Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. har uti sin nåd. propos. framställt, att, så länge beräkning af spannmål under penningelönerna anses böra fortfara, ett från riksdag till riksdag oföränderligt medelpris derå, grundadt på de nästföregående 10 årens riksmarkegång, må bestämmas, på det att de olägenheter och besvär uti räkenskaperna, som föränderligheten i markegångspriset medför, måtte upphöra.
Utsk. har medgifvit nyttan af den af K. M. i nåder föreslagna förändringen, men anser densamma likväl ännu icke böra äga rum, utan att samma pris 6r:dr såsom minimi-värde å den under lönerna begripna spannmål samt enahanda beräkningssätt af riksmarkegången, som nu iakttages, tills vidare bör äga rum, emedan i annat fall, och derest ett medelpris nu skulle efter de sist förflutna 10 årens riksmarkegångar bestämmas, detsamma genom skedd uträkning visade sig utgöra 6 r:dr 44 sk. 6 r:st,, hvarigenom en löneförhöjning för tjenstemännen och derjemte en ökad statsutgift skulle, efter StatsUtsk:s förmenande, uppkomma.
Man kan icke förneka, att om medelpriset grundas på de io sista årens riksmarkegång, uppkommer denna summa.
Men om densamma till detta belopp icke utgått till löntagarne för hvarje särskildt år, har likväl af staten till löntagaren för dessa 10 år utgått den I 10 Den 26 Maj f. m. summa, som motsvarar berörde medelpris, och hvaraf hvarje io:dedel utgör 6: 44- 6.
Enahanda förhållande blir äfven framdeles, d. v. s. att hvarje ro:dedel af ett decennium väl kan gå öfver, men icke undei\6r:dr, så länge detta belopp beräknas som minimum.
Följden af den nåd. propos. blir således hvarken löneförhöjning för tjenstemännen eller ökad utgift för staten, ty 10 år skulle alltid i detta afseende kosta den lika mycket, om de fördelas i ioidedelar eller ej; men mindre svårigheter i räkenskaperna, mera stadga och säkerhet i löningssättet uppkommer härigenom.
Jag erkänner emedlertid lämpligheten deraf, att spannmålsberäkningen under lönerna måtte upphöra; och jag tror äfven detta kunna utan befarad osäkerhet för löntagaren ske, sedan myntbestämninger. försiggått och i den mån tjenstemännens löner vinna behöflig tillökning genom de dels skedda dels föreslagna nya löneregleringarna.
En reservant i StatsUtsk., Hr Santesson, har i detta afseende framställt ett förslag, som synes förtjena uppmärksamhet, det nemi., att ett medium af de sednaste antingen 10 eller 5 årens riksmarkegångspris måtte fastställas såsom gällande till nästa riksdag, att all spannmålsberäkning under lönerna å stat afskaffas med innevar. års utgång, emot det alt de embets- och tjenstemän, hvilka nu innehafva ordinarie löner på stat, å allmänna indragningsstaten fa bibehålla denna förmån intill deras afgång eller befordran tili andra löner.
Jag vill ej ingå i pröfning, huruvida den nu var. tjenstemannastaten kan äga billig rätt att uppföras på indragningsstat för deras under lön beräknade spannmål, i händelse denna beräkningsgrund skulle upphöra.
Allt beror uppå, om denna fördel för dem är ett lönevilkor eller ej.
I förra fället synes Hr Santessons förslag vara billigt, i det sednare anser jag nämnde beräkningsgrund kunna upphöra, sedan mynibestämningen är gjord, ulan något uppförande på indragningsstat.
Genom återremiss af betänkandet kommer Utsk. i tillfälle att undersöka dessa alternativa förhållanden och att föreslå, hvad det anser vara bäst.
Utsk. har slutligen föreslagit ett partielt upphörande af denna spanqmålsbéräkning, nemi. vid anslående af nya löner eller förhöjning i gamla, då i förra fallet ingen och i det sednare endast det förut varande tunnetalet skulle under lönerna beräknas.
