Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta ökar alldeles icke Statens inkomst, ty då hittar man i stället på något annat sätt att vinna samma ändamål.
Jag ser icke något annat skäl för Ulskms förslag i detta fall, än att man icke. trott sig ega tillräcklig utväg att beskatta ångredskaper i första och andra klasserna.
För min del har jag föreslaget en beskattning för redskaper af första och andra klassen med änga, och anhåller att R. o. Ad. ville behjerta den saken och tillåta ångans begagnande äfven för första och andra klassens redskap, emot det att man, när man kommer till beskattningen, bestämmer en deremot svarande skatt, nemi. så, ali skatten för dem ökas med vissa procent.
Någon vinst vid att ändra redskapen uppstår icke derigenom, men deremot kan det blifva en behållning för
Staten att få i skatt taga nr sådan redskap hvad som eljest skulle gå lill kopparslagaren för redskapens förändring; oberäknadt det mössnöje, som skulle uppstå genom förbudet att begagna sådana redskap öfverallt der de funnits.
Jag får derföre vördsamt föreslå bibehållande af den gamla föreskriften i denna del.
Hr A pol lo f:
Utsk. ansåg ånga icke böra begagnas vid första och andra klassens redskap var bland annat den, Den 1 Juli e. m. 4?5 att det är just sådana pannor, som begagnas af allmogen, som icke är i tillfälle att begagna ånga, hvaremot man af skäl som jag framdeles skall nämna, ansåg att fabrikanterna icke borde få begagna sä små pannor.
Dessa s. k. enkla pannor, som likväl genom missbruk icke bibehöllos enkla, begagnades af några fabrikörer, hvilka med dem äfven verkställde bränvinets klarning.
Meningen med s. k. enkla pannor är att de icke genast skola tillverka färdigt bränvin, utan endast s. k. förbränna, hvilken först genom omdestillering blifver färdigt bränvin.
Men uppfinningsförmågan bos vissa producenter har varit mycket fintligare än lagstiftaren, så att de hafva företagit sig att inrätta dessa pannor så att färdigt bränvin kunde med dem genast tillverkas.
För alt släcka den der sjelftagna eller, om jag så får säga, olofliga tillverkningen var det, som man tog bort dessa pannor i den nu föreslagna författningen.
De motiver härför som framställas i Utsk:ns förslag voro nog så grundliga, som Frih.
Raabs framställningar.
Jag måste ä de förenade
Ulskms vägnar anhålla att deras förslag måtte bifallas, ty deras öfverläggningar derom voro grundliga ehuru jag icke kan återgifva dem emedan jag ej är praktikus.
I detta afseende kan jag icke instämma med Frih.
Raab, utan anser lika med Utsk:n och med Hr Apolloff, att ängbränning icke bör få ega rum med redskap af l:sta och 2:dra klasserne.
Ångpannor äro ställda pä större fabrikation och icke på husbehofsbränning och äfven de nuvande brännerierne i l:sla och 2:dra klassen, som begagna ånga, hafva varit ställda pä fabriksberäkning och eluderat författningar.
Jag tror icke heller att det varit fördel för dem att bränna med ånga med Irsta och 2:dra klassens redskap, så vidt de icke hade eluderat författningen, och med tillhjelp af ångan fått bränvinet rectificeradt till sprit.
Om man hade följt de grundsatser, på hvilka K. M:s nåd. propos. hvilar, så hade det varit en annan sak, men man har frångått dem, för att hålla sig egentligast till de grundsatser, hvarpå 1845 års författning hvilar.
Om nu ångans användande med l:sla och 2:dra klassens redskap för närvande endast härrör af benägenheten att frångå författningen, och man icke gerna kan ulfinna någon form för sådan redskap, som är omöjlig att genom andra uppfinningar eludera, så anser jag lika med de förenade Utskrn, att man bör stadga en så beskaffad lag, som borttager de missbruk och försnillningar af kronans inkomster, som kunna ega rum derigenom, alt änga får användas vid l:sta och 2:dra klassens redskap.
