Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Jag kan derföre ej annat än högeligen beklaga alt personer kunna finnas som ej vilja behjerta denna fråga, utan hellre vända den i löje; men då deras egen pung en gång blifvit uttömd till följd af deras förvända åtgärder, skola de måhända, fastän försent tvingas att öppna ögonen för alt se förhållandet i sin rätta dager.
För min enskildta del skall jag, så vidt möjligt är, vid hvarje tillfälle fästa uppmärksamheten på nödvändigheten deraf, att man i första rummet söker att förekomma brott och först i det andra, att bestraffa det. o Slutligen, och efter Hr Akerman tycker om förvåningar, kan jag ej underlåta att uttrycka min deröfver, alt den värde ledamoten, som sjelf är en i tjenst varande landsh., kunnat här framkomma med det påstående att man ej för närvar, kan dömas till tvångsarbete för bristande sv k. laga försvar.
I anledn. deraf får jag, för min del, hänvisa Hr Akerman till § ti af K. förordn. den 29 Maj 184t>, der det heter mot slutet af § 2: då äge, på yrkande af sockennämnd eller tillsyningsman i orten, der den försvarslöse anträffas eller finnes, och sedan personen, antingen inför K. befale, eller efter dess förordnande vid ortens underdomstol, är vorden hörd, K. befale makt att ej allenast efter § 3 förfara, utan ock, när skäl dertill äro, förelägga den försvarslöse viss lämplig tid, att skaffa sig tjenst eller annat laga försvar, vid äfventyr att vara till allmänt arbete förfallen.
Och i sednare § § stadgas äfven hurusom den försvarslöse
Den 4 Januari. 25 O af landsh:n dömmes lill allmänt arbete.
Måhända vill Hr Akerman härvid invända, att sådant har sin tillämpning egentligen endast på personer, som blifvit straffade för brott; men dertill vill jag svara, att de för brottets skull undergått straffet, och skola sedermera tillgodonjuta sin frihet, samt att de således ej kunna dömmas till annat ansvar för brottet, utan är det endast för det bristande laga försvaret som de å nyo dömas lill tvångsarbetet.
Att en sådan författning kunnat utkomma i medlet af det 19:de seklet är utan tvifvel förvånande, särdeles dä man besinnar, att författningen för vissa fall medgifver, att den försvarslöse må qvarhällas i fängelset för att der bereda sig laga försvar.
Innefattar det någon rimlighet, att man skall sitta qvar inom häktet och likväl bereda sig tillfälle till laga tjenst vid äfventyr af tvångsarbete.
Denna författning är ännu mer orimlig än lagen som dömer den nödställde till ansvar för stöld, ty det beror likväl pä honom sjelf, att antingen svälta ihjel eller stjäla; men det beror alldeles icke på honom sjelf att skaffa sig laga försvar.
Han kan ej tvinga sig, in uti någons tjenst, och således innehåller denna lag en orimlighet genom föreläggandet att en person, vid äfventyr af tvångsarbete, skall fullgöra något som ej står i hans makt att fullgöra.
Jag hemställer till en och hvar, huruvida sådant är med rättvisa öfverensstämmande; jag åtminstone kan ej fatta det.
Efter de yttranden, som den siste värde talaren här afgifvit, och då tiden nu lidit så långt, vill jag icke uppehålla 11. o. Ad. länge.
Likväl torde några af de anmärkmr, som blifvit gjorda emot mitt yttrande, ovilkorligen fordra att besvaras.
Det är obestridligt och bekräftas äfven af det bifall, hvarmed R. o. Ad. helsat Hr Gripenstedts anförande, då detsamma innebär mycket ganska förföriskt till att mota bemödandet att göra något mera omfattande än hittills för fattigvården.
Den klimax, talaren uppställt angule skyldigheten att försörja, som skulle åligga hvar och en, nemi. för det första att försörja sig sjelf, dernäst att försörja sin familj och slutligen äfven sina tjenare, har mycket sken af riktighet.
Likväl om man analyserar denna sats, sorn här snarare torde kunna kallas en rhetorisk prydnad, så tror jag att den icke finnes hvila pä så fast grund, sorn den värde talaren sjelf möjligen förmodar.
Hr Cederschjölds motion och det understöd jag sökt gifva åt densamma, har icke till föremål sådana personer, sorn kunna försörja sig sjelfva, utan allt hvad motionen innehåller kan endast komma alt hafva afseende på sådana som icke kunna det.
