Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Axel Lundegårds far hade 1881 tillträtt posten som kyrkoherde i Hörby.
Sannolikt åsyftas med kyrkoherde Eberstein, prästen i Hov och V. Karup (1794–1858) som upphovsman till denna historia.
sul
Ordet ”Använd” är tillskrivet snett ovanför stycket.
Historien tryckt i Svensk folktidning 12 jan. 1883, tillsammans med en silhuett föreställande bonden, gumman och grisen, samt i Svenskt skämtlynne, V, sid. 34.
Den här återgivna silhuetten är hämtad ur VBs klippbok på LUB.
Tryckt i SS 7, sid.
90 ff. Illustrationen till denna skämtsägen är hämtad från sid. 18 i Silhuettalbumet, LUB.
tillia krava
tjartjeklud
knäppa
kaffen
menskelyv
slau väss
vässhaulning
Tryckt i Svensk Folktidning, 5 jan.
1883 med rubriken ”Huruledes Karna fick igen sin syn” tillsammans med en silhuett, utan angivande av upphovsman.
Även i Svenskt Skämtlynne, VI, sid. 37 f.
En variant till den tidigare tryckta illustrationen finns i VBs silhuettalbum, där blomrankorna fått en annan utformning.
Denna variant är återgiven här.
En kortare version på riksmål av denna folksaga återfinns längre fram i Stora boken, sid. 71.
Den kortare versionen trycktes i SS 7, sid. 47 f.
Illustration i silhuettalbumet, sid. 18.
Skovsnuepaugen
tål aur
Tryckt i SS 7, sid 94 ff, med rubriken ”Dommer-Jins.”
I VBs silhuettalbum finns en illustration till sagan under vilken står: ”Den late pojken.”
auen
ärtasö
tilli
galen
rantaföj
I almanackan den 13 juli 1882 står:
”Sände gubbar till min tidning, samt Jeppa och Tur och Otur.”
”Din far och gåsen”, jmf ovan not 35.
”E de jer gris”, jmf ovan not 33.
”Jeppa” trycktes 1 sept. samma år i Svensk Folktidning.
Andersens Kun en Spillemand, Original Roman i to Dele, kom ut 1837.
Den kritiserade berättelsen, ”Tur och otur” har aldrig tryckts, men manuskriptet är som anges i DoB I, sid 137, bevarat i EA-arkivet.
Utkastet har här rubriken ”När man har otur”, och trots den obearbetade formen framgår vad Svahns kritik åsyftar.
Innehållet är i korthet: en ung flicka, Agatha, undervisas i teckning av byskollärare Holm.
Flickan är ganska lat och obegåvad och läraren måste alltid förbättra hennes alster.
En mecenat får se teckningarna, finner dem talangfulla och sänder flickan till konstutbildning.
När Holm får höra detta fattar han mod att söka upp en berömd konstnär med sina egna teckningar och lämnas då det obarmhärtiga beskedet att han kommer 10 år för sent.
Hade han kommit tidigare skulle han nu varit en mästare.
VBs spel med olika sign. i brevväxlingen med Svensk Folktidning skulle längre fram bli ett irritationsmoment i förhållandet.
I brevlådan får hon svar till O. Tvist, men sina brev undertecknar hon själv I.F.
Tardif och hennes bidrag publiceras under både O. Tvists och Ernst Ahlgrens namn.
Jmf brevväxlingen mellan VB och O. Svahn, delvis tryckt i DoB I, sid. 135 ff.
En del brev från Svahn till VB förvaras i LUB.
Tryckt i SS 7, sid. 47 f.
Jmf not 36.
Tycks vara en arbetsplan eller kanske en klassifikation av de bidrag VB sände till Svensk Folktidning.
Dessa rapsodiska rader får sin förklaring i VBs silhuettalbum.
De skall stå som text till 4 silhuetter med rubriken ”Uppfyllda önskningar”.
Under den 4de silhuetten där det lyckliga paret står ömt lutade mot varann kan man läsa poängen med historien:
”Nästa dag lät han i rikets alla tidningar införa följande annons:
För familjefäder.
