Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Officielt måste det likväl sörjas, och Sophie Magdalene måste bringas till ro i Roeskilde, hvilket allt försiggick med en märklig accuratesse, i det sorgetiden reducerades till sex fattiga veckor och inskränktes till Köbenhavn (hvarigenom hofvet, som residerade på Friedrichsberg, undandrog sig sorgen), och bisättningen påskyndades så, att castrum doloris måste sammansättas af idel hoplappade dekorationsfigurer från föregående kungliga begrafningar, en samling symboliska individer, som bordt kunna gifva en filosof åtskilligt att grubbla öfver, illa medfarna som de stodo där – det sörjande folket utan näsa och nationens tacksamhet utan händer.
Allt detta verkade enbart parodiskt genom sin pretention och pinsamt i sin fattigdom, men nu är farsen, gudilof, slutspelad, i dag ha de förstummade orglarna åter brusat i kyrkorna och i morgon anträder det lefnadsglada hofvet sin resa till hertigdömena.
– Den ende i detta sällskap, som egentligen ser nedtryckt eller kanske snarare flat ut är konferensrådet Struensee, han liknar en man, som uppgifvit allt och gör en slät figur, som om drottningens oerhörda ömhet för hans person generade honom, hvilket väl låter tänka sig, då hon är svartsjuk och oresonlig af naturen och vill disponera hans tid uteslutade för egen räkning, sänder bud på honom närhelst han aflägsnar sig från hennes närhet och i det hela behandlar honom mera som en favoritslaf än som en fri man – – –
Bakom sin herres stol står sedan en stund Jörgen, färdig att servera, ståtande i sitt nya livré, med ansiktet fläckigt rödt efter förmiddagens libationer.
Hans själ är i den blick, hvarmed han betraktar den rykande soppskålen, som nyss kommit på bordet, han kan icke förstå sin herres tankspriddhet, och hans mage knorrar ogillande öfver dröjsmålet, som uppskjuter hans egen middag till obestämd tid.
Ändtligen hostar han diskret.
Det hjälper!
Kammarherren stoppar brefvet i väskan, ordnar sina spetsmanschetter och ägnar sig sedan med klädsam själfbehärskning åt bordets nöjen.
Efter middagen går han ut i staden, drifver sysslolös omkring på gatorna och njuter det uppseende, han väcker med sin parisiska elegans.
Mot alla små borgareflickor, han möter, småler han själfbelåtet, och de vackraste hälsar han med en elegant fingerkyss, som ofta framkallar en lofvande rodnad eller en förstulen sidoblick; men obekymrad om alla de hjärtan, han krossat, trippar Enevold Brandt vidare.
Hans tid och hans nervösa sinnesstämning tillåta honom icke att fullfölja sina segrar.
Dessutom är hans hjärta ännu allvarligt upptaget, och hans längtan flyger i riktningen mot Töndern, den sköna grefvinnan Holsteins förvisningsort.
Han drömmer om att befria sitt hjärtas dam ur Lindormens våld och föra henne i triumf till hufvudstaden, för att där lefva sitt lif i skönhet vid ett hof, som han ämnar omskapa till ett glädjens och njutningens hem.
Framför den götiska domen stannar han ett ögonblick och mäter dess höjd fundersamt, som om han i tankarna anställt en jämförelse, rätar plötsligt upp sig i hela sin längd och fortsätter sin väg förbi det mäktiga rådhuset, som synbarligen icke imponerar på hans själfkänsla, och genom den höghvälfda, tornprydda hansestadsporten, där han mekaniskt böjer sitt hufvud, medan han passerar.
Ett stycke utanför staden fängslas hans uppmärksamhet af ett hvitt dammoln, som närmar sig.
Hans hjärta börjar klappa af saliga förväntningar, och han skuggar med handen öfver ögonen för att kunna se bättre – – Hvita hästar, sexspann med hingstridare – det måste vara konungen!
