Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedermera har Kongl. Maj:t förklarat, att för de i Carlskrona Stad varande publika hus någon Brandvaktsafgift ej skulle erläggas, och att de publika husen i Carlstad voro befriade från de af hus och tomt derstädes utgående Stadsutskylder, d. v. s. från Fattigvård och Tomtören.
Den förevarande frågan synes mig vara af samma natur, som de fleste enskilde vid denna Riksdag väckte motioner, eller endast hafva afseende på enskilta corporationers eller individers interessen , såsom befrielse från inqvartering, broars underhållande m. m.
Då denna är den första af slik egenskap, som af Utskott i5« 228 Den 12 Februarii e. in. utarbetad, kommit under Höglofl.
Riddorskapets och Adelns pröfning, anhåller jag att med dess afgörande icke förhastas.
Det är ostridigt, att Städernes rätt skulle förnärmas genom den befrielse från Stadsonera, som lemnäs Kronans hus, om nemligen Kronan stod i samma förhållande lill Städerne, som desse till enskilte innevånare deri; men nu är det icke så; Staten måste
Som oftast åtaga sig oväntade utgifter för enskiltas skuld; oell synes väl derigenom berättigad lill någon lindring i sina ständiga skyldigheter.
Jag anhåller alt i delta afseende få framställa ett exempel.
Om några väghållare emellan Christinehamn och Norrige anmälte, att genom tilltagande trafique väghållningsbesväret blifvit så ökadt, att de ej dermed längre kunde uthärda; vore det väl möjligt, att för sådana och dylika fall sätta StatsVerket i tillstånd, att alltid göra face?
Beträffande sednare delen af anmärkningarne eller Städernes åberopade juridiska rätt, att utbekomma ersättning af Staten för de onera, som af dess hus bordt utgöras, så anser jag detta vara en fråga, hvilken beror på serskildt utförande i vanlig rättegångsväg, och ej tillhör Ständernes åtgärd.
På dessa förenade skäl tillstyrker jag alltså bifall å ifrågavarande Utlåtande.
Herr Lefrén> Johan Pehr:
Det är endast i anledning af de emot Utlåtandets sed - Den 12 Februarii e, m. 22<) nare tiel gjorde påminnelser, sorn jag anhåller att få nämna några ord.
Om man, såsom Herrar Reservanter och flera värda Ledamöter inom detta Inis synas åsyfta, skall hos Kongl. Majrt i underdånighet begära undersökning och utredning af Städernes rätt i allmänhet, att af StatsVerket för Iv ronans i Stad ägande hus och lägenheter erhålla bidrag till de af fastigheter utgående afgifter till Staden, så har man ju på förhand liksom antagit, alt StatsVerket ägde en slik skyldighet.
Denna sednare åsigt kan jag ingalunda dela, och aldrig medgifva, att Staten bör utgöra communal-afgifter för dess i Städerne ägande fastigheter; om man går rakt på saken, ser man, att fråga aldrig är att fordra slika utskylder af t. ex. Rådhusen; hvarföre vill man då dermed betunga LandshöfdingeResidencerne?
Beträffande serskildt Nyköpings Stads ifrågavarande pretention, så tror jag, att både Nyköping, och hvilken annan Stad sorn hälst, missförstår sitt eget interesse och öfverskrider billigheten, då den begär så beskaffade uppoffringar af Staten för inrättningar, hvaraf Staden måste tillskyndas större fördel, än genom förlusten af de Stadsonera, som skulle utgått till Staden, i fall huset varit i enskilt ägo.
Jag har begärt ordet, för ali göra SlatsUtskottets Ledamöter en Den ia Februarii e. m. tjenst och sätta dem i tillfälle att rätta ett begånget fel.
Hela förhållandet är i sin enkelhet det, att en enskild Riksdagsman begärt Stadsoneras fortfarande utgående af hus, sorn blifvit inköpte för Statens räkning, och att till grund derföre blifvit företedda arne Kongl. Resolutioner af år 1818 och år 1822, hvilka bestämma, hvilka Stadsutskylder i detta fall böra af Kronan erläggas.
