Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Po la toes-od lingen vinner öfver allt med hvarje år mera framgång, hvaremot sådant murken föga hvad angår Lin- eller ilamp-odlinge 6 samt rotfrukter.
Der laga Skiften hunnit verkställas, hafva de på jordbruket visat fördelaktig verkan, och sedan Länets äfvittrande, sorn oafbrutet fortgår, nu mera uti ålskillige socknar till stor del framskridit, möler i det afseendet mindre hinder för dylika skiftens företagande; dock som få Byar för närvarande finnas i den lyckliga ställning, att de kunna bekosta laga skiften, måste i det hela med dem anstå, intill dess landet framdeles möjligen kan förkofra sig.
Boskapsskötsel:
Icke blott inom kustlandet, utan äfven bland Nybyggarne inom Lappmarken, utgör Boskapsskötseln en näringsgren af i det närmaste lika väsendtlighet med jordbruket, och ehuru allmogens håg och försök att förbättra ängarne, samt att i allt föröka fodertillgången, märkbart visar sig, har likväl föga tillfredsställelse deraf erfarits under de Irenne sednare åren, då missväxten på boskapsfoder blifvit med hvarje ur kännbarare.
— Ladugårdarne hafva alltså måst betydligt nedsättas och dea afkastning, deraf i annat fall kunnat påräknas, har följaktligen ansenligt förminskats, så att, då, enligt sista Fernårs-Berällelsen, årliga försäljningen af smör utom landet upptogs till omkring, 3o,ooo Lispund, knappast mer än 20,000
Lispund under hvarje af de trenne sednare åren kunna antagas såsom afyltrade.
Sjukdomar bland boskapen hafva dock under liden icke försports, och denna näringsgren, som för Länet är bäst passande, upplifvas lätt åter, blott ett godt år inträffar, och skall säkert hädanefter, då jordbruket härstädes är och blifver mera äfventyrlig!, i förökad scala omfattas och tilltaga.
Rehn-skötseln är Lappallmogens lmfvudnäring, och fastän Rofdjuren tidtals åstadkommit större förstörelser bland en del Rehnlijordar, kan dock denna näring antagas hafva under de fem nu ifrågavarande åren oförändrad bibehållit sig.
Skogar:
Dessa äro invid hafskusten och de mera bebodde trakterna mycket medtagne, hvaremot inåt
Landet tillgången derå är ymnig.
De hafva likvist icke de sednare åren blifvit mycket anlitade till Skeppsbyggerier, emedan ganska få fartyg derunder, emot hvad tillförene vanligt varit, blifvit byggde.
Lag-Ulsholteis Ullålande A:o 40. 5 J\ o 40.
Ank. till Exp.-Utsk. den 2 Juli 1863, kl. I e. m.
Utlåtande, i anledning af framställda förslag, angående bestämmande af viss tid för doms afkunnande i Bådstufvu-rätt.
2:dra momentet af 24 Kap. 5 § Rättegångs-balken har, efter den förändring detta lagrum undergått genom Kongl. Förordningen den 18 April 1849, följande lydelse: ”1 Rådstufvu-rätt böra parterne vid middagstimma dagen förut stämmas genom anslag å Rättens dörr att dom å tid föresatt afhöra; dock må Rådstufvurätt genast och utan anslag dom muntligen eller skriftligen kungöra, der saken af ringa värde är.»
Med åberopande dels deraf, att nyssnämnda föreskrifter om stämning å parter genom anslag för att afhöra dom ganska ofta ledde till onödigt dröjsmål med rättegångs afgörande, och dels af den besparing af eljest illa använd tid, som vunnes, om parterne undgingo att efterse anslag å Rättens dörr, har Rikets Ständers Justitie-ombudsman uti sin till innevarande riksdag afgifna embets berättelse (sidan 108) föreslagit, att nämnda stadganden borde ändras till likhet med dem, som gällde för under-domstolarne på landet, och att derjemte måtte föreskrifvas, att i Rådstufvu-rätt icke finge med doms utgifvande dröja längre än tre, högst sex veckor ifrån den dag parterne öfverlemna! saken till afgörande.
Härförutan har uti en inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt och till Lag Utskottets behandling öfverlemnad motion (N:o 185) Herr Ekerot yrkat den ändring i anförda lagrum, att stadsdomstolarne skulle vara skyldige, när mål öfverlemnades till afgörande, för parterne uppgifva bestämd dag, då dom komme att afkunnas, samt att såsom längsta tiden härtill måtte stadgas tre månader, så vida ej hufvudsakligt beslut genast afkunnades.
