Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det har visserligen blifvit af en värd talare erinradt, alt ett undantag ifrån detta stadgande finnes, ett undanlag lill skada för R. o. Ad., nemi. det att BorgareSt. uti sina privilegier har fått sig försäkradt, att icke fä sig påtrugad någon adelsman.
Delta stadgande innefattar visserligen en orättvisa på andra sidan, men man bör icke tro, att ett sådant stadgande skall länge qvarstå under en Regering, som har tagit till sitt valspråk sanning och rätt, och som, om vi fä tro hvad vi dagligen höra, åtnjuter särdeles stora sympalhier uti de tre öfriga Stånden.
Ett förslag utgånget från denna Regering lill ändring af stadgandena i detta afseende, skulle säkerligen af de andra Stånden med välvilja emottagas, och då är den öfverklagade olägenheten häfven.
Här är visserligen icke för närvar, någon af Konungens rådgifvare tillstädes, som kan, på sätt som skett i flere andra fall, tillkännagifva för R. o.
Ad., huruvida i delta fall anledn. är att förmoda, det någon snar rättelse ifrån Regeringens sida vore att förvänta; men dä förslaget ingår till K.
M:s höga stadfästelse, komma säkerligen dessa ledamöter alt icke underlåta att fästa Konungens höga uppmärksamhet på det förhållande, sorn i detta afseende påkallar rättelse.
Jag skulle tro, alt R. o. Ad. kan med trygghet öfverlemna denna omsorg åt Regeringen.
För min del finnér jag således icke något skäl att afstyrka bifall, utan anhåller att R. o. Ad. måtte lemna samtycke till ifrågavar. grundlagsförslag.
I motsats emot den siste värde talaren, får jag för min del afstyrka förslaget.
Jag förutser visserligen, att jag i detta fall får med dem, som tänka lika med mig, dela samma öde, att nemi. anses vara allt för kär i kaslintressct, för alt vilja medgifva några concessioner; men jag får vördsamt påminna derom, alt förliden gårdag en med denna i det närmaste likartad fråga här var under öfverläggning.
Utgången af denna fråga visade, att majoriteten då ansåg de skäl gilltiga, som anfördes för R. o. Adis bibehållande vid de prerogaliver, som uti grundlagen blifvit Ståndet tillagda.
Jag förmodar, att denna samma majoritet, om den nu finnes tillstädes, skall uti förevar, fråga också hafva lika tänkesätt.
Man vill, såsom raan förliden gårdag äfven yttrade, pocka på upphäfvaude af än det ena och än det andra af våra få ännu återstående prerogativer, för alt slutligen komma derhän, att desto lättare kunna upphäfva R. o. Ad:s Den 26 September f. m. existence såsom RiksSt.
Medgifvas alla dessa eftergifter, så kommer man också slutligen, utan sin egen vilja, till ett sådant mål, och hvad följd det skulle medföra för fäderneslandet, det torde framtiden säkrast komma att visa.
Man har här likaledes i afseende på det omtalta hotet sagt, att man icke inom detta Husfunnit något tecken till att sådant vore å färde.
Jag vill icke yttra mig härom.
Måhända har exemplet äfven inom detta Ständ icke varit aflägse; men att hotet finnes till i verkligheten, derom kan öfvertygelsen icke länge blifva oviss, då man ser de tidningar, som påstå sig föra folkets talan, öppet förklara, att R. o.
Ad:s rättigheter hafva med väld blifvit inkräktade, och att de derföre också med väld kunna återtagas.
Den popularitet, som man eftersträfvar, värderar jag ringa.
Tidernas erfarenhet vittnar derom, alt den som blifvit upphöjd i dag af det allmänna ropet, har den följande dagen af detsamma blifvit förkrossad.
Om man här kunde tillämpa, att ”folkets röst är Guds röst”, så skulle jag visserligen medgifva, att man hurde göra en concession åt dess önskan ; men felet är det, att denna folkets röst, som man åberopar, är ingen annan än de tidningars, hvilka egenmäktigt upphäft sig till målsmän för folket, och jag blir åtminstone icke ibland dem, som akta pä deras fordringar.