Brandt hoppar öfver diket och undsticker sig i en skogsdunge vid vägen.
Strax därefter rullar den kungliga resvagnen förbi.
Brandt står med hatten i hand och stirrar och stirrar, blek af sinnesrörelse, tror sig varsna drottningens allerhögsta profil och känner instinktlikt kungligheten i luften omkring sig.
Hans näsborrar vidga sig, och han insuper med förnöjelse också dammet, som de kungliga ekipagen rifva upp.
Det sväfvar öfver vägen som ett sammanhängande moln af hvitt puder, vagn följer efter vagn med korta mellanrum, och välkända silhuetter skymta fram för att i nästa sekund åter försvinna.
Först komma damerna: öfverhofmästarinnan fru Lühe och drottningens första hofdam fröken Eyben – lilla generalskan Gæhler – – hoffröknarna Trolle och Wedel.
Brandt småler galant och kastar från sitt gömställe fingerkyssar åt dem alla; bugar sig vördnadsfullt bakom björkstammen – grefve Hartwig Bernstorff passerar, och kabinettsministern är en herre som inger respekt! – nickar kordialt åt Fritz Moltke, öfverhofmarskalken, och småler ironiskt åt de två kammarherrarne, Bülow och Warnstedt, som af en putslustig ödets nyck placerats i samma vagn; börjar plötsligt koxa som en kalkontupp, beredd till strid, och sätter demonstrativt hatten på hufvudet – grefve Conrad Holck rullar förbi.
Brandt följer honom med hot i ögonen:
Förra gången åkte det tjocka djuret i kungens egen vagn och var allsmäktig favorit – nu har drottningen intagit hans plats – och Enevold Brandt återvänder till hofvet!
Gud nåde nu Holcken!
Han jagas af sitt öde – hack i häl efter honom följer Struensee, som sannerligen icke ser blid ut!
Hans drag ha blifvit skarpare, profilen är som huggen i gråsten, uttrycket hårdt – – Men hvad är detta?
Brandt brister i skratt.
En sällsam resenär rullar förbi, bred i bringan, med värdig hållning och ett filosofiskt uttryck i sin korthuggna bulldoggsfysionomi.
Att han tillhör högdjuren, kan icke betviflas, ty han åker ensam i sitt ekipage och har egen lakej på hundsfotten.
Han är den förnämste, den ende fyrfotade bland kungens favoriter – det är Gourmand.
– Efter honom följa andra och ringare hofdignitärer och så är skuggspelet förbi.
Brandt har feber i kroppen och återvänder med små beskäftiga steg till staden.
I den stora salen på Gottorps slott stå fönsterna öppna mot parken, och friska fläktar från viken skingra hettan, som slår in genom de nedfällda sidengardinerna mot solsidan.
Den unga drottningen hvilar vårdslöst tillbakalutad i en högkarmad stol, med kinderna flammande under pudret efter middagens hetsande viner.
Till höger och vänster om henne ha prinsessan
Louise och prins Karl tagit plats, och bakom sin syster sitter kung Kristian med hufvudet nedböjdt, försjunken i sig själf och sin matsmältning.
– I halfcirkel nedanför de furstliga personerna stråla hofvets kvinnliga fixstjärnor, hvar med sin krets af manliga drabanter.
Omkring Margarethe Lühes dockansikte flocka sig alla det holckska partiets kavaljerer: hennes båda bröder och hennes gemål, grefve Bernstorff och kammarherre Lüttichau.
I Elisabeth Eybens närmaste närhet håller sig hennes trogne tillbedjare grefve Fritz Moltke och drottningens hofchef grefve Holstein-Lethraborg, medan kammarherrarne Bülow och Warnstedt, täflande i otrohet mot lilla Anne-Sophie, uppduka all sin älskvärdhet för hoffröken Trolle, som mottager bådas hyllning med samma skälmska småleende.
