Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid denna blick, full af befallande höghet, tyckte jag mig höra min fars ord: ”din tid är förbi”, återklinga i mina öron.
För en kort tid sedan skulle denna förlust föga smärtat mig: men jag hade redan börjat finna behag i höghetens njutningar, i nöjet att befalla och lydas: jag ryste för det förakt, som i vårt land åtföljer en fallen gunstling hvars lott i bästa fall är en uthvisslad skådespelares.
Dessutom ansåg jag mitt fäderneslands väl vara förenadt med min inflytelse, ännu mer: jag älskade Schahen uppriktigt; jag stod till honom i en viss mystisk förbindelse och delade till en stor del hans svärmerier.
Sedan en lång tid hade jag vant mig, att mera betrakta Schahen som en vän, än som min herre: men vid ett närmare eftersinnande fann jag, att ej blott vänskapen, utan äfven harm och förtrytelse, ja egennytta, ingifvit mig denna förebråelse, hvilken den hårda tonen och den olämpligt valda tiden gjorde än mera sårande.
Öfvertygad, att jag verkligen öfverilat mig, trodde jag mig, utan att i mina egna ögon förnedra mig, vara skyldig att afbedja min förseelse.
Konungen hade icke än återkommit från harem! hette det då jag följande dagen på vanlig timma begärde företräde.
Detta svar förekom mig oväntadt, emedan jag visste att läkarne, ifrån sjukdomens början, strängt förbudit honom alla besök i denna del af slottet.
– Konungen vore förhindrad! hette det, då jag andra morgonen åter infann mig.
Och några hofmäns förnäma axelryckningar, några hviskningar, beledsagade af ett halft löje, öfvertygade mig till fullo, att jag nu vore en afskedad gunstling; att jag nu pröfvat konunga-ynnesten, hvars ostadighet jag så ofta hört omtalas.
Med en kokande harm – jag tillstår det – lemnade jag palatset.
I trägården mötte jag ett par betydande hofmän, hvilka, vid min åsyn, påtogo sig en så medlidande uppsyn att jag hade möda att ej utbrista i löje.
En annan, som jag träffade i en lummig löfgång, kramade vänskapsfullt min hand, under det han såg sig rädd omkring, och försäkrade att han gerna ville trösta mig, om han ej endast fruktade att blifva sedd i mitt sällskap, ty ni vet, unge man, tillade han, att det strider emot en god undersåtes pligt, att visa deltagande för den, åt hvilken nådens herre vänder ryggen.
Innan jag ankom till min ö, hade jag förlorat nästan allt mitt elaka lynne.
Der skulle jag snart hafva förgätit en så kallad lycka, hvilken jag vann lika oförmodadt som jag förlorade den, om ej min fars dagliga jemmer derom oupphörligt påmint mig.
– Du har i fyra månader varit hans gunstling; jag vet att ingenting blef dig förnekadt, och hvad har nu din far, hvad har nu du sjelf deraf?
– Öfvertygelsen att hafva handlat redligt.
Min far, jag har redan ofta sagt dig mina tänkesätt i denna väg.
– Är icke jag också en redlig man; men jag vet icke hvilket betänkande jag skulle haft att emottaga välgerningar af min konung, min beherrskare.
– Jag ej heller, men jag har aldrig bedt honom derom, och han har visat mig nog aktning att aldrig tillbjuda mig några.
– Underbara grundsatser i sanning!
I ju större nåd man alltså står hos en furste, ju mindre skall man deraf njuta i verkligheten!
Men det är icke underligt, att du med så sträfva tänkesätt ej kunnat bibehålla konunga-ynnesten.
– Hvem vet, om den ej kan återkomma; sade jag skämtande.
– Ack nej, ack nej!
Kärleken kan upplåga: men en kallnad vänskap tändes aldrig mera.
Dock säg huru förlorade du den, olycklige?
– Schahen, min far, hade gifvit sig sjelf ett heligt löfte att göra sina undersåtare lycklige, och på sätt och vis satt mig till sitt samvetsråd.
