Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han uppfostrades, ifrån så lång tid han kunde erinra sig, i förhoppning att han skulle blifva en värdig vetenskapernas lärjunge.
För det studium, han sedan valde, utvecklade han redan såsom gosse stora anlag samt en brinnande håg och lust, hvilka förvånade hans lärare, och förskaffade honom deras välvilja och stundom passande belöningar för hans flit och ihärdighet.
Detta oaktadt, var han icke hatad af sina kamrater; ty redan tidigt förstod han konsten att göra sig afhållen.
I deras krigiska lekar eller andra öfningar kunde de icke heller öfvervinna honom, emedan hans skicklighet och vighet ersatte hvad som brast honom i kroppslig styrka; och i öfrigt var han den tjenstaktigaste och vänligaste gosse i hela skolan, ett slags lefvande lexikon, till hvilket en stor del af de andra vände sig, för att få mången upplysning i sina latinska lexor, stilprof och öfversättningar.
Aldrig skröt han af sina företräden, utan framgick sin bana trygg och lugn, vänlig, mild och älskad af alla.
Vid skolårens slut besökte han gymnasium, och efter ett treårigt vistande derstädes, reste han till fädernehemmet, för att jula.
Våren var bestämd att se honom företaga den vigtiga resan till universitetet.
Han var då sjutton år, och höll, såsom yngling, allt hvad han lofvat som gosse.
Med öppna armar emottogs han af de älskade föräldrarne, hvilkas enda hopp han var.
Med djup, innerlig glädje läste fadern de vackra betyg han hemförde från gymnasium; det var så tillfredsställande och lugnande för fadershjertat, att se utsädet börja mogna och lofva en rik skörd.
Den gamla modern, hvars afgud sonen var, kunde aldrig se sina ögon förnöjda på den sköne, liflige, artige och tjenstaktige gossen; och huru klappade ej hennes hjerta af förlåtlig stolthet och fägnad, då andra berömde den ståtlige och hygglige ynglingen, hvilken förde sig så väl, så skickligt spelade sin fiol, och sjöng så förtjusande!
Dessa talanger, i förening med ett städadt och anspråkslöst väsende, förskaffade honom en mängd bjudningar, och öfverallt, i de kretsar han besökte, var han firad och omtyckt.
Under oafbrutna förströelser försvann julhelgen, såsom en enda stor fröjdedag, och äfven de återstående vintermånaderna gledo lätt fram.
Snart gick vattnet öppet, skutorna lastades, och på en af de förnämsta inskeppades vår hjelte, att afgå till Malmö och ytterligare derifrån till Lund.
Men då skall man tro, att mamma hade alla händer fulla, för att kunna medhinna den utrustning härtill erfordrades.
Linne, nattkappor och löskragar i mängd förfärdigades af tvenne symamseller.
Skräddaren sträfvade med den nya blå klädningen, som skulle blifva studentuniform, samt med kappa och öfverrock af ett slags vadmal, hvartill den ömma modern med egen hand spunnit garnet, och hvilket just derföre var så fint, att det omöjligen kunnat tagas för annat än kläde.
Men allt detta var blott en droppe i hafvet, emot all den ofantliga mängd af tunnt, torrt bröd, medvurst, spickeskinkor, smörbyttor, kryddsill och limpor, som inpackades åt den käre gossen.
– ”Ty frukost och aftnar, far,” sade fru Mannerstedt till sin man, ”måste han äta hemma.
Far hade ingenting att invända emot detta kloka förslag, emedan det kostade nog ändå, att hålla sig i Lund.
Men dit måste han, det kunde icke hjelpas; ty till Upsala var alldeles för långt.
”Och der är det för öfrigt icke mindre dyrt,” suckade herr Mannerstedt senior, då han tänkte på de svåra tiderna och den känbara penningbristen.
Slutligen inträffade den vigtiga dagen och den smärtsamma, djupt skakande afskedsstunden.
