Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är icke Konungen personligen det är fråga om, utan endast om den fortlefvande institution, som heter Konung.
Och så mycket mindre kan jag förstå den ädle Frihrns tvekan, som Konungen ju redan är Konung i Norge, och det således aldrig kan blifva fråga om detta rike, till hvars förening med Sverige samtycke redan är lemnadt.
Och detta torde vara så mycket klarare som en annan § i R.
F. talar om huru skall förfaras då Konungen reser ur Sverige och Norge.
I förslagets ordalag torde således icke något giltigt skäl till dess förkastande finnas.
Hvad Hr Lagerhjelm talat om, att Konungen icke kunde ingå i afhandlingar med främmande makter, så är derom icke nu fråga, ty det nu föredragna förslaget berörer icke den 12:te §:n.
Sverige att den talare, som näst före mig yttrade sig, icke är en af Konungens konstitutionella rådgifvare, ty då skulle det, efter mitt förmenande, vara illa bestäldt med landets säkerhet.
Hans yttrande att Konungen, utan att höra sitt Statsråd, skulle kunna besluta att blifva Konung i främmande land, förefaller mig dock så besynnerligt, att jag antager detsamma vara tillkommet af förhastande.
Skulle så icke vara, tror jag att ingen af dem, som här yttrat sig, talat så för saken, U. IV. 4 50 Den i April e. m. ty om något så abnormt kunde hända, är det hög tid att ett stadgande införes, som deremot uppställer hinder.
De af öfrige talare framställda erinringar hafva icke heller, så vidt jag förstår, någon giltighet, hvarföre jag fortfarande anhåller om bifall.
Ilr Dalman har påbördat mig yttran den, som jag icke haft, då han säger att jag ansett att Konungen skulle genom detta förslags antagande upphöra att vara Konung i Norge.
Detta måste jag bestrida.
För öfrigt må det vara att jag blir ensam om min åsigt, men jag måste dock vidhålla densamma.
Den som, i likhet med mig, nnder trenne riksdagar hört denna fråga vidlyftigt diskuteras, den bör vara så trött vid densamma, att han icke länge vill uppehålla diskussionen.
Så är åtminstone fallet med mig, men jag kan dock icke underlåta att yttra en tanke, sorn tvingar sig på mig.
Då man här talat vidt och bredt om de vilkor, under hvilka Konungen skulle kunna få mottaga en krona, har jag nemi. icke kunnat undgå att tänka på det berömda Frankfurterparlamentet, som lifligt diskuterade om huru de priser skulle användas, som man väntade att Tyska flottan skulle taga.
— Någon särdeles chance synes mig icke finnas för kronor till Sveriges Konung.
Jag tror hvarken att man i allmänhet bjuder ut kronor på lät eller att vi i synnerhet behöfva frukta något sådant.
Stael von Holstein anser jag att frågan väl kunde hafva haft skäl för sig för några år sedan, men ingalunda nu.
Dessutom måste jag tillägga, att då vi nu äro förenade med Norge under en Konung, kunna vi icke helt och hållet på egen hand vidtaga dylika åtgärder, i afseende på vilkoren för successionen.
Hr Dalman säger visserligen att detta vore ett sätt att tvinga Norge till att antaga enahanda stadgande, men detta land torde nog handla efter sin egen opinion.
Under alla förhållanden synes mig Regeringens skäl till alslag å Ständernas förut fattade beslut, eller att ändringen bör ske i sammanhang med revision af riksakten, var både giltigt och dikteradt af grannlagenhet.
För öfrigt önskar jag att vi icke gifva den kommande representationen ett sista exempel af detta tummande och fnaskande med grundlagen, som ingalunda är på sin plats; ochanser jag det vara en taktlös åtgärd att nu ånyo framkomma med ett nyss af K.
M:t forkastadt förslag, då vi inom kort hafva att vänta en revision af riksakten, dervid Regeringen lolvat taga saken i öfvervägande.
Jag anhåller derför örn afslag å Betänk:t.
Då jag nyss hade ordet, anmärkte jag att det nu föreslagna stadgandet vore ett förbud
Den 4 April e. m. 51 mot Konungen personligen; och att derföre all garanti för dess efterlefnad saknades.
Ster anser en tillräcklig garanti förefinnas i rådgifvarnes konstitutionella ansvarighet och påstår att jag endast illa uppfattat rådgifvarnes skyldigheter.