Härigenom uppkomma olika beräkningsgrunder och lönevilkor för tjenstemän af lika grader, lika tjenstepiigter, lika ansvar och äfven i ett och samma embetsverk, hvilket allt jag tror vara olämpligt och principvidrigt.
StatsUtsk. har i 2.'dra punkten af sitt utlåt, förklarat, i anledn. af K.
M:s uti Dess nåd. propos. gjorda framställning om nödvändigheten af vissa utgifter för försvarsverkets upprätthållande, hvartill K.
M. intill nästa riksdag begärt ett årligt anslag af 333,3334 r:dr, att utgå af öfverskotten på statsverkets inkomster, så vidt de dertill lemna tillgång, Den 26 Maj f. m. sedan derå anvisade utgifter blifvit betäckta, under medgifvande att årliga anvisningar på öfverskotten förut ägt ruin, sig hysa den åsigt, att öfverskotten å statsverkets inkomster äro medel af den beskaffenhet, alt några statsutgifter icke på dem böra anvisas.
Jag erkänner fullkomligen riktigheten af denna åsigt, så vidt fråga är om bestämda årliga behof, som ovilkorligen måste fyllas och som i intet fall kunna uppskjutas; men då fråga är om behof af motsatt beskaffenhet, kan jag icke antaga denna grundsats.
Jag skulle tro, att föremål, som väl äro bestämda till sitt belopp, men som möjligen icke blifva nödvändiga hvarje år, icke äro lämpliga för öfverskottens användande.
Hufvudsakliga anledningen till den K. propos. är att åstadkomma behöflig vapenöfning för armeen och flottan; och jag frågar: om ett så gagneligt ändamål skulle kunna vinnas genom användandet af öfverskotten, vore det då skäl att afslå propos:n derom?
För min del har jag aldrig kunnat finna den egentliga nyttan af öfverskottens skrinläggande och hållande ur allmänna rörelsen.
Jag har tvärtom föreställt mig, att då föremålen för deras användande äro noggrannt pröfvade, då dessa utgöra vigtiga och nyttiga beståndsdelar af statens sjelfbestånd, vore det en så mycket större förlust alt ej dertill använda dessa, utan någon ökad beskattning uppkommande tillgångar, som deras utspridande i rörelsen sätter industrien i ökad verksamhet.
Att inläsa dem i Banken och förvara dem till nästa riksdag åstadkommer icke samma nytta.
Utsk. har sjelf sagt, att uti en stats utveckling ligga ytterligare grunder för ökade inkomster, hvilka i samma måll ökas, som folkmängden tilltager, handel och näringar förkofras; ett förhållande, som erfarenheten äfven nogsamt bevisat under de sednare åren, då tullinkomsterna i icke ringa mån tillväxt, hvilket ytterligäre bevisar en tilltagande handel och förbättrad näringsflit.
Med antagande häraf skulle jag tro, att man icke äger någon anledning befara, att dessa inkomster skola förminskas, så vidt fredliga förhållanden fortfara, utan att man bör kunna sannolikt påräkna, att dessa förhållanden skola gå i tilltagande, och öfverskott således ej heller skola saknas, hvadan det icke bör vara underkastadt någon våda att på dessa öfverskott anvisa det belopp, som uti den nåd. propos. är uppgifvet.
Ilufvudfrågan måste således vara, huruvida det uppgifna behofsföreniålet förtjenar afseende eller ej.
Då här är fråga om att använda nämnde tillgångar till vapenöfningarna, d. v. s. till .försvarsverkets förstärkande, utan att öka dess numerär, torde en blick böra fästas särskildt härpå.
Grunderna och vil— koren för en stats militärförsvar böra regleras efter landets läge, dess folknummer, dess financiella förmåga och de staters militär-organisation, med hvilka den kan komma i fiendtligt förhållande.