Gör man det och hegar man den förvillelsen, att tro, det de opinioner, som af dessa sjelfskapade organer för den allmänna rösten kringspridas i landet, innefatta uttrycken af det högsta rätta i samhället och att man bör handla derefter, sä fruktar jag att med detta högsta rätta icke torde blifva särdeles välbcstäldt.
Föröfrigt har en värd talare ganska rikligt anmärkt, att det torde vara svårt nog att definiera hvad som är högsta rätt.
Med tillämpning deraf på närvar, fall, tror jag det rätta bestå deri, alt man låter de lagar gälla som finnas,, så länge man icke har bestämd visshet och af erfarenheten blifvit öfverlygad derom, att de äro onyttiga och skadliga..
Nu har ingendera delen här blifvit ådagalagd.
Således vet jag ej hvarföre R. o. Ad. skulle vilja eftergifva cn rättighet, sorn blifvit
Ståndet genom grundlagen försäkrad, och så mycket mindre hör detta ske så länge det förhållande existerar, att inom ett helt
Stånd det privilegium uteslutande gäller, att R. o. Ad. icke får bekläda några domaresysslor inom detta Stånds domsomräde.
Jag afstyrker således bifall till förslaget.
O Gr. Spens, Jacob Melcher:
Åtskilliga förgrde talare hafva vida fullständigare, än jag skulle kunna göra det, utvecklat denna fråga ur rättsgrunder.
Det återstår blott således för mig, att förena mig med dem, som af sådan anleda, tillstyrkt bifall lill förslaget.
En enda anmärkn. skulle jag blott vilja tillägga.
Den rörer icke den af de föregale talarne alldeles uttömda delen af ämnet, utan angår verkligen det s. k. kastintresset, ehuru litet jag älskar eller rättare ehuru mycket jag afskyr detsamma.
Det är nemi. alldeles nödvändigt, på det att det s. k. frälset och ofrälset må blifva, såsom man plägar säga, lika lottade i detta afseende, och kunna sägas hafva lika rättigheter, alt genom en förän - Den 26 September f. m. 487 'öring i grundlagarne den inskränkning, som nu gäller icke blott för K. M., utan äfven för R. o. Ad:s fördelar, om dessa kunna anses bero på att Adelsmän sitta i Högsta Domstolen, blir undanröjd, genom antagande af detta förslag, eller också genom en annan förändring i grundlagarne, hvilken vid denna riksdag då borde föreslås, och först vid den nästa kunde antagas, K.
M. lemnäs öppet att om, vid ledighet efter ett ofrälse Just.råd, den person flan dertill skulle finna vara skickligast, vore af frälse Stånd, K.
M. då må äga rättighet att befria denna person från adelskapet; likasom Ilan äger rätt att, när han i motsatt fall linner en sådan person af ofrälse Ständ, adla densamma.
Frih. von Döbeln, Napoleon: Jag tillstyrker, att R. o. Ad. måtte antaga denna ifrägavar. förändring, helt enkelt af den orsaken, att K. M. vid Statsrådsledamöters utväljande redan har fritt val emellan frälse och ofrälse; och då detta fall är alldeles analogt dermed, så får jag på sådan grund vördsamt tillstyrka, att R. o. Ad. täcktes antaga förslaget.
Man har ganska riktigt anmärkt, alt det stadgande, hvars uppphörande nu är i fråga, tillkommit såsom ett skydd för de ofälse Stånden.
Dessa samma
Stånd hafva nu för sin del beslutat stadgandets upphörande. R. o.
Ad. behöfver således vid sitt besluts fattande icke vidare på dem fästa något afseende, då de sjelfve förklarat, att det forna skyddet numera icke är för dem behöflig!.
