Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon lät honom verkligen sofva ute på sanden den natten och sände honom till staden tidigt nästa dag, hållande det för bäst, att Astrid ej såg honom.
Och med henne talade hon och talade och höll henne kvar ej med tvång, utan med klokhet, ej med inställsamhet utan med verklig godhet.
Men då hon ändtligen nått därhän att få sonhustrun kvar och bevarad för sonen och fått de unga försonade och lärt Astrid, att hennes kall i lifvet just var det att vara Börje Nilssons hustru och att göra honom så mycket godt hon kunde – och detta hade ej varit en aftonstunds, utan många dagars arbete – då hade den gamla lagt sig att dö.
Och se, i detta lif med dess trogna omsorg om sonen var det mening, tyckte Börje Nilssons hustru.
Men i sitt eget lif såg hon ingen mening.
Mannen drunknade efter få års äktenskap, och hennes enda barn dog vid unga år.
Hon hade ej kunnat verka någon förändring hos sin man.
Allvar och sanning hade hon ej kunnat lära ho nom.
Då var det snarare hos henne, som förändring visat sig, eftersom hon alltmer blifvit ett med fiskarfolket.
Hon ville ej alls se någon af de sina, ty hon blygdes öfver att hon nu i allt liknade en fiskarhustru.
Om nu endast allt detta tjänat till något!
Om hon, som lefde af att laga fiskrarnas garn, visste hvarför hon höll lifvet vid makt!
Om hon gjort någon lycklig eller förbättrat någon!
Aldrig föll det henne in att tänka, att den, som höll sitt lif förfeladt, därför att hon ej gjort godt åt andra, måhända i denna ödmjukhetens tanke räddat sin själ.
MORS PORTRÄTT.
I ett af fisklägets hundra hus, hvilka alla likna hvarandra till storlek och form, hvilka alla ha lika många fönster och lika höga skorstenar, bodde gamle Mattsson, lotsen.
I alla fisklägets rum finnas samma slags möbler, på alla dess fönsterhyllor stå samma slags blommor, i alla dess hörnskåp finnas samma sorter af snäckskal och koraller, på alla dess väggar hänga likadana taflor.
Och såsom gammal sed stadgat det, lefva alla fisklägets människor samma slags lif.
Sedan Mattsson, lotsen, blifvit gammal, rättade han sig noga efter skick och bruk: hans hus, hans rum och hans lefverne voro lika alla andras.
På väggen ofvan sängen hade gamle Mattsson ett porträtt af sin mor.
En natt drömde han, att detta porträtt steg ned ur sin ram, ställde sig framför honom och sade med hög röst: »Du skall gifta dig, Mattsson.»
Gamle Mattsson började då genast klargöra för mors porträtt, att detta var omöjligt.
Han var ju sjuttio år.
– Men mors porträtt upprepade blott med än större eftertryck: »Du skall gifta dig, Mattsson.»
Gamle Mattsson hade stor respekt för mors porträtt.
Det hade varit hans rådgifvare i många tvistiga fall, och han hade alltid farit väl af att lyda det.
Men denna gång förstod han ej rätt dess handlingssätt.
Det syntes honom, som om porträttet handlade alldeles i strid med förut tillkännagifna åsikter.
Fastän han låg där och drömde, mindes han tydligt och klart, huru det var första gången han ville gifta sig.
Just då han klädde sig till brudgum, lossnade spiken, som porträttet hängde på, och föll till golfvet.
Han förstod då, att porträttet ville varna honom för giftermålet, men han lydde det ej.
Han erfor dock snart, att porträttet haft rätt.
Hans korta äktenskap hade blifvit mycket olyckligt.
Andra gången han klädde sig till brudgum, gick det på samma sätt.
Porträttet störtade till golfvet då också, och den gången tordes han ej gärna vara olydig.
Han rymde bort från brud och bröllop, tog hyra som matros och reste flere gånger jorden rundt, innan han vågade sig hem igen.
– Och nu steg detta porträtt ned från väggen och befallde honom att gifta sig!
Hur god och lydig han än var, tillät han sig att tänka, att det dref gäck med honom.
