Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En religion, som bestod i sådan personificering, var Hellenismen.
Men den varar, i sjelfva verket, ännu; och det midt i Christenheten.
Nämligen, inom snillets och de förfinade nöjenas krets; alltså just der, hvarest sann Christendom i sitt högsta, såsom det af all religion innersta, behöfves, att denna prakt af snille och nöjen ej må varda gemen, stygg och förhatlig.
Korteligen: det högsta målet för de glada behofven är det Sköna; det högsta af allt skönt är Gud; höjden af all ringare skönhet är att vara denna högstas liknelse.
Men en sådan liknelse, ett Guds sinnliga återsken, är allt Skönt: om än icke på det nyssnämnda närmaste sättet, likväl äfven på fjermare; eller såsom i allmänhet, på hvad vis som helst, uppenbarande den gudomliga harmoni, som är Verldens lif och lag.
Det Skönas motsatser och arter.
Nödvändigheten att uppfostras till det Skönas insigt.
Flärd och Ädelhet.
Om det Sköna, såsom vi funnit, är en form af fullkomlighet, gifven för vårt sinne i en omedelbar uppfattning, med lika oskiljelig, som fullständig och outtömlig harmoni af innehåll för både känsla och begrepp: så säger sig sjelft, att ingenting annat är Skönt, än det Fullkomliga.
Men vi möta, både i Naturen och bland Menniskorna, någonting, som är det Sköna rakt motsatt: detta kalla vi det Stygga.
Det består icke i en blott frånvaro af fullkomlighet, utan i en positif ofullkomlighet: det är sinnebild af en disharmonisk, en form-upphäfvande princip; det är en i gestalt fixerad förstörelse.
Man eftertänke, huru hvarje förnimmande af något Styggt verkar; och man skall inse, att när ögat skådar det Stygga, råkar det alltid en genom Naturen gående förstörelse, som antyder för menniskan att varelser få slut; ja, att hon sjelf, som i skönhet känner och begriper allt, är underkastad samma öde.
Eller, hvi förekomma oss vissa varelser, såsom t. ex. spindeln och ormen, ohyggliga?
Derföre, att i sådana djur tyckes ett lif, som syftar tillbaka åt formlöshet, åt o-organism, åt villervalla för begreppet, liksom framskymta ur Naturens bakgrund eller dunkla frånsida; den gamla Natten, hvarur några forntida folk ansågo vår glada
Ljusverld vara född, synes i dem ånyo öppna sig och framsända sina äldsta, ännu oordnade, rörelsers missfoster.
De liksom gömma sig undan för vårt begrepp; och jemväl när man tycker sig begripa dem, påminnes man, i första förnimmelsen eller känslan, ovillkorligt om intet annat, än den skada, som de kunna göra; således om mötet af ett Ondt.
Huru kunde eljest förskräckelsen för någonting sådant, som Ormen, vara så allmän, och menniskorna medfödd?
Den lönliga rysning, som vid hans anblick stjäl sig på oss, ehuru vi genom reflexion öfverrösta den, har den ej sin egentliga anledning i hans egenskap, att sinnebilda det mot ordning, mot helsa, mot lif fiendtliga, som förmodas lura, såsom ett giftigt och vådligt, inom hvarje slingrande, egoistiskt och amphibiskt väsende?
– På annat vis gifver Markattan en förstörelse tillkänna: nämligen en förstörelse af menniskan genom urartning.
Denna antydes derigenom, att hon äger af menniskan blott den mechaniska likheten och ingen af de höga lifsverkningar, som äro menniskan tillhöriga, men deremot alla de fel eller lyten, hvilka synes utesluta hvarje högre lifsverknings tillvarelse och liksom parodiera hvarje föreställning derom; så att menniskan der ser sig i ett förnedringstillstånd, för hvars vidrighet hon skygger tillbaka.
Icke dessmindre är Naturen, i sig sjelf, ifrån det största till det minsta, ett öfverallt i fullkomlighet organiseradt lif; och stode det i vår förmåga, att när som helst uppfatta detta Hela i vårt begrepp, skulle vi uti allt varseblifva skönhet, hvari äfven sjelfva det Osköna upplöstes och försvunne.
Vore menniskan född att begripa allting: så vore dermed ock motsatsen mellan Skönt och Styggt i vår åskådning på det vis utplånad, att det Stygga visade sig vara ett af den allmänna Skönheten besegradt, som derigenom sjelft utgjorde en af dess beståndsdelar.
