Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det blottade den art af olyckor, som icke talas om högt, och när man hos gamla vänner möter sådana öden, står man maktlös, och man tror först att man öfverskattat situationens hopplöshet, eller man vill åtminstone tro det.
Jag skulle heller icke vilja återerinra mig denna detalj, om jag ej önskade att nedskrifva allt som är nödvändigt för att förstå detta egendomliga förhållande mellan två människor.
Jag måste då först säga, att jag under dessa år så godt som alldeles glömt Tore Gam, och när jag någon gång tänkt på honom, skedde det med den känsla af antipati, som en gång hade afbrutit vårt umgänge och vår vänskap.
Han var för mig nästan död, och när tystnaden småningom började breda sig omkring hans namn, som en gång nästan hotat att på sitt sätt blifva berömdt, då såg jag däri endast en naturlig följd däraf, att våra förhållanden stänga vägen för dem, hvilka tro sig kunna gå sin väg fram utan att taga de hänsyn, hvilka för hvarje framgång äro nödvändiga.
Utan att de ana det, stöta de ifrån sig just dem, af hvilka de kunna hafva mest nytta, och jag förstod lifligt att Tore Gam aldrig hade haft några relationer, eller om han haft några sådana, icke förstått att behålla dem.
Alla de känslor, hvilka en gång inom mig satts i rörelse af denne man, hade så att säga torkat ihop till detta lugna resonnemang, och jag var, när jag någon gång hörde talas om honom, nöjd att vi voro så vidt skilda att jag ej tvangs att bära något ansvar för eller taga del i hans öde.
Under sådana omständigheter var det naturligt att jag skulle blifva ytterst öfverraskad, när jag en dag fick besök af min forne vän.
Visserligen hade vi stundom sett hvarandra, någon gång till och med sällskapat.
Men jag hade upphört att tänka på honom som förr, och därför hade detta sammanträffande icke kvarlämnat något synnerligt intryck.
Detta hans besök, som inträffade endast för några månader sedan, minns jag lifligast kanske därför att jag redan då hade ett intryck af att det skulle blifva det sista.
Han kom emellertid denna gång icke in utan att knacka, och han sprang mig icke till mötes för att med båda sina händer gripa om min.
Den min af en förälskads lycka, hvarmed han förr trampat golfvet i mitt rum, hade vikit för något obeskrifligt skyggt, som om han fruktat för att vara mig besvärlig eller till och med antipatisk, och när jag bad honom sitta ned, gjorde han det med en frånvarande uppsyn, som om han icke riktigt kunde förstå att han egentligen satt hos mig.
Medan vi fällde några intetsägande ord om alldagliga ting, hade jag emellertid godt tillfälle att betrakta honom, och ehuru han var oklanderligt klädd, märkte jag dock på frånvaron af den prydlighet i småsaker, hvilken förr alltid plägat utmärka hans dräkt, att hans förhållanden ej måtte varit de bästa.
Hans ansikte bar ett outsägligt pinadt och trött uttryck, hans hår hade grånat vid tinningarna, och kring ögonen märktes dessa nålfina fåror, som tyda på bekymmer och lidanden.
Jag var alldeles viss, att hur fullständigt jag än förut lyckats glömma honom, skulle hans besök dock denna gång efteråt vålla mig det slags fantasins smärta, som dylika besök ej kunna underlåta att kvarlämna.
Men jag var på samma gång fast besluten att icke låta mig öfverrumplas och jag stålsatte, redan från första stunden jag såg honom, mina nerver, så att ej något af den gamla svaghet jag hyst för hans person, mot min vilja skulle glimta fram.
Jag hade dock ej behöft detta försiktighetsmått.
Ty i samma stund han började tala, slog det mig att hans stämma icke var densamma som en gång väckt genklang äfven inom mig.
Den var som ett brustet eko af något, hvilket ej mera fanns kvar.
Samma besynnerliga intryck gjorde för öfrigt hela hans person.
Hans rörelser syntes harma dem jag en gång sett och kände så väl, och hans leende var pinsamt, emedan det formligen såg ut som om ansiktsmusklerna arbetat automatiskt, utan att sättas i rörelse af någon själ.
Ju längre jag såg på honom, desto klarare arbetade sig hos mig fram en bizarr föreställning, hvilken jag med all makt ville tillbakavisa, men inte kunde.
Jag tyckte att jag satt ansikte mot ansikte med Tore Gams vålnad.
