Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rdr 50 öre eller vid bristande tillgång dertill undergå Tjuguen dagars fängelse vid vatten och bröd, samt åtal för sålunda oriktigt verkstäld bötesförvandling blifvit inför Kongl. Götha Hof-Rätt anstäldt emot en tillförordnad
Domhafvande, hvilken i saken dömt, så har Kongl.
IIof-Rätten den 12 Juni 1860 meddelat Utslag angående åtalet, och, emedan ifrågavarande böter bort förvandlas till endast Femton dagars fängelse vid vatten och bröd, men deri bötlälde, till följd af llärads-ltättens ofvanberörda beslut, undergått dylikt långelse sex dagar längre, än som vederbort, dömdes, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, den tillförordnade Domhafvanden, hvilken såsom HäradsRättens Ordförande var för beslutet ansvarig, att för den vårdslöshet vid utöfning af DomareEmbetet, sorn honom uti förevarande fall till last lage, böta Femton Rdr Rint till treskiftes; hvaremot, och då tillförordnade
Domhafvanden visat sig hafva godtgjort ej mindre Kongl. Majit och Kronan för fångens utspisning under ofvannämnda Sex dagar, än äfven denne för honom tillskyndadt obehörigt lidande, något yttrande härom icke ansågs erforderligt.
Detta Kongl. Hof-Rättens Utslag är ej öfverklagadt.
Uti en lill Justitie-Ombudsmannen ingifven skrift hade Skomakaren C. G. F.
Vidgren fört klagan deröfver, att han, under sommaren 1857 tilltalad för stöld vid Hammarkinds Härads-Rätt, blifvit, utan att den ringaste bevisning emot honom förekommit, af IläradsRätten, der en tillförordnad
Domhafvande då fört ordet, förklarad skyldig att träda i häkte, och i följd deraf varit hållen å Läns-cellfängelset i Linköping omkring
Nio veckor, under hvilken tid han trenne särkilda gånger varit afförd till tingsstället vid Mogata för ransaknings undergående; hvarföre, och då Widgren af bemälde tillförordnade
Domhafvande, oaktadt flere påminnelser, icke bekommit Protokoll i målet, så att han å vederbörlig ort kunnat anställa det åtal, hvartill han ansåg sig berättigad, Widgren yrkat ansvar å tillförordnade
Domhafvanden för ifrågavarande häktningsåtgärd samt hans förpligtande att godtgöra det Widgren derigenom tillskyndade lidande.
Tillförordnade
Domhafvanden yttrade uti sin häröfver infordrade och afgifna förklaring, att uppgiften, det Widgren eller någon annan för bans räkning begärt att erhålla del af expeditionerne i målet vidare, än hvad anginge Utslaget, hvaraf tillförordnade Domhafvanden, på Widgrens begäran, skänkt honom en afskrift, vore alldeles sanningslös; och att, hvad beträffade den öfverklagade häktningsåtgärden, till försvar för densamma endast vore att åberopa de omständigheter, hvarom ransaknings-Protokollet lemnade upplysning, samt det förhållande, att Widgren vore en lös person.
