Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utsk. har utgått ifrån den synpunkt, alt när Ulsk. bar föreslagit en minimisumma för metalliska cassan, en ökad lånefond eller capitaltillgång och lättade utvägar för Banken att, i händelse af behof, upplåna nödiga rörelsecapitaler, så anser Ulsk sig hafva vidtagit alla nödiga åtgärder för alt betrygga Bankens vigtigaste functioner, nemi. att upprätthålla myntvärdet och verkställa silfverutvexlingen; men det har derjemte icke undfallit Utsk., att en annan ganska vigtig del af Bankens bestämmelse är att bibehålla rörelsecapitalet så vidt möjligt ar i stabilitet.
En Bank är icke blott till för att röra sig med sitt en gång erhållna capital, ulan äfven för att upplåna och utlåna penningar, och således mäste Bankens skyldighet att under vissa omständigheter upplåna capitaler, af en sann statsekonomi godkännas.
Örn silfverfonden skulle sjunka, så äger Banken att förstärka den med de utvägar den dertill kan äga.
Man har hört, att det vore öfverensstämmande med landels heder alt, i händelse Bankens silfvercassa sjönke alltför betydligt, icke tillåta att creditiver och andra låneunderstöd vid sådane tillfällen meddelas.
För min del anser jag att det tillhör Bankens heder att betrygga, såvidt på Banken ankommer, näringarnes lugna och jemna gång.
Det är omöjligt för den enskilda omtankan, att särdeles röra sig i penningeväg och upprätta någon bankrörelse i landet, sä vida man stadgar en alltför hög silfvercassa i proportion emot sedelstocken.
Vi se i andra länder att behofvet af en metallisk cassa är ganska olika.
Del rättar sig efter de särskilda ländernas creditförhållanden, t. ex. i England, enl. en känd författares uppgift, (innes 30 millioner £ St. i klingande mynt, dä deremot i Frankrike finnes 80 å 100 millioner £ St. i klingande mynt.
Dessa förhållanden äro ganska olika, då man tager i betraktande, att dessa länder, ehuru olika i folkmängd, dock uti industri äro något sä när lika hvarandra.
Man kan med fullt skäl säga, att England i industrielt afseende står högre än Frankrike; emedlertid är behofvet af klingande mynt i England långt mindre än i Frankrike.
Man ser deraf hvad inverkan enskilda creditförhållanden kunna hafva på det allmänna.
Jag anser således, att om man här vill hafva stadgad credit för näringarne, så är det af vigt att Bankens rörelsecapital så litet som möjligt fluctuerar.
Det är på dessa skäl som jag anser mig skyldig att tillstyrka bifall till Utsk:s förslag.
Baab, Adam Christian, som hade begärt ordet, afstod derifrån med förklarande, alt han yrkade bifall till Utsk:s förslag.
Den värde talare, som uppträdt Den IG April f. m. 431 för alt yrka instämmande med Vallofl.
BorgareSt. i dess beslut, att bibehålla lagbudet om en viss proportion emellan Bankens metalliska cassa och dess sedelstock, bär anslagit en sträng, som han väl vetat skulle finna återljud i de flesles sinnen; — han har nemi. framställt sitt yrkande, såsom villkoret för myntvärdets upprätthållande i vårt fädernesland.
Men jag ber Hr von Hartmansdorff erinra sig, alt, sedan 1834 års realisation, Bankens cassör oajbrutit varit öppna för inlösen af dess sedlar med silfver efter banco- och mynlbestämningslagarne, att sålunda ingen med minsta sken af sanning kan påstå, att myntvärdet icke varit upprätthållet; att då en enda röst pä della rum höjde sig för alt begära upphörandet af detta upprätthållande, han mötte Ståndets enhälliga ogillande, och slutligen att ehuru ofta Hr von Hartmansdorff yttrat, att en viss bestämd proportion emellan en Banks metalliska cassa och dess sedelstock utgjorde villkoret för upprätthållandet af sedlarnes värde, och att hvar och en, som afvek frän denna öfvertygelse, vore en fiende af den grundsats, som fordrade ett oföränderligt myntvärde, han dock aldrig ens försökt ett bevis för detta påstående.
