Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har i detta afseende redan yttrat mig, och får tillägga, att den, som sökt skärskåda frågan och göra sig reda för, huru jernhandteringen icke allenast ser ut i andra länder, utan äfven der går framåt, bör finna alt, om icke
Svenska bruksegaren förmår nedsätta priset på sin tillverkning, han icke heller förmår uthärda täflan med utländ - Den 22 Mais e. m. 393 ningen.
Möjligen framdrages äfven det skäl, att de 3 sk. 2 rst., hvartill hammarskatten, fördelad per Skfå upgår, utgör ett så ringa belopp, att man icke anser det löna mödan att medgifva denna lindring, helst man påstår, att denna eftergift icke kan uphjelpa näringen.
Jag medgifver, alt det sä förhåller sig; men pä en större tillverkning är detta belopp likväl icke så obetydligt, ehuru ett Sktt anses som en småsak.
Slutligen ber jäg att få nämna, att om jag här har talat för lingdring i bruksrörelsens beskattning, så är det alldeles icke af förkärlek för en eller annan bruksegare.
Om de gå under, men deras handtering öfverflyttad på andra, kunde lemna de nya egarne en skälig vinst, så hade Staten på förändringen gjort ingen förlust.
Men detta är olyckligtvis icke förhållandet.
Det är sjelfva näringen som icke bär sig.
Gjorde den det skulle jag ingalunda ifrågasatt någon skattelindring.
De talare, som här begärt återremiss, hafva gjort det i afsigt att vinna det mål, Hr Waern med sin motion åsyftat.
Jag åter yrkar bifall till Betänk., emedan jag tror, att man hvarken hör eller kan komma längre, och att det vore bäst om alla de, som vilja komma framåt, förena sig om bifall till Betänk.; hvarå jag vördsamt anhåller om Hr Gr. o. Landtm:s propos.
Det är naturligt, att då man upträder mot ett så mägligt intresse, som Hrr bruksegares, man blir missförstådd.
Jag var beredd derpå, och har således väntat mig de här i afton framställde anmärkn:rne, hvilka jag nu anhåller att få besvara.
Man har sagt, alt det vore ett bevis på, att jernhandteringcn icke bär sig, att åtskilliga bruk finnas lill salu, äfvensom att vid konkurser bruksegendomar icke kunna säljas, utan fordringsegarne öfvertaga dem i egenskap af aktie-egare.
Om en bruksegendom icke kan säljas, för en konkursmassas räkning, måste väl orsaken dertill vara, att fordringsegarne söka, att med alla lofliga medel uppehålla egendomens värde, i förhoppning att derigenom vinna den största möjliga utdelning, hvaraf äter följer att de heldre behålla egendomen i bolag under någon tid, än att på auktion slumpa bort densamma, som man säger.
Att många bruksegendomar finnas till salu, är sannt, men det finnes jemväl många jordegendomar till salu, som bäst synes deraf att hos kommissionärer här i Stockholm hela bundtar af beskrifningar finnas på dylika fala egendomar.
Skall nu detta anförda skäl gälla för bergsbruken, så måste det äfven gälla för landtegendomarne; och man kan då påstå, att dessa sednare icke kunna bära grundskatterne.
Visserligen finnas de, som påstå detta, och vi erinra oss säkert många hurusom en ledamot af detta Stånd, hvars stämma numera icke höres här, omtalat, att ett hemman, jag tror det hette Berga i Sorunda socken, var så hardt beskattadt, att det icke lemnade dess innehafvare annan behållning än att han der blef dåligt född.
Men Hrr bruksegare torde ej vilja erkänna den satsen.
Jag delar den ej heller, men jemför man jordens beskattning och dess vinst med brukens och deras, faller 394 Den 22 Mars e. m. ej naclidelen på de sednare.
Om ock bruksegare icke erhålla större vinst, än att rudematerierna blifva väl betalde så är redan detta en så stor vinst, att de dermed borde luinna vara väl belåtna.
Man har anfört, att min reservation vore i flere afseenden oriktig, och att det vore ett misslyckadt försök i Statsekonomien.
Två talare hafva fällt dessa artiga yttranden och den ena af dem har såsom prof på sina åsigter uti denna Statsmannavetenskap yttrat att det vore en vinst att taga bort beskattningen, enär Staten icke förlorar mera än 2 i5:del; men bruken vinna en vida större lättnad i sin beskattning.
Hvart dylika åsigter föra kan med ett exempel lätt inses.