Protokollerne i målet från och med den 24 Juli 1857, då ransakningen börjades och Härads-Rätten förklarade Widgren skyldig att träda i häkte, till och med den 22 påföljande September, hvilken dag Widgren åter frigafs, hade på min begäran blifvit mig tillsände, och, enligt Protokollet lör förstnämnde dag, syntes de besvärande omständigheter, som mot Widgren förekommit, hufvudsakligen hafva varit: „ att, sedan stöldjden 8 Mars nämnda år blifvit föröfvad hos Enkan Anna Eriksdotter i Aby, dervid tillgripils åtskilliga klädespersedlar och ibland dem ett dussin skjortor, äfvensom några säckar m. m., hade förstölden blifvit misstänkt och häktad Arbetskarlen Petter Andersson från Aby, och, vid en i dennes bostad hållen undersökning, hans hustru Carolina Nilsdotter uppgifvit, att Petter Andersson, som varit borta från sin bostad natten till förutnämnde den 8 Mars, då stölden föröfvades, sedermera för hustrun omtalat, det han jemte Widgren och en annan namngifven person begått nyssnämnde stöld, hvilken uppgift Carolina Nilsdotter inför Härads-Rätten ock vidhållit, ehuru den af så val Petter Andersson som Widgren blifvit bestridd; 57 att Widgren icke kunnat ådagalägga, hvarest han uppehållit sig den natt stölden föröfvades, utan endast uppgifvit, att han icke varit vid Aby; att ett vittne berättat, hurusom Widgren, sedan han, på sätt han äfven sjelf förmält, den 23 April 1857 under Itikastubron å allmänna vägen emellan Aby och Ringarums Kyrka upphittat en del af de stulna kiädespersedlarne, hvilka der funnits inlagde i en säck, för några andra personer, de der varit tillstädes vid den nämnde säckens tillvaratagande, äfvensom efter framkomsten till Aby, hvarest den upphittade säcken med deri förvarade klädespersedlar af Widgren framlemnades, så ofta upprepat, huru han hittat sakerne och sin fruktan att blifva misstänkt för stölden, att förhållandet slutligen förefallit vittnet besynnerligt; att Anna Eriksdotter sön, Jonas Petter Svensson, vid Härads-Rätten uppvisat en smutsig skjorta, den haji uppgifvit hafva, dagen efter det stölden föröfvades, påträffats ibland några i ett uthus vid Åbyoåterfunne klädespersedlar, hvilken skjorta, — den der icke skall tillhört någon person vid Aby, utan förmentes hafva blifvit glömd af någon bland tjufvarne, som möjligen aflagt den och påtagit en af de stulna skjortorna, — vid jemförelse inför Ilärads-Rätten befunnits,
lill tyg, sömnad, bröstveckens beskaffenhet, knappar och formen på knapphålen, likna den skjorta, Widgren då haft påsig; samt slutligen att allmänna åklagaren yrkat Widgrens häktande.
De öfriga Protokollerna innehöllo icke någon omständighet, hvarigenom den tilltalade ytterligare besvärades, utan visade fastmer, att ett vittne, sorn under ett halft år brukat tvätta Widgrens linne, intygat, att omförmälda skjorta icke tillhörde Widgren oell dessutom vore med hans skjortor olika i sömmen vidaxlarne ochisprundet, på sätt vittnet inför Härads-Rätten utpekat.
Ehuru sålunda emot Widgren visserligen förekommit omständigheter, som kunnat göra honom för delaktighet i det åtalade olofliga tillgreppet misstänkt, likväl och enär dessa omständigheter, efter mitt omdöme, svårligen kunde anses innefatta den grad af bevisning om haas delaktighet i stölden, att han derför hort i häkte inmanas, ansåg jag Wid gren icke böra förvägras, att få sin emot tillförordnade
Domhafvanden framställda klagan af Domstol pröfvad; hvarföre jag uppdrog åt Advokatfiskals-Embetet i Kongl. Götha Hof-Rätt att lagligen tilltala bemälde Domhafvande, samt, efter det Widgren blifvit hörd och saken erhållit nödig utredning, framställa de påståenden, till hvilka omständigheterne kunde löranleda.
