Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Prinsens i kyrkorna publicerade manifest – detsamma som han öfverlemnat till öfverste Tranefeldts parlamentär – åstadkom emellertid en viss döfning.
Detta manifest lydde sålunda:
”Carl, landtgrefve och prins af Hessen etc., fältmarskalk och kommenderande general öfver de kongl. arméerna, gör veterligt, att då hans maj:t konungen af Danmark, Norge, etc. etc., i kraft af sina traktater och förbindelser med Ryssland, sett sig nödsakad att på skedd reqvisition åt hennes maj:t ryska kejsarinnan afstå en del af sin armé till lands och vatten, att såsom hjelptrupper brukas emot Sverge – så är hans maj:ts vilja att dessa auxiliär-trupper iakttaga ordning och nogaste disciplin och icke förorsaka minsta skada åt någon, som icke gör fiendtligt motstånd, utan att tvärt deremot enhvar svensk undersåtes egendom må blifva i beskyddad och på allt sätt säker, och att eho som emot all förmodan skulle understå sig att röfva, ströfva eller begå våldsverkan, skall utan pardon med största stränghet blifva straffad, emedan hans maj:t icke åstundar annat än att lätta krigets bördor, såvidt omständigheterna det kunna tillåta.
Hans maj:t gör sig äfven förvissad att, i anseende till sådant förfarande, hans trupper lära finna ett likadant bemötande i Sverge, isynnerhet att innevånarne, vare sig borgare eller bönder, icke göra dem något motstånd med väpnad hand eller angripa dem fiendtligen, emedan alla de, som tvärtemot krigsbruk blifva på detta sätt funna med vapen i händerna, ofelbart ådraga både sig och de sina den strängaste medfart och alla krigets vedervärdigheter”. – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
”Nånå”, sade madam Märta, oraklet i bugten, i det hon, så snart hon blott fick se hufvudet af en rödrock, stack fisk-knifven under förklädet, ”nånå, govänner, vi kunde min lif och själ ha fått det sämre!
Och fast det är stora tårar värdt att de plundrat oss på allt bränvinet och brödet, som vår egen nådige kung samlat för oss att tillgripa i krigsnöd, så får en väl ändå torka ögonen och mysa ett mysande åt hans generalhöghets både kungörelse och soldater.
Men kanske är det till slut blott satans list och konster för att locka oss i någon fälla – bäst är att ha tand för tunga och aldrig blunda med mer än ett öga hvarken natt eller dag.”
Samtlige madamerna funno visheten i detta råd och föresatte sig att, såvidt deras natur sådant medgaf, äfven följa det.
Julia Konstantia.
– Inqvarteringarnes inverkan på det husliga lifvet.
– Vackert drag af en fiende.
Under tiden, medan allt detta tilldrog sig, låg ett armt modershjerta på en oupphörligt marterande sträckbänk.
Innan den afgörande dagen kom, hade min mor ständigt sagt till sig sjelf: ”Hvad skall det bli, om staden intages?”
Nu var staden intagen, så att den kunde anses som fiendens fullständiga tillhörighet, när han så ville – och derföre hette det:
”Hvad skall det bli, om man tager min sista kammare ifrån mig?”
Det var fjerde aftonen efter det den stora revolutionsfloden börjat rulla fram sina tunga vågor genom staden.
Matmodern hade slutat sin stora rond genom boden, magasinerna, källrarna, visterhusen och den provisionella kasernen i brygghuset, der soldaterna logerade, för att med sitt husmoderliga öga bevaka alla intressen och ej låta hjelp fattas någorstädes.
Äfven de tvänne officerarne, som bodde i det stora yttre rummet näst intill sängkammaren, hade blifvit nöjaktigt betjenade med allt hvad de befallt för den lilla festlighet, som de jemte några kamrater firade under muntert glam.
