Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Stuart, Carl Gust.; Det är ali anledn, att förmoda det förfalskningarna vid kortstämplingen betydligt ökat sig, sedan afgiften för denna stämpling vid sista riksdag förhöjdes.
Jag hoppas och önskar visserligen, att för framtiden några lämpliga stadganden måtte kunna i den nya författningen angtde kortstämplingen införas, hvarigenom möjligheten af sådana förfalskningar tillintetgöras eller åtminstone försvåras; men innan erfarenheten har bekräftat dessa stadgandens och det nva stämplingssättets fullkomliga ändamålsenlighet, anser jag det vara alltför tidigt att, på sätt nu blifvit föreslaget, öka kortstämplings-afgiften.
Jag befarar nemi., alt, derest det nya stämplingssället skulle befinnas mindre ändamålsenligt, och de föreskrifna nya controllernä mindre tillfyllestgörande,, flera dylika förfalskningar hädanefter än hittills skola komma alt äga ruin.
Jag yrkar således för min del, att kortstämplings-afgiften måtte vid denna riksdag bibehållas vid samma belopp, hvartill densamma vid den sislförflutna bestämdes.
Den kostnad, hvarifrån lortfabrikörerne komma att befrias, genom convolutens erhållande, är för dem alltför obetydlig för att gifva en giftig anledn. till stämpelafgiftens förhöjning med 2 sk. för hvarje kortlek.
Hvad för öfrigt angår de nu föreslagna förändrade stadgandena, så anhåller jag att emot desamma få framställa några särskilda anmärkntr.
Bevilln,Ut#k, synes hafva helt och hållet förbisett den omständigheten, att kortstämplings-afgiften icke ingår till samma embetsverk sorn stämplade pappers- eller chartas-sigillatse-afgiften.
Den förra afgiften ingår nemi. till Riksg.cont,, då deremot chartagsig. -afgiften levereras till och redovisas inför K.
Utsk. har sådant oaktadt tillstyrkt, att convoluter till kortlekarnes inläggning skola, genom det under Stats-cont. lydande Chartae-sig.-cont:s försorg, tillhandahållas kortfabrikunterne.
Det torde vara öfverflödigt och mindre lämpligt Den a December e. m. io3 att meddela något allmänt stadgande om de ställen, livarest dessa convolut böra finnas alt tillgå, helst särskildta förhållanden å olika orter möjligtvis måste i sådant afseende tagas i betraktande.
Det synes deremot böra ankomma på Riksg.- contts styrelse samt K. M:s vederbör.
Bef-.htde, alt, med afseende å förekommande omständigheter, gå i författning om sättet för dessa convoluts tillhandahållande å de orter, der kortfabriker äro inrättade.
Utsk. har vidare föreslagit, att Charlae-sig.-cont. skulle för kortconvoluter få uppbära samma provision, som förut är medgifven för försäljningen af stämpladt papper.
Hittills har nästan ingen utgift, med undantag af kostnaden för sjelfva stämplarna, förorsakats det allmänna genom kortstämplingen.
Den afgift, som nu skulle ifrågakomma, synes mig också vara nog hög emot det obetydliga besvär, som omförmälda åliggande skulle för Chartaesig. -cont. medföra.
Deremot lomme hädanefter likasom hittills för sjelfva stämplingen ingen ersättning att erhållas.
Konungens Bef:h:de i några af de län, der kortfabriker äro anlagda, hafva dock redan klagat deröfver att de icke nu kunna bevilja någon vedergällning åt de personer, som varit sysselsatte med kortstämplingen, hvilken är ojemförligt mer besvärlig och tidsödande, än utlemnandet af ett reqvireradt antal kortconvolut.
Utsk. har åter tillstyrkt, att sedan korten blifvit i convoluten inlagda, oell dessa genom fabrikörens föranstaltande igenlimmade, bör bevilln.- oell halistämplingen, utan någon särskild afgift, verkställas i samina ordning som nu äger rum.
Till controll å de för convoluten influtna medlen måste således äfven framdeles särskilda uppgifter och bevis öfver den verkställda bevillningsstämplingen meddelas, och besväret härmed blir följaktligen icke ringare än förut, utan snarare något ökadt, genom nödvändigheten att vid stämplingen handtera hela lekar i stället för allenast vissa kort.
Skall Staten vidkännas någon särskild utgift för befattningen med denna stämpling, så anser jag det alltså lämpligare och billigare, att de personer, soin hafva bestyret med stämplingen, erhålla denna ersättning, än de som endast försälja convoluten.