Han glömde sitt löfte och då jag sista gången såg honom, förebrådde jag honom det.
Då min far hörde huru denna förebråelse lydde, blef han nästan förstenad af fasa.
Fly, min son! ropade han, då han änteligen kunde tala.
Det är obegripligt att du ej redan erhållit halsen full af smält bly, – eller blifvit inmurad i osläckt kalk, eller kastad i en brinnande ugn.
Hvilken oerhörd djerfhet, Rustan!
Du säger uppenbart, hvad jag knappast vågar tänka.
Hvad dock vår furste är för en mild och ädelmodig herre!
Men straffet torde komma: kanske besinnar han sig blott på valet af de rysligaste dödssätt åt dig.
– Gif dig tillfreds, fader!
Ännu äro Schahen och jag mer vänner, än att det skulle komma till sådana ytterligheter.
Med möda öfvertygade jag min far att han åtminstone i detta afseende borde vara lugn.
Efter detta började han åter klaga öfver mitt oförståndiga uppförande; och slutligen sköt han skulden på ödet och den främmande doktorn.
– Hvilken doktor?
– Hvad, Rustan, du har dagligen besökt palatset, och du känner ej en hemlighet, som redan i tre dagar varit hela hofvet bekant.
Så vet då, att de Kabulske läkarne, hvilka
berömma sig af att vara de skickligaste i hela Asien, hafva blifvit afskedade.
En indisk doktor, om hvilken man hviskar de underligaste historier, har hitkommit och vunnit konungens hela förtroende, genom sin utomordentliga konst och sin liberalare cur-method.
Han har upphäft företrädarnes förbud mot njutningen, och natten efter, då du blef afskedad, har Schahen tillbragt hos den prisvärda Nuhr Dsjehan, som, – enligt hvad man säger – inkom i seraljen, sedan han redan sjuknat.
Den spådom jag skämtande yttrat för min far, om konungens återvändande ynnest, tycktes vilja gå i fullbordan.
Ty redan ansåg jag mig för alldeles glömd af hela hofvet, då, under en konglig vattenfart på sjön Dall, jag såg Schahens egen gondol styra emot min lilla ö.
I tanke, att han ville bese den vackra holmen, utan att kanhända veta att jag der hade min boning, drog jag mig undan.
Men till min förvåning gick konungen emot mig med en vänlig och glad uppsyn:
Har du hört det ordspråket, som vår religions fiender uppdiktat?
– Jag vet ej hvilket du menar, nådigste herre?
– Om kullen ej vill gå till Muhammed, så skall Muhammed gå till kullen.
– Jag förstår dig, Padischah; men du sjelf tyckes hafva stängt dina dörrar för din tjenare.
Så vida du befaller, skall jag ej dröja att åter uppvakta dig.
– Men utan att svara derpå, gjorde Schahen mig några likgiltiga frågor; ibland andra den, om jag någonsin varit kär, hvarefter han tog afsked och steg åter i sin båt.
Oviss, om detta besök härledde sig från en nyck eller afsigten att med mig drifva gäckeri, skulle jag mellertid, då det ej medförde några slags följder, ej synnerligt tänkt derpå, om det ej gifvit mig anledning till några dagars förargelse.
Ty knapt var den kongliga lustfarten slutad, förrän jag såg ett antal gondoler åter nalkas min strand.
Man hade nu åter i beredskap åt mig det utsöktaste smicker, de varmaste vänskapsbetygelser.
Man lyckönskade mig till återvinnandet af monarchens nåd.
Men högheten och smickret hade re’n för mig förlorat all retelse, ensligheten hade åter blifvit mig kär och jag önskade nu på fullt alfvar, att för alltid hädanefter slippa se hofvet och dess prunkande trälar.
Men dessa voro af en motsatt tanke i hänseende till mig.