I vår tid då damernas toiletter ställa så stora fordringar på en familjefaders börs, att han sjelf knappast eger medel att förskaffa sig det nödvändigaste, borde en uppfinning, hvilken sätter en man i tillfälle att utan tidspillan eller kostnad kunna förändra sin hustrus aflagda kläder för sitt eget bruk, vara dubbelt välkommen.
Hos undertecknad, som tagit patent å en särdeles praktisk uppfinning, kan man på två minuter lära att ögonblickligen förändra en modern fruntimmersklädning till en herrskjorta.
(Patentinnehafvare.
)”
Strof fyra, rad sju, har även alternativet ”stjernformigt smycke”.
Dikten trycktes första gången i kalendern Svea 1889, tillsammans med en annan dikt, ”I småsinnets skrubb” och en minnesteckning över VB av Gustaf af Geijerstam.
Dikten skiljer sig ganska mycket från versionen i Stora boken, sannolikt har Axel Lundegård gjort ändringarna.
Den version som Axel Lundegård låtit ingå i Själfbiografin 1908 överensstämmer emellertid med VBs i Stora boken och den fjärde strofen blir sedan AL valt bland de alternativa raderna:
Hon tycker sig läsa i dessa ögon
en saga om kärlek och nytändt hopp
och tänker med stolthet: ”en ny eröfring!”
ett fjäderlätt moln ifrån himlen bort
men stjärnformigt smycke blixtrar på bröstet,
som flämtande häfves och andas kort.
(sid. 120 f)
I versionen i SS 7, sid. 41 f, låter fjärde strofens inledning så:
en saga om kärlek och nytänt hopp.
Båda dessa varianter har ju VB lämnat öppna.
Brev till Ernst Beckman, red. för Ny illustrerad tidning.
I det åsyftade brevet av den 24.6 skrev Beckman bl.a. ”Med tacksamhet skall jag – om som jag tar för gifvet – forts. håller hvad början lofvar – mottaga från Er bilder ur det skånska lifvet.” (LUB)
En överstruken mening i brevkonceptet är värd att återges, då den avslöjar en av VBs källor till allmogehistorierna:
”Här finns en bondgumma som är en lefvande krönika, fullproppad med sagor och påhitt, hvilka jag efter hand tänker att uppteckna, ty det vore synd om dylika qvarlefvor från en försvunnen tid skulle förfaras.”
Sannolikt åsyftas härmed Else Sjöberg, se not 53.
Under sommaren 1882 tycks en tillfällig förbättring ha ägt rum i VBs ben.
Den 14 juli har hon skrivit i almanackan: ”Jag försökte, för första gången i år, att gå.”
49 ff.
Stycket: ”Ringen ville... t.o.m. hela landet”, har i ms skrivits tre sidor längre fram under rubriken ”Fragment, hörande till Doktor Slump.”
Med hjälp av en överstruken mening från ms sid. 61 har det infogats på rätt ställe.
Emanuel Wenster (1785–1856) blev år 1806 akademi-kapellmästare och domkyrkoorganist i Lund efter sin far Christian Wenster.
Förf. till skriften ”De vi musicae in homines.” 1805.
Jur. ex. år 1808 och assessors namn 1812.
Titeln assessor utdelades förr även som hederstitel åt förtjänta män i skilda yrken.
(VBs mormor hade 1800–1801 varit guvernant hos familjen von der Lancken på Wankifva.)
Carl Gustaf Schönbeck (1786–1860) med. dr.
1818 och lasarettsläkare i Lund samma år.
1835 förste stadsläkare i Göteborg.
Professors namn 1842.
På Tegnérs tid i Lund även känd som skald.
Gift första gången med en kusin till VBs mor.
Av de här uppräknade sagorna och berättelserna från en annan källa än den i not 45 omtalade bondkvinnan har VB i Stora boken skrivit ner ”Niper”, som hon ger titeln ”Svinavakterskan” och ”Den late pojken”, som av Axel Lundegård fått titeln ”Dommer-Jins” i SS 7.
Uppenbarligen planerar VB en sagosamling med denna titel och tänker illustrera sagorna med silhuetter.
Jmf not i SS 7, sid. 306 ff.
Ytterligare två varianter på versen lämnas:
Hör ack hör på fogelqvitter
hungrig sparf på qvarnen sitter.
och:
Piga, lyss på fogelqvitter
Axel Lundegård har tryckt sagan i SS 7, sid. 54 ff.