För egen del vågar jag tro mig under de 22 år jag dels såsom riksdagsman, dels såsom Bancofullm., ägt tillfälle ägna denna vigtiga grundsats mina svaga krafter, hafva gifvit nog många prof af nit, — äfven med åsidosättande af vigtiga personliga intressen, — först för alt göra samma grundsats gällande i fäderneslandet, och sedanför dess upprätthållande, för alt jag bort af en gammal vän och collega, vid hvars sida jag ofta stridt för det stora målet, kunna vänta mera rättvisa, åtminstone för mina syften.
Det är möjligt, att mina satser om sättet för myntvärdets upprätthållande äro oriktiga.
De förena sig i den allmänna grundsats, att om man tror några vådor finnas, man först bör undersöka dessas orsaker, och sedermera, efter hvarje lids och hvarje förhållandes olika kraf, med varsam hand i afseende pä beståndande intressen, söka undanrödja vådorna.
Men har jag häri orätt, sä har jag det åtminstone i godt sällskap, ty det är samma grundsats, som i 20 år varit tillämpad och godkänd af Biitanniens utmärktaste statsmän af alla politiska nuancer.
Hr von Hartmansdorff har egnat beröm åt privalbankerne för deras indragning i lånerörelsen, under perioden af silfverexporten.
Ingen kan hellre än jag erkänna, att Styrelserna öfver dessa banker gjort sig väl förljenla af del allmänna, men det beröm Hr von Hartmansdorff gifvit dem, fruktar jag, alt de sjelfva skulle tveka att emottaga, emedan den verkställda indragningen var ett nödvändighetens verk, då den starka påkänningen af deras cassör tvang dem (ill denna åtgärd, och äfven någon gång nödgat flera af dem lill begagnande af dyrare utvägar för upprätthållande af deras vexling.
Deremot får jag erinra Hr von Hartmansdorff att Riksbanken, mot majoritetens af hvars styrelse handlingssätt, han såsom motstycke framställt den berömda åtgärden, ägde när dess (metalliska) cassa var svagast, nära 1 million r:dr sp. öfver det i reglementet stadgade minimum, och alt man med någon eftertanka kunde lätt förutse, att, vid sedelstockens då nedsjunkna belopp, det 432 Den 16 April f. m. svårligen vore möjligt att derifrån utpressa de 2,600,000 r:drb:co, som fordrades för att uttaga detta metalliska cassans öfverskott, än mindre de 8 millioner r.dr b:co, sora fordrades för att tömma densamma.
Hr von Hartmansdorff har funnit lämpligt vidröra det åtal mot dess medbroder i Bancostyrelsen, hvilket varit inom BancoUtsk. ifrågasatt, för en förment öfverträdelse af 120 § i bancoreglementet, och med en slags saknad, att åtal icke blef hesluiadt, har han tillagt, att detta undseende ägt ruin, emedan öfverträdelsen skett från den sida, han behagar nämna den lössläppande, men att lika undseende visserligen icke varit att vänta för en öfverträdelse från den andra sidan, hvilken Hr von Harlmansdorff sjelf tillhörer.
För min del har jag aldrig önskat och kommer aldrig att önska medbröders dragande inför domstolarnes skrank, blottställda för den juridiska chikanen, derföre att de — efter deras redliga öfvertygelse — förstått ett reglementsbud olika, med hvad min redliga öfvertygelse sagt mig vara rätt; roen efter lii von Hartmansdorff tvingar mig att vidröra detta ämne, så skall jag ådagalägga, alt om bos BancoUtsk. funnits någon benägenhet alt med mera undseende behandla den ena än den andra af de begge sidor, hvari Bancostyrelsen af Hr von Hartmansdorff blifvit indelad, bar det åtminstone icke varit jag, och de Fullmäktige som röstat med mig, hvilka fått fägna oss åt detta företräde i bevågenhet.