Jag är emellertid icke alldeles okunnig om dessa, men förbiser ej heller, att äfven för kungliga rådgifvare omöjligheter finnas, och att de särskildt icke torde kunna hindra sin monark att emottaga en främmande thron, i synnerhet om de icke ens på förhand underrättas om dylika dynastiska planer.
Till bestyrkande af denna min mening får jag fästa Hr Grins uppmärksamhet på den omständigheten att den ende Svenska monark, som mig veterligen under nuvarande statsskick blifvit erbjuden en krona, nemi.
Garl XIII, underhandlade personligen med Norska folket genom sina kommissarier, och att unionen mellan Sverige och Norge tillkommit utan garantier af någon konstitutionell ansvarighet, åtminstone å Svensk sida.
Sparre tillåter jag mig erinra att man icke stiftar grundlagar med afseende på de tillfälligheter, sorn för dagen är att förvänta, utan med blicken fästad på en längre tid.
Det må vara honom förbehållet att anse detta förslag som ett fnaskande, men om Konst.-Utsk:t icke gör sig skyldigt till annat fnaskande än att tillstyrka ett förslag, som R.
St:r två gånger bifallit, så kan det med lugn mottaga Gr.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, samt Hr Gr. o. Landm. yttrat, att under densamma flera ledamöter hade ansett Konst.-Utsk:ts ifråg:de förslag böra hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag, men att andra ledamöter deremot yrkat detsammas förkastande; framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. derå, att förslaget skulle af R. o. Ad. förkastas, och, då svaren utföllo med talrika osli starka nej, blandade med ganska många ja, förklarade sig hafva funnit nej öfvervägande.
Sedan votering blifvit begärd, uppsattes och justerades följande voterings-propos.: »Den som förkastar det af Konst.-Utsk:t i Mem:t
N:o 9 framställda förslag om det tillägg till 12 § R. F., att Konungen icke utan riksdagens samtycke må blifva regerande furste af utländsk stat, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, varder detta förslag icke af R. o. Ad. förkastadt. » 52 Den 4 April e. m.
Ja — 57.
Härefter förrnälte Hr.
Gr. o. Landtm., att, till följd af föreskriften i 81 § U. F., det ifrågav:de förslaget komme att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag.
Föredrogs ånyo Stats-Utsk:ts den 26 och 28 sisth Mars bordlagda Utlåt.
N:o 59, i ani. af K.
Propos. om anvisande af medel till utvidgning af den för jernvägen genom Stockholm beslutade bangård vid Clara sjö och tillökning i de för trafiken derstädes afsedda byggnader.
Då jag vid behandlingen af denna fråga iriom Stats-Utsk:t icke kunnat instämma i det slut, hvari Utsk:t stannat, samt af sådan anledning deremot reserverat mig, anser jag mig böra i korthet omnämna de hufvudsakliga skäl, på grund hvaraf jag yrkar, att det af Utsk:t tillstyrkta anslagsbelopp af en half million icke måtte af R. o. Ad. beviljas.
Efter mitt förmenande är denna fråga alltför tidigt väckt.
Af handlingar, som varit i Stats-Utsk:t tillgängliga och hvilka delvis finnas i sammandrag intagna i Betänk:t, inhemtas, att K.
M:t ännu icke funnit
Sig föranlåten att gilla ritningar och förslager till centralstationen.
Det är ännu helt ovisst huru denna byggnad kommer att se ut, om den skall blifva en, två eller tre våningar o. s. v. Under sådana förhållanden och med särskildt afseende på Statsverkets brydsamma ställning anser jag rådligast vara, att icke bevilja det ifrågasatta beloppet.
Dertill är så mycket mera skäl som, enligt hvad med anspråk på tillförlitlighet berättas, det sednaste lånet å 9 millioner Preussiska Thaler till dun del, som är ställd på option, eller nära 13 millioner riksmynt, icke lärer komma att inflyta, och som dessa medel varit påräknade, befinna sig fulimägtige i Riksgäldskontoret i en ganska bekymmersam ställning, enär de icke veta hvarifrån de ifrågavarande penningarna skola anskaffas.
Då nu vid denna riksdag skulden ytterligare kommer att förökas med kanske 5 eller 6 millioner i och för de anslag, som dels redan blifvit beviljade och dels komma att beviljas, finner jag, att den summa af en half million, som af Stats-Utsk:t i detta Betänk, blifvit tillstyrkt, är en utgift, som ganska väl kan anstå 8 eller 9 månader, vid hvilken tid den nya riksdagen sammanträde helst sammanbindningsbanan genom Stockholm, som skulle föranleda denna utgift till följd af förväntad ofantlig trafik, sannolikt icke hunnit blifva färdig förr än den nya riksdagen både sammanträdt och haft god tid på sig att bevilja det anslag, som då kan anses vara erforderligt.
