Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Sofva?" sade Nadeschda sakta, "det är ju oförsigtigt."
"Ack, du kan ej uthärda mera och resan är lång ännu innan vi hinna till Stockholm.
Du får ej uttrötta dig alldeles redan i början."
"Till Stockholm, ack ja!" utbrast
Nadeschda passioneradt och med en talande blick på sin följeslagare.
Bäddens ringhet märkte de icke.
Det unga fruntimret lade sig ned i sin något medfarna balkostym.
Nikifor satte sig på en pall tätt invid sängen.
Ett ljuft leende upplyste Nadeschdas sköna, ungdomliga drag.
Om hon drömde, så drömde hon visst om frihet och ljus.
Nikifors hufvud hade, trots alla hans beslut att icke sofva, nedsjunkit emot bädden.
Nu slog Nadeschda upp sina ögon, vakna, klara, oändligt smäktande, såsom de blott kunna finnas hos en Orientens dotter.
De fästes med ett innerligt uttryck af oskuldsfull tillit på den sofvande unge mannen.
Sakta, sakta som en daggtår smyger i en blommas kalk, sköt hon sin hvita hand under hans kind:
"Hans hufvud skall hvila bättre så, än emot den hårda halmen", tänkte hon, slöt sina ögon åter och snart sofvo båda.
Männen kommo in efter att ha fodrat hästarne.
De samtalade högt.
"Tyst", hviskade gumman, "låt de stackars menniskorna sofva.
De äro så fina och vackra."
Männen drogo sig tillbaka till andra ändan af rummet, nära spiseln.
Gumman hemtade dem hvar sin kopp kaffe, som hon tillagat, och ställde en butelj rom på bordet.
"Det kan duga i detta herrans väder, svåger", sade hon och räckte flaskan åt skjutsbonden.
Männen läto icke bjuda sig tvenne gånger.
"Hör på", sporde omsider värden sakta den andre, "har du intet nytt frän Petersburg att förtälja?"
"Något har jag allt, och icke så litet ändå."
"Låt höra.
Nu berättade skjutskarlen vidlyftigt och med allehanda underliga kommentarier historien om den stora saltstölden i Novgorod af fyra millioner lispund frän kronans förråder och dertill en god del af de tusentals gissningar, som med anledning af stölden voro gängse bland pöbeln i Petersburg.
Hans åhörare lyssnade uppmärksamt på berättelsen -- blott då och då irrade hans blick med ett underligt uttryck i rigtning mot bädden.
"Hör på, svåger", afbröt han dennes svada, "du säger att din 'setakka' (den man kör för) har pengar såsom vi hö i goda år; de ha inga saker med sig utom det der lilla skrinet, der ryms inga kläder uti -- men mycket pengar.
Se på deras klädedrägt, de ha afrest plötsligt, oförberedt -- man lurar inte så lätt en gammal lurendräjare -- -- vet du, jag har mina förmodanden.
Hvad tror du, Petter?"
Ett ljus tycktes gå upp för Petters mindre qvicka själ.
"De kommo med vagn till Pargala, der togo de in på värdshuset och herrn hyrde mina hästar ända till Pampala för femtio rubel, en god affär för mig; ja, ja, han lofvade efteråt litet mera, men det hör ej hit, ja, och så skulle vi färdas så att han icke behöfde visa något pass vid finska gränsen."
"Ser du", mumlade värden, "deras händer och detta skrin lukta salt".
"Du tror att de äro stadda på flykt?"
Nu börjades ett långt samtal de båda männen imellan, fördt med dämpad, men liflig röst.
Det var en orolig dröm.
Hon tyckte sig redan med
Nikifor ha uppnått den räddande svenska stranden, dit de sträfvade, och hon väntade just på att någon af de goda svenskarne skulle helsa dem välkomna med "salt och bröd", gästvänskapens symbol i Ryssland.
Der framträdde också en vänlig man och bar ett bröd, beströdt med salt, i sin hand.