Såsom ett bevis att vår åsigt af 120 § icke var så oriktig, må följande tjena.
Då första gången inom Fullmäktige fråga om denna §:s tydning uppstod, uppläste Hr von Hartmansdorff ett vidlyftigt skriftligt anförande, deri han, på grund af en framställd tydning af lagbudet i oftanämnda 120 §, yrkade indragning i lånerörelsen m. m.
Jag besvarade detta anförande och bevisade med historiska, ovedersägliga dala, alt denna tydning stod i strid med den ursprungliga lagstiftarens, 1834 års Ständers, bestämdt uttalade mening, hvarpå Hr von Hartmansdorff återtog sitt skriftliga anförande, som aldrig influtit i Fullmäktiges protocoller, och aflemnade ett annat, der han frän annan försats letade sig fram till samma slutsatser.
Den som känner Hr von Hartmansdorffs ihärdighet i försvaret af en gäng yttrade meningar, torde medgifva, alt denna seger måtte i någon mån tala för styrkan af de skäl, hvarpå min åsigt af 120 § hvilade.
Men icke endast denna § bar varit olika förstådd inom Bancostyrelsen.
Sådant har äfven varit förhållandet med 107 och 109, så lydande: § 107. ”Svenska och Holländska ducater emottagas i Banken efter ett visst pris, hvilket Bancostyrelsen hvarje år inom Mars månads utgång, med ledning af medelpriset å guld mot silfver under näst föregångne året å börserne i Hamburg, Amsterdam och London, skall bestämma att gälla från och med nästföljande April månad; Fullmäktige dock öppet lemnadt, att, om så nödigt pröfvas, äfven under årets lopp det fastställda invexlingspriset förändra.” § Den 16 A pi il f. m. 433 § 108. ”Svenska och Holländska ducater må så länge så dant finnes för Banken och allmänna penningerörelsen fördelaktigt, i mån af tillgång och rörelsens behof, från Banken utvexlas till det pris, som för invexlingen af ducater under samma tid är, såsom i nästföregående § säges, af Fullmäktige bestämdt.”
Dessa temligen tydliga lagbud oaktadt, hafva Fullmäktige under flere år bestämt invexlingspriset flere skilling under medelprisen på de omnämnda stora börserne, men deremot uppsatt utvexlingspriset 4 skilling öfver det för invexlingen bestämda.
Möjligen skulle mången anse dessa beslut stå mera i strid med lagbudens bokstaf, än det så mycket klandrade, dä jag och mina med mig röstande medbroder ansågo oss af budet i 120 §, att icke genom någon af Bancostyrelsen beroende åtgärd öka sedelstocken, när metalliska cassan ej öfversteg jk af sedelstocken, oförhindrade lill en sedelulgifning, som endast afsåg inköp af silfver, utan hvilken delta inköp då icke kunnat verkställas, och som ägde till föremål att förbättra det rubbade förhållandet emellan metalliska cassan och sedelstocken.
För dem, som så ofta hört min värde medbroder Hr von Hartmansdorff förebrå mig Bankens sedelutsläppningar, torde det vara ovänladt, dä jag nu lemnar den upplysning, alt sådane sedelutgifningar, som berott af Fullmäktiges beslut, lill ett vida större belopp ägt rum i följd af beslut, tili hvilka Hr von Hartmansdorff medverkat, än af sådane, i hvilka jag haft del.
Om hösten 1841, då jag var frånvarande, beslöto Fullmäktige, dels att inköpa armeens accordsfondsobiigationer för 750,000 r:dr, dels att för stärka discontfonden med 700,000 r:dr.