Minst firad är för tillfället hoffröken Wedel; i hennes närhet håller sig blott en enda kavaljer, och deras samtal är tydligtvis fritt från allt galanteri.
Dock följa drottningens blickar just detta par med ängslig uppmärksamhet, och Hennes Majestät rynkar sin höga panna hvar gång
Struensee böjer sig fram och hviskar i sin dams öra.
Denna offentliga uppsikt öfver hans person irriterar honom, och på trots börjar han tala lifligare, hvarvid drottningens misstämning synbarligen växer.
Alla de närvarande märka den, alla veta hvad det där uttrycket i hennes ögon betyder.
Nu väntas ett utbrott af Hennes Majestäts dåliga lynne, och all annan konversation afstannar efterhand.
Endast prins Karl af Hessen förstår ingenting eller vill ingenting förstå.
Han håller på att berätta för drottningen en gammal sägen från Schleswig.
Då det går upp för honom, att hon icke ägnar någon uppmärksamhet åt hans ord, tystnar han ett ögonblick, men börjar sedan på nytt igen och höjer rösten, så att han tilltvingar sig allas uppmärksamhet.
– Här i grannskapet ha många mäktiga borgar stått – i forna tider – men den förnämligaste af alla därute på en ö i Schlei.
Ön finns ännu och kallas Måsberget, borgen hette Jurisburg och var före Gottorps tid Schleswig-hertigarnes residens.
Det sägs, att kung Abels, brodermördarens, skatter än i dag ligga begrafna under dess vittrade murar, och trolljus, lyktgubbar, fosforskimrande små lågor fladdra därute i höstens och vinterns mörka nätter.
En natt för många år sedan gick en man på stranden.
Eldarna på Måsberget brunno mycket klart och af nyfikenhet styrde han sina steg dit – märkte icke, att han gick på vattnet, som hårdnade under hans fötter och bar honom.
Han såg ett stort och härligt slott, hvars like han aldrig skådat.
Där nedanför växte en underbar blomma, gul och blå som en eldslåga, och han bröt den innan han gick vidare, och vindbryggan sänkte sig och alla stängda portar och dörrar sprungo upp, allt för den trolska makten i passionsblomman, som han höll i sin hand.
Så vandrade han obehindradt från gemak till gemak och slutligen kom han till en stor sal, där ett bord stod dukadt med många läckra anrättningar och vin, som gnistrade i kristallkärl.
Han satte sig till bords och åt och drack af hjärtans lust, alldeles som om han varit hemma i sitt eget hus.
Men när han icke förmådde mera, reste han sig upp för att gå.
– Glöm icke det bästa!
Ingen lefvande varelse fanns i salen.
Han betänkte sig en stund och beslöt till sist att taga med sig en stor konstnärligt arbetad silfverbägare.
Men då han höll den i sin hand hördes åter samma hemlighetsfulla maning:
Glöm icke det bästa!
Orolig, tvehågsen, oviss om han verkligen valt det dyrbaraste, såg han sig länge omkring, men kunde ingenting bättre finna och bestämde sig ändtligen för att behålla hvad han redan tagit.
Med bägaren i handen gick han vidare, men då han just stod i begrepp att lämna slottet, hörde han för tredje gång samma varnande rop: Glöm icke det bästa!
Nu kände han sig likväl helt viss om, att han medfört det dyrbaraste, som fanns, och lämnade förnöjd slottet, vandrade tillbaka samma väg öfver vattnet, som blef hårdt under hans fötter och bar honom.
Först på stranden vände han sig om, men då var det stolta slottet försvunnet och alla eldar slocknade och Måsberget öde.
Och ingen dödlig har sedan dess skådat dess sjunkna glans och härlighet!
Ty blott en enda natt på hvart hundrade år blommar den stora gula och blå passionsblomma, genom hvars trollmakt den lycklige, som bryter henne, kan få alla bryggor att sänka sig och alla portar att springa upp – kan tränga så långt in i sina önskningars drömland, som hans längtan har vingar att bära honom.
