigaste straff är att bli ansedd som narr och svärmare.
– Jag väntade icke att få höra dylika ord af er, min farbror.
Skall man då af fruktan för åtlöje qväfva sin känsla för mensklighet, sanning och rättvisa?
– Om jag besvarade den frågan med ja, skulle du helt säkert utbrista i långa och många utrop öfver din käre farbrors feghet, hjertlöshet, immoralitet och så vidare.
För att bespara mig detta, vill jag derför alls icke besvara den, utan endast uttrycka min förhoppning, att du med åren skall sansa dig samt bli en så klok och förståndig menniska som någon annan.
Du saknar ännu lefnadsklokhet, min vän ...
– Och jag hoppas, att jag aldrig skall förvärfva den, om det ej kan ske utan på bekostnad af det ädlaste och bästa i menniskonaturen.
Nej, min farbror, edra förhoppningar skola aldrig uppfyllas: jag skall aldrig bli en kall, beräknande, feg och krypande usling utan heder och grundsatser ...
– Så, så ... redan i eld och låga! mumlade riksrådet Bengt; – der ha vi de fruktade utropen!...
Men säg mig då, min gosse, hvad vill du bli?
– Hvad jag är: en hederlig man.
– Godt, godt.
Men vet du, hvad som väntar en hederlig man, om han uppträder mot tidens ondska, flärd och fördomar?
– Menar ni martyrkronan?
– Ack nej, narrkåpan, min vän!
– Jag har hört nog, sade Adolf och tog sin hatt; – och som jag ännu ej förvärfvat tillräcklig verldsklokhet, för att tillbakahålla ett ogynnsamt omdöme mot hvem det vara må, som förtjent det, så måste jag säga er, att edra lefnadsåsigter förekomma mig ganska föraktliga.
– Aj, der sökte du rikta en puff åt mitt samvete och ett dråpslag åt mitt goda lynne, sade riksrådet Bengt.
– Men det lyckades dig icke, min gosse.
Och herr Bengt började deklamera ur Horatius:
Lenit albescens animos capillus 22 &c.
– Farväl, galenpanna! ropade han derefter till den bortgående ynglingen.
– Jag väntar icke, att du skall komma och bedja mig om förlåtelse, förrän jag gjort dig till en man i staten.
Herr Bengts förutsägelse, att Adolfs äfventyr snart skulle blifva bekant i hufvudstaden, fann denne sednare besannad redan följande dag, då han, i hopp att få se Ellen, åter infann sig på borggården.
Han hade knappt visat sig i slottsporten, förrän han emottogs af en väldig skrattsalva från en mängd unga herrar, som samlats derstädes och nu alla, under fortsatt skämt, riktade sina ögon på honom.
– Han kom verkligen: jag har vunnit mitt vad, ropade en.
– Mina herrar, inföll en annan, – vi måste se hexan, för att öfvertyga oss, att en trolldryck kan verka, utan att understödjas af ett par vackra ögon.
– Det märkvärdiga är, att hon lär vara en gammal käring, ful som Satans farmor, försäkrade en tredje.
– Jag ville se en öm scen mellan dem, utbrast en fjerde, hvars ord helsades af en ny skrattsalva.
Den unge Skytte kunde ej tygla sin vrede, helst han i den muntra gruppen såg flere honom alldeles obekanta personer, hos hvilka ett dylikt skämt ej kunde ursäktas af den frihet, som får råda mellan närmare vänner.
Han gick fram och fordrade i häftiga ordalag en förklaring.
– Hvad vill ni oss? svarade härpå den äldste i hopen.
– Ämnar ni förbjuda oss att skratta efter behag?
Nej, unge man, lyd mitt råd och drag åt h–e!
Den, som talade så, var öfversten Steinberg, drottning Kristinas fordne gunstling, allmänt känd för brutalitet och trätlystnad.
– Ni talar föga värdigt en riddersman, och såsom ni talar, skall ni ock behandlas, utbrast Adolf Skytte, rodnande af harm, och slog öfversten öfver munnen med sitt värjfäste.
Steinberg ville genast draga värjan, men hindrades derifrån af några i hopen.
– En förbrytelse mot den kungliga borgfriden! ropade en.
– Ut, ut! ropade andra; – här få inga klingor dragas.