Det blef nu ett ordentligt hof-mode, att besöka den intressanta enslingen på ön, dricka sorbet hos honom och smeka hans hjortar.
Flera dagar, hvarje stund hvimlade min holme så af nyfikne, frågande gäster, att jag började ej se någon annan räddning än att öfvergifva min boning.
Knapt hade jag öfverstått detta onda, förrän jag erhöll befallning, att på en utsatt timma inställa mig i Schahlimar.
Jag fann konungen allena, han var tankfull och allvarsam.
– Ett missförstånd har uppstått oss emellan, begynte han; du har blifvit missnöjd och stolt emot mig, och jag har ej eller mot dig handlat fullt uppriktigt.
Du skall alltid vara den förste bland mina vänner, min ynnest skall aldrig öfvergifva dig; men jag har vid närmare eftersinnande funnit riktigheten af din egen anmärkning, att innan vi gemensamt utföra våra stora företag, du behöfver samla en rik erfarenhet.
Och hvad mig beträffar ...
Rustan, fortfor han med någon förlägenhet afbrytande sig sjelf, du vet, att min barndom och min första ungdom varit olyckliga och glädjelösa.
Propheten har skänkt mig en ny lifstid, således utan att räkna de år jag redan förlefvat ända till den underbara natten.
Följaktligen kan jag hoppas att ännu lefva minst 60, 70 eller 80 år.
Är det då icke billigt, att jag, innan jag uppoffrar mig åt andra, skänker tio år, endast tio år åt mig sjelf?
Huru mycket kan man ej uträtta på den tid, som återstår?
Jag teg; ty gilla kunde jag för ingen del en uträkning som syntes mig ett bedrägeri mot himmelen, men mina inkast skulle kunnat anses föranledda af egenkärlek och omtanka för min egen fördel.
Schahen föll i djupa tankar; änteligen fortfor han:
Säg mig, Rustan, synes det dig omöjligt, att menniskan verkligen kan förlänga sin lefnad till fem, fyra, eller åtminstone trehundrade år?
– Ja, herre, det anser jag för alldeles omöjligt.
– Du påminner dig, att Irans första konung blef mer än 500 år gammal; den store Dshjemschid regerade i 350 år, hans son Feridun i 220, och få voro de af denna ätt, hvilka ej herrskat åtminstone ett århundrade.
Rustan sjelf, din ättefader, måste, efter min uträkning, hafva lefvat öfver 700 år.
Ännu mer.
Har du läst Propheten Moses’ skrifter?
– Våra lärde säga, att hans böcker blifvit förfalskade af Israeliterne:
Detta må vara i de omständigheter, som lända vår religion till skada, såsom förringandet af Ismael, vår Prophets stamfader, förtigandet af hans efterkommandes öden och bedrifter, utplånandet af alla prophetior som der fordom funnits om vår religions heliga stiftare, med mera af denna art.
Men det öfriga, hvars förfalskning ej skulle ledt till någon fördel för de otrogne Hebräerne, som undanträngde Ismael, den förstfödde, från hans arfland, och jagade honom i öknen, ser jag intet skäl att misstänka.
Också träffas endast der de äldsta och säkraste underrättelser om det första mennisko-slägtet.
Der har jag funnit, att, om du undantager Edris, den Hebräerne kalla Enoch, hvilken i sitt 365:te år blef upptagen till fjerde himmeln, hvarest vår Prophet träffade honom ännu suckande öfver menniskornas ondska, – der står att läsa, säger jag, att ingen af våra förfäder, ifrån Adam ända till den stora floden, lefvat kortare än 700 år, men de flesta 8 till 900 år och deröfver.
Detta kan man ändå kalla en liten evighet!
Och säg mig nu, Rustan, hvad tror du väl varit orsaken till denna höga ålder?
– I sanning, Padischah, jag har aldrig tänkt derpå, och i alla fall ...
– Men jag har så mycket oftare och nogare öfvervägat det.