Hvad beträffar familjens skyldighet att försörja sina medlemmar, så är den likaså gifven som allmänt erkänd; men om man t.
ex. antager att en fattig moder ligger på sjuksängen med 3 eller 4 barn omkring sig, och denna moder icke har någon man, inga anförvandter, inga vänner sorn äga något att gifva henne, så upphör den familjens skyldighet att försörja sig af det enkla skälet, emedan den icke kan äga rum.
Då inträder den stora frågan, mine Hrr! huruvida det är såväl från nyttans, som den christliga barmhertighetens synpunkt lämpligt, skäligt och rättvist att öfverlemna sådana 20 Den 4 Januari. samhällsmedlemmar endast åt den hjelp af den clnislliga barmhertigheten, som slumpen kan skänka dem och som visar sig vara alldeles otillräcklig.
Betraktar man hvad sådana samhällsmedlemmar måste förlora i förmåga att försörja sig då de först måste för lifvets uppehälle föryttra lill underpris allt det lilla de äga, om de äga något, att sedan lida till hälsa och krafter af hunger och köld, så tror jag att man skall finna att samhället handlade i sitt eget intresse att rigta sin uppmärksamset mera åt detta håll för att der understödja; hvarigenom man sedermera skulle hafva mindre behof af anslag till räddningshus för vanvårdade barn.
Samma förhållande är äfven vid husbönders åliggande att försörja sina tjenare.
En sådan försörjningsutväg finnes icke för dem som icke hafva någon husbonde att anlita.
Samma värde talare har, för att nyttja ett uttryck, som han sjelf begagnat om motionären, med en fras, som vittnar om den största tillförsigt, yttrat att det är ett ämne som aldrig kan tillhöra statens omsorg.
Jag ber likväl den värde talaren att få påminna om hvad han sjelf citerat såsom en varning för oss, nemi.
Englands exempel.
Der anses denna omsorg verkligen till en ej ringa del tillhöra staten; men jag ber, i anledn. af den citation som den värde talaren gjort, att få draga i tvifvelsmål några af de facta, han citerat.
Om den värde talaren behagat studera fattiglagarnes historia inom England, så skall han finna, att vid den nya fattiglagens införande på 1830-talet, hvilken fattiglag, derigenom att den ovilkorligen berättigade alla som hade deraf behof att vinna inträde på arbetshusen, likväl var långt mera frikostig, långt mera förutseende för de fattiges behof, än hvad här ännu är fallet, der rum ofta felas till deras emottagande, så inträffade det att äfven der i landet nämnde lag väckte en så allmän opposition att parlamentet slutligen måste göra den förändringen deruti, alt understöd nu äfven lemnäs utom fattighusen.
Vidare har den värde talaren sagt att i England fattigafgifterna ensamt uppginge till öfver 8,000,000 L. sterling.
Jag känner icke hvarifrån han tagit denna uppgift, men jag förbinder mig att inom en kort stund kunna visa honom uti ett tryckt arbete som finnes hemma hos mig att dessa afgifter, som år 1801 uppgingo till 4,100,000 L. sterling, år 1846 endast stego till 4,900,000, oaktadt befolkningen i landet under tiden fördubblats, och att afgiflen per caput af befolkningen, som år 1801 var 9 sk. sterling, år 1846 utgjorde blott 6 sk.
Jag måste således med afseende pä delta förhållande i allo bestrida de slutsatser, som den värde talaren dragit utaf det af honom från England citerade exempel.
Cederström, Jakob, har såsom replik emot den af mig gjorda uppgiften om proportionen emellan fattiges och bergades antal förklarat, att förhållandet i England skulle vara alldeles motsatsen af hvad jag uppgifvit.
Jag vill blott taga mig friheten i anledn. deraf anmärka, att min uppgift icke hade afseende på England, utan endast på Sverige.
I afseende på Sverige åter, har
Friherren sagt att de fattigas antal här icke utgör så stor del, som -jT0:del af befolkningen.
Då säger jag blott: så mycket bättre; då Den 4 Januari. 27 böra vi också vara sä mycket lättare i tillfälle att försörja del mindre antalet än det större.
Hr Gripenstedt har äfven andragit såsom ett kardinalskäl emot antagande af den sats som Hr Cederschjöld i sin motion framlagt, att hans förslag skulle vara löst och obestämdt framkastadt.