Utskottet anser det icke kunna bestridas, att lagens föreskrift om afkunnande af Rådstufvu-rätts dom efter anslag, för parterne medför flerfaldiga olä - 6 Lag-Utskoiiets Utlåtande N:o 40. genheter, bestående dels i den tidsförlust, part får vidkännas genom nödvändigheten att nästan dagligen i Rätten efterse, om anslag i det på Rättens pröfning beroende mål, hvari parten har del, ännu blifvit utfärdadt, dels deri, att parten genom en ganska ringa, ofta ofrivillig underlåtenhet härutinnan äfventyrar att försitta tid, att emot domen anmäla missnöje, och dels i det dröjsmål, som, enligt hvad erfarenheten gifver vid handen, stundom under ganska lång tid, vid Rådstufvu-rätt förelöper med afgörande af sådana mål, deri dom skall efter anslag afsägas.
Att denna föreskrift jemväl af domstolarne sjelfve betraktats såsom icke tillfyllestgörande visar sig deraf, att de ändå ofta utsätta dag för doms meddelande och i annat fall låta särskildt underrätta parterne om tiden derför, ehuru just sistnämnda bruk skulle, då det icke grundar sig på något lagbud, kunna lätteligen föranleda dertill, att, om det vid något tillfälle åsidosattes, parten förlorade sina fatalier.
En förändring af ifrågavarande lagstadgande torde följaktligen få antagas vara af behofvet påkallad.
Dock lärer en sådan förändring svårligen verkställas genom tillämpning för Rådstufvu-rätt af de för Härads-rätterne i förevarande hänseende gällande stadganden, hvilka, oberäknade åtskilliga bestämmelser i afseende å expeditioners utlemnande, inskränka sig till föreskriften i 24 Kap. 5 § Rättegångs-balken, att i Härads-rätt skall dom offentligen afsägas, så snart den färdig är.
Lämpligt synes deremot Utskottet vara om förändringen ske!', på sätt Herr Ekerot föreslagit, så att Rådstufvu-rätt ålägges att, när mål af parterne öfverlemnas till afgörande och dom ej genast afkunnas, för dem uppgifva viss dag, då sådant kommer att ske; i öfverensstämmelse med hvilket förslag
Utskottet jemväl för sin del anser den i 2 momentet befintliga skilnad emellan behandlingen af de saker, som äro af ringa värde och andra, böra försvinna, så att det må vara domstolen obetaget att. om de sistnämnda äro af sådan beskaffenhet, att domstolen icke beliöfver taga dem under vidare öfvervägande, desamma genast afgöra.
Deremot finner Utskottet betänkligt att i lagen utsätta någon viss tid, hvarinom dom alltid skall afkunnas.
Skulle sådan utsättas, måste den tagas ganska rymlig, på det icke Rådstufvu-rätten må, då flera vigtiga mål och ärenden på en gång förekomma, blifva nödsakad att antingen åsidosätta den gifna föreskriften eller ock afgöra sakerne utan att hafva haft tillfälle att deråt egna den sorgfäliiga granskning, som erfordras för att komma till en klar insigt om hvad slutet bör blifva.
Bestämmes åter tid, på sätt nu blifvit sagdt, är att befara, att den utsatte, längsta tiden, äfven om den i de flesta fall i sjelfva verket vore mycket öfverflödig, likväl merendels blefve äfven den kortaste inom hvilken dom komrne att meddelas.
Bättre förefaller det då Utskottet vara att lemna domstolen sjelf öppet att vid sakens öfverlemnande till pröfning, med afseende å så väl densammas vid - Lag-Olskollets Vllålande N:o 40. 7 lyftighet som mängden af öfriga på domstolen beroende ärenden, bestämma den tid, då parterne hafva att afhöra dom ; och Utskottet är förvissadt, att i sådan händelse tiden i allmänhet icke skulle bestämmas annorlunda än i förhållande till det verkliga behofvet, enär domstolen icke torde vilja inför parterne erkänna sig behöfva använda någon längre tid på utarbetande af en mera enkel sak och domstolen dessutom, derest tiden för doms meddelande blefve för långt framskjuten, blottställde sig för laga ansvar.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt får Utskottet alltså vördsamt hemställa, att Rikets Ständer ville för sin del besluta en författning af detta innehåll: »Med upphäfvande af 2 momentet af 24 Kap. 5 § Rättegångs-balken, sådant detta lagrum blifvit förändradt genom Kongl.
