Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det stode i min makt, att visa er den säkra vägen till rikedomen, om jag gåfve er medlet att nå detta mål, icke i en långt aflägsen framtid, utan inom en kort begränsad tidrymd, några år blott ...
Skulle ni då vilja lefva?
– Ja, då!
Men hvarför talar ni på detta sätt?
Hvarför ökar ni mina plågor med att förespegla mig hoppet på något, som ligger utom det möjligas område?
– Derför, att det inte är så omöjligt som ni tror.
Känner ni mig?
Jag sade er det ju nyss.
– Mitt namn är er kanske inte alldeles obekant, ni har måhända någon gång hört nämnas grosshandlar Brauner?
Arnold kände till detta namn, hvilket vid denna tid dock ej var så populärt i Stockholm som det sedermera blef.
Brauner sade detta:
»det är jag» på ett för honom så eget vis, grandiost, imponerande som om han velat låta förstå, att honom tillhörde hela verlden, att för honom var ingenting omöjligt.
– Ser ni, fortsatte han, jag är nu en gång sådan, att det är mig motbjudande att göra någon olycklig.
Jag är inte sentimental; men tycker ändå om att kunna skapa någons lycka, då tillfälle dertill gifves.
Ni är en originell varelse, förmodligen skicklig i ert fack och skulle kanske blifva mig till nytta någon gång.
Kort sagdt, jag tycker inte illa om er och har, så underligt det än under närvarande omständigheter kan låta, fattat förtroende för er.
Alltså, om ni sjelf vill, så skall ni inom kort nå målet för edra drömmar.
Ja ja, en Crœsus kan jag inte göra er till, men till en förmögen man.
Nå, vill ni?
– Jag tror inte, att jag förstått er riktigt, herr Brauner, svarade Arnold i en ton af den största förvåning.
– Det är ändå ganska lätt att förstå.
Jag drifver omfattande affärer och behöfver pålitliga personer i min tjenst.
Jag engagerar er och skall redan från början gifva er en rundligt tilltagen lön, af hvilken ni kan göra största delen ytterligare fruktbärande genom fördelaktiga spekulationer.
Arnold förvånades allt mera.
Det lät ju som en saga alltsammans.
Han var ertappad på bar gerning, då han som en simpel inbrottstjuf stod i begrepp att stjäla ur ett kassaskåp och i stället för att befordras till straff, i stället för att utlemnas till polisen såsom han väntat och förtjenade, erbjöds han icke allenast frihet och strafflöshet utan dertill en rikligt aflönad sysselsättning och utsigterna att inom få år vara en förmögen man.
Och af hvem?
Jo, af just den man, som han nyss ämnade bestjäla.
Noras bild sväfvade för hans ögon och han hängaf sig för ett ögonblick åt en öfversvallande glädje.
Men i nästa sekund var han åter förflyttad till den närvarande situationen.
Ja, det lät sagolikt, så otroligt, att Arnolds misstänksamhet väcktes.
Hvarför ville Brauner göra allt detta för honom?
Huru kunde inbrottsstölden hafva ingifvit honom förtroende?
Hvad lurade bakom allt detta?
Brauner vore ju affärsman; men hans förslag vore ingen affär.
Han handlade icke af menniskokärlek; ty hans röst lät kall och han hade ingen enda gång vädjat till Arnolds bättre känslor.
Någon beräkning hade han således med sitt skenbara ädelmod.
Det måste finnas något bakom.
– Ni kan ej få någon nytta af mig, sade Arnold, i köpmannavetenskapen är jag fullkomligt främmande.
– Det är icke heller i egenskap af handelsbokhållare ni skulle träda i min tjenst.
Min affär är ganska komplicerad, och der finnas afdelningar som endast medelbart hafva beröring med det merkantila.
En bokhållare eller kassör skulle jag icke gifva så stor lön och icke heller engagera på detta sätt.
Tillfället är kanske inte fullt gynsamt, att inviga er i min affärs omfattning.