Det återstår således att betrakta frågan i afseende på fäderneslandet i sin helhet och i afseende på R. o. Ad.
I det förra afseendet bekänner jag, att jag för min del anser såsom ett af de vackraste bud i vår grundlag, det stadgande som befinnes i Reg.F:s 28 §, att
Konungen vid befordringar icke behöfver fästa afseende på något annat än sökändernas förtjenster, men icke på deras börd.
Ett partielt undanlag derifrån har likväl hittills ägt rum i fråga om Just.råders tillsättande.
Det är borttagandet häraf, som är föreslaget.
Man har här omtalat svårigheten att vid dessa platsers tillsättande stundom finna passande candidater, och detta kan visserligen hafva ägt rum af tillfälliga orsaker.
Det må äfven vara möjligt, alt det kan vara lika svårt att erhålla cn passande ofrälse som en frälse; men det står likväl klart fast, att ju mera man afdelar candidaterna i särskilda calhegorier för särskilda afdelningar, desto svårare skall det blifva att för särskilda fall finna tjenliga personer.
Det kan ju hända, att då ett frälse Just.råd skall nämnas, finnes god tillgång på ofrälse candidater, men ej på frälse, och tvertom.
Något skäl alt bibehålla det ifrågavar. sladgandet, finner jag icke eller i folkets allmänna intresse.
Jag tror att, med samma förtroende som man till Konungamaklen öfverlemnar att utnämna till alla andra högre embeten, kan man äfven här till densamma öfverlemna att vid de högsta domareplatserna välja, eftersom
Den rättvisast och nyttigast pröfvar, inom den ena eller den andra folkclassen.
Man har visserligen sagt, att folkets fördel sknlle kunna lika väl skyddas af frälse ledamöter som af ofrälse, och 4S8 D*n 20 September f. m. visserligen tror jag att frälse Just.råder låta sig rättvisan vara lika angelägen, sorn de ofrälse; men jag tror också, att samma pligt blifvit lika väl utöfvad af de ofrälse.
Hvad åter beträffar It. o. Ad. särskildt, så tror jag, att om man betraktar frågan närmare, så skall man finna, att, om det äfven kan anses vara en fördel att vissa platser i Högsta
Domstolen besättas med frälsemän, denna fördel, genom den föreslagna förändringen skulle snarare ökas än minskas.
Hvad har man för anledn. att tro, att Högsta
Domstolen skulle komma att bestå af endast ofrälse ledamöter.
Detta är, jag vågar säga del, en ovärdig insinuation, som blifvit framkastad emot den högsta makten.
Om man likväl vill antaga, att denna högsta makt skulle hafva större sympathier för den ena samhällsclassen än för den andra, så finner jag för närvar, ingenting som hindrar Regeringen att besätta hela Högsta
Domstolen med ofrälse personer, allenast den adlar sex af dem.
Deremot går det ej an för Regeringen att besätta hela Högsta Domstolen med Adelsmän, emedan den icke kan fråntaga sex af desse det adelskap, som de redan hafva.
Vidare förekommer ett besynnerligt förhållande i afseende på de adcliga ätter, som efter 1809 blifvit adlade, och af hvilka blott en i sänder är Adelsman.
Om nu en jurist, tillhörande en sådan ätt, medan bufvudmannen ännu lefver, befordras till Just.- råd, så ingår han på ofrälse sidan i Högsta Domstolen.
Dör sedan bufvudmannen, så blir Just.rådet, om han är närmaste ättemän, Adelsman.
Om då icke någon ledighet finnes bland frälse ledamöterne i Högsta Domstolen, huru skall man då bete sig?
Icke kan han vidare sitta der såsom ofrälse ledamot, och icke eller såsom frälse.
Han måste således antingen afsäga sig adelsskapet, eller afgå från Högsta Domstolen.
Denna omständighet tror jag icke bör lemnäs utan allt afseende.
Man har sagt, att det vore nyttigt för delta Stånd, att vissa Adelsmän sitta i Högsta
Domstolen för afdömmande af frågor ronde fideicommisser.