För min del skulle jag dock anse det blifva mycket enklare, om, då convoluten erhållas, i och med detsamma stämplingen af korten veikställdes, så att, när man erlagt den stadgade afgiften för t. ex. 14-4 kortlekar eller ett grossen, man då vore berättigad att utan vidare omgång å samma ställe, icke allenast erhålla convoluten till dessa kort, utan äfven få bevillningsstämpeln åsatt desamma.
Om det sedan fordras någon ytterligare controll deröfver, att de stämplade korten varda i convoluten behörigen inlagda, så anser jag lämpligast, att denna controll utöfvas vid hallstämplingen, som i allt fall lärer komma att fortfara.
Det förefaller åtminstone mig besynnerligt att, exempelvis här i hufvudstaden, der bevillningsstämpelns åsättande försiggår i Riksg.cont., kortfabrikören, Den 2 December e. m. efter att hafva inbetalt medlen till ett verk, som lyder under K. Stats-cont., skall kunna infinna sig i Riksg.cont. med tillsägelse, att så och så många kortlekar skola derstädes utan all afgift för hans räkning stämplas.
Slutligen får jag göra anmärka, deremot, att Utsk. föreslagit en tid af endast i månader för omstämpling af redan stämplade kort.
Denna tid anser jag vara alldeles otillräcklig, emedan det sannolikt ej lärer medhinnas att inom ifrågavar. korta tidrymd kunna omstämpla alla förut i Riket tillverkade oförsålda kort.
På grund af hvad jag nu anfört får jag vördsamt anhålla om Hr Frih. o.
Landtm:s propos. till återremiss af detta betänkande.
Jag skall visserligen icke motsätta mig en återremiss; men ber dock att få besvara de anuiärkmr, som blifvit gjorda.
Den siste talaren har anmärkt, att den förhöjning i stämpelafgiften, som vid sista riksdag lades å spelkort, snarare befordrat än hämmat försnillning af samma afgift.
Jag har försökt att reda detta förhållande och dervid funnit, att före sista förhöjningen i stämpelafgiften uppgick denna afgift till ungefär 900 r:dr årligen, men efter densamma har den utgjort icke mindre än circa 9000.
Oaktadt stämpelafgiften vid förra riksdagen mer än fördubblades, höjdes likväl den behållna inkomsten deraf till tiodubbelt belopp.
Jag tror att lika orsaker skola frambringa lika verkningar, om man nu fortsätter i samma riktning.
Det är väl sannt, alt en förhöjning i den nuvar. afgiften af 1 sk. kan anses något hög, men jag får äran upplysa, att kortfabrikanterne blifvit vid denna riksdag gynnade på annat sätt; man har ibland annat befriat dem ifrån exporttull å de kort, som skickas utomlands.
För närvar, ligger på Bevilln.Utsk:s bord en remiss ifrån SlalsUlsk., att kortfabrikörer skulle slippa att betala stämpelafgift.
Det förhållandet att kortfabrikationen hos oss står på den punkt, att den öfverträffar den utländska tillverkningen häraf, och att den inhemske fabrikanten kan sälja sin vara under utländningens pris derpå, gör, att våra kortfabrikörer icke behöfva frukta utländsk concurrens och således icke eller förminskad afsättning, hvarföre de äfven kunna tåla den föreslagna förhöjningen.
Vidale har blifvit anmärkt, att Utsk. icke afsett den omständigheten, ali afgiften för stämplingen icke ingår till samma embetsverk som chartsc-sig.-medlen.
Utsk. har likväl endast sagt: ”kommande likväl särskild redovisning för kortconvoluter att af Chartae-sig.-cont. upprättas,” och någon närmare bestämmelse torde icke vid detta betänk, vara behöflig eller lämplig.
Man har sagt, att landshöfdingar fört klagomål deröfver, att medel ej funnos tillgängliga till ersättning åt dera, som bestrida stämplingen: delta må vara sanni, men på Ulsk:s afdelning fanns [Den a December e. m. io5 åtminstone en landshöfding, hvilken icke i detta afseende förde någon klagan.
I afseende slutligen på den anmärkningen, att den föreslagna tiden af 2 månader vore för knapp innan omstämplingen af redan förfärdigade kort skulle vara verkställd och den nya stamplingen vidtaga, får jag anföra, att det är samma tid, som vid förra riksdagen föreskrefs för den då beslutade förändringens ställande i verket.
Jag anhåller örn bifall till betänkandet.
