Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men ibland tager sig detta rimsökande i svenskan löjligt ut, åtminstone för vår tids ögon, t. ex.:
»Trägåls-trän the bära frukter, Blomster lukter.
Gräset växer, vijsnar bort:-- Theras them infödde maskar Fnaskar, naskar, In til trät ok blomstret tort.»
Och han har ej heller gått i land med hela stycket.
Vi sågo redan i dess konstiga öfverskrift denna lek med ord, som tidehvarfvet tyckte så mycket om, men som förefaller oss så osmaklig.
Han kan sålunda ej undvara att vid vännen Carlbergs förestående bröllop önska honom »en hoop karlkullar».
Hit höra äfven de språkgrannlåter i versen, som närmast äro att förlikna med krumilurerna i vissa gamla boktryck.
Så förekommer i en med sentenser späckad visa som börjar »Hvarföre skal iag mig med sorger qvälia?», troligen äfven den ett språkexperiment från Upsala, följande vers:
»Stånd, rijkdom, skönhet, styrkia, världsig klookheet Är fåfeng, intet, glas, fnas, as ok tokhet.
Vij varda allesammans, arm ock rijke, Kung, bond, dvärg, rees, stygg, snygg, took, klook, an'n lijke.»
En gång skrifver han:
»Then som döör, förn han döör, han döör ey, när han döör»
»Hur ovist--vist alt dör.»
På ett annat ställe skall det taga sig lika grannt ut för ögat som för örat:--
»O, o-uthtaalig lust, o, gamman o-beskrivlig, O, o-begrijplig frögd, o, glädie som o-tvivlig, O, frija Hymens band, o, liuve träldoms-lahg!» Etc.
Detta bruk att med bindestreck beteckna sammansättningar, hvilket sedermera bortföll men i våra dagar förändrats till en sträfvan att skrifva orden åtskills, alstrade en ny slags oratorisk prydnad.
Det förekommer »vill-vall-hvälfvand siö», »sveft-vest-darrand skijn», »hiert-kvaf-ängslig pust», »tin kysk-dygd-ädla krop», »skijn-vijs-likt», ända till »svan-hvijt-snö-marmor-skiöna arm».
I synnerhet var det bra om man med dylika grannlåter kunde utsmycka öfverskriften till poemen.
Men lika sorgfälligt som sådant uppsöktes i och för diktionen, lika vårdslöst och inkonseqvent förfor man med språkets syntax, grammatik och stafning.
Låt vara, att mycket får tillräknas Andersins slarfviga upplaga, men till räckligt åter står, som ojäfaktigt bevis på huru lättfärdigt Lucidor handskats med de språkliga formerna.
Vi fästa oss ej vid de slags apostroferingar, som då voro vanliga, såsom: fog- ok lagar (
Lägg härtill morgon'n i bestämd artikel.
På lika sätt använde man helt obesväradt i skrift en synkope, som det nu skulle anses simpelt att begagna i en konversation, t. ex.: föllian (
Då man skref ledo taf, bevisar det att man ännu ej lärt sig den rätta förkortningen och erfor ett onödigt behof att undvika hiatus.
Att man stundom läser ohl (
Det måste medgifvas att Lucidor och Andersin i dylika saker fara hejdlösare fram än öfriga samtida.
Ibland bortkastas determinativ- eller reflexivpronominet, hvarigenom meningen blir hårdragen och ända till otydlighet förkortad t. ex.: »En hares död är många, et Leyon kan undgå» (
Än användes i hastigheten orätt pronomen t. ex.
»Ey hielper en demant sit skijn» (
I koordinerade satser med samma subjekt händer, att subjektet först möter oss i den senare satsen.
Verbet är uteslöt man merendels som i latinet.
Åtskilliga af Lucidors ordböjningar får man ännu höra från obildade folks läppar, såsom: han laga väl i presens konjunktivus, hur'et plä gå till, fast I brinna.
Men hvad skall man säga om sådana inkonseqvenser straxt bredvid hvarandra som:
I som sörien
I lär eller Til I kommen ok få?
