Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du torde finna huruvida han, som sjelf ifrån en obemärkt man och utan fördelarne af födsel uppstigit till tronarfvinge i ett fritt land, skulle kunna glömma sig till den grad att tillåta äfven det minsta förtryck bland norrmännen, hvilkas hjertan och förtroende han naturligtvis skall vara angelägen om att vinna.
Dessutom hvad hafva norrmännen att göra med vår nobless?
Vi lefva på denna och de på andra sidan om fjällryggen, vi handla med hvarandra, samlas gemensamt för att stifta lagar, samla våra arméer till gemensamt försvar, se der våra blifvande relationer.
Några skickligavorrmän har jag hört att regeringen behöfver inkalla till Sverige för att upplysa om Norges lagar och bruk, äfven-som några svenskar naturligtvis måste blifva employerade i Norge, men nog kunna norrmännen vara säkra om att kronprinsen härvid nyttjar all den delikatess som ämnet fordrar.
Jag tror för öfrigt att norrmännen just skola blifva nöjda med vår prins.
Han är uppfödd under franska frihets-perioden och har qvar alla de känslor af allmän mennisko-rätt, han då vant sig att älska och utöfva.
Han är dessutom van att befalla och allvarsam i sina foretag, utan att vara tvär och trumpen vid öfverläggnin-garna, och du vet att vi Nordens inbyggare, så väl svenskar som norrmän tåla vid en viss portion stränghet och allvarsamhet i styrelsen, emedan vi hafva en liten böjelse till sjelfsvåld, som icke står att förena med ordning och skick.
Jag kände ej mycket prins Carl August, men jag tror mig böra jemföra deras lynnen — för att bedöma deras öfriga stora egenskaper, dertill skall man ega mera kunskap än jag om dem har.
Rif sönder dessa rader, så snart du läst dem, det är icke bra att bref som innehålla politik komma i oblida händer, helst de icke af alla kunna med billighet bedömas.
Anmäl min vördnad för din ämabla fru och helsning till alla bekanta.
Alltid din trogne vän
Förutom detta fingerade bref, innehåller den Belfrage-ska samlingen ännu några skrifvelser från Lefrén, hvilka dock sakna allmännare intresse, kanske med undantag af en epistel af 3 maj 1813, vitnande att pr esterna vid ifrågavarande transaktioner särskildt togos med i beräkningen.
Lefrén skrifver nämligen i sistnämda bref:
Vr Dopns Rrvmka.
2 --- — — Den myndige prelaten, * om hvilken
hr generalen nämde, är en fördömd best, som icke tycks vara särdeles svenskt sinnad.
Men mödan värdt vore att ännu en gång tala vid honom, ty de der andliga herrame äro så der besynnerliga — de vilja vanligen hålla stor ton för att hålla pepparen dyr, men äro ändå icke desto mindre vanligen de som först och.
främst förråda sina skyldigheter.
Kanske skulle den herrn ega någon svag sida: ordnar, titlar och penningar torde i allmänhet kunna anses för god lockmat, helst för de svarta bröderna.
Min gamle far var sjelf prestman, hederlig gubbe för egen räkning, men alldeles icke prestvän.
Han lärde mig anse ståndet med uppmärksamma ögon. ------
• Vi skola nu öfvergå till de mystifikationsförhållanden och spionrapporter, hvarpå anspelats i det föregående.
Bland de Belfrageska papperen finnes en utförlig ordlista med dechiffre-ring jemte bref m. m.
Huruvida allt detta är alldeles liktydigt med den på nämda sida omtalade journalen af kapten Lindgren, äro vi ej i tillfälle att afgöra, men åtminstone är det af samma slag.
Till prof anföra vi följande med bibehållande af stafsättet
Håret eller Gässan Allmänheten
Pannan Noblessen
Högra kinden Borgarne
Vänstra d: o Bönderne
Hakan Presteme
* Kyrkoherden Hount var medlem af sä väl Ejdsvoldsförsamlingen som af det utomordentliga stortinget.
Han och statsrådet Tank öfverlem-nade Karl Johans bref af 7 aug.
1814, hvilket inledde konventionen i Moss.
Skulle det kunna vara denne prest, som tillhörde det Wedelska » Svenska » parti som åsyftas ?Vänstra ögonsten Högra örat Vänstra örat Min Näsa Näsan
Högra Näsbom förstoppad 2 » frisk
Buller i magen
Colique
Rif i Underlifvet
Police-Mästaren
Lod och vapen Konungen.