Steinberg rasade, men man tog honom under armarne, och hopen lemnade borggården, utan att uppträdet blifvit bemärkt af andra än de posterade soldaterna och ett par fångknektar.
Hela skaran begaf sig, likasom enligt en tyst öfverenskommelse, öfver Norrbro till en öppen trädgård bakom Björenclouska palatset.
Trädgårdsportarne stängdes.
– Mina herrar, sade derefter en ung grefve Horn, – innan vi skrida till ytterligare åtgärder, måste en förklaring föregå, och då jag ej är berättigad att aflägga den i allas namn, vill jag göra det i mitt eget.
Jag förklarar således för min del, att vårt uppförande mot friherre Skytte berättigade honom att af oss fordra upprättelse, och att öfverste Steinbergs beteende var ovärdigt en adelsman.
– Vi instämma, ropade alla, med undantag naturligtvis af Steinberg.
– Välan, sade Adolf Skytte, – jag betraktar detta erkännande såsom en fullkomlig upprättelse och fordrar ingen annan.
– Men jag, skrek Steinberg, – är icke nöjd med en dylik uppgörelse.
Jag har blifvit dödligt skymfad af denne grönskålling, och han eller jag skall stanna på platsen.
– Vill ni nödvändigt slåss, genmälde Adolf, så måste jag tillkännagifva, att jag åter mot er ämnar begagna icke min värjas spets, utan dess fäste.
– Riktigt! ropades i korus med en enhällighet, som visade, att Steinberg hade inga sympatier att påräkna bland de närvarande.
Utstött ur kretsen af sina jemnåriga, hade denne man, liksom fordom Catilina, vändt sig till det yngre slägtet, i hvars upptåg och förströelser han deltog på ett för hans ålder föga värdigt sätt; men då han icke egde en skugga af den nämnde Romarens förmåga att blända och hänföra, inskränkte sig de känslor, hans unga umgängesvänner hyste för honom, till ett illa doldt förakt.
Ytterligare retad af dessa ord blottade Steinberg sin värja och ropade:
– Drag genast blankt, eller jag stöter ned er, ni oförskämde pojkvalp, ni ättling af en skräddare, ni kostlige tillbedjare af en tandlös hexa!
Drag, säger jag ...
Men trogen sin föresats lossade Adolf sin värja ur dess gehäng, utan att blotta klingan.
Han fattade om slidan, riktade värjfästet mot Steinberg och intog den vid en fäktning vanliga ställningen.
Detta trots, som uppdref Steinbergs vrede till sin yttersta höjd, var desto vådligare, som denne var känd såsom god fäktare och ifrig duellant.
– Drag blankt, eller är ni förlorad! ropade flera röster varnande till Adolf, medan Steinberg ett ögonblick vägde mellan sin vrede och det skymfliga uti att angripa en så rustad motståndare.
Men då den unge Skytte ej gjorde min af att följa detta råd, gick Steinberg honom med raseri in på lifvet.
Adolf parerade flera stötar och begagnade ett ögonblick, då hans häftige motståndare gjorde ett nytt, misslyckadt utfall, för att ånyo slå honom med värjfästet i ansigtet.
Åskådarne voro i begrepp att helsa denna lyckade, men ytterst oförsigtiga manöver med ett bravorop, då Steinberg gjorde ett nytt utfall och sårade Adolf i underlifvet.
Ynglingen vacklade och föll i armarne på dem, som ilat fram att stödja honom.
En af de närvarande skyndade genast till närmaste fältskärsstuga för att anskaffa hjelp åt den sårade, medan andra öppnade hans kläder och sökte hämma blodflödet.
Föga kunniga i förbindningskonsten skulle de svårligen lyckats häruti, om ej en man, som hitintills på något afstånd promenerat fram och tillbaka i trädgården, såsom en ointresserad åskådare af striden, nu skyndat fram och biträdt dem i deras bemödande.
Det var en reslig, mager och något krokryggig äldre herre af löjligt utseende, klädd i temligen luggslitna kläder.
– Gif plats, gossar, sade han i en trumpetande ton, som utströmmade till hälften ur hans mun, till hälften ur hans näsborrar, – jag förstår mig på sådana här saker bättre än ni, och fullt så väl som våra tyska fältskärer ...
Bah, fortfor han, i det han lutade sig öfver Adolf och undersökte såret, – den värjstöten gaf er icke respass till evigheten, unge man.