Ju mera jag sökte tillbakavisa denna tanke, desto starkare trängde den sig in på mig.
Jag kom i en inre skakning, som på ett besynnerligt sätt syntes mig stå i samband med den känsla af olycksöde och fara, hvilken förr några gånger bundit sig samman med intrycket af denne mans person.
Det var som om hans gestalt växt för min inbillning, stigit upp ur soffan, där han satt, och fyllt hela rummet med en onämnbar fasa.
Och midt under det att dessa tankar behärskade mig så häftigt att jag måste göra våld på mig för att åtminstone synas lugn, tyckte jag att hans ögon betraktade mig med ett envist, misstänksamt och lurande uttryck.
Hans drag förvredos till något ondskefullt, som var alldeles obeskrifligt, och det föreföll mig nästan som om ett fosforartadt sken blänkt kring dessa ögon, hvilka betraktade mig bakom glasen i en pince-nez.
Då hörde jag hans stämma uttala ord hvilka med ens flyttade mig tillbaka till verkligheten.
Med en torr, kärf, nästan frånstötande röst sade han något om att han haft det svårt och att han kom för att bedja mig om ett litet lån.
Jag hörde hur han ansträngde sin röst för att göra den så lätt i tonen som möjligt, och jag fick ett intryck af att han endast med motvilja hänvände sig till mig.
I huru hög grad han uttömt alla resurser, kan jag naturligtvis icke säga, men hans ton förvånade mig.
Det låg något i den af förtviflans trots, som bröt fram midt igenom hans trötthet och synbara nedslagenhet, och som berörde mig ytterst osympatiskt.
Det låg däri ett kraf på min person, hvilket eggade mig till motvärn, och jag tror att jag helt enkelt afslagit hans begäran, om han ej i detsamma kommit att tala om sin hustru och sina barn.
Han gjorde detta i en låg ton, som plötsligt blef vek, och han darrade till, som om han haft svårt att hålla tillbaka sina tårar.
Jag har aldrig kunnat stå emot tanken på allt det elände, som medföljer en familj i nöd, och fattigdomen är bland de få lidanden i världen, som synas mig omöjliga att uthärda.
Följande en plötslig impuls, tog jag fram min blankettbok, som jag städse bär i plånboken, och skref därpå en anvisning på en i mitt tycke obetydlig summa.
Den måtte dock hafva haft ett annat värde i hans ögon.
Ty hans ansikte lyste plötsligt upp, och det var med ett försök att återkalla sin gamla hjärtliga ton i rösten, som han tog min hand och tackade mig.
Men i nästa ögonblick återfick han sitt förra uttryck och jag såg nu till min förvåning, att det var grubblande.
Det var, som om han haft sin blick riktad någonstädes mot en osynlig makt i sitt inre, och de minuter han satt kvar, talande om likgiltiga saker för att, som jag förstod, ej allt för hastigt afbryta besöket efter mottagandet af penninghjälp, blefvo så långa, som om timmar glidit förbi.
När jag nu betraktade honom, tyckte jag mig uppdaga en likhet mellan honom och en person, hvilken jag sett strax före ett utbrytande vansinne.
Det var en man, som led af förföljelsemani och trodde sig vara ett guds redskap, en man, hvilken aldrig haft andra lidanden än inbillningens.
Och i det jag jämförde mitt minne af denne man med mitt intryck af honom, som stod framför mig och med en omsorg, som om han varit rädd att förlora den, om han lämnat den ur sin hand, stoppade min anvisning i sin portmonnä, smälte dessa båda öden, inbillningens och verklighetens, samman i min föreställning, och jag undrade, om jag nu såg Tore Gam för sista gången.
I ett slags begär att ej synas frånstötande, bad jag honom aflägga sin rock och stanna en stund.
Han bar så tydligt prägeln af en slagen man, att jag icke kunde ens misstänka att något af hvad förr varit oss emellan, kunde komma tillbaka.
Men som om mina ord väckt i hans tanke ett minne af något som han förut glömt, ryckte han till, och med brådskande min knäppte han rocken omkring sig.
Det måtte hafva varit något pinsamt han erinrade sig.
Ty han såg på en gång förvirrad och olycklig ut, och med en röst, som var helt olika hans föregående, frampressade han:
»Min hustru väntar mig hemma.
Jag blef förvånad.
Ty jag visste ju att han ej bodde i Stockholm.
