Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon anförtrodde honom att hon hade ett ärende i en villa på Djurgården.
Solen glödde skarpt på det Bünzowska huset, en trotsig och lysande riddardikt i sten.
Tomas kunde aldrig upphöra att beundra dessa murytor från i går, som mästaren genom några oregelbundna och knappast märkbara skiftningar i teglets färg lyckats giva en prägel av att ha trotsat århundradens regn och blåst.
Tomas sökte få i gång ett bildat samtal, men fick endast korta och förlägna svar.
Under tiden irrade hennes morgonklara bruna ögon omkring från hans ansikte till hans halsduk, från halsduken till de ridande i allén.
De hade kommit till spårvägens slutpunkt nedanför Hasselbacken.
Tomas följde henne ett stycke framåt slätten.
Med ens stannade hon och sade på en gång blygt och damaktigt:
-- Förlåt, men ni får inte följa mig längre.
Det går inte an att någon får se mig i sällskap med en herre.
Tomas rodnade och sade ett kort farväl.
Han följde henne med ögonen tills hon försvunnit bakom en grön trädgårdsgrind långt borta.
Därefter satte han sig på en bänk och rökte en cigarrett.
Förlustelselokalerna vid slätten lågo tysta och döda i majmorgonens kritbleka ljus.
Tomas satt och tänkte på hur han skulle vara klädd på aftonen; han hade efter bästa förstånd skrivit "Om nådemedlen" åt Greta och mycket riktigt också blivit ombedd att komma med på Märtas flickbjudning.
Skulle han ha vitt skjortbröst eller kulört halsduk?
En täckvagn stannade utanför ingången till Hasselbacken; en dam och en herre stego ur.
Tomas smålog, då han kände igen dem.
Det var fru Grenholm och doktor Rehn, en känd framstående läkare.
Vårsolen lyste blitt på de två gamla älskandes väg.
Ett sällskap varietéartister av skilda raser och nationaliteter kom förbi, muntert pladdrande på tre eller fyra språk.
Deras av smink och nattvak urlakade gycklaransikten, knivskarpa röster och bjärta sluskelegans förenade sig till ett falskt och lustigt missljud, som dröjde några sekunder i luften och tonade bort.
Slätten låg åter solvit och tyst.
Tomas reste sig och gick några steg.
Trädgårdsgrinden öppnades därborta, och någon kom ut.
Var det Ellen?
Ja, det var hon.
Tomas fick hjärtklappning och gick långsamt emot henne.
Det glimmade till i hennes ögon, då hon såg att han var kvar, och hon rodnade svagt.
-- Förlåt, fröken, sade han med de öppna blå ögonen vilande i hennes, vågar jag föreslå er en promenad på Skansen?
Om ni har tid.
-- Nej, sade hon undvikande, jag vet inte...
Med ens kom hon att tänka på björnungarna, som hon avgudade.
-- Ja, jag är ledig till klockan tolv i dag, svarade hon.
Och de följdes åt på vägen uppåt Skansen.
Träden hade nyss fått späda löv, som gåvo solljuset på deras väg en grönaktig skiftning.
De talade om varandras förhållanden.
Hon hette Ellen Karlsson.
Hennes far var död; han hade haft en anställning vid slottet, och modern levde av en liten pension.
Hon hade en bror, som var sjutton år och gick i elementarskolan.
Han skulle bli student nästa vår.
Han hade mycket gott huvud och ville så gärna bli läkare.
Tomas gick och undrade, om han kunde våga kyssa henne snart.
De hade kommit in på en av de grönkantade stigar, som föra upp åt Bredablick.
Nej, ännu var det för tidigt, men om en kvart hade han kanske redan kysst henne.
Vad skulle han sedan göra?
Kunde han föreslå henne en supé någon afton?
Björnungarna lekte som hundvalpar i sin bur.
Vaktaren kom just med frukost; han gav dem två stora brödkakor var.