Att börja med torde jag få erinra, att fideicommisserne icke uteslutande tillhöra Adeln; det finnes äfven fideicommisser inom ofrälse slägter.
Alt nu vilja framkasta, vare sig mot frälse eller ofrälse ledamöter, den insinuationen, att de vid sådana frågors afgörande skulle dömma i sitt Stånds intresse, i st. f. att dömma efter hvad de ansågo vara rätt, skulle i alla fall innebära en misstanke om icke mindre än mened, örn brott emot deras domare-ed, hvilken är till den grad ovärdig, att jag hade önskat, att någon sådan icke blifvit framkastad.
Vidare har man sagt, att det vore svårt att afgöra hvad som är rätt i allmänhet.
Det är visserligen sant; men R. o. Ad:s öfverläggningar äro redan tillräckligt vidlyftiga, och ville man här framställa, såsom jag tyckte det yrkades, en hel philosophisk afhandling om hvad som i allmänhet är rätt, och densamma sedermera skulle discuteras, så skulle denna discussion måhända icke blifva slut på år och dag.
Således torde vi kunna inskränka oss till hvad som i förevar, fall ur rätt och nyttigt, och det är detta som Den 2G September f. m. 489 som jag sökt göra.
I öfrigt framställdes den nog summariska satsen : ”Vi lyda under lagen, för oss är lagen rätt”.
Detta är visserligen en sats som är ganska vacker, och som äger sin tillämpning, då man handlar såsom medborgare eller såsom embetsman.
Deremot är denna sats alldeles icke tillämplig, då man handlatsåsom lagstiftare.
Vill man då säga: ”för oss är lagen rätt”, så innefattar detta en sådan grad af conservatism, att jag ingalunda tror, att den värde talaren sjelf vid närmare eftersinnande skulle vilja vidhålla den satsen.
Lagstiftarens pligt lärer väl icke vara alt utan pröfning bibehålla lagen sådan den är, utan alt efterse om den är god, och i sådant fall bibehålla den, men i motsatt fall, sä myckel det af honom beror, söka att förbättra densamma.
Vidare har man ånyo framkommit med skäl, som fått en viss stereolypisk natur, nemi. att man skulle hafva pockat och hotat.
Jag bekänner för min del, att jag icke kunnat förmärka hvarken något pock eller någon höielse från det ena eller andra hållet.
Skulle framdeles något sådant verkligen förekomma, så förmodar jag, att detta Stånds ledamöter, sin bestämmelse likmätigt, såsom de under föreg:de tider stundom haft tillfälle all visa, icke lära underlåta att hafva hvad man kallar hjertat på rätta stället.
Att deremot då ingen fara är för handen sjelf skapa spöken, för att mot dem få visa sin manhaftighet, det erinrar nog mycket om den der tappre och snillrike riddaren, som gjorde anlopp mot väderqvarnen.
Man har visserligen uppgifvit, att i någon tidning ett slags hot skall hafva varit framkastadt; men jag hemställer, huruvida det är R. o.
Ad. värdigt alt derå fästa afseende, äfvensom hvart det skulle leda om Ståndet ville såsom grundsats antaga, att så snart en tidning hotar, för att framtvinga ett beslut, så skall Ståndet besluta tvert emot.
Det skulle då icke behöfvas mer, än att framställa en motsatt hotelse, för att få Ståndet alt gå in på hvad man önskade.
Jag skulle tro, att detta är sådana småsaker, hvaremot Ståndet bäst iakttager sin värdighet med att lemna dem helt och hållet utan allt afseende.
Hr Rosenblad, Bernhard: Gr.
Mörner har så väl framställt de skäl, som tala för bifall till i fråga var. förslag, att jag har ganska litet alt tillägga.