Deklinations- och genusformerna äro i allmänhet osäkra:
Våg heter i pluralis än vågar, än vågor, likaledes skattar och skatter, thenne qvinna, thenna man o. s. v.
I afseende på skiljetecknen och stafningen råder ett fullkomligt kaos.
Må vara att skillnaden mellan artikeln en och räkneordet een ej var så tydligt utpräglad och ytterligare blef af utgifvaren bortslarfvad.
Men här kan man få se med, mäd, mädh, tåhr, tors, tårss i presens af verbum töras, mehr och meer förekommande i samma versrad.
Ett ord hafva vi funnit stafvadt på fem olika sätt eller ungefär så många som det är möjligt att hitta på: segger, seger, säyer, säier, säger.
Lucidors verser äro i sjelfva verket skrifna på hans tids hvardagsspråk.
Han använder det lika mycket för högtidligare som gladare ämnen.
Det är ganska intressant att sålunda få veta, huru våra förfäder talade sins emellan.
Somliga ord hafva nästan kommit ur bruk (såsom partikeln full, fuller, fulla), andra hafva långt från hufvudstaden och den allmänna samtalstonen fördolt sig i någon provinsdialekt eller jargon (så interjektionen throm, thromme, hvilken den som skrifver detta kan minnas sig hafva hört af sina oldfäder från roslagstrakten, och partikeln. lell, som man ännu kan få höra på landsbygden).
Andra ord äro på 1600-talet utstyrda med öfverflödiga tyska prefixer.
En mängd ord erinrade då ännu lifligt om systerspråket danskan eller den gemensamma norræna tungan.
Man kan säga, att vårt språk då hade ett djupare och hårdare uttal än nu, men deremellan, när det behöfdes, lät naivare och ljufvare.
Spegels »Guds verk och hvila» har ofta blifvit användt af språkforskare i modersmålet.
Vi, som sakna så väl utrymme som nödig sakkunskap att härutinnan jemföra honom och de andra karolinerna med Lucidor, taga oss härmed friheten att påpeka äfven den senares skrifter till den nyvaknade fosterländska språkforskningens och landsmålsföreningarnas uppmärksamhet.
Vi öfvergå nu till att göra några betraktelser öfver Lucidors särskilda vitterhetsalster.
De indelas efter innehållet uti »Lyckönskningar», »Bröllopsskrifter», »Grafskrifter», bearbetningen af »Om een möös plikt», »Verldsliga visor» och »Psalmdikter».
Vi anmärka blott tidens sed att med det mest hyperbola smicker öfverhölja sina personer.
Ibland träffar det rätt naivt in med författarens egen sjelfförödmjukelse.
Så heter det om bankdirektören Pötter-Lilienhoff:
»Vielleicht komt noch ein Schwan, der seinen Ruhm besingt, Dass dessen laut Getön bis an die Wolcken dringt.
Ich bin nur eine Gans, so33 nichtes kan als kirren, Und würde mich gar bald in dessen Gröss' verirren.»
Men allra värst öfveröses lord Howard af loford.
Vi hafva ej vid genomläsandet af dessa tirader kunnat undgå att erinra oss Macaulays skonslösa omdömen: »Hvarje rik och godhjertad lord ansattes af författare med ett så oförsynt tiggeri och ett så ömkligt smicker, att man på vår tid derom knappt kan göra sig ett begrepp.
Man väntade att den beskyddare, åt hvilken man tillegnade sitt arbete, skulle belöna författaren med en börs dukater.
Böcker trycktes derföre ofta endast för att blifva tillegnade.
Denna handel med smicker hade den följd man kunnat vänta.
Ett till gränsen än af oförnuft än af gudlöshet drifvet smicker ansågs ej vanära en skald.
Oberoende, sanningskärlek, sjelfaktning voro ej de saker som verlden fordrade af honom».
Likväl ansågs det ej liksom några sekler förut tillständigt, att poeten helt öppet i vers uppgaf den summa som han behöfde.
Men hörom lordens beröm:--
»Minerv' and all the Muses' skill is gone, And faith!
