Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men deras yttrade beslut framkallade hos mig det goda rådet att de borde återvända till sin hembygd, hvartill jag erbjöd mig att lemna respengar . . . och sannerligen jag förstår hvarföre de ej antogo detta råd!”
”Men härvid stannade din omsorg – du erbjöd dem ingenting vidare?”
”Min gud, hvad har jag med dem att göra!
Personer, som äro nog tokiga att afslå hederliga utvägar till försörjning, anser jag mig berättigad att ta min hand ifrån, hvilket jag också gjort: jag ville ej att de från vår bod skulle bekomma den sömnad, som bättre förtjenta behöfde.”
”Och Patrik lät dig råda?”
”Ja, hvad tycker du – det är ju förskräckligt att han ej stöter sig med sin egen hustru för ett par sjåp, som förefalla, åtminstone mig, temligen tvetydiga, ty ehuru jag icke just direkt tagit kunskap om dem, sedan de flyttade, vet jag ändå ett och annat.”
”Såsom t. ex. . . ?”
”att de emottagit en af frökens fordna kurtisörer, en viss kongl. sekter . . och att en viss kammarjunkare, af alldeles icke tvetydigt rykte i fråga om fruntimmer, helt öppet förföljt lilla fröken, hvilket säkerligen icke kunnat blifva händelsen, ifall han ej fått uppmuntran.”
”Min bästa Henriette”, svarade herr Johan Blücher med det egna småleende, som han egde i sin makt, ”låt oss aldrig dömma ett fruntimmer efter tvetydigheten af dens rykte, som hyllar hennes skönhet – man kunde eljest råka att begå oförlåtliga misstag.”
”Helt visst . . .
Kan du t. ex. föreställa dig att ryktet stämplat just samme kammarjunkare som din egen beundrare – ja, jag har till och med hört hviskas att, om de dunkla skogsdungarna vid Henrikslund förmådde sqvallra, de kunde förtälja saker, som, så lugn vår beskedlige Patrik än är, skulle sätta hans blod i starkare svallning än som vore helsosamt för husfriden.”
”Åh, det der är högst skändligt, högst nedrigt!
Dock: jag behöfver icke försvara mig mot något så orimligt.”
”Det är sant – det vore att öfverflödigt nedsätta dig; och jag nämde ej saken af annan orsak, än endast för att visa dig huru lätt och framför allt hur oskyldigt ett stackars fruntimmer kan råka i förtal.”
Nu var Henriette drifven dit, der hon måste stanna.
Hennes hjerta var färdigt att qväfvas, hon flämtade efter luft – hon hade aldrig så lifligt som nu känt sig hata Blenda.
”Hör på, min lilla svägerska”, återtog den lugne svågern i förändrad ton: ”jag har en bön till dig!”
”Låt höra . . . du vet väl, att, om jag kan, jag vill vara dig till nöjes.”
”Om så är, så neka ej att med det snaraste bjuda hit min kusin och hennes mor!”
”Hit?”
”Javäl!”
”De ha aldrig varit här!
Nej, gode Johan, detta blefve för obehagligt.
Deras högmod har ej under två månader kunnat förödmjuka sig att bedja om mitt beskydd, och jag skulle bjuda dem!”
”För min skull, Henriette!”
Han tog hennes hand och såg på henne med en öfvertalande blick.
Med en häftig, feberaktig rörelse lossade den unga qvinnan sin hand ur hans.
”Nej, nej”, utbrast hon, ”jag vill det icke . . . hör du, jag vill det icke!”
”I så fall måste Patrik vilja det!
Jag finner nog utväg att i mammas namn öfvertala honom dertill.
Du vet att jag förmår något öfver honom . .
Skall jag strida mot ditt välde, eller går du in på att sjelf föreslå det de hitbjudas om söndags middag?
Välj hvilketdera du behagar!”
”Ah – det är bra djerft att så der förelägga mig ett val!”
”Hvad vill du att jag skall göra?