» af Dannemark Hindrad Communication Öppen » mellan
Norge och Dannemark Allmänt missnöje (Oenighet mellan befallande loch lydande i det borgerliga.
Uppror.
Prof på mystifierade bref
öfv er sättning.
Under mitt murarbete på Blomsholm hos hr kapitaine Kock gafs mig tillfälle fa bud och bref till vår vän Sam.
Bagge som är nu syssloman öfver hr grefve Ädels bruk och egendomar här i Norjet; denna vår vän bemödade sig att utverka regentens nådiga bifall för mig att få besöka dig, en hjertans glädje för oss båda att råkas.
Ehvad du gör, låt ingen dödlig få veta härom, ty jag kunde iråka ledsamhet i anseende till våra krigiska tider.
Min resa har varit rolig nog, men i synnerhet vid
Välborne herröfverste och riddare !din kära bror Anders omfamnande; han är frisk och härdad samt nu förlagd med 50 jägare ¡kring Vestra Ed.
Väderlekens beständiga ostadighet har å kroppens vägnar gifvit mig någon ohelsa.
En besynnerlig ömhet öf-ver gässan, uti pannan är en underlig villervalla.
Uti högra ögonbrynen kännes 1 ooo: tals ryckningar, äfven i öfra ögonlocket och sjelfva globen jemte ristningar uppför i venstra armen, som stannar i handlofven och der-omkring, mig tyckes som jag fram mot våren skall få värk i alla fingrarne.
Mitt venstra ögonglob eller öga är nu alldeles friskt.
Högra näsborren är af snufva alldeles tilltäpt.
Venstra näsborn är frisk.
Tandvärk har jag och fruk-
Flera infanreriregementen och artilleri med fullt befal hafva nu fått ordres marschera till Trondhjem och deromkring.
Närmare våren tror man desse komma att kampera vid Tydal, Bräcken och Rörås.
Norska polisen är vaksam, klok och 3-dubbel.
Norska borgarmilitären är nu ledsen.
Armén är väl försedd med krut, lod och goda vapen.
Äll kommunikation är hindrad mellan Danmark och Norge.
Emellan regenten här och folket råder ett godt förstånd.
Liten och dålig föda hartar för en fullständig tand-fluss, ryckningar kännas ofta i båda kinderna, äfven i hakan.
Två tänder aro uttagna till venster upp i öfra tandraden, resten fruktar jag der går samma vägen.
Locket öfver väderstrupen har en slapphet att största svårighet att få luft.
På lika vis är det ock med matstrupen.
Halsen är skäligen bra utom på venstra sidan ned-åt: bröstet, der kännes bul-nad och ömhet.
Bröstet är friskt, dock käns ibland hjertklappning äfven-som någon början till lungsot förmärkes.
Mitt högra fotblad, som du vet jag ofta klagat öfver, är nu bra, dock ristar det ibland.
I förrgår hade jag mina ryckningar i högra ögonbrynet och öfra locket nog starka och med det samma gick det onda ned i venstra stortån och den dernäst.
Magen är ofta bullersam, som ger mig anledning frukta
det allmänna, hvaröfver klagas så af borgare, bönder som presterna.
Tvänne betydliga magasiner äro tömda Trond-hjem, retten säges äfven blifva snart tömda.
Ingen tillförsel är nu möjlig ifrån Jutland.
Icke heller säges här kan något komma ifrån Archangel.
Sjukdom är nu mycket gängse i Agershus stift.
Landets försvar är så till militären som lokalen af landet förenadt till sina fienders trotsande; dock är icke utan att någon fruktan förmärkes så för danskame som för engelsmännen.
I Kristiania står väl till, dock förekommer här som annorstädes små misshällig-ligheter.
I förgår gafs här hastiga uppbrottsordres till infanteriet och artilleriet att marschera till Svinesund och gränsen emot^ Rörvik.
Klagomål är inkommet öfver allmogens mi ssnöje, myc-kolik, men rif i underlifvet säga läkare mig är ej möjligt.
Just nu fick jag en faslig gikt i mina höfter, som går ned i alla tårna på venstra foten.
Under alla dessa plågor infinner sig ock hushållsom-sorgens.
De penningar jag medtog för att handla födoämnen, äro till det mesta i behåll, några äro använda dels här på gränsen och några här.
Allmogen, i synnerhet bonden vill alls intet mottaga vårt mynt, men prester, borgare och i synnerhet köpmän äro fullkomligen benägne.