Apollo with all eloquence Can scarce describe Your glorious Excellence:
It must needs be no Man but Angels tongue, That would in words set forth a worthy song
Of You, Great Hero, Crown of English Lords, Whose marv'lous virtues far surpass the words Of man. -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- What labours more than Hercles You have done?
What victories more than Caesar You have won? -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- Mars and Apollo are in striving mad, Whose glorious laurels first shal crown Your head.
But (pray t'excuse me) I swear by my oath:
Sir, You are twice more worthy than them both.»
Som emellertid mylord snart skall stiga ombord för att åter segla till England, låter skalden gudarnes fader, Jupiter, på majestätisk latin befalla de öfriga gudarne att på allt sätt gynna hans resa.
De svara på olika länders språk.
Hafvets beherrskare, Neptunus, uttrycker sig på engelska, och det är intet dåligt påhitt af poeten att under dåvarande rivalitet mellan de båda sjömakterna, sedan Neptunus lyktat sin hyllning med ett
»We have no Sovereign, but Brittain's King, next You»,
låta Æolus yttra sig på holländska:
»Ik hebb, wat U belieft, altijd te doen bemint.
Sou ik er tegen staan?
Ik ben maar bloot een wind».
Derefter talar Mars, krigsguden, svenska, Apollo italienska, den lysande Phoebus fransyska och Mercurius på lätt tysk vers.
Vi öfvergå till den följande afdelningen:
De äro tjugutvå till antalet, nästan alla på svenska och till närmare bekanta, ofta slutande med lättgissade gåtor af mer eller mindre obscen beskaffenhet till »kvinfolcket», någon gång med en genom längre och kortare versrader bildad figur, som ser ut som en festpokal, fylld med lyckönskningspoesi.
De synas också mest vara lämpade till en andlig dessert efter maten, medan sällskapet ännu sitter och »måvar» sig kring bordet.
Såsom tillfällighetsstycken är naturligtvis deras innehåll högst omvexlande om ämnet än är detsamma; och, hvad som utgör en verklig förtjenst, versmåttet är rikt och ledigt, från alexandrinen till 8-, ja, 6-fotade jamber och trochéer.
Med hvilken förvåning och beundran skulle ej gästerna åhöra ett så lätt spel af den svenska sånggudinnan!
Men såsom endast ett gladt skämt för stunden, måste de vara utan egentligt konstvärde och göra ej heller anspråk derpå.
Författaren kunde väl aldrig ana att de skulle läggas under den litterära kritikens ögon efter två seklers förlopp.
De stå derföre på gränsen af ett vittert och kulturhistoriskt intresse, och om vi granska dem något närmare, sker det visst icke ur poesins synpunkt, som det här vore orätt att tillämpa, utan för att få vissa inblickar i tidehvarfvets och författarens skaplynne.
De äro uppfylla af gamla, nu till en del förlegade ordspråk, af barnsliga allusioner på brudens och brudgummens namn, till och med af då brukliga och ännu ej alldeles aflagda svordomar, som lätt halkade förbi under gästabudsglädjen.
Vissa talesätt återkomma oftare, såsom att tärnorna liknas vid »iordgudinnor», att Venus för bruden »i fägring som i dygder villigst vijker» och »at the, som två i dagh», snart »läre vara trij».
I allmänhet är poeten känd för att vara »maaklöös plump» och ha en »stoor truut».
Flickorna äro rädda när han kommer med sina gåtor, och han måste på förhand ursäkta sig att
»När iag then sätter vijte34, Så vet iag (fast thet lijte) Lell både kaas35 ok huut».
Ingen af gåtorna förtjenar att här citeras.
Men hvad skulle ett sällskap i vår tid säga om man läste upp för det verser som dessa om det äkta ståndets lycka?:
»Hon bädder sengen med Ok vermer henne sielff.
Tänck hvad för hugnad thet, När hennes svanduun-blööt ok sniö-hvijt armar liggia I örnegotes rum!
Tå höfver man ey tiggia Olofligh kiärleckz-leek.