Med lättnadens suck, hvilken inneslöt hoppet att det för i dag måtte vara slut, hade min mor jemte de små dragit sig in i den återstående kammaren – alla öfriga lägenheter i huset, med undantag af en oeldbar sal ofvanpå, sträckande sig öfver familjens tvänne vanliga hvardagsrum, voro upptagna af inqvarteringen.
De större barnen sofvo nu härs och tvärs, det ena på en stol, det andra öfver ett bord, det tredje på golfvet med pallen som hufvudgärd, alla skrämda till tystnad genom bullret från officerarnes fest.
Det fjerde barnet våndades sakta klagande på moderns knä vid hennes tungt slående hjerta.
Och derute hven skarpa vestanstormen, sändande genom fönster och dörrar sina hårda pipande ilar, hvilka hemskt blandade sig med de skärande ljuden af dansande tärningar, klingande glas och högljudt prat.
Ehuru endast vid slutet af september månad var kölden ovanligt skarp och fuktig i följd af det sedan flera dagar ihållande ovädret.
Den unga modern ryste och drog det qvidande barnet närmare intill sig.
Hon anade af dess oroliga rörelser att det icke länge skulle klaga sakta, och med ångestfull blick åt köksdörren, hvarifrån hon väntade Malena med den lillas aftonmjölk, började hon allt ifrigare vyssa den arma varelsen.
Lilla Julia Konstantia uppgaf höga klagorop, och sedan det ett par gånger trummat på dörren, som gick intill förmaket, utan att denna demonstration åtföljdes af önskad verkan hördes snart en af de unga norrmännens röster på en halfblandning af norska och svenska, troligen för att göra sig både artig och begriplig:
”Guds död og pine, er det slet inget menneske derinde, som kan hilse det lille börn at det må hålle sej i stillighet?
Säg at fienden står rett for dörn og proklamerer tystnad!”
”To sexer op”, ropade en annan, allvarsammare stämma, ”lad folkene vare i fred, Jörgen!
Jeg liger ikke godt jöglerier paa krigsfod.”
”Men jeg”, skrek häftigt och med rosslig röst en tredje, ”jeg synes meget godt om Jörgens proklamation om taushed”...
Och gående med något osäkra steg mot dörren, fortsatte han: ”Barn, jeg befaler dig at huske paa din dyrebare pligt og, ehvad kön du än maa tilhöre, ikke sätter dig i harnisk mod overmagten!
Vil du derimod ganske paa öjeblikket sätte et stop for sangen, tilforsikres dig vaar naade og tiladelse til at synge saa meget det lyster dig – naar vi ere gaaede vor vej.”
Man skulle kunnat tro att detta grofkorniga, men godmodiga tilltal blifvit förstådt, ty ”det lille börn” tystnade verkligen och slumrade eller, rättare, domnade in, medan den af gossarne, som somnat på golfvet, hastigt uppvaknade och helt förskräckt kröp in under stora bordskifvan.
Fattande tag med sin lilla hand i snibben på moderns förkläde och hållande ett öga och ett öra utanföre, lyssnade han tills det blef tyst i fiendeland, då han åter somnade.
Min mor var icke någon synnerligen vek eller försagd qvinna, men hennes närvarande belägenhet afpressade henne djupa suckar.
Maken borta eller, om han var på hemvägen, måhända fången; den gamle svärfadern, eljest hennes tröst, af gikten fastbunden vid sitt lilla hem på Vattulandet; hennes barn kanhända döende, och slutligen huset öfverfyldt af främmande krigsfolk, medan tjenstepersonalen, beständigt i half yrsel, icke gjorde half tjenst – och för det allra sista det stora hushållet och den starka bodrörelsen!
Och likväl sade hon till sig sjelf: ”Kan det bli värre?
Ja, mycket värre.”
Hon blickade oroligt åt dörren.
Nu kom ändtligen Malena med den lillas mjölk, den hon likväl knappt gaf sig tid att nedsätta, innan hon med dämpad häftighet utbrast:
”Jo, nu må frun tro att här står väl till!