Men han gaf mig icke tid till förklaringar, utan tog helt enkelt min hand och gick mot dörren.
När han försvann genom den, märkte jag att han i trots af regnet gick utan paraply.
Sedan dess har jag aldrig återsett honom, och det intryck hans besök kvarlämnade, glömde jag förr än jag hade väntat.
Det enda hvaröfver jag någon tid grubblade, var det apatiska i hela hans väsen jämte den omständigheten, att han ej nämnde ett ord om att återbetala penningarna.
Jag saknade dem visserligen icke, men det liknade icke Tore Gam.
Alla de scener och intryck, hvilka jag ofvan försökt att skildra, tillhöra på ett egendomligt satt denna natts underbara händelser.
Medan jag satt i min hvilstol och mina sinnen småningom lade sig till ro efter den öfverretning, hvari jag förut befunnit mig, medan buteljen, som stod bredvid mig, småningom blef halftömd, framträdde de alla för min inbillning, icke som jag sedan nedskrifvit dem, ordnade och i följd, utan i brokig förvirring aflösande hvarandra, som bilderna i en camera obscura, hvilken fortfar att gifva nya bilder så länge handen som för den, icke tröttnar.
Men ehuru minnena icke kommo i den följd, som jag upplefvat dem, var det dock det egendomliga, att de ej rörde sig alldeles oordnadt om de mest olika föremål, hvilket mestadels plägar vara fallet, när fantasien kastar sig in i det förgångna och ger som en revy öfver vårt förgångna lif.
Det var tvärtom, som om jag icke egentligen sysslat med mina egna tankar.
Det var Tore Gams tankar, hvilka jag tyckte gingo igen i min egen själ, och så starkt var jag behärskad af de ord, hvilka jag förut på aftonen hade hört, att de nu icke längre hade den för mig vare sig skrämmande eller rent af antipatiska klang, som förut alltid varit fallet, när mina tankar någon gång gingo åt detta håll.
Tvärtom kände jag mig nästan böjd att denna natt taga parti för Tore Gam och mot mig själf.
Det kom öfver mig något af denna lugna, lidelsefria stämning, när alla lifvets små sorger och sträfvanden, allt groll emot människor, all fåfäng äflan, som fyller hvardagen med sin tyngd och sin bitterhet, långsamt faller bort, och man känner sig tom och rik på samma gång, tom på alla de intressen, hvilka eljes tyckas så öfverväldigande, rik på ett sätt, för hvilket lifvet ej synes hafva plats.
Det föreföll mig, som om mina minnen af Tore Gam och det förut omtalade samkvämet stodo i ett egendomligt samband med hvarandra.
Allt hvad som förr plågat mig i mitt förhållande till denne man, i hans person, i hans olikhet med mig själf, i hans sträfvanden och hans sätt att taga sin värld, tog till min egen förvåning i denna stund nästan karaktären af något eftersträfvansvärdt, som jag till min egen skada hade kämpat emot.
Och det föreföll mig på fullt allvar, som om jag i något hänseende skulle hafva varit bättre, fullkomligare och ädlare, ifall jag icke hade stött denna människa ifrån mig i lifvet.
Jag tänkte på de vänner, hvilka jag sedan mött, och jag måste erkänna att ingen af dem haft den förmågan att liksom störande ingripa i hela mitt tankelif som just Tore Gam.
Jag kom att minnas alla de tankar, hela det system till en uppfattning af historien och världen, hvilket under mina studier långsamt arbetat sig fram i min hjärna som en frukt af hela den detaljkunskap, hvilken var mitt arbetes eröfring.
Hela min detaljkunskap fanns i mina verk, men min egen persons innersta tankar voro uteslutna, och jag plägade i mina företal framhålla detta som min metod.
Jag måste le, när jag kom att tänka på hurudan min verkliga ställning skulle hafva varit, om dessa tankar förelåge i tryck, såsom de ordnade och bestämda småningom stadgat sig i min själ.
När jag först började träda fram inom den vetenskapliga världen, kunde jag erinra mig, att jag beslutat mig för att gömma alla mina idéer, som kunde väcka anstöt, till dess att jag fått en position, och i denna afsikt hade jag en tid nästan förefallit mig själf som en Brutus, hvilken i känslan af sina afsikters rena styrka med lugn kunde bära skriande radikalers misskännande omdömen.