Hon vil hvad kiärstan vil.
Hon rettar honom tit ok retar ok ther til At hvila.
Gifftans frucht seer man, när vaggan rultar, Och två, tree små på rad kring stool ok benckiar tultar.
Hvem frögdas icke tå, när barnen stamla 'far'?»
Och vår förvåning stiger, när vi besinna att dylika breda skildringar ej kunde dölja sig under qvickhetens larv.
Någongång försöker dock Johansson vara qvick som t. ex.:
»Sophia sitter tyst, Män troen thet ingalunda.
Lell låss hon stundom blunda, På thet hon må blij kyst.
Iempt henne Ingeborg, Som kalffskin gaff ok fekk en korg.
-- -- -- -- -- -- -- -- --
Sij Sissla, som är vååp, Hon troor för sant ok vissa, At iag ey rätt kan gissa, Thet hon aff mate-skååp
Mehr håller og af brenvijn-stoop
Än aff then bästa unga gloop. -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- iomfru
Malen -- -- -- -- -- -- -- -- -- Vil haa en man ok blifva gifft, Män I döö mökärng.
Mins min skrifft!
Trots all plumphet lyckas det honom synbarligen icke.
Utom att den tidens enkla förhållanden ej erbjödo så många på samma gång nära och fjerran liggande motsatser, hvarmed just qvickheten leker, låg denna ej i hans natur.
Den var för mycket lidelsefull och allvarsam.
Deremot hade han stora anlag för satiren, såsom vi sågo i det gyllenstjernska giljareqvalet, hvarom vi förut talat, och han hade kunnat blifva någonting i den vägen, om han blott bemödat sig och ej öfvergifvit den.
Men dermed hafva vi ej sagt, att icke hans bröllopsverser äro uttryck af en uppsluppen glädje.
Tvert om utvisa de ofta för oss, som nu läsa dem två hundra år efteråt, att dagen varit mycket glad, att de tillkommit i lekande hast, och att poeten varit beskänkt lika mycket af Bacchus som af Apollo.
En annan sak att anmärka är den stora mytologiska apparat, som tiden hade för sed att sätta i rörelse.
Ej nog med att hela den grekiska gudaverlden lefver upp igen för att illustrera nordboernas bröllop.
Äfven nordens gudar förekomma ibland, såsom Oden och »hans stora grymm» och Tor med sina viggar, och trifvas väl tillhopa med de grekiska i samma sällskap.
Ja, Venus och Frigga, Astrild och Amor äro endast olika namn på samma personer.
Der den mytologiska nomenklaturen ej användes, säger man t. ex. »maat-guden», i st. f.
Comus, ty en gud måste det vara äfven för köket.
Ett så högförnämt sällskap kan ej ibland undgå att ta sig löjligt ut inom skaldens enkla umgängeskretsar, som ofta aldrig förut hört talas om dess tillvaro.
Så besjunges vid ett tillfälle Astrilds stora makt, huru han kufvat alla gudar och heroer, Orpheus och Eurydice, Jupiter och Danae, Thetis och Neptunus, Daphne och Phoebus, Hercules och Omphale, men sist har han varit i Upland och skjutit »et Bärg i Brand», d. v. s. handelsman Brandberg, som nu håller bröllop.
Vid en assessors giftermål framställes en tvist mellan Themis och Frigga, som hvar och en vill ega honom i odelad besittning.
Jupiter förklaras jäfvig som domare för sina många kärleksaffärer, men Apollo sliter slutligen tvisten på Helikon så, att den ena gudinnan får rå om honom om dagen och den andra om natten.
En inspektors öfver kopparräntan kärlek uppkom så, att Amor en gång fick lust att bli grufdräng i Falu koppargrufva, men råkade ramla ner i det kallaste vattnet.
Herr inspektorn kom och hjelpte upp honom igen, och till tack derför sköt guden, sedan han först fått grundligt värma sig, en pil i räddarens bröst.
Utan tvifvel hafva dessa barnsligheter mycket roat gästerna och förtjusat de nygifta.