Det har kommit loss ett rykte – jesses mej, håren må resa sej på hufvudet – di säger att klockan 2 i morgon natt, då staden ligger i sin sötaste sömn ... tvi för sådan sömn ... skall den sättas i brand och låga, såsom di gjort förr en gång i gamletider.
Da skall det bli skrän och tandagnisslan och flykt hit och flykt dit, och så slås allt folket i bojor och förs som fångar ihopknippade till Danmark att sättas i skyhöga underjordiska torn, der de hvarken få se sol eller måne.”
”Tyst med sådant enfaldigt prat!”
”Enfaldigt, kära fru – nej, så hvad det inte är enfaldigt ...
Jag har inte kommit till det värsta än.
När frun får höra det, så skall hon begripa hvad det är för orsak som gör att norrmännerna våga sej på sådan illrådighet.”
”Nå, hvad skulle det vara?
Men tala sakta – herrarne derinne ha redan tillkännagett otålighet.”
”Jojo men, di vet huruledes det är bestäldt tor oss ...
Stöd sej mot bordet, kära frun, medan jag uttalar mej – frun kunde annars släppa lilla barnungen i förskräckelsen.”
”Säg ut då!”
Med en högtidlig, djup och rysande hviskning återtog Malena:
”Kongen är förkommen!”
”Är du tokig, menniska?”
”Lycklig den, som i sådan tid vore tokig – men jag har mitt vett, och det jag sagt är rena klara sanningen.
Kongen, vår nådige herre, som rest till Finland, är kav försvunnen, och när ett land tappat kongen, är det sak samma som om det tappat hufvudet.
Nå, förstår frun, nu är det alla de hufvudlösa kropparna som norrmännerna tänka föra ur landet, och så lägger di hela Bohuslän från Svinesund till Göteborg på ett bräde och stjelper det tillbaka in i Norge, der di säger att det legat förut – och så, ifall vi kan sluta till ögonen en blund, somna vi som svenskar, men vakna som norskar ... aj aj aj, den sömnen glömma vi aldrig!”
”Men, Malena, hur kan du öda bort tiden på sådant sladder, när du är ute ...
Laga att barnen komma i ro!”
”Ja, stackrarna ska få sofva denna sista natten ...
Men, kära välsignade matmor, förklara mej bara hvad en kan företa sej, om hans höga maj:t inte kommer till rätta och tar sej af oss?
Di säger att kapten d’Orchimont skall vara förestyr på Laholmen, men det är bara en fläck, att pastor Ekman skall stå på torget och predika – det är två fläckar – och att apteket skall vara fullt af herrar, som ska stå vakt och ge signal.
Men det är ändå inte mer än tre fläckar ... hvad ha vi mer?”
”Först och främst, mitt barn, ha vi Gud ...”
”Kära fru, det är långt häremellan och himmelriket!”
”... och så hans maj:ts trupper i Wenersborg till.”
”Di knäpper jag på – hvem har sett dem?
Den lille Trane-truppen, vi hade, har ta’t till benen, och fienden löper i hack och häl efter.
Nej, jag blir vid mitt: kommer här ingen kurir i natt eller morgon att kongen är hittad, så ä vi sålda – det var ordet, sa’ farfar.”
”Herre gud, jag har ju glömt att fråga efter gamlefar – hvad sade han, när du var ute med soppan?”
”Han hade fått sällskap af ett par norska sergeanter, och di sprakade godt sammans vid pipan.
Se’n så sa’ han:
Helsa dottern att om några dar kommer jag nog opp – bed henne vara vid en god tröst!”
I detta ögonblick hördes hårda och brådskande steg utanföre.
”Hvad kan det nu vara?” tänkte min mor och putsade i ångsten ljusen för att se klarare.
Det tog i låset, dörren gick upp och en svartklädd herre med ett bottenhederligt ansigte visade sig på tröskeln.