De 6 Rdr du sände till den behöfvande gumman, blefvo på ett obehagligt sätt expedierade; hustruns man, som du vet är benägen för utsväfningar och fylleri har öfverkommit större delen af dessa pengar och i sällskap med sina tillgifna hastigt förtärt dem; dock blef följden den att den högra ögonglo-
ken fruktan är att oenighet snart utbrister mellan dem och de befallande.
Dock tror man ej att uppror är möjligt.
Just nu berättas, att armén på gränsen af Agershus stift skall från alla punkter göra anfall på Bohus län och Dalsland.
De proklamationer jag medtagit, äro i det mesta väl förvarade; några äro dock här på gränsen samt här i staden vederbörligen använda.
Bönderna här stå ej till att öfvertala, men prester, medelmåttiga borgare och i synnerhet köpmän önska högeligen uppfyllandet af propositionen.
De 6 proklamationer som före mig voro öfversända, kommo snart i regentens händer; konseljen blef kallad och hvad man vet är att strängaste ordres äro gifna polisen, att i detta ämne vara fullkomligen vaksamma så på gränsen som i städerna.ben blef starkt inflammerad.
Kött har jag nog fatt löfte om att erhålla, dock tvekar jag ännu på löftesmänoens forbehållsamma ja!
Fisk har jag ock efterhört, denna tycks vara den lättaste att bekomma; några handpenningar har jag utdelat till dem Jag tyckte vara de trovärdigaste.
Din önskan att fa resa till din bror tillåter jag hjertli-gen gerna, dock önskar jag att du inväntar mitt vidare yttrande deröfver, Hända
Åtskilliga norrmän ha under samtal utlåtit sig * ♦nog villiga att bli sjelfstäntiiga, dock synes ifvem ej vara svarande till viljan.
Skärgårds och småstadsboar tyckas vara de villigaste att emottaga anbudet, och härmed göra allvar, för den skull har jag till de skickligaste och som tycktes hafva bästa förtroendet till dem titdelt proklamationer.
Önskan att T. kunde fa underhandla med norrmännen skall ock bli föremål för den rfver hvarmed jag med lifligaste hjerta skall bemöda
torde att jag vid samma tid jnig uti.
Dock torde ännu.
hos honopi kunde inträffa, då någon tid afvaktas ui \ der hopdu och jag sedermera åt- pet af en blidare frartigång.
följdes hem.
Vi a&amp;luta härmed utdragen ur papperen, blott tilläggande en ur denna samling hemtad afbildning af en teckning, särdeles karaktäristisk för stämningen mellan vederbörande vid ifrågavarande tid och — kanske äfven senare.Digitized by
GoogleTeckningen åtföljes af följande verser:
En vänskap mellan hund och katt Har alltid ansetts som omöjlig; Föreningen Sr bra besatt Och mången tycker den är löjlig.Norges så kallade » eröiring » år 1814.
Kristian Winter-Hjelm.
Under den alltför hetsiga diskussion, som de unionela frågorna framkallat i pressen, ser man ej sällan det påståendet framkastadt, att Norge såsom ett » eröfradt » land visat sig » otacksamt » mot Sverige, hvilket högsinnadt » befriat » Norge och » skänkt » det dess * frihet, sjelfständighet och författning.
Ganska ofta framkastas dessa påståenden, tillika med många andra dylika, i den tydliga afsigten att endast kränka och såra den norska nationalkänslan.
Under sädana omständigheter skulle det hvarken löna mödan eller ens vara fullt värdigt att från norsk sida taga till genmäle.
Annorlunda ställer sig saken, då man under diskus-
* Samtidigt med att red.
erhöll materaliema till föregående artikelv ingick ock ofvanstående uppsats, bvilken vi äfvenledes anse af slrdeles stort intresse, eftersom nämligen ifrågavarande tilldragelser vanligen blif-vit betraktade ur ensidig synpunkt.
Sin norska nationalitet oaktadt, har förf.
låtit sig angeläget vara att utan någon partiskhet med ledning af en utländsk krigshistoriker ställa förhållandena i deras rätta ljus.
Rcd.s anm.sionen om unionsländemas ömsesidiga rättigheter och för-pligtelser framkastar det ofvannämnda påståendet såsom en betydelsefull premiss till en vigtig konklusion och utan andra biafsigter.
Ty sättet på hvilket unionen blef till är onekligen af vigt och betydelse för bedömandet af så väl Sveriges som Norges anspråk.
