Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då det nu blifvit öfverlemnadt åt den Öfver-Authoritet, hvarunder Gäldenären i och för tjensten lyder, att bestämma Vicariens aflöning, kan man sluta till de skäl, som komma att verka på bestämmandet deraf, och att deri troligen icke uteslutande kommer att inverka afseende på Den 9 Junii f. tu. tjenstens mödosamhet, utan äfven pä Gäldenärens större eller mindre behof af understöd.
Hvad vådliga följder för Statens tjenst deraf kunna uppkomma, torde enhvar inse.
För min del tror jag, att man ej hör vara så ömsfnnad för Cessionanter, att man äfventyrar brist på dugliga sujettér till skötande af deras tjenst.
Man borde söka främja enskildta crediten endast på grund af enskildta förmögenheten, och ej deruti indraga hvad som tillhör Staten och dess tjenst.
Man har ty värr exempel på tjenstemän, sorn blifvit tillsatte ena dagen, och cederat den andra, och sådant äfven inom Lärare-Classen.
Jag känner en, som afträdde sin egendom, innan han fick tillträda den tjenst, hvartill han var utnämnd, och de förluster, hvilka härigenom drabbade dem, som skulle aflöna honom.
De afgifter, som de till hans underhåll årligen sammanskjuta, distribueras till hans vidt omkring spridda borgenärer; man linner deraf, att hans behof är stort, och att, derest en Vicarie skulle förordnas, skäl kanske icke saknades, att gifva honom mindre än halfva lönen, hvilken dock icke är större, än att arbetaren ar densamma värd.
Jag hemställer derföre, att det må få förblifva vid det nu gällande stadgandet.
Vidare liar Utskottet iiti 11 §. af 5 Cap. föreslagit följande förändring: ”Kronans i 5* aa8 Den 9 Junii f, m. ”Ombudsman i orten och alla samtliga Borgenärer skola om stämninngen särskildt underrättas.
Varde ock stämningen så kungjord dem., som hafva inteckning uti Gäldenärs fasta Egendom; och åligger för thy ”Rätten, att Intecknings-Bevis infordra”.
För min del tror jag ett misstag häri vara begånget, då man förbytt Rättens skyldighet, enligt förra Lagbudet, att infordra Bevis om kallelsen, emot den nu projecterade, att infordra Intecknings-Bevis.
Men som jag icke linner någon olägenhet af sistnämnde stadgande, utan blott önskar tydlighet deri, att Rätten tillförbindes införskaffa så väl bevis om kallelsen som äfven om Inteckningarne, så yrkar jag detta sålunda uttryckt.
Vigten häraf består deruti, att Borgenärer, som ej blifva kallade, möjeligen kunna komma att förlora sina fordrings-anspråk, och thy är det nödigt, att bevis, huruvida de blifvit det, ej saknas.
Skulle nu bevisen härom utgå för beviset om Intekningarne, så fruktar jag förlust på utbytet; föreskrifter, att båda bevisen infordras, böra finnas.
En värd Motionär, Herr Ålund, har väckt en fråga, som synes mig hafva förtjent mera afseende, än Utskottet derå behagat fästa.
Han har nemligen föreslagit den förändring i 5 Cap. 35 §. att Domaren måtte äga, äfven utan att anmärkning deremot göres, pröfva en fordrans giltighet.
Utskottet har ej ingått på denna, efter 1798 Den 9 Jun ii f. m. 229 års Concours-Stadga gällande, Lag-princip, utan qvarblifvit vid den i 1818 års Concours-Lag etablerade; i följd hvaraf, Domaren endast, på grund af gjord anmärkning, kan utlåta sig om en fordrans giltighet, och i brist deraf nödgas godkänna den, om den äfven är aldrig så orimlig, eller uppenbart oärlig.