Då han fick se modern och det sjuka barnet, skakade han hufvudet och såg bestört och nedslagen ut.
”Herre gud, är det borgmästarn sjelf – hvad kan ett så sent besök gälla?”
”Min bästa fru Smith, en sorglig, men oundviklig pligt.”
”Ack, borgmästare Grundell, säg icke mer!”
”Var säker att jag ej sade något, om jag kunde undvika det, men det har kommit ytterligare tre norska officerare, och jag kan omöjligt få rum för mer än två.
Den tredje måste dock bo någorstädes – det är svårt, fru Smith, men jag kan min själ icke hjelpa det.”
”Herr borgmästarn ser min belägenhet med detta arma sjuka barn, och jag eger icke något mer rum än detta.”
”Jag ser det med deltagande ...
Men under krigstid ...”
”Kära herr borgmästare, tänk på min man – om han kunde ana ...
Har han ej alltid varit en god och pålitlig vän?
Kan jag föra denna ögonsten, som han befallde mig att så noga vårda, upp på den kalla, nästan oinredda salen?
Vi kunna med största svårighet komma till köksspisen att få koka upp en smula mjölk, ty de soldater, som icke få rum att koka i brygghuset, lägga beslag på eldstaden i köket.”
”Att nu vara borgmästare!”
Den hjertans gode mannen grep sig med båda händerna om pannan.
”Jag vet att ett par rum alltid stå i beredskap – kunna icke de ...”
”Men, i herrans namn, de stå ju för den möjliga händelsen att någon af deras högheter sjelfva eller någon af de högsta officerarne hastigt skulle komma hit.
I alla hänseenden äro de för generalbefälhafvarens fram och åter resande adjutanter och få aldrig upptagas ...
Nog – denna gången skall jag gå: min egen hustru måste göra utväg ...
Farväl ...
Jag önskar att vi icke för snart finge träffas.”
”Gud välsigne herr borgmästaren – måtte det icke ske, innan den här förstörelsen är öfver!”
Men så var ej beslutadt.
Borgmästaren hade icke hunnit utom tröskeln då stadstjenaren inrusade med rapport att kurir var kommen för en stor general, som skulle vara här om en timma med adjutant och tross.
Och så var det en norsk major och en kapten – och alla skulle ha qvarter på ögonblicket.
Gästgifvarn hade sjelf kommit med andan i halsen och tordes knappt tillbaka igen till gästgifvargården, förrän han hade med sig antingen inqvarteringspoletter eller borgmästarn sjelf.
”Nu är det gjordt!” suckade Malena, der hon under samtalet mellan matmodern och borgmästaren smugit sig bortåt kakelugnsvrån.
”I öfvermorgon, som kommer, är jag norska – riktigt dagsens lefvande norska.
Och det värsta är, att di inte lär ha någon kong i det landet heller, så att jag kanske är till och med danska, när allt blir siktadt och sålladt.”
”Nåväl, fru Smith”, sade borgmästaren, ”kan jag ännu göra något?”
”Nej”, svarade min mor med spartanskt lugn, ”rummet skall vara i ordning om en timma.”
Flera ord spilldes ej.
Stadens betyngde styresman skyndade hastigt bort öfver bron till nordsidan, der gästgifvaregården låg midtför slutet af sjelfva bron, hvarest han upphans af gästgifvaren sjelf, som ej var någon mindre person än en af stadens rådmän, herr Carl Strömberg, en aktad man, hvilken, endast då allt stod på krigsfot, kunde få se sin värdighet stå på spel.
Men här var ej att tänka på värdighet: gästgifvaregården stod som en surrande bikupa, der det fans flere visar än vanligt, inga dock öfvergående herrar kurirer, hvilkas ton och later, bråk och svordomar öfverstego allt tålamod.
Trapporna på ömse sidor om det höga rödmålade huset svigtade ordentligt under bördan af alla de skjutsbönder, som dessa förnäma herrar förpassade än upp och än ned – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Emellertid blef det ett alldeles förfärligt lif och rörelse i kammaren.