Handels-expediter här i riket betala t. ex. 1,000 R:dr skatt.
Det utgör, circa Tn „ ofl:del af hela bevillningen.
Således, om man borttager hela bevillningen på handel s-expediterna, vore det, enl. den värde talarens åsigt, en vinst för nationen.
Så kan man se saken: men ett factum är, att då expediterna blifva fria frän all afgift till Staten, så går denna miste om beloppet af hela den bevillning, hvarmed de skulle ersätta Staten för det skydd de af samhället njuta.
Mig synes, att man bör undvika dylika försök, som den värde talaren föreslår.
Den andra talaren har utgått från den åsigten altman icke borde beskatta andra näringar än dem, som bära sig väl.
Nåväl! då skulle också alla hemman, och företrädesvis det nyssnämnda Berga vara befriade från all skatt.
Hvart skulle sådant leda?
Vill man borttaga skatt, den må nu vara å hvilken egendom som helst, bör detta ske på ett sätt, som är ändamålsenligt, icke blott för den enskilde, utan äfven för det allmänna, och i förevar:de fall sker detta otvifvelaktigast bäst, för den händelse att R.
St:r anse bergshandteringen böra erhålla någon skattelindring, derigenom att bevillningen för bruksrörelsen minskas.
Man vinner härigenom samma ändamål, utan att rubba sjelfva grundvalen för ordinarie Statsregleringen.
Man har yttrat, att om man beviljade den föreslagne eftergiften, skulle det kapitäl, hvarå den eftergifne skatten utgjorde räntan, kunna användas på bruksegendomen, och egaren derigenom kunna utvidga sin rörelse, sätta flere armar i arbete, och sålunda öka välmågan.
Erfordras härtill icke större kapital än detta, så förvånar det mig, att Hrr bruksegare icke redan förskaffat sig detsamma.
Orsakerna till handteringens mindre lö nande natur äro helt andra än dylika, på relatift obetydliga skattebelopp beroende omständigheter.
Jag vill ej trötta med någon vidlyftighet, utan vill endast påpeka hufvudorsaken dertill.
Det är en allmänt känd sak, att beskaffenheten af det Svenska jernet gör det icke sä begärligt, som det fordom varit.
Hvarföre betalas t. ex. ej det s. k. tysksmidesjernet så väl som Lancasbire-smidet.
Jo! derföre att det ej är så väl beredt.
Det är på införandet af bättre smides-methoder, som våra bruksegare böra egna sin omtanka.
Utan förmåga att följa med sin tid på industriens framåtskridande bana, blir man efter, om man också blir skattefri.
Orsaken till den prisnedsättning, som under de sednare åren egt rum å jern i England, jag säger ej i år ty nu är Den 22 Mars e. m. 395 jernet i stigande, är endast en af detta lands storartade ansträngningar nti industriel rigtning och kan dateras från år 1829 då varmblästern infördes.
Att priset på tackjern härigenom fallit så betydligt att konkurrens med det Engelska jernet blifvit svår, kan ej förnekas, men då vårt jern eger till så många arbeten företräde framför det Engelska, bör detta endast vara en så mycket kraftigare sporre till att arbeta på dess förädling — och den konkurrensen står oss ännu öppen. -lagohar fått upbära åtskilligt klander för mina beräkningar af Hr Akerman; men jag får fästa hans upmärksamhet derpå, att de till grund för mina beräkningar lagde upgifter äro hemtade från brukssocietetens egna, och böra således icke vara för Hrr hmsegare ofördelaktige.
Jag skulle sannerligen helst hafva tagit till grund Bergs-Colbii till K.
M. afgifna Utlåt.; men då detta Utlåt., som är dateradt 1853, uptog priset på 1 Skit jern efter 1833 års pris, så har jag ansett icke lämpligt att begagna dess sifferupgifter.
Visserligen stari detta underd.
Utlåt, af 1853, att, om man sammanställer de beräkningar, Bergs-Colkm afgifvit år 1833, med dem, som förekomma deri, får man en klar föreställning om priset på ett Skit stångjern, men säkert är, att det blir omöjligt för en hvar, som icke tillhör Bergs-Colkm, att utreda rätta förhållandet härutinnan, hvilket, om det varit sä lätt som den värde talaren och Collegiets President påstår, väl kunnat göras af sjelfva Colkm.
Finnas misstag i min beräkning kan jag således icke taga dem åt mig.