Men aldra tydligast se vi tidens smak afspeglad i bröllopsrimmen vid herr Utterklos och jungfru Bojs sammanvigning.
Skalden gick och promenerade vid Parnassus och hittade der gudastämmans protokoll, som Mercurius hade glömt.
För att åter få det, tog denne honom med sig till Helikon.
Nu följer i Bellmans manér i lätta verser en pikant beskrifning på gudarnas samqväm.
Så sprang Astrild på dörren, åtföljd af Mercurius och den berättande skalden, som undrade hvad som månde ske.
Men Astrild lopp omkring i skogen och sköt och träffade slutligen en utter, som, sårad, gaf sig ut på sjön, men hvars klo dervid fastnade i en boj; båda antändes och drefvo i land till Amors fröjd och gamman.
Det är på detta sceneri på Helikon som Lidén hänsyftar, då han hos Lucidor fördömer »ej blott en allt för ymnig påminnelse om gudar och gudinnor utan äfven en stil, som alltför bjert afsticker från de gamles mönster.
Ty hvem skall fördraga, att han under gudarnas gille låter Saturnus snarka så att det blir genljud i salen, Venus bete sig som en tokig käring, Mars gå omkring och hvissla och Vulkanus röka pipa?
Vi kunna ej instämma i dessa Lidéns klagomål.
Ty det vill synas oss, som om på en tid, då man hemtade hela sin bildning från antikens studium utan att ännu uppfatta dess lefvande konst, det var en verkligare skaldeinspiration att förläna dessa gudanamn åtminstone sin tids själ och verksamhet, än att helt mekaniskt och dödt återupprepa den yttre formen, hvad som sedermera skedde i ett korrektare men andefattigare tidehvarf.
Likaså ser man på gamla böcker från denna tid vignetter, föreställande vissa personager från den grekiska mytologien, men omgestaltade efter då brukliga föreställningar och hemseder.
Och Lucidor har verkligen här lyckats få ett sceneri i gång, som passar bra in på bröllopsglädjen och ej illa häntyder på Bellman.
Ty han har någon gång fått den farliga äran att af granskare jemföras med denne beundransvärde skald.
Atterbom har kommit att tänka på »Bacchi tempel» vid genomläsandet af Lucidors »Giäst-buds-lust» till en viss Giliussons bröllop.
Sannt är, att det mytologiska frasmakeriet och hyperbola smickret här lemnat plats åt en liflig och väldisponerad festidyll.
Skalden är ej sjelf närvarande utan målar i sin fantasi, huru det skulle gå till.
Det blir sålunda ett verkligt skaldestycke.
Han ser brudgum och brud stå i en krets af så vackra tärnor, att han skattar sig lycklig att ej vara der och förlora sitt hjerta, ser, huru maten bärs fram på stora fat, alla slags stekar och fågel, potage, frikassé och pastej, mandeltårta och konfekt, samt hvilket nederlag sker på faten.
Men qvinnorna, som skola låtsas vara mätta, lemna sin mat nästan orörd, och när grannflickan obligerar, svara de: »Syster, tack, iagh hafver ätit väl».
Så kommer Bacchus stånkande in med silfverbägare och glas och dricker »Danman- och Danquin-skåål».
Nu går vinet och ölet kring bordet, och flickorna varnas af poeten att ej förtära ett helt »spijsöhls kruus i sokker och renst vijn», ty det kan bekomma dem illa.
Pokulerandet fortsättes, så länge man sitter stillsamt och stadigt på bänkarna kring bordet.
Vid midnatt röra musikanterna på strägarna, och dansen med kurtiser och favörer begynner.
Slutligen lemnar man dansplatsen, och Hymen drar »sparlakanen igän», »ok innan åhre går omkring», de »läre vara trij.»
Man läser än i dag med nöje denna glada och sansade idyll, men det är dock en lång väg mellan den och Bellmans genius.
Lucidor besitter hvarken hans dramatiska kraft att med få drag upplysa hela scenen eller hans rikedom på fullt utpräglade personligheter.
Hvarför blef här ingen Bellman?