Jag anser mig likväl böra fästa uppmärksamheten pä hvad Hr Lagerhjelm redan anfört, nemi. att det stadgande, som nu är i fråga att uppbäfvas, härleder sig ifrån ganska beklagansvärda orsaker, nemi. ifrån en tid, dä olyckliga förhållanden hade inom vårt land splittrat passionerna uti s. k. frälse och ofrälse sympathier.
Jag tror, att ju förr vi kunna öfverlemna detta åt förgängelsen dess bättre göra vi.
Svenska folket är för närvar, pä intet sätt deladt uti frälse och ofrälse medborgare; R. o.
Ad. utgör väl ett RiksSt., men enligt 1 § Riksd.- Ordn. är det Svenska folket, som 11. o. Ad. representerar, och icke endast frälseclassen.
Jag tror, att den som opartiskt betraktar R. o. Adis beslut och handlingssätt vid alla riksdagar och specielt vid detta riksmöte, skall finna, att R. o. Ad. vid sina bc 2 II. 02 400 De o 20 September f. m. sluts fattande mera afser Svenska folket i allmänhet, än Ståndet enskildt.
Vidare tror jag, alt det aldrig någonsin hos K. o. Ad. kan komma i fråga, att nian, vid stiftande af lagar och aldra helst af grundlagar, skulle taga sin egen fördel i betraktande; men om man kunde förutsätta detta, sä skulle det snarare blifva ett skäl för antagande af ifrågavar. förslag. R. o. Ad:s styrka under alla tider, det som, äfven under den tiden då bördsfördomarna voro som starkast, gaf Svenska Adeln ett så utmärkt företräde, är just att den rekryterats med alla utmärktare förijenster, som inom samhället uppstått.
Man bör förutsätta, att de personer, som kunna erhålla det utmärkta förtroendet af Konungen att kallas till rikets högsta domare, till hans Just.råd, skola äga de förijenster, att de enligt 37 § Reg.F. äro förtjenta att upphöjas i adligt Stånd. R. o. Ad. bör dä så mycket mera kunna påräkna, att se sig stärkta och hedrade genom tillträde af nya värdiga kraftfulla medlemmar.
Jag förenar mig med dem, som yrka bifall till betänk.
Det var egentligen med afseende å Hr Gr.
Mörners yttrande, sorn jag begärde ordet. lian har nemi. sagt, att billighet och rättvisa, så väl emot folket som emot embetsmännen, skulle fordra, alt della förslag antoges.
Hvad beträffar billigheten emot de sednare, så vågar jag bestrida att Gr.
Mörner har rätt häruti.
Det är redan förut ganska riktigt anfördt, alt alla borgmäslare-embetena äro stängda för adelsmän; monicke nog dermed, äfven magistratssecret.tjensten, rådmans- och kämnerspreses- tjensterna m. fl. äro stängda för 11. o. Ad.
Om rättvisa och billighet ägde rum, sä borde förra riksdagens Const.Utsk. hafva föreslagit, icke blott att dessa G frälseplatser i Högsta
Domstolen skulle upphöra, utan äfven att BorgarcSt. icke vidare skulle hafva den rättighet, att endast ofrälse personer skola komma i fråga lill ofvannämnde tjensler.
Om man i sammanhang med ifrågavar. stadgande äfven föreslagit nämnde förändring, så hade rättvisa och billighet fullt ägt rum.
När ett sådant förslag inkommer, må vi då antaga det, såvida de ofrälse Stånden äfven gä in derpå; men förr anser jag icke att vi böra göra det.
Mörner yttrat sig, har Ilr von Troil haft ordet och behagat tala om insinuationer, som ovillkorligen skulle komma mig till last.
Han har nemi. sagt det vara en ovärdig insinuation, att förutsätta möjligheten af att ingen adelsman skulle komma in i Högsta Domstolen.
Jag skulle önska, att Hr von Troil en annan gång bättre vägde sina ord, och anser det icke behörigt af honom att yttra något sådant om en ledamot i detta Stånd.