Jag kan för min del icke instämma i den lankan att detta utgör något argument emot principen.
Del vore, mina Hrr! alldeles utomordentligt, det vore mera än man af någon menniska kan begära att uti ett ämne, hvaruti så mänga af hvad man kunde kalla sjelfva samhällsorganismens mysterier ingå, som i fråga om fattigdomens förekommande och afhjelpande, man skulle kunna genast framställa ett fullt tillfredsställande förslag.
Det vore, mina Hrr! snart sagdt ett underverk att, sedan man förut i ämnet endast fått ett lagförslag som i allmänhet i några få penndrag ålägger församlingarne att försörja sina fattiga utan att uppgifva något närmare om sättet att fullgöra denna skyldighet, det vore, säger jag, underverk snart sagdt, att kunna på en gång stiga fram och säga bestämdt huru denna sak bör ordnas.
Det måste vara just derföre, att detta icke låter sig göra genom något recept på förhand, som samhällsmedlemmarnes uppmärksamhet behöfver allvarligen rigtas ät detta håll för att genom allas medverkan eftersöka och utfinna det bästa sättet och just derföre är det äfven nödigt att organisationer inom större distrikter än församlingarne för detta ändamål inrättas.
Om för öfrigt blott alel af de tänkande och bildade inom samhället ville egna blott -j af den tid, som de nu egna ät andra tidsfördrif, såsom att spela kort, till utgrundande af utvägarne att försörja de fattige, så skulle från detta ögonblick frågan snart komma alt antaga en mera bestämd form än hittills.
Hr Akerman har förklarat att det icke vore värdi alt sitta och uttänka förslag i dessa ämnen uti studerkammaren.
Jag måste visserligen erkänna att jag icke kan hafva så vidsträckt erfarenhet som han i dessa frågor; likväl tager jag mig friheten nämna att hvad jag nu i dag anfört, icke härleder sig från studerkammaren utan ifrån erfarenheten, dels derföre att jag sjelf i flere år varit ordningsman inom en församling här och ledamot af kommunalnämnden, dels genom min egenskap af publicist och redaktör af en tidning, hvarigenom jag varit i tillfälle att se huru dussintals personer nästan dagligen komma med de mest giltiga bevis pä nödställd belägenhet och klaga sin nöd för att få en supplik till allmänheten i tidningarne.
De hafva med sig betyg af läkaren och prestön; men det finnes ingen auktoritet dit de kunna vända sig dermed och blifva hjelpte, när de t. ex. hålla på att blifva afhyste ur sin usla boning för bristande medel alt betala hyran, o. s. v.
De hafva dä ingen annan utväg, ingen annan hjelp än att låta dem vädja till publikens barmhertighet; men som dessa suppliker återkomma så ofta, och det någongång äfven kan hända, att den enskilda välgörenheten träffar på otacksamma eller eljest dåliga menniskor, så är äfven denna väg icke särdeles fruktbärande och kan i allt fall endast komma ett högst litet antal af den behöfvande mängden tillgodo. 28 Den 4 Januari.
Hr Akerman har äfven sagt att det hästa sältet alt komma lill det mål, man eftersträfvar, vore alt lära massan af svenska folket att icke lefva och njuta för dagen.
Det är ganska lätt sagdt och har visserligen såsom allmän sats ofta sin tillämpning.
Hos den obildade finnes, och erfarenbeten besannar det tyvärr ofta, en håglöshet, som förleder honom att icke spara något för morgondagen.
Slen om man betraktar den arbetandes villkor, så måste man dock medgifva att de för det mesta icke lemna någon möjlighet för honom till utsigt för framtiden.
I Forsells statistik står uppgifvit efter autenlika handlingar, att arbetare på landet, om man räknar familjen bestående af mannen, hustrun och 3:ne barn, efter den lön som vanligen bestås en torpare i medlersta Sverige, icke hafva mera än 3 sk. 1 OI- r:sl. om dagen pä personen att lefva af.
Om nu detta är förhållandet, och utan att vidare ingå uti specialiteterna af denna räkning, så lärer det medgifvas att man icke kan hafva stora pretentioner på att dessa arbetare skola kunna lefva mer än för dagen eller bespara något för framtiden.
Vi hafva sett personer, som befunnit sig i mycket fördelaktigare villkor, som likväl icke spara något för sin framtid, oaktadt de kunna det.