Hr Prytz, Lars Adolph, begärde uppläsning af Hr af Billberga reservation.
Sedan delta skett, fortfor Hr Prytz:
På grund af de utaf Hr af Billberg i dess reservation anförda skäl, och med öfvertygelse om, att en för högt uppdrifven beskattning genom ökad bevillning å spelkort skall medföra den verkan, alt ökade underslef komma deraf att blifva en följd och att fabiikanterne skola söka undvika att erlägga beskattningen än mera än förr, (ty man har exempel på att det finnes ett betydligt antal hallstämplade kort, som ej äro försedda med bevilln.stämpel), tror jag ej att man bör vidare förhöja densamma å denna fabrikation.
Om man också lyckats alt tillvägabringa en ökad inkomst för Staten genom den förhöjda beskattning, som vid sista riksdag lades å spelkort, så kari försöket att ytterligare uppdrifva statsintraden i delta afseende misslyckas och afgiften i stallet blifva mindre.
Så val på de skill, som reservanten Hr af Billberg, som med anleda, af hvad Hr Stuart anfört, anhåller jag om återremiss af detta betänkande.
Hr Stuart: I anledn. af Gr.
Mörners yttrande, att det vore skäl att förhöja afgiften å kortfabrikationen derföre att frihet för ifrågavar. afgift blifvit beviljad vid exporten af kort, får jag upplysa, att denna förmån redan är genom en författning tillerkänd korlfabrikanterna, och att således härigenom ingen ny fördel för framtiden blifvit dem beredd.
Jag kan nu ej erinra mig datum då författningen härom utkom, men det skedde i början af 1820-talet.
För öfrigt får jag till milt förra yttrande i denna fråga tillägga, att den landshöfding, som på Ulsk:s afdelning deltagit i detta ärendes behandling, och som ej erfarit bristen af medel till ersättning åt dem, som förrätta kortstämpling, möjligen varit ifrån ett län, der ingen kortfabrik finnes.
Äfvenledes anser jag mig böra nämna, att åtminstone här i Slockholm, hvarest jag, till följe of min innehafvande tjenstebefattning, ägt tillsyn vid kortstämplingen, antalet af stämplade spelkort betydligen aftagit efter åren i836 och 1837, hvaraf torde kunna slutas, alt ansenliga underslef i afseende å omförmälda stämpling under de sista åren ägt rum.
Jag kati således 18 HL i4 to6 D « u a December e. m. ingalunda finna någon anledn. för Ständerna att stadga en ökad bevilln.afgift för spelkort innan mera tillförlitliga controllér blifvit tillvägabragta, och jag kan icke helier frångå den öfvertygelse jag hyser, att Bevilln.Utsk., vid närmare öfvervägande af detta ärende, skall kunna så lämpa och ändra sitt förslag, att det erhåller större ändamålsenlighet och lättare verkställbarhet.
Jag upprepar ännu en gång, att jag ej motsätter mig den begärda återremissen, ehuru jag befarar, att den länder till föga förändring i betänk., som mig veterligen redan blifvit af ett Stånd bifallet; och beträffande den på 1820-talet utkomna och af Hr Stuart omnämnda författningen, får jag nämna, att korlfubrikorerne af densamma ej hafva särdeles förmån, emedan de, för att få restitution af de erlagda stämpelafgifterna, måste med betyg ifrån Svenska consulerna styrka att korten till utrikes orter anländt, hvilket ej kan aflöpa utan omkostnader för dessa fabrikanter; och är det just på grund af det overkställbara i denna författning, som några koltfabrikanter, enligt hvad jag nyss hade tillfälle nämna, anhållit om befrielse från stämpelafgift vid utförsel af kort.
Hamilton, Henning Hugo Ludv.: T allmän het tyckes det vara klart att en förhöjd afgift skall innebära en större retelse till försnillning, och att således en af Utsk. föreslagen förhöjning skall föranleda fabrikörerne att icke låta stämpla en stor del af de kort, som tillverkas, och måhända faire än hittills blifvit stämplade; men detta inträffar blott i den händelse, att icke andra conlroller blifva vidtagna, som förringa vinsten eller försvåra försäljningen af de kortlekar, för hvilka afgiften ej blifvit erlagd.
En sådan controll har Utsk. velat åstadkomma genom föreskriften i afseende på convoluten.
Stats- och Bevilln.TJtsk:n hafva gemensamt afgifvit ett betänk, i detta ämne, men hvarmed jag ej är försedd, emedan jag ej förmodade, i anseende till föredragn.listans längd, alt vi i afton skulle hinna till Bevilln.- Utsk:s betänk.