Men när jag verkligen fick en position, blef min omsorg att bevara densamma till min egen fägnad onekligen större än min lust att använda den för ädlare syften.
Och följden häraf var den, att hela min »personlighetsinsats» var lika ogjord ännu, som när jag fordom sökte öfvertyga Tore Gam om förträffligheten af den metod, som är gemensam för den svenska försiktighetens koryféer.
Besynnerligt!
Det hade naturligtvis under årens lopp icke kunnat undgå mig, att en position är något som man först då kan äfventyra, när man icke äger någon, och jag hade, om ock en smula ironiskt, mången gång tackat himmelen, som hindrade mig att förstöra mina möjligheter att nå densamma, innan jag ännu smakat sötman af att ens äga den.
Jag hade äfven länge sedan kommit öfver den barnsliga ståndpunkt, hvilken gör sig samvete af ärligen tillkämpade fördelar i lifvet.
Men i dag – eller rättare i natt – erfor jag en känsla, för första gången kanske på många år, som om jag icke längre vore lika trygg i min ställning till mig själf eller världen – eller möjligen bådadera.
Det föreföll mig, som om det verkligen skulle vara möjligt, att jag ej satt så säkert i sadeln, som jag själf trodde, som skulle något komma att inträffa, hvilket störde min jämvikt och handlöst kastade mig ut i – gud vet hvilka – okända äfventyrligheter.
Jag befann mig med ett ord nästan i samma slags upphetsning, som när jag för en stund sedan gick ensam på gatan och kämpade emot de besynnerliga intryck, som då stormade öfver mig – det var något jag höll på att förlora, något, som jag kanske också skulle vinna.
Alla de minnen, hvilka strömmat genom min själ, förmådde icke förjaga denna härskande grundstämning.
De tvärtom stärkte den, försågo den liksom med ytterligare bevis och gåfvo den fyllighet och omfattning, fullbordande det välde, som den under hela aftonen utöfvat öfver mig.
Och medan jag fortfarande satt kvar och mina nu tröttade tankar kretsade kring samma ämnen, märkte jag att det i grund och botten var samma föreställning, som från början förskräckt mig så häftigt, hvilken fortfarande höll mig fången.
Jag menar den föreställningen, att jag icke var ensam.
Dörren, som stått öppen, när jag kom hem, lämnande fritt tillträde åt hvem som ville stiga in, nyckeln, hvilken jag på ett så besynnerligt sätt förlorat och återfunnit – allt detta hade hela tiden legat kvar i mina tankar, utgjort den hemliga orsaken, att jag denna natt satt uppe, ett rof för hemligt grubbel.
Ännu en gång öfverfölls jag af denna besynnerliga känsla, hvilken ensamheten stundom medför, denna rädsla för mörkret, af hvilken vi alla lidit, men för hvilken vi aldrig upphöra att i ett slags besynnerlig själfblygsel förebrå barn och dem, hvilka bibehålla barnens friska instinkter.
Återigen föreföll det mig som om någon vore dold inne i mina rum eller ock stode gömd utanför min dörr, beredd att stiga in och fullfölja sina afsikter mot mig, hvilka de nu voro, så fort jag släckte ljuset och försökte sluta mina ögon till sömn.
Ehuru jag hade en den mest brinnande lust att gå ut, väcka min värdinna och låta undersöka hela huset, skulle jag naturligtvis lika litet hafva gifvit vika för denna lust, som du, min ärade läsare, vid ett dylikt tillfälle skulle velat samtycka att för utanförstående blotta den hemliga värld af vidskepelse och mystisk fruktan för det okända, som säkerligen mera än en gång öfverfallit dig lika starkt, som nu var händelsen med mig.
Jag var genomträngd af den lifvets första maxim, som heter obenägenhet att göra sig löjlig, och som skapar all feghet, från den moraliska, hvilken skyddar våra fördomar och gör oss känslolösa mot olyckan, till den intellektuela, hvilken hindrar oss att gå öfver de gränser, bakom hvilka vårt vetande slutar.
För mig syntes det i detta ögonblick som en mycket allvarlig sak, att det fanns stora delar i mina två rum, hvilka lågo i mörker.
Men jag skulle ingalunda hafva velat hafva något vittne på denna min svaghet.
Jag hade genomsökt detta rum, letat under möblerna, lyst bakom förhängen och dragit undan gardiner.