Sedan detta åtal blifvit utfördt, och Widgren derunder lemnats tillfälle att närmare utreda beskaffenheten af den skada, på hvars godtgörande han väckt anspråk, samt tillförordnade
Domhafvanden uti afgifven förklaring, med åberopande af hvad vid ransakningstillfället den 24 Juli 1857 mot Widgren förekommit, i öfrigt hufvudsakligen anfört, att hans mening med uttrycket, att Widgren vore en »lös person», icke varit den, att Widgren saknat laga försvar, utan att Widgren, såsom ogift och icke ägande fast hemvist eller sådan sysselsättning, som bunde honom vid någon viss ort, ej haft något att förlora genom att medelst rymning undandraga sig lagens näpst, i fall han trott sig kunna öfververbevisas om det brott, för hvilket han var tilltalad; att Domhafvanden icke funnit skäl betvifla riktigheten af hustrun Carolina Nilsdotter omförmälda uppgift; och att, då det bort kunna antagas, att åklagaren, innan han mot Widgren anstalt åtal, förskalfat sig uppgift på vidare bevisning än den, han vid första ransakningstillfället förebragt, Widgren, på grund af hvad emot honom då förekommit, ansetts böra häktas; på grund af hvilket allt
Domhafvanden till alla delar bestred den emot honom i detta mål förda talan; så har Kongl. Hof-Rätten den 19 Juni 1860 i målet meddelat Utslag af innehåll: att emedan hustrun Carolina Nilsdotters och Jonas Petter Svenssons uppgifter, äfven om deras riktighet varit styrkt, samt, hvad i öfrigt under ransakningen förekommit, icke kunde anses innefatta ens bindande omständigheter och liknelser mot Widgren, att han i stölden varit delaktig; men Hammarkinds Härads-Rätt, det oaktadt, förklarat Widgren, skyldig att träda i häkte, der han, utan att någon upplysning om befogenheten af det mot honom anställda åtal vunnits vid förnyade ransakningar, måst qvarblifva intilldess han till sitt fredande förebragt bevisning, Kongl.
Hof - 58 rätten, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, laide Härads-Rättens tillförordnade Ordförande att, för den felaktighet vid Dom a re-Em betets utöfning, hvilken sålunda kommit honom till last, böta Tjugufem Rdr Rmt till treskiftes emellan Kronan, Hammarkinds Härad och Advokatfiskalen i Kongl. Hof-Rätten; hvarjemte Domhafvandcn förpligtades ersätta Kongl. Maj:ts och Kronans kostnad för Widgrens underhåll och för hans forslande till och ifrån tingsstället, under det han varit häktad, med Tjuguåtta Rdr 66 öre, samt att godtgöra Widgren för hans lidande och förlust, i följd af häktningen, med Etthundra Riksdaler sagde mynt.
Detta Utslag har icke blifvit öfverklagadt.
Sedan Ilandbörds Härads-Rätt genom Utslag den 6 Mars 1858, jemte det en person vid namn Stefanus Laurentius Petri dömdes för första resan stöld af gods, i värde upptaget till Fyra Rdr, att höta det stulnas tredubbla belopp med Tolf Rdr, allt Ranko, tillika föreskrifva, att Petri skulle, i brist af böter, undergå Elfva dagars fängelse vid vatten och bröd; så har jag, efter erhållen kännedom om Härads-Rättens Utslag, anmodat Advokatfiskals-Embetet i Kongl. Götha IIof-Rätt, att, enär ifrågavarande bötesbelopp skolat rätteligen förvandlas till fängelse vid vatten och bröd under endast fem dagar, men Petri i följd af nämnda Utslag mäst undergå dylikt straff sex dagar längre än vederbort, hos Kongl.
Hof-Rätten lagligen tilltala den tillförordnade Domhafvnde, som varit i Härads-Rätten Ordförande och för nämnda beslut eller felaktiga bötesförvandling borde ansvara.
Efter det bemälde
Domhafvande uti afgifvet yttrande, hvarvid han fogat bevis, dels att kostnaderna för
Petris underhåll under den olagligen förlängda fängelsetiden blifvit
Kronan godtgjord, dels ock att Petri icke gjorde anspråk på ersättning för honom tillskvndadt lidande, förklarat, att han underkastade sig den påföljd, som anmärkta åtgärden kunde medföra, blef, genom Kongl Hof-Rättens den 29 November 1860 gifne Utslag, hvilket icke är öfverklagadt, tillförordnade Domhafvanden, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, för berörda oriktiga förfarande vid Domare-Embetets utöfning, fäld allt böta Femton Rdr Rmt till treskiftes emellan Kronan, Handbörds Härad och Advokatfiskals-Embetet.
Siende Härads-Rätt hade den 3 Februari 1858 meddelat ett Utslag, hvarigenom en person blifvit dömd för andra resan stöld af gods, värdt Fyratio Rdr Rmt, jemlikt 1 och 14 §§ i Kongl.