Deraf blir visserligen en följd, att en del bränvinsbrännare, sorn hittills begagnat ånga, få göra sig den kostnaden, att ändra detta redskap, men del anser jag icke vara på något sätt orättvist eller skadligt, då de hittills gjort en vinst på Statens bekostnad och som således varit oloflig.
Om de då få göra någon kostnad att åter få bringa sin fabrikation inom de gränaor, som lagen utstakar, så äro de icke derföre att beklaga.
Jag anhåller således, att Utskms förslag i denna punkt måtte blifva bifallen.
Det förhåller sig alldeles så som Hr Apolloff och 426 Den 1 Juli e. ra. Fril).
Palmstjerna nämnt att redskap i andra klassen, inrättade att drifvas med änga, äfven använts att klara bränvinet, men detta kommer alldeles icke deraf att de varit inrättade för ånga, ty det ligger i sakens natur att en panna derföre att lion kokas med ånga ifrån en annan kittel icke derföre kan klara bränvinet.
Det kommer deraf att pannan bar fått en olaglig, emot författningen stridande konstruktion, hvarigenom bränvinet kunnat klaras, och det har inträffat just bär omkring Stockholm, och jag tror äfven pä andra ställen, att sådana mäskvärmare fått begagnas vid dessa pannor, hvilka verkställa rectifikationen, oaktadt det slår i 1845 års författning så tydligt som möjligt förbjudet, att begagna ångrör, så inrättade, alt de kunna åstadkomma bränvinets rectilikation.
Nu hafva Utsk:n äfven föreslagit en ytterligare bestämmelse, som skulle hindra detta missbruk, och jag skulle äfven tro att om stadgandet med uppmärksamhet handhafves, missbruket skall förekommas.
Sålunda vet jag t. ex. att i Östergöthland icke sådana redskap finnas, men jag anhåller att Frih.
Palmstjerna ville upplysa, huruvida icke det varit förbjudet i Östergöthland att stämpla redskaper af denna beskaffenhet såsom hörande till andra klassen, likasom det äfven varit förbjudet i Calmar län, ty det är ett uppenbart bedrägeri.
Till dessa pannor har man salt ångrör och sålunda har man vunnit det åsyftade ändamålet, och kan begagna redskapen såsom vore det ett litet ångbränneri i 3;dje klassen; men derföre att ett sådant missbruk har fått existera här omkring hufvudstaden, så vet jag icke hvarföre de laglydiga i rikets öfriga delar skola derföre lida förluster.
Jag känner bestämdt och får uppgifva, att jag äfven sjelf haft en liten panna, som på samma gång åstadkommit klarningen, hvilken eljest verkställes med en annan panna i samma bränneri; men den omedelbara klarningen med samma panna har den väsendtliga fördelen med sig att pannbottnen icke brännes upp och att man slipper de obehagliga afbrollen genom redskapens söndergående, som eljest ega rum, då pannan går i ett.
Jag skulle äfven tio att ångan tager bättre ut. den sprit, som finnes i mäsket, än den tager ut genom kokning omedelbart.
Det är således verkligen en orimlighet att förbjuda begagnandet af de nu otillåtna mäskvärmarnc eller andra inrättningar, sorn kunna åstadkomma rectifikationen, hvilken deremot visst icke åstadkommes genom ånga eller derigenom att afdrifning sker med ånga, utan derigenom att redskapen är så inrättad att bedrägeriet har kunnat ega rum.
Härjemte ber jag att få svara några ord på Frih.
Ilan har sagt att en ångbränning afser egentligen fabrikation.
Jag undrar om bränning med 30 å 40 kannors panna afser annat än fabrikation då dermed tillverkas ända lill 1000 k.t. Jag känner ett ställe i Östergöthland, der en 42 kannors panna i första klassen har kunnat tillverka 1000 kannor och då är det väl en fabrik, ehuru der icke användts änga.