– Hvem är dender? hviskade en i hopen.
Herrn, som denna fråga gällde, tycktes hafva skarp hörsel, ty han svarade sjelf:
– Jo, mitt namn är Skutenhjelm, och att jag är antiquarius kan ni se på dender gamle rocken.
Med dessa ord afkastade han nämnda plagg, sönderslet sin ena skjortärm och gjorde deraf ett bandage, i det han halfhögt mumlade:
– Synd om skjortan!
Det var den enda hela, jag egde.
Skutenhjelm verkställde förbindningen både fort och väl och höll härunder i samma trumpetande ton en straffpredikan till de unga herrarne för deras grällystnad och smak för dueller.
– Jag önskade se alla duellanter uppspetsade som flugor på sina egna värjor, försäkrade han; – och hvad serskilt herr grefve Steinberg beträffar ... men hvar fan är herr grefven?
Han har gått, tror jag ...
Nå, då vill jag förtiga mina varma önskningar för hans välgång och i stället anmoda ett par af herrarne att taga denhär olycksfågeln under vingarne och föra honom uppför dender trappan.
– Hvart vill ni föra mig? frågade Adolf.
– Till mina rum; jag bor deruppe, svarade Skutenhjelm.
I början ville Adolf icke emottaga detta bevis på tjenstaktighet och deltagande af en person, som blott till namnet var honom bekant, utan begärde att blifva förd till sin bostad; men Skutenhjelm visade sig, oaktadt sin nyss ådagalagda skarpa hörsel, alldeles döf för hans motsägelser.
Adolf blef den besynnerlige mannens gäst, tills denne med biträde af en tillkallad kirurg hunnit ordentligt ansa och förbinda hans sår, hvarefter en beqväm vagn anskaffades, i hvilken Adolf kördes till sitt hem vid Göthgatan.
Ryktet om denna duell spriddes snart genom hela Stockholm, utstofferad med vidunderliga tillägg, som ställde den i närmaste förbindelse med historien om trolldrycken och Adolfs kärlek till den unga hexan.
Folkmassor stodo hvarje förmiddag skockade på borggården, för att uppfånga en skymt af de beryktade trollpackorna, och de förnäme drefvos af sin nyfikenhet att besöka dem i deras fängelse och begapa dem såsom vilda djur.
Riksrådet Bengt var utom sig af förargelse och skref långa epistlar till lagman Johan om den oerhörda skandal, dennes son efter blott ett par dagars vistelse i hufvudstaden lyckats åstadkomma; det fattades föga, att herr Bengt delade sin brors öfvertygelse, att Adolf genom den förmenta kärleksdrycken blifvit förvriden i hufvudet; åtminstone lät han icke i sina bref påskina annat.
Ryktet nådde äfven Adolfs vän Erik, den unge prestmannen, om hvilken förut varit taladt i denna berättelse.
Han skaffade sig underrättelse om Adolfs bostad, skyndade dit och fann denne sängliggande af sitt sår, hvilket, ehuru icke lifsfarligt, likväl qvarhöll honom vid sjukbädden.
– O, välkommen, sade Adolf och räckte Erik sin hand; – hvad jag har längtat att få se och tala med dig!
Det var just min afsigt att besöka dig, då ödet i skepnaden af Steinbergs värja nödgade mig afstå derifrån.
Sätt dig bredvid mig, min vän, och lyssna med tålamod till min berättelse!
Jag känner beklagligen alltför väl de rykten, som gå om min person, men hoppas, att åtminstone du icke skall ogilla mitt handlingssätt, fördöma eller förlöjliga det, då jag för dig berättat saken i dess sammanhang.
Ack, det kännes hårdt att vara bunden vid sjuksängen, omgifven af idel främmande menniskor, som nästan frukta att nalkas mig, för att gifva mig det bistånd, min hjelplösa ställning kräfver ... det kännes hårdt att under allt detta plågas af fruktan för älskade vänners öde.
Om du finner mig blek och affallen, så sök orsaken i detta, icke i det sår, som nödgar mig till overksamhet ...
Endast modershjertat, fortfor Adolf, i det han fattade ett bref, som låg på det bredvid stående bordet och förde det till sina läppar, – endast modershjertat är sig likt, men äfven det oroar mig med sin fruktan och nedtynger mig med ömma förebråelser.