Emellertid behöfver jag för en af dess grenar en sådan man som ni.
Ni är tekniskt bildad, ung och stark och skulle under min ledning få er energi sporrad, hvilket tycks kunna behöfvas.
Vidare är ni djerf och förstår att kombinera en plan ganska bra.
Men detta är egenskaper, som många andra än ni besitta.
Deremot säger mig er sträfvan att på kort tid blifva en förmögen man, att ni är just den person jag sökt.
Ni yttrade ju nyss, att ni ännu vore i stånd till hvad som helst för att nå ert mål?
Och jag tror, att detta är ert allvar.
Er nya sysselsättning kommer att blifva beqväm, jag skall sörja för att ni inför verlden får en ansedd ställning, penningar skola aldrig felas er och ni kan efter eget godtfinnande förfoga öfver er tid.
Men å andra sidan fordras ofta nog djerfhet och kallblodighet, fullkomlig fördomsfrihet, försigtighet och strängaste tystlåtenhet.
Framför allt måste ni förbinda er att utan motsägelse blindt lyda mina befallningar, huru egendomliga dessa än komma att synas er.
– Nog nu herr Brauner, afbröt Arnold.
Nu förstår jag hvarför ni vill skona mig! ni talar öppet ...
– Jag trodde att jag kunde det med – er.
– Ja, ni har rätt.
Med inbrottstjufven kan man tala öppet om nya brott.
– Jag har inte talat om några brott.
– Men tror ni då inte, att jag förstår hvarthän ni syftar.
Ja, jag är just den person ni sökt!
Den brottsling, som skulle hafva er att tacka för friheten, som skulle befinna sig helt och hållet i ert våld och vara tvungen att sedan villigt tjenstgöra som det tysta verktyget vid edra illgerningar.
Herr Brauner!
Hvem af oss är den störste bofven?
Jag, fattige stackare, som ännu aldrig fullbordat något brott, eller ni, som redan nu kanske har flera på ert samvete och utan omsvep frågar mig, om jag har lust att blifva en bulvan vid de nya missgerningar, ni har i sinnet att begå!
Ah, jag anade nästan detta vid den öfverraskande vänligheten ni visade mig nyss.
– Ni skall inte bråka så der.
Det hörs utåt och skadar endast er sjelf.
Tala lugnt som jag och tänk på saken en liten stund.
Ni ser öfveransträngd och hungrig ut.
Sätt er ned, ni har redan stått alltför länge.
Drick ett glas vin och ät några caces.
Det skall göra er godt och komma ert hetsiga blod att lugna sig.
Se här, genera er inte.
Vinet är utmärkt, det kan jag försäkra er.
Sedan kan ni taga er en cigarett ofvanpå.
Och under tiden resonnera vi ...
– Som kamrater, inföll Arnold bittert.
– Hur ni sjelf vill.
Brauner tvang
Arnold att slå sig ned i en fåtölj och nödgade honom att dricka ett glas vin.
– Öfverväg nu sansadt, sade Brauner.
Jag bjuder er rikedom och ett beqvämt lif, så oberoende som någon kan önska sig det.
Tänk er blott, ni går i morgon härifrån som en fri man, nattens händelser glömma vi för all framtid.
Hos min skräddare får ni på tjugofyra timmar en ny elegant habit och under förmiddagens lopp skall jag tillställa eder en liten handkassa till bestridandet af edra närmaste behof.
Ni har naturligtvis skulder och behöfver ett rum eller en dublett med samma.
Jag tänker att ni behöfver minst en femhundra kronor för de närmaste dagarne.
– Tillåt mig fylla ert glas!
Utsigterna att redan på förmiddagen vara egare af femhundra kronor imponerade på Arnold, som lät Brauner fortfara:
– Ni står i valet och qvalet.
Å ena sidan vinkar er en förmögenhet, för hvars ernående ni nyss sade er vara i stånd till allt; å andra sidan fattigdomen och eländet, hvilka äro er så outhärdliga, att jag, i fall ni ej väljer det förra, ser mig nödsakad att göra er till viljes och låta rättvisan hafva sin gång.