På armen hade han ett tråg med köttmat, som han skulle bära till de vuxna björnarna längre bort.
Den äldre av ungarna kände lukten av köttet, och då vaktaren avlägsnade sig med tråget, började han gråta med ett uttryck av så sönderslitande förtvivlan, att Ellen nästan fick tårar i ögonen.
Det var något av vildskogens hemliga sorg i hans veklagan.
Han såg icke åt sina brödkakor, så länge han mellan trädens stammar kunde uppfånga en skymt av vaktaren med köttet.
Brodern, som var av en ännu ofördärvad och mera förnöjsam natur, hade under tiden glufsat i sig sina kakor och övergick därefter omedelbart till den andres portion.
Det kunde han lika gärna ha låtit bli; han fick genast en örfil så att han tumlade om flera varv.
Flat och snopen gick han bort och lade sig att sova i andra ändan av buren, medan den äldre i kvävt raseri började mumsa på kakorna.
Mitt under måltiden erinrade han sig ännu en gång sin sorg och uppgav ett tjut, som skakade hela hans ludna kropp, och som småningom dämpades till låga snyftningar.
Ellen och Tomas stirrade betagna på djuren.
Därefter möttes deras blickar.
Ingen människa syntes.
Skogen låg tyst och vid omkring dem, och vinden gnolade i grenarna över deras huvuden.
Var det nu det skulle ske?
Hon tycktes ha gissat hans tankar, ty de stora rödbruna ögonen började spela med ett så förskrämt uttryck, som om hon såg sig om efter hjälp.
-- Låt oss gå, viskade hon.
Tomas uppgav allt hopp för den dagen.
De kommo ned på Bellmansrovägen.
Han plockade en bukett sippor vid vägkanten och fäste den vid hennes barm.
Han var glad över att ha kommit på den idén, oaktat den icke är så ovanlig, ty han var yr i huvudet av skogsluften och visste icke vad han skulle säga eller göra.
Plötsligt fick han en ny idé, som var ännu bättre än den första.
-- Är ni inte hungrig? frågade han.
Hon var icke hungrig, men han lyckades likväl övertala henne att gå med in på Bellmansro och dricka kaffe med bakelser.
De kommo överens om att icke sitta ute, ty man kunde bli sedd, och de togo plats i ett litet grönt möblerat sidorum, med en dålig soffa, ett bord och ett par stolar.
Det var en kvav luft därinne.
Han hjälpte henne av med hatt och kappa, sedan uppasserskan serverat dem och gått.
Kaffet var drucket.
En geting surrade på rutan.
Tomas iakttog, att hon ännu hade en fin rödaktig strimma på halsen efter kattens rispa.
Men han kunde icke taga ögonen från hennes armar.
Dessa armar, nakna, vita...
-- Hur mycket är klockan? frågade Ellen.
Han smög sig tätt intill henne och viskade bönfallande i hennes öra:
-- Era armar -- jag vill se era armar...
Tomas trodde icke sina ögon.
Hon satt några sekunder som förstenad, men tog slutligen med sömngångaraktigt lugn av klänningslivet och lade det på en stol.
Därefter betäckte hon ansiktet med sina händer, mörkröd av skam.
Han drog henne till sig och kysste henne överallt, på halsen, bröstet, korsetten.
All motståndskraft hade domnat i hennes unga, vita lemmar, och de skygga röda ekorrögonen flackade förvildat hit och dit, i rädsla, i skräck.
Plötsligt förlorade hon all besinning och slog armarna om hans hals med ett litet skrik.
Konsul Arvidson gav middag i sin villa vid Humlegården, trots den framskridna säsongen.
Hans fru fyllde femtio år.
Fru Arvidson hade varit vacker som ung; nu på äldre år hade hon fått en påfallande likhet med Karl X Gustav.
Den rymliga, långsträckta matsalen hade endast två fönster på en kortvägg; man hade därför gjort dag till natt, slutit till persiennerna och tänt alla ljusen i kronorna.