Exemplen tror jag i delta fall skulle vara de bästa ledare för folket.
I fall motionären ansåg att jag uti mitt yttrande gått nog strängt till väga, så kan jag icke neka alt han har sökt att betala mig med samma mynt, men jag skall söka till sä godt jag förmår, alltid helt kortligen, alt reda mig.
Han åberopar såsom stöd för sitt förslag till strafflöshet ett enahanda stadgande derom i landskapslagarna, men han har hjelpt mig på samma gång genom sin citation, att pä den tiden straffades stöld med lifvets förlust, och då lärer han väl sjelf erkänna att de lagarne numera icke i förevar, fall hafva någon auktoritet.
Han åberopade vidare ett, såsom han sjelf ansåg, paralelt stadgande i nya lagförslaget i afseende på rättigheten lill försvar då lifvet är i fara.
Det må vara den värde motionären förbehållet, att ställa detta stadgande och det af honom gjorda förslag i paritet med hvarandra.
Då han emellertid åberopat auktoriteter, så vill jag, med afseende på mitt yttrande alt man icke torde kunna hoppas att lösa den svåra och vigtiga frågan inom spekulationens område, anföra de resultater hvartill några auklorer kommit under sina funderingar.
Jag minnes nemi. att i ett arbete, som utgafs för några år sedan, och då förordades af tidningarne, handlande om fattigvården i alla länder och utgifvet af en f. d. Fransysk finansminister, om jag minnes rätt, Duchatel, och en prestman, vid namn Noville.
Författarne, efter att hafva redogjort för alla länders fattigvård och framställt en mängd statistiska beräkningar omsider, kommo lill det slutresultat, att all legal fattigvård borde upphöra.
Jag hemställer huruvida det vore christligt, huruvida det vore klokt, att antaga den satsen.
Bredvid denna författare-conclusion, bör jag omnämna ett arbete som nyligen utkommit af en person, som jag tror hafva rest utrikes på allmän bekostnad för att taga kännedom om främmande länders fattigvård.
Ilan framställer deri den para - Den 4 Januari. 29 tloxen, alt arbete för dagspenning, antagande af tjenst emot lön, vore den frie medborgaren ovärdigt, och benämnes derföre af honom de hvitas slafveri!!
Till sådana resultater kommer man då man spekulerar ulan att bry sig om hvad erfarenheten har att lära.
Till svar på Hr Gripenstedts fråga, huru man skulle förfara med dem, åt hvilka arbete erbjöds men ändock ieke ville arbeta, yttrade Hr Cederschjöld, att de borde få svälta ihjäl; men jag hemställer huruvida detta skulle blifva någon lämplig eller verkställbar påföljd, då lättingar, i fall Hr Cederschjölds motion går igenom, vid fara att svälta, fä stjäla ansvarsfritt.
Hjerta trodde sig af mitt yttrande kunna draga den slutsats, att jag ville lägga händerna i kors och lemna de nödlidande åt sig sjelfva i hopp om att folket omsider skulle inse nödvändigheten af att skapa sig en framtid.
Så var dock icke min mening, ty äfven jag fruktår, att, man icke sä hastigt kan komma till en reaktion i de lägre klassernas länke- och handlingssätt, och kan försäkra honom, att jag under tiden icke skall lägga händerna i kors, utan ärnar i min ringa mån äfven sträfva att lösa det svåra problemet.
Jag endast opponerar mig emot det sätt dertill, som här är föreslaget.
För att likväl icke i allo vara i strid med motionären, och för alt icke missförstås, ber jag att få instämma med honom deruti, att dä Staten nödgas träda emellan med understöd, hvilket måste inträffa under utomordentliga förhållanden, vid tillfällen af allmän nöd, då önskar äfven jag att den principen måtte tillämpas, att understöd lemnäs endast emot arbete; men deremot fortfar jag att bestrida och skall alltid bestrida den sats, som Hr Cederschjöld vill förfäkta, alt
Staten skulle under alla förhållanden kunna ombesörja fattigvården, ty det blefve utomordentligt kostsamt och troligen i längden ett legalt införande af kommunismen.
Del relativt obetydliga, som af den värde motionärens replik kunde falla på min lott att besvara, tror jag icke skulle vara särdeles svårt att vederlägga.