Men mors porträtt, hvilket återgaf det bistraste ansikte, som skarpa vindar och salt hafsskum kunna utmejsla, stod allvarligt som förut.
Och med en stämma, som under många år öfvats och stärkts af att bjuda ut fisk på stadens torg, upprepade det: »Du skall gifta dig, Mattsson».
Gamle Mattsson bad då mors porträtt besinna, hvad det var för ett samhälle han lefde i.
Alla fisklägets hundra hus hade spetsiga tak och hvitrappade väggar, alla fisklägets båtar hade samma byggnad och tackling.
Ingen där brukade göra något ovanligt.
Mor själf skulle varit den första att sätta sig emot ett sådant giftermål, om hon bara lefvat.
Mor hade hållit hårdt på skick och sed.
Och det var ej skick och sed där i fiskläget, att sjuttioåriga gubbar gifte sig.
Då sträckte mors porträtt ut sin ringprydda hand och rent af befallde honom att lyda.
Det hade alltid varit något orimligt vördnadsbjudande öfver mor, då hon kommit så där i svart taft med många volanger.
Den stora, lysande guldbroschen, den tunga skramlande guldkedjan hade alltid skrämt honom.
Om hon kommit i sina torgkläder, i rutig hufvudduk och med vaxduksförklädet besatt med fiskfjäll och fiskögon, skulle han ej haft fullt så stor respekt för henne.
Men nu blef slutet det, att han lofvade gifta sig.
Och så kröp mors porträtt upp i ramen igen.
Nästa morgon vaknade gamle Mattsson i stor ångest.
Det föll honom icke in att vara olydig mot mors porträtt.
Det visste naturligtvis hvad som var bäst för honom.
Men han ryste ändock för den tid, som nu skulle komma.
Samma dag friade han till den fattigaste fiskarens fulaste dotter, en liten en, som hade hufvudet neddraget mellan skuldrorna och framskjutande underkäk.
Föräldrarna sade ja, och dagen, då man skulle gå till staden och taga ut lysning, blef bestämd.
Öfver blåsiga strandängar och sumpiga fäladsmarker går vägen från fiskläget till staden.
En fjärdedels mil lång är den, och en sägen påstår, att innevånarna i fiskläget äro så rika, att de skulle kunna belägga den med blanka silfverpengar.
Egendomligt behag skulle detta skänka vägen.
Glimmande som en fiskbuk, skulle den med sina hvita fjäll slingra fram mellan starrtufvor och pölar, fyllda med hornstagg och melankoliska klockgrodor.
Tusenskönor och mandelblommor, som pryda denna af människor öfvergifna mark, skulle spegla sig i de blanka silfvermynten, tistlarna skulle skyddande sträcka ut sina taggar öfver dem, och vinden skulle finna en klingande resonnansbotten, då han spelar på fäladens vasstrån och telefontrådar.
Gamle Mattsson hade kanske också haft någon hugnad, om han fått sätta ned sina tunga sjöstöflar på klingande silfver, ty visst är, att han nu en tid kom att gå den vägen oftare än han skulle önskat.
Han hade icke haft »klara papper».
Det hade ej kunnat bli någon lysning af.
Detta berodde därpå, att han rymt från bruden förra gången.
Det drog ut på tiden, innan kyrkoherden hann skrifva till konsistorium om hans sak och utverka tillåtelse åt honom att få ingå nytt äktenskap.
Så länge väntetiden varade, kom gamle Mattsson in till staden hvarje expeditionsdag.
Han satte sig nere vid dörren i pastorsexpeditionen och dröjde där i tyst förbidan till dess alla talat ut.
Då reste han sig och frågade, om kyrkoherden hade någonting till honom.
Kyrkoherden förvånade sig öfver den makt, som den allt betvingande kärleken fått öfver denne gamle man.
Där satt han i tjock, stickad ylletröja, höga sjöstöflar och vindfaren sydväst med ett skarpt, klokt ansikte och långt, grått hår och väntade på att få lof att gifta sig.
Kyrkoherden tyckte, att det var eget, att den där fiskargubben kunnat fattas af en så ifrig längtan.