Han nalkades dem, men då han uppmärksamt betraktade Nikifor vredgades hans uppsyn och han slungade saltet i ansigtet på honom och henne.
"Se der ert salt", utbrast han hånande och vände dem ryggen.
Hu, hvad det var rysligt, hon trodde sig bli qväfd af ängslan.
Dunsterna från de drickande karlarnes romkoppar hade spridt en vidrig lukt i rummet och lägrade sig tungt öfver den unga flickans bädd.
Nadeschda kände sin andedrägt besvärad och vaknade.
Hon slog upp sina ögon, såg sig rädd omkring och varsnade de två gestalterna vid den slocknade eldens sken.
Då nådde ljudet af deras mumlande röster hennes öra och hon förnam tydligt orden "Petersburg" och "polis", som äro hvarandra lika i ryskan och finskan -- ty detta senare språk har lånat begge begreppen från det förra.
Var det instinkt, var det sinnesnärvaro: hon skrek icke till.
Hon blickade ned på Nikifor, som sof tungt och godt, drog varsamt sin hand undan hans hufvud och lade dit i stället, mellan halmen och hans kind, sina parfymerade balhandskar, steg upp försigtigt och nalkades med ljudlösa steg männen vid spiseln.
"I den evige Gudens namn", sade hon, mera hviskande än talande, och böjde knä för de råa männen, "o, hafven barmhertighet!"
Karlarne foro skrämda upp.
De måtte ha hvälft mörka planer i sitt bröst eftersom de blefvo så bleka vid denna engels åsyn.
"Jesus välsigne oss!" stammade de häpne.
Då löste Nadeschda från sin hvita hals och sina blottade armar med darrande hast den tunga guldkedjan och de diamantprydda armbanden och räckte dem med en åtbörd af bönfallande allvar upp till männen, som stigit upp.
Dessa sköto ifrån sig gåfvan.
Nikifor vaknade, med ett språng var han hos Nadeschda.
Men karlarna fingo mod då de sågo en man gentemot sig och värden utbrast vresigt:
"I ären salttjufvarne från Nowgorod, man känner er."
Nikifor var alltför naiv för att med ens, yrvaken som han var, inse allt det hotande i bondens ord; han blef blott förlägen.
Efter några ögonblick fattade han sig likväl och svarade, oaktadt sina unga år, ej utan en viss värdighet:
"Min fars son behöfver icke stjäla salt för att bli rik -- han har flera millioner rubel än kronan mistat lispund salt."
"Och hvem är ni då?" frågade värden.
Nikifor tvekade.
Ett hånfulltt leende gick öfver den bistre bondens anletsdrag -- då kände han sig plötsligt fattad om knäna af två veka armar och ett anlete, likt en bedjande engels, såg upp
I ill honom.
"Du vill oss intet ondt, vi ha ej tagit något, vi fly ej för -- --"
"För kejsarens vrede flyn I", röt bonden, som ville arbeta sig upp till häftighet.
"Kejsarens vrede!" utropade Nikifor, bleknande, och vek bäfvande några steg tillbaka, men Nadeschda steg upp och sade högtidligt:
"Kejsarens vrede vore vårt skydd, men vi ha icke vågat nalkas honom, och dock", tillade hon i vekare ton, "hotar oss en stor fara.
Förråd oss icke, Nikifor betalar, rädda oss, och ni gör en god handling."
Bonden förstod blott hälften af de granna orden och så godt som intet af deras innehåll, men han anade instinktmessigt, att då en tjuf rymmer sker detta på ett klokare sätt, än dessa båda gjort.
Han hade dessutom till en del vunnit sitt ändamål: hans gäster fruktade honom.
Saken tog i följd häraf en i Ryssland ganska vanlig vändning.
Nikifor betalade några hundra rubel, kaffet dracks, hästarne spändes för och resan anträddes åter.
Den friska morgonluften, klar och angenäm efter nattens storm, lifvade Nadeschdas nerver och hon blickade muntert omkring sig i det vinterliga landskapet.
"Vi ha kommit mycket norrut", sade hon, "i Sverige är vintern lång, så lärdes i pensionen.