Då man ser, huru de aflägset boende Borgenärerne mera äro måne om att blott styrka sine egne fordringars giltighet, än att lemna uppmärksamhet åt ständigheten af sine medborgenärers kraf; så synes det mig af vigt, att lemna Domaren rättighet till förekommande af orimliga fordringars godkännande; och jag tror derföre, att, enär Concours-Lagen i alia fall nu lärer komma att förändras, äfven denna Motion icke bör lemnäs utan afseende.
Slutligen har Utskottet hemstält, alt de föreslagne Lagförändringarne ej må genom särskild Författning kungöras, utan Concours-Lagen, sedan förändringarne blifvit deri upptagne, hel och hållen, under den dag, då beslut derom fattas, å nyo utfärdas.
Häri instämmer visserligen äfven jag, men önskar, att icke allenast de nu föreslagne förändringarne måtte i den nya redactionen upptagas, utan äfven deri observeras alla sedan nya Concours-Lagen utgifne förändringar, såsom t. ex. Kongl.
Förordningen af den 18 December 1823, på det Den 9 Jun i i f. m. alla Staiiganden, som röra detta vigtiga ämne, måtte finnas på ett ställe.
Jag har ej vidare att anföra, utan önskar blott, att till hvad jag yttrat om Vicariers aflöning, få förena, hvad en värd Ledamot af Högvördige PrästeStåndet, i sin reservation emot Utskottets Betänkande, anfört, Herr Tham, Wollrath:
I den förmodan, att Ridderskapet och Adeln bifaller återremiss af Betänkandet, tager jag mig friheten dervid göra en anmärkning, i afseende på Herr Ribens motion, att ur 3 Cap. 3 §. i Concours-Lagen, som bland annat handlar om Pensioners och Benådningars fritagelse från Borgenärers kraf, måtte utgå följande ord: ”Sorn på annan ”grund inrättade, och med särskildte privilegier eller förbehåll, försedde eller gifne ”äro,” Utskottet har ej antagit detta förslag, utan bibehållit andan i det gamla LagStadgandet, fastän det undergått någon ordförändring, då det skulle lyda: ”Har Gäldenär någon förläning, gånge den såsom ”alla öfrige hans tillgångar till gäldens betalning, men å sådane Pensioner och be”nådningar, som äro gifne med vilkor, att ”ej få för innehafva rens gäld tillgripas, åge ”Borgenärerne ej att anspråk göra.”
Lika med hvad Herr Gyllenhaal uti dess reservation uttryckt, anser jag, att alla pensio - Den 9 Junii f. m. ner böra vara fritagne från Borgenärers braf; och finnér det vara en uppenbar contradiction, att blott de pensioner, hvarom särskilte Författningar blifvit utfärdade, skulle tillgodonjuta denna förmån; hvadan jag äfven anser Herr Ribens Förslag, att alla böra njuta lika rätt, vara riktigt; i synnerhet då man tager i betragtande, hvad Herr Gyllenhaal citerat utur Kongl. Maj:ts under den i5 November 1826 utfärdade Nådiga Reglemente för Civil-Statens PensionsInrättning, hvilket uti 4 Art. 87 §. uttryckeligen stadgar: ”Hvarken pensions- el”ler begrafningshjelp må för gäld med qvarstad beläggas, ej eller införsel deri meddelas, utan skall Pensionen oafkortad! till "Pensionstagaren utbetalas, och begrafnings”hjelpen till hans Sterbhus-delägare.”
Härigenom synes tydeligen, att ändamålet med Pensionen är att försäkra den afskedstagande om nödtorftigt uppehälle, utan att blottställa honom för Borgenärers ingrepp deri.
Jag anhåller, att dessa anmärkningar malte få åtfölja återremissen.
Blott i afseende på en punkt af ifrågavarande Betänkande tillåter jag mig några anmärkningar.