Förhållandet är emedlertid
I korthet, att convoluten skulle förfärdigas vid Tumba och förses med vattenstämpel, hvarigenom de skulle blifva svårare alt eftergöra.
Jag tror således, att genom nödvändigheten att förse korten med så beskaffade convoluter samt att stämpeln skall sältas så att den synes både på convolutet och kortet, är faran för försnillning i någon mån förekommen.
Vidkommande anmärknrn 0111 den korta liden af 2 månader, inom hvilken korten skulle förses med de nya Convoluten, har man tagit för afgjordt, att det föreslagna stadgandet skulle så förstås, att det ej vore inom 2 månader a dato, utan 2:ne månader efter den nya författningens utfärdande, och på denna mellantid torde vederbör, kunna hinna att ställa sig densamma till efterrättelse.
Jag vill icke heller motsätta Den 3 Dacemhet e. ni. mig en återreiniss, ehuru jag ej tror att densamma han i afseende på de gjorda anmärkningarna till någon särdeles åtgärd föranleda.
BeviIln,Utsk:s betänk.
N;o 32 återremitterades.
Föredrogs ånyo BancoUtsk:s den 18 sistl.
Nov. på bordet lagda mein.
N:o ii4> i auledn. af väckt fråga örn ändring af 214 §tn uti nu gällande bancoreglemente.
På begäran af Hr von Hartmansdorff, Au g., upplästes Hr Stuarts reservation.
Hr .Stuart an fört, anhåller jag alt R, o. Ad. måtte afslå EancoUtsk:s betänkande.
Frågan uppkom egentligen derigenom, att en borgmästare vägrade att ställa sig ^ 14 §:n af o» gällande bancoreglemente till efterrättelse.
Då bade väl mera skäl varit, att de, sorn blefvo lidande genom hans vägran, befordrade honom till laga ansvar, och icke att man, för att göra honom till viljes, begärde förändring i bancoreglementet.
Skulle på det sättet hvarje stadgande, som icke ållydes, förändras för alt rätta sig efter dem som tredskas; så vet jag icke hvad som skulle blifva qvar af våra författningar.
Då anlednm tilldelta be tänk. lärer vara den af Hr von Hartmansdorff uppgifna, anser jag mig, som känner förhållandet närmare, — ty det har inträffat inom Malmö lånecontors district, — böra upplysa, ali directtn af nämnda lånecontor, i följd af 214 §m i bancoreglementet, ansåg sig böra fordra, att vederhäftighetsbetyg skulle vara af magistraten, men icke ensamt af borgmästaren på magistratens vägnar, utfärdade; men jag vet, att 0111 denna 5 blefve ändrad, skulle sådant lända till förmån för de lånesökande och äfven för magistraten; — förde lånesökande, emedan de hafva lättare att få vederhäfliglietsbetvget af borgmästaren än af magistraten, och för denna sednare, emedan den då ej behöfde sammanträda på rådhuset för att betyget uthändiga, — en omgång så mycket onödigare, som man kan vara öfvertygad om, att åtminstone i småstäderna beror ett sådant vederhäftighetsbetyg alltid af borgmästaren, men icke af magistratens medlemmar, ty borgmästaren känner så väl personerne, som begära dylika intyg, att magistr atens ledamöter ej behöfva höras i frågan om utgifvandet deraf.
Det är således icke för att tillfredsställa den omtalade borgmästarens vägran eller för att gifva honom rätt, som jag önskar bifall till Utsk:s betänk., utan der före, att detsammas antagande skulle lända till verklig nytta.
Frågan är den, huruvida vederhäftighetsbetygen skola utfärdas af magistraten, d. v. s. borgmästare och råd gemensamt, eller af borgmästaren alle - Den a December e. m. na å embetes vägnai-.
Om vederhäftighetsbetygen utfärdas af magistraten, så bör en säkrare kännedom om personers vederhäftighet kunna vinnas, än om utfärdandet sker genom borgmästaren ensam.
Magistraten är så beskaffad, som alla communal-inrättningar eller collegier, att han aldrig dör ut.
Ilan äger således en fortfarande kännedom om förhållandena ifrån den ena tiden till den andra.
Sådant är deremot ieke förhållandet med borgmästaren; han dör, han blir tjenstledig, en annan förordnas i hans ställe, och den nye efterträdaren kan icke äga en lika god kännedom af dithörande förhållanden.