Jag var visserligen säker på att ingen dolde sig i detta rum, men ehuru jag mycket väl kunnat antaga, att någon stått bakom min rygg, när jag förfärad störtade in och stängde dörren, och ehuru jag i så fall måste antaga, att denne någon då måste finnas kvar därute, var det dock ej detta som egentligen sysselsatte mig.
Det var förskräckelsen för att gå till sängs och släcka ljuset eller endast sluta ögonen, som höll mig kvar på min plats, och känslan af detta mörker, som jag ej tålde, var så stark, att jag, ehuru jag blygdes öfver denna svaghet, hade skjutit stolen alldeles intill väggen för att känna mig trygg, att ingen stod bakom min rygg.
Från skymningen bakom portièrerna, som dolde dörrens halfva öppning in till min sängkammare, väntade jag liksom att något oförutsedt skulle visa sig, och jag spanade ängsligt ditåt i den dubbla själsspänning, då fantasin framkallar skräckbilder, under det att förståndet samtidigt är sysselsatt med att reducera dem till ett intet.
Ur dessa mina tankar väcktes jag plötsligt af ett ljud, som gällt och klart skar genom den förut fullkomliga tystnaden.
Bordstudsaren inne i mitt rum slog tolf, och jag spratt upp, som om denna alldagliga händelse varit endast en fortsättning på de tilldragelser, hvilka förut enat sig om att föra mig ända in i den fanatiska mörkrädsla, hvilken jag endast sällan erfarit och som jag ej kunde påminna mig hafva dukat under för på många, långa år.
Det var alls icke att klockan slog tolf, som kom mig att rycka till.
Jag kom ej ens ihåg att det var den traditionella spöktimmen, som detta klockslag invarslade.
Och äfven om detta fallit mig in, tror jag ej att detta skulle hafva kunnat öka den sinnesoro, i hvilken jag befann mig.
Hvad som förvånade mig var, att klockan endast var tolf, och att således blott en timme hade förgått, sedan jag kom hem.
På endast en timme hade jag alltså passerat genom hela stadier af mitt förgångna lif.
Den ena aflösande den andra i okronologisk förvirring, hade dessa senare ställt sig upp för min inbillning.
De hade varit följda af hela serier af tankegångar, där jag både försvarade och anklagade mig själf.
Det hade förefallit mig, som om timme efter timme gått, under det jag långsamt skrufvat visaren på mitt lifs urtafla tillbaka.
Utan att jag märkte det, hade, som jag tyckte, timmarna gått, och i stället hade min hjärna i feberhast tecknat dessa bilder för min själ och beledsagat dem med en text, hvars skärpa icke mildrades af den snabbhet, med hvilken tankarna jagat hvarandra.
Jag kunde icke reda ut detta, att allt hade gått så fort.
Och nu erinrade jag mig plötsligt, att när jag senast såg på klockan och fann henne vara endast några minuter öfver elfva, hade jag äfven då förvånat mig öfver att tiden gått så långsamt, ehuru detta intryck den gången glidit mig förbi, utan att beröra mig allvarligt eller ens väcka min uppmärksamhet.
Det var alltså, som om tiden denna dag gick långsammare än vanligt.
Timmarna hade så mycket att säga mig, att de hvar efter annan dröjde längre kvar i min själ än hvad som syntes förenligt med det begränsade tidsbegrepp, som kallas en timme, och när de drogo bort gjorde de mig uppmärksamma på sin bortgång, som om de velat uppmana mig att lyssna till deras tysta språk.
När man på detta sätt känner tidens välde, under det man för liksom en långsam strid med sig själf, då blir man till sist så trött, att man förstår den gamla myten om gudsmannen, hvilken för att aftvinga
Herren hans löftes uppfyllande lät en annan stödja sina trötta armar, så att han måtte orka att hålla den sjunkande solen kvar till den stund, då hans vilja gått i fullbordan.
Men denna trötthet beledsagas också af en intryckets fylliga rikedom, som midt i ögonblick af ångest och fasa är så starkt, att nuet synes vara utan fortsättning.
Bortom den tid, som är, hittar man ingenting, och att lifvet vid dagningens inbrott skall återtaga sitt gamla utseende, förefaller så omöjligt, att man tycker det vara sannolikare om efteråt ingenting alls skulle ske, utan det stora nirvana fortsatte, utbytande ångesten för mörkret mot sin stora, hvilande förnimmelse af mörkrets känslolösa ro.