Konsuln hade nyss hälsat sina gäster välkomna.
Hans nära sextioåriga ansikte hade ännu det återsken av ungdom, som två klara, ständigt sökande och ständigt otillfredsställda ögon någon gång kunna sprida över en åldrande världsmans av vällevnad något kolorerade hy.
Överste Vellingk satt vid värdinnans sida; konsuln hade fört fru Weber till bords.
Tomas Weber hade fått Märta Brehm till sin högra granne.
Han hade en violbukett på frackuppslaget.
Han hade varit tillsammans med Ellen varje afton sedan lördagen och var yr i huvudet av lycka, men också en smula blek.
För att förklara, varför han icke kunde gå på Märtas bjudning, hade han just dukat upp en historia om en examensfest, som en av kamraterna hade givit, och vid vilken han varit tvungen att närvara, emedan han eljest lätt kunnat få en ovän.
Märta hade nyss frågat honom, om han hade haft roligt på sin kamratfest.
-- Det var avskyvärt tråkigt, förklarade Tomas trovärdigt.
Jag längtade därifrån hela tiden...
Märta knep ihop ögonen som hon brukade och smålog oskyldigt maliciöst, som om hon icke trodde honom mer än jämnt.
Märta Brehm var aderton år.
Hennes vidjeslanka gestalt var smal som en sextonårings, men linjernas mjuka, självmedvetet avvägda lek jävade likväl icke hennes ålder.
Hon hade en krämvit klänning med långa, vida tyllärmar, i vilka de späda jungfrulemmarnas böjningar och sträckningar skymtade drömlikt frestande.
Kring halsen hade hon en helt liten urringning; i skärpet och i det blekbruna håret bar hon violer.
Bordeauxn serverades, och de stötte leende sina glas tillsammans.
Mitt emot dem sutto Hall och Greta.
Greta hade sin porslinsklänning, som hon kallade den; det var en ljus, blommig sommarklänning i ett blått och vitt mönster, som erinrade om gammalt porslin.
Hon hade i början en ansträngt städad min och kastade då och då en skygg blick på en stor, blekgrön orkidé, som Hall hade i knapphålet, och vars underliga former nästan skrämde henne.
Den tycktes henne likna ett levande djur mera än en blomma, något sällsynt och ljusskyggt vattendjur, som nyss blivit uppfiskat ur havets grönaste djup.
Vad Johannes Hall beträffar, fann hon honom mera ful än vacker, men hon upptäckte småningom, att han hade ett gott och vinnande löje.
De kommo snart på god fot med varandra, och det dröjde icke länge förrän Greta började uppföra sig som om hon varit hemma hos sig.
Mortimer hade av en egendomlig ödets ironi blivit sammanförd med fru Wenschen, med vilken han, vad ingen visste, av gammalt hade förtroliga relationer.
Deras förbindelse hade likväl varken varit långvarig eller seriös.
Fru Wenschen var klädd i gyllengrått siden och djupt dekolleterad.
Mortimer kikade hastigt ned i hennes barm med en likgiltig blick av samma art som den, med vilken en turist betraktar ett landskap, som han sett någon gång för längesedan, och i vilket han upplevat en eller annan betydelselös episod.
Han var vid ett grått lynne.
Vad skulle han tala om, som kunde intressera henne?
Plötsligt erinrade han sig historien om Gabels byxor, som han hört av Tomas Weber, och redan efter det första glaset bordeaux hade han berättat den för henne.
Det var så mycket lämpligare som Grothusen just satt i närheten, snett över, och själv kunde tjänstgöra som åskådningsmaterial.
Den livliga frun blev genom denna historia försatt i en så munter stämning, att Mortimer nästan blev orolig.
-- Är det verkligen sant? frågade hon, medan de troskyldiga blå ögonen med ett smäktande uttryck sökte över till Grothusen.