Förordningen om ansvar för stöld och snatteri samt rån den 4 Maj 1855, att utgifva böter eller, vid bristande tillgång dertill, undergå fängelse vid vatten och bröd, motsvarande böternas belopp, samt att hållas till straffarbete under ett år.
Då jag emedlertid fann, att de åberopade §§ i nämnda Förordning icke blifvit rätt tillämpade, förordnade jag om åtal emot Härads-Hättens ordförande inför Kongl. Svea Hof-Rätt, hvars Utslag meddelades den 15 Mars 1860 och innehöll, att som enligt 14 § i förutnämnde Kongl. Förordning tiden för det straffarbete, hvartill den, som begick stöld andra gången, eljest för den gerning gjort sig skyldig, skulle ökas från och med
Ett till och med Tre år, samt häraf äfvensom af stadgandet i 1 §, uti samma Kongl. Förordning, att den, som stjäl gods eller penningar öfver Tio daler, skall, jemte annat ansvar, hållas till straffarbete från och två till och med sex månader, oförtydbart följde, att för andra resan stöld borde dömas till straffarbete på minst ett år och två månader, men genom Härads-Rättens ifrågavarande Utslag straffarbetet blifvit bestämdt till allenast ett år, i följd af hvilken oriktiga straffbestämning, den der måste anses hafva tillkommit af uppenbar vårdslöshet, den sakfälde kommit att för sin omförmälda förbrytelse undergå straffarbete under en tid minst två månader kortare, än vederbort; så fäldes, med stöd af 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, Ordföranden i Härads-Rätten, att, för hvad han, på sätt berördt vore, i Domare-Embetets utöfning låtit 59 komma sig till last, böta Tjugofem Rdr Rmt till treskiftes emellan Kronan, Slende Härad och Advokatfiskal^!. i detta Utslag liar ändring icke blifvit sökt.
Säthers Rådstufvu-Rätt hade, genom Utslag den 12 Juni 1858, dömt en person för fickstöld till belopp af Fyratiosex
Rdr 10 öre Rmt att, utom annan bestraffning, böta det stulnas värde tredubbelt med Etthundra Trettioåtta Rdr 30 öre, eller, vid bristande tillgång till böterna, undergå Tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd.
Enär oriktig förvandling af böterna skett, förordnades af mig åtal emot Rådstufvu-Rätten inför Kongl. Svea Hof-Rätt, som i Utslag den 24 April 18G0, förklarade, att, emedan ofvannämnde böter enligt tydlig lag bort, om tillgång till deras gäldande saknades, aftjenas med Tjugulvå dagars fängelse vid vatten och bröd, men den saklälde i följd af Rådstufvu-Rältens beslut måst undergå dylikt fängelse Tjuguåtta dagar, eller Sex dagar längre än vederbort, Rådstufvu-Rättens Ordförande och Ledamöter dömdes för sålunda fäld orätt dom, som i verkställighet gått, att, hvar för sig, böta Tio Rdr Rmt till treskiftes emellan Kronan, Säthers stad och Advokatfiskal, som åtalet utfört, dock att
Domstolens andel i stadens lott skulle tillfalla Stora Kopparbergs Läns Lazarett.
Detta Utslag har vunnit laga kraft.
Vid granskning af Fånglistorna från Gottlands Länshäkte hade blifvit anmärkt, att Gottlands Södra Härads-Rätt genom Utslag den 12 November 1857 dömt en för andra resan stöld tilltalad person att, utom annan påföljd, undergå straffarbete ett år.
Sedan HäradsRättens berörda Utslag blifvit infordradt och anmärkningen befunnits riktig, har jag anmodat Advokatfiskals-Embetet i Kongl. Svea Hof-Rätt att emot Härads-Rättens Ordförande anställa åtal för det att Härads-Rätten uti förevarande fall ådömt lindrigare bestraffning, än som efter lag kunnat och bort äga rum.