Sedan lagförslaget så v,äl om gäldenärs skyldighet alt hålla sig inom sitt hus, sorn angående det underhåll, han skall åtnjuta för sig, hustru och oförsörjda barn af 232 Den 9 Junii f. m,' boet, efter min tanka, ganska 1’igtigt stadgar, att sådant skall äga rum endast intilldess första dom i concurstvisten utgifven är; så heter det vidare i 4 Cap. io §. af förslaget: ”Häfver gäldenär tjenst i Riket, ”då må han, intill dess dom öfver honom ”fallit, tjensten ej förrätta."
Jag kan naturligtvis ej vara okunnig derom, att sistnämnde lagbud är oförändradt hemtadt från nu gällande Concurslag; äfvensom, då embetsmannen till utöfningen af sitt kall står i ett alldeles särskildt förhållande, jag hyser den åsigt, hvilken mig anar jemväl vara Utskottets, att nemligen Embetsmannen, som gör concurs, ej hör kunna förrätta tjensten, innan i saken blifvit dömdt uti högsta Instantien eller genom dom, som vunnit laga kraft.
Då emedlertid det af mig sist anmärkta mindre bestämda uttrycket i lagförslaget, jemfördt med de förut nämnde, lemnar rum åt någon tvekan, och i tillämpningen kunde föranleda olika tolkning, föreslår jag, att i ofvannämnde io §. måtte tilläggas ordet lagakraftvunnen, eller något deremot svarande, hvarigenom all tvetydighet undanröjes, och deraf uppkommande misstag i lagskipningen förebyggas.
Förslaget, a„t ”den Myndighet, under hvilken gäl”denären i och för tjensten lyder, uppå an”niälan af Gode Männen eller Sysslomän"nen, äga pröfva och bestämma, huruvida ”den, som till tjenstens förvaltande förordnad är, må med mindre än halfva lönen Den 9 Junii f. m. a33 "åtnöjas, och huru stort belopp han i sådant "fall får uppbära,” medför, efter min öfvertygelse, stora olägenheter.
Man kan taga för gifvet, att vid alla de tillfällen, då tjensteman afstår sin egendom till borgenärers förnöjande, Sysslomän, med föranledande af ifrågavarande stadgande, skola tvista med Vicarien om hans aflöning, antingen der < före, att de verkligen anse honom böra vara belåten med mindre, eller för att åtminstone icke blottställa sig för ersättningstalan af borgenärerne, hvilka svårligen af egen drift medgifva något, som kan lända till minskning uti Massans tillgångar.
Myndighet blir således alltid besvärad med slitande af dessa tvister.
Men hvilken är väl då denna Myndighet?
Den är icke svår att finna i de lägre graderna, men desto mera i de högre.
En Prest lyder under DomCapitlet, en Domare under HofRätt eller Högste Domstolen, Tjenstemännen i Konungens Canzli under CanzliRätten, o. s. v. Men redan om Cessionanten vore militär, blef det svårt, att hitta den rätta Myndigheten, som skulle bestämma Vicariens arfvode; vore det KrigsRätt, KrigsHofRätt, eller KrigsCollegium?
Och hvilken blef denna Myndighet, om någon StatsRådets Ledamot, något JustitieRåd, JustitieCanzleren eller Justitieombudsmannen gjorde concurs?
Man svarar måhända, och jag tror det äfven, att sådant efter all sannolikhet ej inträffar; men Lagstiftningen får 334 Oeu 9 Ju ni i f. ni. ej byggas på suppositioner.
Då man således blott medgifver, att ett d}dikt fall kari inträffa, måste lagen, för att vara ändamålsenlig, äfven på detta kunna tillämpas.
Dessutom synes mig säkert, att om ock rätta Myndigheten blir funnen, kommer sällan eller aldrig alt stadna vid dess beslut, så vida denna Myndighet ej tillika blir den högsta i Samhället.
Sysslomännen å ena sidan, eller Vicarien å den andra, underlåta säkert icke att fullfölja hvar sina anspråk till sista Instanlien, hvars göromål på detta sätt skola betydligen ökas.