Nikifor, äro vi snart vid svenska gränsen?"
Det var ännu ett godt stycke väg dit.
Nattens snöstorm var förbi, solen sken klart och S:t Petersburgs gator voro nästan snöfria.
Berg af snö hade aflägsnats på "högöfverhetlig befallning" och allt var lif och rörelse i den prunkande kejsarstaden.
Klockan var mellan ett och två på dagen, det är tiden för den fashionabla verldens morgonpromenader på "Newsky-prospekten".
Två gardeslöjtnanter möttes utanför Dominiques "Café restaurant", helsade på hvarandra och stego in.
Efter andra glaset champagne -- ryska gardesofficerare dricka merändels champagne -- sträckte sig Boris behagligt i sin fåtölj, tände en havanna och sporde:
"Nå, Ivan, hvad nytt från Petroffs bal i går?
Du går i borgarsällskaper, du, och det kan vara rätt roligt ibland, det medger jag.
Nå, nå, jag går sjelf också någongång på sådana roligheter, men min ställning såsom furstens adjutant, ser du, gör att jag -- ja, du förstår mig. -- -- Nåå, låt höra!"
"Det berättas att den rike vinhandlaren Iwrenjews son, som jemväl var på balen i går, helt plötsligt försvunnit."
"Nå, än sedan?" sade Boris kallt.
"Jo, han skall icke ha återkommit hem under hela natten.
Man tror att han rymt."
"Ha, ha", utbrast Boris.
"Det skulle icke passa så illa i mina planer om den der rike göken, som står mig i vägen, vore 'nowgorodiserad'."
"Det tror jag näppeligen", svarade Ivan gäckande, "hans far är ju så rik."
"Mycket vill mera ha", replikerade Boris, "och -- dessutom, blotta ryktet kan blifva mig nyttigt.
Hör du Ivan, känner du till Iwrenjews affärer?"
"Han har förbindelser öfver hela Ryssland, gör mycket affärer -- äfven i juveler".
Härvid borrade Ivan sin kalla blick i adjutantens själ.
"I juveler?" frågade Boris utan att kunna dölja en viss rörelse.
"Ja, och i går försvann plötsligt från Petroffs bal och jemväl från hemmet 'Golkondas perla' såsom vi kalla henne."
"Hvad?
Nadeschda?"
"Ja, hofjuvelerarens dotter", svarade Ivan lakoniskt.
"Farväl!" utropade adjutanten i högsta ifver, påtog sin kappa och störtade ut.
"Den der", sade löjtnant Ivan för sig sjelf, "vet mer om saken än jag är nöjd med.
Hvarför skulle jag sammanställa de båda namnen?
Han -- han är en karl och må stå sitt kast, men hon, -- stackars Nadeschda!"
Löjtnanten försjönk härvid för ett ögonblick i tankar, en sällsynt företeelse hos en lefnadsglad gardesofficer i kejsarstaden.
"Åh strunt!" tröstade han sig slutligen, "i morgon talar ingen mera om hela historien."
Men det taltes i S:t Petersburg vida mera om denna sak, än herr Ivan förmodade; det var likväl helst i slutna kretsar, man talade derom.
Imellertid fortsatte våra två äfventyrare sin resa.
Den sluge bonden ville i det längsta draga nytta af den frikostige Nikifor, och som det led emot våren och han icke mera trodde sig behöfva sin släda, föreslog han "herrn" att köpa densamma.
Förr att underlätta resans besvärligheter för Nadeschda, mottog denne anbudet, och så bar det af vidare åt nordvest.
Men ehuru de färdades ganska fort, hade dock det hundratungade ryktet ilat före deras trespann eller anlände åtminstone samtidigt med de unga tu till den gamla goda staden Wiborg, der våra resande inträffade om qvällen och hvarest
Nikifor hoppats kunna bereda Nadeschda åtminstone en lugn natt.
Då den unga damen såg gaslyktorna tindra emot sig klappade hon af glädje de frusna händerna och utropade högt:
"Se, se, menniskoboningar!"