DerfÖr blir det äfven af vigt för Norge, att ej den svenska allmänheten far för-blifva i den oriktiga föreställningen att » de svenska vapnens seger » i Norge är ett obestridligt faktum.
På ett lugnt och hofsamt sätt har Marcellus i sin senaste bok » Bidrag till den skandinaviska unionens historia efter 1814 » behandlat denna fråga, men det visar sig dock att han utgår från föreställningen om ett tvång, som endast norrmännen voro underkastade, då unionen kom till stånd.
Han säger bland annat: &gt;Det var först sedan de svenska trupperna öfverskridit Norges gräns och allt motstånd vidare syntes omöjligt, som det norska stortinget anslöt sig till förslaget om föreningen mellan de båda rikena.
Om man då vill låta hvar sak gälla hvad den kan, så torde icke gerna kunna förnekas, att det norska stortinget i fråga om föreningen kunnat med biskop Brask säga: » der-till är jag nödd och tvungen. » Detta utvecklas så vidare på ñera ställen i boken.
Om vi se bort från de af oss kursiverade orden, hvarom mera nedanför, är detta endast en half sanning.
Det är delvis sanning för så vidt angår personalunionen, men det är ej sanning såvida man äfven frågar hurudan unionen blef, på hvilka vilkor Norge förklarade sig villig att antaga densamma utan att först pröfva krigslyckan.
Och det är ju endast detta, som kan blifva föremål för diskussion, när rilan i våra dagar vill väga den ena eller den andra nationens anspråk inom den faktiskt bestående unionen.
Frågan är alltså, om ej båda parterna voro » nödda och tvungna » att handla såsom skett, och om ej detta tvång, som båda parterna fingo underkasta sig, låg utom krigs-händelsernas gång.
När man i Sverige talar om » de segrande svenska vapnen » och sedan skall förklara hur det gick till, att unionen dock blef så » sorglig », som den ju enligt deras mening är, heter det ständigt, att det var Sveriges » högsinhet » som norrmännen ha att » tacka » för alltsammans.
Vi vilja ingalunda bestrida svenskames hög-sinthet, men vi tillåta oss likväl betvifla, att ett segrande Sverige skulle funnit sig föranlåtet att ingå på vilkor, dem man kort förut bestämdt förkastat.
Det lär väl vara troligt att Sveriges högsinthet den 21 Juli var densamma som den 14 Augusti, och om i mellantiden Sverige hade * eröfrat » Norge eller åtminstone vunnit sådana fördelar på krigsskådeplatsen, att det var någon utsigt till denna eröfring, x så torde man enligt erfarenheter från allmänna historien kunna antaga, att man ej den sistnämnda dagen af bara högsinthet hade accepterat sådana vilkor som man endast tre veckor förut med harm och vrede hade förkastat.
Det är den rent militära sidan af saken, som först måste belysas.
Vi kunde citera Bernadotte sjelf, den i all slags krigföring så kunnige och erfarne krigaren.
Han yttrade, såsom bekant af Schinkels » Minnen », till dem som i Augusti ville, att han skulle pröfva vapenlyckan: » Gif mig 40,000 man och sex millioner, och jag skall marschera! » Det är ju möjligt, att man kunde skaffat honom soldaterna » men ganska säkert skulle han fatt vänta på millionerna, och likväl gälla ännu i dag Montecuculis ord om de tre sakerna man måste ha för att föra krig: för det första pengar, för det andra pengar och för det tredje pengar.
Detta gäller i synnerhet, när man ej försvarar eget land, men skall falla in i ett främmande.
Men man skulle kanhända vilja jäfva den store krigarens vittnesbörd.
När mari angriper unionen, angriper man ju hans verk, och i Sverige finnas många som hålla före att han här endast arbetade för sig sjelf, ej för Sverige, en mening som vi för vår del ingalunda kunna dela, mensom vi få respektera, då man framkastar den som ett jäf mot honom.
Af samma skäl torde det vara riktigast att ej fråga norska författare — vanligtvis ej militäriskt sakkunniga — eller svenska sådana, utan en utländing.
Den ansedde danske krigshistorikem Carl Tk.
Sörens en, kapten i danska armén och författare till » Kriget 1864 », har äfven (1871 — 2) utgifvit en bok om » Kampen om Norge 18ij — {4 *, hvilken af alla sakkunniga betecknats såsom ett grundligt och vetenskapligt hållet verk.