Alla ha med andlös spänning lyssnat till sägnen, hvars hela mystiska ton låter ana en symbolisk undermening och en sens moral med en bestämd adress.
– Och mannen? – frågar drottningen nyfiket.
– Vet min käre kusin något om hans senare öden?
Men i silfverkammaren här på slottet förvaras den underbara bägaren, som ser tämligen oansenlig ut.
Sedan jag sett den, tviflar jag verkligen på, att mannen valde det bästa!
Ett gnäggande hånskratt höres, och allas ögon riktas mot kungen, som, plötsligt förgrymmad, ingen vet hvarför, far ut i en störtsjö af oartikulerade ord, kulminerande i ett distinkt:
– Åsna!
Just i detsamma reser sig Struensee och närmar sig, alldeles som om kungen kallat honom vid namn.
Öfverhofmästarinnan och alla hennes kavaljerer småle ironiskt, drottningen rynkar pannan, och monarken synes, skrämd af våldsamheten i sitt eget utbrott, vakna till medvetande om, att han blottat sitt sinnestillstånd och komprometterat sin kungliga värdighet.
Blodet stiger honom åt hufvudet, ögonen flamma till som slocknande ljuslågor, och han samlar alla sina själsförmögenheter i en ansträngning att rehabilitera sig själf genom att säga någonting kvickt eller åtminstone klokt.
– Endast en åsna väljer en lumpen liten silfverbägare, när han kan taga hela sagoslottet och prinsessan och halfva kungariket!
– Men – anmärker prins Karl förnumstigt – ligger det icke också en dygd i moderationen?
Hvem vet, om han kommit lefvande från det äfventyret i fall han genom alltför stor tilltagsenhet väckt trollens vrede?
– Den som fruktar för troll – genmäler kungen i afgörande ton – skall icke ge sig i äfventyr!
Vill en vanbörding vinna en prinsessas gunst, får han vara beredd på att sätta lifvet till!
Detta förefaller nästan som en direkt anspelning, och tystnaden faller tryckande.
Allas ögon vändas mot Struensee, som, bleknande, träder ännu ett steg fram mot monarken och tvingar hans irrande blick in i sin.
M:t är trött efter resan – säger han.
– Bäst att gå till sängs.
Tonen är dämpad, men det klingar som en befallning.
Till allas förvåning reser kungen sig med ett småleende, stelt som en grimace.
Hans kinder äro nu askgrå, blicken slö; som en skugga glider han ut ur salen, följd af Warnstedt och Struensee.
Småningom bryter hela det öfriga sällskapet upp och drager sig tillbaka.
Prinsessan
Louise skyndar i förväg till sina enskilda gemak, och drottningen, som tagit prins Karls arm, följer efter i muntraste stämning; men då hon varseblir Struensee, som just i detsamma återkommer uppför trappan, hejdar hon sig, lösgör sin arm från svågerns och stammar:
– Jag har något viktigt att tala om – gå emellertid in till prinsessan, käre kusin.
– – Nej, hindra mig icke!
Hon vänder om och springer tillbaka genom korridoren, medan prins Karl lojalt försvinner genom bakdörren.
Hunnen fram till Struensee, stannar hon flämtande och rodnande, ser på honom med stora, kärleksstrålande ögon och säger i dämpad och en smula osäker ton:
– Du kommer väl i afton, min älskade?
Men han skakar sitt hufvud och håller henne tillbaka, då hon vill glida in i hans famn; ser sig försiktigt omkring och kysser hennes hand:
– Omöjligt, min drottning!
Jag måste taga hänsyn till din säkerhet, om icke till min egen!
Hennes min är otålig och en smula föraktfull.
Det är icke första gången hon hör detta fega tal om hänsyn.
Hon hatar det.