Else Sjöbergs namn efter denna saga kan betyda att VB hört den från två håll.
Hon anger ju på sid.
79 att bland de sagor som hon hört av sin mor och vilka denna i sin tur fått från ”Moster Johanna” i Trelleborg finns en saga kallad ”Niper.”
Under tre av de folksagor som VB skrivit ner i Stora boken står Else Sjöbergs namn, näml. ”Svinavakterskan”, dvs ”Niper”, ”Pingsoen” och ”Kitta grå.”
En struken mening i brevet till Ernst Beckman den 25.8 1882 (sid. 74 och not 45) omtalar ”en bondgumma som är en lefvande krönika fullproppad med sagor och påhitt, hvilka jag efter hand tänker att uppteckna [...].”
Denna bondgumma är sannolikt identisk med Else Sjöberg.
I kyrkböckerna från Hörby kan man finna de yttre data som anger ramen kring Else Sjöbergs liv.
Hon föddes den 15.10 1836 i Ousby.
Fader var timmermannen Jöns Sjöberg, född 1787 i Gudmundtorp, och moder var Karna Månsdotter, född 1807 i Munkarp.
Else var ett av fyra barn.
Hon gifte sig 1860 med Ola Isaksson, född 1837 i Hörby.
Hennes man omtalas en gång som åbo, annars som inhysehjon, d.v.s. utan egen jord och eget boställe.
Familjen var fattig.
Makarna fick 6 barn, äldste sonen flyttade 16 år gammal till Danmark, yngste sonen dog i 2 års ålder.
1870 flyttade familjen från Hörby men återvände efter fyra år, och då bosatte de sig, av husförhörslängden att döma, i närheten av Benedictssons, båda familjerna står skrivna på ”Hörby nr.
6 och 21”.
I längden för 1880-talet står antecknat: ”utfattiga”, vidare om Ola Isaksson: ”obefintlig” och om Else Sjöberg: ”lefver skiljd från mannen.”
Skilsmässan tycks ha varat livet ut.
1891 har mannen flyttat till Södra Åsum där han senare avled 1913.
Else Sjöberg stannar i Hörby till 1895, husförhörslängden för 90-talet anger: ”utfattig.
Mannen Ola Isaksson.
Obefintlig.”
En konfunderande anteckning i längden för samma tid, vid Else Sjöbergs namn, ”rest till Amerika 95”, är överstruken, vilket så vitt jag förstår kan tolkas antingen som en felskrivning eller som att hon verkligen rest men återvänt.
Senare anges nämligen att hon den 2.7 1908 utflyttat till Södra Rörum, strax utanför Hörby, där hon avled den 11.2 1922.
I Södra Rörum var hon skriven på prästgårdens torp.
Enda möjligheten för den utfattiga kvinnan att resa till Amerika (och sedan återända!) bör ha varit om något av hennes barn emigrerat dit och sedan sänt efter henne, men att hon inte trivdes utan ville tillbaka till det Hörby där hon slitit ont.
Långt sannolikare verkar det vara att antaga att noteringen felaktigt skrivits vid hennes namn.
Bakom dessa torftiga data från ett slitsamt liv har tydligen funnits en kvinna som var som ”en lefvande krönika fullproppad med sagor och påhitt”, en kulturbärare som inspirerat
Victoria Benedictsson att skriva ner och illustrera flera folksagor.
Denna version av sagan är tryckt i SS 7, sid. 61 ff.
Silhuetterna är avbildade på sid. 305.
På sid 88 ff i Stora boken är ”Pingsoen” nedtecknad på bygdemål.
Jmf not 59.
Brev till Arthur Hazelius (1833–1901), som 1882 givit ut Ur de nordiska folkens liv, 1–2.
En recension av häftena i Post och Inrikes tidn.
1.7 1882 har uppmärksammats av VB som delvis skrivit av den i sin Studiebok 2.
I recensionen hyllas en annan skånsk kvinna näml.
Eva Wigström, som samlat in allt det skånska materialet till häfte 2.