Malena fick omöjligt tid att längre begrunda sin blifvande nationalitet.
Upp till ”storesalen”, just öfver den varma sängkammaren, transporterades de ur sömnen uppväckta och sparkande barnen, hvilka med all gewalt ville försvara sig mot fienden – yrvakna och gråtande, trodde de sig icke ha att göra med någonting mindre.
Genom rika löften om russin, mandel och sviskon lockades de ändtligen upp i det nya boet, der de på de medförda bolstrarna snart sjönko i en sömn, uppfylld af drömmar, ingenting mindre än behagliga.
De tyckte nemligen alla hvar för sig att norrmännen plundrat boden på alla russin-, mandel- och sviskonlådor och att ingenting annat fans qvar än torra bräderna.
De hördes i sömnen snyfta öfver detta grufliga missöde, och en af dem begärde lakrits och kandisocker i ersättning.
Min mor ordnade, Malena jemte en af de andra pigorna verkställde, och då tiden var inne, stod rummet för nya inqvarteringen fullt färdigt.
Sist flyttades den lilla Julia Konstantia, hvars fina lifstråd nästan utnöttes af denna natts svårigheter och plågor, och det fastän hennes bädd ständigt var i den varma modersfamnen.
”Nu i denna stund” – så hviskade den hårdt pröfvade makan – ”skulle Rutger se mig ...
Men nej”, tillade hon hastigt, ”långt bättre är det så som det är.
Han skulle icke foga sig med tålamod i allt detta, och Gud vet bäst hvad uppträden då kunde följa ...
Men denna natt, denna natt ...
Må Herren icke öfverge mig i min nöd!”
Och han öfvergaf icke den unga modern och hennes barn.
Sedan den norske majoren blifvit välplägad med allt hvad som af Malena och köksan kunde åstadkommas, kände han sig i den trefliga varma kammaren – en kontrast mot den kalla uppblötta landsvägen, der storm och regn piskat honom i ansigtet – helt angenämt stämd, och han skulle, efter litet godmodigt samspråk med den gamle ordonnansen om stadens och husets förhållande, just göra sig i ordning att gå till sängs, då han, hastigt lyssnande, vände ansigtet uppåt.
Öfver hans hufvud hördes en sorglig och häftig klagan.
Han hade en gång förut, fastän mindre skärande, hört den, men då hade han ännu icke ätit, druckit och rökat sin pipa.
Han var alltså icke då disponerad för andra intryck än sådana som åsågo hans egen nödvändiga beqvämlighet.
Han förstod genast att det var från ett barn som denna bevekande klagan kom, och långt ifrån att i likhet med de yngre officerarne ställa skämtsamma uppmaningar till den lidande varelsen, sände han sin gamle trotjenare ut att efterhöra hvad det var.
Denne återkom från köket med underrättelse att frun i huset fått flytta sitt sjuka barn upp i ett oeldbart öfverrum, då den sista inqvarteringen inträffade.
Utan besinning drog officeren den till hälften afdragna rocken åter på sig, sägande till ordonansen: ”Marschera i förväg du – jag vill sjelf säga ett ord till ’konen’.
Helsa henne från den norske majoren att han önskar snakka litet med henne.”
Min mors förvåning, då hon erfor korpralens ambassad, var ganska stor.
Emellertid beredde hon sig på helt annat än det rätta, då dörren af ordonansen öppnades för hans förman.
Ung, vacker, värdig i sitt sätt och med den ädelhet, som smärtan påtrycker, vände hon sig mot den främmande, hvilken med det flämtande ljuset i handen kom emot henne och visade detta öppna, välvilliga och frimodiga skick, som så ofta återfinnes hos norrmännen.
Det var en man i medelåldern.
”Jag har kommit sjelf, madame, för att säga er att vi måste byta rum: ni måste genast återtaga ert eget.”