Utskottet hade derföre hufvudsakligen bordt utreda, om Staden tillgodonjutit dessa afgifter från år 181S till år 1824» då Ständernes vid föregående årets Riksdag fattade beslut, hvarigenom Staden frånkändes denna rätt, begynte att tjena till efterrättelse.
Härom har likväl Utskottet icke yttrat något ord; men då jag tror, att vid alla enskilta petitioners behandling i Utskott, det hufvudsakliga är att meddela Motionairen alia möjliga upplysningar, och ej inträda på Domaremagtens område, hällst i ett ärende, hvilket så mycket som detta synes vara en enkel rättsfråga, hvari Nyköpings
Stad efter min åsigt liar en ovillkorlig juridisk rättighet, att, i fall den ej redan tillgodonjutit
Stadsumgälder för det tili LandshöfdingeResidence derstädes inköpta hus från år 1818 till 1824, sådana nu utbekomma.
I min öfvertygelse hade det äfven ålegat StatsUtskoltet, att ej förbise, huruvida, såsom Motionairen uppgifvit, Stadsumgälderne för ifrågavarande fastighet icke utgått allt sedan år i8i5, då Den 17 Februarii e. m. a3i den inköptes till LandshöfdingeResidence.
Innan allt detta är upplyst, är motionen icke besvarad.
Derefter hade rättsprincipen bordt medgifvas, och anslag tillstyrkas för undvikande af rättegång.
Jag får vidare fästa uppmärksamhet på nödvändigheten af detta Utlåtandes återremitterande, på det Ständerne, enär det i sitt nuvarande skick ej kan bifallas, måtte, efter inhämtade upplysningar, i trotts afsittStatsUtskotts motsatta åsigler, kunna fatta hufvudsakligt beslut i frågan.
Jag vill gärna afstå från yrkandet pä den allmänna grundsatsen och undersökningen, som uti sednare delen af Reservanternes särskildta mening innefattas, öfvertygad att enskilde kunna och ej lära underlåta att i laglig rättegångsväg göra sin rätt mot Staten gällande.
Men det är för att undanrödja, det Ständernes beslut icke skola råka i uppenbar strid både mot billigheten och mot Styrelsens i ämnet förut fattade beslut, som jag anhåller örn återremiss.
Oansedt hvad en värd Ledamot anfört mot olämpligheten af att Boställshafvare i Städerne skola betala communal-afgifter, kan jag ej inse, hvarföre desse, mera än Boställsinnehafvare på landet, skola vara fria från slika utskylder; de sednare hafva icke ens fått någon lindring, oagtadt de nu mera äfven måste rotera för sina Boställen.
Den gjorda an - Den 12 Februarii e. m. märkningen, att
Staten icke bör taga med den ena handen något af den lön, hon gifver med den andra, synes antingen höra utsträckas till hoställshafvare på landet, eller uti närvarande fall destomera förfalla, som det måste vara en gifven fördel för Landshöfdingen i Nyköping, att hafva fått Boställshus, äfven med derå hvilande communalafgifter, i stället för att tillförene nödgas sjelf hålla sig boningsrum.
Anmärkningen att Utskottet förbisett all verkan af de åberopade Kongl, resolutionerne, torde ej förtjena särdeles afseende, då desamma justi Utlåtandet blifvit upptagne.
Orsaken, hvarföre detta Utlåtande ej i sin helhet kan antagas , ehuru hvarenda anmärkning blifvit vederlagd, fattar jag i sanning icke; och anhåller derföre om Proposition till bifall derå.
En värd Ledamot, Herr von Hartmansdorff, har yttrat, att man borde undvika sätta Ständernes beslut i uppenbar strid mot Styrelsens.
I anledning häraf får jag äran upplysa, att åtgärden redan vidtogs af 1823 års Ständer, hvilka, i rak opposition emot hvad Regeringen då redan heslntit, nemligen att dessa afgifter borde af Staten utgöras, icke dertill anvisade medel, och följagteligen förlamade all kraft af Regeringens beslut.