Af alla dessa skäl instämmer jag med Herr Ribbing, att det är bättre helt enkelt låta Vicarien tillgodonjuta halfva lönen, hvars större belopp i vissa fall bör anses förutsätta större tjenste-åligganden.
Fortfar åter Utskottet i sin rörande denna omständighet yttrade mening, anhåller jag, att Utskottet behagade bestämdt uttrycka, hvilken Myndighet det menar för de händelser, i afseende på hvilka tvekan härutinnan kan uppstå.
Hvad Betänkandet i öfrigt angår, delar jag Utskottets åsigter.
Jag villi dock ej försöka besvara de framställda anmärkningarne mot förslaget, då jag anser Utskottets egna uppgifna motiver utgöra den bästa vederläggningen, och jag dessutom märkt, att ordet redan är begärdt af Utskottets upplyste Ordförande, som vanligen här reder och upplyser de ämnen, hvilka tillhört hans handläggning.
Den g Junii f. m. a35 Friherre Ehrenborgh^ Casper Willielm:
Jag tror mig böra besvara åtskilliga af de anmärkningar, som blifvit gjorde emot Utskottets Betänkande.
Jag går först till Herr Ribbings.
Han har gjort anmärkning deremot , att Utskottet bifallit den motion, som blifvit framstäld, att creditorer skulle äga samma rätt, som förra lagen lemnat
Domstolen, att blott utse en Syssloman.
Utskottet bar, innan det godkänt motionen, tagit i betraktande samma anmärkning, som Herr Ribbing nu gjort, men för Utskottet har det ej varit möjligt att inse, hvarföre en rättighet af denna art, som är lemnad åt Domstolarne, icke skulle vara lemnad åt creditorerne.
Det är creditorernes rätt, som i vissa fall är åt
Domstolen ofverlåten.
Domstolen har fått den vidsträcktare rättigheten att tillse, det de personer, som skola bevaka ereditorernes rätt, ej blifva flere än en, om flere ej beliöfvas, och massans tillgångar ej äro betydliga.
Jag är öfvertygad, att den grundsats är den rätta, att det bör bero på borgenärerne att välja antalet af dem, som skola bevaka deras rätt, särdeles då de sjelfve skola betala dem.
När då förvaltningen kan af en person besörjas, ser jag ingen anledning, hvarföre det skulle ske af flere, särdeles då i ett fattigt concours-tillstånd det hårdt drabbar creditorerne att betala till gode männen.
Hvad den andra anmärkningen angår, så är den blott rigtad emot redactionen; a36 Den 9 Junii f. m. det är nemligen sagdt, att otydlighet kunde uppkomma, då det står: afgäld och köpeskilling.
Jag bekänner, att jag ej tror någon Domare af denna redaction kunna förvillas, att gifva ersättning af båda delarnG.
Så länge afgäld finnes, kan ej köpeskilling komma i fråga.
Då först kan den användas, när den förra ej räcker till.
Hvad åter den anmärkningen vidkommer, som blifvit gjord emot Utskottets förslag, att det skulle vara de Myndigheter tillåtit att bestämma vicariers arfvoden, hvilka äro Öfvermvndigheter; så får jag förklara, att hvad Herr Ribbings anmärkning vidkommer, hvilken Herr Crusenstolpe biträdt, tror jag sådane fall kunna inträffa, då en cessionant har större inkomster, än att hälften deraf bör tillfalla hans vicarie.
Detta har egenteligen afseende på Prest-embetet.
Det gifves inom Sverige Pastorater, der creditorerne kunde hafva en rättvis grund att få till sitt godtgörande mera än halfva lönen.
Jag ser ej någon anledning, hvarföre en vicarie under ett concours-tillstånd skulle njuta bättre rätt, än under ett annat tillstånd, då det beror af Consistorium att bestämma, huru mycket en vicarie skall hafva.