Han är alltså utsatt för att begå misstag, till äfventyr för banken.
Om således den föreslagna förändringen i bancoreglementet är till förmån för både borgmästare och lånesökande, så är hon deremot icke nyttig för banken.
Derföre afstyrker jag hennes antagande.
Jag nödgas ännu en gång begäia ordet för ett påstå, att det icke är till skada för banken; ty som alla vederhäftighetsbetyg nu utfärdas, medföra de i sjelfva verket ingen särdeles säkerhet för banken och ingen ansvarighet bos dem, som ett sådant betyg utfärdat, ty ordalagen deruti äro, att den lånesökande är eller anses vara vederhäftig, efter hvad veterligt är.
Sålunda äger banken ingen regress till den eller dem, som utfärdat vederhäftighetsbetyget, ifall låntagaren skulle brista i betalningen, ty svaret på ett sådant kraf hos auctoritet, som utfärdat ett så Ivdande intyg, hlef säkert ett hänvisande till orden: så vidt veterligt är, hvilket uttryck icke lärer kunna innebära någon betalningsskyldighet, i händelse af brist hos en låntagare.
Förändringen innefattar således icke någon minskning i bankens säkerhet, ty den förblifver lika stor och lika liten som förut, utan blott undanrödjande af den anledn. till tvister, som 2>4 §:n i nu gällande bancoreglemente dels har gifvit och dels i framtiden kunde gifva.
Det är visserligen möjligt, att inom ett lånedistrict af så ringa omfång som det, hvilket lyder under Malmö lånecontor, vederhäftighetsbevis kunna vara öfverflödiga, och att direct:n på annat sätt kan erhålla underrättelse om lånesökandes vederhäftighet; men i sjelfva Bancodisconten här i hufvudstaden måste
DiscontdirecUn lita sig till vederhäftighelsbetygen, enär det icke är möjligt för denna directions medlemmar alt äga speciel kännedom om alla låntagares ekonomiska omständigheter.
Det måste derföre vara angeläget att vederhäftighetsbetygen måtte blifva så tillförlitliga som möjligt, och obestridligt är det väl ändå, att ett vederhäftighelsbetyg, utfärdadl af borgmästaren jemte rådmännen i en stad, skall vara mera till för— litiigt, än om ett sådant betyg uthändigas af borgmästaren allena.
Hr von Hartmansdorff har redan fästat uppmärksamheten derpå, att personer ofta blifva borgmästare i orter, Den a
D* c ernber e. ni. för hvilka de äro alldeles främmande; och jag frågar, huru, vid sådant förhållande, borgmästaren skall känna ortens innevånares financiella belägenhet.
Som exempel härpå får jag anföra, hurusom en ledamot i Svea Hofrätt blef utsedd till borgmästare i en af Rikets betydligare småstäder, ehuru lian var ifrån en annan landsort.
Flera sådana exempel kunna gifvas.
Jag inser dessutom icke något skäl förefinnas, hvarföre lånesökande skulle medgifväs rättigheten att bara gå till borgmästaren för att få betyg öfver vederhäftighet, då de kunna vända sig derom till magistraten, och denna lärer ej behöfva särskildt sammanträde för detta ändamål, då magistraten i de liesta städer har ordinarie sammanträden atne gånger i veckan.
Jag förenar mig alltså med Hr von Hartmansdorff i begäran om afslag å betänkandet.
Då den som utfärdar ett vederhäftighetsbetyg naturligtvis icke kan göra det annorlunda, än elter den kännedom hau äger och utan personlig förbindelse om han misstagit sig, så äro dessa betyg blott en formalitet, derföre att i*orten boende icke kände, eller på obestånd varande personer ej måtte kunna få dessa betyg.
Längre sträcker sig ej deras verkan.
På andra sidan och då man för Statens säkerhet ansett det vara nog, t. ex. vid transporter af arrenden eller vid tillträde af vissa tjenste!* etc., att Konungens Bef:li:des, domarens i orten, borgmästarnes ensamt eller borgmästarens och magistratens gemensamt, betyg utfärdas öfver vedel hörandes vederhäftighet; så vet jag icke hvarföre ej ett så beskalfadt intyg skulle vara tillräckligt för bankens säkerhet.