Man har sagt, att jernhandteringen borde sättas i samma kategori som fabriksnäringarne och icke heller draga andra skatter än de,’ och detta på samma gång som man kallat bruksrörelsen för landets modernäring; men om jernhandteringen är en modernäring, så är den ju ej i samma kategori med vanliga fabriker!
Den jernhandteringen, som bedrifves, utan egna skogsoch malmtillgångar är en konstlad näring, är en fabriksnäring och nlå den gerna försvinna, likasom alla andra dylika, om ej omtanka hos dess egare kan uppehålla den.
Att jernhandteringen skall kunna gå som hitintills efter gammal slentrian, påstår väl knappast någon ehuru många kanske önska det; men det säger sig sjelft att i samma ögonblick tillverknings-methoderna blifva förbättrade och industrien utvecklas, hopas kapitalerna allt mer och mer i företagen, och att man nöjer sig med en mindre vinst, emedan rörelsen sker i stor skala, hvaraf åter följer, att de smärre verken försvinna, alldeles såsom det tillgår i alla andra näringar.
Delta är orsaken lill småbrukens klagan och ej sjelfva skatten, som ingalunda är så betydlig som man här vill göra troligt.
Om man jemför, eller rättare, om man lägger tillsammans de utgifter, som åligga bruken, så skall man finna att afgifterne icke upgå till fullt 5 proc., och att således jernhandteringen icke vidkännas högre utgifter än andra näringar, ehuru de utgå under olika titlar och poster.
Man har sagt att, med undantag af Sverige, Österrike och Ryssland, intet land lagt någon grundskatt på jernet, utan endast 30 G Ben 22 Mars e. m. bevillning.
Häremot får jag invända, att grundskatter icke spelar samma rol i dessa länder, utan att bevillning der är hufvudsakliga beskattningen.
Men när nu här i landet finnes såsom 2:ne serskildta beskattnings-methoder grundskatt och bevillning, af hvilka den förre eger en vida säkrare beskaffenhet än den sednare, bör väl lindring i beskattning, när den bör ske, företrädesvis verkställas genom nedsättning af den mera tillfälliga eller bevillningen.
Må vara att det för bruksegarne smakar bättre att lyfta på grundskatten, men R. o. Ad. bör se saken från det allmännas synpunkt.
På skäl jag nu anfört anser jag icke vara lämpligt att borttaga halfva hammarskatten utan yrkar återremiss på allt hvad som rör hammarskatten; men bifall till Utskis förslag rörande Johan Bergströms motion.
Till en början får jag fästa npmärksamheten på en inconseqvens. Jag har nemi.
Riksdag från Riksdag hört, hurusom 11.
St:r begärt, att K.
M. måtte göra något för skattenedsättningen; men nu när Regeringen i elt afseende efterkommit dessa önskningar, har intresset svalnat, och småintressel åter skaffat sig luft och frågar: hvarföre börjar Regeringen icke med jordbruket, med modernäringen.
Jag får förklara, att när början en gång är gjord, måste man vara nöjd, i förhoppning att Regeringen fortfar på samma bana.
Jernliandteringen har i vårt land varit länge och hardt heskattad; det är ingen nyhet och behöfver icke vidare utvecklas.
Vi känna hurusom jernet i Götheborg betalas med 14 R:dr Skit; men af de kalkyler här blifvit framlagde, inhemtas att tillverkningspriset utgör 15 R:dr pr SkB.
Man kan då lätt uträkna vinsten på jernhandteringen, det vill, med andra ord, säga: 1 R:dr b:ko förlust pr Skit stångjern.
I fråga om principen för jernhandteringens beskattning, hvilken blifvit vidrörd af Hrr Akerman och Bildt, instämmer jag med den förre, under det jag helt och hållet protesterar mot den sednares åsigt: ty jag finner hela beskattningen på jernhandteringen orättvis.
Jag har nemi- sett att inom vårt land hvarje näring utom jordbruket belägges med en bevillning, och jag har ansett detta rättvist; men jernhandteringen är belagd med en skatt, hvilken ingen annan näring drager; och till stöd härför säger man, att derföré att jernhandteringen fordom burit sig bra, skall hon fortfarande ensam draga denna skatt.
Obilligheten af denna beskattning skall jag söka ådagalägga.
Jag har sagt, att hvarje annan näring endast drager bevillning, och jag fortfar i detta påstående, likasom jag anser, att bevillning å jernhandteringen skall fortfara.