Den 12 Februarii e. m. 233 Friherre Anckar swärd.
Det måste vara Ständernes ensak, att besluta om Statsmedlens användande.
Någon fråga är icke heller nu mera om att anslå medel till ifrågavarande
Stadsutskylders utgående för publika hus.
Den refererar sig, som Herr Hjerta mycket rigtigt ådagalagt, helt enkelt till fråga om ersättning för de Staden Nyköping från 181S till 1824 frångångne Stadsutskylder för det derstädes inköpte Residencehus.
Och jag instämmer fullkomligt i den öfvertygelse, att
Regeringens i detta fall gifne beslut måste honoreras, och medel dertill anvisas.
På sådan grund anhåller jag om återremiss af Utlåtandet.
I öfrigt delar jag Herr von Hartmansdorffs öfvertygelse, att Boställsinnehafvare i Städerne böra, likasom de på landet, delta i de så kallade communalutskyldernes erläggande.
I fall Ständerne emot po §. i RegeringsFormen kunde befatta sig med Regeringens beslut i enskilta frågor, skulle äfven jag instämma i Herr Hjertås påslående om ersättning till Staden Nyköping för de förlorade Stadsumgälderne från 1815 till 1824; men då detta icke är Ständerne tillständigt, och Staden äger öppet att i laglig rättegångsväg göra sin talan gällande, anser jag all vidare fråga härom böra förfalla.
I afseende på yttrandet om den likhet, som borde äga ruin emel - 234 Den ra Februarii e. m. lan Boställsinnehafvares på Landet och i Städerne deltagande i communalafgifter, får jag blott erindra, att den väsendlliga olikhet deri inträffar, att de förre hafva jord, för hvilken slika onera ovillkorligen höra fullgöras, då deremot de sednare endast hafva rum att bebo, och hvilka de, hvad specielt beträffar LandshöfdingeResidencen, iiro pligtige att tillhandahålla Kongl. Maj:t och den Kongl.
Familjen vid deras besök i ResidenceSläderne.
Då Ständerne redan ■vid 1823 års Riksdag beslutat, att desse communalafgifter icke skola utgå för Statens hus i Städerne, så hemställer jag, om vi, enär den ofvannämnde formfrågan, såsom jag redan visat, icke tillhör oss, kunna med detta ärende oss vidare befatta.
På grund af hvad Herr Lefren omnämnt emot undersöknings anställande, om desse utskylder blifvit erlagde, får jag erkänna, att det undfallit mig, att något sådant förekommer i Utlåtandet.
Om så är, anhåller jag om återremiss ur samma synpunkt, som Herr Lefren, men i annat fall yrkar jag bifall å Utlåtandet.
Då i Utlåtandet yttras, att ämnet angående Städernes rätt i allmänhet att för Kronans hus derstädes af StalsVerket erhålla de af fastigheter i Städerne utgående afgifter, icke är så utredt, eller förhållandet med samma egendomar uppgifvit, att Utskottet, i saknad af grundade Den 12 Februarii e. m. 235 upplysningar, kunde ingå i pröfning af frågan, följer deraf, att Utskottet anser en så beskaffad undersökning böra hafva föregått, att förhållandet med Statens skyldighet bordt vara klart ådagalagdt, innan man behöfde ingå i detaljer om afgifternes utgörande.
Utskottet har således alldeles icke velat befatta sig härmed, eller, enligt dess minoritets mening, begärt någon undersökning, såsom alltid förutsättande, att man ansåg någon Statens skyldighet gifven; och något definitift afgörande af denna del i motionen har således ej kommit i fråga.
Vore det så, skulle jag lika med Friherre Cederström anse go §.
Regerings-Formen ligga i vägen, men nu är den visserligen ej af Utskottet förnärmad, och Ständerne öppet, att, när frågan blir rigtigt utredd, anslå de erforderliga medlen, om så nödigt pröfvas.