Faderns rörelse var stor; men han förmådde dock beherrska de mörka aningar, som tillhviskade honom, att det var sista gången han tryckte sonen till sitt hjerta.
Med lugn och fattning gaf han Frans hulda förmaningar och vänliga, nyttiga råd för sitt framtida lif och sina nya förhållanden.
Modern snyftade vid sin älsklings bröst: ”Gud välsigne dig, barn, min kära, älskade gosse!
Glöm icke din fars lärdomar, och tänk på din mor, hennes böner och tårar, om du skulle komma i några frestelser, som gudnås icke är brist på i den elaka verlden!
Men stå då fast, min egen, snälle Frans, och minns beständigt, att vi lefva icke allenast för denna korta och oroliga tid, utan äfven för den redogörelse, vi skola aflägga i den som kommer efter.
Och,” tillade den omtänksamma, goda frun, litet saktare, ”blir du för illa i knipan för penningar, så känn efter på botten i kistan; mellan den tredje medvursten och den stora osten ligger litet sparstyfrar, som jag gömt åt dig.
Men blott i nödfall, Frans, kom ihåg det!
Gud tage dig i sitt beskydd, och hans heliga englar ledsage dig på vägen!
Glöm icke din mor, glöm icke hennes råd!”
”Aldrig!” stammade Frans, ”aldrig, dyraste mor!”
Han tryckte den älskade handen till sina läppar, till sina våta ögon.
”Aldrig skall jag, det lofvar jag heligt, blifva ovärdig mina älskade föräldrars kärlek och oändliga godhet.
Denna stund skall stå med lefvande, ljusa drag fasttryckt i min själ, och blifva engeln som ledsagar mig!”
”Se så, Guds frid!” sade herr Mannerstedt och torkade med afvig hand bort tåren, som stal sig ned öfver hans manliga kind.
”Nu får det vara slut.
Vinden blåser god, och allt är klart.
– Han sköt ynglingen framför sig.
– ”Så! gå du förut, min gosse, och läs sjelf dörren.”
Det var en sak, som den gamle mannen ansåg högst maktpåliggande för den resandes lycka, att denne sjelf tillslöt dörren efter sig.
Derefter följde föräldrarne, och vid bryggan togs ännu ett rörande farväl.
Unga Mannerstedt hoppade upp på däck; efter honom följde den oberäkneliga mängden af diverse, som mamma lät langa upp, och nu hissades seglen.
Vinden blåste frisk och god, den lilla besättningen sträfvade med tågen, hojtade och skrek, passagerarne ordnade sina saker, och skutan strök förbi udden.
Frans stod vid förstäfven, och hviftade med den hvita näsduken ännu det sista lefväl.
Föräldrarne besvarade signalen från stranden; men snart undanskymdes de för hvarandras blickar, och en gemensam bön till Allfadern brann i den högtidliga minuten på deras läppar.
Afskedets minut, hvem har ej känt dess bitterhet, äfven om tron och hoppet på återseende, likt vänliga skyddsenglar, stått invid oss!
Många sidor kunde fyllas om de trefliga och interessanta, ehuru obetydliga händelser, som inträffade under resan, och sedan om ankomsten till Malmö och första uppträdandet i Lund, besöken med rekommendationsbref, uppvaktningarne hos professorerna, inträdet i den ädla studentkorpsen, brefven från söta mamma, med så mången välkommen tioriksdaler, från söta pappa, med så många förmaningar samt större remisser; och slutligen kunde äfven förtäljas, huruledes de innerligt goda, nyförvärfvade vännerna artigt och tjenstvilligt hjelpte vår hjelte tillrätta med hans medvurstar, skinkor, ostar och brödfjerdingar.
Det var så ljuft för mången hungrig själ, icke att ”draga lott,” utan ”dela som bröder!”
Men som allt detta troligen skulle finna föga deltagande hos läsare, som äro obekanta med universitetslifvet, nödgas vi förbigå sådant, och meddela endast det vigtigaste.
Mannerstedt hade vistats ungefär ett år i Lund, då hans far dog; och i stället att, enligt allmän förmodan, efterlemna en vacker förmögenhet, fanns det, sedan allting blifvit siktadt och sålladt af gode män och fordringsegare, ”knappt spik i väggen,” såsom ordspråket lyder.
Det blef äfven så till vida sämre än ordspråket, att icke ens väggarne återstodo; ty det gamla, kära och trefliga huset, der det fromma äkta paret genomlefvat så många lugna och lyckliga år, såldes med det öfriga, och en liten obetydlig gård, innehållande ett par rum, hvilka herr Mannerstedt, under sin embetsmannatid, begagnat som kontor, ett ringa husgeråd och några hundra riksdaler var allt som lemnades enkan.
Det var en svår och hård stöt på gamla dagar, att öfvergifva den boning, som för henne egde så rika och kära minnen; men det bittraste för den goda frun var öfvertygelsen, att denna olycka skulle hindra hennes älsklings fortgång på den akademiska banan.
Icke underligt då, om allt syntes henne mörkt och töcknigt, liksom hennes egen själ, då hon, ifrån det glada, nästan praktfulla boningshuset, inflyttade i det lilla grå kyffe, hvilket skulle se de återstående dagarne af hennes sorgliga lif förflyta.
Den första solstråle, som skimrande bröt sig genom nattens dunkel, var ett bref från Frans, uppfylldt af den djupaste smärta för den älskade moderns skull.
Hvarje bokstaf uttalade det lefvande uttrycket af hans varma, sonliga kärlek, hans innerliga, omhuldande ömhet.
På det enträgnaste bönföll han, att modern måtte använda det lilla som var qvar för sin egen beqvämlighet och sina egna små behofver.
Han ville sträfva och arbeta; det skulle nog gå.
Med den bästa och frommaste mors välsignelse, hoppades han att Herren skulle gifva framgång åt hans bemödanden; och dubbelt ljuf blefve lönen, då han genom kors och försakelse köpt segern.
Så skref Frans; och ej nog med att han skref det, han tänkte äfven så.
Hans ädla och rena sinne, hans lifliga, allt uppoffrande tillgifvenhet väckte till nytt lif den goda fru Mannerstedts domnade själskrafter.
Hon började tänka på hvarjehanda utvägar, dels för sin egen bergning och dels för att någon gång kunna bidraga med en skärf åt sin älskling.
Flera försök gjordes i åtskilliga vägar; men de kröntes icke af någon framgång.
Då erinrade sig fru Mannerstedt, att i fordna dagar, när hennes hus och hennes bord räknades bland de bästa i staden B**, hade gästerna slösat mycket beröm samt af hjertans grund prisat hennes utmärkt ypperliga öl.
”Jag skall brygga öl och sälja det!” utbrast den goda frun med en glädje, fattlig endast för den, som under behofvets gissel sjelf erfarit, hvilket öfvermått af sällhet blotta tanken att kunna lyckas skänker åt den, som bjudit farväl åt hopp och glädje.
Fru Mannerstedt började med fröjdefullt mod sitt ölbryggeri; och se, det lyckades förträffligt!
Sjelf, ty hon hade alltid varit en driftig husmoder, lade hon hand vid allt.
Då hon, väl påklädd, de sena vinteraftnarne satt på en pall framför sina rena, snygga ankare, och påtappade sina buteljer, samt med den af kölden stelnade och darrande handen lyste med vaxdanken, och om hvar och en fått nog, och om det syntes klart och friskt, kunde det väl hända, att, vid minnet af salig far och bättre dagar, en tår smög sig nedför den skrynkliga kinden; men den borttorkades genast, vid erinringen att hennes bemödanden kunde i någon mån lätta den älskade sonens bekymmer.
Hon hade nemligen från annan hand erhållit underrättelser, och dessa talade väl om hans oafbrutna flit, ja ända till ytterlighet gående arbetsamhet; men de omnämnde äfven, att hans behof blefvo allt mera tryckande, samt att han under det sista halfåret nödgats försälja sitt ur och flera andra saker af värde.
Då den goda fru Mannerstedt betänkte allt detta, och såg huru ölet bornerade och fröjdade sig, fröjdades äfven hennes själ, vid hoppet att kunna bispringa Frans; och med lätta steg och lätt hjerta sprang hon så fryntligt och utlemnade för hvar åttaskilling en butelj af sitt goda öl, och kunde sålunda, när det ville sig väl, afyttra hela dussinet om dagen.
Hvem var lyckligare än fru Mannerstedt, – endast en mor kan uppfatta detta, – då hon hopskrapat den betydliga summan af tjugu riksdaler banko?
Det var en högtid utan like, och hon eftersände då sin gamle vän och rådgifvare, rådman Sifver, hvilken med mycket nöje åtog sig att sända penningarne till en gammal bekant i Lund; ty icke var det värdt att skicka dem till Frans sjelf.
Han skulle aldrig hafva emottagit de penningar, hans dyra mor, med uppoffrandet af både mången natts ro och mången annan försakelse, sammansparat; hellre hade han föredragit att både svälta och frysa.
Men rådman Sifvers ombud visste nog att hjelpa saken tillrätta; genom dess försorg blef en af Mannerstedts mest tryckande räkningar betald, och derefter följde ännu flera; ty den moderliga källan gaf näring så länge den sjelf hade något att nära sig af.
Sålunda framskredo tvenne år.
Det vanliga ombudet i Lund hade gifvit Frans en vink, att denna betydliga hjelp, hvilken ofta väckte hans förundran och alltid hans beundran, härflöt från en hans fars gamle vän, hvilken lefde i goda omständigheter, men önskade förblifva okänd, för att undgå alla tacksägelser.
Den unge Mannerstedt, sjelf så finkänslig, uppfattade hela ädelheten och grannlagenheten i sin obekante välgörares handlingssätt, och tackade derföre endast i sitt hjertas tysta helgedom och i sina brinnande böner den vän, hvilken sökte lätta bördan af hans bekymmer.
Man var nu vid sommarens början, och fru Mannerstedt hade enträget bedt
Frans komma hem under ferierna.
Hon försäkrade honom heligt, att det alldeles icke skulle vara henne olägligt; han gjorde henne tvärtom en utomordentlig glädje; hon hade redan ställt i ordning för honom.
– Sådant var äfven förhållandet; ty hon hade sålt sin sista dyrbarhet, sin guldsnusdosa, för att förse sitt lilla hushåll till den outsägligt älskade sonens hemkomst.
Frans kunde icke emotstå de hjertliga, bevekande bönerna; han packade tillsamman sina böcker, sina papper, sina noter och sin fiol, jemte den betydligt hopsmälta garderoben, reste till Malmö, och kom händelsevis hem på samma skuta, med hvilken han afrest, – ack, under huru olika utsigter!
Men sådan är lifvets vanliga gång; i dag fröjd och lugn, i morgon smärta och storm, – en evig vexling!
Huru skildra fru Mannerstedts förtjusning, när den höge, välvexte, tjuguårige ynglingen sprang trappan uppföre i de moderliga armarne, hvilkas häftiga darrning knappt tillät henne sluta dem omkring den återkomne!
Ack, det var en fest, der englarne kunnat vara gäster!
Det ena lilla rummet, det största och bästa, var upputsadt, för att emottaga Frans; det förnämsta, som ännu fanns qvar, var der hopsamladt, och allt så trefligt, ordningsfullt och snyggt.
Stum tryckte Frans den moderliga handen till sina läppar, och himlen bodde i hans själ; ty det utgjorde en salighet, att vara så älskad.
Frans visste alltför väl, att de många uppmärksamheter, den lilla kammaren förenade, kostat hans goda mor stora uppoffringar; derföre var honom också allt så heligt och dyrbart.
Tre månader, ljufva och lyckliga, förflöto under anspråkslösa njutningar i ett stilla familjelif.
Frans arbetade flitigt, som vanligt; men hans tid förflöt likväl angenämt, under lustvandringar i den vänliga, välbekanta trakten, jemte besök hos sina gamla och kära vänner, hvilka, – det måste vi serskildt nämna till deras heder, emedan de deruti skiljde sig från vänner i allmänhet, – icke kände någon skilnad mellan fordom och nu, utan öfverhopade unga Mannerstedt med täta bjudningar.
Frans afböjde likväl de flesta af dessa; ty dels var, hvilket vi redan nämnt, hans kläder, såsom både utnötta och urvuxna, icke egnade att visa sig i sådana kretsar, dels ville han hellre skänka sin mor och de varmare ungdomsvännerna de stunder han hade lediga.
Vid terminens början skulle Frans återresa.
Ett par dagar före den stora sorge- och afskedsdagen hade fru Mannerstedt, sysselsatt med tillredelserna för matsäcken, mycket att syssla i sitt lilla kök, och Frans att samla tillsamman och ordna sina tillhörigheter.
Under detta göromål erinrade han sig, att han glömt någon småsak, som hans mor tagit i förvar åt honom.
Han gick således in, för att hemta den; men som fru Mannerstedt sysslade i köket, och han blef varse att en byrålåda stod öppen, der han påminte sig att han sett sin mor gömma den ifrågavarande artikeln, drog han ut lådan och började genomsöka dess innehåll.
Händelsevis träffade han en bundt papper, på hvilken stilen liknade de räkningar han fordom emottagit från den person i Lund, hos hvilken han hemtade sina tarfliga middagar.
Han kunde icke emotstå sitt begär att öppna bundten; men huru skildra den mängd, på en gång ljufva, men tillika bittra och nedslående känslor, som bestormade ynglingens veka och känsliga hjerta, då han erfor att det var hans gamla mor, som under mer än tvenne år, med den mest uppoffrande sjelfförsakelse, betalat hans månadtliga middagsräkningar?
Tvenne stora tårar, för första gången afpressade öfver hans fattigdom, stulo sig fram och hängde dallrande i de långa, mörka ögonhåren.
Dyster hvilade blicken på de omkring honom spridda räkningarne, och läppens glöd hade bleknat, under det en märkbar darrning krusade dess yta.
I detta ögonblick inträdde fru Mannerstedt, och liksom molnen sjunka för solens glans, så försvann det mörka uttrycket i Frans’ ansigte, då han såg henne, som icke kände något skönare namn, än det af mor.
”O, modershjerta!
Skaparens herrligaste verk!” voro de enda ord han förmådde frambringa, då han störtade i de armar, som utbredde sig för att emottaga honom.
Några ögonblick, rika på hvad lifvet eger högst att bjuda, en försmak af himmelsk sällhet, försvunno tysta.
Då uppreste sig åter Frans.
Manligt allvar återspeglade sig i hans drag och gaf styrka åt hans röst, då han långsamt, men fast yttrade:
”Och nu, min mor! min ömma, outsägligt älskade mor! lofva mig, så vidt lugn och frid skola bo i min själ, att icke mera göra så!
O, jag begriper alltför väl hvad det kostat, hvad dessa dyra händer arbetat, på det att Frans icke skulle hungra!
O, moder! moder! mitt hjerta kunde brista af smärta och salighet, vid anblicken af dessa papper!
Nej, de penningarne blifva mig för tunga!
Lugna mig med det heliga löftet, att jag får sörja för mig sjelf!”
Fru Mannerstedt var nödsakad att gifva efter, och hon befann sig också nu uti ett så utblottadt tillstånd, att endast den uppfinningsrikaste kärlek kunde, i förening med den mest vidsträckta omtanka och de största, ehuru tysta uppoffringar af hennes enskilda tillhörigheter, under loppet af de sista fjorton dagarne hålla det lilla hushållet tillsamman.
Hon ville med glädje svida derföre, när Frans var rest, endast det lyckades att dölja förhållandet medan han var hemma.
Och det lyckades!
De sista återstående timmarne tillbragtes i sköna, kärleksrika samtal, och Frans lät, som ett godt barn, söfva sig af den moderliga ömheten.
Han reste, icke till hälften anande, huru dyrt denna sedan skulle få betala dessa trenne så ljufva och lycksaliga månader.
För att göra all vidare hjelp umbärlig, antog Frans, vid nästa termins slut, plats såsom informator på ett års tid.
Men det blef ett bittert år; ty hans patron, liksom dennes fru, voro ett uppblåst, dumt folk, som inbillade sig att det var förnämt och präktigt samt vittnande om serdeles god ton, att behandla en informator såsom ett slags bättre betjening.
Efter denna skärseld återtog
Mannerstedt med lättare och spänstigare sinne sina gamla sysselsättningar och mödor, och framgick stadigt och ihärdigt på den bana han valt.
Då tiderna blefvo tryckande, nödgades han åter konditionera, och under dessa vexlande höst- och vinterdagar, – ty en riktig skymt af vår eller sommar ville aldrig inställa sig – framskredo småningom fyra år.
Som han nu var helt och hållet utledsen vid lärarebefattningar, och han, med så knappa tillgångar, omöjligen kunde hålla sig längre vid akademien, beslöt han, på tillstyrkan af rådman Sifver, hvars vänskap och råd han alltid värderat, att för ett halft eller kanhända helt år flytta till den stad, der han nu vistades, hvarest rådmannen hade flera bekanta, hvilka försäkrat, att en språk- och musiklärare der skulle blifva en ganska välkommen gäst. – ”Åtminstone,” sade Frans begrundande för sig sjelf, under det han betänkte fördelarne och olägenheterna af förslaget, ”åtminstone förtjenar jag väl så mycket, att jag åter kan resa ned under nästa vårtermin, och sedan, med Guds hjelp, skall jag förblifva der, tilldess jag slutat min kurs.”
Han reste.
Rådman
Sifver hade redan skriftligen uppgjort några aftal för honom, så att han genast fann sysselsättning.
Som han måste inrätta allt med strängaste besparing, hyrde han sig den lilla vindskammaren, der han nu bodde, hemtade en tolfskillingsportion hvarje middag, hvilken ofta fick räcka till afton, och studerade för öfrigt den lofliga hushållsvetenskapen i så många grenar, som om han med tiden ernat blifva professor i ekonomien.
Så väl rådman Sifvers rekommendationer, som hans eget hyggliga väsende, i förening med hans höga, vackra figur, hvilken hade något imponerande, förskaffade honom tillträde i många hus, der han erhöll befattning som lärare, antingen i språk, musik eller teckning.
Men som dessa timmar likväl icke fyllde det antal han behöfde, för att kunna hafva någon vinst på sitt försök, nödgades han dagtinga med sin stolthet, hvilken gerna ville göra sig upprorisk, och förmådde den att hålla sig tyst, medan han pådrog den svarta, snäfva fracken, för att gå ut i staden, till de förnämsta derstädes, och – erbjuda sin tjenst.
Detta var likväl, det kände Mannerstedt djupt, den svåraste vandring han någonsin gjort.
Han började hos stadens styresman, borgmästaren B**.
Denne hade olyckligtvis stort sällskap hos sig samma afton.