Uti afgifvet memorial har Advokatfiskal yrkat, att, då, jemlikt 1 och 14 §§ i Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, angående ansvar för stöld och snatteri samt rån, den kortaste tid, hvartill för förbrytelse af nämnde beskaffenhet finge dömas, vore ett år och två månader, samt den längsta, tre år och sex månader, och någon mildrande omständighet i målet icke förekommit, förbrytaren således bort anses hafva gjort sig skyldig till straffarbete under minst två år och fyra månader, Domhafvanden måtte för sagda domslut, som ej blott vore oriktigt, utan ock vittnade om sådan uppenbar vårdslöshet i DomareEmbetets utöfning, som i 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken vore med ansvar belagd, varda fäld att böta, i enlighet med sistnämnde lagrum; och genom Kongl.
Hof-Rättens den 6 Oktober 1860 meddelade Utslag, hvilket vunnit laga kraft, har Domhafvanden, för HäradsRättens oriktiga förfarande derutinnan, att, ehuru, jemlikt 1 och 14 §§ i ofvanåheropade Kongl.
Förordning, för andra resan stöld ej finge dömas till straffarbete på kortare tid än ett år och två månader, Härads-Rätten likväl genom dess ofvanberörda Utslag bestämt tiden för det straffarbete, hvarom här vore fråga, till endast ett år, blifvit fäld att för den vårdslöshet, som han i sagde hänseenda låtit komma sig till last, böta Femtio Rdr Rmt till treskiftes emellan Konungen, Häradet och Åklagaren.
Genom Utslag den 30 Oktober hade Leufsta Tingslags Härads-Rätt, under åberopande af 2, 3, 12 och 20 §§ i Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, dömt en person att, för det han dels utan inbrott ololligen tillgripit ett i ett redskapslider förvaradt, till Två
Rdr värderadt oxok, dels ock, efter inbrott, stulit två marker smör, skattade till En Riksdaler 60 50 öre, böta för första resan snatteri Tio Rdr, eller i brist af tillgång dertill, undergå sju dagars fängelse vid valten och bröd, samt för första resan inbrott hållas till Två månaders straffarbete; men, enär den sakfälde, för hvad honom, på sätt ofvan nämndt är, lill last kommit, rätteligen bort, jemlikt 1 och 6 §§ i ofvanåberopade Kongl. Förordning, fällas att för inbrottsstöld böta Tio Rdr 50 öre eller undergå fyra dagars fängelse vid vatten och bröd samt derförutan hållas till straffarbete i minst Sex månader, och Härads-Rätten sålunda öfverträdt tydlig lag, uppdrog jag åt Advokatfiskals-Embetet i Kongl. Svea Hof-Rätt att emot Romhafvanden i Leufsta Tingslag anställa åtal och yrka ansvar efter lag och sakens beskaffenhet.
Uti detta mål har Kongl. Hof-Rätten meddelat Utslag den 19 Juni 1860 och dömt Romhafvanden, såsom för Härads-Rättens beslut ansvarig, att, för det han fällt orätt Rom, böta, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, Femtio Rdr
Rmt till treskiftes emellan Kongl. Majit och Kronan, Advokat-Fiskalen, som åtalat utfört, och Leufsta Tingslag; dock att Dotnhafvandens andel i Tingslagets lott af böterne skulle tillfalla Lazarettet inom Upsala Län.
Ägaren af Åsby gård i Westmanland hade med företeende af dels handlingar, som skulle ådagalägga, att en föregående ägare af nämnde egendom, genom aftal med Direktionen för Strömholms Slussverk, förvärfvat rättighet åt sig och sina efterträdare vid egendomen att i Slussverkets uppdämda sjö ofvanom Skantzen upptaga och i framtiden vidmakthålla ett till längd, bredd och djup tillräckligt dike, för att derigenom befordra ett friare tillopp af vatten ulj och genom ett till Åsby hörande träsk, Sumptäppan kalladt, hvarifrån vattenledning till Åsby vore anlagd, dels ock ett af Kronofogden i orten meddeladt synebevis, hos Konungens Befallningshafvande i Westmanlands
Län sökt, att, då Direktionen för Strömsholms nya Kanal-Bolag den 25 November 1858 egenmäktigt låtit utestänga egendomen Åsby från vattentägt ur kanalen, Konungens Befallningshafvande måtte meddela handräckning till rättande af detta bolagets förfarande samt vid lämpligt vite förelägga
Direktionen att derefter såsom dittills genom Kanalen utsläppa vatten i Skantz-sjön.