Jag har föresatt mig att se dem, och efter hvad som förefallit, kan jag icke gerna besöka dem.”
”Nåväl . . jag skall fundera på saken . . .
Men låt nu detta vara slut – jag hör att Patrik kommer.”
Under hela den öfriga delen af aftonen talades ej om annat än den af sönerna så ömt sörjda och saknade modern.
Men då Patrik följde sin bror nedför trappan, sade han:
”För husfridens skull vill jag icke blanda mig i någonting – ty du begriper väl:
Henriette har sina små pretentioner . . . men jag har gjort hvad jag kunnat för moster: jag betalte första qvartalets hyra och skaffade de stackrarna ved.
Och om du vill, så skola vi härefter betala ett qvartal hvar?”
”Det är jag gerna med om, blott det går genom dig . . . lofva mig dessutom att du tittar upp till dem med det aldra första!”
”Min lif och själ, kan du icke det tro på!
Jag riktigt längtar att se dem.”
Dagen efter de i sista kapitlen omförmälda händelserna begaf sig vår fröken – full af hemliga, men ingalunda obetydliga förhoppningar – på väg till den gamla damen, som skrifvit brefvet till hennes mor.
Adressen var, såsom man vet, till ett hus på Drottninggatan, och Blenda föreställde sig att hon skulle komma till ett af de palats-likaste.
En högboren fru, en troligen f. d. hofdam, en grand tant till den rike grefven, kunde ej bo annorlunda.
Och så till vida fann hon sin förmodan bekräftad, att husnumren stod öfver porten till en af de ståtligaste byggnaderna.
Blenda, som icke erhållit närmare upplysning angående lokalen, ansåg för gifvet att hon borde höra åt i första våningen, och begaf sig alltså en trappa upp och ringde på.
Men här bodde en utrikes minister . . .
Der var det således ej.
”Nå, så måtte det vara två trappor upp” . . .
Åter misstag: här bodde en öfverste.
”Tredje trappan då?” . . .
Ännu en gång nej: denna våning innehades af en bankokommissarie.
Fjerde trappan ledde upp till några hattsömmerskor, och den femte till en liten skräddareverkstad.
”Detta var besynnerligt!” tänkte Blenda; och stigande trappa efter trappa ned, började hon öfverväga om det kunde vara möjligt att den förnäma tanten bodde i bottenvåningen . . .
”Kanhända lider hon af någon sjukdom, så att hon der har det beqvämast.”
Ense med sig sjelf i denna punkt, blef det nu på nedra botten som vår alltid högtsträfvande hjeltinna försökte sin lycka.
Och ändtligen ville det sig, ty vid den förnyade knackningen kom en liten uppasserska och öppnade.
”Bor hennes nåd Gyllenhake här?”
”Ja, var så god och stig in!”
Blenda trodde först att hon blifvit införd i något bättre domestikrum, ty den enkla möbleringen och de svartnade och illa medfarna tapeterna tillkännagåfvo ej att det var ett förnämt fruntimmers förmak; men huru som helst kom hon ej till något annat, utan blef direkte af en vänlig röst från det inre rummet – en lika enkel sängkammare – anmodad att ställa kosan dit.
”Lilla fröken v.
Kühlen – är det icke så?” sade den tarfliga värdinnan, ett äldre fruntimmer af vördnadsbjudande utseende och som satt i en stor armstol med ett litet bord och ett sticktyg framför sig.
”Ack ja, det är jag, och jag önskar ingenting högre än att jag måtte kunna göra mig värdig den, som visat mig godheten att kalla mig till sig!” svarade
Blenda under en djup nigning, ty denna fru hade, oaktadt den icke särdeles lockande omgifningen, något så vänligt och intagande att Blenda genast kände sig dragen till henne.
”Jag känner mig förvissad derom, mitt goda barn, och jag är icke mindre förvissad att vi snart blifva så bekanta med hvarandra, att den lilla fröken gerna skall komma hit.”