Om t. ex. ett bruk har ymnig koltillgäng och ligger nära till lastplats, så är det klart att för egaren af detta bruk upkommer en större vinst än för den, hvars bruk ligger längre in i landet, och har följaktligen längre transporter.
Staten af bruksrörelsen upbär skatt efter vissa Skit jern, betalar det invid stranden belägna bruket icke större skatt än det längre in i landet belägna, hvilket har svårare transport.
Beskattningen är således orättvis.
Den 22 Mars e. m. 397 Vore nu jerntillverkningen belagd endast med bevillning, skattade livar och en bruksegare endast efter sin behållna inkomst, och man kom då slutligen underfund med att det jernbruk, som hade en större inkomst, måste vidkännas en högre beskattning.
Man har äfven jemfört jordbrukets beskattning med jernets; men jag får häremot erinra, att på jerntillverkningen finnes mycket starka kontroller.
Man kan nemi. icke smida 1 Skit med mindre man skall skatta derför; men i fråga om jordbruket, kan jag odla huru mycket som helst och förbättra mitt jordbruk, utan att derföre erlägga någon större skatt.
Hr von Hartmansdorff har till förmån för bruksrörelsen icke velat göra den ringaste eftergift: men lian har icke heller velat göra någon sådan ät jordbruket.
Han har tvertom velat öka jordbrukets beskattning, men hvaraf följden skulle blifva, att jordbrukarne blifva endast, såsom de egyptiske parias, skattdragande.
Hans åsigt, conseqvent genomförd, skulle bringa Brukspatronerna äfven derhän.
Samma talare har frågat, hvem, som skall betala den skatt, som från jernbruken lyftas, och har kommit till den conseqvens, att han helt naift yttrade, att de Svenska Städerne voro i allmänhet så fattige, att någon ersättning af dem i detta hänseende icke vore att påräkna.
I anledn. häraf får jag förklara, att jag ansett, att en högre industri alltid kan uthärda högre skatter, och att i det land, der industrien är mera utvecklad, skatterna äro större, än der förhållandet är tvärtom.
Ett' lefvande bevis derpå är England, hvars jordbruk skattar ovilkorligen ganska ringa, i jemförelse med dess öfriga industri.
Häraf är klart, att om man lossar de band i allmänhet, som hindra industriens utveckling, kommer man till en högre beskattning, emedan välmågan inom landet blir större, och i samma mon, kunna dess näringar uthärda den högre beskattningen.
Slutligen har Hr Bildt i slutet af sin reservation sagt, ”att lian ej kunnat biträda Utsk:s förslag att nedsätta hammarskatten till hälften af hvad den hittills utgjort, eller ifrån 7 sk. 21 rst. till 3 sk. 7-j rst. för hvarje SkU bergsvigt stångjern, emedan genom denna åtgärd Statsverket förlorar uti inkomst minst 44,100 R:dr”.
Men jag frågar, huru näringar kunna utveckla sig, då de sakna frihet?
Jag har aldrig upfattat Stats-ekonomien så, att jag trott, det näringar tillväxa genom beskattning, tvärtom! åstadkommandet af denna tillvext fordrar befrielse från skatt.
Detta tror jag vara en Statsekonomisk sanning.
Dessutom, hvad Staten förlorar genom den minskade beskattningen å jernhandteringen, kan den genom ökad bevillning derå återfå.
Jag yrkar bifall till Statslltsk:s Betänk, i dess närvande skick.
Hr Printzensköld , Carl:
Det är en egenhet, som jag icke kunnat undgå att bemärka, huruledes, under denna temmeligen långvariga discussion, nästan hvarje talare, som yrkat bifall till
Hr Waerns motion i hela dess vidd, varit jernverksegare, och således haft intresse i utgången af denna fråga.
Man må förlåta mig om jag anser dessa
Hrr vara jäfvige att upträda i saken. 398 Den 22 M ars e. m.
Hvad nu först angår frågan om tionde-tackjernet, så måste jag anse den af Utsk. föreslagna nedsättning i närande skatt grunda sig på både rättvisa och billighet, enär det varit K. M., som, efter det alla vederbörande blifvit hörde, och frågan således undergått en fullständig utredning, funnit Sig, med anledning af de uplysningar, som på detta sätt vunnits, föranlåten att om ifrågavande nedsättning göra framställning hos R.
St., ehuru, deruti ligger en egenhet, att, då R.
St:r vid en föregående Riksdag hos K.