VB undertecknar sitt brev ”Samlaren” – kanske påverkad av recensionen, där det bl.a. heter:
”Det är oss ett särskildt nöje att få lemna fru Eva Vigström vårt tacksamma erkännande för hennes flit och skicklighet – vi voro färdiga att tillägga: hennes ’tur’ som samlarinna och upptecknarinna [... ].”
Eva Wigström (1832–1901) utgav under pseud.
Ave en lång rad berättelser och noveller, men blev speciellt uppskattad för sina folklivsskildringar från de sydsvenska landskapen, av vilka Folkdiktning etc.
(1–2, 1880–82) och Skånska visor, sagor och sägner (1880) kan ha stimulerat
VBs folklivsintresse.
I flera av sina böcker lämnar August Bondeson (1854–1906) ljudbeteckningsscheman,t.ex. i Visor på Ätradalens bygdemål, 1878, och i Halländska sagor.
Saml. bland folket och ber. på bygdemål. 1880.
Rekommendationerna till stavning av texter som återges på landsmål är hämtade från inledningen till Hazelius Ur de nordiska folkens lif, 1., sid. V.
Dikten har, så vitt jag kunnat finna, inte tryckts tidigare.
I spänningen mellan å ena sidan en skräckfylld dragning mot det stora och okända och å andra sidan längtan efter lugn och trygghet i ’Vänners ring” är det inte svårt att ana den
självupplevda konflikten.
Denna bygdemålsversion av ”Pingsoen” trycktes i Svensk Folktidning den 3.11 1882, illustrerad med två av VB klippta silhuetter.
Samma version trycktes i Svenskt skämtlynne, X, sid. 31 ff.
Silhuetterna finns ej i silhuettalbumet utan är avbildade efter SS 7.
I SS 7 har Axel Lundegård tryckt den på riksmål, sid. 61 ff. Jmf not 54.
Pingsoen
raint aina
vannösor
fårrhualitt
döraskammelen
tåcke
tyde
rajted
trävara
stitjelbärahätj
stämde
harrepinga
trilla rongen om
aede
ditt laia
löen
piddjed
Sannolikt åsyftas operasångaren Oscar Arnoldson (1830–1881), efter 1859 ansedd som operans främste tenor.
Förutom J.O. Wallin, som var ärkebiskop, har två biskopar Wallin funnits.
Tryckt i SS 7, sid. 65 ff.
Tryckt i SS 7, sid. 68 ff.
Tryckt i SS 7, sid. 72 ff.
Sagan trycktes på landsmål i Svensk Folktidning, illustrerad med 4 silhuetter och något annorlunda utformad än här.
Folkmålsversionen även i Svenskt skämtlynne, X, sid.
18 ff.
Se sid. 154 ff och not 109.
Tryckt i SS 7, sid. 77 ff.
”jublande” är överstruket i ms och inte ersatt av något annat ord.
Denna skiss, som också haft titeln ”En kyss”, har VB korsat över i Fol. I.
Trots sin obearbetade form ger den inte bara en tidstypisk situationsbild av förhållandet man-kvinna, den bär också tydligt sin upphovsmans särprägel.
Här finns motviljan mot den lättköpta erotiken, den sympatiska beskrivningen av den kunskapstörstande och lugnt självmedvetna unga flickan, som trots sin varma känsla för mannen kan vänta – och som därför avgår med segern: äktenskapet.
Axel Lundegård har, sannolikt därför att skissen korsats över, låtit trycka en annan version av ”Skymning” i Själfbiografin 1908, sid. 114 ff, där han ger sken av att den tagits ur Stora boken.
Det är emellertid en ganska annorlunda variant av den lilla skissen som han återger, en variant som av handstilen att döma kan vara ungefär samtidig, och vars manuskript förvaras i LUB.
Som en jemförelse återges det radikalt omarbetade slutet ur den av Lundegård tryckta versionen: ”Utan ansträngning gjorde hon sig lös och utan att han kom sig för att kvarhålla henne, gick hon emot dörren.
Han greps af ångest som vid en oersättlig förlust.
Hvad hade han sett i dessa ögon?
Endast en kvinnosjäl som gled undan utan att han ägde makt att hålla den kvar.
Dörren stängdes.
Ljudlöst som för att icke störa honom.
Utan buller, utan uppseende, men för alltid.