Snart åkte de in till staden och skjutskarlen stannade, förut instruerad, vid ett af stadens mindre hotel.
Hvar och en som åker med trespann blir väl emottagen af hotelvärdar.
De erhöllo ett gemensamt rum -- emedan de generade sig att begära två skilda.
Thé begärdes och serverades flinkt.
Sängarne bäddades och herrskapet var på tu man hand.
"Hvad det är roligt", sade Nadeschda, och försökte oaktadt sin trötthet att gå några slag öfver golfvet "hvad det är roligt, alla kalla mig fru -- men inte är jag din fru ännu, Nikifor?"
"Ack nej", svarade denne med en suck.
"Hvad är du otålig för, min älskling", skrattade Nadeschda rodnande, "nu är det ju ingen nöd mera, vi äro ju i en af Stockholms förstäder, är det icke så, Nikifor?"
Nadeschda hade i Smolna kloster, genom kejserlig nåd, fått tillträde till pensionen, en grace som i allmänhet icke beviljas jungfrur af oadelig börd.
Här hade hon fått rätt orediga begrepp om Sverige.
Men det enda sanna hon visste om detta land var det bästa man kan veta derom och det var -- ehuru det bibringats henne för att väcka afsky för ett sådant land -- att Sverige var ett fritt land, ett land der alla menniskor hade lika rätt.
Derföre längtade hon nu dit som ett barn, hvilket anser njutandet af den förbjudna frukten vara detsamma som frihet.
Nikifor var något mera bevandrad i geografien -- åtminstone för tillfället i marschrutan till Stockholm.
Han visste att de måste passera sex städer i Finland innan de uppnådde hafvet.
Han visste till och med att Åland var en plats som blifvit beskjuten af engelsmän och fransmän, men att deras general icke lyckats intaga denna "borg" och att kejsaren således egde äfven denna bropelare till Sverige.
Ja, han visste äfven att bortom Åland var ännu ett haf -- och sedan först kom Stockholm.
Allt detta meddelade han nu sin vackra vän i sorgsen ton, men icke utan en känsla af nationalhögfärd.
"O, när du vet allt så väl, så går vår resa nog lätt", menade Nadeschda, "men bättre vore det ändock om till exempel redan Åland vore svenskt, då behöfde vi icke ha ett helt haf emellan oss och friheten."
"Men vet du hvad", afbröt Nadeschda en ytterligare förklaring af Nikifor, "inte får du vara så fri i Sverige att du lemnar mig alldeles allena; då får jag ledsamt till och med der.
Och säg mig nu, kan kungen förbjuda oss att se hvarandra alltjemt?"
"Nej, min engel, det torde Sveriges kung ej kunna göra."
"Och kan han icke skicka mig i kloster?"
"Jag tror nästan att det icke finnes kloster i Sverige -- svenskarne äro icke rätt-trogna."
Och Nikifor korsade sig åter.
"Att der icke finnas kloster, det kommer sig af friheten", menade Nadeschda -- och hon talade af personlig erfarenhet -- "o! hvad jag redan älskar detta Sverige; jag skall skänka mina armband åt de fattige, då skola svenskarne icke le åt den fremmande qvinnan.
Och du, Nikifor", fortfor hon med skälmsk uppsyn och slog sina armar om hans hals, "du skall väl hålla af mig lika mycket utan som med armband?"
Det knackade på dörren och en ung man med ett hyggligt ansigte steg in.
"Ursäkta, mitt herrskap", sade han på temligen god franska, "men det är till edert eget bästa jag tagit mig denna frihet.
Jag vill varna er -- --"
Nikifor och Nadeschda foro förskräckta upp.
Den förre som redan haft ett häftigt ord på läppen för att möta den objudne gästen, tystnade vid de sista orden och bleknade likaväl som Nadeschda.
Den främmande betraktade dem med nästan sorgsna, i alla fall deltagande blickar.
"Så unga", tänkte han vid sig sjelf, "så sköna och så fallne redan!