Deremot inskränka sig de sedelemissioner, hvartill jag medverkat, till 300,000 r:dr för Handelsdisconterne under år 1842.
Om man äfven häri vill inberäkna de 640,000 r:dr, som 1843 utgåfvos i förskott å silfver, som sedermera verkligen till Banken ingått, understiga dock de sedelemissiouer, hvartill jag medverkat, högst betydligt dem, som fått röna Hr von Hartmansdorffs bistånd.
Skillnaden oss emellan har endast varit den, att Hr von Hartmansdorff yrkat sedelförökningar under den goda tiden, dä rörelsen mindre behöft och möjligen kunde missbruka dem; jag deremot då den onda tiden gjorde dem erforderliga, för att i någon mån lindra dennes följder.
Specielt vill jag nämna, att om jag varit närvarande, jag icke skulle bifallit förstärkningen om hösten 1841, af lånecontorets i Malmö diseontfond, just under det att den inom ^ år i rörelsen utkomna nya sedelstock af den förnyade Skånska privatbankens sedlar, i hög grad gynnade den då i provinsen herrskande svindel att köpa egendomar, för att återsälja dem styckade tunulandsvis, hvaremot f år sednare provinsens lidande genom en svår missväxt, och den nya privatbankens starka indragning i dess hastigt utsläppta sedelstock, gjorde de småbiträden, jag 1842 utverkade för Malmö lånecontor, både nyttiga och behöfliga.
Slutligen bör jag fästa uppmärksamheten derå, att bibehållandet af lagbudet i 120 § skulle verka mycket strängare nu, än 9 H. 55 434 Den i G April f. ni. under tiden från sistförflutna riksdag.
Först får jag fästa uppmärksamhet derå, att man efter nu vidtagna beslut kommer att såsom sedlar räkna hvad hittills icke bland sedelstocken inberäknats, nemi. behållningarne ä creditiven, och bästa beviset härå är, att i detta ögonblick äger Bankens metalliska cassa, efter gamla beräkningen, ett öfverskott öfver den stadgade proportionen, hvarigenom sålunda alla i 120 § innehållna inskränkningar i detta ögonblick äro livilande.
Efter nya beräkningen skulle deremot en brist finnas, och således alla dessa inskränkningar finnas.
Att icke omnämna den ökade skärpa budet skulle erhålla genom de i § 63 af lltskis förslag innehållna föreskrifter, vill jag endast fästa uppmärksamhet, alt enligt den af BorgareSt. antagna och af Hr von Hartmansdorff tillstyrkta redaclion, skulle
Banken vara förbjuden alt, när proportionen vore bruten , ”utgifva några lån.”
Det vill säga, om detta förslag nu vore lag, skulle i detta ögonblick, ingen silfversked, ingen jernstång få i Banken belånas, intet fastighets-eller discontlån utgifvas, med ett ord Bankens hela verksamhet såsom lånebank vara inställd.
Della torde icke vara erforderligt för myntvärdets upprätthållande.
Jag yrkar bifall å Utsk:s förslag och således afslag å Hr von Harlmansdorffs.
Hr Lefre'n, Johan Pehr: Oaktadt Frih.
Cederströms stränga dom, att de som skulle hysa den åsis:t, att ett förhållande, sådant som Hr von Hartmansdorff föreslagit, borde äga rum emellan silfverfonden och sedelstocken, äro att betrakta såsom svaga hjernor, så måste jag likväl pä förhand blottställa mig för detta anathera och försöka en framställning, som har för afsigt att styrka de åsigter, som Hr von Hartmansdorff söker göra gällande.
När vid 1830 års riksdag realisationen bestämdes, men icke verkställdes, så var orsaken till verkställighetens uteblifvande, alt man icke ansåg Banken äga en tillräcklig styrka i silfverfond, för att kunna äga bestånd emot den utvexling, man förutsåg, relativt till den sedelmassa, som då fans.