Han hade lärt henne för mycket.”
Denna version även i SS 7, sid. 26 ff.
I ett senare avsänt brev till VB diskuterar Svahn silhuetterna till ”Pingsoen”, Se VBs svar på sid.
135 och not 89.
Stagnelius drama ”Martyrerna” ingick i diktsaml.
Liljor i Saron 1821; Nicanders sorgspel Runsvärdet och den förste riddaren kom 1820.
Brevutkast till fröken Anna von Seth (1858–1923), som vänt sig till VB för att få råd ang. sitt författande.
Redan den 3.6 1882 hade VB skickat ett brev med rättelser o. kommentarer till dikter av Anna von Seth, och den 6 juni står i hennes almanacka: ”Tisdag.
Fröken A v Seth här, var mycket treflig, berättade många roliga historier.”
Ett antal brev och kort från VB till Anna von Seth förvaras på LUB.
En artikel om deras bekantskap, ”Victoria Benedictsson som litterär rådgivare” av Karl Erik Rosengren står i Svensk Litteraturtidskrift 1961, sid. 67 ff.
Den intressanta passage från ”Rydberg – Nyt Tidskrift”, där VB räknar upp för Anna von Seth vilka moderna författare hon bör läsa, är överstruken i Fol. I.
I det avsända brevet har avsnittet också uteslutits, och VB nöjer sig med att uppmana sin unga skyddsling att studera ”det mera framstående, icke allenast hos oss utan än mer hos våra grannar Danskarna och Norrmännen.”
Meningen om tidskrifterna finns dock med i brevet.
För övrigt är det avsända brevet i det väsentliga identiskt med utkastet, kritiken har dock mildrats något.
Brev till Ernst Beckman, red. för Ny ill. Tidning.
En anteckning på kuväret med svarsbrevet från Beckman visar att VB nu tänkt kalla sin sagosamling: ”Sagor och silhuetter”.
Brevet i LUB.
Dikten trycktes i Eslöfs Tidningar den 1 nov. 1882, utan författarangivelse.
Därefter i Sjelfbiogr. 1890, sid. 106 f och i SS 7, sid. 43 f.
I ms avslutas dikten med en strof som korsats över och ej tagits med i de tryckta versionerna:
Sjelf må jag vräkas af tidens bölja
dit jag ej vill – eller gå i qvaf –
kan jag ej hemsjukans längtan följa,
beder jag dock att få här min graf.
Öppnandet av järnvägen betydde för VB personligen att hon nu lättare kunde resa med sitt sjuka ben.
Mårten Rahm (1844–1904) var sedan 1878 redaktör för Eslöfs Tidningar.
Han blev folkskollärare i Lund 1869 och kom via Folkskolans Veckoblad, som han redigerade och utgav 1872–79 att övergår till tidningsverksamhet.
Brevet har sänts tillsammans med dikten.
Över rad 1 i strof 10 har VB skrivit varianten (’inför Guds anlet’) och över följande rad (Hans) i st. för ”dess”.
Utkast till brev till Anna von Seth. Brevet finns ej i LUB.
Den kritiserade dikten ingår däremot i Anna von Seths diktsamling Stämningar, som kom ut först 1908.
I den tryckta versionen, ”En Saga”, sid. 31 ff i Stämningar, kan man se hur Anna von Seth omarbetat dikten strof för strof genom att helt rätta sig efter VBs anvisningar.
Grundplanen har förändrats enligt hennes förslag om att landet måste vara hotat av fiender för att det skall vara någon mening att uppväcka den gamle kungen.
Två nya strofer med detta innehåll har tillfogats.
Vidare har detaljanmärkningarna följts till nästan 100 % och VBs omskrivning av strof 11 har Anna von Seth låtit trycka som sin med ändring endast av ”Dock” till ”och” på tredje raden.
Mellan rad 1 och 2 i strof tre har VB skrivit: (dålig meter).
Slutet av brevet, fr.o.m. ”Enligt min tanke ..” står i ms efter brevet till Beckman på sid. 119.
I brevet från Ernst Beckman, Ny illustrerad tidnings redaktör, daterat 3 nov. 1882, står bl.a.:
”Skånska skizzerna har jag just nu fått tillfälle att framleta under det berg som hopat sig under min tvungna frånvaro i Amerika jag skall med tacksamhet använda dem om Ni tillåter mig att her o. der en smula retouchera. [...]