’Men, herr major, jag har ingen rättighet dertill.
Kriget befaller, och de bekrigade måste lyda.
Er godhet är dock öfver allt erkännande.”
”Vi må icke spilla ord på artigheter!” återtog den norske officeren. ”Jag har sjelf ’kone och smaa börn’, och mitt hjerta ryser vid att tänka mig dem i samma belägenhet.
Således madame, må ni i momangen med de små återtaga er kammare.
Jag och gamle Jörgen finna oss nog bra häruppe.”
Tårar af glädje och erkänsla föllo från den tacksamma unga moderns ögon, men hon nästan blygdes att gå in på det ädelmodiga förslaget.
”Vill ni då icke vara förvissad, madame, att en krigsman är van vid större strapager, så tar jag sjelf den lilla på armen och går förut.”
Striden varade ej längre.
Med en erkänsla, som inga ord kunna tolka, verkställdes utbytet; och ännu, då den lilla Julia Konstantia kort derefter företog flyttningen till det land, der ljus och värme finnas för alla, mildrades moderns smärta och makans ångest vid erinringen af den ädle fiende, som så vackert häfdat den gamla satsen att naturen sjelf bestämdt norrmannen och svensken till bröder.
Emellertid afreste snart officeren och blef sedan aldrig återsedd, men han blef derföre icke glömd.
Under huru många vinteraftnar, då otaliga ungdomshistorier berättades för lyssnande söner och döttrar, kom icke detta vackra drag fram!
Att nämna den lilla Julia Konstantia utan att tala om den norske majoren var omöjligt ...
Men alla dessa vinteraftnar vid den flammande brasan, då patriarken och hans äkta skatt lutade fram sina vördnadsvärda profiler öfver det svarta bordet, med de förgyllda ränderna, och en hel familjskara bildade cirkeln – hvad har det blifvit af dem, alla dessa aftnar?
Ett skuggspel.
Fortsättning af det krigiska dramat.
– Bref mellan Gustaf III och prinsen af Hessen.
– Huru danske befälhafvaren kom öfver Qvistrums bro.
– Middagen på Bråland hos öfverstlöjtnant Funck.
Under stora tidsförhållanden smyga sig de enskilta smärtorna in uti de allmänna händelserna och uppslukas af dem, tills de lagt sig och det enskilta lifvet åter får komma till välde.
Nyheter i alla möjliga skepnader aflöste hvarandra.
Dock var det isynnerhet tre ämnen som hade företrädet:
Huru förhöll det sig med kungen?
Hvad blef det af danska flottan?
Skulle prinsen af Hessen få obehindrat fortsätta sin väg och slutligen utan strid intaga Göteborg?
Hvilken mördande oro!
Om kungen voro många olika meningar.
Den ena förkunnade att han aldrig lemnat Finland, en annan åter att de store herrarne arresterat honom och höllo honom fången, en tredje att han rest i hemlighet till gränsen för att samla någon styrka mot danskarne.
Ryktet att han kommit till Dalarne hann sist fram.
Men ett rykte, det nemligen att han sjelf skulle ha tillställt hela kriget för att reda allt sitt trassel, kom ej till Strömstad, och väl var det, ty denna underrättelse skulle till otrolig grad hafva retat och ökat uppståndelsen bland folket, medan deremot det lojala borgerskapet hade harmats öfver att ett sådant rykte kunnat blifva utspridt och aldrig i evighet trott på tillställningen af en så kolossal dram.
Såsom sammanhängande med denna vigtiga fråga må tvänne bref, före krigets utbrott vexlade mellan Gustaf III och prinsen af Hessen, här finna rum.
Konungens adjutant och förste lifpage, herr Borgenstjerna, öfverlemnade i Kristiania sin kunglige herrskares bref till den blifvande generalbefälhafvaren öfver de danska trupperna i Sverge.
Dess lydelse i utdrag är följande:
”Jag besvär er att icke försumma denna tidpunkt att för alltid förena Sverge och Danmark!