Jag vill derföre säga dig att detta skedde, emedan de örter, hvilka nu gifva oss endast svaga läkemedel, på den tiden voro svällande af helsosamma safter och Paradisets must, hvilkas krafter ej ännu blifvit bortsköljde af den långvariga floden, samt isynnerhet, emedan menniskorna på den tiden ägde tillgång till ett underbart vatten, kalladt Odödlighetens källa, till hvilket ingen i våra dagar funnit vägen.
– Men hvartill tjenar då denna kunskap? invände jag.
Sådana hemligheter, om du träffat sanningen, herre, väcka hos menniskan endast onyttiga grubblerier och fåfäng längtan.
– Men om nu denna hemlighet vore upptäckt, denna källa funnen; hvad skulle du då säga?
– Jag såg på konungen, förvånad öfver detta nya vurmeri.
– Du betraktar mig med bestörtning, med misstroende, men du skall sjelf se och häpna.
Du skall erfara hundrade gånger mer än du väntat.
Han fattade mig vid handen och förde mig, genom många rum och gångar, till den aflägsnaste delen af palatset.
– Ställ dig bakom detta förhänge, var tyst som grafven, och gif endast akt på hvad som förefaller.
– Schahen framgick derefter några steg i rummet!
I ändan deraf, framför ett altar, hvarpå en klar låga brann, knäböjde en man, som var klädd i en vid azurblå, med silfverstjernor besådd, släpande lifrock ombunden med en purpurröd gördel, och på hufvudet bar han en spetsig mitra af hvitt siden, på hvilken solen och planeterna med guld voro broderade.
Konungen stod väntande.
Efter någon tid uppstod den bedjande, kastade några händer välluktande rökelse i elden, och gick med majestätiska steg emot honom, sägande:
Förlåt, de trognes beherrskare!
Jag märkte din ankomst, men jag har först vågat fullborda min andakt.
– En stor rubin, hvarifrån strålar af gull utgingo, hängde, en bild af solen, på hans bröst, mot hvilket ett hvitt skägg nedföll.
Hans ansigte syntes åldrigt, men de gnistrande ögonen ägde ännu hela ungdomens eld.
Godt, svarade Schahen; men huru hafva i dag dina tillredelser, dina kokningar velat lyckas?
– Stjernorna äro i dag gynnande; dock allt är ännu icke färdigt.
– Du hoppas således beständigt, Mobed 11, att kunna förskaffa mig odödligheten?
– Odödlighet, store konung?
O att jag, äfven med uppoffringen af mitt lif, förmådde det!
Vore jag en bedragare, så skulle jag dåra dig med sådana fåfänga löften.
Allt, hvartill min konst sträcker sig, är att beskära dig ett lif af 500, högst 1000 år.
– Tusen år, detta kallar jag ändå ett stycke odödlighet!
– Denna konst är den enda, som jag ärft af alla Zerdushts, min farfaders, undergåfvor.
– Hans undergåfvor, hvilka voro då de?
– Du känner ju redan vår prophets historia, mitt lifs herre?
– Jag känner den, men du påstår ju, att Firdusi förfalskat hans historia.
– Jag vill berätta denna historia, såsom den är upptecknad i det lefvande Ordets bok; och sådan jag äfven förnummit den af min fader, Zerdusht, med slägtnamnet Sapetman, var född i eldslandet Adherbidsjan.
Öfverlemnande sig åt en lång och ihärdig åskådning, lefde han ett antal år instängd i en bergshåla och här författade han tolf af sina heliga skrifter, hvardera bestående af hundra skrifna kohudar.
Redan hans fader hade druckit af den paradisiska vishetens mjölk; han sjelf hade genomirrat himmel och afgrund, hade samtalat med Himlarnes Herre, och med Abraham, den förste af Patriarcherne, den störste af Apostlarne.
Nu framträdde han ur grottan och förkunnade uppenbart, att en Prophet vore kommen, jemlik med Moses, hvars röst hela verlden skulle hörsamma: och att han vore den propheten.