»Mattsson har brådtom med det här giftermålet,» sade kyrkoherden.
»Åja, det är bäst, att det blir gjordt snart.»
»Kunde inte Mattsson lika så gärna afstå från hela saken?
Mattsson är inte ung längre.»
Kyrkoherden skulle icke förundra sig alltför mycket.
Han visste nog, att han var för gammal, men han var tvungen att gifta sig.
Det var ingen hjälp för det.
Och så kom han igen vecka efter vecka under ett halft år, till dess ändtligen tillåtelsen kom.
Under hela denna tid var gamle Mattsson en jagad man.
Rundt om den gröna torkplatsen, där de bruna fiskgarnen voro uthängda, längs de cementklädda murarna kring hamnen, vid fiskborden på torget, där torsken och krabborna såldes, och långt ute på sundet, där sillstimmen förföljdes, brusade en storm af undran och åtlöje.
»Jaså, han skulle gifta sig, han, Mattsson, som löpte bort från sitt eget bröllop!»
Och man skonade hvarken brud eller brudgum.
Men värst för honom var, att ingen kunde skratta mer åt hela saken, än han själf.
Ingen kunde finna den löjligare.
Mors porträtt höll på att drifva honom till förtviflan.
Det var första lysningsdagens eftermiddag.
Gamle Mattsson, som alltjämt var en af tal och undran jagad man, gick längs hamnarmen ända ut till den hvitmenade fyren för att få vara ensam.
Därute råkade han fästmön.
Han frågade henne då, om hon hellre hade velat hafva någon annan.
Hon satt och petade loss små kalkstycken från fyrens vägg och kastade dem i vattnet.
Hon svarade ingenting till en början.
»Var det inte någon hon tyckte om?»
»Ånej, visst inte.»
Därute vid fyren är vackert.
Sundets klara vatten svallar rundt om den.
Den flacka stranden, fisklägets små regelrätta hus och den fjärran staden, allt öfverstrålas af dess eviga skönhet.
Ur de mjuka töcken, som gärna insvepa den västliga horisonten, kommer då och då en fiskarbåt framilande.
I djärf kryssning styr den mot hamnen.
Det brusar muntert om fören, då den skjuter in genom den trånga hamnporten.
Seglen fällas helt stilla i samma ögonblick.
Fiskrarna svänga hattarna till en glad hälsning, och på båtbottnen ligger det vunna bytet och glittrar.
Det kom en båt in i hamnen, medan gamle Mattsson stod ute vid fyren.
En ung karl, som satt vid rodret, lyfte på hatten och nickade åt flickan.
Gubben såg, att det lyste till i hennes ögon.
»Jaså,» tänkte han, »har du gått och blifvit kär i den grannaste karlen i fiskläget.
Ja, den får du aldrig.
Likaså gärna kan du gifta dig med mig, som att vänta på den.»
Han märkte, att han inte kunde undkomma mors porträtt.
Om flickan tyckt om någon, som det varit någon rimlighet, att hon kunnat få, så hade han haft en vacker anledning att bli kvitt hela saken.
Men nu tjänade det ingenting till att ge henne fri.
Fjorton dagar därefter stod bröllopet, och ett par dagar senare kom den stora novemberstormen.
En af fisklägets båtar råkade då i drift nedåt sundet.
Roder och master voro borta, så att den var alldeles redlös.
Gamle Mattsson och fem andra voro ombord, och de drefvo omkring utan föda under två dagar.
Då de bärgades, voro de alldeles förbi af mattighet och köld.
Allt i båten var klädt med is, och deras våta kläder hade börjat stelna under den skarpa kylan.
Gamle Mattsson blef då så förkyld, att han aldrig mer återfick sin hälsa.
Han låg sjuk i två år; så kom döden.
Mången tyckte, att det var egendomligt, att han fått den idén att gifta sig strax före olyckshändelsen, ty den lilla kvinnan han fått blef honom en god vårdarinna.
Hur skulle det gått honom, om han blifvit liggande så där hjälplös, medan han varit ensam?