Hr von Troil har begått en lika stor ovärdighet, som jag, ifall det var någon sådan å min sida, ty han har sagt, att Konungen kunde adla alla som vunnit inträde i Högsta Domstolen.
Jag tycker att detta är precist detsamma som jag yttrat.
Således skulle jag tro, att Hr von Troil vederlagt sig sjelf, då jag förmodar, att det icke varit hans mening att yttra något ovärdigt.
Hr von T roil, Samuel, Gustaf:
De flera medlemmar B c n 2G September f. nr. 401 af 11. o. Ad., som talat för bifall till ifrågavar. förslag, hafva, enligt min tanka, så tydligt uttryckt alla fördelarne af förslagets antagande, att jag skulle anse det. vara orätt att upptaga R. o. Ad:s tid med några ytterligare deduclioner i ämnet.
Jag anhåller således endast att fä förklara, att jag instämmer med dem, och jag tror, att det är nyttigt, att det star Konungen öppet att kunna utse deni han finner skickligast af domarecorpsen att bekläda ledigblifna platser i Högsta Domstolen, utan att behöfva göra afseende på huruvida dessa personer tillhöra frälse- eller ofrälseclassen, och att det dessutom, hvad B. o. Ad. beträffar, måste vara en klok åtgärd att antaga förslaget, då det naturligtvis skulle kunna tydas såsom en partisk dom i egen sak, om de förkastade detsamma.
Jag begärde egentligen ordet i anledn. af en värd talares yttrande, att R. o. Ad. genom sitt beslut i gårdagens plenum ådagalagt, att R. o. Ad. ville bevara sina prerogativer, och att den värde talaren hoppades, alt i fall denna majoritet äfven i dag vore tillstädes, b.orde den söka göra samma åsigt gällande.
Jag skulle tro, då R. o. Ad:s åtgöranden vid denna riksdag skola komma att i en snar framtid bedömmas, att de skola fä det beröm de förtjena, men vi måste då akta oss alt gå ifrån den åsigt, att man bör handla rätt, utan att bry sig om hvad som derom säges; och detta göra vi icke, om vi vid ett tillfälle som detta dömde så partiskt i egen sak och sökte afvända ett förslag, som är slödt på så billiga och rättvisa grunder.
Jag instämmer med dc föreg:de talare, hvilka yrkat bifall till ifrågavar. förslag.
Adelns prerogativer, men man har ej jemfört dessa prerogativer med Svenska folkets rättigheter.
Skulle dessa komma i collision med hvarandra, så tror jag, att Adelns rättigheter böra vika för det hela.
Lagarnes helgd är grunden för ali belåtenhet och allt välstånd ; men för att ernå detta mål, måste man, näst införande af nyttiga lagar, afse domarecorpsens oväld och skicklighet.
Jag skulle derföre tro, att om man icke kan bevisa, alt hos Adeln förefinnes en större skicklighet i do mar c vä rf, än hos de öfriga class*erna, sä bör man icke eller med skäl kunna påstå, att
Adeln företrädesvis skulle innehafva de förnämsta doraare-embetena i riket.
Dessutom hafva flera talare ådagalagt, att Adeln sjelf skulle lida, om Högsta
Domstolens sammansättning till följd af nu gällande grundlagsbud kommer att blifva sådan, att de ofrälse ledamöterne skulle få mera anseende än de adeliga, och hela landet komma att förlora, derigenom alt måhända de skickligaste och ändamålsenligaste personer, till följd af det nu gällande stadgandet, ofta måste förbigås.
Af dessa skäl tror jag, alt såväl
Adeln som alla andra medborgare skulle vinna pä att detta stadgande blefve upphäfdt.
Hr von Hartmansdorff har hemställt, huruvida de frälse ledamöterna i Högsta
Domstolen vore oskickligare än de ofrälse.