Men vi äro icke födda till ett dylikt allbegrepp; och derföre måste motsatsen qvarstå.
Det är således icke för menniskan möjligt, att i alla ting finna behag: så mycket mindre, som behag kommer endast af begär.
Och hvilka ting äga Behag?
Blott de, som i första känslan lofva ett Godt; med lika plötsligt och ovillkorligt intryck, som ett Ondt, med väckande af vämjelse och hat, lofvas i första känslan af de nyss beskrifna ting, hvilka misshaga.
I det innersta af menniskans natur, hvarigenom hon befinner sig i det stora sammanhanget med det Natur- Hela, är visserligen medfödt, att framförallt älska det fullkomliga, det sköna, det i stort färdiggjorda.
Men det plötsliga, det öfverrumplande eller hastigt öfverväldigande i den behags-känsla, som vi skildrat, föranleder lätt en besynnerlig omständighet: ett slags förhäxning eller förbländning i omdömesförmågan; så framt man ej tryggas genom en förening af lycklig själsdaning och behörig uppfostran.
Det gifves nämligen en talrik klass af föremål, som – i den strängaste betydelsen af Skönt och Styggt – hvarken äro sköna eller stygga.
De meddela en ljuf retelse, en lockande känsla: men en känsla, som icke (liksom känslan af sann skönhet) tillika innebär ett begrepp; de lofva ett godt, men hålla blott ofullständigt sitt löfte; emedan i dem är mer af det godas sken, än af det goda sjelft.
Med få ord: de kunna af skönheten äga allt, – utom ideen och harmonien; hvilken sednare är ideens klara, i friskhet och fulldaning mötande verklighet.
Hvad skola vi om dem annat säga, än att deras grund-egenskap är en oreda; om än en behaglig?
Denna egenskap – denna (mer eller mindre) behagliga oreda – kalla vi det Täcka.
Liksom ögat, vid åsynen af det
Sköna, råkar i tingens eller varelsernas natur en ordning, som leder sinnet att fatta den förevarande saken i den fullaste enhet af känsla och begrepp: så råkar det, vid åsynen af det Täcka, endast en vacker oreda, som leder sinnet att känna mycket och begripa ingenting.
Det Täcka är således, tydligtvis, ett mellanbegrepp af det Sköna och af dess motsats.
Det har två grader: i den ena äger det så mycket af den verkliga Skönhetens art, att det omotsägligen står henne närmast; ofta med en, i hast, knappt märklig skiljegräns; i den andra åter står det, lika påtagligt, närmare intill det Stygga.
Det förra slagets Täcka kalla vi Vackert: ett täckt närmast intill skönhet.
Det sednare slagets Täcka, såsom ett täckt närmare intill stygghet, kalla vi Fult.
Man har förundrat sig öfver detta begrepp om Täckhet, och huru vi kunna tänka oss en oreda, som är vacker35.
Tvifvelsutan är oredan i och för sig sjelf, eller blott och bart såsom oreda, ingenting mindre än täck.
Men dermed, att täckhet är oreda, påstås icke, att all oreda är täckhet.
Man besinne, att det Täcka är sammansatt af ett är och ett intet är, eller af ett verkligt och ett skenbart: det är sväfvande mellan Skönt och Styggt; men för att vara detta, och ej tillfalla det sistnämnda, måste det kunna visa ett lifligt uttryck af frändskap med det förra.
Täckheten blifver dymedelst en oreda, der åskådaren är bestört att se ordning: en oreda ordnad till gestalt, liksom Styggheten är en förstörelse ordnad till gestalt.
I sträng mening är en organisation icke frisk, utan sjuk, redan när den har blott ett solgrand i olag (antingen med eller utan sveda); och sjukdomen är då en oreda i helsan.
Likaså är, i sträng mening, ett ting icke skönt, utan fult, redan när ett solgrand der är i olag; och fulheten är då en oreda i utseendet.
Det minsta olag gör skönt till fult, liksom friskt till sjukt; bådadera genom tillvägabragt oreda.
Men om nu denna oreda ej går längre, än att hon har och visar ett visst ändock bibehållet mått: så inträffar, i ena fallet, att det friskas iråkade ställning af sjukt, eller lutning till sjukt, kan yttra sig endast i en öfverdrift af ömhet eller ett slags för stor känslofullhet; och i andra fallet, att det skönas iråkade ställning af fult, eller lutning till fult, äfvenså kan stanna vid att yttra sig i någonting det nyssnämnda motsvarigt, – hvilket vi då kalla Täckhet.