Baron Grothusen hade ingen blomma i knapphålet, ty det var första gången han var gäst i konsul Arvidsons hus.
Han konverserade med fröken Mary, konsulns dotter, angående vissa reformer i militärväsendet.
Han sökte särskilt intressera henne för införandet av mörka knappar av uniformens färg; de blanka knapparna av metall vore föråldrade.
-- I en tid som vår sprida de ingen glans över vårt stånd, snarare löje, och i krig äro de helt enkelt farliga.
Det skulle dessutom göra ett gott intryck på riksdagen...
Arvidson betraktade honom intresserad med sina allvarliga, mörka ögon, som tycktes speja efter det äkta i allt.
Det var något visst manligt över baron Grothusen; något manligt och vederhäftigt.
Och hon såg av den aktningsfulla förbindlighet, varmed överste Vellingk drack med honom, att han var högt värderad av sina förmän.
Professor Weber hade fru Brehm.
Det skulle varit omöjligt att av detta lilla skära, barnsliga rokokohuvud med det redan vitnande håret sluta sig till en prövad och erfaren kvinna, vars starka natur sund och oskadad gått igenom svåra kriser.
Hon hade växt upp under brydsamma omständigheter, och hennes äktenskap hade icke varit lyckligt.
Hon var sedan åtta år tillbaka skild från sin man, en bankrutterad köpman, som efter en del inkorrekta transaktioner flyttat över till Amerika.
Hon mottog nu ett årligt underhåll för sig och sina barn av sin svärfar, som var mycket förmögen och som dessutom avgudade henne; därtill förtjänade hon själv icke så obetydligt på översättningar.
Omgiven av sina tre barn och en släkting, fröken Berger, framlevde hon nu den lyckligaste tiden av sitt liv i en liten våning vid Döbelnsgatan.
Utom svärfadern, som var änkling, voro Webers och Arvidsons hennes närmaste och nära nog hennes enda umgänge; hon var en gammal ungdomsväninna till fru Weber.
Professorn fyllde på hennes glas då och då, men konverserade icke särdeles livligt; han satt och tänkte över ett litet tal, som han hade för avsikt att hålla.
Mortimer, hennes granne till höger, underhöll henne i stället flitigt om litteratur, ett ämne som i hög grad intresserade henne.
Fru Mortimer sökte förgäves få i gång ett lärorikt samtal med pastor Caldén, en medelålders man med kal hjässa och skarpa ögon, och vars mörka prästrock bröt hårt av mot de övrigas vita skjortbröst och ljusa toaletter.
Han besvarade hövligt men undvikande alla de spörsmål angående mänsklighetens lifsfrågor, som den talföra fru Mortimer i muntert virrvarr lät hagla om hans öron.
Han ville icke gärna draga in det som för honom var det högsta av allt i en flyktig bordskonversation, och om likgiltiga ting kunde han absolut icke tala.
Han inskränkte sig därför till kortfattade och något torra svar, bakom vilka fru Mortimer icke visste om hon skulle se en snillrik mans djupsinne eller den tillbakadragne lärdes brist på sällskapsvana.
Den hövliga ironi, som de i själva verket dolde, undgick henne lyckligtvis helt och hållet.
Pastor Caldén var icke ett geni, men han hade det gemensamt med geniet, att varje annan tankesfär än hans egen för honom var tom skugga och overkligt gyckel, ty han hade levt sig till den och in i den.
Av tvivel hade han aldrig känt något annat än den samvetsömme mannens tvivel på sig själv, sin kraft och sin värdighet att föra fram en stor sak.
Hans brinnande nitälskan, för vilken alla sidohänsyn skingrades som dimman för solen, var just på väg att draga honom fram från hans anspråkslösa lärareverksamhet vid en skola och göra honom till en andlig makt, en faktor att räkna med och en fruktansvärd motståndare till den moderniserande riktningen inom huvudstadens religiösa värld och dess främste målsman, en högre frisinnad och mycket populär prästman, som likt en ny Absalom blivit hängande vid håret mellan barnatrons himmel och bondförståndets jord.