Svaret kan ej blifva något annat, än att hänvisa på den, med tanken aldrig mätbara hemligheten af skaldestorhetens olika grad.
Ty en så väldig originalitet som Bellmans under kung Gustafs soliga tidehvarf födes sällan.
Hos Lucidor finnes den icke.
Äfven i ett annat tillfällighetspoem, som dock innehåller åtskilliga metriska knaggligheter, har man funnit likhet mellan honom och Bellman.
Det är det enda stycke, som Sondén anser läsvärdt af alla hans bröllops- och griftqväden.
Alla känna vi den store skaldens sätt att måla nordens sommar och natur.
Men den äran kan ej förnekas Lucidor att i sin »Berg-råårs eller Nymphers chor» hafva haft en aning om det stämningsfulla sken, som mer än hundra år senare Bellmans poesi skulle utgjuta öfver Djurgårdsstränderna och Mälarens mångbesjungna sjö.
Det är ett af dessa sommarlandskap, som endast Norden eger, då det smyckar sig desto ljufvare som den kulna hösten ej är långt borta.
Och det är ett konstnärligt grepp af sångaren att å skådlig göra naturens skönhet under bilden af ett gudarnes samqväm kring land och vatten.
Vi veta nu icke, till hvilka qvädet skrefs, endast att det rörde ett giftemål mellan herrgårdarna Aske och Signildsberg vid Mälaren.
Men han har sjelf förgätit de vanliga personalierna och höjer sig som en äkta skald öfver dem till en sann natur- och festingifvelse.
Vi meddela poemet i någon förkortning.
(Berg-råårs chor:)
Kom, säijen, Nympher kring Mälare-strömmen, Hvad för et glädie-speel ok frögde-sång
Höres alt rundt omkring?
I Nympher, dömmen, Hvart ut sig ärnar alla gudars gång, Som allesamman
Med störste gamman
Ok lust sij the Sathyrers bokke-språng!
Alt sijr man, hvad man sijr, at det sig gläder, Fast om det löper åhrsens tijd emot.
Nu gifver himlen här mehr liufligt väder, Skijn hafver härtil ond haft af rägn-soot.
Alt måln fördrifver.
Ok himlen gifver, För hvad han sargat, åter läke-boot.
Män hvad är orsak til at det så händer, Hvad för en under-makt som lagar så?
Hvem är, som all vår sårg ok olust vänder, Som vij alt härtil haa måst undergå?
För rätt ok vissa Kunn vij ei gissa, Om vij det ei igenom eer förstå.
Lell måste vij med god skiäl oss förundra, Hvad som i dag kring Mälaren lär blij, Efter som Jupiter nyss vänstert dundra, Ok vij å denna dag fulkomligt sij, Hur alla gudar Mercur sambudar
Ok ingen, än Erinnys, lemnar frij.
I fall at vij rättligen höra, Så hörs i vädret en rätt gudlig röst, Ok huru Muserne liuft stränger röra.
O, skiöne sommar-väer i första höst!
Vist boor när handen Vid Mälar-stranden Den, hvilken himlen tillför hiertats tröst.
Mälare-nymphers chor:
I Nympher, som i vatne boo, Eer glädie bör så väl som vår nu groo, Fördy at I, som vij, för sant ok vist Igen få, hvad som vij i fiol ha mist.
Nu haa vij fram för andra mon36, Seen som sin boning bygger Themis son Uppå vår önsklig grönskand skiöna land, Ok I, I Nympher vid eer ljuflig strand.
Nu lär' vij begge ti god roo Oss glädia, hvar uti sit egit boo; Nu vår gudinna, som här omkring råår, Rättrådighetens son til maka får.
Dy frögdas alla gudars hoop, Ok all' gudinnor gifva glädie-roop.
Sij, hvar som framför alla deras trop Gud Hymen brude-faklan tänder op!
Nu ha vij eder aldels teet, I Mälar-nympher, hvad som skeer ok skett.
Dy vill vij, när som solen mist sin glans, Med eder träda fram i spel ok dans.»