Ni har inga anhöriga, som begråta ert försvinnande bakom fängelseporten och ingen, som skall visa er deltagande, det är sant.
Men ni kommer att medföra ångren öfver att ej hafva antagit mitt förslag.
Och ej nog med det.
Ni skall ständigt plågas af minnet af henne, som ni kunnat men ej vågat vinna.
– Men, bevars, hvad ni ser upprörd ut.
Drick vin.
Arnold rusade upp.
Nora, Nora!
Han skulle ju kunna vinna henne!
– Ser ni, fortsatte Brauner, ni har alldeles missförstått mig.
Jag menar inte att ni skall mörda någon, skrifva falska vexlar eller stjäla.
Bevare mig Gud från att fordra något sådant eller uppmana någon dertill!
Nej, här är endast fråga om att ni i vissa fall skall bemöta andra lika hänsynslöst som ni sjelf förmodligen blifvit bemött, att i vissa känsliga fall döfva hjertat för en dum sentimentalitet, att visa slughet och djerfhet då det behöfs, att stundom spionera litet och stå mig till tjenst med en och annan vigtig upplysning, som ni lättare än jag skall kunna skaffa.
Det är alltsammans.
– Ni ser nu redan bättre ut.
Men här är kallt, tag er ännu ett glas.
Vinet började göra sin verkan på Arnold, som småningom allt mera uppmärksamt lyssnade till Brauner.
– Men efter som ni ej vill, så kan det ej hjelpas.
Utom andra goda egenskaper hos er har jag äfven upptäckt, att ni är en modig man.
Ty det fordras verkligen ett stort mod att som ni välja fängelsets glädjelösa förtviflade lif framför det lif i anseende och förmögenhet som bjudes er.
Försaka allt, frihet, rikedom och måhända den skönaste flicka i Stockholm; jag antar åtminstone att ert ideal är en skönhet af rang.
– Men som sagdt, då ni inte vill, så tjenar det till ingenting att mera tala om saken.
Jag beklagar er uppriktigt men ser mig tvungen att, hvad ni kallar, »fullgöra min pligt mot samhället».
Brauner reste sig upp.
Arnold förstod hans rörelse som om han velat sätta sin hotelse omedelbart i verket.
Hastigt beslutande sig, hejdade han Brauner:
– Herr Brauner, jag har gjort mitt val.
Hur det än må gå; jag samtycker att träda i er tjenst.
Brauner smålog:
– Det var klokt af er.
Ni är fri nu och kan begifva er af när ni vill.
När jag behöfver er, skall ni få höra af mig.
– Nå, känner ni er mycket orolig nu?
Som om ni sålt er åt den onde, eller hur?
Förr i
tiden undertecknades kontraktet med namnen skrifna med hjerteblod.
Nu behöfs ingen förbindelse.
Ni skall ändå finna att jag är en ordhållig man.
Brauner log åt sitt skämt.
– Men, frågade Arnold, hur skall ni kunna lita på att jag uppfyller edra fordringar, att jag inte helt enkelt försvinner?
Brauner tryckte på en knapp och betjentens steg hördes i korridoren.
Arnold förstod att Brauner kunde vara säker utan någon förbindelse.
Den rätte?
En afton omkring två månader senare återfinna vi Nora Gullbrand i sitt lilla vindsrum vid Norra Smedjegatan.
Äfven nu var hon sysselsatt med toalettbestyr; men hennes sköna ansigte misspryddes icke denna gång af någon ängsligt bekymrad min.
Och dock vållade henne bestyren både bryderi och besvär.
Men det var henne nu ett »kärt besvär».
Hon behöfde inte nu som förr lutad öfver symaskinen fundera ut hur en half meter kulört sammet skulle räcka till att garnera en hel klädning, så att dess brister fullkomligt skyldes och den på promenaden kunde uppfylla fordringarna att synas ny, dyrbar och elegant.