Ack, du finner nu, min vän, huru vederqvickande din åsyn måste vara för mig!
Adolf berättade nu omständligt sin sednaste historia: sitt förhållande till Ingrid och Ellen och följderna af detta förhållande.
Lika varmhjertad som Adolf sjelf och föga mindre häftig, då hans rättskänsla och deltagande blifvit upprörde, omfamnade Erik sin vän, och tillkännagaf i de lifligaste uttryck sitt bifall till hans tankar och handlingssätt, om ock detta, såsom man kunde vänta, ej varit fritt från inflytelse af mensklig svaghet.
Det enda, som Erik ogillade, var Adolfs hat till Suenonius, hvilket framlyste ganska bjert, då han talade om denne.
Erik fann detta hat förklarligt, men orättvist.
– Suenonius, sade han, – är beklagansvärd, men på samma gång förtjent af aktning.
Han strider oegennyttigt och utan menniskofruktan för hvad han anser vara rätt.
Om huru mången kan man väl säga detsamma?
Hvarje oförskräckt man, som rätt lifligt och innerligt känner sin pligt att verka för det sanna och goda, blir i verldens ögon en fanatiker: han kan icke hysa fördragsamhet med det onda, utan måste bekämpa det, hvarhelst han ser det framträda.
– Nog! inföll Adolf otåligt.
– Du söker förgäfves mildra min afsky för denna menniska, hvars hjertlöshet och grymhet uppfyller mig med fasa, hvars bestialiska dumhet ingifver mig äckel.
Jag har svurit en dyr ed att ...
Men nog af!
Jag vill taga din hjelp i anspråk för Ellen och hennes mor.
Du är prest och bör kunna få tillträde till deras fängelse ...
– Jag har redan tänkt derpå, sade Erik.
– Desto bättre, utbrast Adolf och tryckte hans hand.
– Gå dit, helsa dem från mig och gif dem den tröst, som religionen och ditt hjerta kunna erbjuda!
Om de äro i behof af något, som medlidandet är berättigadt att skänka dem, så gör mig derom underrättad, och återvänd snart och omtala allt, hvad du sett och erfarit!
Det blef honom tillåtet att i fångpredikantens sällskap besöka Ingrid och Ellen.
Han fann dem inspärrade i samma rum med giftblanderskor, barnamörderskor och liderliga qvinnor.
Mor och dotter sutto i den aflägsnaste och mörkaste vrån af det förpestade rummet; de kalla murarne hindrade dem att aflägsna sig längre från de gudlösa hädelser, de vilda utbrott af förtviflan och samvetsagg, som de hvarje stund af dagen måste bevittna, eller från den grymma nyfikenhet, för hvilken de voro föremål.
Denna nyfikenhet förbjöd dem äfven att njuta den korta stund, som förunnades fångarne att röra sig i fria luften; vaktknektarne hade fåfängt sökt tvinga dem att visa sig för den gapande folkmassan, som hvarje förmiddag omgaf inhägnaden, och hvars sorl trängde ned till deras fängelse.
Ellen hvilade hufvudet i modrens knä; Ingrid satt lutad mot muren och stirrade på golfvet.
Då Erik stod framför dem, upplyfte Ingrid sitt ansigte och gjorde en ofrivillig åtbörd, som uttryckte hennes önskan att få vara ostörd.
– Herr pastor, sade hon med svag röst, – om ni endast kommit för att, såsom er embetsbroder, söka omvända mig från en väg, den jag aldrig beträdt, så är mig ert besök till plåga, i stället för hugsvalelse.
Det är mig icke möjligt att ångra brott, som jag icke begått.
Men om ni kommit för att i mitt sinne, som nu börjar tvifla, ingjuta ny tro på Guds Försyn och undergifvenhet under Hans vilja, då är ni välkommen, ty deraf är jag i behof.
Fångpredikantens närvaro hindrade Erik att säga allt, hvad han önskade.
– Jag hoppas, sade han halfhögt, – att vinna ert förtroende, då jag underrättar er, att ett samtal med herr Adolf Skytte föranledt mig till detta försök.
Vid ljudet af Adolfs namn, blickade Ellen upp, och hennes ansigte ljusnade.
Hon ville säga något, men Erik vinkade till henne att tiga och räckte Ingrid en bok, i det han sade: