Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Jag igenkänner honom då han här yrkar förkastandet af borgen för tidningsutgifvare, och då han ej erkänner riktigheten af Utskottets förslag om domstolarnes rättighet att afdömma tryckfrihetsmål, samt då han yrkar bibehållandet af en Jury, fast olika organiserad.
Mycket talar verkeligen till försvar för Herr Friherrens mening: jag skulle verkeligen ingå derpå, om jag ej deremot fann flere svårigheter, ja riktiga omöjligheter.
Urbilden till Juryinrättningen hafva vi från England, och jag skall utbedja mig att få i protocollet förvarad följande korta uppsatts derom:
Den 37 Januarii f. m. 5i I England finnes 2 slags Jury, af hvilka den ena kallas störj och deri andra liten.
Den stora Juryns åliggande är alt afgöra huruvida anklagelse hör ega ruin: den lilla skall afgöra, huruvida den anklagade är skyldig eller icke.
Den stora Juryn utnämnes af Scheriffen vid hvarje qvartals-ting (Session).
Dertill utses de mest ansedde män i orten.
Den får för hvarje tillfälle icke bestå af färre än 12, och icke af flere än 23 personer.
Ingen anklagelse får ega ruin, derest icke 12 af denna stora Jurys ledamöter dertill lemnat silt bifall.
Den lilla eller afgörande Juryn bildas för tillfället, på följande sätt.
ScherifFen uppgifver 48 personer, boende i orten, af hvilka hvardera måste hafva minst 10 punds årlig inkomst af jordegendom.
Men om den anklagade anser Scheriffen icke hafva varit opartisk i valet, så kan han kassera hela listan.
Finner han listan vara opartisk, får han likväl jäfva enskilta personer dels för 4 särskilta orsaker, nemi. propter honoris respectum, dem som han anser vara alltför förnäma; propter defedumj dem som han anser icke vara qvalificerade; propter delictumj dem som varit fällde för nesligt brott; och propter affectunij dem som kunde hafva nytta af hans fällande: och dessutom får han, utan att behöfva uppgifva 5q II. 4 * 5i Den 37 Januarii f. ra. skäl, utesluta 20 af dem Scheriffen föreslagit.
Denna Jury skall bestå af 12 personer; oell skulle detta antal icke återstå, sedan alla jäfven om uteslutningarne blifvit gjorde; så -fylles det enligt nyssnämnde method.
Denna Jury måste, derest Domstolen icke medgifver något, undantag, förblifva i ett serskildt rum, utan mat, dryck och eld, intilldess den förenat sig om eIt enhälligt utlåtande, af: skyldig eller icke skyldig.
Kunde något dylikt här införas, så vore det ganska väl; men då jag ihågkommer de svårigheter, som skulle uppstå för att komma till slut med denna Jury, enär nemligen f af Jurymännen skulle vara af lika tanka, måste jag tro, att vi äro för ovane att här antaga denna Jury.
Jag anser derföre den Juryinrättning, vi hafva, vara så god vi för närvarande kunna hoppas, och det är derföre bättre att vi hafva den qvar intill dess nationen blir mogen till någon verklig förbättring, hvartill säkerligen skall bidraga hvad som skrifves i Utskotten och talas inom Stånden.
Jag vill ej vidare uppehålla
Ståndet med ytterliga omsägningar, men utber mig blott att, i anledning af hvad som här, med så mycken pathos, blifvit yttradt om d. 20 Junii 1810, erinra, att författaren till poemet Räfvarne, och till den tidning hvilken försvarade detta poem samt dref denna sak, ej af Domstol kunde fällas eller kunde åtkommas förr än Jury blef inrättad.
Den 27 Ja niia rii f. m. 53 Hans Excellence Herr Grejven och Landt Mar skalken tillkännagaf, att plenum konime, klockan hall till 6 i eftermiddag, att fortsättas.
Herr Munck af Rosenschöld, Eberhard Zacharias:
Friherre Åkerhjelm har i ett Memorial, som förljenar uppmärksamhet, anfört, att i England Sheriffen tillsätter Juryn.
Friherren har sjelf i det närmare utvecklandet af frågan blifvit nödsakad till en del bekräfta min anmärkning emot denna uppgift, och Herr Cederschjöld har sedermera gjort detsamma.
Sheriffen blott uppgör cn lista på jurymän enligt de derföre stadgade föreskrifter, och den anklagade kan, utan anförande af skäl, förkasta 20, och i högmålsbrott 35 jurymän, ja han kan förkasta hela listan, om Sheriffen, som uppgjort den, är sjelf recusable, t. ex. om han vises vara interesserad i saken, eller andra omständigheter göra dess opartiskhet tvifvelagtig.
Kan man då säga, att Sheriffen tillsätter Juryn?
Han blott föreslår den, och det högsta man kan säga, är, att han har någon andel i dess tillsättande.
Men denna andel är ej vådlig; ty Sheriffen är oaf hängig af executiva magten, den anklagade får listan till granskning 10 dagar innan han ställes för rätta, och han har, vid uteslutandet af Jurymän, en vida större rätt, än åklagaren, som måste anföra skäl för livar och en särskild, sorn lian utesluter; och ändå 54 Den 37 Ja nu ar i i f. ro. mäste Juryn vara enhällig, för att kunna fälla den anklagade.
Det oagtadt äro nu för tiden många Engelsmän, som befara, att deras Statsförfattning skall öfvergå till en ren Monarki, emedan det lyckats Regeringen att tillvägabringa flere inskränkande inodificationer i deras tryckfrihet.
Lagerbjelke bar sjelf begått en irring vid uppfattandet af en uppgift, som jag nära ordagrannt anfördt ur Benjamin Constants Memoirer, hvilka uti detta ämne ej torde kunna missleda.
Hufvudfrågan är nu, om vi skola utbyta Juryinrättningen mot fördelen, att slippa Indragningsmagten, d. v. s., om nationen skall göra uppoffring af sitt dj^rbaraste värn för friheten, emot det Regeringen gör concession af ett nära kraftlöst vapen, som Motionairen sjelf förklarat för föga kraftigt.
Friherrens uppriktiga erkännande häraf är så mycket mera aktningsvärd!, som det nödvändigt skulle motverka hans syftemål, att förmå Ständerna till ifrågavarande utbyte.
Jag vill ej försvara organisationen af vår Tryckfrihetsnämnd till alla delar.
Men jag kan ej gå in på den fåtalighet af Jurymän, som den värde Motionairen föreslagit, icke heller, att blott laga jäf och inga andra moraliska, skulle mot dem få ega runi.
Jag önskar, att antalet af Jurymän ökades vida utöfver hvad det nu är.
Den 27 Januari i f. m. 55 Cautionssystemet är hos oss nog vidsträckt ändå, att jag ej önskar det infördt i vår tryckfrihetslag.
"Vi äro utan tvifvel alla ense örn en kraftig controll emot tryckfrihetens missbruk och emot den personliga smädelsen, men vi äro blott oense om medlen.
Jag tror likväl, att Motionairen får sjelf medgifva, att de svårigheter som härvid måste fortfara vid blotta Domstolar, lättare häfvas genom en rigtigt organiserad Jury, som har mera rättighet att göra afseende på uppsåtet och på andemeningen, än på ordalydelsen.
Jag kan derföre med Friherre Lagerbjelke ej gå in derpå, att då uttryck äro tvetydiga, en Jury deraf ej kan draga något resultat till fällande.
Ofta, då uttryck äro tvetydiga, är det dock vid närmare granskning otvetydigt, att dermed menas en viss person eller en viss sak.
Jag slutar med att förnya min önskan örn bibehållandet af Juryinrättningen, i det närmaste så organiserad, som vår nuvarande, men med ett ökadt antal Jurymän, samt att tillstyrka, det tryckfrihetsbrott straffas strängare, då de blifvit begångne under anonymitetens täckmantel.
Vid det yttrande, jag i början af detta plenum haft, är anmärkning gjord af Friherre Åkerhjelm i afseende på mitt bestridande af borgens 56 JQeu 27 Januarii I. rn. ställande.
Han har ansett borgen icke vara ett binder, utan ett vilkor.
Han skiljer mellan begreppen af hinder och vilkor.
För min del kan jag ej ingå på denna skillnad af ordbestämmelser; ty beloppet af detta vilkor skulle blifva ett bestämdt hinder, om det ej kunde fullgöras af någon i landet, Om vilkoret är sådant, att saken blott af några få kan ulöfvas, blir det hinder för alla andra.
Delta hinder är ej nödvändigt, äfven i tillämpningen, ty om en person, i hvilken annan handling som heldst, icke behöfver ställa borgen, så behöfver han ej eller göra det här, emedan han i båda fallen kail blifva fäld till böter, dem hans förmögenhet ej kan räcka lill att betala, och hvilka då förvandlas.
Dervid behöfver ej införas ett i förväg lagdt vilkor; och det kan icke ske utan att 86 § Regeringsformen först jemkas.
Ytterligare har man yttrat sig emot hvad jag erinrat om det oskick, att andra än de, hvilka fått tillståndsbref, numera äro utgifvare, och sålunda låna ansvaret af andra.
Så länge tryckfrihetslagens stadgande förbjuder någon annan än den, som fått tillståndsbref, att utgifva periodiska skrifter, lär ingen annan än den, som fått ett sådant, kunna det lagligen verkställa.
I annan händelse skulle i detta fall, som i mångå andra i samhället, der en person fått rätt att utöfva sjelf en handling, han kunna öfverlåta den på annan man, och såmedelst alldeles eludera \
Den 27 Januarii f. m. 57 tillståndet.
Det vore icke svårt att för rälla framdraga desse icke ansvarige redacleurer, och att ställa dem till ansvar för det de, mot Grundlagens tydliga bud, utan erhållit tillstånd befatta sig med utgifvande af dagblad; och jag tviflar att någon Domstol skulle kunna frikänna dem.
Det bar blifvit emot mig anmärkt, att jag bestridt Grefve Frölichs och Herr Hjertås begäran om det beslut, att deras gemensamma tanke skulle blifva, att ingen förändring borde äga rum, och Herr Cederschjöld har trott, att jag sjelf yrkat upphäfvande af en del af förslaget.
Om jag yttrat mig tydligt förra gången då jag hade ordet, måtte jag hafva upptagit hvad Grundlagen innehåller i afseende på ändring.
Den nämner, att det endast är sådana förslag af Kongl. Maj:t gifna, som ConstitutionsUtskottet afstyrker, hvilka af Rikets Ständer kunna afslås.
Alla som väckas af Riksdagsmän och hvilka Utskottet ej finner tjenliga afslås af detsamma, ej af Rikets Ständer.
Men om Utskottet inkommer med förslag till förändring, så hafva Rikets Ständer rätt att vid den Riksdag, då ett sådant förslag inkommer, derom öfverlägga, samt göra anmärkningar vid för-- slaget och dess detailler, oell alla de anmärkningar, hvilka dervid befinnas utgöra Ståndens gemensamma tankar, skola till Utskottet remitteras.
Det är ingen återremiss af Betänkandet eller Lagförslaget, utan en remiss af ett Stånds gemensamma tanke, 58 Den 27 Jan ital i i f. ni. sorn Grundlagen tillåter.
Denna remiss af Ståndens olika tankar åligger det Utskottet att sammanjemka, och, der skiljagtigheterne ej kunna sammanjemkas, föreskrifver Grundlagen huru dermed skall förfaras.
Om detta yttrande verkligen öfverensstämmer med det, som Herr Cederschjöld uppläst, torde Ridderskapet och Adeln finna, att jag ej haft anledning att frångå detsamma.
Om deremot Herr Cederschjöld trott, alt jag yrkat att ur förslaget skulle utgå det som angår horgen, så är det under förutsättning af premisserne, nemligen att öfverläggningea vore att anse såsom en öfverläggning om prologen till sjelfva ämnet.
Derföre yttrade jag min opinion, att jag anser borgen ej kunna införas.
Jag anser Indragningsmagten skadlig, och jag anser Juryn i dess närvarande skick icke uppfylla sitt ändamål, men af alla dessa omständigheter, alt jag anser dem skadliga, och att jag icke gillar ConstitutionsUtskottets förslag, kan jag dock icke påbördas att vilja föreslå att något skall afslås af Ridderskapet och Adeln vid denna Riksdag.
Jag har från första början yttrat, att sådant icke lagligen kan ske.
Friherre Lagerbjelke, som visserligen erinrat Ridderskapet och Adeln om nödvändigheten att icke med för många gensvar möta hvarandra, för att ej infalla i de Chinesiska höfliglietsbetygelserne, mäste jag dock mötai afseende på det hinder som 86 § RegeringsFonnen lägger för stadgande af Den 27 Januarii f. m. 59 Borgen, emedan lian sträckt sitt yttrande Längre än de andre talarne.
Han trodde att man kunde så illudera lagen, att man kunde i bevillningsväg göra bevillningens utgörande omöjlig.
Jag medgifver, att om Rikets Ständer missbruka sin beskattningsmagt, kunna de göra mycket ondt.
De kunna förrycka hvarje näring och således äfven denna, om man räknar den som sådan.
Detta blefve ett missbruk af Rikets Ständer, och icke härflytande deraf att lagen sådant medgifvit, utan derföre att de efter oriktiga beskattningsgrunder beskattade Svenska folket.
Intilldess vi få bevillningsgrunderne till taxering efter inkomst, då äfven inkomst af tidningar och skrifter bör beräknas, intilldess fortgå Rikets Ständer på den bana, hvarvid vid hvarje Riksdag obillighet och orättvisa äger rum.
Men icke kan man från rättigheten att beskatta taga kskäl att illudera lagens föreskrift.
Man kan val säga, att de i 86 § Regerings-Formen befintliga orden: offentliga magten, beteckna Styrelsen, och att således Rikets Ständer kunde göra lagligen, hvad ej Konungen kan.
Dervid får jag svara, att jag icke kan i denna fråga om beskattning vägra, att Rikets Ständer kunna göra de criantaste orättvisor, och våldföra hvilken medborgare som lieldst, men då Rikets Ständer äro Svenska folkets representanter, då massan af intressen är förenad i deras, är det icke tänkbart att de så skulle glömma allas intressen.
Det 6o
Den 27 Januarii f. ni. är cn farhåga, som ej bör blifva grundad.
Jag anhåller nu åter, för att icke blifva missförstådd, få förklara, att jag icke anser Memorialet kunna återremitteras, ty endast sådana yttranden örn ändringar i förslaget, hvilka Ståndet förklarar vara sina gemensamma tankar, skola till Utskottet remitteras, och icke hela förslaget, hvilket först vid nästa Riksdag kan till antagande eller förkastande förekomma.
Friherre Boye, Fredrik:
Med agtning för de värde talare, som yttrat sig i äinnet med så utmärkt skicklighet, måste jag bekänna, alt jag icke blifvit öfvertygad derom, att den föreslagne förändringen af ConstitutionsUtskottet i Tryckfrihetslagen, är af nödvändigheten påkallad.
Jag har här ofta hort yttras, och jag är till en del sjelf derom öfvertygad, att Sverige är bland de lyckligaste land i verlden.
När vi kommit till denna lycka, så måste det hafva skett genom våra förträffliga institutioner.
Hvarföre då alltid laga och lappa?
Man bör då vara nöjd, i fruktan att det går med oss, som den man, kvilken mådde bra, men lät öfvertala sig att försöka genom läkemedel blifva mera frisk, hvaraf frukten blef att han dog.
I anledning deraf förenar jag mig med dem, som yrkat att förändringen ej är af nödvändigheten påkallad.
Man anklagar Jury inrättningen för Den 27 Januari i f. m. 61 att icke kunna tillfyllest skydda personligheten.
Jag befarar att man icke gör sig rigtig redo för naturen af den personlighet, som man finnér utgöra föremål för missbruk af yttranderätten i skrift.
Yäl torde någon gång hända, att den som tyst och stilla framvandrar sin bana och sköter allenast sitt och de sina, icke en gång skonas för det tadel som framviskas; men aldrig göres han till föremål för offentligt tadel.
För möjligheten af ett sådant fall måste förutsättas, alt den som tillåter sig en sådan oädel handling, har förlorat all agtning för det allmänna omdömet.
För möjligheten af det fall att en sådan niding onäpst får drifva sitt väsen, måste förutsättas, alt den allmänhet som det tål, sjelf inga anspråk på agtning gör.
Men den som uppträder såsom representant af en idé, hvilken jemväl af andra hyllas; den som inträder såsom representant af ett intresse, som han äger gemensamt med andra — ikläder sig en dubbel personlighet; — han gör sig till sakförare'— till Riddare för hvad som synes honom rätt och påkalla hans försvar; — han inträder frivilligt på stridsbanan, omgifven af en nyfiken allmänhet; han har ingen rätt att klaga, om, under det hans sakförande person modigt trotsar spetsen af motståndarens lans, 62 Den 27 Januarii f. m. hans andra person händelsevis får en släng af skaftet.
En annan opinionernas förbindelse, åt-* minstone efter hvad jag tyckt mig finna, anser jag mig vid detta tillfälle böra undanrödja.
Deraf att yttranderätt i skrift endast äger rum i länder, der statsmagten är lagbunden; deraf att den i nyare tider uppkommit genom concessioner, har man velat draga den slutsats, att yttranderätten i skrift egentligen utgör ett folkets värn mot sin Regering, och att yttranderättens fria begagnande utvisar oppositionen emot Styrelsen.
Man misstager sig.
Det är icke mot sina Regeringar, som folken söka eller behöfva att värna sig; aldraminst ett folksom i århundraden ägt en Konunga-balk, och hvars Konung högtidligen lofvat att rätt och sanning styrka.
Det är mot ideerna, hotande att begränsa menniskan i sin skapande förmåga; det är mot interessena, bildade under tider af ett i många afseenden tvunget samhällsskick, och framställande sig såsom hinder för ett mera utvidgadt och allmänt interesse, som det nya —• det senare födda — behöfva värna sig mot det gamla — mot de förstfödda —- som i besittning tagit de väsendtligaste af samhällets förmoner.
Det är å Regeringarnes sida ett illa förstådt interesse, när de neka en billig uppmärksamhet åt det växande Samhällets röst, när de mera lyssna till de dubbla Den ij Januarii f. m. 63 personligheternas, som helldre vilja strida än förlikas.
Det är orätt således att anse
Medborgaren allena äga anspråk på fri yttranderätt; den utgör en menniskans rätt, begåfvad med förmåga att göra till föremål för sin forskning, hvad som framställer sig såsom föremål för bennes retande; och på den ståndpunkt, hon nu i Europa åtminstone uppnått för sin religieusa bildning, utgör rättigheten att fritt pröfva och att yttra hvad hon funnit utgöra-resultaterne af sin pröfning, ett villkor för möjligheten alt bibehålla sig vid den religieusa bildning som hon förvärvat.
Detta utgör yttranderättens natur; derpå måste ock den ordning byggas, som kan pröfvas erforderlig för att skydda mot dess missbruk.
Förgäfves må man hoppas att Medborgaren, att menniskan, att den till religieus sinnesstämning bildade, skall fortfarande interessera sig för yttranderättens hållande i helgd, så från ena sidan, som från den andra, om han uteslutes från domsrättigheten, der anklagelse för brott mot tryckfrihetslagen ägt rum.
Genom dylika måls återförvisande till vanlig Domstol och Juryns afskaffande, påstår man sig endast återgå till förra förhål - 64 Den 27 Januari! f. ni. den.
Vill man för fullt alfvare återgå till förra förhållanden.
Man skall då finna att det icke så förhåller sig.
Det var en tid, då folket sjelf genom sina äldste dömde i alla brottmål under Konungens ledning.
Men sedan folket blef talrikare, samt Konungens uppmärksamhet och kraft fordrades, att emot yttre vådor värna samhället, blef Domaremagten bildad.
Hvad nytt är det, som folket äger sedan år 1815?
Hvad det i uråldriga tider ägt; rättigheten att dömma efter samvete i frågor som röra den anklagades medborgerliga värdighet och hans religion.
Jag medgifver att Juryinrättningen, sådan den nu här utöfvas, har sina stora brister; men erinrar man sig huru under flera sekler Folkets Fäder och
Vise varit afvände att dömma i mål af dylik beskaffenhet, så måste man medgifva, att det fordras tid innan de åter lära sig att förstå huru denna rätt skall utöfvas; på denna väg äro de stadde om Lagstiftningen bibehåller dem vid möjligheten att dömma i alla mål om yttranderätten.
Den dag kan komma, då domsrätt i alla brottmål kan anförtros åt Folkets Fäder och Vise.
Om Juryn nu skulle frånkännas Folket, måhända förstår den lefvande generationen ej hvad den deri ge“ - Den 37 Ja n 11 a r i i f. m. 65 genom förlorar, men senare generationer skola förstå det.
Permanenta domstolar kunna förvandlas i Femmanna-Kamrar och i Stjernkam* rar; sådant inträffade i sjelfva England; men de måste vika för den äter upplifva* de Juryn.
Behållom Juryinrättningen.
Uppoffrohl cj åt anspråket att skydda personligheten hvad som är ämnadt att skydda det ali* manna mot personligheten.
Vördom i den år 1815 återupplifvadö
Juryn en vän återkommen ur forntiden»
Han torde hafva annat godt i följe med sig» Jag tillstyrker derföre, att Ridderska* pet och Adeln må förklara såsom sin gemensamma tanka, att Juryinrättningen bor bibehållas.
Om också icke alldeles oförmögen att ännu taga några steg i den för en stund sedan omtalte cirkel* gång, skola dock dessa af mig ej blifva mån* ga.
Orsakerne äro flerehanda; der äro fjät, som jag för ingen del skulle vilja beträda.
Liflig älskare af yttranderätt, hatar kanske ingen så mycket dess missbruk som jag, så i skrift som tal.
Jag önskar att sådana fjät 5Ö H. 5 66 Den 27 Januari i f. ni. må utplånas.
Andra fjät, der snillet framgått, önskade jag mätte stå qvar till förnöjelse för deras skönhets skull; för min del vågar jag ej nalkas eller vidröra dem.
Deras glans är så stor, att återskenet deraf varit nog för att smickra mig.
Under inflytelse af en sådan magt öfver min egen personlighet, hvilken jag icke förnekar, är det klart att jag måste beundra dem, men jag vågar icke efterfölja dem.
Men deremot sluter jag mig till spår af en annan art, nemligen den sanna ädelhetens; dessa leda också directe till saken och att i densamma komma till ett gemensamt beslut.
Utskottet har föreslagit, att fatta ett sådant i *3 särskilta punkter, nemligen om borgen, om indragningsmagten, och om Jury-inrättningen.
Utskottet har ansett dessa 3 punkter hafva oskiljaktigt sammanhang.
En hvar, som erinrar sig discussionen från sin början, lärer hafva uppdagat, hvaruti detta sammanhang består, nemligen att de, sora hafva indragningsmagten i sin hand, ej vilja släppa den, utan att få hort Juryn.
Sammanhanget, om det gifvits något, ligger endast i denna åsigt, på sätt jag skall söka bevisa.
1823 föreslogs indragningsmagtens borttagande; man nämnde då ej om Juryn.
De håda frågorne ansågos då ej äga något sammanhang; hvarifrån kommer det nu?
För min del ser jag ej något nödvändigt sammanhang, på sätt Utskottet förmenat.
Jag har förut förklarat huru högt, eller rät - Den 27 Januarii f. m. 67 tore, huru ringa jag snattar indragningsmagten vid denna epok.
Den torde numera få anses helt och hållet fallen: synnerligen derföre, att den råkat blifva ridicul.
Det Hedervärda Ståndets votering och justering har åbragt denna ridicul.
Den är nu en fågelskrämma, under hvilken de små fåglarne qvittra lika väl, sedan de blifvit varse att den spelar i vädret.
Äfvenledes anser jag borgen för tidningar vara ett ämne, hvarom man för mig skall få besluta, eller icke, allt som man behagar; men deremot anser jag frågan om Juryinrättningen vara af den aldrastörsta vigt, och kunde jag blott bibehålla den, så skulle jag förena mig i hvad beslut pluraliteten önskar fatta i de andra frågorne.
Lika med den siste värde talaren anhåller jag derföre om proposition till Ståndet särskildt i hvarje fråga.
Herr Crusenstolpes Magnus Jacob:
Det visaste i 1809 års lagstiftning var ofelbart att förändringar i Grundlagen skola hafva en tiderymd af 5 år emellan Riksdagarne innan de få definitift beslutas.
Om man således, af förhastande vid en Riksdag, uppgör ett förslag, har man vägen öppen att genom afslag rätta det vid den nästa.
Skulle således Ridderskapet och Adeln i dag, genom framställningar, blixtrande af snille och den finaste beräkning, komma att ingå på saker, som skulle skada tryckfriheten, 59 H. 6+ 68 Den 37 Januari i m. så hafva vi resoursen att nästa Riksdag förkasta dem.
I öfrigt, sedan 2 Stånd förkastadt dem, hafva vi intet att befara.
Den största vådan är för de personer, sorn uppträdt till förslagens försvarande.
Hämmar man tryckfriheten genom tidningar, så finnas brochurer; detta är en bana, sorn ej mycket är beträdd här, men mycket i Frankrike, och hvarpå man lätt kunde inträda.
Revisen äro, att i Frankrike i5 upplagor utkommit af Villeliaden och 4 afPeyronniden.
De voro riktade emot dem, som stridde emot tryckfriheten.
Det är likväl icke för att få säga detta, som jag begärt ordet.
— Jag tror, i motsats mot Grefve von Schwerin och Grefve Frölich, att den proposition, som mängden önskar, igenfinnes i slutmeningen af Herr Ugglas i förra plenum uppläste dictamen, och anhåller, att denna slutmening, innehållande 3:ne momenter, måtte uppläsas och framställas såsom förslag till Ridderskapets och Adelns gemensamma tanke.
Jag skulle icke hafva besvärat Ridderskapet och Adeln med något yttrande i detta ämne, som redan är så utveckladt, derest jag icke under loppet af denna Riksdag blifvit hedrad med Ståndens förtroende att vara en af Committerade till Tryckfrihetens vård.
Då jag vanligen deltager i de flesta öfverläggoingar härstädes, skulle det kunna tydas
Den 27 Januari i f. m. 69 illa om jag underläte, all just öfver detta ämne yttra min mening.
Jag skall dock uttala den helt kort, och hlolt göra några praktiska anmärkningar, sedan de theoreliska redan blifvit framställde.
Frågan angår ett utbyte.
Man bör då tillse, om det som skulle bytas bort verkeligen bör afhändas, eller om det andra, man skulle få igen, är bättre.