Endast anmärkande, att dessa till innehållet likna de svenska, men till formen äro ledigare, gå vi dem förbi, emedan de tillhöra ett främmande språk.
Vi citera blott ett par strofer som prof.
Det är vid grefvinnan Oxenstjernas, född Lewenstein und Scharffeneck, graf:
»Ach, aber!
Jammer, Jammer, ach!
Sie ist dahin, sie ist verblichen, Und wie ein Sonnenlauff verstrichen.
Wir sehen ihr betrübet nach.
Sie ist dahin, sie ist verschwunden.
Folgt dem, den sie für ihre Sonn' Hielt, wie Dian' Endymion, Mit dem sie ewig ist verbunden.
Kommt, wetzt die Zähn' an diesem Sarg, Ihr Hasserinnen edler Jugend Und falscher Leibwach' aller Tugend.
Neid, Missgunst und was noch mehr arg!
Hier wird eu'r Spiel euch nicht gelingen.
Ob gleich du, blauer Neid, viel kanst.
So wird dir hie doch Zahn und Wanst Von deinem eignen Gifft zerspringen.
Ihr aber, die ihr übrig seidt Und diesen hohen Trau'rgepränge Zu ehren folgt in langer Länge, Betrachtet eure Sterblichheit!
Was hell sich zeigt und schnelle steiget, An Glantz der Sonnen übergeht, Fällt, wenns am allerbesten steht, Wie diese Sonn' sich ruhig neiget.»
Vi kunna på samma gång ej neka oss nöjet, att som prof på hans latinska diktkonst afskrifva följande sköna verser vid den lille Sven Edenii bår:
»Si bonus es, heu, plange probis non parecre Parcas, At tremulis sacros ululatibus atque boatu Manes thebano prudens turbare caveto.
Crinibus haud opus est sparsis, nec tristia foedis Signa genis addas infestis unguibus.
Absint Mænades.
Ite procul!
Poscunt vos orgia Bacchi.
Si bonus es, heu, plange probis non parcere Parcam, Purpureos spargens flores violasque rosasque, Adde apium dextra, calathis da lilia plenis.
Sit procul infelix bubo, sit noctua tristis!
Thura, crocos et quicquid habent, incende, Sabæi, Atque immortales amaranthi necte coronas, Svavibus et siccam perfunde liquoribus urnam37, Et cineres lacrimis irrora, murmure læto Dic: felix fatum!
Melior de pulvere surget Phoenix, in cineres nunquam rediturus.
Abito!
Si veterum voto vis claudere, forte licebit: S. T. T. L.
Sit Tibi Terra Levis, sit in urna perpetuum ver!
Si malus es, mirare probis non parcere Parcas.
Vivus disce mori metuens, quoque vivere discas, Mortuus, a vivo hoc, quo sic quoque vivere possis.
Sed si derides, Epicuri de grege porcus, I, fuge, curre cito!
Sequitur pede pallida vindex, Parca, et eris, nec eris quod hic est.
Bene vive!
Valebis!»
Men vi öfvergå till vårt egentliga ämne.
Troligtvis uthärda nu inga andra än forskare att genomläsa alla dessa begrafningsrim, ty det kostar verkligen på, att följa till slutet de tråkiga, oerhördt utdragna och merendels räsonnerande alexandriner, hvarpå de äro författade.
Dock måste medgifvas, att för oss, som nu ega dem alla i rad efter hvarandra och skrifna i en vår tid alldeles motsatt smak och till för oss likgiltiga eller alldeles okända personer, det måste vara en svårare sysselsättning än det var fallet på Lucidors tid, då de utan tvifvel hade både intresserade och beundrande läsare.
Emellertid är deras konstvärde ringa, deras meter hackig, och man kan ej annat än förvåna sig öfver den vårdslöshet samt på sina ställen rent af omening, som utvisa så väl att de skrifvits raskt undan, som att de äfven blifvit slarfvigt utgifna.
Trots det högtidliga, som man fordrar af verser vid grafven, äro de i ovårdadt språk och inkonseqvent stafning föga bättre än bröllopsrimmen.