Deu 4 April e. m. 53
Med afseende å hvad jag således i största korthet anfört och då jag i anseende till den redan ganska långt framlidna tiden icke anser tillständigt att vara vidlyftig, tager jag mig friheten hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos. på afslag å Utsk:ts hemställan och bifall till den reservation, hvilken finnes bilagd Betänka.
Frih. af Ugglas, Gustaf: Sedan R.
St:r vid sistlidna riksdag beslutat anläggandet af sammanbindningsbanan genom Stockholm och i sammanhang dermed en centralstation för den vestra och den norra banan, skulle jagj anse det vara en särdeles stor misshushållning med allmänna medel, om R.
St:r vid denna riksdag icke bifölle åtminstone Stats-Utsk:ts ifrågavarande hemställan.
Att rörelsen på våra jernbanor allt mer och mer tillväxer samt att detta sker vida utöfver hvad man i förstone vågat hoppas, derom torde meningarna icke vara delade.
Det må derföre vara ursägtligt, att förslagerna, som uppgjordes i förvärtan att inkomsterna icke skulle kunna betäcka rörelsekostnaden, beräknats efter allra största sparsamhet.
Emellertid bar det sedermera visat sig, att trafiken vida öfver någon förväntan vunnit omfattning och detta till den grad, att inkomsten under sista året utgjort nära 3 proc. netto å anläggningskapitalet.
Denna utveckling är så oväntad, att inan icke kan undra på, att man från början icke vågat i sina planer gå så långt som man bort.
M:ts, byggnadsstyrelsens och trafikstyrelsens framställningar ådagalägga, att i Stockholm uppstått behof af en större centralstation, hemställer jag, om det kari vara klokt att uppskjuta denna fråga till en tidpunkt, då priset för inlösen af erforderliga tomter stigit till ännu högre belopp, än som nu skulle behöfva derför utgifvas.
Frih. Klinckowström har sagt, att frågan vore för tidigt väckt, emedan ritningar och förslager icke blifvit af K. M:t godkända.
Men huru skulle K.
M:t kunnat godkänna ritningar till stationshus, innan kändt vore, huru stor summa af R.
St:r komme att dertill beviljas 1 Vidare har Hr Frilen påpekat nödvändigheten att vid denna riksdag iakttaga stor sparsamhet samt framhållit, att K.
St:r vid denna riksdag skulle nödgas besluta en upplåning al 5 å 6 millioner till utgifternas bestridande.
För hvarje gång Hr Frilen uppträder, utmålar han landets financiella ställning allt mörkare och mörkare.
Jag frågar emellertid Hr Frihm, om icke en utredning i Stats-Utsk:t visar, att Statens tillgångar räcka till att betacka ej blott de ordinarie, utan äfven de extra ordinarie statsutgifterna, undantagandes dem till jernvägsbyggnader, och för sådant ändamål hafva tills dato blifvit anvisade endast 500,000 rdr för nordvestra stambanan, och nu är fråga om 500,000 rdr till sammanbindningsbanan.
Jag vågar påstå, att en så stor upp - 54 Den 4 April e. ra. låning, som den af Frih. Klinckowström förespeglade, icke kan komma i fråga.
Frihtn har äfven framhållit den osäkra ställning, hvari Riksgäldskontoret skulle befinna sig till följd deraf, att den del af sista statslånet, som varit ställdt på option, icke skulle komma att inflyta.
Att detta skäl icke kunnat verka på ledamöterna i Stats-Utsk:t, är klart, då optionstiden lupit till ända den l April, men Betänk:t är dateradt den 21 Mars.
Då Utsk:t ansett sig icke kunna bifalla K. M:ts Propos. i sin helhet, synes mig Utsk:t hafva träffat en rigtig medelväg, när det velat anvisa medel till verkställande af de expropriationer, som borde ske nu, på det icke Staten i en framtid, sedan tomterna ytterligare stigit i värde, skulle betungas med förökade utgifter.
På grund af de skäl, jag haft äran anföra, anhåller jag att R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:ts hemställan.
Hufvudsakligen förekommen af de tvenne föregående talarne, kan jag fatta mig kort.
Hvar och en, som genomläser Frih.