Sveriges försvarsverk utgöres af en stående här och af en uppbådad reserv, beväringen.
Den Den 26
Maj f. m. förras numerär utgör icke fullt en tredjedel af den sednares hela styrka, och begge äro, jemnförelsevis med åtskilliga andra staters militärstyrka, visserligen mycket undertaliga.
Jemngodheten skall således sökas i dugligheten, och huru skall den ernås utan öfning eller med för liten öfning?
1 hvarje yrke är öfning ett vilkor för framgång.
Vapenöfningarna för armeen äro knappt tilltagna i tid, och för beväringen äro de alldeles otillräckliga.
Att begagna disponibla tillgångar härför måtte anses nyttigt och ändamålsenligt.
Kan detta cj bestridas, hvarföre afstyrka tillgångarnas användande?
Jag kan åtminstone ej finna skäl härtill.
Bland andra skäl för dess uttalade åsigt, att öfverskotten icke böra för några statsutgifter anvisas, har StatsUtsk. äfven anfört dessa extra inkomsters ojemna belopp, och att man måste vänta halftannat år, innan man får veta, huruvida de utfallit med brister eller öfverskott.
Vid ett sådant förhållande skulle 1833 års öfverskott vara kändt i835, och då möter intet hinder att använda det öfverskott, som sålunda förefinnes, för det behof, jag förut omnämnt.
Hvarje år mäste man alltid veta, huruvida något öfverskott finnes för 2 år tillbaka, och man kan derefter ställa de utgifter, hvartill det förmodade öfverskottet skulle användas.
StatsUtsk. har äfven ansett, att itiksg.cont. för sina betydliga skulder skulle komma att behöfva en del af de tillgångar, hvarmed inkomsterna kunna öfverskjuta utgifterna.
Jag känner, att detta är förhållandet; men om Riksg.contts skuld ställes på en viss amortisering, skulle jag ej anse det omöjligt, att äfven detta ändamål skulle kunna vinnas med de inkomster, som af beskattningen å brännvinet samt af tullverket äro att påräkna, utan hinder deraf1, att den ifrågavar. summan för försvarsverket anvisas å öfverskotten.
Skulle det sednare ej intratta, är det visserligen beklagligt; men det är dock icke värre, än att dessa behofs fyllande måste uppskjutas, och man måste finna sig dervid StatsUtsk. har i frågan om centonal-afgiften tillstyrkt densammas öfverflyttande lill och uttagande i sammanhang med allmänna bevillningen.
Delta är alldeles enligt med den nåd. propos., och jag har således dervid ingenting att anmärka.
TJtsk. har uti 4:c*e punkten af dess utlåt,, med anledning af dispositioner å besparingarna till dels löneförhöjningar dels löneregleringar inom de embetsverk, hvilka blifvit reorganiserade, kommit till det resultat att föreslå lt.
St. att besluta, det inga sådana anvisningar å besparingar må äga rum samt att lemna K.
M. del af detta beslut.
Jag anser lika med StatsUtsk. riktigheten deraf, att besparingarna icke böra vara föremål för bestämda löne-anvisningar.
Men anledningen till de flesta af dessa löne-anvisningar är de flera, både civila och militära embetsverks förnyade orga - Den 26 Mflj f. m. ganisation, hvilken varit föremål för R.
St:s åsigt och önskan under loppet af många riksdagar och slutligen vid sista riksdag till deras afgifna bestämda framställning till K.
M. att låta till verkställighet bringa de förslag, som af särskilda committéer före 182! års riksdag i detta afseende blifvit uppgjorda; uti hvilken framställning R.
St. yttrade: ”Med ”öfverlemnande af committerades betänk, och med åberopande af deri anförda hufvudgrunder, få R.
St. hos E. K. M. ”i underd. anhålla, det E. K.