Tusende trodde på honom.
Guschtasp beherrskade då Irans folk.
Denne hörde ryktet om den Helige, och ville se honom, och Zerduscht sade till Schahen:
Jag är den propheten, hvilken Gud sjelf sändt hafver och denna bok innehåller det evigt lefvande Ordet.
Men konungen trodde honom icke, utan begärde skåda ett tecken på hans gudomliga apostolat.
Och si, en cypress uppsteg utanför palatsets port och växte till en höjd af tio famnar.
Konungen såg och trodde.
Men magherne, afundsjuke öfver den nya propheten, lade hemligen katt- och hund-ben, hår och naglar af döda kroppar i hans gömmor och anklagade honom för trolldom.
Och då, vid ransakningen, dessa styggelser verkligen funnos i hans rum, blef han kastad i fängelse.
– En tid derefter sjuknade konungens lifhäst, så att alla fötterna drogos upp till buken: magherne visste ingen bot:
Zerdusht blef rådfrågad.
Konung, denna läkedom är svår, yttrade han; men jag skall lyckas, om du af hjertat tror, att den lära jag förkunnar, är sannfärdig och af Gudi. Konungen trodde, Zerdusht rörde hästens ena framfot med sin hand, och straxt återtog den sin rätta ställning.
För att läka den andra framfoten, fordrades att konungens båda söner skulle bekänna sig till samma tro: för att bota den ena bakfoten, erfordrades, att drottningen skulle antaga samma lära, och för att återställa den sista foten äskades, att portvaktaren, som under Zerdushts frånvaro, i hans rum, på maghernes inrådan, inlagt de förmenta trollsakerna, skulle tagas i förhör.
Allt detta skedde: hästen blef frisk, siarens oskuld upptäckt och hans lära antagen af hofvet och allt folket i Iran.
Någon tid derefter begärde konungen, att min farfader skulle bevilja honom uppfyllandet af följande fyra önskningar: att ännu i lifvet låta honom skåda all Paradisets herrlighet; att göra honom osårbar i alla krig, hvilka han nu vore sinnad att företaga mot de otrogne; att, lika klart, som han nu kände det närvarande, gifva honom kunskap om allt hvad ske skulle ända till domedagen; samt slutligen skänka honom ett lif, som skulle räcka till tidernas ände.
– Endast Gud, svarade Zerdusht, kan ensam vara i besittning af alla dessa stora fördelar: men välj sjelf endera, och utse trenne andra personer, åt hvilka jag af den Högste må bedja förunnandet af de öfriga, en åt hvardera.
Gutschtasp valde sjelf den första: han tömde en vinbägare, som propheten räckte honom, och såg, under en dvala, som varade i trenne dygn, paradiset och det rum, som der var honom bestämdt.
Dshjamasp, hans äldste son, erhöll en invigd ros, hvars lukt gjorde honom kunnig om alla händelser, som intill verldens slut skulle tilldraga sig.
Beschuten, hans andre son, drack en skål helgad mjölk och blef odödlig, och Isfendijar, den tredje sonen, ätande en granat-kärna, gjordes fredad från alla krigets faror.
Dessa voro de under, genom hvilka Zerdusht befästade sin lära.
Fem år derefter blef han mördad i Balkh: – så berättar legenden, men Zerdusht skapade i sitt ställe en hamn, som träffades af mördarne, och lät menniskorna, vid hvilkas sällskap han ledsnat, tro att han omkommit; sjelf vände han tillbaka till sin fordna grotta och lefde der ännu ungefär tusen år.
Men då eder Prophets fana restes på Irans torn och vallar, då vägrade han att njuta mer af jordisk näring, och hans själ återvände till urljuset.
Min far, otröstlig öfver sin förlust, begaf sig, endast åtföljd af sin son, till berget Elbordhsj, på hvars spets den eviga elden brinner, och egnade der sin öfriga lefnad åt en enslig andakt, otåligt afbidande det ögonblick, då de dröjande lifsandarna, som fängslades af den himmelska dryck han fordom njutit, änteligen skulle vika.