Bakom den stenhårda egenrättfärdighet, med vilken pastor Caldén förfäktade den sak han gjort till sin, låg det djupare själsstrider än dem världen kände.
Hans städerska hade mer än en gång stannat undrande, nästan rädd, då hon genom den stängda dörren till hans studerkammare hört honom bedja -- lågt, men med en intensitet, så att det knakade i trähuset.
-- Vad ni har blivit förändrad, sedan ni blev gift! viskade fru Wenschen med en lång, melankoliskt eftersinnande blick bakom solfjädern till Gabriel Mortimer.
Mortimer hade varit gift i närmare tio år, men i fru Wenschens ögon var han alltjämt nygift.
-- Ja ja, svarade Mortimer.
Isynnerhet ur er synpunkt...
Hon gav honom en milt tillrättavisande spark på smalbenet med sin lilla knubbiga, handskskinnskodda fot.
Hennes ansikte hade fått ett stramt, korrekt, nästan förnärmat uttryck.
-- Aj, sade Mortimer.
Fru Wenschen satt med rynkad panna.
-- Jag tycker inte om att ha herr
Hammer till visavi, återtog hon med solfjädern för munnen.
Han ser ut som vårt onda samvete.
Mortimer hörde henne icke.
Han hade fallit i tankar, med blicken ut i luften, som det emellanåt hände honom.
Han hade ansiktsuttrycket hos en man, som ansträngt lyssnar till en anekdot, åt vilken alla skratta, och i vilken han uppfattat allt, utom själva poängen.
Hammer hade en viss möda med att underhålla sin dam, fröken Dorff, en ung sångerska.
Han var fullkomligt omusikalisk och kunde alltså icke tala om musik.
Karl Hammer var anställd på konsul Arvidsons kontor; dessutom var han släkt med honom på långt håll.
Han var en mycket blek man på ett par och trettio år, med ljust, nästan vitaktigt hår och stålblå ögon.
Det var numera endast få som erinrade sig, att han för en del år tillbaka hade givit ut ett häfte noveller av den art, att de kastade honom huvudstupa ut ur det borgerliga samhällets aktning.
Han var då några och tjugu år och stod nära sin licentiat, men avbröt tvärt sina studier av brist på medel och av missmod över stängda framtidsutsikter.
Lika litet var det någon som visste, att han ännu alltjämt skrev, så ofta kontorsarbetet lämnade honom någon tid övrig.
Hans ande hade härdats i ensamheten.
Hans hemliga dröm var en tillvaro bland några få närstående, på vilka han kunde slösa sin ömhet för att sedan med så mycket lättare hjärta kunna spruta den övriga världen i ansiktet sitt bleka och bitande förakt.
Dorff hjälpte honom med hela den älskvärdhet, som alltid stod henne till buds, att hålla samtalet gående.
Den vackra sångerskan var i själva verket ursinnig över att ha blivit placerad med en person, av vilken hon icke kunde ha den ringaste nytta.
Grothusen, hennes högra granne, kunde endast då och då ägna henne några ögonblick.
Den militäriska plikttrohet, med vilken han i början konverserade fröken Arvidson, tycktes mer och mer övergå till ett verkligt, levande intresse.
Mortimer hade ännu icke vaknat ur sin distraktion.
Han kunde icke taga ögonen från Tomas och Märta.
Kanhända erinrade han sig något av sin egen ungdoms dåraktiga och till hälften glömda hetsjakt efter en omöjlig lycka.
Då han betraktade dessa båda unga, som röda av vinet böjde huvudena samman och logo och klingade med glasen och åto upp varandra med ögonen, bit för bit, fick hans ansikte ett nästan förtvivlat uttryck.