Den tiden var lyckligtvis förbi sedan mera än en månad.
Nu bestod hela hennes arbete i konsten att välja och profva.
Framför henne på soffan lågo utbredda trenne charmanta promenadtoaletter från fröknarne Lundins atelier.
Nora var förtjust.
Hon stod en stund försjunken i stum beundran, höll upp de olika klädespersedlarne mot ljuset, så att dess elegans skulle framträda i den fördelaktigaste belysning, och log förnöjdt som ett barn åt en ny vacker leksak.
Så måste hon profva dem.
Kanske för femte eller sjette gången!
Hon aftog den klädning hon hade på sig och kastade undan den föraktligt, hvilket den ingalunda förtjenade; ty äfven denna var ny, om också mindre dyrbar än de denna qväll anlända toaletterna.
– Vidare ansåg hon sig böra hafva fullständig undertoalett, innan hon iklädde sig det yttre, eleganta omhöljet.
– Hon löste upp sitt långa silkesglänsande hår, hvilket befriadt från den konstnärliga uppfästningen vildt och otämdt föll ned kring hennes fina behagligt smidiga former.
Med välbehag betraktade hon sin bild i spegeln.
Ja, nog var hon vackrare än mången, som utbasunats som en verklig skönhet!
Och nog förtjenade hon att beundras, att hyllas af rikedomen!
Hon måste blifva uppmärksammad, då hon visade sig ute i de nya drägterna.
Fast, hon log vid denna tanke, nog skulle hon säkrast göra eröfringar så som hon nu var klädd framför spegeln.
Det kunde vara värdt något att få beundra hennes hvita, fasta, fylliga barm, endast dold af spetsen på linnet, hennes runda armar, hennes af korsetten omslutna midja, hennes välformade vador, hvars hudfärg lyste fram genom den lilasfärgade silkesstrumpan!
Ja, i denna kostym skulle hon kunnat för föra ett helgon.
Hon tänkte på, att ganska mycket förändrats på en kort tid.
Sin »guldfågel» väntade hon väl ännu på, men ändå hade hennes förhållanden väsentligt förbättrats.
Vid teatern hade hon fortfarande koristens anspråkslösa ställning och fortfarande bodde hon i det lilla vindsrummet.
Hon hade dock kunnat hafva det annorlunda i båda fallen.
Men det hörde till Noras politik, hvars mål var detsamma som förut.
De rika herrarne hafva ofta en något egendomlig smak vid valet af älskarinnor.
De hafva förkärlek för teatrarnes underordnade qvinliga koryféer och egna balettkåren och kören en uppmärksamhet, som fyller mången ung vacker aktris med afund.
De finna föga behag i den enfaldiga, blyga oskulden, så mycket mera deremot hos den naivt koketterande tärnan, hvars oskuld de visserligen betvifla, men dock försöka tro.
Den fattiga dansösen eller koristen eger redan i sin ställning dessa i sig sjelfva motsägande förutsättningar att tjusa de rike rouéerna.
Naturligtvis kunna endast de qvinnor tages med i denna räkning, hvilka ega fördelarne af ett vackert eller åtminstone pikant yttre.
Genom sin ställning vid teatern hafva de förvärfvat en ganska stor medvetenhet om kärleken, den legitima såväl som den förbjudna, kanske mest den senare.
Och på samma gång hafva de utbildats till en viss fulländning i koketteriets skola.
Men i fattigdomen ega de detta namnlösa mäktiga element, som öppnar vägen till medlidandet hos de rika vällustingarna, som gör att dessa frikostigt betala njutningarna; en genväg, i stället för att bygga en tidsödande väg af känslor från hjerta till hjerta.
Ah, Nora visste detta.
Derför spelade hon utom scenen den Cendrillon, som ej har annan inkomst än fattiga fyrahundra kronor om året, som af sin ställning tvingas att vara elegant klädd, som bor i den tarfliga vindskupan, som måste sitta uppe om nätterna för att sy sina toaletter, som fryser, svälter, ensam och öfvergifven af alla.