Förordningen den 18 April 1849, förordnas, att samma moment skall erhålla följande lydelse: »I Rådstufvu-rätt skall genast, efter det saken blifvit utförd, antingen dom afsägas, eller ock viss tid tillkänna gifvas, då parterne ega komma tillstädes för att afhöra dom.» Stockholm den 2 Juli 1863.
JK:o 41.
Ank. till Exp.-Utsk. den 2 Juli 1863, kl. 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om skyldighet för Häradshöfding att inom viss tid meddela utslag och utlemna expeditioner.
Uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt och till Lag-Utskottets handläggning öfverlemnad motion (N:o 478) har Riksdagsfullmägtigen Pehr Tjernlund från Wester-Norrlands län, med framhållande af de olägenheter och förluster, 8 Lag-Utskottets Utlåtande N.o 4 4. som för rättssÖkande kunde uppkomma i följd af det långa uppehåll, som ofta under två å tre månader egde rum, innan utslag meddelades i mål, hvilka blifvit vid Härads-rätterne under Tingen handlagde, yrkat, att verkande påföljd måtte stadgas för Häradshöfding, som icke antingen innan han reste från tingstad eiler sist inom fjorton dagar efter de egentliga rättegångsdagarnes slut meddelade utslag och utlemnade expeditioner i alla de mål och ärenden, som vid Tinget förevarit.
Tingslag finnas visserligen, der mängden och beskaffenheten af de vid ett lagtima Ting i allmänhet förekommande mål och ärenden medgifva Tingets afslutande inom en tid af fjorton dagar, ja äfven ofta förr.
Men äfven inom sådana Tingslag kunna stundom mål förekomma af den vidlyftighet, att Tingets afslutande måste fördröjas utöfver nämnda tid.
Inom andra Tingslag åter är tingsarbetet redan under vanliga förhållanden så omfattande, att derför, äfven med användande å domarens sida af den aldra största ansträngning, erfordras en tid, vida öfverstigande den af motionären domaren i sådant afseende tillmätta.
Utskottet anser följaktligen att någon viss tid icke lämpligen kan bestämmas, inom hvilken det åligger domare att afsluta lagtima Ting, för så vidt sådan bestämmelse icke redan finnes i 2 Kap. 1 § Rättegångs-balken.
Lika olämpligt synes det
Utskottet att föreskrifva skyldighet för domaren att qvarstadna å tingstället till dess Tinget blifver afslutadt.
Sådant torde svårligen låta sig göra i de domsagor, som bestå af flera Tingslag, enär dels det sannolikt skulle i de flesta fallen medföra ej obetydliga olägenheter för dem af de öfriga Tingslagens innevånare, som under tiden behöfde träffa domaren för att af honom erhålla någon upplysning eller embetsåtgärd, och dels domaren äfven ofta före Tingets afslutande kunde blifva tvungen att i och för någon förrättning afresa till annat Tingslag.
Att åter särskildt, för de domsagor, som hafva endast ett tingställe, och der af sådan anledning det arbete, som för ett Tings utarbetande erfordras, är mera långvarigt, stadga en dylik skyldighet för domaren, vöre obilligt emot honom, för den händelse han icke kunnat å tingstället erhålla bostad.
Utskottet får alltså vördsamt tillstyrka Rikets Ständer, att Pehr Tjernlunds ifrågavarande motion måtte lemnäs utan vidare afseende.
STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 186a.
Lag-Utskott t Is Utlåtande JM 42. i N:o 42.
Ank. till Eip.-Utsk. den 3 Juli 1803, kl. 12 m.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om utvidgad religionsfrihet.
Till Lag-Utskottets behandling har Yällofl.
Borgare-Ståndet öfverlemnat en inom detta Stånd af Herr Henschen väckt motion (JV2 240), deri, med åberopande af innehållet af Regeringsformens 16 § och den tillämpning deraf, som enligt sednare momentet i Regeringsformens 83 § borde ega rum, motionären vidare anfört, att hvarken Kongl.
Förordningen angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den som träder till eller utsprider villfarande lära, den 23 Oktober 1860, eller Kongl. Förordningen af samma dag om främmande trosbekännare och deras religionsutöfning, vore fullt öfverensstämmande med grundlagarne samt att dessutom den sednare vore så beskaffad, att dermed åsyftadt lugn, reda och ordning i kyrkliga förhållanden icke vunnits eller rimligen kunnat vinnas; i anseende hvartill motionären, bland andra förslag, hvaröfver Utskottet vill framdeles utlåta sig, yrkat, det Rikets Ständer för sin del måtte, med upphäfvande af nyssberörda Kongl.
