Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På Otahiti skulle ju de der flickornas lefnadssätt ej innebära det minsta onda, tvertom skulle de der bli intagna i Indianernes Arreoijs, som utgör samlingen af allt folk af god smak och goda seder, då deremot om en gammal dygdig gumma derifrån skulle få se någon af våra anständigaste damer äta i karlars sällskap, skulle hon säkert af blygsel öfver en så äreförgäten qvinna, hålla händerna för ansigtet.
Uno var et ögonblick nästan färdig at gilla detta resonemang, men snart fann han huru usel jemförelsen var.
Nej, sade han med värma, dygden består intet i inbillningen.
– Utan at vidare söka utreda detta ämne, fortsattes vägen under andra samtal til en källare, der Uno endast för sällskapets skull ämnade inta en sup och en smörgås, men rummet var så fullt af folk, at han ej kunde få något.
En stund stod han i ångor af toddi och afhörde det allmänna pratet, som var så sorlande at han godt kunnat läsa sin syndabekännelse hårdt och ingen skulle vetat annat än at äfven han stått och resonerat.
Hur är det möjligt ropade han ändteligen at någon kan vara road på dylika ställen! och under betraktelser öfver kypares olycksaliga lif, begaf han sig åter til sit hem.
En melodisk musik väckte honom följande morgonen ur sömnens armar.
Det smickrade hans fåfänga at utanföre sin dörr hafva musikanter, och med en viss högfärd häröfver, påtände han sin pipa för at likt en förnäm Musulman ligga och röka under musik.
Detta påminte honom Turkarnes seraljer och hans inbillning målade lifligt sällheten af en skön slafvinnas kyss.
– Ve den niding som förfört henne, ropade han, ty bilden af den sköna slafvinnan var helt och hållit Mari’s.
Ve den som kan och icke räcker den olyckliga en hjelpsam hand, hviskade hans samvete, och den ädla föresatsen at frälsa flickan föll honom in.
Skyndsamt
påklädde han sig och hastade til Mari, hvilken han fann i den mäst lätta och förförande morgondrägt, men – Uno såg icke med begärens, endast med medlidandets ögon – han föreslog henne genast at flytta til et mera anständigt rum, hvarom han föranstaltade; och med tacksamma tårar emottog den rörda flickan detta goda anbud.
På Katturins eller – som han nu af ovilja mot sit namn kallade sig – Kattzauns inrådan, och kanske äfven af egen nyfikenhet, hade Uno sökt inträde i et mystiskt samfund, kalladt Sviagriser Ordens Loge:
Den Silfverhårige Grisen.
Uphofvet til denna Orden, äfvensom orsaken til Logens namn är ganska svårt at förklara.
Någre af Ordensbröderne ville väl påstå, at ordet Gris som deruti förekommer, skulle härleda sig antingen ifrån den gamla Svenske Prinsen Gris eller Gisel, son til Wisbur och Finska Drotten Athe hin rikes dotter, eller ock ifrån Gunno Gris, som i Konung Birger Månsons tid blef tilfångatagen, hälst Systra-Logen i Stralsund kallades Den Storgrymtande (grosgruntzen) Glycer; men at rätt uplösa den frågan, fordrades en så hög grad i Orden, at endast en enda person i verlden kunnat uphinna den.
Jag sjelf, som med mycken möda forskat i gamla handlingar, för at uptäcka huru dermed kunde förhålla sig, känner ej, det oaktadt, rätta betydelsen af ordet Gris, utan nödgas således endast gissningsvis anföra, at som Systra- Logens namn Glycer snarare synes komma af grekiska ordet γλυκεὸς: ljuflig, söt; än af något simpelt fruntimers namn, förmodar jag ordet Gris äfven ehuru just icke grekiskt, ändå af någon dylik ganska stor betydelse.
Efter tryckt kallelsebref, infann sig Uno på utsatt ort och aftonstund i et hus på söder, och invistes uti et litet rum kallat blodiga kulan, der han af en i svart rustning klädd man, som höll en blodig knif i handen, blef tilspord om namn och ålder, om han var blind, halt, hade en stygg näsa, oskickliga lemmar, var sönderbruten til hand eller fot, vinögd eller skabbig; och då han besvarat alt detta, anbefalld at aflägga alla saker han medfört af metall, guld eller silfver och dylikt, hvarefter hans ögon förbundos och han infördes.
En manlig röst talade: hvem vågar nalkas Den Silfverhårige Grisen?
Unos Ledare.
Jag, Den Silfverhårige Grisens vandrande Châtreur, som funnit en ofödd, hvilken enligt Mose lag får nalkas offren; han kallar sig Uno von Trasenberg, medför intet och vill födas.