Såsom jag fattat discussionen, har en märklig förvillelse om frågan ägt rum, och densamma blifvit dragen ur sin rätta ställning.
Jag vågar derföre anhålla, att få uppläsa a:ne korta ställen af Utlåtandet.
Pagina gi står: ”1 anledning hvaraf Kongl. Maj:t icke allenast ”uti Nådig Skrifvelse lill KammarCollegium ”och StatsContoiret af den ag Januari 1824 ”förordnat, att fordrade afgifter till stad ”för de inköpte residence-husén i Carlstad, ”Carlskrona och Nyköping icke böra hvar - 2j6 Den 12 Februarii e. m. ”ken för Kronan eller Boställshafvaren äga ”rum annorlunda, an för Landshöfdinge”Residencehusen i allmänliet blifvit utgjordt, ”utan äfven med tillämpning af samma stad”ganden under den i3 December 1826 af”slagit Förvaltningens af SjöÄrenderne gjor”de underdåniga hemställan om erläggande ”af Brandvaktsafgift till Carlskrona Stad för ”Kronans dervarande
Hus och Tomter.
Och ”kan emot hvad sålunda stadgadt blifvit ”Stats-Utskottet icke tillstyrka, att några ”Stadsafgifter för LandshöfdingeResidence”huset i Nyköping må af Statens medel utföras.
Denna del angår således LandshöfdingeResidencet, men de till sådana residencer upplåtna hus innehålla vanligen, åtminstone i de nämnde Städerne, äfven rum för LandsCanzliet, Contoiret och Ränteriet.
Den andra punkten, hvarpå jag ber att få fästa uppmärksamhet, lyder: ”Beträffande den del af Motionen, som rörer ”rättighet för Städerne i allmänhet, att af ”StatsYerket erhålla de af fastigheter 1 Stä”derne utgående afgifter, äfven för Kro”nans dervarande Egendomar; så finnér Ut”skottet hvarken detta ämne utredf, eller ”förhållandet med samma egendomar uppgifvit; hvadan Utskottet ock, i saknad af ”grundade upplysningar, icke eller nu kan "i pröfning af denna fråga ingå, eller dess ”omdöme derom meddela.”
Den 12 Februarii e. m. 23 7
Häraf finnér jag, att någon collision emellan Regerings och Ständers beslut aldrig kan komma ifråga, om Utskottets Utlåtande bifalles, men väl, om afslag eller återremiss derå beviljas.
SlatsUtskoltet bar ansedt den allmänna frågan om Bostadshusen i Städerne outredd, och lämnat Styrelse och Ständer fria bänder, att, då frågan blir utredd, efter godtfinnande afgöra rlen.
Något binder för Nyköpings
Stad, att i laglig väg utsöka sin förmenta rätt, finnes icke.
Då den grundsatts StatsUtskottet häri följt, har mycken inverkan på Statens utgifter, önskar och anhåller jag om noga granskning af grundsatsen, innan densamma frånträdes.
Jag skulle ej upptaga Ridderskapets och Adelns tid, om jag ej ansåg mig pligtig upplysa, alt jag, i egenskap af föredragande för Kammarärenderne, expedierat den i förevarande Utlåtande omnämnde Kongl.
Majrts Nådiga Skrifvelse till Landshöfdingen i Nyköping af den 26 Maji 1818.
Den tillkom i anledning af väckt fråga om Stålens deltagande för sina byggnader i Stadsutskylder; och det blef då, efter juridiska grunder, afgjordt, hvilka afgifter Staten skulle vidkännas, och huru de skulle fördelas melian Kronan och Boställsinnehafvaren.
Detta jemte Kongl.
Brefvet af år 1822 föranledde sedermera framställningen a33 Den 12 Februarii e. m. vid 1823 års
Riksdag om medels anslående till de utgifter, hvilka Kronan sålunda måste vidkännas; men Ständerne förklarade sig icke äga tillgång dertill, och afslogo således propositionen derom.