Förordningar, äfvensom de i Kongl.
Förordningen angående särskilda sammankomster för andaktsöfning den 26 Oktober 1858 intagna förbud eller inskränkningar i friheten att hålla sådana sammankomster, besluta stadganden: a) om ansvar för den, sorn genom religionsöfning störer samhällets lugn, eller allmän förargelse åstadkommer, så ock den, som i vissa förhållanden utsprider villfarande lära; och b) om främmande trosbekännare och deras religionsutöfning.
Till den förra författningen har i motionen blifvit framlagdt ett fullständigt förslag af följande lydelse: Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 18 Haft. 1 Lag-Utskottets Utlåtande JY2 42. 1 :o) Den, som, genom utöfning af sin religion, eller ock genom förnekelse af en Gud eller ett lif efter detta, eller af den rena evangeliska läran, sådan den i de heliga evangelierna är framställd, störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer, bote högst 100 R:dr.
2:o) Sker det sedan han blifvit derför varnad inför offentlig myndighet; må han dömas till fängelse, högst 6 månader.
3:o) Varder någon andra gången eller oftare dömd saker till sådant brott; bote högst 300 R:dr, eller straffes med fängelse högst ett år. 4:o) Svenska kyrkans medlem, som offentligen förnekar en Gud eller ett lif efter delta, eller den rena evangeliska läran, och, efter varning inför offentlig myndighet, dermed ej afstår, bote 20 till 100 R:dr, ändock han ej genom den förnekelsen stört samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommit 5:o)
Ar den, som i något af dessa afseenden sig förbryter, prest i svenska kyrkan; miste han ock embetet. § 2. 1:o) Den, som, genom bedrägliga medel, eller hotelse om timlig skada, eller löfte om timlig fördel, söker förmå annan som är äldre, än femton år, antingen till affall från den rena evangeliska läran, eller till öfvergifvande af den religion, i hvilken han är uppfostrad, eller den trosbekännelse, lian, enligt lag, tillhör, eller ock till öfvergång från ett kyrkosamfund till ett annat, — bote högst 300 R:dr.
2:o) Gör det någon med den, som yngre är än femton år, böle 100 till 300 R:dr, och, om affall eller öfvergång sker, högst 500 R:dr, eller dömes lill fängelse högst ett år, eller straffarbete högst 6 månader. § 3 1:o)
Den religions- eller skollärare, uppfostrare eller läromästare, hvilken söker att, utan vederbörande målsmans tillåtelse, bibringa till uppfostran eller undervisning mottaget barn religiös tro, som strider mot den, barnet, enligt lag, ega bör; bote 100 till 500 R.dr, eller straffes med fängelse, högst ett år.
Lag-Utskottets Utlåtande JVS 42. 3 2:o)
Har den brottslige härvid användt olofliga medel, såsom i 2 § sägs; må straffarbetet till 2 år höjas. § *•
Varder den, som är yngre än femton år, eller står under annans lydnad, af lärare, husbonde eller förman nödgad eller lockad deltaga i öfning af annan religion, än den i hvilken han är uppfostrad; bote lärare, busbonde eller förman 10 till 100 R:dr, eller straffes som i 2 § 2 mom. sägs. § 5.
Fälles någon till urbota ansvar enligt föregående §§, varde utslaget understäldt Hofrätts pröfning. § 6- För brott, som i 1:sta § sägs, må ingen åtalas förr, än han sig förklarat, och, på Domkapitlets begäran, Konungens Justitie-kansler förordnat åklagare att målet utföra.
Beträffande åter den ifrågasatta författningen om främmande trosbekännare och deras religionsutöfnmg, har blifvit i motionen föreslaget, att af de 18 §§. hvaraf samma författning skulle bestå, följande delar kunde hemtas från motsvarande Kongl. Förordning af den 23 Oktober 1860 sålunda, att 4 § i den nya författningen blefve lika med 2 § i 1860 års Förordning, 5 § med 3 §, 1 mom. i 6 § med 1 mom. i 4 §, 7, 8 och 9 §§ med 5, 6 och 7 §§, 1 mom. i 11 § med 1 mom. i 9 §, 13 § med 11 §.