Vid dessa milda ord antogo alla föremål rundtomkring ett vänligare och trefligare utseende i den unga flickans ögon; och när ljus kom upp och hon, afskakande de öfverdrifna och lysande tankar hvarmed hon kommit, såg sig om, fann hon denna lilla sängkammare så väl ombonad, så lugn och beqväm med dess gamla möbler, att hon, bestraffande sina fordna dårskaper, inom sig sade:
”För tre dagar sedan skulle jag hafva ansett denna tillflykt för den högsta af all lycka, och om den, som intresserar sig för mig, valt den framför alla andra, så är det derföre att han utan tvifvel insett nyttan af att jag ännu arbetar för mitt uppehälle.
Och jag tror verkligen att det högmod, som jag känt sedan i går, var på väg att skada mig.” . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Denna första afton, då Blenda inträdde i sin tjenstgöring, tillbragtes för det mesta under samtal.
Den gamla damen meddelade sin ”lectrise”, att som hon älskade omvexling, skulle de icke hålla sig blott till den nya skön-litteraturen, utan äfven genomgå en kurs i historien och andra bildande ämnen, som kunde ge dem anledning att tala öfver hvad de läste.
”Ty jag, en gammal gumma”, sade den blida matronan, ”som numera icke är ute i verlden, men i fordna dagar varit det, är mycket road att språka.
Dernäst är jag kär i musik och skall låta stämma upp mitt gamla piano derute, så får den lilla fröken försöka det.”
”Ack”, sade Blenda, med tanken på sitt sista försök i musikväg, ”jag kan så lite!”
”Men fröken har kanske röst?”
”Åh ja, jag tror att jag har det – åtminstone har jag trott så.”
Och nu hjelpte det ej: den goda damen ville sjelf dömma.
Och hon skrattade ej åt Blendas sång; tvertom sade hon (och dervid nickade hon så godt åt den något upprörda flickan):
”Åh, den der rösten blir ju förträfflig under en god handledning . . . jag är bekant med en skicklig musiklärare, som jag fordom nekades göra några små tjenster, och om han, hvad jag tror, icke glömt det, så skall jag nu fordra en återbetalning.”
Darrande af glädje såg
Blenda med blickar af den djupaste tacksamhet på sin välvilliga värdinna.
Och under omvexlande samspråk ilade timmarna bort så fort, att Blenda tyckte dem bevingade.
Klockan 7 serverades téet, och nu var det tid att gå.
”Är vaktmästaren här, Carolina?” frågade matmodern den lilla tjenstflickan; och då denna besvarade frågan med ja, tog den gamla frun afsked af sin nya bekantskap, nedlade sjelf första qvartalet i hennes ridikyl, försäkrade att hon icke på länge haft en så treflig afton och bad Blenda vara välkommen åter följande dagen.
”Och det der arbetet – törs jag fråga derom?” sade Blenda, fruktande att denna vigtiga sak kunde råka i glömska.
”Jag skall i morgon skicka upp några stycken lärft, och sedan få vi vidare öfverlägga om ullklippningen, hålsömmen och mera dylikt.
Min systerdotter ser ej på betalningen, endast arbetet blir så vackert som möjligt.”
Nu aflägsnade sig Blenda. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Huru hårdt slog ej hennes hjerta, då hon trädde ut i förstugan.
Hon fann det sjelf temligen narraktigt att tro det grefven så der skulle förkläda sig.
Emellertid var hon ej förr i stånd att få ur sin inbillning en stor i kappa insvept figur, än hon midt framför sig såg en liten man i grå syrtut, hvars ljusa långstripiga hår icke det ringaste erinrade om hennes riddares glänsande svarta lockar.
Den lille, helt och hållet opoetiske mannen höll en lanterna i handen.
”Der är vaktmästarn, som skall följa fröken hem!” sade tjenstflickan.
Och ett tu tre var Blenda med sin ledsagare ute på gatan.
Här spanade hon åter till höger och venster.
Men olyckligtvis röjdes ej minsta tillstymmelse till ett äfventyr.