Frågan är icke nu att rubba hvarken Konungens eller Ständernes serskilta beslut, utan endast att tillse, huruvida Herr Löfvenii Motion kan verka derhän, att medel böra an-' visas till betäckande af Nyköpings Stads på 1818 och 1822 årens Kongl. Bref grundade fordran.
Det måste således undersökas och bestämdt utredas, huruvida Staden verkligen äger någon sådan fordran, innan Statsanslag derföre beviljas; och sådan måste Herr Hjertås mening äfven vara.
Jag förenar mig alltså med honom i det yrkande, att, om Nyköpings Stads rättar tydlig och klar, hvilket jag erkänner mig ej af Utlåtandet kunna inse, så bör den af Staten honoreras, och fond till godtgörande deraf utses.
Återremiss på ifrågavarande
Utlåtande torde alltså erfordras.
I anledning af den siste värde Talarens förmenande, att frågan om Staden Nyköpings rättsanspråk ej vore utredd af Utskottet, får jag vördsamt hemställa, om det tillhörer StatsUtskottet att pröfva, huruvida menigbeter böra få ersättning eller ej, liksom vore Utskottet den enskildes commissionär eller Committé, samt om icke Utskottets åtgärd i sådana fall som
Den 12 Februarii e. m. 23g delta bör inskränka sig till att, när rättsfordran är gifven, utfinna medel för dess ersättning; och ur denna synpunkt hemställer jag äfven, hvartill återremiss af Utlåtandet skulle tjena, och om icke bifall eller afslag derå vore lämpligare.
Sedan en värd Ledamot af StatsUtskottet upplyst, att den omständighet, vid hvilken jag fästat mig, redan utgjort föremål för Utskottets uppmärksamhet, finnér jag lika med honom, att motionen ej förtjent närmare pröfning, än som skett, och att det tillhört Motionairen, att fullkomligen ådagalägga Stadens rätt till sitt anspråk, innan medel till detsammas fyllande kunnat anvisas.
Min i denna del gjorda anmärkning förfaller alltså genom den upplysning jag nu erhållit.
Jag kan ej för min del ingå på den af Friherre Ehrenborgh yttrade satts, att fastän enskild Riksdagsman ej juridiskt bevisat lagligheten af sitt anspråk, Utskottet vore berättigadt att förbigå det, utan vidare handläggning.
Jag tror, att Ständerne ändock äro pligtige, att besvara motionen.
Här är en stor skillnad emellan förhållandet före och efter år 1824.
Utskottet hade, för att få motionen verificerad eller vederlagd, ej behöft mera, än att i Landsboken efterse, om Stadsutskylder för Residencehuset derstädes blifvit erlag - Den 12 Februari! e. m. de till Staden.
Om så icke skedt, ligger det åtminstone för mig klart, att Utskottet bordt tillstyrka den sökte ersättningen intill år 1824, såsom grundad på förut omnämnde Kongl. Bref.
Yi lefva, fruktar jag, så mycket i principernes tidehvarf, att vi förbise de partiella fallen.
Det är för vidtagandet af den enkla åtgärd jag här föreslagit, och hvarigenom hela den så konstig ansedda juridiska bevisningen är vunnen, som jag fortfar att yrka återremiss af Utlåtandet.
Herr Lageidijelm:
Jag ber blott, alt få fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på, att Ståndet i en lika beskaffad fråga som denna, eller rörande Kongl. Majrts Remiss uppå Staden Marstrands äldstes underdåniga Besvär angående ersättnings utbekommande för inqvartering och servicens utgörande dervid, hifallit StatsUtskottets afstyrkande af anslag åt en efter Utskottets tanka ej tillräckligen bevist fordran.
Jag skulle tro, att så äfven borde förhållas nu, och att StatsUtskottet har nog enskilta motioner alt handlägga, utan att denna behöfver dit återremitteras.
Ehuru icke närvarande från början af discussionen i förevarande ämne tror jag mig dock, i anledning af hvad jag deraf inhämtat, Den 11 Febr nar ii e. ra. böra meddela några upplysningar.