M. må täckas till verkställighet befordra de delar af samma förslag, E. K.
M. finnér ”leda till styrelsens förenkling och till inskränkning i embetsmännens antal.”
Vid 1823 års riksdag hade äfven ett af committerade uppgjordt förslag till förändring af Statsrådets organisation blifvit till behörig ändring i grundlagen beredt, hvarmed åsyftades dessa embetsbefattningars utsträckning till activa tjenstepligters utförande.
Allt hade vid 1823 års riksdag blifvit granskadt af ett särskildt Utsk.
Grundlagsförändringen afslogs dock vid sista riksdag; men hvad som qvafslod och ej var underkastadt denna förändrings vanskliga öde, var, hvad jag nyss uppläst, frågan om embetsverkens nya organisation.
Detta har nu med största delen af de civila och militära embetsverken ägt rum; och jag tror ej, att något finnes, inom hvilket en sådan inskränkning icke inträffat.
Det har icke varit möjligt att vid en reglering, som skulle ske emellan riksdagarna och sora ovilkorligen fordrade nya lönetillgångar, hänvisa desamma på annat än besparingarna; och man skulle verkligen tro, att detta äfven varit R.
St:s mening, enär de ingalunda uttryckt eller, mig veterligen åtminstone, ens åsyftat, att embetsverkens lönetillgångar borde och kunde anses tillräckliga för uppfyllandet af nya och förbättrade, på successiva regleringar hvilande reformer.
En sådan åsigt synes ej heller tänkbar från Ständernas sida.
Det ligger i sakens natur, att göromålens mängd skola ökas.
Det ligger äfven i skyldigheten vid en lönereglering att tillse, det tjenstemannacorpsens löner i någon mån lämpas efter dess bemödanden, och dymedelst befrias för de hufvudsakligare bekymren öfver otillräcklig, nödtorftig bergning, som rycka uppmärksamheten från det offentliga lifvets omsorger till det enskildas.
Ur denna synpunkt hafva dessa regleringar blifvit utförda.
Principvidrigheten af bestämda löners anvisande på besparingarna har vid intet tillfälle af dessa dispositioner lemnats utan uppmärksamt afseende.
Men då fråga varit om en så länge önskad, så mycket behöflig reglering som denna, syntes det icke vara något skäl att uppskjuta dermed, helst begge Statsrnagterna voro ense om saken och den frånvarande uttryckligen begärt, att den närvarande måtte densamma till verkställighet bringa, utan vilkor för tid eller medlens anvisande.
Skall emedlertid någon anmärkning göras i anleda, af slika dispositioner, så tror jag, att denna 7 H. i5 vi.}
Maj f. m. i anmärkning bör inskränka sig till hvad R.
St. vid andra tillfallen iakttagit, då TJtsk. nemi. alllid tillstyrkt R.
St. oell dessa hos K. M. i följd deraf alltid framställt sin underd. önskan om undvikande af sådana statsmedels dispositioner inom titlarna, hvarvid R.
St. trott sig böra anmärka.
Ändamålet vinnes lika väl, om R.
St. ställa sig inom den demarcationslinea, de sjelfva uppdragit.
Uti 62 §.
Reg.F. stadgas, att särskilda summor af bevillningen skola till särskilda ändamål användas och dessa summor under bestämda hufvudti t lar uti Riksstaten anslås; och uti 64 §• af samma grundlag heter det: ”Såväl
Rikets ordinarie statsmedel och inkomster, som hvad, på sätt omförmäldt är, under namn af extraordinarie utlagor eller bevillningar till statsverket af R St. anslås, vare under Konungens disposition, att till de af R.
” R.
St. kunna ej pröfva andra behof än dem, sorn vid statsregleringen äro kända.
De tillgångar, som inom titlarna uppkomma emellan riksdagarna genom vacancer eller lägre utgiftspriser, än beräknadt var, äro eventuella inkomster, och då dessa disponeras inom titelns gräns, och endast för föremål, som till densamma höra, synes detta vara en, i Ri St:s frånvaro, den andra Statsmagtens i sjelfva grundlagen afsedda rättighet.