I femtio år var jag den heliga eldens väktare: då nedsteg jag från berget, begärlig att lära känna den nya verld, jag så länge skådat under mina fötter, ej mindre än att utröna naturens innerst förborgade, dunkla krafter.
Schahen afhörde tankfull denna berättelse.
Sapetman! sade han, din farfader öfvertygade Guschtasp genom under om sin läras förträfflighet.
Men hvad, om äfven hos mig tvifvel skulle uppstiga om sannfärdigheten af alla dina utsagor; om jag kastade dig i fängelse; och om jag, för att riktigt öfvertyga mig om hela kraften af din konst, lät bilan pröfva, om, såsom du föregifver, din ande ännu för trenne århundraden är fjettrad vid din kropp.
– Du skulle då, – svarade maghen, efter någon tystnad – döda en trogen tjenare – ty mot en våldsam död skyddar mig ej min konst, – och du skulle sjelf dö niohundrade år tidigare.
Mäktige Padischah!
Jag är ingen prophet; jag har icke ärft någon af min farfaders undergåfvor; han behöfde till alla sina undergerningar endast makten af sin vilja: hans blotta vidrörande var allt som var af nöden.
Jag åter har blott ärft några högre insigter i naturen än vanligt, och kan alltså endast verka genom dess egna medel.
Och hvilken förmåga dessa äga, har du sjelf redan pröfvat?
Fyllas ej dina ådror af friska lifssafter; lyftes ej din själ af föryngrade lefnadsvindar; målar sig ej redan helsan på dina uppblomstrande kinder, tändas ej åter de domnade begären; hafva ej ända till denna dag, de kransar du egnat åt Nuhr Dsjehan, varit lika oförvissneliga, lika rika som dina första offer på kärlekens altare?
– Ja, vise Mobed, genmälte Schahen, huru skulle jag förgäta att jag är skyldig dig all denna sällhet?
Glöm mitt skämt; men visa mig än engång alla dina droguer, genom hvilka du verkar dessa förvånande under!
Den gamle undansköt ett förhänge, som betäckte en liten hylla, hvarpå stodo åtskilliga guld- och kristall-kärl.
– Denna dosa innesluter en blomma af ett numera utdödt slägte.
Jag fann denna enda i sitt slag på en öde klippa i Söderhafvet.
Den kringdrifver blodet lättare, förskingrar smärta, oro och ledsnad.
– Den rot, jag här visar dig, är mindre sällsynt.
Du känner den kanhända redan; den växer utanför Stora Muren, och kejsaren i China skickar årligen tiotusen soldater, för att samla den i ödemarkerna.
Men den gin seng jag erbjuder har en starkare kraft, ty den har växt på högsta toppen af berget Ararat, hvilken ingen menniskofot hittills bestigit.
Också besöker jag svårligen detta berg för andra gången.
Du vet, att spetsen af detta fjäll, under högsta syndafloden, endast få dagar stod under vatten, hvilket bortsköljt de öfriga växternas ursprungliga krafter.
Men de, som der växa, hafva ännu bibehållit all sin fordna styrka.
Det är denna ört – men se, huru medtaget mitt förråd redan är! – hvilken du har att tacka, för det du kan se Nuhr Dsjehan och upphöra att tråna.
– Sjelfva denna lilla oansenliga låda, i hvilken roten förvaras, är icke utan märkvärdighet.
Den är gjord af spilrorna utaf Noach ark, af hvilken, som bekant är, man på detta berg finner några lemningar, dem alltså ingen menniskovarelse utom jag någonsin skådat.
Konungen af Iran böd mig för denna låda en icke obetydlig summa: han ville i sin konst- och antiquitets-samling sätta den bredvid Muhammeds ena toffel, denna kostliga klenod, hvilken, som hela verlden vet, den store Khalifen Omar köpte för 10,000 silfverpenningar.