Dä vet jag icke hvarföre man mera skall förbjuda ångas användande.
Dä man vill undanrödja ett missbruk hör det väl ej derföre ske på sådant säll att man tillintetgör sjelfva bruket af de ifrägavaride redskapen, likt en läkare som botade sina patienter på det sätt ali han tager lifvet af dem.
Den 1 Juli e. m. 427
Det är eljest säkraste sältet att förekomma förnyade anfall af sjukdomen.
Hr Apollof:
Det öfriga af Utskms förslag qvarstår dock.
Såsom okunnig i den ifrägavande näringens bedrifvande har jag i minne alla de skäl, som inom Utsk:n blifvit anförda, men jag har afhört dem och beklagar att de icke bär kunna framställas, ty de voro sannerligen grundliga, och jag önskar att R. o. Ad., på god tro att de funnos, ville antaga hvad Ulskm föreslagit.
Mig synas de skäl Frih.
Raab anfört vara giltiga nog så till vida att man icke må, för missbrukets skuld, borttaga bruket.
Om sä beskaffade pannor, som här omförmälas och hvilkas drifvande med ånga Ulskm velat förhindra, kunna gifva en större produkt än eljest, derigenom att ånga begagnas, så är det ju en gifven skada både för näringsidkaren och riket alt födoämnen förspillas genom hinder, att öka afkastning, så mycket som möjligt.
Jag tager mig alltså friheten hemställa att R. o. Ad. måtte antaga Frih. Raahs förslag.
Hr Gr. o. Landtm, framställde, att det ifrägavande morn., hvartill åtskillige talare yrkat bifall, innehölle: ”Vid biänvins-tillverkning med redskap i 3:dje, 4:de och 5:te klasserne må pannan drifvas med eldens verkan, antingen omedelbart pä pannan, eller ock medelbart genom valtenånga från serskild panna som antingen omgifver den förra, eiler är ställd på större eller mindre, afstånd från densamma; men till redskap i l:sta och 2:dra klasserne må änga ej användas”, samt att deremot Frih.
Raab föreslagit att i st. f. detta mom. mätte antagas det deremot svarande mom. i nu gällande förordning, innehållande: ”Vid bränvins-tillverkning med redskap i hvardera af förestående klasser må pannan drifvas genom eldens verkan, antingen omedelbart på pannan, eller icke medelbart genom vattenånga från serskild panna, som antingen omgifver de förra, eller är ställd på större eller mindre afstånd från densamma”.
Efter sedermera framställde, men med blandade ja och nej besvarade propos:r ä bifall till så väl Utskms som Frih.
Raabs ifrågavar:de förslag, hemställde Hr Landtm, ånyo om R. o. Ad. behagade bifalla Utskms förslag, hvarvid åter ropades ja blandade med nej, men då härefter förnyad propos. lill bifall å Frih.
Raabs med 1845 års förordning öfverensstämmande förslag blef framställd, ropades starka ja, blandade med åtskilliga nej, hvarpå Hr Landtm, tillkännagaf det han trott sig finna att denna sednast gjorda propos. blifvit besvarad med öfvervägande ja.
Raab: Härefter förekommer uti Utskms redaktion några ord för hvilkas betydelse någon af Utskms ledamöter torde redogöra, enär jag icke kunnat fatta hvad de skola betyda.
Der står att ”vid sådan redskap hvartill mäskvärmare och ånga begagnas, får ångan hvarken i mäskrummet inledas eller frän detsamma utgå”. R. o.
Ad. torde finna att först och främst kan man på detta sätt icke bränna och för det andra måste man spränga pannan om man skall vara laglydig.
Jag får således anhålla om, och hoppas 425 Den 1 Juli e. m. att jag icke skall möta någon motsägelse, att dessa ord må uteslutas.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. ansåge att, på sätt Frih.