Hon kom ganska välbehållen till hemmet, der fru Emerentia afvaktade henne under en otålighet, som ej härledde sig ensamt från nyfikenheten, ty äfven hon å sin sida hade något att meddela.
”Nå, mitt barn, min Blenda, min lilla grefvinna, hvad har händt dig?
Hvad har den nådiga damen sagt dig?
Och hvem var den mannen som följde dig hem?”
Så der ljödo den nyfikna moderns frågor, alla hvimlande om hvarandra.
Blenda berättade allt, och fru Emerentias min antog en allt högre och högre förvåning.
”Hvad”, utbrast hon, sedan Blenda slutat, ”var det icke ens fråga om grefven?”
”Nej, fru Gyllenhake nämde icke med minsta ord den person, som rekommenderat mig hos henne; men af all hennes godhet syns det ju klart att jag blifvit ömt rekommenderad, och för mig är redan denna gamla frus sällskap en stor lycka.”
”Jag tviflar icke på det, du lilla; men ändå . . . hm, hm!”
”Hon är så bildad, så intagande!” fortsatte Blenda. ”Jag får läsa så mycket, som blir mig gagneligt; och musiken och sången se’n – min gud, om det blir af, såsom hon lofvade!”
”Åhå, lutar det ditåt – godt, då är jag redan på rätt spår.”
”Mamma tror . . . ”
” . . att han vill det du skall genomgå en finare uppfostran, få med ett ord en förstärkning i dina talanger, men detta likväl så, att du ej anser det komma från honom, utan tror dig ha dig sjelf och den gamla fruns välvilja att tacka derför.
Allt detta är sannerligen mycket grannlaga och i hög grad anständigt och förträffligt tills vidare.
Och ju mer du påskyndar din utveckling, desto snarare har du att vänta din presentation för familjen . . .
Men fick du qvartalet?
Blenda tog fram sin ridikyl – och man kan tänka att våra damer, i afvaktan på något bättre, råkade i ej ringa förtjusning vid åsynen af en hel 50-riksdaler.
”Har mamma sett så mycket pengar på en gång?”
”Nej, barn, icke mer än en gång, när jag kom att blicka i salig Regine Sofies byrå . . .
Nu skall du ha dig vinterkappa och ny hatt!”
”Nå så minsann jag det går in på . . .
Först taga vi af till hyran, och se’n förse vi hushållet.
Mamma är icke så rask ännu.”
”Vi bli väl ense.
Men huru genom-estimabelt och förbåldt aktningsvärdt af grefven, att han ej försöker att sjelf låna oss penningar!”
”Åh, han inser väl att jag icke emottager det minsta af honom, förrän han bjuder mig allt.”
”Riktigt, du lilla, och var säker att pröfningen icke kommer att räcka särdeles länge . . .
Men hör på nu hvad jag har att förtälja – jag har haft ett besök.”
”Af hvem då, kära mamma?
Väl icke af kusin Johan heller?”
”Nej, du lilla; men emellertid är han nu hemkommen . . .
Det var mamsell
Debora som var här.”
”Beskedliga Debora!”
”Hon stackare har också haft frossan, eljest hade hon besökt oss långt förut.
Hon sade visst att hon nu kom af sig sjelf, men jag begrep för innerligt väl att hon var utskickad af Henriette.”
”Åh nej, mamma, Henriette bryr sig visst icke det ringaste om oss!”
”Men kanhända att någon annan, du lilla, gör det i stället!”
”Någon annan?”
”Min salig farmor, som sett verlden, brukade alltid säga:
’det är blott de, hvilka sjelfva äro enfaldiga, som tro andra vara lätta att bedraga’.
Henriette röjde minsann icke mycken klokhet, då hon trodde att jag skulle fastna på den kroken.”
”Men, mamma, tala då tydligare!
Jag blir riktigt nyfiken.”
”Jo, ser du, sedan mamsell
Debora förmält att herr Johan Blücher kommit hem, nämde hon att han om söndag skulle spisa middag hos Patriks, och att det visst blefve flere andra också.