Hela fiskläget erkände nu, att han aldrig gjort något klokare, än när han gifte sig, och den lilla kvinnan fick stort anseende för den ömhet, med hvilken hon skötte mannen.
»Hon får ej svårt att bli omgift,» sade man.
Gamle Mattsson berättade hvarje dag, medan han låg sjuk, historien om porträttet för sin hustru.
»Du skall ta det, då jag är död, likasom du skall ta allt mitt,» sade han.
»Tala inte om sådant.»
»Och du skall ge akt på mors porträtt, då de unga karlarna fria till dig.
Sannerligen här finnes någon i hela fiskläget, som förstår sig på giftasaffärer bättre än det porträttet.»
EN FALLEN KUNG.
»Mitt var fantasiens rike, nu är
jag en fallen kung.»
Det klapprade mot gatstenarna, trätofflorna smällde i orolig takt.
Gatpojkarna skyndade förbi.
De slamrade, de hvisslade.
Det var språngmarsch.
Husen skakade, och från gränderna rusade ekot fram som en bandhund ur sin bur.
Det syntes ansikten bakom fönsterrutorna.
Hade det händt något?
Var det något på färde?
Larmet drog sig bortåt förstaden.
Tjänsteflickorna skyndade dit, följande gatpojkarna.
De slogo ihop händerna och skreko: »Bevare oss, bevare oss!
Är det mord, är det brand?» Ingen svarade.
Klapprandet hördes långt borta.
Efter flickorna kommo stadens visa matronor ilande.
De frågade: »Hvad står på?
Hvad stör förmiddagslugnet?
Är det en vigsel?
Är det en begrafning?
Är det en eldsvåda?
Hvad gör tornväktaren?
Skall staden brinna ned, innan han börjar klämta?
Hela hopen stannade framför skomakarens lilla hus borta i förstaden, det lilla huset, som hade vinranka kring dörrar och fönster och där nedanför mellan gatan och huset en alnsbred trädgård.
Lusthus af strå, boskeer för en råtta, gångar för en kattunge.
Allt ordnadt på bästa sätt!
Ärter och bönor, rosor och lavendel, en munfull gräs, tre krusbärsbuskar och ett äppelträd.
Gatpojkarna stodo närmast, spejade och rådslogo.
De blanka svarta fönsterrutorna släppte ej fram blickarna längre än till de hvita trådgardinerna.
En af pojkarna klängde sig fast i vinrankan och tryckte ansiktet mot rutan.
»Hvad ser han?» hviskade de andra.
»Hvad ser han?»
Skomakarverkstaden och skomakarbänken, smörjburkar och läderbuntar, läster och pligg, ringar och remmar.
»Ser han ingen människa?
Han ser gesällen, som klackar en sko.
Ingen mer, ingen mer?
Stora svarta flugor springa öfver rutan och göra hans syn ostadig.
»Ser han ingen mer än gesällen?»
Ingen mer.
Mästarens stol står tom.
Han såg efter en, två, tre gånger, mästarens stol var tom.
Hopen stod stilla, gissade och undrade.
Det var sant således.
Den gamle skomakaren hade rymt.
Man stod och väntade på tecken.
Katten kom ut på det branta taket.
Han spände ut klorna och gled ned mot takrännan.
Jo, husbonden var borta, katten hade fri jakt.
Sparfvarna flaxade och skreko, alldeles hjälplösa.
En hvit kyckling tittade fram om husknuten.
Han var nästan fullvuxen.
Kammen lyste röd som vinlöfvet.
Han spejade och spanade, gol och kallade.
Hönsen kommo, en rad hvita hönor i fullt språng, kropparna vaggande, vingarna flaxande, de gula benen som trumpinnar.
Hönsen hoppade bland de risade ärterna.
Slagsmål utspunno sig.
Afundsjuka utbröt.
En höna flydde med en fylld ärtbalja.
Två tuppar höggo henne i nacken.
Katten lämnade sparfbona för att se på.
Duns, där föll han ned midt i flocken.
Hönsen flydde i en lång, vaggande rad.
Folkhopen tänkte: »Nog är det sant, att skomakaren har rymt.