En oreda i högre grad, gör afgjord sjukdom och afgjord fulhet; en ännu större oreda gör förstörelse och alltså stygghet.
I det Stygga uttrycker sig den största satsen af förstörelse; i det Fula en större sats deraf, än i det öfriga (eller egentliga) Täcka: men äfven i detta, som i sin fullkomlighet utgör det Vackra, är dock åtminstone en begynnelse dertill.
Thorild säger, att det Täcka är det behagande i små och ofullkomliga saker; deri har han ej orätt.
Men småheten och ofullkomligheten äro just oredorna i sakerna; och det vackra af detta lilla och ofullkomliga kan således sjelft ej vara annat, än en oreda i utseendet.
Förstår man, att hela den ifrågavarande klassen är oreda, men att inom klassen finnas grader af mer eller mindre sådan: då har man fattat vår mening.
– Påminner man sig slutligen, att ”Täckt” kommer af ”Täckelse”: så torde man, efter det nu anförda, finna begripligt, om vi tillägga, att det Täcka, i sin egenskap af ”vacker oreda”, är, i sjelfva verket, ett
Fult som är betäckt med Vackert.
Hopen ser blott täckelset; och ser, på sitt vis, rätt.
Endast philosophen med smak, och artisten i stort, se tvärtigenom det; och skönja derunder en fulhet, som det blott glest öfverskyler.
Men de flesta menniskor, vanligen genom en hindrande samverkan af klimat och cultur-grad, äro oförmögne att förstå och fördraga de stora sanningarna i naturen.
Deraf sker, att de helst vända sig till de granna skenen, som vid första anblicken locka deras behagskänsla och tända den till ett häftigare begär.
Så t. ex. tjusas Nordens inbyggare långt förr af ansigten, som likna omogna och nyss utspruckna blomster, än af de räta drag, det allvarsamma tycke, den fullmogna färg och de svarta ögon, som utmärka Grekiska anleten.
Ett sådant anlete utvisar en makt, som imponerar, och sätter den nordiske åskådaren i tvifvelsmål om hans egen; det verkar känsla på ett kraftigt sätt, men icke på ett häftigt; och bland Nordens inbyggare, hvilkas lynne har en viss hetsighet, väcker ett så beskaffadt ansigte mera en kall vördnad, än någon tilldragande hängifvenhet.
Det blir dymedelst för Nordländarn, på ett visst sätt, snarare obehagligt.
Sjelfva den ideala, den utsökt vackra och en sann helsa bemärkande hyn, der färgen, med alla sina skiftningar väl utförda och med sitt starka alltid på rätta ställen utspridt, ingenstädes är för röd, för hvit, för blå, för gul, talar långt mindre till hans sinnen, än den färgton af celadon och rosenrödt, som herrskar hos den nordiska qvinnan.
Hvad han, åt sin egen smak lemnad, icke varsnar, är att skapnaden, som dock i all verklig fägring är det första, under allt färgskimmer oftast är oproportionerad och sjuklig; att ansigtets teckning är i en sämre styl, der contouren går i en mera låg och slapp ton.
Äfven till strängare fordringar uppfostrad, glömmer han dem lätt, emedan den täcka nordiska qvinnans fägring, just i sin svaghet, bär en mer eller mindre hemlig prägel af melancholi, som är oändligt intagande.
Den är sammansmält med en flygtig ungdomsglans, en solblink, ett infall, som ställer i tycke hvad som brister i sanning; friskhetsglädjen blandar sig med lidandet af klimatets tryckning, och sätter på ansigtet en ömhetsstämpel, som ger åskådarn en villa af förtjusning.
Kanhända vore det bäst, att enhvar åtnöjdes med sitt nationella vackra: men denna förnöjelse är icke Konstkännaren, och allraminst Konstläraren, tillåten.
Har han engång blifvit van att se, så kan han ej vidare blunda.
Att i Södern regerar det Sköna; och att i Norden är det Täckas hufvudort.
Till sann känsla och kunskap i dessa ämnen fordras desto afgjordare två saker i förening: någonting medfödt i egen natur; och uppfostran.
Det förra består i en inre välskapnad, som yttrar sig i en liflig sympathi med all välskapnad i Naturen och Konsten; den sednare består i en handledande anvisning, hvarigenom sinnet och uppmärksamheten tidigt rigtas på det i all skapnad verkliga, friska, fullkomliga, eller på Naturens väsendtliga skick och hufvudlagar.