Han liknade en man, som grubblar över något av obestämbart värde, som han glömt kvar någonstädes, eller tappat bort, eller blivit bestulen på...
-- Satan, mumlade han inne i munnen med sammanbitna tänder.
Dessutom kände han, att han började få snuva.
Fru Wenschen hade kommit i stark andlig kontakt med Johannes Hall, som hon just upptäckt vid sin högra sida.
Greta satt övergiven och litet surmulen och gned på en vinfläck, som hon hade fått på klänningen.
Hon kastade en hastig blick omkring sig och tog därefter käckt en nypa salt med fingrarna och strödde på fläcken.
Konsul Arvidson och fru Weber talade om unga mäns framtidsutsikter.
Konsulns ögon hade ett så blitt och minnesgott uttryck, då de vilade på fru Webers redan grånande huvud, ty de hade en gång för mycket längesedan haft en historia, som icke var någon historia.
Endast några kyssar bakom en trädgårdsmur högt uppe på norr, en lördagsafton i juni, medan arbetsfolkets fötter klapprade mot gatläggningen utanför.
I fru Webers röst och blick fanns det ingenting ovanligt, då hon talade med konsuln om trängseln på läkarbanan.
Tjugu års äktenskap med en man, som hon varmt höll av, hade upptagit henne så helt, att hon icke längre erinrade sig sin ungdomsböjelse.
Gång efter annan gledo hennes blickar över till Tomas och Märta.
Hon hade sett sin sons tycke för den unga flickan och hoppades att det skulle kunna skydda honom mot många av de förvillelser, som nu för tiden fresta unga män.
Tomas och Märta sade icke ett förnuftigt ord.
De voro heta av vinet och pratade om allt som föll dem in, och det var mycket.
Han satt just och berättade henne en alldeles omöjlig skolpojkshistoria, som han dessutom förbättrade betydligt, och under tiden smekte hans ögon hennes sköra, likt en blomstängel framåtböjda gestalt, barmens långsamma dyningar och tygets fall över den lilla lustiga flickmagen.
Då historien var slut, blev han sittande tyst.
Han hade kommit att tänka på den gröna kammaren på Bellmansro... tystnaden i rummet... getingen som surrade på rutan...
Plötsligt erinrade han sig, att han den gången icke hade kysst Ellen på munnen, och det strök förbi honom en känsla av oro liknande den en ung präst någon gång erfar, då han långt efter gudstjänstens slut överfalles av rädslan att möjligen ha mässat efter ett felaktigt ritual.
Nå, han hade i stället senare gottgjort alla i den vägen begångna försummelser...
Och åter var hans flyktiga tanke hos Märta.
Brydde hon sig något om honom eller icke?
Och hur skulle han få veta det?
Framgången hade gjort honom företagsam, han ville ha snar visshet.
Och medan han med hastigt påtaget allvar besvarade hennes sista gäckande inkast, sögo sig hans blickar fast vid den trånsjukt ristade linjen mellan hennes blekröda läppar.
Champagnen kom.
Professor Weber böjde sig fram och klingade mot glaset.
Han berömde fru Arvidsons hedrande vandel och utbragte hennes skål.
Det var mycket känsla i hans tal.
-- Titta på pappas nordstjärna, viskade Greta till Hall.
Se, så den lyser!
Det är jag som har hand om den och håller den fin; jag har den bland mina halsband och broscher.
Först ville pappa ha den själv i sin skrivbordslåda, men det fick han inte.
Halls oroliga bruna ögon stannade hellre på Greta än på professorns nordstjärna.
Egentligen såg han ingenting.
Han satt och tänkte på en halvvuxen, femtonårs flicka, som hade sprungit gråtande över ett torg någon gång i skymningen.
Hon hade haft ett orangegult band i sin smala, brunröda fläta.
Varför grät hon?
Skålen tömdes under animerad tillslutning.
Stämningen nådde sin höjdpunkt...
Klang av glas och skratt och surr...