Det syns på katten och på hönsen, att husbonden är borta.»
Den gropiga förstadsgatan, slaskig af höstregn, genljöd af tal.
Portarna stodo öppna, fönstren svängde.
Hufvud stacks mot hufvud i undrande hviskningar.
»Han har rymt.»
Människor hviskade, sparfvar skreko, trätofflor klapprade: »Han har rymt.
Den gamle skomakaren har rymt.
Det lilla husets ägare, den unga hustruns man, det vackra barnets fader, han har rymt.
Hvem förstår det?
Hvem förstår det?»
Så här lyder en visa: »Gammal man i stugan; ung älskare i skogen; hustru, som rymmer; barn, som gråter; hem utan matmor.» Visan är gammal.
Den är ofta kväden.
Alla förstå den.
Detta var en ny visa.
Den gamle var gången.
På verkstadsbordet låg hans förklaring, att han aldrig ämnade komma åter.
Där bredvid hade ock legat ett bref.
Det hade hustrun läst, men ingen annan.
Den unga hustrun var i köket.
Hon skötte inga sysslor.
Grannkvinnan gick fram och åter, ordnade beskäftigt, satte fram koppar, lade på bränsle, klippte klarskinn, grät så smått och torkade tårarna med disktrasan.
Kvarterets visa kvinnor sutto styfva kring väggarna.
De visste hvad som passade i sorgehus.
De höllo tystnaden vid makt, höllo sorgen vid makt.
De firade fridag för att stöda den öfvergifna hustrun i hennes sorg.
Grofva händer lågo stilla i skötet, väderbitet skinn bröts i djupa rynkor, tunna läppar knepos ihop öfver tandlösa käkar.
Hustrun satt bland de bronshyade, mildt ljus, med ljuft dufansikte.
Hon grät ej, men hon darrade.
Hon var så rädd, att fruktan höll på att döda henne.
Hon bet ihop tänderna, så att ingen skulle höra hur de skallrade.
Då steg hördes, då knackningar ljödo, då tal ställdes till henne, spratt hon till.
Hon satt med mannens bref i sin ficka.
Hon mindes än en rad därur, än en annan.
Där stod: »Jag kan ej längre uthärda att se på er båda.»
Och på ett annat ställe: »Jag har nu fått visshet om att du och Erikson ämna rymma.
Och åter: »Du skall ej göra det, ty folks onda tal skulle göra dig olycklig.
Jag skall rymma, så kan du få ut skilsmässa och bli ordentligt gift.
Erikson är en bra arbetare och kan väl försörja dig.»
Så längre ned: »Låt folk säga hvad de vilja om mig.
Jag är nöjd bara de ej tro ondt om dig, ty du skulle ej tåla det.»
Hon hade ej ämnat bedraga honom.
Om hon än gärna språkade med den unge gesällen, hvad kom det mannen vid?
Kärleken är en sjukdom, men den är ej till döds.
Hon hade ämnat bära det lifvet igenom med tålamod.
Hur hade mannen fått reda på hennes hemligaste tankar?
Hur hon plågades af att tänka på honom!
Han måtte hafva ängslats och spanat.
Han hade gråtit öfver sina år.
Han hade rasat öfver den unges krafter och mod.
Han hade darrat vid hviskningar, vid leenden, vid handslag.
I brinnande galenskap, i gnisslande svartsjuka hade han gjort det till en hel rymningshistoria, som ännu intet var.
Hon tänkte på hur gammal han måtte hafva varit i natt, då han gick.
Hans rygg var böjd, hans händer skälfde.
Långa nätters kval hade gjort honom sådan.
Han hade gått för att slippa denna tillvaro af hetsande tvifvel.
Hon mindes andra rader ur brefvet: »Det är ej min mening att få dig utskämd.
Jag har alltid varit för gammal för dig.»
Och så en annan: »Du skall alltid vara aktad och ärad.
Tig blott själf, så faller all skammen på mig!»
Hustrun kände allt större ångest.
Var det möjligt, att människor kunde bedragas så?
Gick det an att också ljuga så inför Gud?