St. äga ju dervid sin granskningsratt öfver användandet oinskränkt.
Att detta också alltid varit R.
St:s åsigt, vittnar deras första beslut i afseende på hufvudtitlarnas reglering, ett beslut, från hvilket R.
St. aldrig sedan vackt fråga att sig skilja.
Uli Riksdagsbeslutet 1810 yttra Ständerna: ”Jemlikt Reg.F:s 62 och 64 §§• och ”med skyldigt afseende, ej mindre af Riksstyrelsens befriande ”från olampliga inskränkningar i dess dispositionsrätt öfver ”statsmedlen, än äfven på försäkrandet af dessa medels anländande till pröfvade behof och bestämda ändamål, hafva ”vi enhälligt fastställt följande hufvudtitlar, och för hvarje ”af dem anslagit nedannämnde summor, att inom sjelfva ti”teln af K.
M. fritt och obehindradt disponeras.”
Af hvad jag sålunda anfört, jemnfördt med de upplästa grundlags-§§. och 1810 års riksdagsbeslut, torde den slutsats vara obestridligen riktig att StatsUtsk. väl kunnat till R.
St. gorå den framställning, att R.
St. måtte hos K. M. i underd. göra den anmälan, att anvisningar å besparingarna lill bestämda löneanslag måtte i möjligaste måtto undvikas, men icke att tillstyrka R.
St. att fatta ett beslut, att sådana anvisningar å besparingarna ic^e få äga rum,.emedan sådant vore att öfverskrida den gräns, R St. yttrat vara för sig i grundlagen utstakad.
Dessa äro de hufvudsakligaste anmärkningar, jag fästat mig vid i afseende på utlåt.
N:o 78, hvilka jag, för mindel, anser vara af den beskaffenhet, att jag hos Hr Gr. o. Landtm, samt R. o. Ad. , vördsamt anhåller, att betänk, måtte till StatsUtsk. återremitteras, och att mina framställda anmärkningar mätte få åtfölja återremissen.
Den 26 M a j f. m.
Frih. Sparre, Sixten, uppläste följande: StatsCJtsk:s hushållnings- ellef besparingssystem lian j;ig i sakernas nuvarande skick, för min del, på intet vis gilla eller anse helsosamt för Sveriges hvarken statshushållning, enskilda välstånd eller sjelfständighet.
Den statshushållning, som åsyftar jemna intrader å folkets sida utan fullkomligen motsvarande utgifter, skall oemotsägligen i första rummet leda till penningebrist i landet, med deraf följande obelåtenhet och stagnation i all rörelse, och, hvad som värre ar, genom en derpå beräknad, väl riktad skattkammare med fattig nation till de resultater, som historien framvisat efter Carl Xl:s död här och Fredrik den Stores tillträde till Preussiska thronen.
Att Östersjöns stränder skulle sett ut på annat sätt efter en alldeles motsatt statshushållning lärer ingen, för sakens eller sanningens skull, bestrida mig.
Det torde icke obenäget upptagas, att jag denna gängen tager mig friheten kalla detta StatsUtsk:s system för ett njugghetssystem, som, utom i ofvannämnda fall, äfven är skadligare, än mången torde föreställa sig, för vår sjelfständighet.
Sveriges yltre förhållanden äro visserligen de lyckligaste, som någonsin funnits under tjugo års framgång; men här komma ännu många gånger tjugo år för Sverige, och hvem kan svara för dem, eller åtminstone för de näimäste, annat än Regering och representanter, som dertill äro skyldiga?
Man har länge nog ordat om friheten och derom så vidlyftigt afhandlat, att man alldeles glömt eller tyckts vilja glömma det första vilkoret dervid.