Der dessa hufvudlagar obehindradt få verka, der visar hon sig alltid såsom en sann skönhet.
Men händelser och förfång kunna oroa henne, kunna hämma henne; derigenom kan hennes bildningskraft bli oartad och antaga ett fult skaplynne.
En myra kan förvilla växten af ett masteträd; ett klimat kan tillbakahålla naturdaningens färdiggörelse; veklig, utsväfvande lefnad kan vanställa fägring, eller förtaga dess utveckling; brist på lycka kan gifva spelöjet och låga åthäfvan.
Sådana förfång komma af de små lagar i Naturen, hvilka ej sällan lägga sig i vägen för de stora.
Och hvilken är orsaken till detta?
Att i allt lefvande måste innehållas någonting, som är tillfälligt.
De små naturlagarne äro de tillfälliga; de stora naturlagarne äro de eviga.
Väl torde hända, att de små lagarne äro i det Natur-Helas sammanhang långt större, än de synas oss; ja, stundom tilläfventyrs större, än till och med de här såkallade stora: men på den tafla, hvari vi nu skåda Naturen, äro de i alla fall ställda så långt bort i taflans horisont, att de för oss alltid måste se små ut.
Till exempel: onekligen är
Rättvisan en stor och evärdligt förblifvande hufvudlag; men stundom är ogörligt, att ett ändamål, som äfven kan vara stort, vinnes utan någon orättvisa.
Äfven lilla myrans rätt, att vara till, är oneklig; men för det ändamålet nödgades hon tillfoga det eljest blifvande mast-trädet den orättvisa, att på dess ännu späda telning äta sig mätt och lifnära sitt lilla väsende.
Än ett exempel:
Menniskan är skapad att uppnå en viss fullkomlighet; den tänkande menniskan vet det, och i hennes ögon är fördenskull, med allt skäl, en den största lag, att bli fullkomlig.
Om hon då finner klimatet i en socken, eller i ett landskap, eller i ett rike, vara sådant, att det hämmar den stora lagens verkan och tvingar menniskorna på detta ställe att bli ofullkomligare, än på andra ställen: så kan hon omöjligen annat, än i denna sednare omständighet skada en liten och ett undanlag utgörande lag, i motsättning till den förutnämnda, som är en stor och allmännelig.
– Detta om Naturen.
Men likaså kan, å andra sidan, Menniskans medfödda känsla för det Fullkomliga förvillas, och hennes egen bildningskraft bli oartad, när den icke får någon behörig uppfostran: ty derigenom skall inträffa, att äfven en ursprunglig väldaning blottställes för att lockas af flärd; och således, att hvarje daning, som ursprungligen är behäftad med någon brist, mer och mer utvecklar denna till förstoring eller förvärring.
I bägge fallen – och särdeles i Norden – ställer sig då omkring henne en myckenhet barna-intryck, antagna bruk, sedvanor, fördomar, som bortskymma det sanna Sköna, och hindra från att komma till sann lära derom.
Hvarvid ock, i afseende på mängden af menniskor, måste erinras, huru deras allmänna sysslotid är af helt andra saker upptagen; huru de skulle behöfva ett nytt klimat; huru de flesta icke erhålla någon lärare.
Desto lyckligare böra de personer skatta sig, för hvilka en uppfostran till det Skönas insigt är åtkomlig.
Vänjande sig från alla fördomar tillbaka till den rena Naturen, lära sig desse lycklige urskilja den ifrån hvarje slag af oartad Natur, – så utom, som inom Menniskan.
Blott genom sådan uppfostran sättes man i stånd att obedrägligt skönja, hvad i Naturalster och Menniskoverk är egentligen skönt.
Och hvilket är nu detta?
– I Naturens alster, allt det, som för de glada behofven är närmast nyttigt; det vill säga, närmast och enklast länder dem till fyllnad; i Menniskans verk, allt det, som, ur samma synpunkt, är gjordt rätt på saken, eller med rakaste och klaraste sigte åt en frisk mensklighets renaste behof.
Ju mera tingens skepnader bli sammansatta, och för en oartad menniskonatur tjenliga i samma mån, som onyttiga för den välartade eller rena, ju mera flyr ifrån dessa skepnader skönheten.
Just ur det angifna skälet kunna, af Naturens alster, inga vara skönare, än den i Naturens medelpunkt stående Menniskan, och – när vi blicka åt växtriket – Trädet.