Hvarför satt hon i stugan, beklagad som en mor i sorg, hedrad som en brud på bröllopsdagen?
Hvarför var det ej hon, som var hemlös, vänlös, föraktad?
Hur kan sådant ske?
Hur kan Gud så låta bedraga sig?
Öfver den stora chiffoniern hängde en liten bokhylla.
Öfverst på hyllan stod en stor bok med mässingsspännen.
Innanför spännena gömdes berättelsen om en man och en kvinna, som ljögo inför Gud och människor.
»Hvem har ingifvit dig, kvinna, att du skulle sådant göra?
Se, unge män stå här utanför för att föra dig bort.»
Kvinnan stirrade på boken, lyssnade efter de unge männens fötter.
Hon darrade vid hvarje knackning, ryste vid hvarje steg.
Hon var färdig att stå upp och bekänna, färdig att falla ned och dö.
Kaffet var i ordning.
Kvinnorna gledo sedesamt fram mot bordet.
De fyllde i kopparna, togo kaksocker i munnen och började sörpla i sig kokhett kaffe, tyst och anständigt, handverkarhustrurna först, hjälpgummorna sist.
Men hustrun såg icke hvad som försiggick.
Ångesten gjorde henne alldeles utom sig.
Hon hade en syn.
Midt i natten satt hon ute på en nyplöjd åker.
Rundt om henne sutto stora fåglar med starka vingar och spetsiga näbbar.
De voro gråa, knappt märkbara mot den grå marken, men de vakade öfver henne.
De höllo dom öfver henne.
Med ens flögo de upp och sänkte sig öfver hennes hufvud.
Hon såg deras skarpa klor, deras hvassa näbbar, deras piskande vingar komma allt närmare.
Det var som ett dödande regn af stål.
Hon drog ned hufvudet och kände, att hon måste dö.
Men då de kommo nära, alldeles nära inpå henne, måste hon se upp.
Då såg hon, att de grå fåglarna voro alla dessa gamla kvinnor.
En af dem började tala.
Hon visste hvad som var anständigt, hvad som passade i sorgehus.
Man hade nu tegat länge nog.
Men hustrun for upp som för ett piskslag.
Hvad ämnade kvinnan säga?
»Du, Matts Wiks hustru, Anna Wik, bekänn!
Du har ljugit länge nog inför Gud och inför oss.
Vi äro dina domare.
Vi skola döma dig och sönderslita dig.»
Nej, kvinnan började tala om männen.
Och de andra stämde in, så som tillfället kräfde.
Det taltes ej till männens pris.
Allt ondt män gjort drogs fram.
Det var tröst för en öfvergifven hustru.
Oförrätt vältades på oförrätt.
Underliga varelser dessa män!
De slå oss, de dricka upp våra pengar.
De pantsätta vårt bo.
Hvarför i all världen hade Vår Herre skapat sådana?
Tungorna blefvo som drakgaddar, de spydde etter, de sprutade eld.
Alla lade till sitt ord.
Berättelser hopades på berättelser.
Hustrun flydde ur hemmet för en rusig man.
Hustrur trälade för supiga män.
Hustrur öfvergåfvos för andra kvinnor.
Tungorna hveno som pisksnärtar.
Hemmens elände blottades.
Långa litanior lästes.
För mannens tyranni bevare oss, milde herre Gud!
Sjukdom och fattigdom, barns död, vinterns köld, besväret med de gamle, allt är af mannen.
Slafvarna hväste mot sina herrar.
De vände gadden mot den, för hvars fot de kröpo.
Den rymde mannens hustru kände hur det sargade och stack i hennes öron.
Hon vågade försvara de oefterrättlige.
»Min man,» sade hon, »är god.»
Kvinnorna foro upp, fräste och fnöso. »Han har rymt.
Han är ej bättre än någon annan.
Han, som är gammal, borde vetat bättre än att rymma från hustru och barn.
Kan du tro, att han är bättre än någon annan?»
Hustrun bäfvade, hon tyckte sig släpad genom stickande törnsnår.
Hennes man räknad bland syndare!
Hon blossade af blygsel, ville tala, men teg.