Raab yrkat, det mom. af 12 §, som innehölle: ”Vid sådan redskap, hvartill mäskvärmare och ånga begagnas, får ångan hvarken i mäskrummet inledas eller frän detsamma utgå”, borde ur förordningen uteslutas.
Raab: Sisla mom. innehåller: ”ångrör som till bränvinsbrännings-redskap begagnas, må icke i diameter hålla mer än 8 tum”.
Nu tager jag mig friheten återföra i minnet all R. o. Ad. beslutat att begränsa hatten jemte rörens rymd, och således blir detta stadgande öfverflödigt.
Det kan visserligen vara så, som Frih.
Raab. säger, men föreskrifterne i afseende på uppmätning af pannan med batt och rör i § 15, äro af en så tvetydig beskaffenhet, att jag skulle tro det stadgande, som här nu finnes föreslaget, i afseende pä ångrörets diameter, alldeles icke är öfverflödigt, utan väl behöfligt.
Det är en föreskrift, som pä intet sätt kan skada bränvinsbrännaren eller förminska afverkningen, men det är likväl en af de föreskrifter, som förekomma missbruk.
Palmstjernas uppmärksamhet derpå att äfven här har jag tagit mig friheten föreslå en förändring ronde hattens uppmätning.
Jag har nemi. föreslagit, alt jemte hatten, äfven ångrören skola uppmätas, hvilket torde befinnas lämpligt, Sedan kommer den frågan huruvida denna reslriction är af någon nytta.
Vi veta alla att det finnes väl icke någon mera intensiv kraft än ånga och att den kan leta sig väg igenom de finaste rör.
Om jag nu blott låter hatten med sitt ångrör hålla f af pannans diameter så är det ju alldeles likgiltigt huru vidt röret blir, men detta är icke så likgiltigt för den som skall göra om redskapen, ty för dem som tvingas att skära af en del af hatten, på det han icke ma blifva mer än af pannans rymd, blir kostnaden icke obelydlig.
Just ångans egenskap, att genom sin spänstighet gå fram genom smala rör mycket hastigt, gör att begränsningen af dimensionerne för dessa rör icke kan för den laglydige bränvinsbrännaren vara af någon vigt.
Raab anser visserligen förändringen af dessa rör vara en kostnad, för hvilken man icke hör utsätta bränvinsbrännaren, men dervid anhåller jag att R. o. Ad. måtte laga i betraktande, alt de, som nu begagna sä vida rör, hafva gjort det i allmänhet för att kunna, med iakttagande af den konstruktion af redskapen, som i förfatlningarne föreskrifves, likväl göra den så beskaffad, alt tillverkningen blifver utsträckt utöfver hvad förfatlningarne afsett, med sådan redskap kunna afverkas, och alt de sålunda beredt sig en vinst pa Statens bekostnad, hvilken i viss män är oloflig; så att, om de få vidkännas någon D e n 1 Juli e. m. 429 kostnad derigenom, att Staten föreskrifver en sådan konstruktion af redskapen, som förekomme detta missbruk, så äro de alldeles icke att beklaga derför.
Om ångröret får vara så vidt som helst, så begagnas det på sådant sätt, att man fyller så mycket mera mäsk i pannan, hvarigenom averkningen ökas utöfver det i författningen beräknade belopp.
Följaktligen anser jag det ingalunda obilligt att vidtaga en förändring, som icke kan föra till något melin för bränvinsbränningen, men som är ett sätt att förekomma de missbruk, sorn inrotat sig.
I öfverensstämmelse med hvad jag förut bar yttrat, om oriktigheten, och orättvisan deraf att R.
St. vilja föreskrifva näringsidkaren formen af den redskap, han skall begagna, bestrider jag äfveu nu att man skall utsätta huru tjockt röret bör göras.