Men örn jag nu skulle upptaga detta till svaromål, så skulle det också se ut som om jag accepterade ett dylikt sätt för controvers, nemi. att blott lösrycka en eller annan liten del af ett anförande, och lemna allt det öfriga derhän.
Detta kan af mig icke antagas.
Om deremot den värde talaren en gång efter litet närmare bepröfvande och tagen kännedom om mitt anförande vill gå i grunden med de anmärkmr som deruti blifvit gjorda, sä skall jag ingalunda undandraga mig svaromålet, utan är beredd att på skarpa allvaret undersöka på hvilkens sida sanningen ligger.
Intill dess må saken hvila.
Jag vill nu till hvad jag förut sagt om orikligheten af förslagets grundsatser endast ytterligare anmärka det stora felet, att såsom allmän utgångspunkt blifvit antaget, afl fattigdomen hufvudsakligen härleder sig från bristande tillfälle lill arbete och icke från bristande vilja dertill.
Det bevis som den värde motionären för denna sats velat hemta deraf, att åtskilliga tiggande personer hos honom beklagat sig och begärt arbete, synes hvila på allt för lösliga grunder, då hvarje menniska matte veta att tiggeriet utvecklar äfven sin konstfärdighet, hvars 30 Den 4 Januari. problem det är, att göra bebofvet så bevekande som möjligt, och det första vilkoret är då att framställa sig såsom oskyldigt lidande och oförmögen att äfven med bästa vilja i verlden sig försörja.
Detta allt bör väl af hvar och en redan a priori kunna inses, och erfarenheten bestyrker dessutom förhållandet till öfverflöd.
Icke vill jag härmed hafva sagt att icke månget bittert, oförskyldt lidande finnes, att icke många tysta tårar rinna, dem ingen ser och ingen räknar utan Gud allena, men lika säkert är det också, enligt min tanka, alt flertalet af dem som jämrande anropa barmherligheten, af egen drift hellre idka detta näringsfång, än söka att ärligen med arbete sig försörja.
Såsom sagdt är, detta visar erfarenheten, och jag vill nu såsom exempel derpå anföra den rapport, som nyligen afgifvits af löjtnant Westman såsom chef för sänkningsarbetet vid Mossarps mossar.
Han säger deruti, ”alt oaktadt genom K. befcdes försorg pälysning öfver hela länet innan arbetet börjades utgick till beredande af arbetsförtjenst för arbets-sökande och ehuru intressenterna sjelfva hafva haft all möda ospard för arbetets hastiga fortgång medelst kungörande i närmaste kyrkor att arbetet drifves på beting och lenrnar i förtjenst per dag 32 sk. b:co och deröfver, hafva icke flere än löman anmält sig vilja i arbetet deltaga, och har gräfningsarbetet derföre |icke under detta år kunnat utsträckas till den längd som varit åsyftad.
Skulle man häraf sluta till den ortens allmännare välstånd, torde man dock mera misstaga sig, än om man tillskrifver detta många fattigas böjelse för maklighet eller sysslolöshet samt anspråk på kommunernas understöd, framför arbetsamhet och flit”—.
Kan någonting amplare vitsorda hvad jag sagt än detta?
Men jag kan äfven anföra vidare exempel af min egen erfarenhet.
Jag har nemligen tagit för princip, att då fattige komma och begära mat, så skall sådant icke vägras dem, men för att pröfva om de drifvas till tiggeri endast af lättja, eller af verklig nöd och arbets-brist, har jag föranstaltat att för barn och mindre arbetsföra personer sommartiden t. ex. rensning eller något dylikt, och för manspersoner andra lämpliga arbeten blifva anvisade för en ringa stund, högst 1 timme; men, mine Hrr! jag försäkrar att mer än hälften af de personer, som komma och tigga, försvinna så snart de få höra talas om arbete och låta icke vidare höra af sig.
Sådant är förhållandet, och om den värde motionären endast behagar fara fram på vägarna igenom landet, så skall han med egna ögon finna huru dessa vagabonder stryka från den ena gården till den andra och dessemellan ligga och masa sig i solen eller skuggan, allt efter som det smakar bäst, under det den ärlige arbetaren straxt bredvid får gå och sträfva i sitt anletes svett.
Och vill den värde motionären eller någon annan vidare veta huru den innersta tanken hos dem låter på deras eget genuina tungomål, så är det som följer, nemi. ”ar det icke sä Jett, sä är det icke su hett heller1''.