Rösten tiltalade Uno:
Var välkommen främling om dit upsåt är rent.
Så ren, som den hvita Grisen skall din afsigt vara, om du icke med ånger vill återvända från dessa helgade ruiner.
Den Silfverhårige Grisen vill på anmälan af din önskan, uptaga dig til sin broder, om dit beslut är fast.
Jag frågar dig derföre nu, om du vill undergå de prof, som kan göra dig värdig, och om du dertil tror dig äga nog styrka?
Den Styrande Brodren.
Är du genast färdig at med dessa prof göra en början?
Styrande Brodren.
Främling!
Grisen är svart, svartare är det mörker som omger dig; Hell dig! om du gör honom hvit; men vet at förbannelsen hvilar öfver den som oförmögen åtager sig detta arbete.
Broder Cantzler, för främlingen til de rum der han må pröfvas.
Uno fördes nu af Ordens-Cantzlern genom många omvägar til et mörkt rum, der bindeln togs ifrån hans ögon och han lämnades ensam.
Med mindre mod än den tappre Grefve Fredric von Froburg, men dock icke alldeles utan, afvaktade han sit öde.
– Efter en stund hörde han grisens röst; först grymtade han fint bakom honom i vester, sedan något gröfre i öster och sluteligen med en Elefantstämma i norr.
I vester, i öster i norr, eller på tre särskilta ställen, grymtade nu grisen.
Tydligt hörde
Uno at dessa röster voro gnällande, och skulle föreställa lidande varelsers, men at hasta til deras hjelp, föll honom icke ens in; om någon sitter fast, kommer han väl lös igen, tänkte han.
Hastigt uplystes rummet af trenne bländande lampor, hvilka liksom af sig sjelfva nedföllo och stadnade i en triangel omkring honom.
Nu skådade han i hvad sällskap han befann sig.
Trenne mördade Grisar lågo på en grafsten vid hans fötter och grinade gement emot honom; stelnad blod syntes ännu omkring de dolkar, som djupt inträngt uti deras hjertan; deras små svansar, hvilka spiralformigt reste sig emot höjden, voro omlindade, en med eklöf, den medlersta med lager och den tredje med myrtenqvistar.
Bakom dessa stod en pyramid konstigt ihopfogad af menniskoben och dödskallar, hvarpå en trekantig svart tafla var fästad, tecknad med tre bokstäfver: D. S. G.
Med någon förundran stod Uno och betraktade allt detta, då hastigt trenne i svepning klädda menniskovålnader reste sig undan et svart täcke, som han ej förut blifvit varse, och i samma ögnablick försvunno lamporna och allt blef åter mörkt, endast de tre bokstäfverne D. S. G. lyste med et blodrödt sken.
En liten rysning genomilade Uno, då vålnaderne så oförmodadt reste sig, hälst i samma stund ett iskallt vatten öfversvämmade hans ansigte.
Då han å nyo hämtat sig, tiltalade honom en hes röst:
Olycklige
Uno betänkte sig litet, ty han var ej beredd på den frågan.
Rösten.
Förvillade yngling!
Du söker inträde i en Orden, hvars ändamål du icke känner.
Dessa bokstäfver du ser, dessa fasliga ord, som äro tecknade med blod, du vet icke deras betydelse, se och bäfva (transparanten förändrades nu och der stod:
Dumma Syndares Graf).
Af dumhet sökte du inträde, kan du neka det?
– En syndare är du, kan du neka det?
Och dö måste du!
En annan röst.
Återvänd, ännu är det tid, men snart, snart står det icke mer i din förmåga.
Innan Ufven sju gånger tjutit och Ugglan tre gånger skrikit, skall din ånger sju gånger sönderslita dit innersta och tre gånger dräpa dig.
– Hvarje af dessa tre förskräckliga ord, har ännu en tredubbel bemärkelse.
– Dryckenskap, Spel, Gäld är första ordets förklaring; endast denna uplysning bör stadga ditt beslut att återvända, men om du ej ännu funnit djupet, i djupet branterne och från branterne afgrunden af den olycka hvari du störtar dig, så vet, du skall gråta öfver dina syndiga gerningar, då djeflarna skola glädjas af dit fall. (hemska skratt skallade på alla sidor) Yngling! följ vårt råd; återvänd, eller vill du förtjena detta djeflarnas hånlöje?
Uno svarade litet förtretad nej, til denna sista fråga, det förutgående ansåg han sig icke kunna svara någonting uppå.