14 § med 12 §, 15 § med 1 mom. i 13 §, 16 § med 15 §, med utelemnande i dess sednare moment af orden: »samt Konungen eller den myndighet, som eger att tjensten tillsätta, finner skäligt att honom dervid behålla», 17 § med 16 § och 18 § med 17 §; hvarvid dock motionären, under uttryckt önskan, att, vid uppställningen af den föreslagna 15 §, hans särskildt afgifna motion om edgångars minskning kunde tagas i betraktande, anmärkt, att bäst vore, om ur 16 § i den nya författningen 2 mom. i den nu gällande Kongl. Förordningens 15 § uteslöts, och att 18 § icke erfordrades för den händelse Kongl. Maj:ts till Ständerne vid denna riksdag aflemnade nådiga förslag till strafflag blefve oförändradt antaget. öfriga delar af författningen har motionären föreslagit böra blifva så lydande: Lag-Utskottets Utlåtande M 42. § 1
Kyrkoherden, eller den prest inom pastoratet, hvilken kyrkoherden dertill förordnar, skall inom nästa eller, om laga förfall det hindrar, inom åttonde dagen efter den. tillkännagifvandet skett, undervisa och förmana den utträdande, samt derom genast lemna honom bevis.
Vill han ändock från svenska kyrkan skiljas, gifve det personligen tillkänna hos Domkapitlet eller dess dertill förordnade ombud, eller ock kontraktsprosten; och varde af den, hos hvilken sådant tillkännagifvande skett, innan nästa dags utgång, eller, om laga förfall det hindrar, inom åttonde dagen efter den, då tillkännagifvandet skett, ytterligare undervisad och förmanad, hvarom bevis då ock skall lemnäs.
Framhärdar den utträdande i sin vilja; lemne sistberörda bevis till kyrkoherden, hos hvilken första tillkännagifvandet skett; och denne gifve sitt recipisse, innehållande jemväl bevis, att utträdandet antecknats i kyrkoboken. § 2- 'I:o) Vill religionssamfund, bestående af kristna trosbekännare, blifva lagligen erkändt såsom en från svenska kyrkan skiljd församling; gore derom hos Konungen ansökning, och uppgifve dervid sin trosbekännelse och församlingsordnmg.
De, enligt hittills gällande författningar, redan bildade församlingar af främmande trosbekännare, njuta samma rätt, som dylika församlingar, hvilka med Konungens tillstånd hädanefter bildas. § 3. 1:o) Varder den, som från svenska kyrkan utträdt, på sätt i \ § sägs, upptagen i främmande religionssamfund; lemne det i 1 §.s sista punkt föreskrifna recipisse till samfundets föreståndare, som, inom en månad efter det den utträdande blifvit i samfundet upptagen, sådant hos kyrkoherden i orten tillkännagifver.
I denna och i j § föreskrifna bevis skola utan lösen lemnäs.
Lag-Utskottets Utlåtande JYl 42.
Är den, som sålunda upptagits i främmande religionssamfund, icke 18 år gammal; vare han skyldig att till dess han fyllt 18 års ålder om Domkapitlet finner det tjenligt, årligen undergå ytterligare förhör hos kyrkoherden i den socken, der han vistas.
Åtlyder han ej kallelse till sådant förhör och kan han ej visa laga förfall; bote 2 till 10 R:dr. § 6. 2:o)
Underlåter föreståndaren att iakttaga hvad honom enligt denna författning åligger, bote 20 till 100 R:dr eller straffes enligt allmän lag. § 10- 1:o)
Skolor eller andra undervisningsanstalter, i hvilka lä res något, hvarigenom antingen samhällets lugn störes eller allmän förargelse åstadkommes. eller ock förnekas en Gud eller ett lif efter detta, må ej af främmande trosbekännare hållas.
Sker det; varde skolan eller undervisriings-anstallen stängd och dess föreståndare böle högst 200 R:dr.
Vid enahanda bot vare ock främmande trosbekännare förbjudet att vid sammankomst till andaktsöfning af svenska kyrkans medlemmar hålla föredrag, så vidt han derigenom störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer, eller ock förnekar en Gud eller ett lif efter detta. § <1- 2:o) Vigseln må i det fall, att både mannen och qvinnan tillhöra främmande religionssamfund, som tillåtet är, förrättas efter dess bruk
Är blott endera medlem af sådant samfund, skall vigsel ske af svenska kyrkans presterskap, der ej både mannen och qvinnan begära, att vigseln må förrättas efter bruket i det främmande religionssamfund, af hvilket endera är medlem.
§ Främmande trosförvandts barn skall undervisas i den lära föräldrarne bestämma.
Finnes ej förord härom; beslämme fader, i hvilken lära barn skall undervisas.