Ur samma skäl finna vi, när vi gå till Menniskoverken, att en slöja är vackrare än en styfkjortel och en frack; ett naturligt hår vackrare, än en lock med hårnål; en gammal romersk vagn vackrare, än våra nyare med sitt nakna inkråm af remmar, jernböglar och träverk.
Att de nyare vagnarne äro mindre vackra, härrör deraf, att allt slikt blottande motstrider Naturens egen sed, som i sina saker öfvertäcker det konstiga, för att framvisa endast det sköna.
Men skönt är endast sådant, som antingen uttrycker höga lifsverkningar, eller åtminstone närmar sig till detta uttryck genom sin skapnads höga enfald.
Vi hafva härmed berört den hemlighet, som öfverhufvud, i Naturverk och Menniskoverk, bestämmer Skönhetens grader.
Så att, om det frågas: hvad står, af natur-alstren i allmänhet, Menniskan närmast i fägring? eller hvad visar sig bland dem vackrast, näst intill Menniskan sjelf? kunna vi nu svara: det, som mest liknar henne i förmågan att uttrycka höga lifsverkningar.
Det är detta uttryck, som tillika gör, att hennes organisation synes mindre än alla andra beräknad på små ändamål, och dymedelst erhåller en herrskarstämpel af sjelfständighet och fullkraft.
I följd häraf är Markattan, oaktadt den skenbara större likheten, i sjelfva verket henne minst liknande; emedan likheten är en blott mechanisk och förvrängande, i hvilken blott liksom en parodi af de höga lifsverkningarna framgrinar.
Deremot likna Lejonet och Hästen, oaktadt den skenbara större olikheten, i sjelfva verket Menniskan mest; ty de stå henne närmast i höga lifsverkningars uttryck.
Och deraf kommer, att bland Djur-rikets varelser äro dessa bägge de, som stå i närmaste skönhets-graden intill Menniskan 36.
Största antalet af de andra djuren har sig förbehållna endast de låga delarne af lifvets verkningar; hos dem blir det fördenskull mindre Skapnaden, än enkannerligen Färgen, som bestämmer fägrings-graden och förtjusar.
Ty ju mindre djuren deltaga i de höga lifsverkningarna, desto mer förlora deras organismer den plastiska fullkomligheten, eller skapnadens förträfflighet, med sitt uttryck af makt och sjelfbestånd; den enda förträfflighet, som sedan kan återstå och gifva intryck af fägring, är färgens.
– Hvad mena vi med det höga i lifvets verkningar?
Uttrycken af Vilja (eller åtminstone af något med Vilja beslägtadt), i en Organisation, hvilken så i proportioner, som i sak, är frisk, fullmognad, fullbordad, fullkomlig; hvartill äfven hör, nödvändigt och alltid, en viss naturgåfva af styrka.
Verkningarna äro eller visa de utvägar, som den viljande kraften väljer och tager, för att komma till sitt ändamål.
Klart är, att när ändamålet är ädelt, så bli utvägarne ädla, och yttra sig såsom sådana; äfvensom, tvärtom, att ett lågt ändamål alltid gör utvägarna låga.
Således sker, att kroppsrörelser, tycke, blick, röst, måste få en stämpel af antingen höghet, eller låghet.
Allt detta är lifsverkningarnas följd och tillbehör.
Noga taget, är Menniskan den enda positift sköna bland Naturens varelser: emedan blott hon äger alla de lifsverkningar, hvilkas uttryck fordras till skönhet.
Äfven de varelser, som i skönhet stå henne närmast, hafva dock inom sig åtminstone en liten sats – en milliondel – af något, som är skönheten motsatt.
Så förhåller sig med Trädet; som, i växtriket, innnehar den närmaste graden.
Det är, mellertid, onekligen skönt: och hemligheten deraf är, att ett stort der visar sig vara så lätt, och att det behagar genom ett utseende, som så vänligt erbjuder skuggans och skygdens njutning.
Icke dessmindre sker, att det, som af alla natur-alster mest förtjusar oss, är Blomstren; ehuru de stå på en lägre lifsgrad, än både Djuren och (i visst afseende) Trädet.
Ingenting innehåller en så hänförande retelse, som en liflig och präktig colorit; skälet är, att färgens klarhet gifver oss första känningen af friskhetens lycksalighet; eller alltid återväcker den ursprungliga känslan deraf.
Likväl är skapnaden alltid vigtigare, än färgen, till att göra en sak (i strängaste mening) vacker; på samma sätt, som – i samma hänsyn – tankan alltid är vigtigare, än orden.