Derefter hette det händelsevis: ’och jag är säker att fru v.
Kühlen och fröken äfven skulle blifva bjudna, ifall fröken under någon förevändning tittade upp i veckan till min lilla fru’.”
”Nå, det var ju på det hela innerligt vänligt, som jag tycker!”
”Begriper du då icke, barn, att det endast är svågerns inflytande som vållar omvändelsen!
Men jag svarade så här – jag tror det var fint –:
Åh, ett besök af Blenda kan väl icke förändra Henriettes sinne, då hon en gång så bestämdt visat af oss – men gudskelof att det fins andra menniskor här på jorden, och fast det någon gång för ögonblicket kan vara lite bekymmersamt, sakna vi ändå icke beskydd.”
”Jag kan ju i alla fall gå till Henriette, om hon vill det – det vore roligt för mig.”
”Hvad tänker du på, du lilla – tror du att grefven, din älskare, skulle gilla, om du så der stode tillreds att på första vink möta din gamla friare!”
Blenda blef tankfull.
”Middagen är – ty ett slags verklig bjudning kom slutligen fram – blott en förevändning för att låta honom på ett naturligt sätt träffa dig.
Ett sådant möte måste nödvändigt sätta dig i det svåraste bryderi: giftermålet med din kusin var ju salig Regine Sofies sista önskan, och alltför väl torde det kunna hända att han ansåge som en hederssak att uppfylla den.”
”Ack, det är sant – och jag skulle känna mig grufligt förlägen med honom!
Det är väl då bäst att jag icke tänker på att träffa kusin Johan, ehuru jag är mycket nyfiken att få se honom.”
”Det är jag också, efter salig Regine Sofie gjorde så mycket väsen af honom.
Men det blir tid nog att göra hans bekantskap, då din förbindelse med grefven kommit till stånd och du offentligt blifvit erkänd af hans familj.”
”Ja, det är kanske mest passande att vänta tilldess, såvida ej någon oförutsedd händelse kommer emellan.”
Andra morgonen kom Patrik sjelf på besök hos moster’ Emerentia och lilla kusinen.
Han ursäktade sig på sitt godlynta sätt för det han råkat att glömma af dem en tid.
Men nu var han här för att säga moster det hon icke skulle vara bekymrad för hyresqvartalet, det han tog på sin partage, och att dessutom hugna henne med den nyheten att hon skulle få nattrockssömmen tillbaka.
”Jag försäkrar dig, min käre systerson”, utlät sig vår fru med en ton, som besynnerligt vägde mellan tacksamhet och högmod, ”jag försäkrar att din godhet icke är kastad på otacksamma, men jag hoppas att det icke blir rätt länge som vi behöfva att taga emot den, ty det är alltid hårdt att lefva på andras välgerningar.
Men det gläder mig dock storligen att jag hade rätt, när jag under den här långa sjukdomen – då vi tycktes vara öfvergifna af hela verlden – sade till Blenda: ’Patrik är hindrad af göromål . . eller något annat . . ej af sin goda vilja, ty han har ett godt hjerta’.”
”Tack skall moster ha för den rättvisan!
Ta mig f-n håller jag icke så mycket af både moster och lilla kusin att jag gerna skulle ta er hem till mig begge två, om . . . det inte vore omöjligt . . .
Nå, lilla kusin Blenda, hur står det till med helsan och kärleken?”
”Jag är frisk som ett vinterny och glad som en lössläppt fågel, ty vi ha fått löfte om fullt upp med arbete och stor arbetslön.
Och se’n så” . . .
Blenda nickade med sitt lilla täcka hufvud såsom hon brukade göra, då hon ville lägga vigt på sina ord.
”Och hvad se’n?”
”Jag vet icke rätt om jag bör tala om det som händt?”
Hon såg på mamma.
”Åh, något kan du gerna säga!
Kusin Patrik menar oss så väl och deltager i din lycka . . tala du, kära barn!”
”För katten, är här någon lycka å färde – den är jag nyfiken att höra!”