Hon skulle velat tvinga honom med sin lidelse till glömska af, att det finns andra människor i världen än han och hon.
Hvad bekymrar det henne, att prinsessan Louise nu får vänta och att prins Karl måhända står undrande därborta bakom dörren?
Men den man, hon gett sin kärlek, tänker alltid i första rummet på andra människor och i sista rummet på henne!
– Dessutom har jag stämt möte med Brandt – tillägger han.
Hon småler matt, men hennes ögon äro fulla af tårar.
– God natt då! – säger hon vekt.
– Jag önskar att jag icke vore drottning – eller att du vore konung.
Så vänder hon sig om, med hufvudet sänkt, och går.
I slottsparken sitter en gök och gal så förtvifladt, som förtärdes han af en hopplös kärlek till den sjunkande solen.
Hoho! upprepar han ideligen i melankolisk enformighet.
– Gå på du! – tänker Enevold Brandt, som traskar med lätta fjät upp mot slottet.
– I afton är det midsommar och i morgon mister du mälet – gal därför ut i natt!
Och han lägger med förtjusning märke till att denne outtröttlige skrikhals och fullfjädrade profet sitter i väster, hvilket betyder lycka, och spår en oändlighet af år – ett långt och framgångsrikt och lysande lif.
Detta stämmer så väl med Enevold Brandts egna tankar, att han förnimmer en obestämd välvilja för spåmannen så väl som för mänskligheten i allmänhet.
Medvetandet om, att han har fast mark under fötterna, återspeglar sig i hans triumferande hållning och strålande min, som icke ens förändras, då han vid en krökning af vägen plötsligt befinner sig ansikte mot ansikte med grefve Konrad Holck, hvilken däremot synes illa berörd af återseendet, och blir blek som om en aning om förestående olyckor dragit genom hans själ.
Brandt hälsar förbindligt, men med mycken värdighet:
– Jag tror ni är spökrädd, min käre grefve!
– Holck återgäldar artigheten med återvunnen fattning.
– Spöken fruktar jag icke – men väl gengångare!
Och de båda kavaljererna skiljas med ömsesidiga komplimanger.
Brandt fortsätter sin väg till slottet, låter anmäla sig hos konferensrådet
Struensee och gör en liflig entrée – stannar innanför dörren i en behagfull attityd och hälsar med handen på hjärtat:
– Ja, här har ni mig nu, käre vän!
Vid åsynen af denna välbekanta plastik ljusnar Struensees ansikte, och med armarna framsträckta går han sin gäst till mötes.
Brandt kastar sig då med rörelse i hans famn, och de två kyssa hvarandra på kinden som furstliga kusiner.
– Välkommen, min käre kammarherre!
– Tack, mitt kära konferensråd!
Jag är öfverlycklig att vara här igen!
Hofvet är – som ni nog vet – min naturliga omgifning – den enda i hvilken jag egentligen lefver!
Landsorten – han slår föraktfullt ut med handen – landsorten är döden för ett temperament sådant som mitt!
– Det tror jag.
Tag därför nu plats, min käre vän!
Inrätta er bekvämt, för all del – vi ha mycket att tala om.
– Behagar ni något att dricka?
Kanske ett glas af det där vinet, som jag känner mig i släkt med genom ett slags valfrändskap – – det där, som skummar!
Det säger jag aldrig nej till – förutsatt att kungens källare består fiolerna?
Vinet kommer på bordet.
Brandt höjer sitt glas för drottningen och blinkar menande.
Sedan sträcker han sig bekvämt i hvilstolen och myser af belåtenhet:
– På heder, här är mig godt att vara!
Och godvilligt viker jag icke härifrån.
Inför detta härliga grand vin royal känner jag mig i ännu högre grad som royalist.
Tror ni er verkligen kunna lofva mig, att jag får träda i tjänst som kammarherre?
– Den saken är redan afgjord – svarar Struensee.
– I morgon uppvaktar ni kungen och drottningen.