Näringsidkaren må göra det huru tjockt eller smalt han vill, det är Staten likgiltigt, blott han iakttager hvad Frih.
Raab föreslagit, nemi. att hatten med röret icke innehåller större rymd än 4 af sjelfva pannans.
St. på detta sätt vilja föreskrifva huru bränvinspannan med sitt rör bör vara beskaffad, så borde äfven för landtbrukare föreskrifras huru plog och harf skola se ut, huru tjocka de skola vara, o. s. v. Vill man det ej så är det ju att drifva kärleken till bränvinspannan för vida?
När nu Frih.
Raab visat att han i sin reservation har uppgifvit ett stadgande i 15 §, hvarigenom beskattningen skulle rättas efter pannans afverkningsförmåga, sä har man ju ingenting att befara.
Jag anhåller följaktligen att R. o. Ad. ville utesluta förevarrde stadgande.
Jag anser såsom en pligt att upptaga yttranden till besvarande, då de förråda någon obekantskap med tillverkningen.
Jag får be Frih.
Palmstjerna om förlåtelse att jag med hans gör mitt inträde.
Palmstjerna har ansett det vara en fördel att hafva ett vidare ångrör, emedan man dä kunde fylla pannan så mycket mer.
Delta vore förhållandet om del icke funnos någon begränsning pä längden, men dä längden af röret blir kort derigenom alt hatten med röret inberäknadt icke får innehålla mera än J af pannans rymd.
Under detta förhållande är det alldeles likgiltigt om vidden af röret är 6 eller 8 tum, men det är också säkert att sedan denna rymd är gränsen, hvaröfver jag icke får gå i rymd, så kommer jag icke ett hårsmån längre för det att röret är långt, utan tvertom i fall jag är sä oförståndig och påfyller mera, sä går tillverkningen bestämdt långsammare.
Detta är en sakkännedom som jag är så tvärsäker på, att jag icke kan underlåta att uppgifva den såsom ett bestämdt factum, och då således vidden af röret icke innebär den alkira minsta garanti, så inser jag icke hvarföre detta stadgande skall qvarstå.
Hvad jag sade om kärlek till bränvinspannan var endast en replik på Hr von Harlmansdorffs yttrande om kärlek för bränvinspannan, hvilken känsla jag icke på något sätt vill låta drabba mig.
Orsaken hvarföre restrictioner, eller sladganden i afseende på bränvinspannornes och rörens form o. s. v. nu måste 430 D e n i Juli e. m. finnas, är tyvärr den, att R. o. Ad. och de öfriga Sl:n oell äfven Utsk:n, har frångått en rationel beskattning och rationel författning om bränvinsbränning och bibehållit det gamla systemet, att genom vissa stadganden inskränka och reglera hvad som borde vara fritt, När man likväl ingår i detta system, så mäste man vidare fullfölja det i sina detaljer, och icke rätta dessa efter ett annat, som eljest vore riktigare, men som icke passar in i det oriktiga system, som man ifrån början antagit.
Man måste gä i samma riktning med detalj-reglorna, som med reglor hvarigenom man grundlägger författningen.
Derföre anser jag det icke vara lämpligt eller rikligt, att, på sätt Hr von Hartmansdorff nu sednast nämnt, öfverlemna allt sådant ät den enskilda omtankan hos näringsidkaren.
Då följer häraf hvad som hittills varit förhållandet, att författningens resultater blifva helt annorlunda än man hittills önskat dem och missbruket blir mängfaldigare än tillförene.
I afseende pä ängrören, sä har jag sett, när de äro betydligt vida, så fylles panna hatt och rör med mäsk.
När sedan atledningsrören tillsättas, så kunna de tagas der och utbytas emot högre anstalter, hvarigenom man förekommer den öfverkokning, som Frih. Raab omnämnt.
Detta hindras likväl i betydlig mån om rören i sin diameter blifva inskränktare, hvarföre jag ännu bibehåller min mening.