Den stackars vackra Cendrillon, som ännu är ren!
Den förtjusande, intelligenta Cendrillon, som så gerna skulle taga emot allt hvad hon behöfver: en våning, supéer, toaletter och – mycket, mycket mera.
Ja, hon utbytte ej sin ruskiga vindskupa, förr än den »rätte» kom.
Och han hade icke kommit ännu.
Men dessa toaletter, som representerade flera hundra kronor?
– Lappri, endast en present af för detta grannen.
Det dyra armbandet med den blixtrande diamanten i?
– Också grannen.
Spegeln, blombuketterna, de elegant bundna böckerna?
– Alltjemt grannen.
Ringarne, konfekten, champagnen?
Grannen, ingen annan än hennes för detta granne, den fattige teknologen, som för två månader sedan smög sig upp trött och hungrig, utan öfverrock och i ruggig cylinderhatt till sitt mörka, oeldade kryp-in, för hvilket han ej, hur mycket hans värdinna grälade på honom, kunde betala hyran, han och ingen annan var det, som öfverhopade Nora med presenter.
Men Arnold Lindqvist var ej den »rätte».
Nora trodde inte på honom.
Dock höll hon af honom på sitt sätt.
Hade hon haft en bror, skulle hon för denne hyst samma känslor, som hon egnade Arnold.
Han var på sätt och vis hennes kamrat.
De hade länge bott grannar, båda genomgått fattigdomens och umbärandets hårda skola och detta hade dragit henne till honom.
Hon behöfde en manlig vän, och tills den ännu okände »rätte» kom, var Arnold den närmaste att åtnjuta hennes vänskap.
Och nu, när han synbarligen fått det bra, tillät hon honom att gifva ut så mycket penningar han ville för hennes skull.
Men han hade ej kunnat förmå henne att öfvergifva sin vindskupa.
Och om han intalat sig nya förhoppningar vis à vis hennes kärlek, så var det ej hennes fel, ty han kunde ej skryta af några särskilda ynnestbevis.
Han hade någongång fått ledsaga henne på promenaden och var i egenskap af f. d. granne välkommen till henne.
Ja, det vill säga, att hon äfven gerna tog emot och använde hans presenter.
Men Nora trodde ändå inte hans tal om hans snart förvärfvade rikedom.
Hon trodde, att han, som han sade, fått en mycket förmånlig anställning.
Således en löntagare, och löntagare intresserade Nora så litet att hon ej ens brydde sig om att fråga honom närmare om hans sysselsättning.
Nej, det var icke på Arnold, som Nora tänkte, då hon med ett vackert klingande skratt åter ordnade sitt hår.
Det var på en annan, som kanske var just den okände, den efterlängtade, den välkomne »rätte.»
Hon kände icke denne, visste icke hvem eller hvad han var.
Hon hade endast minnet af honom och en ljuf förhoppning, att han snart skulle visa sig för henne igen.
Det var på senaste maskeraden hon sett honom, en ståtlig kavaljer, hvars manliga skönhet hade något aristokratiskt i sig, hvars konversation och later voro den fulländade verldsmannens, hvars elegans och obetänksamma slöseri förrådde den bottenrike mannen.
Han var icke den af utsväfningar blaserade, lefnadströtte rike vällustingen, långt derifrån.
Hela hans väsen andades friskhet och lefnadslust.
Dansen roade honom lika mycket som det förtroliga, lätta samspråket vid supén.
Och hvilken konversation sedan.
Hvarken denna fadda, innehållslösa eller tvetydiga, oförskämda, som eljes är kännetecknande för maskeradhjeltarne.
Vore denne man i verkligheten blott hälften så rik och älskvärd, som han synts henne på maskeraden så skulle han fylla alla de fordringar hon stälde på den »rätte.»
Och vore han den »rätte», så hade hon funnit den sanna lyckan; ty hon kände att denne man skulle hon komma att älska.
Hon väntade honom eller åtminstone ett bud eller ett tecken från honom till ett nytt sammanträffande.