Klinkowströms reservation, torde finna, att de deri anförda skälen äro ganska svaga.
De vända sig derikring att Frih.
Ericson förklarat det ursprungligen afsedda utrymmet vara tillräckligt och att det således borde anses vara tillfyllestgörande.
Det är emellertid omkring 5 år sedan Frih.
Ericson uppgjorde sin plan enligt dåvarande förhållanden, hvilka icke kräfde större utrymme.
Ett motsatt förhållande har numera inträdt och derpå finnas ovedersägliga bevis, bland andra det att R.
St:r nyligen, på K. M:ts Nåd. framställning, funnit sig böra anslå flera millioner till trafikmaterielens ökande.
Klinckowström jemväl anförda omständighet, att ritningar och förslager ännu icke blifvit af K.
M:t godkända, förtjenar så mycket mindre afseende som, vare sig att en större eller mindre ritning blir antagen, i allt fall expropriation är af nöden i och för beredande af utrymme åt spårvexling o. d.
Det är för att förekomma de förökade utgifter, som oundgängligen skulle blifva en följd, om Staten först framdeles skulle anskaffa nödigt utrymme, Utsk:t ansett sig böra tillstyrka anslag för åtminstone detta ändamål.
Under åberopande af detta förhållande, samt med stöd af hvad utaf de föregående värde talarne blifvit anfördt, anhåller jag om bifall till Utsk:ts hemställan.
Det torde tillåtas mig att lemna R. o. Ad. några faktiska upplysningar i den fråga, som nu utgör föremål för öfverläggningen.
Den 4 April e. m. 55 Då R.
St:r vid en föregående riksdag beviljade anslag till sammanbindningsbanan och till en bangård istockholm, lemnades bland annat 600,000 rdr till bestridande af expropriationerna till bangården.
Når expropriationerna skulle verkställas, visade sig snart, att denna summa var otillräcklig, och för att kunna verkställa expropriationerna, var man nödsakad, att af byggnadssumman använda ett belopp af 250,000 rdr.
Sedan jemväl denna summa blifvit använd, återstod ännu Bergfalkska egendomen att inlösa.
Denna tomt är belägen midt i spårlinien, så att, ehvad banan skall byggas efter den af Frih.
Ericson ursprungligen uppgjorda planen eller efter den sedermera upprättade, mäste denna tomt exproprieras.
St:r icke bevilja det begärda beloppet, måste byggnadsstyrelsen försälja af redan exproprierad mark hvad som, enl. den första planen, är till öfverlopps, men, enl. den sednare planen, af behofvet påkallas, på det att med de penningar, som derför inflyta, utgifterna till inlösen af Bergfalkska egendomen må kunna bestridas.
St:r icke bevilja de ifrågasatta 500,000 rdr, sker sådant naturligtvis under förutsättning att ursprungliga planen för bangården är tillräcklig; men nu är planen tvertom så inskränkt, att man måste antaga, att det inom några få år skulle blifva nödvändigt att åter expropriera den mark, som skulle försäljas för nyssnämnda ändamål, och, som kostnaden derför skulle blifva ganska dryg, kan jag icke tillstyrka en sådan åtgärd.
Oaktadt jag således med nöje ser, att R.
St:r vilja hushålla, på det
Staten icke må behöfva uppträda såsom sökande till ett nytt lån, tror jag dock, att en klok hushållning bjuder att man bör bevilja det af Stats-Utsk:t föreslagna belopp, 500,000 rdr, för att af dessa medel med 250,000 rdr betacka byggnadsfondens förskott och med 250,000 rdr inlösa Bergfalkska tomten.
Regeringens Propos. omfattar ytterligare ett anslag af 470,000 rdr för uppförande af de större byggnader, som vid bangården skulle erfordras.
Ingen ledamot Ilar bär yrkat bifall till Propos:n i denna del och jag behöfver således icke uppehålla mig vid att bevisa, att man för närvarande måste inskränka sig till hvad Utsk:t föreslagit.
Med Hr Skogman instämmer jag deruti, att de af reservme anförda skäl till afslag å K.
M:ts Propos. icke äro giltiga.
I Riksgälds-afdelningens förslag med dertill hörande motivering, som af dem blifvit åberopadt, är endast anlördt, att då Frill.
Ericson ansett de af honom utstakade dimensioner för bangården vid Clara sjö motsvara den blifvande trafikens fordringar och de vid sista riksdagen anslagna medel tillräckliga för verkställande af nödiga expropriationer och byggnader m. m. i och för denna bangård, och man ej torde kunna bestrida det vitsord, som borde tillerkännas Frih.