Man beslöt dä att realisationen borde uppskjutas till den tid, då Bankens metalliska valuta hade uppstigit till | af den utelöpande calculerade sedelstocken.
Bancofullm. sökte pä den mellantid, som förflöt emellan 1830 och 1834 års riksdag, att föröka silfverfonden, och måhända hade den kunnat förökas i ändå större förhållande, om icke vissa tvehågsenheter inom Bancostyrelsen ägt rum.
Men nog af, när 1834 års riksdag kom tillsammans, så var det bestämda förhållandet ännu icke till fullo uppnådt; men den öfvertygelse blef likväl rådande inom Stånden, att realisationen det oaktadt icke borde uppskjutas.
När vi nu betänka att dessa | utgöra 62| proc., så ser man huru mycket silfver som då fordrades i förhållande till den utelöpande sedelstocken. 1834 års Ständer bestämde, att silfverfonden framdeles borde vara som 2 lill 5, d. v. s. 40 proc. af den utelöpande sedelstocken.
Detta var således redan en ganska stor nedsättning.
Men 1834 års
Ständer ansägo vid öfverläggningen i ämnet, alt man icke borde så strängt fästa sig vid förhållandet af 40 proc., att man genast skulle anse realisationens grund förnärmad, om man händel - Den 10 April f. m. 435 sevis för elt ögonblick eller för någon kortare tid kom alt understiga delta förhållande af 2 till 5.
Derföre stannade man vid det beslut, alt, jemte bibehållande af denna proportion såsom ett allmänt stadgande, hvilket man borde söka upprätthålla sä vidt möjligt vore, fixerades tillika en minimisilfverfoud af 2 millioner specie, under hvilken silfvercassan icke lick sjunka.
Man lemnade således, efter min tanka ganska riktigt, tvenne region den ena, sträfvande! alt upprätthålla proportionen af 2 lill 5, och den andra, rättighet för Banken att låta cassan sjunka till 2 millioner r:dr silfver, om omständigheterna så kräfde; men man ålade Bancoful m., att frän den stund, som proportionen af 2 lill 5 icke mera ägde ruin, inskränka sedelulgifningen lill det belopp, som i det ögonblicket ägde rum, sä vidt denna utgifnings inställande berodde af Bancostyrelsen.
Della tror jag var en förnuftig åsigt, som bör bibehållas.
Nu föreslås, att sedelstocken skall bestämmas lill 20 millioner såsom maximum, utöfver den siffra, som svarar emot den reella fonden, och derjemte föreslås, alt den reella fonden skall få nedsjunka till 2,500,000 specie, som svarar emot <if millioner bancösedlar.
När 20 millioner bancosedlar läggas till (i|, så bar man 2ti| millioner, som kunna fä vara i rörelsen, ehuru silfvercassan nedsjunkit lill 6| millioner i bancosedlar.
Som nu (>§ utgöra jemt ^ af 2(i§, så innehåller det stadgande, som BancoUlsk. nu föreslår, den grundsats, att silfvercassan må kunna vara blott i af den utelöpande sedelstocken.
När man nu jemför åsigterna 1830, då man fordrade 62.J proc. styrka i cassan, för alt göra tole emot den utelöpande sedelstocken, och vidare den nedsättning lill 40 proc., som ansågs tolerabel 1834, mot hvad som nu föreslås, nemi. 25 proc., så synes deraf, efter mitt förmenande, böra klart följa, ali man under den förflutna tiden har dansat pä rosor i bancofrågor, att man inga faror sell för realisationen, utan tvertom sett, att Banken haft för starka fonder i de beräkningar, som hittills blifvit lagda i baucoreglem., och ali man anser rätt vara att gå ned ända derhän, att man anser £ i cassa vara tillräckligt i allmänhet för att göra löte mot utelöpande sedelstocken och invcxlingen.