Det torde anses förmätet af mig, att här nu närmare vidröra detta ämne; men förklarar jag dock 1 korthet, att, näst en enda man, hvilken såvål häruti som i så myeket annat ädelt lika mycket öfverträffa!- oss alla, som han blifvit ständigt motverkad just af de alltför mycket dec.lamerande frihetsvännerna, alt, säger jag, uti känslan för en ädel frihet mäter jag mig med hvar enda af alla de moderna frihetshjeltar, sorn derom högtidligast ordat.
Skillnaden oss emellan må hvar och en inom sig sjelf ransaka —; min frihetskänsla hvilar på sjelfständighet, utom hvilken jag icke allenast försmår, utan föraktar all frihet.
Nu frågar jag: huru vill Sverige någonsinvara fritt utan sjelfständighet, någonsin sjelfständigt utan sjellförsvar, och någonsin kunna sjelf försvara sig utan stora ansträngningar och uppoffringar?
”Att lyda under hvem "sorn helst, blott man mår väl” är ett beqvämt svar, men icke Svenskt och litet förenligt med frihet.
— Hvad man i statshushållning kallar ansträngningar eller uppoffringar, torde icke så alldeles vara uppoffring, sorn man vill låta synas.
StatsUtsk. grundar sitt betänk, på statens tillgångar.
Detta är i tvenne afseenden falskt; först i principen, ty för den enskilde mannen mäste hushållningsberäkningen alltid utgå från inkomsten, efter hvilken utgiften bör beräknas, då n6 Deu aö M ;i j f. m. tvärtom statsmannen mäste ovilkorligen såsom grund taga utgiften, och derpå öfverväga den möjliga inkomsten.
Kan den oundgängliga statsutgiften icke utan nationens under-, gång eller utarmande bestridas, mäste nationen upphöra att vara nation; men jag är förvissad, att sådant nu icke är förhållandet och icke ens kan blifva det utom med den förvända statshushållning, att landets rörelsecapital äfven ge-, nom ett sådant medel skulle minskas, nemi., att statsintraden skulle öfverstiga statsutgiften med någon betydlig summa , såsom t. ex. ^ million eller derutöfver.
StatsTJtsk. vill visa, att den kända inkomsten icke räc-. ker till den äskade utgiften, derigenom att inkomsten noga beräknats, bland annat grundad på inkomster af tull- och brännvinsskatt i likhet med sista Ständers heräkning, på hvilken grund TJlsk. utfärdat, hvad man kallar, princip-betänk.
, deri Utsk. i a:dra punkten tillstyrker, att ”den grund-, ”.sats må af R.
St. godkännas, att statsutgifter icke böra an”visas på öfverskotten af statsverkets inkomster,” Deremot, och då Utsk. icke rimligen kunnat förneka, att förökade inkomsttitlar vöre att påräkna genom tullinkom-i Ster m. m., medelst samhällets stigande välstånd och folkmängd, har Utsk. funnit sig föranlåtet att i det stället utaf dessa öfverskott bilda tillgångar för Riksg.cont., till ett hastigare inlösande af dess skuldförbindelser eller till fond för anvisade creditiv, och vidare uti 4:de punkten ”till”styrka R.
M. undtst anmäla, det R.
St. be-! ”slutat, att de under Riksstatens lmfvudtitlar uppkomman-v ”de besparingar icke må anvisas till några bestämda lönings”anslag på stat.” Hvad kan väl Utsk:s mening med allt detta vara?
Utsk. citerar sjelf —: ”K.
M:s höga rätt är det ostri-, ”digt att till de med hufvudtitelns anslag åsyftade ändamål ”disponera äfven sådana besparingar, som inom titeln vid ori ”dinarie anslagen kunna uppkomma, och denna K.
M:s fria ”dispositionsrätt är oundgänglig” &c. &c. &c.; och allt detta oaktadt stadnar Utsk. med: att R.
St. beslutat, huru besparingarna skola användas.
Detta låter nog besynnerligt, då Utsk. icke kan förneka en half millions tillkomst uti in-, traden, och icke heller kan neka till de verkliga behofven, sorn Konungen i nåder framvisat.