Detta torde vara nog svårt att afgöra, och jag för min del tror, att de äro skickliga alla; men deraf följer visserligen icke, att icke i en framtid stora svårigheter kunna uppslå att fä skickliga per - 492 Den 26
Sep t emi) er f. m. söner, elen ena gången Iliand de frälse och den andra gången bland de ofrälse, och rättvisan bjuder att söka förtjensten der den finnes.
Rehbinder, har fruktat, attoni delta stadgande skulle antagas, i en framtid ingen adelsman skulle blifva ledamot af Högsta Domstolen.
Om något sådant vore att befara, det jag ingalunda tror, så skulle det just aldramest tala för ett sådant stadgande, som det föreslagna; ty i sådant fall funnes ingen ledamot af Adeln, som vore skicklig alt bekläda ett sådant embete, och då vore det hardt för Konungen alt ändock nödgas bland frälse personer utdela så höga förtroenden.
Jag måste anhålla om Ståndets undseende, att åter jag för några ögonblick begärt ordet, egentligen för alt besvara eli yttrande af Hr von Troil, Emil, hvilket i sanning är förtjent af ett svar, på det att mina ord icke måtte alldeles missförstås.
Dä jag sagt, att för oss är lagen rätt, så har jag menat, alt för alla medborgerliga förhållanden, äfven för lagstiftningsfrågor, är rälta utgångspunkten den gällande positiva rätten, d. v. s. lagen.
Att ett högre mål måste föresväfva lagstiftaren, är mig icke obekant, men att fullt redovisa för sig sjelf detta mål, i hela dess vidd, det är ett svårt problem, och jag befarar, att minsta antalet försökt att lösa det för sig sjelfva på ett tillfredsställande sätt.
Dessutom, för att lyckas uppnå delta mål, behöfver man noga akta sig för misstag om den väg, som leder dit.
Tager man en annan utgångspunkt än den lag som består, upphör man att erkänna den för räll, till dess den ändras och upphäfves, då är man inne på den falska väg, som förer till undergång.
Äler än tillräckligt bekräftas denna sanning af erfarenheten.
Ju mindre dessutom man pä philosophisk väg och genom grundliga undersökningar gjort sig reda för det yttersta målet, dit menniskoslägte! skall sträfva, ju mindre man derföre gjort sig reda, desto vigtigare, desto svårare, deslo förskräckligare skola dessa villfarelser blifva.
Sådan har egentligen min mening varit med de ord, som jag i korthet yttrade, utan alt kunna fullständigare utveckla mina åsigter, hvarken dä eller nu, emedan jag icke anser denna bänk vara rälta platsen, äfven om jag hade den egenkärleken alt tro mig förmå alt åstadkomma en sådan utveckling.
Den skulle omfatta ej mindre än hela statsläran och hela statskonsten.
Dertill är jag icke competent och stället icke rätt valdt.
Föröfrigt har här blifvit åtskilligt anfördt, hvarpå svar kanske icke borde alldeles uteblifva, dock vill jag derom falla mig ganska kort.
Man har t. ex. mycket talat om hotelserna, och om de anföranden, i hvilka dessa hotelser blifvit åberopade frän den sida, till hvilken äfven jag hörer.
Jag har jemväl händelsevis varseblifvit, att, i eli annat, till allmänheten utgånget meddelande, jag har emoltagit den förebråelsen, alt icke hafva bevisat att sådana hotelser hafva ägl rum.
Jag tror att en gammal, Svensk domare-regel kan hit lämpas: alt känd sak är så god, som vittnad; eller hade lin .ne af mig fordrat, all jag skulle uppstiga pä
Den 26 September f. m. 493 (lenna bänk med en packa flygande blad i min ficka, och roa Ståndet med alt uppläsa alla de ställen, som kunnat bevisa mitt påstående?
Utan att i öfrigt strängt vidblifva den grundsats, alt man icke bör medgifva en vigtig förändring derföre att den tillfälligtvis i något obscurt provinsblad blifvit förordad med hotelser, anhåller jag blott, att, då en sak är notorisk, jag må blifva frikallad frän att bevisa den.