Sedan sluter ni er omedelbart till följet.
– Det kallar jag att tala!
– Brandt serverar sig i öfverströmmande förtjusning ännu ett glas.
– Er skål, käre vän!
Er och den förtjusande Karoline Mathildes!
Lycka till och prosit!
Mera kan jag verkligen icke begära, nu till en början!
Det tjocka djuret dväljes ju allt framgent vid hofvet – och grefve Bernstorff håller honom väl fortfarande om ryggen?
Men Holcks inflytande behöfver ni icke längre frukta.
– Själfva ordet sårar Brandts ömtåliga stolthet, och hans näsa intager försvarsställning.
– Har jag någonsin fruktat djuret?
Hvem var det, som försökte störta honom, när ingen annan vågade knysta?
Den gången fick jag bita i gräset – men nästa gång blir turen hans!
– Sannolikt – nickar Struensee.
– Drottningens hat mot Holck är oblidkeligt, kungen har blifvit likgiltig – och Bernstorff skall snart icke längre vara i stånd att skydda sig själf, långt mindre en annan!
– Hvad säger ni?
– Brandt spärrar upp ögonen.
– Är Bernstorff verkligen så illa situerad?
– Ni vet ju, att drottningen hyser ovilja mot kabinettsministern, därför att han lånade sig till intrigerna mot fru Plessen.
– Men ni själf?
Struensee rycker på axlarna, och hans min är sfinxens.
– För egen del har jag den största respekt för grefve Bernstorff.
Under den långa tid, han haft ledningen af Danmarks utrikesangelägenheter i sina händer, har han gjort landet många tjänster och förvärfvat sig en utomordentlig auktoritet.
Själf är han ju också rättvisan och ridderligheten personifierad.
Och ändå – tror jag, att hans tid snart är kommen.
Han känner det själf och gör hvad han kan för att skydda sig mot öfverrumplingar – fruktar framför allt den klipske friherre Rosenkrantz och har därför nu bokstafligen fört utrikeskabinettet med i sin kappsäck – gesandterna ha att hänvända sig skriftligen till honom själf i angelägenheter, som icke tåla uppskof.
Men det hjälper nog icke, ty han har förlorat allt inflytande öfver kungen.
– Min käre vän – säger Brandt, hvars blossande kinder förråda, hur lifligt samtalet och vinet intresserat honom – det vore en grundlig utluftning!
Bernstorff borta – Holck aflägsnad!
Under sådana omständigheter bör det verkligen finnas utsikter här vid hofvet för två kavaljerer, som ha en mäktig förespråkerska!
– Ja – svarar
Struensee – stora förändringar komma att tima under den allra närmaste tiden.
I så måtto återvänder ni vid en synnerligen lämplig tidpunkt, min käre kammarherre.
Ni skall få veta ännu mer härom, men jag måste fordra, att ni bevarar förtroendet obrottsligt – däraf kommer nämligen, i framtiden, hela vår ställning att bero.
Brandts ögon glittra af nyfikenhet.
Han slår sig högtidligt på sitt bröst och försäkrar:
– På mig kan ni lita obetingadt!
När jag mottagit ett förtroende, blir jag en förseglad graf!
Struensee flyttar sin stol helt nära Brandts och talar med sänkt röst:
– Kungens mentala tillstånd är sådant, att hans vilja är vax, som ger efter för all påtryckning.
Därför kan den, som lefver i majestätets närhet och åtnjuter dess förtroende, uträtta hvad helst han vill – och därför hvilar nu envåldsmakten de facto i drottningens händer.
Brandt nickar förstående:
– Och drottningens vilja är vax i era händer!
Följaktligen är ni, min käre vän, i närvarande stund Danmarks envåldshärskare!
Er fantasi flyger för fort!
– Hvad behagas?
Det är ju rena logiken!
Nej, jag har verkligen haft en förtviflad otur!