Hon mäktade ej.
Men hvarför teg Gud?
Hvarför lät Gud sådant ske?
Om hon toge upp brefvet och läste det högt.
Då skulle giftströmmen vändas.
Ettret skulle stänka mot henne.
Dödens fasa kom öfver henne.
Hon vågade ej.
Hon önskade till hälften, att en fräck hand stuckits i hennes ficka och dragit fram brefvet.
Hon mäktade ej själf ge sig till pris.
Inne från verkstaden hördes en skomakarhammare.
Hörde ingen hur den knackade i segerglädje?
Hon hade hört det knackandet och harmats öfver det hela dagen.
Men ingen af kvinnorna förstod det.
Allvetande Gud, hade du ingen tjänare, som genomskådade hjärtan?
Hon ville gärna ta sin dom, bara hon slapp att bekänna.
Hon ville höra någon säga: »Hvem har ingifvit dig, att du skulle ljuga inför Gud?»
Hon lyssnade efter ljudet af de unge männens fötter för att falla ned och dö.
Flere år efter detta blef en frånskild kvinna gift med en skomakare, som varit gesäll hos hennes man.
Hon hade ej velat det, men dragits till det, som en gädda drages till båtkanten, sedan hon fastnat på refven.
Fiskaren låter henne leka.
Han låter henne rusa fram och tillbaka.
Han låter henne tro, att hon är fri.
Men då hon tröttat ut sig, då hon ingenting mer förmår, då drar han henne med lätta ryck till båten, då halar han upp henne och vräker ned henne på båtbottnen, innan hon vet, hvad det är fråga om.
Hustrun till den rymde skomakaren hade afskedat sin gesäll och velat lefva ensam.
Hon hade velat visa sin man, att hon var oskyldig.
Brydde han sig ej om hennes trohet?
Hon led nöd.
Hennes barn gick i trasor.
Hur länge trodde då mannen, att hon kunde vänta?
Hon vantrifdes, då hon ingen hade, som hon kunde trygga sig till.
Erikson hade framgång.
Han hade butik inne i staden.
Hans skodon stodo på spegelglashyllor bakom breda fönster.
Hans verkstad växte.
Han hyrde våning och satte in schaggmöbler i förmaket.
Allt väntade blott på henne.
Då hon var alltför trött vid fattigdomen, kom hon.
Hon var mycket rädd i begynnelsen.
Men det drabbade henne inga olyckor.
Hon blef tryggare för hvarje dag och alltmera lycklig.
Hon hade människors anseende och visste med sig, att hon ej förtjänade det.
Detta höll hennes samvete vaket, så att hon blef en god kvinna.
Hennes förste man kom om några år åter till huset i förstaden.
Det stod för hans räkning, och han slog sig på nytt ned där och ville börja arbeta.
Men han fick intet arbete, och ej heller ville några hyggliga människor umgås med honom.
Han föraktades, medan hans hustru njöt stor heder.
Det var dock han, som gjort rätt, och hon, som handlat orätt.
Mannen behöll sin hemlighet, men den var nära att kväfva honom.
Han kände hur han sjönk, därför att alla höllo honom för en dålig karl.
Ingen litade på honom, ingen ville anförtro honom något arbete.
Han tog sådant sällskap, som han kunde få, och lärde sig att dricka.
Medan han var i sitt förfall, kom frälsningsarmén till staden.
Den hyrde sig en stor sal och började sin verksamhet.
Redan från första kvällen samlades allt slödder till föreställningarna för att göra ofog.
Då detta hållit på vid pass en vecka, kom Matts Wik med för att deltaga i förlustelsen.
Det var trängsel på gatan, stockning i porten.
Där funnos skarpa armbågar och bistra tungor; gatpojkar och knektar, pigor och hjälpkäringar; fredsam polis och stormig pöbel.
Armén var ny och modern.
Balerna förvissnade, krogarna försmäktade.
Eleganter och hamnbusar, alla gingo på frälsningsarmén.
Inne i salen var lågt i taket.
Längs bort fanns en tom estrad.
Omålade bänkar, lånade stolar.