Det har gått långt med förfallet derborta, när gossar begå brott i stort och -- englar nedlåta sig att med dom njuta de så vunna egodelarne."
Så tänkte Wiborgaren.
"Min herre", sade ändtligen Nikifor sakta, "hvad önskar ni?"
"Varen lugna, mitt herrskap", svarade den unge mannen, "jag vill eder intet ondt."
"Det är bra tänkt af er", inföll Nadeschda hastigt och i en upprörd ton, "ack ni ser så god ut -- får jag bjuda en kopp thé, så får herrn --"
"Min herre", utbrast Nikifor, "vän eller ovän, säg edert ärende fort, ni ser att min -- att -- fröken är högst altererad."
Wiborgaren trodde sig vara en menniskokännare, han var en smula litteratör och ville "samla erfarenheter", han hade derföre gerna velat förlänga samtalet men han hade icke hjerta dertill.
"Mitt råd är kort och godt", sade han med fast men mild ton:
"res härifrån ju förr desto hellre, vi ha en ny polismästare i staden och han vill naturligtvis ådagalägga sitt nit -- ni förstår mig kanske nu?"
"Nej, det gör jag ej fullkomligt, men vi skola resa ändå, och det straxt -- Nadeschda är så rädd."
"Kan jag göra herrskapet någon tjenst så -- meddela upplysningar eller dylikt -- så --"
"Ack ja", utropade Nadeschda, "säg åt, alla som fråga efter oss att Nikifor är ljuslätt och att jag ser ut som en tatterska, då skola de icke gissa att det varit, vi som varit här."
Den främmande log.
"Kan jag ej tjena på något annat sätt?
Besinna er väl, mitt herrskap, våren uppriktige, talen sanning, jag ber, kanske jag med min erfarenhet --"
"Uppriktige, tala sanning, nej, nej!" utropade Nadeschda uppskrämd.
"Vi skola resa emedan herrn så vill det, men omtala hela sanningen, det våga vi icke.
Herre Gud", tillade hon efter en stund, "är eders välborenhet kanske sjelf den nye polismästaren?"
Och den sköna qvinnan böjde knä för den unge finske litteratören, som rent af blef rörd.
"Att icke allt står rätt till", tänkte denne, "är säkert."
Han tillade derpå högt:
"Jag är icke någon polismästare, jag bär ju ingen uniform, det ser ni ju.
Min bön om förtroende vill jag icke förnya, men jag upprepar mitt råd: res."
"Genast, min herre, och tack för ert råd", svarade Nikifor och räckte wiborgaren sin hand.
Men denne emottog icke den framsträckta handen, bugade sig djupt, men förläget för Nadeschda, öppnade dörren och gick ut.
"Hvarför gaf han dig icke handen, Nikifor?" frågade Nadeschda.
"Gud vet!" svarade denne i sorgsen ton och ringde på uppassaren för att beställa hästar.
Men vi skola förklara hvarför den unge mannen varit så oartig emot Nikifor.
Några minuter efter det Nadeschda och Nikifor intagit sitt rum å hotelet, hade värden inträdt i källarsalen och sett sig omkring med en spejande blick.
Han träffade snart uppå hvad han sökte.
Vid ett bord i hörnet af salen sutto några unge män.
Värden nalkades dem med betydelsefull min.
"Rara resande, rara resande", sade han.
"Hvilka då?" frågades likgiltigt af någon i sällskapet.
"Åhå", menade värden, "det voro allt något för er tidning, det."
"Jo, jo, men.
Jag har en del af det stora salttjufbandet här."
"Prat!"
"En ung herre och ett ungt fruntimmer utan saker, märk väl, utan effekter, blott ett skrin med pengar förstås, hi hi hi -- och han i frack, hon i balklädning; de ha rymt, rymt för polisen, det berättade dessutom skjutsbonden, som också visste omtala att de för färden öfver gränsen skola hafva betalt tretusen rubel.
Nå, herr redaktör, hvad sägs om detta?"
Värden tystnade andfådd.