I fråga om folksagornas publicerande vågar jag ej ingifva Eder öfverdrifna förhoppningar.
Nu är det allfor sent före jul – i alla händelser.
Något synnerligt arvode vore ej att påräkna under annan form än delning af vinsten med förläggaren om sådana kan anskaffas.
Detta är jag dessvärre teml. viss på.
Det lilla honoraret för upps. om Skåne skall jag sända med första.” (Brevet i LUB).
Här åsyftas ”Spridda drag af skånskt folklynne”, som VB sänt i förra brevet.
Se Stora boken sid. 24 ff.
”Jeppa” och ”Gamle Ola” trycktes båda i Svensk folktidning, den 1 sept. 1882, resp. 24 nov. 1882.
Därefter i Från Skåne. ”Otur” förblev otryckt.
Jmf ovan not 39.
Sagan är tidigare tryckt i SS 7, sid.
83 ff, med rubriken ”Kvinna, kvinna, vad har du gjort!”
Georg Nordensvan, författaren och konsthistorikern (1855–1932), gav 1882 ut romanen I Harnesk. Den recenserades i flera dagstidningar i nov., dec. 1882.
På sista raden i ms står ”hand” vilket ändrats till ”hatt”.
Den åsyftade recensionen, som också behandlade Gustaf af Geijerstams novellsaml.
Gråkallt, stod i SDS den 28.11 1882 och var undertecknad -pt-, signatur för H.E. Larsson.
Om Nordensvan skrev -pt-: ”Han besitter en ej ringa iakttagelseförmåga och berättar ledigt och underhållande.
Hans bok kan derföre läsas med mycket nöje af hvem som helst.”
De positiva orden väckte
VBs motsägelselusta och hon formulerade insändaren, som dock inte kan återfinnas i tidningen.
Jmf sid. 144 och not 98.
Brev till Anna von Seth. Ej i LUB.
Robert Hamerling (1830–1889), österrikisk diktare, mest känd för sina episka dikter såsom Ahasver in Rom (1866, 28de uppl.
1916) och Der König von Sion (1869, 17de uppl. 1910).
En omarbetad version av dikten ingår i Anna von Seths samling Stämningar (1908) under titeln ”Storm.”
Då VBs brev av den 5.12.82 inte finns i LUB vet vi inte exakt vilka ändringar hon rekommenderat.
Strof två – som VB givit omdömet ”låter platt” – är emellertid helt borttagen i den tryckta versionen.
Axel Lundegård antar, säkerligen helt riktigt, att brevet är avsett för Charles de Quillfeldt.
En bit av det finns tryckt i DoB I, sid. 162 f.
Den i samband med Örnberg omtalade Andersson var en affärsvän till Quillfeldt, grosshandlare Anders Magnus Andersson (1835–1891) i Göteborg.
Tillsammans med A.G.
Örnberg etablerade han i denna stad firman Örnberg &
Andersson; han övertog ensam firman 1867.
På 1870-talet anlade han glasbruket Fåglavik vid Herrljunga, där man tillverkade flaskor, hushållsglas m.m.
Fåglaviks glasbruk började man 1879 tillverka den av Quillfeldt uppfunna patentproppen för flaskor.
(Se Böök, sid. 105 f. och sid. 130).
Den 5 nov 1882 reste Victoria Benedictsson med den nyöppnade järnvägen till Malmö för att få vård för sitt sjuka ben hos den s.k. ”Lundakvinnan”, fru Elna Hansson.
Hon inackorderades för 2 kr om dagen hos sina vänner systrarna Andersson vid Gustaf Adolfs torg.
Almanackan för nov. mån. ger de yttre villkoren:
Jernvägsbiljett 1.05
Koffert, frakt 1.08
Droska 1.00
Olja 50
Fru Hansson 10.–
Salva –10
Hon skulle stanna i Malmö till i juni nästa år.
Systrarna Andersson var fyra till antalet:
Maria (1829–1909), Mathilda (1831–1886), Oliva (1833–1917) och Hildegard (1835–1928), döttrar till häradsskrivare Olof Andersson från V. Alstad, som 1854 flyttat till Malmö.