Hon trodde sig hafva läst i hans ögon, att hon gjort ett varaktigare intryck på honom än endast för aftonen.
Hon var säker på, att han skulle komma, kanske när hon minst anade det, kanske redan denna afton.
Mellan hennes bländhvita tandrader banade sig väg ett silfverklingande skratt.
– Tänk, hvad han skulle blifva utom sig af hänryckning af att kunna öfverraska henne så här lätt klädd, eller rättare oklädd!
Ja, för hans skull ville hon visa sig i denna förföriska kostym.
Men endast för hans skull.
Men hvarför dröjde han?
När skulle sagoprinsen komma och befria den stackars vackra Cendrillon ur hennes vindskupa?
Som svar på sin fråga hörde hon hurtiga steg i trappan.
Hon var så inne i sin tankegång, att hon tog för gifvet, att den kommande ej kunde vara någon annan än den, hvars bild sväfvade för hennes ögon.
Hon skyndade att kasta en sista pröfvande och gillande blick på sin spegelbild och vände sig med ryggen mot dörren, för att bättre kunna spela den plötsligt öfverraskade oskulden.
En lätt knackning hördes.
Dörren var olåst och hon visste, att hennes beundrare skulle vara djerf nog att träda in äfven om hon ej sade »stig in», hvilket dessutom skulle stämma illa öfverens med hennes tillämnade öfverraskningsscen.
Hennes hjerta klappade häftigt och det lyckliga leende, som lekte på hennes läppar var icke konstladt.
Hon hörde hur dörren bakom henne sakta öppnades, en fin parfym trängde till hennes fina genomskinliga näsvingar, lätta, försigtiga steg närmade sig och i nästa ögonblick kände hon en brännande, långvarig kyss på skuldran, en kyss, som kom henne att sluta ögonen af välbehag.
Ett lätt rop undslapp henne:
– Hvad du är förtjusande, Nora! hördes i samma ögonblick en välkänd röst.
Nora spratt till och vände sig om som stungen af en orm.
Det var Arnold Lindqvist, som kommit.
Det var han, som tagit, hvad hon ämnat åt den andre.
Utom sig af vrede öfver den grymma missräkningen skyndade hon att kasta en schal öfver sig och dolde fullständigt de behag, som hon ej unnade hans ögon att fråssa af.
– Gå din väg! sade hon i en ton, som lät höra att hon ej var att leka med.
– Men, Nora, hvad kommer det åt dig!
Hon såg på honom och tyckte att han aldrig sett så tölpaktig ut som nu, trots hans i de minsta detaljer vårdade klädsel.
– Gå! sade hon.
Du ser ju att jag håller på att kläda mig.
– Förlåt mig, jag visste inte af det.
Jag knackade först, men då ingen bad mig stiga in, trodde jag inte att det var farligt att öppna dörren.
– Men då såg du ju genast att jag klädde mig och borde hafva dragit dig tillbaka, i stället för att som en tölp smyga dig inpå mig.
– Hur skulle jag väl kunnat det?
O, Nora, hvad det behöfs litet, för att lyckliggöra kärleken.
Du får gerna banna mig nu, sedan jag på förhand fått full skadeersättning i hvad jag sett.
Hvilken hals, hvilka armar ...
– Är det slut än?
Kan du nu göra mig den tjensten att gå?
Du är odräglig med din enträgenhet.
Låt mig för en enda gång få vara i fred.
– Nå, om du ändtligen vill då, så ...
Han sade detta i så vemodig ton, att Nora, som i sig sjelf ej var elak, rördes.
På det hela taget rådde ju inte han för, att hon missräknat sig.
– Nå väl, min vän du får stanna för den här gången, om du vill lofva mig, att jag en annan gång får fullborda min toalett ensam, och så, om du låter bli att tala om din kärlek.
Vill du verkligen vinna en flicka, så skall du akta dig för att tråka ut henne med några hängsjuka fasoner.