Det har också utarbetats sedan en mängd vigtiga aktstycken offentliggjorts, hvilka förut ej voro tillgängliga.
Det skulle naturligtvis fordra alltför mycken plats och dessutom en sakkunnighet, som vi ej äro i besittning af, att här ingå i krigshändelsernas detaljer; vi skola derför endast anföra författarens allmänna betraktelser angående situationen, sådan denna ter sig för den militäriskt bildade krigshistorikem.
» För Norges vidkommande », säger han med afseende .å försvarsplanen, » var sättet att föra försvarskriget gifvet i härens styrka och i naturförhållandena.
En fienden underlägsen här kan aldrig segra utan genom att begagna offensiven, och ett klippland såsom de delar af Norge, hvarom här talas, kan öfver hufvud taget alls icke försvaras defensivt.
Det erbjuder inga positioner, hvilka egna sig för detta ändamål; angriparen skall öfverallt finna dolda vägar, å hvilka han kan närmat sig en position af någon utsträckning; försvararen, som afvaktar ett angrepp, blir alltid öfver-raskad och slagen.
Endast genom att vika för fiendens massangrepp, men kasta sig öfver hvarje skild fiendtlig afdelning, så ofta dessa spridt sig eller förvillat sig i dalarna, kunde fördelen af terrängens beskaffenhet bli ä norrmännens sida.
Denna åsigt, som hade funnit uttryck i Seier-stedts försvarsplan, medförde, att fienden måste få lof att tränga ett stycke in i landet, innan försvaret kunde utveckla sin kraft.
Det var till och med sannolikt att Kristiania *
* På den tiden en liten obetydlig stad på endast 20,000 invånare.kunde komma i fiendens händer; men derigenom skulle ingenting vara förloradt, då konungen, folket och hären höllo ut.
Endast en mycket liten del af Norge skulle vara i svenskames makt och nordvest om Kristiania skulle snart den jemnvigt vara uppnådd, som måste försäkra norrmännen om seger.
Naturligtvis uteslöt ej denna krigsmetod att fienden genast vid gränsen mötte ett hårdnackadt motstånd o. s. v. »
Författaren berättar dernäst om de framgångar och de motgångar den svenska hären hade, innan norrmännen drogo sina trupper inom sin egentliga försvarsiinie, nämligen bakom Giommens elf.
Svenskame hade lyckats öfverraska och taga Fredrikstad, hvars kommendant tappade hufvudet, men Vegesack låg bunden vid fästningen Fredriksten, hvars tappre kommendant Ohme ingalunda tänkte på att öfvér-gifva platsen, och vid Lier och Matrand hade norrmännen segrat öfver Gahn.
Emellertid hade hären nu dragit sig bakom Glommen.
Författaren beskrifver dernäst Karl Johans angrepps-plan och fortsätter:
» Betrakta vi hvad som hittills skett finna vi, att svenskame hade öfverraskat norrmännen, men att de, när intagningen af Fredrikstad undantages — och med den var det så sin egen sak — ej hade vunnit seger eller troféer.
Deremot hade Karl Johan sett norrmännen hastigt samla sig, blifva synliga och gå, och för honom, den gamle och för-sigtige marskalken, voro kommando och beräkning hos motståndaren egenskaper, som i hans ögon gjorde den fiendtliga hären mera fruktad än om den hänsynslöst hade störtat sig i elden och förblödt i strider, hvilka öfverstego dess krafter.
Dertill beredde honom redan Fredrikstens belägring ett hårdt arbete. --- — Karl Johan såg framför sig ett långt, allvarligt krig, hvilket han dessutom ej kunde föra igenom med egna trupper, och hjelptruppema voro ännu ej på väg.
Då beslöt han sig för första gångenatt — utan att beröra Kielertraktaten — erbjuda vapen-hvila och försoning å grundlaget af Norges erkännande såsom en sjelfständig och med Sverige lika berättigad stat. »
Sedan, då författaren beskrifver ' Karl Johans trupprörelser de sista dagarne före undertecknandet af konventionen i Moss den 14.de Augusti, yttrar han om dessa trupp * rörelser följande:
» Det är i ögon fallande att denna plan, om Karl Johan på allvar ämnade utföra den, måste ha medfört faror för svenska hären, såvida den norska på ett verksamt sätt hade återupptagit sina operationer.