Hr A p o 11 o f:
Jag instämmer fullkomligt med Hr von Hartmansdorff derutinnan att dessa små detaljer egentligen icke borde tillhöra lagstiftningen, men jag vet icke huru jag skulle kunna komma ifrån dem.
Producenterna tvinga lagstiftaren att göra restrictioner genom deras ideligen förnyade uppfinningar att eludera författningen.
Hvad vill lagstiftaren göra deremot?
Det har gått så långt, att det är nära nog omöjligt att hindra den ene att kringgå, jag vill icke säga öfverträda lagarne, den andra att utfinna restrictioner emot bindande kraften af straff-bestämmelserna, men likväl låter man lagens öfverträdare handskas huru de behaga.
Det är icke af kärlek för bränvinspannan, som jag tillåtit mig att här uppträda; det är af kärlek för Statens inkomster.
Att intet tal är ofullständigt det vet jag och jag beklagar högligen att de praktiska män, som författat dessa restriktioner, icke gittat stanna qvar för att med sakkännedom försvara sina förslag, ty jag är öfvertygad att de haft goda skäl.
Hvad rören beträffar tror jag emellertid att de öka en oloflig produktion derigenom att en del af rören lära fyllas med mäsk.
Jag vet sannerligen icke hvarifrån Frih.
Palmstjerna hemtade sin episod om den större eller mindre kärleken för bränvinspannan.
Det är sannolikt af innerlig öfvertygelse, som vi söka till att hvar på sin väg komma till det mål, som vi anse lyckligast för fäderneslandet, åtminstone får jag säga att jag förlorat all kärlek för bränvinspannan, men då jag varit ledamot af komiléen för bränvinslagstiftningen före riksdagen, så har jag ansett det vara min pligt att följa frågan med uppmärksamhet äfven under riksdagens lopp.
I afseende på Hr Apollofs motiv för bestämmelsens bibehållande tillåter jag mig att anföra, att jag verkligen uppriktigt önskat att här Uen 1 Juli e. m. 431 vöre några sakkunniga män, så skulle vi kanhända icke tvista så mycket om saken.
Nu ber jag att få afvända ifrån mig den beskyllning för inconseqvens jag nyss fick af Frih.
Palmstjerna, ty då jag nemi. förut sagt att tillverkningens myckenhet beror af pannans vidd, så skulle deruti ligga en motsägelse, emedan man kan fylla röret lill en del med mäsk och således äfven genom ett stort rör ilka tillverkningen.
Frilen torde likväl bemärka att i pannan är meningen alt hafva mäsk och i röret ånga.
Om vi vända upp och ned på redskapen och taga pannan till hatt och hatten till panna, så kan Frilen hafva rätt, men sä länge vi följa den gamla praxis att antaga pannan för mäsken och rören för ångan, så håller det streck hvad jag uppgifvit.
Frilen har sagt att det går an att fylla pannan och en del af röret med mäsk.
Nu ber jag Frilen gndhetsfullt bemärka, att, om man fyllde pannan med mäsk och hatten ända upp till röret, så kunde man icke bränna; det vore rakt omöjligt, ty det mäste vara något utrymme för ångan, om man skall kunna drifva pannan någorlunda fort undan.
Denna uppgift ber jag att fä kontrollerad af hvem som förstår saken.
Just derföre att det icke är mäsk utan ånga i röret, så är det likgiltigt om det lomma rummet är smalt eller tjockt, långt eller kort.
Raalis senaste theori skulle averkningen af bränvinspannan gä lika väl om bränvinspannan vore hög och smal, som om den är vid och låg.
Hrnne torde observera, att för en stund sedan var Frih.
Raabs theori annorlunda.
Då öfverensslämde den med min, men nu skiljas de åt; ty det blir ett olika föhällande om pannan har en vid öppning eller en mindre vid, äfvenså om mäskningen fylles sä att den kommer i ett smalare rör eller i ett vidare.