Må man derföre också se sig väl före, att icke genom en klemig, oförståndig filantropi verkligen lägga hyende under lasten och befordra en ytterligare utveckling af den liderlighet och lättja som otvifvelaktig! är Den 4 Januari. 31 den förnämsta källan till fattigdomen och eländet.
Detta är min grundsats.
Hr Hjertås anförande anser jag mig skyldig att besvara, emedan det gäller de faktiska uppgifter jag lemnat, och hvilkas riktighet blifvit ifrågasatt.
Ang:de Englands beryktade fattigväsende, hvars historia Hr Hjerta tyckes anse vara för mig temligen främmande, skulle vara oändligt mycket alt säga; men jag vill inskränka mig till att framställa endast de hufvudsakligaste mom:na deraf, för att bevisa hvad jag sagt så väl om dess likhet med hvad som nu förelägges oss, som dess fruktansvärda resultater.
Det Engelska fattigväsendets utveckling delar sig så väl i anseende till orsaker som följder i 3:ne stora tydligt åtskilda stadier.
Den Esta anstöten till cn allmännare fattigdom i England daterar sig redan från äldre tider, och härledde sig från den då betydligt tilltagande ull-kull turen i detta land, hvilket medförde att stora fält af odlad jord utslogos till fårbeten, hvarigenom en mängd fattigt folk föllo socknarna till last.
Detta, i förening med klostrens upphäfvande under Henric d. VIII:s tid, verkade derhän att Drottning Elisabeth år 1602 föranleddes utgifva sin välbekanta stadga om fattigvården, hvilken innefattade hvad jag förut anfört, nemi., att hvarje församling ovilkorligen skulle underhålla sina fattiga genom arbete.
Nästa stora stadium uti Englands fattigvårds-historia infaller vid början af 1700-talet och ägde sin grund deruti, att alhnänningarna vid denna tid till stor del skiftades.
På dessa allmänningar hade efter hand ett stort antal små nybyggen uppvuxit, och hela denna befolkning, eller de s. k.
Cotta gers. blef således nästan på en gång utdrifven, och lagd på fattigförsörjningen.
Den 3:dje och sista stora afdelningen af fattigväsendet kan anses hafva tagit sin begynnelse samtidigt med den gigantiska tillvexten i Englands manufakturer, hvilken åter egentligast kan räknas från freden i Paris 1763.
Machinernas allmännare införande i stor skala, som härmed ägde det närmaste sammanhang, gjorde nu åter en mängd menniskor arbetslösa, och bidrog således på samma gång att ofantligt öka både rikedom och fattigdom.
Sådant, mine Hrr lär i korthet förhållandet, och så fortgick det intill år 1795, då man, vid ett tillfälle af stor nöd och särdeles tryckande omständigheter, fann sig föranlåten att göra ett tillägg till den varande fattiglagen i det s. k. Allowance System, bestående deruti, att hvad en person icke ansågs kunna förtjena till nödtorftigt uppehälle, det skulle af fattigmedlen tillskjutas.
Märken nu väl, mine Hrr! huru fullkomligt detta liknar
Hr Cederschjölds förslag, och märken ytterligare hvad som hände.
Jo, det hände, att denna åtgärd, den förderfligäste af alla, vidtagen såsom nödhjelp vid ett tillfälle af utomordentligt betryck, sedan icke kunde återtagas.
I 40 år fortgick den oförändrad till landets plåga och förskräckelse, och hvad slutligen deraf följde, det har jag redan i mitt förra yttrande sagt; och att de uppgifna siffrorna äro riktiga, derför borgar Geijers namn, ur hvars arbeten 32 Den 4 Januari. jag hemtat dem, och som sjelf såsom sina källor citerat de Reports, som afgåfvos före den nya fattiglagens antagande.
Det är sannt att genom denna nya fattiglag, införd 1834, har man försökt att rätta de största missbruken; det s. k. out doors relief indrogs, och flera modificationer gjordes, hvilka det vore för vidlyftigt att här anföra.
Men villkoren voro så tryckande (t. ex. att familjerna skalle skiljas), missnöjet så allmänt, och svårigheterna så stora, att delta mera än allt annat borde gälla sorn en varning för andra, att ej inlåta sig på dessa villovägar, hvarifrån återgången är nästan omöjlig.