Systrarna tog emot inackorderingar i sin bostad vid Gustaf Adolfs torg nr 40 (nuv. nr 4) och Oliva drev dessutom en förberedande skola för gossar i samma hus.
Fru Elna Hansson (1814–1891), f.
Arfvidsdotter och gift
Månsson var en märklig kvinna.
Hon var den mellersta i raden i en dynasti på fem läkekunniga kvinnor.
Hennes dotterdotter Hedda Andersson blev den första kvinnliga läkare som utexaminerades från Lunds universitet.
Fru Hansson, som i folkmun kallades ”Lundakvinnan”, vårdade sjuka, främst för yttre skador, benbrott, sår o. dyl.
I sitt hem i hörnet av Altonagatan och Stora Nygatan i Malmö tog hon emot patienter, och även långvarigt sängliggande fick plats på hennes sjukhus.
Många lyckades hon bota och hennes förtroende hos allmänheten var mycket stort.
Där professor Ask i Lund misslyckats, nämligen med Victoria Benedictssons skada på höger ben, lyckades Lundakvinnan åstadkomma bättring.
VB kom så småningom upp från sjukbädden och kunde börja gå, först med kryckor, sedan käpp.
Ett brev till Christian Benedictsson, dat. 15.11 1882, berättar om den första tiden i Malmö:
”Käre, lille Far!
Tack för brefvet, hvilket jag emottog i går e.m. [...]
Jag tänker mycket på er alla och på bokhandeln med, men har svårt för att skriva emedan jag för benets skull måste ligga i en ganska obeqväm ställning.
Gröt hafva vi på både natt och dag, der kommer otroligt mycket blod och var.
Fru Hansson menar att der verkligen fins en lös benskärfva som måste ut på ett eller annat sätt, vi ha upptäckt hvar den sitter men det kommer väl att dröja innan man får fram den.
Hon gifver goda förhoppningar, men menar att det går långsamt, gymnastiken sker mycket varsamt och jag får ej ens i vagn lemna rummet ty gumman säger att benet är ofantligt skört nu och kunde brista af ringaste stöt eller oförsigtighet.
Jag har varit dålig i det i följe af resans ansträngning, men nu är det Gud ske lof bättre igen. [...]
Käre far, det gör mig så grufligt ondt att jag skall ligga och kosta dig så många penningar, men så hoppas jag att de inte skola vara utkastade och att du genom min återvunna helsa och hjertliga tacksamhet skall finna åtminstone någon ersättning för alla dina uppoffringar. [...]
P.S. Hildegard [en av systrarna Andersson] har nu lärt sig greppen af fru Hansson och sköter benet, ty jag får inte lof emedan jag ej har kraft nog att göra det sjelf.”
Trots sjukdomen hade VB en relativt lycklig period av sitt liv under de 8 mån. hon tillbringade i Malmö.
Hon fick nya intryck och tid att läsa och arbeta.
Böök talar träffande om denna tid som hennes ”universitetsvistelse”.
Om systrarna Andersson och den märkliga Elna Hansson se vidare Karl Erik Rosengren, ”Victoria Benedictsson i Malmö”, sid. 215 ff i Svärdfejare och själamord.
En festskrift till Malmö Nation 1962.
Dikten skrevs som ett beställningsarbete till Oscar Svahn i Svensk folktidning.
Svahns brev till VB är felaktigt daterat d. 10 Jan. 1882, måste vara 10 dec, och på det bevarade kuvärtet har VB antecknat: ”Emottaget den 14de besvaradt med ett poem d. 16de.”
För att man skall förstå den utformning VB givit dikten och det brev hon samtidigt skrev, återges Oscar Svahns brev i sin helhet:
Herr J.E. Tardiff
Då Sv.
Folktidning under hela detta år haft stora utgifter i förhållande till sina inkomster, så ser jag mig föranlåten att medelst inneliggande lilla revers erinra om, att jag ej glömt bort tidningens skuld till sin vänlige och nitiske medarbetare.
Skulle denna skuld vid närmare skärskådande befinnas öfverstiga 100 kr., skall öfverskottet sändas samtidigt med förbindelsens inlösande.