För öfrigt skulle jag tro, att den ifrågasatta långt drifna kärleken föä bränvinspannan yttrar sig snarare hos dem, som yrka borttagandet af delta mom än hos dem, som yrka dess qvarstående, och det är detta som gör, att jag åtminstone för min del, yrkar mom:s bibehållande såsom en angelägen restriction.
Ilr Apollof har klagat öfver de missbruk, bränvinsbrännarne göra och genom hvilka lagstiftningen blifver kraftlös.
Det är visserligen sant att så sker, men det är ock genom missbruken, som lagstiftaren nödgas att rätta sina egna misstag.
Det är måhända det alltför långt sträckta reglementerandet, som gifvit bränvinsbrännaren större tillfälle att gäcka lagstiftarens goda åsigter, och sådant synes mig förhållandet jemväl i detta hänseende vara.
Detta är nu hvad Frih.
Raab vill afhjelpa.
Förut hade R.
St. i bränvinslagstiftningen förklarat att hatten icke finge innehålla mer än -J af pannans rymd.
För att kringgå denna föreskrift tillsatte bränvinsbrännareu rör af ganska betydlig tjocklek och derigenom kom han att bränna med större pannerymd, än den, hvarför han skattade.
Nu vilja Utskrn hjelpa detta misstag derigenom att de låta stadgandet om de § af hatten qvarstå men deremot tvinga bränvinsbrännaren att begagna ett rör som icke är tjockare än 8 tum i diameter.
Dermed är dock ingenting vunnet, ty det går 422 Den 1 Julie. in. ju an att göra ett rör så långt som brännerihuset möjligen medgifver.
Till detta missbruks förekommande, är det som Frih.
Raab vill borttaga delta onödiga reglementerande och blott föreskrifva att som det fordras för både hatt och rör mera utrymme än f af pannans rymd, så skall man öka utrymmet till J af nyssnämnde rymd, men deremot efterlåta bränvinsbrännaren att göra rören sä tjocka, smala, långa eller korta, han behagar.
Det är ock nog om lagstiftaren säger, att hatt och rör icke få utgöra mer än J af pannans rymd.
St. likväl icke inskränka sig till detta enkla stadgande, utan vidhålla föreskriften om rör med 8 tums diameter, så få vi innan nästa riksdag utan tvifvel att rätta det miss bruk, som Frih.
Raab förutsagt.
Då nödgas vi ändock återgå till den enklare och riktigare lagstiftning, som Frilen föreslagit.
Det är icke för alt envisas med borttagandet af ett detalj-stadgande och derigenom tillika förekomma ett missbruk, som jag bestrider Utsk:ns förslag i denna del, utan det är äfven till afvärjande af den skada, man derjemte gör ät näringsidkaren, på sätt Frih.
Raab har utredt.
Om bränvinsbrännare icke begagna rör af tjockare beskaffenhet än Utsk:n föreslagit, så skulle de nödgas göra om sin redskap.
Hvad vinner Staten derpå?
Icke det aldra minsta, emedan missbruket kan fortsättas pä annat vis.
Men man vill näringsidkaren och med det samma Staten lika stor skada, som kostnaden för rörens förändring utgör.
Jag förnyar min anhållan alt R. o. Ad. mätte utesluta det ifrågavande stadgandet om rörens dimensioner.
Hr A pollo f: Striden föres här egentligen emellan tvenne moraliska personer.
Den ena är Staten som får skatt.
Den andra är producenten, som skall betala skatten.
Hvems felet är att man kom mit sä långt i reglementerande vet jag icke, måhända producenternas, men det lemnar jag derhän.
Beträffande rören, så är väl icke Frih:ns uppgift i afseende å dem så ofelbar, enär det just lärer vara genom de långa rörens hjelp, som man får färdigt bränvin med en panna hvarmed det icke eljest kunde erhållas.