Vill då Utsk, lemna Sverige försvarslöst eller, som är detsamma, uti otillräckligt försvarsskick?
Så kan åtminstone resultatet bli hastigare.
Eller skall denna halfva millions årliga öfverskott ingå för att begrafvas i hvalfvén inom Stockholms murar, och allmänna penningerörelsen såmedelst årligen försvinna?
Resultatet blir då måhända aflägsnare, men lika säkert detsamma.
Utsk. vill låta förstå, huruledes R.
St. skulle äfventyra att öfverskrida statsverkets tillgångar och föranleda en skuldsättning, för hvars betäckande ingen fond är beredd, genom anvisandet af hestämda anslag å öfverskotten af statsverkets inkomster.
Har det då för Utsk. varit en hemlighet eller D e n 26
Maj f. ra. *17 omöjligt att föreslå den lika rätta och säkra som enkla åtgärden att i första rummet, såsom med viss och säkert påräknad inkomst, göra anslag till personals-aflöning, beväringsexercis, excercis-compagnier och sqvadroner samt hästars underhåll, med ett ord till allt sådant, hvars inrättande måste oafbrutet fortgå och som icke tål uppehåll eller afbrytning, samt att derefter anvisa till öfrig materiel m, m. i mån af tillgångarna?
På detta sätt kan ingen skuldsättning uppkomma och ingenting äfventyras; men de tvenne hufvudmålen vinnas: försvarsverket med alla andra behof förbättras och fyllas samt rörelsecapitalet återkommer i omlopp utan strypning eller indragning.
Då jag antager, att massan af Svenska folket vill vara fri och äga ett sjelfständigt rike, afser jag i första rummet statsverkets behof i närvar, skick och att dessa behof måste betäckas, och dernäst strider jag i det yttersta emot allt system, sorn skulle föranleda rörelsecapitalets förminskning.
Således, när statens påträngande behof blifvit fyllda, böra, i stallet för samlade öfverskott (hvilka aldrig böra hvila, utan åter användas), bevillning eller, ännu snarare, grundskatter jemnkas och minskas.
StatsUtsk:s sjelf obetviflade förmåga att med en särdeles kort bestämdhet afgöra de framvisade statsbehofven, tvärtemot
Konungens omständliga och kända noga begrundande af alla io hufvudtitlarnas tillstånd, vill jag just icke kalla förmätet; men käckt är det dock.
Lika viss på, att Konungen noga och säkert beräknat tillgångarna, innan H. M. yrkat anslagen, lika öfvertygad är jag, att tillgångarna äro alldeles tillräckliga utan hvarken skuldsättning eller ökade skatter; men derjemte, att de skattdragandes bördor icke böra minskas, så länge landet ännu kräfver ansträngningar, särdeles till riksförsvarets fullkomnande.
Nationen fordrar, och det med lika mycket skäl som af uråldrig vana, att Konungen skall försvara Kiket, skydda personlig säkerhet, skipa lag och rätt; och ett enda Ständernas Utsk. vill så godt som taga honom vapnen ur händerna!
Jag tiljstyrker ogillande af StatsUtsk:s betänk, uti allt, som rörer såväl den s. k. principfrågan som allt öfrigt, hvilket leder till nedsättning uti de anslag, hvilka Konungen så nödvändigt och så visligen äskat, med anhållan för öfrigt om återremiss.
Det är icke min afsigt att till besvarande upptaga de anmärkningar, som göras vid detta StatsUtsk:s utlåt., då jag inser, att större delen af de anmärkningar, Frih.
Åkerhjelm framställt, måste föranleda till återremiss derutaf.
Jag skall blott yttra några ord i afseende på ordningen, som det är sagdt bör iakttagas vid en statsreglerings uppgörande.
Åkerhjelm uttalade grundsats, att alla statens tillgångar böra tagas i beräkning vid uppgörande af förslag till statsrcgleringcn och att en allmän öfversigt i detta afseen - Den 26