M. begärde utredning, huruvida icke tionde-tackjernsafgiften skulle kunna förhöjas till sitt förra belopp, svaret derpå blifvit ett förslag om denna afgifts ytterligare förminskning.
Hvad äler angår hammarskattens nedsättning till hälften, så företer sig ett helt annat förhållande.
Denna nedsättning är icke föreslagen af K. M.: frågan derom har blifvit väckt af en enskild motionär, hvars åsigter lyckats att hos Utsk. göra sig gällande.
Jag skulle dock tro, att denna ordning, för tillvägabringande af hvad man åstundat, ingalunda är den riktiga.
Anse sig
Hrr jernverksegare, vara för hardt beskattade; så böra de anmäla förhållandet med skälen dertill hos K. M., sorn då icke lärer underlåta att höra samtlige vederbörande embetsmyndigheter för att få frågan utredd i alla dess delar, samt att derefter, i händelse skatten finnes för hög, hos R.
St:r göra framställning om den nedsättning deri som K.
M. anser skäl och billighet påkalla.
I det skick frågan nu befinnes, kan jag ingalunda godkänna Utsk:s Betänk.
Man har försvarat detsamma på mångahanda sätt, och bland annat såsom skäl åberopat, att jernverkens privilegier nu mera blifvit borttagne, men jag invänder häremot att ännu qvarstår förbudet mot export af tackjern, hvilket förbud, så länge det finnes, måste innebära ett ganska väsendtligt privilegium för jernverksegare, eftersom de derigenom uteslutande få tillegna sig denna för dem så vigtiga rudimateria utan att behöfva med utländningen konkurrera derom.
Likaså fortfar ännu förbudet att i närheten af ett jernbruk anlägga annan koltärande inrättning, hvilket också är ett privilegium, som ingalunda saknar värde.
Man har sagt, att jernverken bära tryckande bevillning, och att det således skulle innebära en orättvisa öm hammarskatten komme att fortfara till oförminskadt belopp.
Men är bevillningen för dryg, så är ju den saken lätt afhjelpt dermed, att man bestämmer andra grunder för densamma.
Vid en föregående Riksdag nedsattes minimum af den vinstberäkning, som borde ligga till grund för bestämmandet af jernbrukens taxeringsvärde, från g:del till ^idel af hammarskattspriset å hvarje SkU stångjern.
Hvad är det som hindrar alt ytterligare nedsätta delta minimum, ja, ända till TJ 0:del af nämnde pris? och på det sätt kunna jernverken lämpligen beredas den ytterligare skattelindring, hvaraf de möjligen äro i behof.
Man kan emellertid vara derom förvissad, att ifall konjunkturen för jerntillverkning varit så ofördelaktig, som man bär förespeglat så hade längesedan ett vida större antal jernbruk blifvit nedlagde, än nu är händelsen; och man öfvertygar mig ingalunda om bruksegarens ringa vinst på sin rö - Den 22 Mars e. m. 399 reise genom den beräkning öfver tillverkningskostnaden af 1 Skfå stångjern, som dels åtföljt Betänk., och dels i en serskild här utdelad promemoria blifvit uptagen, ty vore denna beräkning riktig sä skulle troligen icke ett enda jernverk finnas i landet.
Det är ingalunda någon konst, att upgöra beräkningar öfver produktionskostnaden af en vara pä sådant sätt, att denna kostnad icke blott upgår till utan äfven öfverskjuter varans försäljningsvärde.
Bien dessa beräkningar äro icke derföre dess mera tillförlitliga.
Skulle man för exempel, vilja i penningar förvandla alla de dagsverken, allt det foder som dragarne förtära, det värde som ligger uti dessa dragare samt i den åker och körredskap som behöfves, med ett ord i penningar förvandla, allt som måste användas för att producera säd vid en landtegendom, så skulle denna säd blifva så dyr, att produktionen af densamma medförde en bestämd förlust och ovilkorligen skulle leda till producentens undergång; men märkvärdigt nog— man har likväl icke uphört med jordbrnks-näringen utan alltmer och mer utvidgat och förbättrat densamma och detta af skäl, att dylika beräkningsgrunder äro alldeles falska och således af intet värde; hvilket också med de för kostnaderna vid jerntillverkningen upgjorda beräkningar är förhållandet.
Såsom ett väsendtligt skäl för hammarskattens nedsättning har äfven blifvit anfördt, att denna skatt trycker bruken olika, såsom följd af deras olika lägen samt deraf föranledda lätthet eller svårighet vid afsättningen m. m.