Bancofullm. böra väl förut vara betänkta pä cassans förökning, men de äro icke förpliglade att i della ändamål taga några allvarsamma åtgärder, förr än Bankens cassa gått ned ända till 25 proc. af den utelöpande sedelstocken.
Hvad innebär nu delta?
Man ifrar mot grundsatsen om en proportions framställande såsom regel för Bancostyrelsen, men på samma gång etablerar man en annan proportion, uttryckt i en annan form; man utsätter nemi. elt maximum af sedelstock och elt minimum af cassa, och sålunda kommer man till förhållandet af ett till fyra.
Man måste antingen upphöra att den ena gången förklara, att allt stadgande om elt förhållande vore oriktigt, eller också erkänna, alt man går på samma väg dä man stadgar förhållandet såsom 1 lill 4, som dä man stadgar del såsom 2 till 5.
Jag tror, att det är helsosamt för Bancostyrelsen att hafva den § qvar, som säger, att då förhållandet visat sig vara såsom 2 till 5, så måste man vara betänkt på ali icke utsläppa mera sedlar.
Det är ett pass - 436
Den 16 April f. m. opp, sorn den stora cursmätaren på börsen ger tillkänna.
Det är lika omöjligt att hindra denna kraft alt verka, som att hindra luftkretsens tyngd alt verka pä barometern.
Det är en af de största fördelar, som vi hafva i ekonomiskt hänseende af realisationen, alt cursteckningarne på börsen utgöra en barometer, som ögonblickligen ger tillkänna huru förhållandet är emellan den utelöpande sedelstocken och den reella fonden.
Den varnar ena gången för öfverdrifter i lånerörelsen och visar en annan gång, att en sådan ulsläppning icke är så farlig, då silfver importeras.
Jag tror, att det är nyttigt, såsom jag nyss nämnde, att
Bancostyrelsen harden dubbla regeln ali först se upp, dä förhållandet är under 2 till 5, och all silfverfondens ökning ovillkorligt måste äga rum, då den gått ned ända till 2£ millioner specie, såsom BancoUtsk. föreslagit.
Jag tror, att dessa stadganden slå väl tillsammans, och att man icke bör taga bort det gamla stadgandet, derföre att BancoTJtsk. framställt ett annat, nemi. ett maximum af sedelstock, hvilket jag för min del högeligen gillar.
Hr Rosenblad har haft åtskilliga framställningar ronde sedeiutsläppning och lånerörelsens förökande, samt förklarat sin grundsats vara, att Banken bör utgifva lån företrädesvis i de tider, när lån behöfvas.
Della är också den väsendtliga skillnaden mellan Ilr Rosenblads åsigler och mina i fråga om Bankens styrelse.
Om jag för enskild del behöfver lån, så är jag särdeles glad att fä penningar när jag dem behöfver; men jag tror mig icke kunna ålägga Hr Rosenblad att dä gifva mig lån.
Vill lian göra det, så skall det vara mig fägnande.
Banken åter skall icke läna derföre att lån behöfvas, utan Banken mäste se till, att den icke lånar ut sedlar, när den påtränges i sin cassa.
Således, om Banken med lätthet får in silfver, då kan den mycket väl utställa creditiver till det högsta belopp, som Ständernas föreskrifter medgifva, men om Bancoslyrelsen märker, alt cassan förminskas genom fortsatt export af silfver, så bör väl icke Banken t. ex. läna upp penningar, som slå på deposilionsräkning och således icke trycka såsom sedelstock i det ögonblicket, för alt låta dessa penningar ingå i Bankens lånerörelse och låna ut de penningarne måhända till samma personer på börsen, som redan hafva kistorna färdiga, i hvilka det silfver skall utföras, hvilket icke varit möjligt för dem att på annat sätt än just genom lån af Banken komma åt.
Det är min åsigt, att Bancoslyrelsen måste, dä cassan påkännes, vara varsam i sina utlåningar och framför allt icke öka dem i sådana ögonblick.