Sistnämnda, som befann sig å den såkallade inre operationslinien, skulle till alla sidor rundt omkring sig ha förefunnit svenska afdel-ningar utau betydlig motståndsförmåga, och dessutom var i alla fall reträtten till vestlandet öfver Dröbak, der den norska flotiljen hade sin plats, säkrad. »
Sålunda betraktar alltså en sakkunnig och presumtivt oväldig utländsk krigshistoriker den militära situationen, * och man iår förlåta Karl Johan, den bepröfvade och ryktbare fältherren, om han betraktade saken på samma sätt och begärde » 40,000 och 6 millioner » innan han dristade sig att tänka på en » eröfring ».
Hade norrmännen endast haft med svenskarne att göra torde det vara otvifvelaktigt att de hade valt att börja det egentliga kriget.
Må man för det första räkna norrmännen till godo, att äfven de kunde tänka på sin krigareära, hvilken hade traditioner just från tidigare strider med svenskarne.
Men för det andra måste det för kung Kristian Fredrik vara klart, att stämningen i Norge öfvervägande var för krig.
Visserligen fans det redan innan Kielerfreden ett parti i Norge, det Wedel-Jarisbergska, som eftersträfvade en union med Sverige; detta parti var underlägset i antal,
* Har Karl Johan uppfattade situationen visade sig bäst, då han ej försmådde att efter konventionens afslutande kringgå bestämmelserna rörande svenska truppernas afmarcherande från norskt territorium.men så mycket mera inflytelserikt och intelligent.
Men massan af folket, okunnigt om de många diplomatiska för-vecklingarne, och äfven maj oriten af ledamöterna pi Ejds-volds-Riksförsamlingen voro för krig.
Norge 1814 var ej detsamma som Norge 1885; det var fiendtligt stämdt mot Sverige.
Onekligen var kung Kristian Fredrik ej någon stor fältherre, ej en gång någon modig och beslutsam man, och han såg otvifvelaktigt sakerna mörkare än de i verkligheten voro, hvad det rent militära beträffar.
Men det kan knap past vara något tvifvel underkastadt, att om han hade haft med svenskame ensamt att göra, skullé trycket af folkviljan ha drifvit honom att först pröfva krigslyckan.
Helt andra omständigheter än de ännu knappast påbörjade krigshändelserna i de norsk-svenska gränstrakterna var det som föranledde, att en union, men så att säga endast en personalunion, kom till stånd.
Hela vidden af Sveriges återtåg från Kielertraktatens basis framlyser, när man betraktar dess anspråk i Juli och dess medgifvanden i Augusti.
Den io: de Juli 1814 säger Karl XIII i sitt manifest till norska folket ungefar detsamma som i sin proklamation af 8 Februari, då han förklarade, att då norrmännen genom Kielertraktaten hade blif-vit lösta ifrån sin trohetsed till konungen af Danmark, så hade denne äfven ålagt dem » att ingå med oss och svenska kronan de samma förpligtelser, som förut bundit eder till danska monarkien. » Och svenske konungen förklarar uttryckligen allt hvad som beslutats på Ejdsvold såsom ogiltigt.
Den 13 Juli sände kung Kristian Fredrik, i stället för att ingå på de europeiska kommissariernas ultimatum, till kung Karl XIII ett skriftligt erbjudande, att han efter afslutandet af ett vapenstillstånd och antagandet af grunddragen till en norsk konstitution och en föreningsakt, hvilka bifogades brefvet, skulle använda allt sitt inflytande på norska nationen » för att förmå den att antaga denna föreningsåsom det enda räddningsmedlet », nämligen » nu, då hela Europa förklarar sig mot Norge ».
Detta erbjudande erhöll Karl Johan i Göteborg och afslog detsamma.
De europeiska kommissarierna, som träffade honom i Uddevalla, anbefalde det hos honom och han var mycket vred: » Aha!
Eftergifter!
åh verkligen!
Står det också i edra instruktioner, att ni bör tala till förmån för en konstitution i Norge?
— — Tror ni verkligen att ett folk som sedan 1660 varit under ferlan af en oinskränktare makt än sultanens i Konstantinopel, skulle i en handvändning fatt denna törst efter politiska rättigheter? » Han glömde tydligtvis i detta ögonblick hur det hade varit i hans eget kära Frankrike före revolutionen.
Men må man läsa hela den rätt roliga konversationen mellan Bernadotte och Orlow i Schin-kels » Minnen ».
Man erfar af densamma, hvilka anspråk han sjelf och Karl XIII och Sverige hade den 21 Juli.