Borta från hofvet, när allt stod att vinna – icke ens ha tillfälle att upptaga täflingen med er!
Hvem vet, hur saken eljes kunde ha gestaltat sig.
Troligtvis hade envåldsmakten då i stället hvilat i mina händer – hvilket kanske ursprungligen varit försynens mening, att döma af mitt namn!
I – det låter legitimt!
Emellertid – sådana förhållandena nu äro, vill jag lugna er med en försäkran, att jag respekterar er illegitimitet!
– Jag är er naturligtvis mycket förbunden – säger Struensee med ett småleende, som förefaller tvunget och som omedelbart slocknar i ett uttryck af stenhårdt allvar.
– Men tillåt mig varna er för obetänksamma slutsatser och än mera för ovederhäftiga yttranden!
Drottningen, som litar på er trohet och tillgifvenhet, har nämligen utsett er, min käre vän, till att bekläda en ansvarsfull post i kungens närmaste närhet.
– Schuit! – Brandt hvisslar till.
– Jag förstår halfkväden visa!
Nåväl, jag är Hennes Majestät tacksam för förtroendet – hoppas få visa, att det icke lämnats åt en ovärdig.
Men jag anser mig böra hemställa till er – för vidare befordran – om Högsta domstolen verkligen i längden kan undvara mina juridiska insikter?
Ni har kanske rätt!
Jag skall framlägga frågan för drottningen, och tror mig redan nu kunna förutspå en kunglig befallning till er att åter taga säte och stämma i Högsta domstolen – ehuru jag fruktar, att ni icke får mycken tid öfrig åt jurisprudentian; ty den post, ni kommer att bekläda vid hofvet, är verkligen af högsta vikt.
Ni måste ständigt vistas i majestätets omedelbara närhet.
Faran att främmande inflytelser skola göra sig gällande, är visserligen ringa, men försiktigheten är i alla händelser en dygd.
– Naturligtvis – instämmer Brandt, redan på förhand full af viktighet öfver sitt värf.
– En främmande hand skulle ju eljes lätt kunna vända kungens vilja mot drottningen och er!
– Förutsatt att det i Danmarks land finns en man, som vågar intrigera mot själfva envåldsmakten!
Var icke för säker!
Men jag skall veta hindra det, om det gäller!
Dock måste jag lägga er ännu en sak på hjärtat – jag önskar att kungen öfverlämnade åt mig direktionen för de franska spektaklen.
Jag hyser, som ni väl vet, stort intresse för all slags konst och tror mig på den platsen ha en verklig mission att utföra.
Smakens allmänna nivå behöfver höjas – och jag har därtill både studier och kapaciteter!
– Också detta tror jag mig kunna lofva er.
På detta speciella område har ni få medtäflare och – –
Också faller det mig nu in, att högsta ledningen af alla konstens arter lämpligen bör hvila i samma hand.
Jag nödgas därför samtidigt bedja er utverka åt mig en utnämning också till direktör för den kungliga tafvelsamlingen och konstgalleriet.
Villfares denna min önskan, tror jag mig kunna förutspå Danmarks konst en hittills oanad blomstring!
– Struensee småler, road af Brandts stigande själfkänsla.
– I så fall skulle det ju vara rena vandalismen, om man icke på allt sätt understödde er kandidatur!
Jag skall göra allt hvad på mig beror för att bibringa kungen och drottningen samma uppfattning, men måste nu i vänskapens namn råda er, att åtminstone till en början icke begära någonting utöfver hvad ni redan betingat er.
– Det lofvar jag!
För öfrigt har jag inga ytterligare önskningar, med undantag af några rent tillfälliga, som ha sin rot i en permanent kassafeber och som med stor lätthet kunna tillfredsställas genom så kallade gratifikationer ur kungens privatkassa.
Därom skola vi icke tala nu.
En gratifikation har i hela sin karakter någonting af tillfällighet – är barn af stunden.