Gud förbanne denne gudlöse inkräktare och de öfrige falske Imamerne! utfor Schahen med hetta, våga ej att nämna denne orättfärdige med beröm ...
För öfrigt bedrager du dig: det var khalifen AlMohdi, son af AlMansur, som tillhandlade sig den oskattbara reliken.
Du vet det bättre, de trognes herre, svarade trollmannen.
Men du förbannar Omar?
Vågar jag fråga: bekänner du dig ej, liksom alla dina undersåtare, till Soniternas sekt?
– Nej; den Mollah, hvilken undervisade mig i Koran, var en infödd Persier och en hemlig Schiit.
Jag erhöll derför, till min själs välfärd, kunskap om den rätta Islam.
Men det är icke nödigt, Mobed, att du derom låter märka någonting för mina undersåtare.
– Det är dig icke obekant, store Padischah, huru litet jag älskar menniskors umgänge.
Dessutom ... – Godt.
Men hvad förvarar du i detta glas? frågade monarchen.
– Derom lönar ej stort mödan att tala.
Det är äkta Mumie: – hvarje droppa af denna bergolja är dyrbar, men de källor, som innehålla den, finnas i dina egna stater: i Kherman och Khorasan.
Troligtvis äga dina läkare samma minera­liskabalsam,faständekanhändaejförståattanvända den.
Den tinktur, som du ser i denna lilla gula flaska, är deremot mindre allmän.
Det är en flytande guld-upplösning, men af ett guld som blifvit skafdt af Salomos ring.
– Således äger du denna ovärderliga ring? frågade Schahen.
– Nej, ty värr icke.
Denna himmelska ring satt redan på Adams finger, då han blef skapad, men han måste återlemna den till den Cherub, af hvilken han blef utdrifven ur paradiset.
Sedan erhöll Moses samma klenod, då han undfick kallelse att befria sitt folk ur Egypten, och verkade med dess tillhjelp alla underverken i Pharaos hof.
Salomo var den tredje, som, vid grundandet af Jerusalems tempel, emottog denna skatt, hvilken med honom blef begrafven.
Min farfader, Zerdusht, erhöll derefter, under sitt besök i himlen, den konungslige prophetens tillåtelse, att hämta den, men lade den åter tillbaka i griften.
Sjelf har jag en lång tid förgäfves i Jerusalems konungagrafvar sökt samma ring, genom hvars kraft allenast alla herrliga och förvånande underverk i verlden blifvit utförde.
Om så är, inföll konungen, så är ingenting klarare, än att också Muhammed måste hafva burit den, fastän våra heliga böcker ingenting derom förmäla.
Sapetman!
Du är lika vis i naturens hemligheter, som blind i himmelska ting, om du ej inser, att vår förträfflige Prophet ej allenast öfverträffar Zerdusht, din farfader (hvilken – Allah förlåte mig! – jag för öfrigt håller i ära), utan äfven alla de 124,000 större och mindre propheter och prophetissor, som lefvat från Adam ända till den siste Muhammed.
Dock jag har lofvat dig, att lemna dig ostörd i dina olyckliga villor.
Högst troligt är det dock, att ringen ännu finnes i grafmoskeen i Medina.
Och det var derför, som du ej fann den i Jerusalem.
Du ser ju huru solklart detta är, Sapetman?
Men fortfar!
Huru har du kunnat afskafva guld af en ring, hvilken du aldrig sett.
Min fader gjorde det, medan han ännu var barn, utan att min farfader blef det varse; jag har sedermera af det fina gulddoftet, som knapt innehöll mera än tiondedelen af ett senapskorn, beredt detta kostliga vatten, hvilket jag dock icke vågar använda, emedan jag ej ännu känner dess verkan.
Förrädare, du vill sälja det åt någon annan! utbrast fursten.
Kanhända är detta den dyrbaraste droguen du äger.
Menar du ej, att Afghanernes konung derför kan betala dig så mycket som en annan?