Jag tror, att man erfar något liknande, om man är nog lycklig att bibehålla medvetandet, när man dör, och det är säkert, att när man som nu jag, brottas med sitt eget lifs stridiga krafter, erfar man den känsla, som är en försmak af döden.
Med en ironisk förnimmelse af hur öfverspända alla mina föreställningar i själfva verket blifvit, började jag emellertid att kläda af mig, och när jag gått till sängs blåste jag, utan att någon synnerlig viljeansträngning behöfdes, ut ljuset.
Jag märkte visserligen genast, att den obestämda farhåga, som hela tiden behärskat mig, ögonblickligen, så att säga ömsade plats, så att jag nu med samma oro ville speja ut mot mitt yttre rum, som jag förut därifrån sökt genomtränga mörkret i det rum, där jag nu låg.
Men jag erfor i samma ögonblick en så deciderad känsla af sömnlust, att jag ett ögonblick trodde att jag utan vidare skulle somna bort från alla de fantasier, som förut ansträngt min hjärna.
Jag var dock tillräckligt nervös för att taga ned revolvern, hvilken hängde på väggen invid mig, och lägga den på mitt nattduksbord; men sedan detta var gjordt, väntade jag att sömnen skulle infinna sig.
Därute hade det emellertid börjat blåsa, och jag hörde tydligt genom tystnaden huru de gamla trädens bara grenar sopade öfver den låga byggnadens tak.
Detta ljud höll mig vaken, och det föreföll mig ett par gånger, som om jag hörde fel och ljudet egentligen var något prasslande uppe på vinden.
Jag lyssnade med spänd uppmärksamhet, och ju längre jag lyssnade, desto säkrare syntes det mig, att ljudet ej kunde vara enbart förorsakadt af blåsten.
Det lät, som om man sopade, eller som om fliken af en dräkt dragits öfver något hårdt.
Mina hörselnerver spändes till det yttersta, som om jag med hörseln velat genomtränga väggarna, alldeles som jag nyss ansträngt mig för att med ögonen genomtränga mörkret.
Min ängslan domnade bort för ett ögonblick, men endast för att i nästa sekund vakna till lif, och det var som om jag själf blåst upp denna ängslan, och på samma gång jag önskade det, varit rädd att den skulle slockna.
Denna ängslan var dock af en vida mildare natur än hvad jag förut erfarit.
Den tog anledning af ett fönster, som skakades af blåsten, af en flöjel, som jag hörde gnissla på taket, och det hvinande ljud, som vid stark blåst pressas fram ur en lång skorsten.
På utsidan af väggen, alldeles ofvanför min hufvudgärd, fanns ett särskildt rör, hvilket ledde ut röken från kakelugnen till mitt sofrum.
Det hade blifvit uppfördt när jag flyttade in, och man varit tvungen att insätta en kakelugn för att göra rummet beboeligt under vintern.
Från detta rör hörde jag ett svagt tjutande ljud, hvilket blandade sig med de öfriga.
Mina öron voro i öfrigt nu så känsliga, att jag förnam alla de ljud, hvilka annars genom vanan pläga undgå oss, och jag inbillade mig till och med, att jag hörde rörelser och stämmor inifrån min värdinnas rum, från hvilket jag var afstängd genom dubbla väggar.
Om jag verkligen hörde något eller blott inbillade mig det, är mig omöjligt att afgöra.
Men jag förnam en konsert af ljud, som om min hjärna flyttat sin verksamhet från synen till hörseln, och ju mera jag sökte döfva min egen känslighet, desto starkare opererade mina nerver.
Jag vet ej hur jag skall kunna skildra hvad som nu följde.
Det var en så egendomlig serie af förvånande samstämmighet i händelsernas gång, och ändå störtade intrycken öfver mig i ett virrvarr, som blef mig alldeles öfvermäktigt.
Jag hade visserligen länge lagt märke till några egendomliga, långt utdragna skrik, hvilka ibland syntes komma från själfva luften utanför mitt fönster, ibland ljödo som om de kommit från en annan del af byggnaden, i hvilken jag bodde.
Dessa skrik kunde ej komma från någon människa, de ljödo snarare som om de utstötts af någon fågel, och några gånger tyckte jag mig utanför fönstret eller uppe vid takrännan – jag kunde ej afgöra hvilketdera – höra ett prasslande, hvilket var helt olika det enformiga rasslet af grenarna, som ströko öfver tegeltaket.