Jag höll just på att profva de här promenadklädningarna, och då jag har din frikostighet att tacka för att jag numera får gå i »snygga gångkläder», så har du på sätt och vis rättighet att som bevis på min tacksamhet få vara min rådgifvare och för i afton min kammarjungfru.
Men bär dig inte fumligt åt, det ber jag dig.
Nora lät schalen falla.
– Beundra får du hur mycket du vill, sade hon i skämtsam ton, men tyst för dig sjelf och framför allt: »Se men inte röra.
– Jag skall vara lydig, försäkrade Arnold.
– Nå, det var snällt af dig.
Nu skall du hjelpa mig att profva och välja.
Som du ser, har jag för en liten stund sedan fått hem tre nya promenadklädningar.
Ty värr så gör jag inte med några sällskaps- eller baltoaletter.
Nora suckade djupt.
– Stackars Nora, sade Arnold deltagande.
Men din tid kommer nog den också, då du som drottning i balsalongerna får tillfälle att lysa med andra toaletter.
Åh, snart skall jag vara rik!
– Ta ta ta!
Hvad tycker du om dem?
Den här moss- och myrtengröna ser ju allvarsam och ärbar ut, eller hur?
Den här i granat och skärt passar förträffligt i solsken och den här af sammet och moaré, havanna och gendarme skulle också väcka uppseende tror jag.
Nå, hvilken tycker du bäst om?
– De äro alla charmanta?
Den i granat tror jag dock skulle kläda dig bäst.
– Och den får jag.
Tack, du min enda och bästa vän.
Du kan allt vara bra snäll ibland Arnold ...
– Hvad för »men».
– Jag vet knappt om jag vågar.
Du kanske tycker, att jag är oförnöjd.
Men ser du min vän, då man ständigt skall gå i samma klädning, så blir man så lätt ökänd.
Folk tror att man inte har mer än en klädning att sätta på sig.
Och det är förargligt, för då räkna de också ut, att det är en »aflagd» toalett jag begagnar.
– Jo, jag skulle verkligen behöfva en drägt att byta om med.
– Nå, din röda då?
– Som redan är nästan utsliten.
– Och nu skulle du vilja hafva?
– Den blå, ja!
Säg, att jag får den, Arnold!
– Och hvad får jag då?
– Kommer du ihåg baron Fagerhjelm, som bjöd femtio kronor för min dygd?
– Men, Nora, detta är väl annat ändå?
– Litet mera penningar, men samma köpslående.
För resten bryr jag mig inte om någon af klädningarna, när det sitter så hårdt åt.
– Se så, Nora, bli inte ond nu.
Du får båda klädningarna och jag skall inte begära så mycket som en kyss en gång.
– Nå, jag visste, att du inte kunde neka mig något.
Den här tredje, som jag nog behöfver och kanske sjelf kan köpa mig, är den billigaste.
Jag bestälde den med för att få så stor rabatt som möjligt – åh, du må tro, att jag är omtänksam.
Den kostar nästan ingenting.
– Och du vill hafva den.
Så tag den med, Nora!
– Tack, Arnold.
Och nu skall du få din belöning!
Nora satte sig i hans knä, slog sina armar om hans hals och tryckte en kyss på hans läppar.
– Nora, utbrast han hänryckt, du håller då af mig litet!
I stället för att svara började hon profva klädningarne med ett skalkaktigt leende.
– Kan jag väl neka dig någonting! sade Arnold och betraktade henne förtjust.
Och allraminst i qväll, då jag måste lemna dig för en tid.
– Skall du resa?
– Ja, jag har några ingeniörsgöromål att fullborda i landsorten.
– Och du blir länge borta?
– Troligtvis.
– Och får bra betaldt?
– Furstligt.
Tror du annars att jag skulle kunna lemna dig!
Men det är för din skull jag reser, för att kunna komma tillbaka till dig, snart, kanske redan om ett par år, och då få lägga ned vid dina fötter din så länge åtrådda rikedom.
Om du visste, hvad det kostar på mig att nödgas lemna dig!