Då vår kandidat helt beskedligt gick uppför den stora, breda trappan, och frågade en der honom mötande kammarsnärta efter borgmästaren, trodde antingen denna, att han hörde till det bjudna sällskapet, eller var hon nog elak att vilja sätta den stackars fremmande musikanten, såsom han ibland på spe kallades, i stor förlägenhet; ty hon svarade endast: ”der!” och pekade på salongdörrarne.
Som gästerna voro församlade i det inom salongen befintliga stora högtidsförmaket, hörde ingen Mannerstedts knackning.
Han vågade således, efter något betänkande, att stiga in.
Här syntes ingen lefvande varelse, utom ett par små flickor, fem à sex år gamla, hvilka stodo och betraktade några konstgjorda frukter, under innerlig önskan att de måtte duga att äta.
De ljuslockiga englarne vände sig om vid det buller Frans förorsakade, och, alldeles obekanta med hvad som passade eller icke, sprungo de vänligt emot honom, såsom mamma lärt dem emottaga alla gäster, för att förtjusa dem och sedan införa dem till sällskapet.
”Kom, kom och följ oss!” bådo de skälmska ungarne.
Mannerstedt, som hörde röster i nästa rum, ville draga sig tillbaka; men de små Evorna bådo så smekande, att han måtte följa med till pappa och mamma, som annars skulle blifva så ledsna och tro att Bertha och Hulda varit obeskedliga, emedan den fremmande herrn gått bort.
Han kunde icke emotstå de oskuldsfulla budbärarinnorna af hopp och tröst.
Han inbillade sig för några ögonblick, att han i detta hus kunde finna vänligt emottagande, och följde barnen.
Dessa fattade honom en i hvardera handen, och sväfvade, som två ljusalfer, vid hans sida genom salongen.
De stötte upp de lätt tillslutna dubbeldörrarne till förmaket, och nu stod han midt i en ofantlig samling af herrar och fruntimmer.
De små ville draga honom med sig längre fram; men han gjorde sig hastigt lös, och bugade sig djupt, med en högt flammande rodnad på kinden.
Borgmästarinnan vinkade skyndsamt barnen till sig, och hviskade dem någonting i örat, hvartill den ena af flickorna svarade: ”Men du hade ju sagt, att vi skulle göra så med allesamman!”
– Mamma skakade med en mycket förtretad uppsyn på hufvudet, och hviskade till sin granne: ”Ack, hvad barn äro enfaldiga!
Det erfordras ett öfvermenskligt tålamod, att icke förarga sig sjuk öfver dem.
Min lilla, söta fru M**, hvem i Herrans namn är den der menniskan?”
Emellertid hade borgmästaren, en liten, tjock man, med en reputerlig mage och en lika reputerlig peruk, nalkats vår hjelte, hvilken, med hatten i hand, stod några steg ifrån dörren, och afvaktade ankomsten af stadens styresman, som närmade sig långsamt, med glasögonen hoplagda och hållna för ena ögat.
”Hvem är han, min vän?” frågade borgmästaren, som ganska väl visste hvem han var, ”och hvad än hans ärende?”
Mannerstedts hjerta klappade af den häftiga sinnesrörelsen, så att det tycktes vilja spränga bröstet, och kinder och panna lågade som eld, då han yttrade: ”Mitt namn är Frans Mannerstedt, hvilket passet utvisade, som jag hade äran aflemna vid min ankomst.
Mitt ärende är att efterfråga, om herr borgmästaren för något af dess barn är i behof af en lärare i språk, musik eller teckning?”
”Ja så, ja så! är det herr Mannerstedt?
Jag erinrar mig nu,” sade borgmästaren och vinkade åt en betjent att framsätta en stol åt den fremmande, men hvilken denne höfligt undanbad sig.
Att stå vid dörren som supplikant, fick väl gå an; mången hade ju stått så före honom, och millioner varelser skulle ju äfven efter honom känna samma förödmjukelse; men att blifva inbjuden att som gäst der intaga sin plats, det var för mycket.