Färgen är, liksom orden, det första som afficierar behag-känslan, och således ger det första nöjet.
Men i det slags sinnliga framställningar, som för det inre sinnet gifvas genom språk, är tankan af saken, eller sakens betydelse och sammanhang, det angelägnaste; likaså, i framställningar för den yttre synen, sakens skapnad eller teckning.
Tankan och skapnaden visa på ett obedrägligt sätt sakens värde, eller mindre värde; orden och färgen kunna bedraga.
En menniska med blomsterfärg kan vara ful, och är det esomoftast; likväl synes hon mången, ja mängden, skönare än den välskapta menniskan med mindre färg: men det förhåller sig alldeles tvärtom.
Både orden och färgen kunna göra prål; hvilket är omöjligt för tankan och skapnaden.
Man må ej invända, att äfven tankan bedrager: ty om hon är falsk, men utförd i vackra ord, så är det orden, som förkläda henne och derigenom bedraga till nöje; är hon deremot sann och hög, men utförd i låga eller osäkra ord, så är det äfvenledes orden, som förkläda henne och derigenom bedraga till afsmak.
I bägge fallen bedrages dock blott den okunnige.
Sker åter så i ena, som andra fallet, att orden motsvara tankan: så är det ju på tankan, och icke på orden, som denna motsvarighet igenkännes.
Ord äro på ett så lefvande vis tankans yta, att om låga ord foga sig väl ihop, har man med säkerhet framför sig en låg tanka; är deremot en god eller skön tanka bakom de låga orden, så foga de sig ingalunda väl ihop, utan göra emellan sig tomheter37; vill jag ändtligen med stora ord utföra en låg tanka, så skjuta orden öfver hvarandra och göra ett prålande töcken.
Man bör nu inse, att orden äro den liksom genom osynliga prickar eller streck åstadkomna färgläggning och förskuggning, hvarigenom tankans skick, eller af henne sjelf tecknade gestalt, ytterligare utmärkes och förhöjes.
Häraf den inbördes motsvarigheten mellan Ord och Färg; samt den omständighet, att man alldeles så, som man med den vackraste färg kan vara ful, kan med de vackraste ord säga en lögn, en platthet, eller ett intet.
Men härmed är jemväl Tankans och Skapnadens – eller Teckningens – hufvudvigt ådagalagd.
Kunde menniskan, såsom konstnär, göra allt: så vore tvifvelsutan höjden af förträfflighet, att skapnadens fullkomlighet alltid förenades med färgens.
Men en sådan förening är och förblifver ytterst sällsynt.
Det är då rådligast, att mest beflita sig om den förra fullkomligheten; såsom den mest angelägna.
I allmänhet består sann uppfostran till det
Sköna deruti, att lära öfverallt skilja flärd från sak eller verklighet.
All tjusning af föremål, som äro blänkande bländverk, eller med grannlåt göras för konstlade och konstlande syften, har, liksom dessa föremål sjelfva, sin grund i menniskans flärd.
Och hvad är Flärden?
Uttrycket af en sjukdom i hennes inre sinnesverktyg.
Denna sjukdom har gjort, att mot hvarje mått af sak i Sanningens rike, svarar alltid ett mått af flärd i Lögnens.
Flärd är saken ditåt: ett stort sken af verklighet; det är en dunstbild af sakens skapnad, som det kan mångdubbla, men icke vara eller rätt framvisa; det har icke heller den sanna färgens klarhet, men kan lysa mer, än all möjlig sak och all möjlig färg; det har ett lif, men är ändock ett phantom.
Det visar allt – och icke nog; det visar mer – och icke allt; liksom en dimma kring en bergspets visar på långt håll en skapnad deraf, som är sakens, utan att ändå vara sakens egen.
Ser man deremot den verkliga ytan af en sak, så är ytan sjelf saken: och när den synes, gör ögat med rigtighet slutsatsen; dimman är borta, känslan är tillfreds, begreppet fylldt, och man ser ett sannt.
Det anförda förklarar, hvarföre flärden af en sak kan frappera mer än saken sjelf, och huru det väsenlösa kan, i viss mån, ersättas genom en storhet af massa och glitter.
Sjelfva sjukdomen, hvars uttryck flärden är, eller hvaraf den uppkommer, är en syftning till falsk harmoni, å ena sidan mellan menniskans själsförmågor, å andra sidan mellan dessa och de yttre föremålen.