Jag vet icke hvarföre en person, som i hast behöfver penningar och hvars väl måhända beror på denna hastighet, och som till på köpet är allmänt känd för vederhäftighet, icke skall kunna få gå till borgmästaren för att erhålla ett betyg, som formaliteten fordrar, utan att han skall nödgas vänta härpå till dess rådstufvudag inträffar, i stället för att med dagens post kunna expediera allt hvad för lånets erhållande är föreskri Tvet.
En sådan föreskrift kan ej sägas vara gjord för att betrygga bankens säkerhet, utan snarare för alt försvåra rörelsen.
Föreskriften lior och kan ej gå ut på annat, än att förekomma det personer, som äro komne på obestånd, må kunna åtkomma lån ifrån banken; men för personer, som i dag äro fullt vederhäftige och fä betyg derpå men i morgon blifva utfattige, derigenom t. ex. att skepp förlisa eller elden förstör deras egendom, det kan alldeles icke den rå för eller svara för, som utgifvit vederhäftighetsbetygen.
ITr Westfelt, Nils:
Jag är hufvudsakligen förekom men af den sista värda talaren, med hvilken jag anhåller att få förena mig, och vill blott besvara Hr Stuart i afseende på hvad han yttrade om den mindre nödvändigheten för 110 Den a December e ra.
Malmö lånecontor af vederhäftighetsbetyg, i anseende till dess obetydliga omfång jemförelsevis med disconlverket i Stockholm, att, livad sistnämnda verk angår, detsamma gjort ojemförligt större förluster på låntagare an conloret i Malmö, samt att i allm. diseonten här recoinmendationer mången gång gälla mer än ali vederhäftighet.
Jag beklagar, att min vär de medbroder, sorn sitter i diseonten, icke är tillstädes för att besvara den sista beskyllningen af Hr Westfelt.
Men hvad beträffar de förluster, hvilka allm. lånedisconten bär i Stockholm och länecontoren i Malmö och Götheborg gjort på låntagare, så är det vä! klart, att det contor, som rör sig med ntångfalldigt större summor, än de andra, äfven mäste proportionaliter göra de största förlusterna, likasom det gör den största vinsten.
I hänseende till Frih.
Cederströms yttrande får jag nämna, att jag alldeles icke tinner angeläget att gynna lånerörelsen, derigenom att man ruinerar längifvarne, hvilket skulle ske, om ej desse skulle äga ntt på allt möjligt sätt skydda sig mot förluster genom anskaffandet af noggranna uppgifter om de lånesökandes ställning.
Jag har såsom t. f. landshöfding ufven utfärdat vederhäftighetsbetyg, men ej ansett dem vara goda nog, om de blott innehållit att personerne, som de anginge, icke voro på obestånd.
Jag har ansett min skyldighet fordra att efterfråga, huruvida låntagarne hade någon egen förmögenhet
Utöfver hvad de voro skyldige, på det att icke banken eiler andra vederbörande skulle på dem något äfventyra.
Så förmodar jag att äfven andra, som äga att utfärda sådana betyg, anse deras embetspligt vara beskaffad.
Jag fortfar i min anhållan om afslag å betänkandet, Hr Prytz:
Om det funnes i bancoreglem:t någon en da §, som ålade dem, som utfärda vederhäflighetsbetyg, att derför ansvara, så att vid inträffande förlust banken till dem hade någon regress; då skulle jag instämma i Hr von Hartrnansdorffs anmärkn.; men då någon sådan § icke finnes och ej kan finnas, emedan de fleste skulle komma att sakna vederhäflighetsbetyg, alldenstund vederbör, blefvo rädda för att utfärda sådana, enär de sjelfve kunde komma att stanna i ansvarsskyldighet; så ser jag i sanning icke hvartill det. nu befintliga stadgandet skall tjena.
En borgmästare har samma tillfälle och mera tillfälle att känna sin orts innevånare, än någonsin magistraten; skulle nu magistraten alltid sammankallas för hvarje gång ett sådant betyg skall meddelas, så medför sådant alltid omgång.
Uppstår fråga att gifva ett dylikt betyg åt personer af allmogen eller af arbetselassen, hvilkas ställning ej så noga kan vara känd, eller är borgmästaren nykomling på orten, så är praxis att de från pastor i den församling, hvarest de äro boende, Den 2 December e. m. 111 medföra en attest i detta afseende, hvarpå borgmästaren han bygga sitt intyg.
Det är i anledn. af Hr von Hnrt mansdorffs sista yttrande jag begärt ordet.
Uti de ifrågavar. betygen erhåller man kunskap om den lånesöknnde är fastighetsägare eller icke, oin han vid betygets utfärdande är vederhäftig eller icke.