Bien detsamma kan äfven anföras i fråga om hemman som äro lika beskattade, men likväl icke kunna med lika lätthet och fördel afsätta sina produkter, utan att likväl häruti ansetts ligga något antagligt skäl för skattenedsättning å dem.
Skillnaden emellan dylika hemman blir då ingen annan än den, att. det mera fördelaktigt belägna hemmanet har ett högre värde än det andra; och med jerubruken inträffar samma förhållande.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra samt med afseende jemväl å de skäl som blifvit andragne af Hrr Bildt och Hr von Hartmansdorffs skulle jag vilja yrka afslag å sista punkten i Betänk,; men mäste nu inskränka mig till begäran af återremiss för att, sedan den af Utsk. blifvit besvarad, komma i tillfälle alt, för min del, då afslå samma punkt.
Bian har här sagt, att Bruksegares intresse hade här ett så mägtigt inflytande, alt det vore nästan farligt, att bär upträda mot detsamma, och att de fleste, som yttrat sig, varit bruksegare, och derföre borde ansett sig jäfvige att tala i ämnet; och dä man derjemte sagt, att det vore obilligt att föreslå en nedsättning i skatterna för bruksegare, utan att man föresloge en dylik nedsättning för jordbruket, må det tillåtas mig, som icke är bruksegare, men väl jordegare, att tala för förslaget.
I anledn. af yttrandet, att man icke vill medgifva 400 Den 22 Mars e. m. nedsättning i skatten för jerntillverkningen derför, att sådan nedsättning icke blifvit föreslagen för landtbruket, får jag fästa upmärksamheten derpå, att emellan dessa båda näringar förefinnas tämligen olika förhållanden.
Jag har här hört talas om och jag har ur Stats-ekonomiska skäl hört försvarad en jordränta, en grundränta på jorden, ty i jorden ligger en naturkraft, på hvilken en sådan beskattning med skäl kan grundas; men en fabriksnäring saknar en sådan naturkraft att beskatta, och derför är grundskatten ifråga om jerntillverkningen mindre lämplig än i fråga om jordbruksnäringen.
Detta säger jag, under fullkomligt erkännande, att jorbruket är verkligen tungt beskattadt, och att jag gerna skulle deltaga i fråga om nedsättning i dess skatter.
Hr Bildt har sagt, att man icke horde vidtaga en sådan nedsättning i grundskattning på jernet, men väl i bevillningen, och man har derjemte tillagt, att i andra länder, hvarest någon grundskatt på jernet icke finnes, vore icke samma förhållande, som hos oss.
Delta är dock ett misstag.
Det finnes många länder, hvilka hafva icke blott grundränta, utan äfven bevillning, och detta af det skäl, att den grundränta, som ålägges jorden, är väsendtligen olika med den, som ålägges fabriker, och hvilken sednare ränta egentligen icke är annat än bevillning.
Fabrikerna måste hafva bevillning och icke grundränta, emedan deras afsättning är beroende af konjunktur och, i samma mån denna är mer eller mindre fördelaktig, måste den fabriken åsätta skatt äfven kunna ökas eller minskas.
Med sädesproduktionen är ett annat förhållande, emedan säden icke är underkastad konjunktur; ty behofvet af spanmål är nästan alltid lika.
Samma talare har här uprepat en satts, som jag ofta hört, och hvilken jag lemnar i sitt värde, nemi. att man icke får röra de ordinarie statsinkomsterna, emedan sådant skulle rubba förhållandet emellan statsmagterna.
Jag hemställer, huru det skulle gå, om Regeringen, i hvars magt jag icke vill ingripa, icke hade mera att styra Staten med, än de ordinarie inkomsterna.
Jag befarar i sanning, att hon icke skulle komma långt, och hennes beroende af R.
St:r, ifråga om Statsinkomsterna, kan således icke blifva serdeles väsendtligt, likasom icke heller någon rubbning emellan Statsmagterna.
Om man med åberopandet af denna satts vill motsätta sig äfven den billigaste nedsättning såsom här i fråga om jernhandteringen, måste jag förklara, att sådant är högst obetänkt; ty det är redan ådagalagdt, och jag behöfver icke bevisa det, att jerntillverkningen nu är underkastad belt andra förhållanden, än då ifrågavande skatt pålades den.
Jerntillverkningen var då ett slags monopol, som numera uphört.