Ericsons på en rik erfarenhet grundade omdöme i denna fråga, så vore det ej skäl att bevilja anslag för ett ändamål, som sträckte sig utöfver hvad han ansett nödigt.
Utan att i ringaste mån 56
Den 4 April e. m. underskatta Frih.
Ericsons förtjenst, kan man ju antaga möjligheten deraf, att andra personers insigt och den erfarenhet, vi under sednaste tider vunnit, skulle kunna i någon mån vederlägga de af honom lemnade uppgifter och att, örn han fortfarande varit
Chef för våra jernvägsbyggnader, han möjligen nu skulle hafva öfvermätt till en annan åsigt.
Jag anser således icke att de af reservme anförda motiver innebära något grundadt skäl till afslag.
Men om man dermed skulle vilja anse Frih.
Klinckowström vederlagd, så lår jag deremot anmärka, att Frih:n uti sitt sednaste anförande icke med ett ord vidrört dessa motiver, utan endast förklarat, att han instämde uti det slut, hvartill reservme kommit, nemligen att vid innev:de riksdag icke bevilja något anslag till det ifrågavarande ändamålet, och för denna sin mening anförde han helt andra skäl, hvilka jag för min del icke funnit af Frih.
Ugglas vederlagde, ehuru en föregående talare i detta hänseende ej varit med mig liktänkande.
Det af Frih. Klinckowström anförda skäl till afslag, att frågan vore för tidigt väckt, enär ritningarne för den blifvande stationsanläggningen ännu icke vore uppgjorda, lemnar jag derhän.
Det är visserligen sannt, att Utsk:ts Betänk, innehåller en sådan uppgift; men det är dock möjligt, att äfven om ritningarne till sjelfva byggnaderna ännu icke äro uppgjorda, man det oaktadt kan bedöma storleken af den för dem nödiga tomt och således äfven de kostnader, som för expropriation af derå befintliga byggnader kunna vara af nöden.
Så till vida kan således icke heller jag fästa fullt afseende vid hvad Frih.
Klinckowström i denna del anfört.
Deremot fäster jag sä mycket större vigt vid hvad han framhållit rörande Statsverkets tillstånd, och jag anser väl värdt att samvetsgrannt beakta den frågan, huruvida icke en för våra förhållanden så betydlig utgift, som en half million, kan undvikas eller uppskjutas.
Frih. af Ugglas har förklarat, att den af Frih. Klinckowström gjorda framställning om behofvet att upptaga ett nytt lån på 5 mill. icke vore rigtig och endast vore ämnad att tjena såsom ett skrämskott, samt att Stats-Utsk:t vore i stånd att förete handlingar, deraf inhemtades, att debet och credit ginge förträffligt ihop.
Om nu emedlertid jag skulle uppdraga en tafla, som stöter ännu mycket mera i svart, så ber jag R. o. Ad. vara öfvertygad, att det icke sker för att skrämma eller för att anslå någon känsla, i all synnerhet en, som bör vara detta Stånd så främmande, som rädsla.
Men jag gör det, emedan jag är fullt öfvertygad om sanningen af det förhållande, jag nu ämnar påpeka.
Mångfaldiga gånger har hos oss visat sig olägenheten deraf, att Sverige icke eger någon finansminister.
Det är dock sannt att
Konungen skall för representationen framlägga en redogörelse öfver Statsverkets tillstånd och behof; detta sker vid hvarje riksdag, och det sker samvetsgrannt i så måtto, att der uppgifvas alla de utgifter, som erfordras för den ordinarie Statsregleringen, och så många för den Den 4 April e. m. 57 extraordinarie, silin man på förhand känner; och med ledning häraf söker man sedermera att på bästa sätt jemka sig till deremot svarande inkomster.
Vid innevarande riksdag har detta skett genom föreslagen förhöjning i bränvinsskatten, hvilken enligt beräkning skulle medföra det vackra resultat, att icke blott debet och credit skulle gå ihop, utan till och med ett öfverskott uppstå.
Huruvida detta resultat kommer att ernås, tror jag emedlertid vara tvifvelaktigt, och jag är öfvertygad, att om Sverige egde en finansminister med skyldighet att ej blott uppgöra och framlägga redogörelse för Statsverkets behof, utan jemväl att anskaffa medel till dess fyllande, så skulle taflan komma att framstå i en ännu mörkare dager, än Frih. Klinckowström uppdragit den.