Vill eller kan hon det ej, gore det målsman, tiar ej barnet särskild målsman, utöfves dess rätt af skolstyrelse i orien. 6 Lag-Utskottets Utlåtande M 42.
Barn, sorn undervisas i offentlig skola, hvilken bekostas af Kronan eller af svenska kyrkans medlemmar, ege dock ej der fordra undervisning i annan religionslära, än den rena evangeliska, derest icke skolans styrelse annorlunda förordnar.
De författningar, hvilkas upphäfvande motionären, på sätt nämndt är, yrkar, hafva alla tillkommit för så kort tid sedan, att någon tillförlitlig erfarenhet icke kunnat vinnas, om och i hvad mån de icke uppfylla de med deras stiftande åsvftade ändamål.
De hafva äfven, såsom motionären sjelf vitsordat, blifvit antagna först ef ter långvariga och ifriga strider emellan hvarandra skarpt motsatta meningar, strider, hvilka det icke torde vara välbetänkt att, innan något verkligt behof af förändring visat sig och erfarenheten angifvit det sätt, hvarpå en sådan borde verkställas, redan nu ånyo upptaga, synnerligen som en lagförändring, hvars nödvändighet icke blifvit mera allmänt insedd, måste, och det företrädesvis i ett sådant fall sorn detta, der fråga är om en ny och nästan opröfvad lagstiftning, menligt inverka på den aktning för lagarne, hvarpå samhällets väl i sä väsendtlig mån hvilan Utskottet får alltså, utan att ingå i bedömande om den större eller mindre lämpligheten af ofvan omförmälda, af Herr Henschen uppgjorda förslag, hemställa, att ifrågavarande motion, för så vidt den nu utgjort föremål för Utskottets pröfning, icke måtte till någon vidare åtgärd af Rikets Ständer föranleda.
Reservationer: af Herr Grefve Hamilton; af Herr Henschen: »»Utan att ingå i bedömande om den större eller mindre lämpligheten aT» de uti min ifrågavarande motion framställda förslag till dels förändringar i Kongl.
Maj:ts den 23 Oktober 1860 utfärdade nådiga Förordningar, angående a) »ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära», samt b) »främmande trosbekännare och deras religionsöfning», dels ock upphäfvande af Kongl. Majlis den 26 Oktober 1858 gifna nådiga Förordning, »angående särskilda sammankomster för andaktsöfningar», har Utskottet hemställt, att motionen, så vidt den rörde nämnda förordningar, måtte icke föranleda vidare åtgärd af Rikets Ständer.
Enär de till stöd för detta beslut af Utskottet anförda motiver Lag-Utskottets Utlåtande JY! 42. 7 torde, med afseende å ämnets vigt, för flera synas alltför knapphändiga och evasiva; bör icke någon misstycka, att jag här lemnar den upplysning, att i det af Lag Utskottets Sekreterare uppsatta, utan egentlig anmärkning upplästa, och, så vidt jag förstod, godkända förslaget lill detta Betänkande, fanns äfven följande, vid den sista justeringen uteslutna, motiv: »härtill kommer, att de ämnen, hvilka utgöra föremål »för Herr Henschens framställning, äro af den vigt och omfattning, att Utskottet, »hvars tid hittills varit till större delen upptagen af granskningen af Kongl. Maj:ts »nådiga Förslag till ny strafflag, svårligen lärer utan ledning af ett i de särskilda »detaljerna fullständigare utarbetadt förslag kunna åt samma ämnen egna erforderlig »tid, åtminstone utan åsidosättande af öfriga på Utskottets handläggning ännu bero»ende ärenden.»
Detta motiv, som jag vill kalla det verkliga, torde dock lika litet som de qvarstående ostensibla, uthärda någon kritik, ty en författning, om den är felaktig, bör icke endast derföre, att den under en af de två sista riksdagarne beslutits »efter långvariga och ifriga strider emellan hvarandra skarpt motsatta meningar», bibehållas, enär, om denna sats vore ovilkorlig och alltid skulle tillämpas, författningarne angående stämpladt papper, tullsatser och bevillning icke finge äridras förr, än andra riksdagen efter den, då de blifvit beslutade, m. m.; ej heller får Utskottet undskylla sig med, att det icke kan åt ett ämne »egna erforderlig tid» »utan åsidosättande af öfriga på Utskottets handläggning ännu beroende ärenden», isynnerhet om det ämne, som sålunda undanskjutes, är vigtigare, än många af dem, som upptagas.
Utskottet har derföre ock uteslutit detta skäl.