"Jag tror herrn konkurrerat med sina kunder och tittat för djupt i glaset", blef svaret, som beledsagades af ett ljudeligt och allmänt gapskratt.
Värden blef stött.
"Hm, hm, den nye polismästaren skall nog taga reda på saken, han.
Jag är ingen tjufgömmare, jag", mumlade han.
"Den narren", sade någon, "är man för att tillställa spektakel."
"Jag tror det nästan och skall höra åt en smula huru det står till", inföll redaktören, en ung, ljuslätt och mager herre, men med ett särdeles intelligent utseende, steg upp och gick in till skänkrummet.
De andra fortforo att glamma och dricka.
Vännen dröjde länge borta; han saknades visserligen, men man fastade sig dock icke så mycket dervid.
Då, det kunde ha förgått en timma, hördes från gatan ljudet af ett i hast bortilande åkdon.
I detsamma inträdde den saknade, något echaufferad.
"Hvar har du dröjt hela tiden, bror?" var första frågan.
Med en till hälften komisk, till hälften mystisk min satte han sig ned vid bordet utan att svara.
Han bestormades med frågor, men svarade intet; han satt der tyst och tänkte på den vackra ryskan, som nu åter begifvit sig ut i natt och köld.
Vi skulle gerna unna de två flyktingarne någon hvila, men sanningen fordrar att meddela det de ingenstädes fingo hvarken rast eller ro.
Vesterut, allt jernt vesterut ilade de, liksom hade de velat undfly ett dem förföljande vidunder.
Så genomilades de nyfikna städerna Fredrikshamn, Lovisa och Borgå, och vårt par var ändtligen i Helsingfors.
Men äfven här dröjdes endast några timmar: den i Wiborg erhållna varningen tycktes vara nog att göra alla städer förhatliga.
Upptäckt hotade öfverallt, i hvarje uppassares blick, i hvarje städerskas leende, och -- hu då, de tallöse poliskonstaplarne sedan på Helsingfors' gator.
Nadeschdas förfäran vid deras ofta återkommande anblick var icke ringa.
Från Helsingfors till Åbo gick resan tungt; föret var dåligt, men på sjunde dagen af sin flykt anlände de omsider, sent om qvällen, till gamla Åbo stad.
De hade hittills icke gjort sig riktigt reda för, huru öfverfarten till Sverige skulle försiggå.
Nikifor hade, förlitande sig på rublarnes språk, visserligen uppgjort en plan, men opraktisk som han sjelf var, var planen det likaså.
Nadeschda, som då hon funnit att hitom Fredrikshamn ingen menniska förstod ryska, troende måhända att de befunno sig i ett slags mellanliggande land som bildade öfvergången från det fruktade
Petersburg till hennes längtans förlofvade land, Sverige.
Deras toiletter befunno sig, af lätt förstådda skäl i ett fullkomligt upplösningstillstånd, ty brådskan under den ilande färden hade icke medgifvit någon reparering och att verkställa uppköp hade ju varit att exponera sig på det oförsigtigaste.
När derföre den mycket beställsamma jungfrun omsider aflägsnat sig ur Nadeschdas rum och Nikifor dragit sig tillbaka till sitt, dock icke förr än de gemensamt korsat sig samt bedt Gud och sina skyddshelgon om bistånd och nåd, var det icke utan en känsla af djup nedslagenhet och blygsel som Nadeschda började afkläda sig för att efter sju dygns vakor få hvila i en ordentlig säng.
Huru såg den präktiga balklädningen nu ut?
Skrynklade, rifna och nedsmutsade spetsar och blonder hängde i bedröfligt virrvarr kring den medfarna drägten och allt slängdes med ängslig hast undan af Nadeschdas, af en lätt förklarlig rörelse darrande händer: det hela en icke, oäfven bild af en känsla midt emellan ånger öfver ett begånget, sig sjelf hämnande, felsteg och en uppoffrande handling.
Det ur sina flätor lossnade långa håret föll i en oredig, nattsvart kaskad öfver den ungdomliga gestaltens nu till en del blottade, fina former.