Landshöfdinge-Embetet fann icke behöfligt att öfver ansökningen infordra någon förklaring, utan ansåg Sluss-Inspektoren, Kaptenen och Riddaren af Kongl. Wasa-Orden L. P. Hellström hafva egenmäktigt stängt det tillflöde af vatten, som förut kommit ägaren af Åsby till godo, och anbelälde derföre, genom beslut den 29 i nyssnämnda månad.
Kronofogden att förständiga Kaptenen Hellström, vid vite af Femtio Riksdaler Riksmynt, genast genom pådragningsluckornas öppnande försätta vattenflödet från Kanalen i Skantzsjön uti det skick, hvari det dittills befunnit sig samt framgent så bibehåfla det, intilldess
Direktionen kunde genom laga kraftägande Utslag visa sig hafva frånvunnit Åsby ägare omförmälda rättighet.
Kaptenen Hellström, som af nämnda beslut fick del den 1 December, förklarade sig då ej kunna elier vilja i anledning deraf vidtaga någon åtgärd, innan sådan af Kanal-Bolagets Direktion blifvit anbefalld.
Landshöfdinge-Embetet förpligtade derföre, genom beslut den den 3 December, Kaptenen Hellström att utgifva vitet och föreläde honom, vid förhöjdt vite af Trehundra Riksdaler Riksmynt, att genast fullgöra Landshöldinge-Embetets föreskrift; men då Kaptenen jemväl vägrade ställa sig denna föreskrift till efterrättelse, fäldes han den 6
December att gälda det sednare vitet, hvarjemte Landshöldinge-Embetet, med åberopande af 1 Kap. 9 § Utsöknings-Balken, förordnade, att, derest Kaptenen Hellström ej genast läte öppna pådragningsluckorna, vederbörande Kronobetjent ägde inställa Kaptenen inför Konungens Befallningshafvande å Lands-Kansliet dagen derpå, den 7 December.
Efter erhållen del af detta beslut undandrog sig icke desto mindre Kaptenen Hellström att befordra vattnet till Skantzsjön, och blef i anledning deraf genom Länsmannens i orten försorg instäld hos Konungens Befallningshafvande.
Erinrad om angelägenheten deraf, att enhvar åtlydde de 61 bild och befallningar, hvilka från Konungens Befallningshafvande utgingo, androg Kaptenen Hellström, att Direktionen för Kanal-Bolaget anbefalt honom att stänga de luckor, genom hvilka vatten förut strömmat till Skantzsjön och att Kaptenen derföre och då tjenstens förlust kunde drabba honom, derest lian underläte att efterkomma
Direktionens befallning, fortfarande måste vägra att ställa sig till efterrättelse Landshöfdinge-Embetets ifrågavarande föreskrift.
I beslut, som afkunnades samma dag, föreläde Landshöfdinge-Embetet Kaptenen Hellström, vid förhöjdt vite af Sexhundra Riksdaler Riksmynt, att genast låta öppna de ifrågavarande pådragningsluckorna eller ock till vederbörande Kronobetjent utlemna de verktyg, som erfordrades för att öppna desamma, äfvensom att sedermera framgent hålla vattenflödet derigenom i enahanda skick, hvari det förut befunnits, intilldess visas kunde, att rättigheten till vattnets begagnande blifvit
Asby ägare frånvunnen.
Påföljande dag öppnades en af luckorna på de närmast ofvanför Skantzsjön belägna slussarne till den höjd, som förr varit vanligt.