Tomas blinkade mot Greta och höjde sitt glas.
-- Nådemedlen! sade han.
Greta sträckte sig fram och skålade med brodern mitt över bordet.
Hon fnös av skratt.
Märta var invigd; hon höll näsduken för munnen, ja, hon bet i den.
Längst nere vid ena bordsändan sutto Jean Arvidson och grosshandlar Wenschen; de hade blivit utan damer.
Jean satt blek och tyst.
Han hade plötsligt kommit att tänka på döden.
Läkaren hade visserligen upprepade gånger försäkrat honom, att den sjukdom han bar på sedan några år tillbaka icke medförde någon direkt fara för livet, och det oaktat kunde han icke visa tanken ifrån sig.
Han åt och drack nästan ingenting.
Maten kväljde honom, och han trodde sig känna, att vinet luktade jod.
Några gröna kvistar, som från en av buketterna fallit ned på bordduken, kom honom att tänka på granris och snö.
Gästerna tycktes honom likna nickande kinesiska dockor, vilkas tomma löje stelnat till ett dödskallelikt grin.
Han kände ett våldsamt behov av att resa sig, slunga stolen i ett hörn och gå sin väg, likgiltigt vart, endast försvinna genom en dörr.
Wenschen drack med honom oupphörligt.
Han var vid ett utmärkt lynne, spillde vin på sin låga tenorskjorta med fällkrage och sade den ena kvickheten efter den andra.
Han var förtjust åt att få sitta alldeles i fred där längst nere vid bordsändan och njuta av skaparens under utan att störas av några konversationsplikter.
-- Här sitter jag på ändan, hi! sade han och stötte sitt glas mot Jeans.
Han var svag för vitsar.
Jean skrattade hövligt, men då han trodde sig se av Wenschens ansiktsuttryck att han ämnade upprepa sin kvickhet så högt, att ett par av damerna kunde höra den, kastade han sig med hetsig energi in på ett samtalsämne, som han av gammalt visste intresserade Petter Wenschen, nämligen Bianca.
-- Skål för våra gamla minnen, sade fru Wenschen till Gabriel Mortimer och höjde icke utan rörelse sitt sherryglas.
-- Skall ni aldrig bättra er, Helga? frågade
Mortimer bekymrad, medan han lät kanten av sitt glas sakta, nästan kittlande beröra hennes.
-- Jag vet inte, svarade hon fatalistiskt.
Och hennes ögon vilade under tiden med ett drömmande uttryck på baron Grothusen, som just i en tillfällig glömska av konvenansens lagar satt och stoppade tre eller fyra druvor i munnen på en gång.
-- Jag är för resten inte så fördärvad som ni tror, tillade hon milt, nästan svårmodigt.
Det händer en och annan gång, att jag får ett litet anfall av bondånger och syr i en knapp i Petters byxor.
Hon betraktade ånyo länge och svärmiskt baron Grothusen, så länge, att deras blickar slutligen möttes och under några sekunder förblevo vilande i varandra.
Han intresserade henne.
Han var ju icke vacker, men han gjorde likväl ett mycket distingerat intryck.
Manligt och distingerat...
Plötsligt fick fru Wenschen ett litet hostanfall, så att hon måste sticka solfjädern i munnen för att hålla sig ordentlig.
Hon hade åter kommit att tänka på Gabels byxor.
Och hon viskade till
Mortimer, att det roligaste måste ha varit att se Gabel på hemvägen... med två överrockar...
Damerna drucko kaffe i salongen, herrarna i rökrummet.
Balkongdörrarna stodo öppna.
Humlegården bredde sig tyst och grön i majaftonens skymning.
Hall stod lutad över balkongräcket och rökte.
Han hade funnit Greta oemotståndlig och fru Wenschen pikant.
Det oaktat hade han haft tämligen tråkigt.
Det var hans sjukdom, detta att han aldrig kunde låta sig ryckas med.