Sedan är 1815 eller 1816 LandshöfdingeResidencet i Nyköping inköptes för Statens räkning, uppstod korrt derefter fråga, om vanliga Stadsutskylder derföre borde till Staden utgöras eller icke.
Majrt beslöt först att desse Stadsutskylder borde erläggas dels af Kronan, dels afBoställsinnehafvaren, och förklarades genom ett ytterligare Kongl.
Bref af år 1822 , att de skulle till utgörande fördelas till hälften emellan Kronan och Boställshafvaren.
För de inköpte Residencebusen i Christianstad, Carlskrona och Carlstad bl ef samma fråga äfven väckt.
Detta föranledde Kongl. Maj:ts
Nådiga framställning till Rikets sednast församlade
Ständer om anslag för dessa utgifter, hvartill Rikets Ständer dock, såsom anfördt är, icke anslogo några medel, utan förklarade, alt någre Stadsutskylder för desse hus icke börde äga rum.
I följd häraf har någon utbetalning af Stadsutskylder för Residencehuset i Nyköping ej skedt eller kunnat komma i fråga från och med år 1824; men jag skulle tro, att de ditintills utgått, emedan Staden icke lärer underlåtit, att i anledning af de föregående besluten göra sin rätt gällande dertill; och om så icke skett, är det Stadens eget fel.
Mig synes således, att för denna omständighet någon återrerniss af Utlåtandet icke är nödig. 12 II.
Den 12 Februarii e. ra.
För att upplysa, det StatsUtskottet icke varit okunnigt om att Nyköpings
Stad ej uppburit de ifrågavarande Stadsumgälderne, anhåller jag att få fasta uppmärksamhet på första meningen af Utlåtandet, der det heter: ”Motionären ”andrager, att Nyköpings Stad, alltsedan ”år i8i5, då LandshöfdingeResidencehuset ”derstädes inköptes utaf Kongl. Maj:t och ”Kronan, varit i saknad af de utskylder till ”StadsCassan, som af denna egendom, i ”likhet med hvarje annan, belägen inonj ”Staden eller på dess område, bordt gäldas.” flans Excellence Herr Grefven och Landt Marskal ken hemstälde, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid StatsUtskottets Utlåtande gjorde anmärkningar böra föranleda till detsammas återremitterande.
I anledning hvaraf Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken förklarade, alt som, efter hvad han tyckt sig finna, Ja öfverröstat Nej, Propositionen blifvit af Ridderskapet och Adeln bifallen.
Föredrogs å nyo StatsUtskoltets den 19 sistledne Januarii under N:o 37 afgifne, och den 3 dennes e. m. på bordet lagde, Utlåtande, om fortfarande af det understöd utaf Statsmedlen, som Carlskrona Stads Fat - Den 12 Februarii c. »n.
245 tigvårds-inrättning hittills åtnjutit samt om tillökning deri.
Jag får vördsammast hemställa till Herr Grefven och LandtMarskalken, om icke detta Utlåtande kunde få hvila på hordet, till dess frågan om Statsregleringen förekommer.
Vi kunde då bespara den tid, som till uppläsandet deraf och discussionen derom åtgår, samt undvika att genom återremiss söka de upplysningar, man bör hoppas finna i StatsUtskottets Utlåtande om Statens inkomster och utgifter i allmänhet.
På denna grund och till undvikande af att sysslosätta sig med detaljer af Statsutgifterne, innan dessa i sin helhet blifvit pröfvade och afgjorde, i föihållande till inkomsterne, vågar jag förnya min anhållan om detta Utlåtandes hvilande på bordet, tills Statsregleringen förekommer.
Den fråga, som af den siste värde Talaren blifvit väckt, har äfven förevarit i StatsUtskottet, och der understödts med det skäl, att man derigenom vunne fördelen af att kunna afgöra en större massa mål på en gång.