Jag skulle äfven tro, att till svar på Herr Crusenstolpes anmärkning kan gälla, att mig vetterligen i Sverige ingen embetsman finnes, som ej halsin ÖfverMyndighet, och det är denna ÖfverMyndighet, som Utskottet menat.
Hvad åter angår den anmärkning, som blifvit gjord Den 9 Junii f. m. deremot, att
Utskottet utbytt ordet bevis emot inteckningsbevisj så bekänner jag, att hvarken jag eller Utskottet delat den tolkning, som Herr Ribbing gifvit den förra redactionen.
Tvärtom hafva alla varit af den öfvertygelse, att i det åberopade uttrycket om sättet, hvarpå concours skall behandlas, menas ej kallelsebevis, utan inteckningsbevis.
Om ej stället förklaras så, linnes intet stadgande, som ålägger domaren att infordra gravationsbevis, hvilket likväl är nödvändigt.
Om åter kallelsebevis skulle menas, så är det visserligen bestämdt, att kallelse skall ske, men intet ställe finnes, som säger, att bevis om emottagande af sådan kallelse skall afbidas, innan concoursen företages; den går lika väl.
Således tror jag, att denna anmärkning icke fordrar återremiss.
Hvad den femte anmärkningen angår, så är den riktad emot den sats, som Utskottet antagit, att inga andra fordringar skola blifva föremål för concoursdomarens pröfning till halt och beskaffenhet, än sådane, hvaremot anmärkningar blifvit gjorde.
Härvid får jag förklara, att
Utskottet för sin del icke kan dela den lagprincip, som Herr Ribbing vill göra gäl lande.
Utskottet har gjort sig noga reda för, huru det skulle förhålla sig med den saken, och Utskottet har icke allenast från fordna tider, då man dömde efter de gamla concourslagarne, utan äfven från erfarenheten sedan år 1818 kommit till den öfver - a38 Den 9 Jnnii f. m. tygelse, att det nu gällande vere det enda rätta.
Utskottet har trott, att lika litet i fråga om concours, sorn i något annat fall, det kan vara Domarens åliggande att utreda, hvad som vore för parten förmånligast, och det skulle likväl blifva förhållandet, om
Domstolen komrne att bedomina sådane fordringars giltighet, hvaremot ingen anmärkning blifvit gjord.
Det är väl en gifven satts, att en medgifven fordran äfven måtte vara giltig.
Derföre tror jag ej, att den anmärkningen förljenar återremiss.
Hvad åter den af Herr Tham gjorde anmärkning vidkommer, att Utskottet gifvit en ny redaction, grundad på den öfvertygelse Utskottet har, att pensioner, enär de ej genom bestämda vilkor äro undan tagne, höra gå tili gäldens godtgörande, så får jag erkänna, att den är af de betänkligaste, som blifvit gjorde.
Jag skulle gå in på denna anmärkning, om jag kunde göra mig reda för någon slags riktighet deruti, att en embetsman, som vore 65 år gammal och finge afsked med pension utan något vilkor, skulle vid 65 och ett halft års ålder vara mindre skyldig att betala sina creditorer, än vid 64 och ett halft års ålder.
Jag har ej kunnat hos mig sjelf vederlägga denna anmärkning, ty den pension, som en tjensteman får vid 70 års ålder, är blott en fortsättning af hans lön, en rättighet, som Staten gifver honom att upphöra att arbeta i Statens tjenst, men genom denna rätt torde Den g Jui)ii f. id. iclce Staten hafva gifvit honom jernbref att icke behöfva betala sina skulder.
Det är delta skäl, soln gifvit mig anledning tro, att det ej går an, att göra ett sådant stadgande.
Jag tror, att då man gifvit en pension under elt vilkor, att den skall gå lill det eller det ändamålet, kunna creditorerne icke derpå hafva något anspråk, ty då böra de känna förhållandet förut.