”En gammal vördnadsvärd fru”, återtog Blenda, ”har hört talas om oss och sjelf sökt upp oss.
Hon ger mig 50 riksdaler i qvartalet – och har redan gifvit mig det första – för det jag några timmar hvar eftermiddag läser högt för henne.
Och så – ja, det är riktigt sant – har hon en god vän, som är musik- och sånglärare, och hon ärnar låta mig ta lektioner för honom.”
”Ser man på: sådana der lyckträffar, det må jag medge, växa icke på träd!
Men det var ändå en mensklig sak – jag tänkte att det var fråga om ett parti jag . . . nej se, så hon rodnar . . det göra flickorna alltid, när en talar om kärlek och giftas.”
Fru Emerentia var på väg att gifva vika för sitt eget meddelelsebehof och låta Patrik få en vink om att han icke så alldeles misstog sig, då en orolig blick från Blenda erinrade henne att grefvens intressen och hemligheter voro för vigtiga att blottställas.
Det kostade dock storligen på henne att icke få öppna den minsta flik af dessa hemligheter, men hon var hjeltemodig, sväljde och teg,
”Nå, jag skall helsa från Henriette!” återtog Patrik.
”Hon bjuder herrskapet till söndags middag på något rart.”
”Ack, kära systerson, nog ser du att icke jag på minst ett par veckor kan sticka näsan ut!
Jag krafsar mig med nöd fram i kammarn – den gemena frossan tar så på krafterna!”
”Ja, moster ser rätt bedröflig ut, det är visst det, men jag skall skicka moster några buteljer portvin att sätta merg i benen med.
Emellertid hindrar ju ingenting Blenda att komma – jag försäkrar att det är Henriettes egen bjudning!”
”Det är mycket beskedligt att hon ser ned på oss, men för att så godt vara fullt uppriktig, så finner du väl att det skulle sätta barnet i förlägenhet!”
”För hvad då?”
”Kors, Johan vet jag!”
”Han är visst icke svår att umgås med: han sätter ingen menniska i förlägenhet.”
”Åh, du förstår mig ej!”
”Nej, min själ!”
”Du vet ju dock rätt väl hvad din salig mor önskade?”
”Nog har jag hört – fastän hon aldrig sade det till mig – att hon ville ha Blenda till sonhustru, och det kan jag säga moster: gör lilla kusin en sådan lycka, då har hon icke försofvit sig!”
”Det kan vara – men om hon nu ginge till ert om söndag, såge det precist ut som om hon komme för att möta honom.”
”Än sen?”
”Sådan fråga!”
”Den må vara fri – om hon vore så blygsam som jag vet icke hvad för slags helgon, måtte hon väl hos sin gifta kusin kunna möta sin ogifta!
De ska väl gudbevars en gång träffas?”
”Men hvad är det nödigt?”
”Hvad det är nödigt?”
”Blenda har en gång sagt sina tankar åt salig Regine Sofie: flickan vill icke gifta sig ännu, och hon skall icke heller komma i en ställning, som bara blefve kinkig för henne att reda sig ur.”
”Förbanna mig, mina fruntimmer, ären j icke löjligare än jag någonsin hört menniskor det vara!
Att förkasta Johan, innan han sjelf friat!
Men jag tänker att Blenda kan komma tryggt, ty får han höra hälften af hvad jag nu hört, så lägger han visst icke – om han ens någonsin kastat tankarna ditåt – två strån i kors för henne”.
Den gode Patrik var högeligen förargad.
”Jag försvarar min dotters heder ända in i döden!” svarade fru Emerentia, som också började uppblossa.
”Och löjligt eller icke, skall kusin Johan ej behöfva att förkasta henne – nej, aldrig skall det blifva sagdt, sedan hon en gång förkastat honom!”
Nu måste Blenda medlande gå emellan de båda stridande.
”Ack, tala för guds skull icke mer om kusin Johan!
Jag är ju bara barnet ännu, och endast af blyghet, för det jag så mycket hört talas om min kusin, har jag icke mod att träffa honom.