Jag erkänner, att jag ej delat denna mening, utan att jag tror, det så väl Utskott som Ständerne icke böra arbeta annorlunda, än som enskilte arbeta, nemligen så den ena 16* ^44 Den 12 Februarii e. m. som andra dagen, utan att hopa göromålen på hvar andra.
Beträffande den anmärkta olägenheten af att bevilja anslag för vissa detaljbehof, innan man uppgjort hela Statsregleringen, så har jag trott det vara en nytta att på förhand afgöra, hvilka behof, af de som genom
Regeringens eller enskiltes motioner blifvit framstälde, oundgängeligen borde fyllas.
Och i öfrigt instämmer det ej med min calculationsförmåga, att uppgöra ett Statsförslag till ziffran så, att 3ooo R:dr mer eller mindre, som här äro i fråga, deri kunna göra objet.
Jag gratulerar mig, om ett Statsförslag kan uppgöras så, att man ej feltog sig på öfver 100,000 R:dr.
Jag anser det vara nödvändigt, att, vid Statsregleringens uppgörande, tillse, att öfverskott och ej brist må inträffa, och att, om man ej noga eftersinnar alla erforderliga utgifter, hela regleringen blir ett onyttigt hugskott.
Derföre har jag äfven trott det vara nödvändigt undangöra så beskaffade mål som detta, hvari StatsUtskottet ansett behofvet vara så obestrideligt, att anslag ej kunde nekas.
Flere enskilde Ledamöter af StatsUtskottet hafva, på sätt deras Utlåtandet vidfogade reservationer innehålla, ansett ifrågavarande Utlåtande ej böra afgifvas, innan hela utgiftsbeloppet vore bestämdt.
De hafva trott, att man ej borde yttra sig Ben J2 Februarii e. m. 245 öfVer speciella anslag, innan man afgjort det generella.
Deremot funno andra Ledamöter, att en sådan åtgärd skulle hindra tryckningen af Utskottets betänkanden, och förlama arbetets gång.
Till denna tanka fogade äfven jag mig inom Utskottet; men nu instämmer jag i Herr Hjertås förslag, att ärendet må hvila på Rikets Ständers bord, till dess Statsregleringen i sin helhet förekommer.
Jag fruktar, att vi skulle förspilla tid med discussionen om denna ringa utgift.
När StatsUlskottets generella betänkande inkommer, blir det lätt att se, hvilka utgifter böra bibehållas, utan att
Ständerne behöfva förut serskilt dis— cutera om hvarje anslag.
Jag tager mig derföre friheten understödja Herr Hjertås förslag.
Jag ber, att få förena mig med Herr Hjerta och Grefve von Schwerin.
Hans Excellencc Herr Grefven och Landt Marskalken förklarade, att då flere Ledamöter begärt, att StatsUtskottets ifrågavarande Utlåtande måtte ytterligare hvila på bordet, komme detsamma ock att, enligt 49 §•
Företogs till pröfning StatsUtskottets den 19 sistlidne Januarii under N:o 38 af - 246 Den 12 Februarii e. m. gifne, samt den 3 dennes e. m. på bordet lagde, Utlåtande, angående den Förste KammarMusicus Berndt Crusell tillagde pension.
Jag tager mig friheten anmärka, att jag ej af Utlåtandet kan fatta, på hvilken grund man af Konung Carl den XIII:s Nådiga afsigt att gifva Directeuren Crusell pension, kan tillerkänna TheaterDirectionen rättighet att bestämma samma pension till 600 Rdr, under förutsättning nemligen, att Ständerne voro skyldige dertill anslå medel; för min del skulle jag tro, att, om den Nådiga afsigten att förskalfa Crusell pension göres gällande, medel finnas på y:de HufvudTiteln till fyllande af detta behof.
Jag anhåller derföre om återremiss af ifrågavarande Utlåtande.
Jag instämmer med Friherre Anckarswärd deri, att jag tror det af Konung Carl den XIII Herr Crusell gifna löfte ej vara bindande för Ständerne, men deremot anser jag det vara Ständerne både värdigt och nyttigt, att uppmuntra all skön konst.