Det är nemi. nu fråga icke blott om några hundra tusen rdr, utan frågan rör sig omkring millioner, — och ganska många millioner.
Visserligen ärdetsannt, att, då förevarande Betänk, uppgjordes, Stals-Utsk:t hvarken egde eller kunde ega någon bestämd kännedom, huru många millioner under denria statsregleringsperiod behöfva upplånas, men någon uppgift i detta hänseende har ej heller blifvit af Frih. Klinckowström lemnad; och för min egen del lår jag förklara, att jag, ehuru fullmägtig i Riksg.-kontoret, i detta ögonblick icke är i tillfälle att lemna fullt tillförlitliga uppgifter, men det säkra är, att Riksg.-kontoret, utan afseende å de anslag, som vid denna riksdag blifvit beviljade, måste upplåna ej mindre än 13 mill. rdr.
Lägger man härtill de utgifter, som blifva en följd af de anslag Stats-Utsk:t ytterligare tillstyrkt, så är jag fullt förvissad, att den särskildta upplåning, som de vid denna riksdag beviljade anslag komma alt medföra, ingalunda understiger 5, men snarare närmar sig till 6 å 7 mill.
Riksg.-kontoret har nemi. många förbindelser att uppfylla, hvarom K. M:ts Propos. ingenting innehåller och hvilka derför lätteligen kunna undfalla ett stort antal representanters uppmärksamhet.
Jag vill icke bestrida, att jag vid de nu lemnade upplysningarne kunnat något misstaga mig; men jag har haft tillfälle att taga kännedom om en tablå, utvisande beloppet af den upplåning, som i och för de vid denna riksdag beviljade anslag sannolikt blir af nöden, och detta belopp öfverskrider icke så obetydligt de omnämnda 5 mill.
Den tafla, jag uppdragit, är således visserligen förskräcklig; men är den sann, så får man tåla vid att höra den, och jag tror det bevisa mera rädsla att icke våga se sanningen i ansigtet, än att icke bevilja millioner, hvartill man saknar tillgång.
Om nu det förhållande kommer att inträffa, hvilket jag ofvan omnämnt — ingalunda såsom alldeles bestämdt, men dock såsom ganska möjligt — att nemi.
Riksg.-kontoret under innevarande år måste upptaga lån till belopp af 18 mill., så blir frågan, hvarifrån och till hvilket pris dessa penningar kunna erhållas.
Att man icke kan tänka på en så betydlig upplåning inom landet, är klart, och äfven om det läte sig göra, är det dock ingalunda önskvärdt, att Staten framstår såsom konkurrent lör en så ansenlig summa.
Vända vi åter våra blickar 58 Den 4 April e. m. utåt, så visar sig, att omständigheterna ingalunda äro gynnande.
Vi kunna nästan postdagligen genom uppgifter i de främmande tidningarne^se, huruledes värdet på alla papper är i ständigt fallande på den utländska marknaden.
Man har visserligen såsom skäl härtill hört omnämnas de politiska förvecklingarne i Tyskland, och möjligt är, att dessa snart kunna vara förbi, men det kan äfven hända, att ett motsatt förhållande kommer att inträffa, och under sådana omständigheter bjuder nödvändigheten att vara försigtig.
Jag har här de sednaste uppgifterna, huru de olika lånen noterats, och deraf synes, att värdet, på alla papper är i ständigt fallande och att bland annat ett Österrikiskt 5 procits statslån ej noterats högre än 59 proc.
Under så beskaffade förhållanden är det föga uppmuntrande att tänka på stora upplåningar, synnerligast för den, som fått det dyrbara förtroendet att söka anskaffa lån för möjligast bästa pris.
Dessa betraktelser leda mig tili den önskan, att man, såvida ej allt för stora olägenheter derigenom skulle uppstå, måtte uppskjuta med beviljande af det anslag, Utslct nu föreslagit.
Såsom skäl för en motsatt åsigt har man anfört de stora uppoffringar, Stockholms innevånare gjort för att bereda utrymme åt den ifrågavarande sammanbindningsbanan.
Jag skänker dessa uppoffringar min stora högaktning, och om jag kunde bevisa stadens innevånare min tacksamhet härför, så skulle jag ej ett ögonblick tveka att göra det; men jag kan icke finna, att dessa uppoffringar innebära något tvång att gifva penningar för dem, som icke hafva några sådane att gifva.