Denna grundsatts, som tyckes hafva varit tämmeJigen allmänt gällande hos
Domare, synes äfven hafva legat till grund för dem, som uppgjort reglementet för CivilStatens pensions-inrättning.
Det har för dem, som låna till tjenstemän, genom det allmänt promulgerade reglementet, kommit till kännedom, att en pension icke kan tagas i mät för deras skulder.
Då blifver det ej eller någon slags anledning till ett motsatt förhållande.
Jag skulle således tro, då äfven denna anmärkning förut blifvit i Utskottet framstäld och till den grad öfvervägad, att derom varit skiljaktighet inom Utskottet, och två ledamöter hyst särskilta meningar, att en återremiss i den delen vore onödig.
Den enda anmärkning jag icke tror mig kunna vederlägga är den af Herr Crusenstolpe, som rörer redactionen af den §., hvaruti omtalas, att en person, som gör concours, skall afhålla sig från sin tjenst, intill dess dom öfver honom fallit.
Jag tror, att den borde omredigeras på ett riktigare sätt, och att det bordt stå lagakraftvunneu a4<> Den 9 Junii f. m. elom.
I afseende på den punkten vill jag ej bestrida återremiss.
Ordförande nu sednast behagat gifva tillkänna, att en af de anmärkningar, sorn blifvit gjorde, äfven efter bans tanka, bör föranleda till återremiss, borde jag ej till besvarande upptaga hvad emot mina blifvit framställt, så mycket mera som jag tror mig fullständigt hafva utvecklat skälen för hvad jag yttrat; utan endast lemna desamma till Utskottets noggrannare bedömmande.
Å en och annan mera direct framställd fråga får jag dock svara.
Först, hvarföre creditorer i en concours ej skulle hafva samma rätt som Domaren, att välja en eller två gode män ?
Om det vore så, som talaren anfört, att det vore Creditorerne samfällt, som bade denna rätt, skulle jag ej opponera mig emot Utskottets förslag, ty grundsatsen, att Domaren ej må hafva bättre rätt, än Borgenärerne, är rigtig; men då man besinnar, att vid första sammanträdet endast de närmast vistande borgenärerne skola kallas, och således finnér, att det ofta är ganska få, som äro närmast boende, och dessa just kunna vara de ringare minst prioriterade fordringsägarne, så torde man inse, att man ej bör frångå det i lagen antagne stadgande, att för allmänna functioner tvänne gode män böra förordnas, emedan deruti ligger - Den g
Ju ni i f. ra. ger större säkerhet, än då blott en utses.
Den redactionsförändring, som jag hemställt matte ske, i fråga, om afgäld och köpeskilling borde användas till aflöning åt Curatorerne, har ej eller godkänts, derföre att hvar och en borde förstå, att afgäld borde först användas, innan köpeskilling tillgripes.
Men om man påminner sig, att afgäld är lösegendom, och att dess användande drabbar dem, som ej hafva inteckning, torde man finna, att stridiga frågor kunna uppkomma i detta afseende emellan de prioriterade och de oprioriterade fordringsägarne, samt föranleda obehagliga rättegångar, i fall Lagen ej är bestämd.
Jag tror mig derföre böra vidblifva den anmärkning jag gjort, att det tydeligen bör uttryckas, att man först bör taga afgäld, innan man tager sjelfva panten.
Det kunde kanske icke vara oriktigt, att i detta afseende vara förtänkt.
En värd talare Herr Crusenstolpe har anfört åtskilliga skäl, som styrka den anmärkning jag framställde i afseende på aflöningen af Yicarier, och han har fästat uppmärksamheten derpå att, i fall man vili bibehålla stadgandet, man bör vara noggrannare i redactionen.
Derpå har blifvit svaradt, att hvar Embetsman har sin högre Authoritet, men om man då eftersinnar, hvem som är Öfverauthoritet för de Embetsman, som Herr Crusenstolpe nämnt, fin27 H. 16 242 Den 9 Junii f. m. r ner man, att det är Kolningen, och han skulle såsom sådan i detta fall blifva besvärad af förekommande boutreduingsomsorgcr.