Vice Ordföranden och två Ledamöter i Direktionen öfver Strömsholms nya KanalBolag hafva derefter, åberopande jemväl uppdrag af Kaptenen och Riddaren Hellström, hos mig fört klagan öfver Landshöfdinge-Embetets förenämnde åtgärder i målet; och jag har, i skrifvelse till Advokatfiskals-Embetet i Kongl. Svea Hof-Rätt, anmodat bemälda Embete, att för berörde åtgärder ställa Lands-Kamreraren och den tillförordnade Lands-Sekreteraren, hvilka i egenskap af Konungens Befallningshafvande ärendet handlagt, under tilltal inför bemälde Kongl. Hof-Rätt.
Uti förrberörda skrifvelse till Advokatfiskals-Embetet medgaf jag, att frågor af sådan beskaffenhet, som förevarande, borde med möjligen största skyndsamhet handläggas, men erinrade tillika om nödvändigheten dels att dervid iakttaga en sådan varsamhet, att icke någons rätt förnärmades, dels ock att, derest saken icke vore alldeles uppenbar, erforderlig utredning deraf borde ske, innan beslut om handräckning meddelades; samt att, med tillämpning af en sådan åsigt på ifrågavarande fall, det antagligtvis icke varit öfverflödigt att genast infordra vederbörandes förklaring, heldst som det till stöd för den begärda handräckningen bifogade bevis af den 28 Oktober 1814, om det än kunde anses för öfrigt giltigt, icke innefattade någon förbindelse för Kanal-Bolaget att tillhandahålla vatten i Skantz sjön genom slussluckornas öppnande, när heldst sådant kunde blifva nödigt, för att alla de vattenverk, som ägaren af Asby komme att anlägga och nu mera anlagt, utöfver hvad ifrån början varit åsyftadt, skulle kunna hållas i gång.
Men då Landshöfdinge-Embetet ansett frågan icke fordra någon vidare undersökning, utan handräckning omedelbart böra lemnäs, och af sådan orsak låtit förständiga Sluss-Inspektoren att vid vite af Femtio
Riksdaler
Rmt genast, medelst pådragningsluckornas öppnande, försätta vattenflödet från Kanalen till Skantzsjön i det skick, hvaruti det förut befunnit sig, samt framgent så bibehålla detsamma, och vidare, enär detta påbud icke medförde någon verkan, bestämt ett förhöjdt vite af Trehundra Rdr i samma ändamål, förefanns, efter mitt omdöme, icke något skäl att tillgripa den åtgärd, som vore öfverklagad, eller att, derest Kaptenen Hellström ytterligare vägrade efterkomma Landshöfdinge-Embetets föreskrift, låta inställa honom inför Kongl. Maj:ts Befallningshafvande å viss bestämd tid.
Väl innehölle 9 § af 1 Kap. Utsöknings-Balken, att »Konungens Befallningshafvandes bud i Embetets ärenden bör hvar och en lyda, och han »äga makt, der han skäl finner, att lägga vite före, eller låta den, som tredskas, till sig »hämta eller förbjuda att resa från orten; och att, om han ändå reser bort; han då skall »varda hämtad åter och böta» etc, men detta lagstadgande, i hvad det innefattade rättighet att hämta en tredskande, syntes mig icke äga tillämplighet på det fall, hvarom här vore fråga.
— Om man forskade efter de »skäl», som, enligt hvad nämnda lagrum fordrade, skulle funnits för hämtningsåtgärden eller för beslutet derom, torde man svårligen i handlingarna återfinna något sådant, som kunde tillerkännas giltighet inför lag.
Icke tillkom beslutet för 8 62 vinnande af utredning i saken, ty de förut vidtagna åtgärderne vittnade, såsom anmärkt blifvit, derom, att Landshöfdinge-Embetet lunnit saken klar nog och vidare upplysning i ämnet ej erforderlig för handräcknings meddelande, och ehvad utredning, sorn ytterligare hade vunnits, skulle Landshöfdinge-Embetet dåmera svårligen kunnat afstå ifrån fullföljandet af det beslut, att handräckning måste lemnäs.