Detta kallas, J veten det mine
Hrr, eli strypsystem; det är likväl ett strypsystem, som verkar lindrigt, om det får verka i ögonblicket då det bör verka; men derigenom, att man är rädd för det s. k. strypsyslemet, så samlar man på sig, alt ett verkligt strypsystem blir af nöden ett eller par år derefter, i st. f. att om man genast dragit in på rörelsen, så hade det varit ett passopp lill de lånesökande att icke disponera sina penningar, måhända för att trycka på vexelcursen.
Ad. om ursäkt derföre, att jag varit nog lång i min framställning, men jag har troll mig böra bjuda skäl för de grundsatser, som jagsö - Den 10 April f. m. 437 ker göra gällande så ofia som bancofrågorna äro före.
Jag tillstyrker bibehållande af proportionen såsom 2 till 5, men kommer likaledes att tillstyrka hvad BancoUtsk. föreslagit om minimicassan och maximi-sedelbeloppet.
Landtm, liilkännagaf, att plenum kommer alt fortsättas kl. 6 e. m.
Hen siste talaren har börjat med 1830 års riksdag.
Jag ber att dervid få följa honom åt.
Vid denna riksdag var fråga om huru stor säkerhet
Banken borde hafva innan den började sin silfverutvexling.
Jag var dä i strid med den värde talaren.
Jag stod nemi. på den sidan, som ville hafva proportionen 5 till S, och som segrade, då deremot den värde talaren ville hafva proportionen 1 till 2.
Jag grundade mina åsigler på den nyfikenhet, som jag motsäg skulle gifva sig tillkänna vid öfvergängen till ett nytt skick i hela penningeväsendet inom Sverige.
Derjemte visste man ganska väl, alt en stor del af Svenska Bankens sedlar funnos i ett annat land, nemi.
Man hade således två stora skäl, hvarför man borde vara varsam, och derföre yrkade jag den satsen, att man icke borde börja silfverutvexlingen förr än proportionen vore säsong 5 till 8.
Del har sedan visat sig, att delta var ganska rätt.
Ar 1842 utgick ur Banken öfver 2 millioner specie, och deraf hell nära hälften lill Fiuland.
Dessa sedlar äro nu efter all anledning inlösta, och det skälet är således numera borta.
Samme värde talare tiar åberopat nödvändigheten för Bancoslyrelsen att vara försigtig vid utlåningen.
Ilan bar också ganska rätt deruti, ali om Banken under en farlig period ger ut lån, isynnerhet i den större rörelsen, för hvilket ändamål Handels- oell Näringsdisconien finnes, sä kan det vara detsamma som att utgifva sedlar; men den frågan hörer lill den 63 § celi synes mig således nu vara förtidigt väckt, samt icke kunna inverka på utgången af denna fråga.
Hvad åter denna frågan angår, sä är jag lycklig att till stöd för min åsigt kunna åberopa Frih.
Palmstjerna och flera talares yttranden; men anhåller likväl att fä underställa B. o. Ad. några få momenter.
Det är väl en sanning, att B. o. Ad. ännu icke har definitivt bestämt sedelstockens maximum, men de föregående beslut, som Ståndet fattat, antyda nödvändigheten af alt ingå i en sådan bestämning; ty B. o.
Ad. bar bestämt lånerörelsens qvantum och eli maximum för belåningen på metaller.
Jag mäste således förutsätta, att B. o. Ad., i likhet med BancoUtsk., skall göra en sådan bestämning af sedelstockens maximum.
Då, säger jag, är det en motsägelse att vilja antaga BorgareSl:s förslag, hvilket åter sätter förhållandet såsom 2 till 5.
Detta mäste leda till en inconseqvens såsom flera talare hafva visat, emedan Utsk. bestämdt säger, pag. 56, att något stadgande om ett visst förhållande emellan metalliska cassan och sedelstocken icke bör bestämmas.
Då vi komma längre fram i detta betänk, och R. o.