Ingen är dertill skickligare än ni, och ingen ser bättre nödvändigheten deraf, så mycket mer som denna tidpunkt skall fastställa antingen en fullkomlig förening eller en långvarig osämja oss emellan.
Och i detta kritiska ögonblick måste man nödvändigt hafva en af oss till bundsförvandt.
Det skulle smärta mig ända till förtviflan, om jag blefve nödsakad att föra krig mot kronprinsen, som jag älskar, och mot en nation, som under mitt vistande i Danmark gifvit mig så många prof på tillgifvenhet.
Men jag fruktar icke att befinna mig utan försvarstånd.
Min krigshärs konstitution är sådan, att jag inom en månads tid kan ersätta alla de trupper, som jag fört till Finland, och då blir min armé starkare än den, som ni kan sätta emot mig,” &c. &c.
(”Mitt svar”, säger prinsen i sina anteckningar – der detta utdrag återfinnes i texten – ”bevisar att jag ej dolde de följder, som jag då förutsåg i anledning af hans maj:ts beslut.
Jag är icke i ministèren och kunde således med mindre förbehållsamhet säga honom mina tankar, hvilka icke voro annat än en enskilt persons, men en sådan som var hans maj:t tillgifven, som beklagade olyckan af ett krig på vägen att utbryta och som ännu ifrigt önskade förekomma detsamma af tillgifvenhet för en så vördad monark och för en nation, som jag älskade för såväl de tänkesätt, den betygat mig under min resa13, som derföre att min grandonkel Fredrik I, landtgrefve af Hessen, varit dess konung.”)
Prinsens svar lydde:
”Sir!
Ingenting kan öfvergå min djupa och vördnadsfulla erkänsla för all den nåd och godhet, hvaraf ers maj:t täckts gifva mig ett förnyadt prof genom herr Borgenstjerna, hvilken jag med ett obeskrifligt nöje emottagit.
Ers maj:t behagar tala till mig med ett nådigt förtroende, som icke kan annat än röra mig i det innersta af mitt hjerta.
Jag skulle illa svara mot så mycken nåd, om jag ej med en vördnadsfull dristighet toge mig den friheten att för er maj:t öppna mitt hjerta, häftigt rörd af denna tidpunkts krisis.
Min oändliga underdånighet, min ömma och vördnadsfulla tillgifvenhet för ers maj:t gör det mig till en helig lag, och ers maj:t täcktes i mina svaga utlåtelser icke se annat än dessa känslor.
Det är mig obeskrifligen smärtfullt att se ers maj:t på punkten att bryta med Ryssland.
Det är icke blott såsom trogen undersåte under hans danska maj:t som jag känner denna smärta, utan såsom den der icke utan rysning ser följderna af detta stora steg.
Ers maj:t behagar säga mig att Danmark i detta kritiska ögonblick måste taga en bundsförvandt, antingen Sverge eller Ryssland.
Det hörer mig icke till att dömma om nationers intressen.
Som jag icke har den äran att vara medlem af konseljen, är jag icke så tillräckligt underrättad om de föregående traktaternas innehåll, att jag kan hafva någon egen tanke.
Oaktadt den stora tillgifvenhet och vördnad, som hans kongl. höghet kronprinsen gör sig en ära af att ådagalägga för ers maj:ts person, tilltror han sig icke att afgöra en så vigtig sak, isynnerhet då han är frånvarande, utan öfverlemnar det åt sin faders konselj14.
Den tappra nation, som har den lyckan att lefva under ers maj:ts ärorika spira, är af mig rätt väl känd, och äfven dess styrka.
Jag tviflar alldeles icke att ju ers maj:t kan sätta en mängd trupper i fält, men hur talrika de än kunna blifva, så är det likväl icke för dem jag fruktar, utan för ers maj:ts heliga person, isynnerhet för den fara, för hvilken ers maj:t blifver blottställd.