Friherre Ehrenborgh framställer vidare, luiru som Vissa löntagare inom PresteStåndet voro så väl lönte, att en Vicarie kunde vara väl belåten med mindre än hälften af lönen, och att Creditorernc kunde hafva någon rättvis grund, att begära mera än hälften.
Jag frågar, hvad rättvis grund fordringsägare kunna hafva att göra anspråk på de löner, som staten gifver sina tjenare?
Äro de ej fastställde för tjenstens förrättande, och icke för att betala tjenstemannens skulder.
Gjorde någon concours i och för de utgifter han hade för sin tjenst, då Liefve det en rättvis grund, att staten skulle betala skulderne; men om man betraktar saken efter verkliga förhållandet, ser jag ej, att de hafva rätt, som yrka, att tjenstemän skola behålla sina löner, då de ej få göra tjenst.
Jag styrkes så mycket mera i denna mening, och tror den bevisas, derigenom, att jag vågar fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet deruppå, att då man ej vill tillerkänna den tjenstförrättande halfva lönen, vill man likväl undandraga borgenärerne den ringaste del af den lön eller, som nian kallat den, fortsättning af lönen, hvilken utgår såsom pension.
Är det väl skäl att blott afse det personliga?
Sedan Statens tjenst är lemnad, då är man nion om, att ingen afkortning skall ske för / Den 9 Junii f. m. a43 den afskedade, men för den, som skall förrätta tjernsten., för honom är man särdeles nion att göra afkortningar.
Det har vidare blifvit anmärkt vid en redactionsförändring, att lagens stadgande skulle visa, att Lagutskottet har rätt i den tydning, som det lemnar i sitt förslag.
Anmärkningen angeck, huruvida de bevis, sora skola infordras, äro bevis om kallelse, eller bevis om livad i egendomen är intecknadt.
Jag anhåller, att få uppläsa §:n sådan den finnes i gamla lagförslaget, och att derefter få lemna till Ridderskapet och Adeln att bedomina, huruvida den ena eller den andra har rätt.
Den lyder: att samtlige borgenärerne skola om stämningen serskilt underrättas, samt att stämningen skall så kungöras jemväl dem, som hafva inteckning uti gäldenärs fasta egendom, och Rätten förty åligga, att bevis derom infordra.
Refererar sig ordet derom på bevis, om de blifvit kallade, eller refererar det sig på mellanmeningen om inteckning.
Det lemnar jag till Ridderskapet och Adeln att bedömma.
I en annan fråga, der opinionen mellan den ganda och nya lagstiftningen är så stridig, att det är fåfängt, att öfverbevisa den ena eller den andra, vill jag ej vara vidlyftig, den nemligen, huruvida Domare skall endast då tillämpa rättvisan, när han 16* 244 Den 9 Junii f. m. tvingas dertill, likasom hjulet i verket eller hammaren, eller om han skall äfven ex nobili officio tillämpa lagen och t. ex. afslå en fordran, som uppenbarligen finnes diktad, utan att dertill tvingas af ep anmärkning, ett påstående.
Jag bekänner mig till dem, som tro, att det icke går an att förmycket föra in machineriet i Embetsmannabefattningar.
Jag medgifver, att under formerna skyddar man sig bäst, men rättvisan oell den goda saken befordas ej genom sorglöshet.
I den förmodan, att Ridderskapet och Adeln torde icke vägra återremiss åt Betänkandet i anledning af de anmärkningar, som blifvit gjorde, begär jag att få öka dem med några.
I 2 Gap. 1 §. stadgas, att Borgenärer, som tillstädes kommit, skola genast inför Rätten utse, eller ock sig emellan välja och för Rätten nämna s:ne eller flere Gode Män.