Med en känsla af hittills okändt kroppsligt behag utsträckte hon dock de arma, tröttade lemmarne i den varma, mjuka bädden, hann knappt tänka på Nikifor och insomnade i lugn och frid, med ett leende i de sköna dragen, liksom saliga drömmar hölle henne skadeslös för de vakna stundernas vedermöda.
Äfven öfver
Nikifors fasta beslut, att moget öfverväga sin plan till resans fortsättande, vann tröttheten öfverhand och han insomnade, han också.
Den vördnadsvärda domkyrkans i Abo tornur slog tolf innan Nikifor vaknade.
Han hoppade raskt ur sängen, korsade sig, som sig bör, och började göra sin toilett, så godt han kunde.
Han log åt sin skrynklade frack, men han såg förnöjd ut, då han vårdslöst bläddrade i en packe af hundrarubelsedlar.
"De der skola hjelpa", mumlade han för sig sjelf.
Nu klappade han sakta på Nadeschdas dörr.
"Duschinka (min själ), sofver du än?"
"Duschinka, jag sofver icke mer", klingade Nadeschdas svar.
"Då måste jag helsa god morgon", sade Nikifor och steg in.
Det första, han såg, var en vred men präktig blick, det andra redan en försonlig slängkyss af Nadeschdas vackra hand; men sedan blef allt svart, svart som natten, ty Nadeschda slog sitt yppiga hår öfver sitt rodnande anlete.
Nikifor gick tvekande fram till sängen.
"Får jag lyfta en flik af del mörka molnet för att se dina läppars morgonrodnad?"
Intet svar, blott ett knappt hörbart skratt.
Molnfliken lyftades och en förtjusande morgonkyss lyckliggjorde den genast derefter bortilande unge mannen.
"Nadeschda", sade han när han väl kommit inom sin dörr, "nu söker jag upp en jude, han skall skaffa oss ett pass, det må kosta hvad det vill, och i morgon bittida resa vi af till --"
"Till Sverige, till Sverige!" jublade Nadeschda och, imiterande Dumas'
Valentine i Monte Christo, stack hon fram ett finger genom den något mer än en hårsmån öppnade dörren, Nikifor kysste fingret och gick ut.
Efter en sådan morgon måste ju dagen bli lyckosam.
Nikifor råkade nu visserligen bland den i Abo förlagda ryska militären på nog många judar, men judarne spela i Finland icke samma roll som i Ryssland och Polen.
Kommissionärer äro de äfven här för allehanda saker, men de förmå icke att, såsom der, "göra allt för pengar".
Judarne kunde icke hjelpa Nikifor, de kunde icke skaffa honom något pass, men sin tystnad läto de honom betala dyrt nog.
Ett pass trodde imellertid den gode ynglingen sig ovilkorligen behöfva för att slippa öfver till Sverige.
Förtviflad irrade han omkring på gamla Åbos breda gator, väckande uppmärksamhet allestädes genom sitt fremmande språk, sin dyrbara pels, sitt ängsliga sätt att vara och sina stora penningesedlar.
Saltstöldshistorien var just då "en vogue" äfven i Åbo och det beställsamma sqvallret sammanställde snart, äfven här, denna historia med "det mystiska paret".
Stackars Nikifor.
Han ilade åter till sina judiska gynnare.
Då rådde honom en af dessa att vända sig direkt till stadens polismästare och bjuda honom en större summa, t.ex. tiotusen rubel, för erhållandet af ett pass till Sverige.
Rådet föll den i ryska idéer uppfostrade ynglingen på läppen och han begaf sig af till den fruktade tjenstemannen.
Hvad som försiggick mellan denne och den passlöse främlingen, känna vi icke, men hvad vi veta är, att Nikifor, efter en stund, blek och förstörd, förtviflad störtade ut ur polismästarens boning -- och att en poliskonstapel i all tysthet följde honom hem till hotelet.
Tungt som fyra millioner lispund salt hvilade ödet öfver Nikifor.