Och du, gode Patrik, var icke ond på oss . . .
Helsa Henriette . .
Framdeles, då allt det här är glömdt, kommer jag innerligt gerna.
Patrik steg upp.
Han kände sig icke längre ond, men han fann fruntimren vara så öfver höfvan befängda, att han icke längre ville förnöta sin tid med dem.
”Gudskelof att han ändtligen gick sin väg med sina lofqväden!”
Fru Emerentia yttrade dessa ord på ett sätt, som förkunnade den stora triumf, hon ansåg sig hafva vunnit.
”Men han var missnöjd!”
”Grefven blefve troligen mera missnöjd, ja, kanske ursinnig af svartsjuka, om han finge veta allt hvad Johan arbetat för att få se dig . . och det skulle ingenting ha att betyda – jo, min själ betyder icke det något: här kunde komma till en duell, innan vi visste ordet af!”
”Och en resa öfver gränsen, gud allena vet huru lång.” – bifogade Blenda – ”himlen, bevare oss!”
Söndagsmiddagen kom.
Herr Johan Blücher inträdde i sin vackra svägerskas kabinett och kastade genast ett sökande ögonkast kring rummet och ett ännu längre åt förmaket innanför.
Henriette satt ensam vid fönstret och såg med ifrig uppmärksamhet i reflexionsspegeln.
”Du ser efter våra fruntimmer?” sade svågern vänligt helsande.
”Jag trodde minsann icke att de skulle vara så sena af sig!”
”Nej, bäste Johan, det är icke efter dem jag ser: det vore öfverflödigt, ty de komma icke.”
”Icke?” upprepade Johan, och hans mörka ögonbryn drogo sig lätt tillsammans.
”Du hade likväl lofvat mig att bjuda dem!”
”Och jag har till och med gjort mer än jag lofvat!” sade Henriette förtrytsamt.
”Jag har först låtit bjuda dem genom mamsell Debora . . . ”
”Hon fick afslag – och derefter skickade jag
Patrik dit för att öfvertala dem . . . förgäfves!”
”Men hvarför då?”
”Hvarföre – det vore artigare att förskona dig för sanningen!
Men jag kan icke dölja den.”
”Eller sämre – de vilja på intet villkor göra din bekantskap.”
”Verkligen!”
”Men hvad frukta de?
Tro de att jag vill truga mig på det stackars barnet?”
”Det ser så ut . . jag menar: det ser ut som om de trodde så.
Visst är emellertid att de önska få vara i fred för alla inviter från oss, hvilka de anse härleda sig från dig – och deruti åtminstone ha de rätt.”
”Nå, så skola de få sin vilja fram!” svarade den unge mannen, ej med tonen af en snarsticken älskare, utan med tonen hos en förnuftig man, som öfverger en barnslighet, hvilken någon tid sysselsatt honom.
”Låt oss icke vidare tala om dem!”
Henriette triumferade.
Hon önskade ej bättre, och det kostade henne ingenting att glömma, det tvenne så obetydliga varelser som fru v.
Kühlen och hennes dotter funnos till i verlden.
På länge hade ej Henriette varit så älskvärd som denna dag.
Hon fick ju se Johan, han tänkte ej på någon – hon kunde ej begära mer.
Hon upphörde att vara svartsjuk, och i blotta upphörandet af en plåga ligger stundom mer än i sällheten.
Denna dag syntes dessutom särskilt vara bestämd till en glädjedag för henne.
Bland Patriks post fans ett bref från hans svåger, Henriettes enda bror, gift i S., och brefvet innehöll den mest enträgna bjudning att Patrik och Henriette jemte Johan – om det vore möjligt att öfvertala honom – skulle komma och jula hos sina slägtingar.
Man lofvade att roa sig dugtigt, man hade en treflig umgängeskrets och Henriette kunde motse – brodern kände den bästa magneten – minst tio baler, förutan slädpartier och småtillställningar.
”För all del låt oss resa!