En tredje Röst:
Vi hafva gjort enligt våra samveten, vår pligt.
– Hårda prof förestå, ditt hjerta förestafve dina svar.
Rösten tystnade, och den
Riddaren som fört Uno i detta rum, återkom och förbandt ånyo hans ögon och lindade en jernkedja om hans lif, hvarmed han återförde honom samma omväg, in i brödernes samlingsrum, der han upleddes trenne trappsteg, och ställdes på en höjd betäckt med sand.
General-Superieuren.
Ditt första prof är nu fullbordadt.
Du har varit hos trenne af våra bröder, Ananias, Azarias och Misaël.
– Hvad är ditt beslut?
Ditt val är ännu fritt, vill du fortfara at inträda i vår Orden?
Cantzlern.
Jag begär ordet:
Främlingen yttrar väl nu tänkesätt värdige en man, men jag, som enligt min Embetes pligt följt honom under hans vandring, har funnit honom vacklande.
Fritt och otvungit har han lofvat de tre män i bedrägeriets ugn, att ej inträda i Orden, och nu återtager han detta fria löfte.
Uno ville tala, men General-Superieuren befallte tystnad.
Cantzlern. (fortfarande)
Jag hemställer derföre om icke hårdare prof må honom åläggas, dock fäller jag, af medlidande, en förbön för honom, at dessa ej måtte blifva för svåra för en så svag dödlig.
(Uno bet sig i läppen af vrede.)
Gen. Superieuren.
Broder Cantzler!
Din bön är hörd (til Uno) Obetänksamme Främling!
Du har blott erfarit et litet prof.
Dessa rådgifvare voro endast för at pröfva din ståndaktighet.
(med strängare röst) Huru vågar du begära inträde i vårt samfund, utan förmåga at skilja lögn från sanning, föreställning från upriktighet?
– Jag förlåter dock för denna gång dit fel, om du med upriktighet ångrar det.
Jag vet mig intet ha begått något fel.
Superieuren.
Jag begär et korrt svar, vill du fortfara?
Uno. (teg en stund) Ja.
Gå då vidare, men, jag varnar dig, fall icke – Knecktar! binden honom!
Unos händer blefvo bundna på hans rygg och benen sammanknutna med näsdukar.
– Störten honom! ropade General Superieurn, och Uno störtades baklängest ifrån den höjd hvarpå man ställt honom, och föll i en art af hängmatta, den de samlade bröderne behändigt höllo under honom, på det han skulle hindras ifrån att skada sig af fallet.
Ha! ropade alla, han har fallit!
Djupt har han fallit! och nu började de att med förenade krafter skaka hängmattan så, att Uno, fullkomligen som Sancho Panza på Gästgifvaregården, blef trakterad med en himmels sprätt; endast med den skilnad at detta skedde med förbundna ögon och med större allarm; ty midt under mattan voro en mängd jernkedjor fästade, som under skakningen gåfvo et högst obehagligt ljud.
Sedan han en stund fått vidkännas denna motion, svår både för kropp och sinnen, utbars han til et annat mörkt rum, der han insvept i sin matta och omlindad med kedjorna nedlades i en likkista; bindeln togs åter ifrån hans ögon och dörren tilstängdes.
Efter en liten stund tilgick här som i det förra profrummet, nio lampor liksom tändes af sig sjelfva eller upsköto i lika många cheridoner omkring kistan.
Midt framför sig skådade han en galge, och en klockstapel med klocka och vidhängande klämt-rep, men knappt hant han urskilja dessa besynnerliga föremål, förr än lamporna släcktes och alt blef åter mörkt.
– Länge låg han på detta ställe bunden til hand och fot utan at knota, men småningom började tålamodet at förgå; synen var honom betagen, och alt var tyst som i en graf omkring, utom kyrkoklockan, hvarmed man, ungefär hvar femte minut, klämtade.
Redan hade han räknat åtta sådana klämtningar och flere gånger vändt sig ifrån den ena ömma sidan på den andra; sluteligen utropade han: hvad f-- skall det här tjena til! får jag alldrig komma hän?
– Ingen svarade.
– Ändteligen klämtade klockan nionde gången, dörren öpnades, och han infördes på samma sätt som förut i samlingssalen.
Gener.
Hvad är tiden?
Det vet jag intet, men mig har den förefallit rätt lång.
Tiden är half, dit andra prof är nu fullbordadt.
Du har med tålamod genomgått det.
Dit tredje prof återstår, men, som tiden nu är half, och jag har magt at låta honom vara fullkomnad; så har jag på den Silfverhårige Grisens vägnar velat befria dig ifrån detsamma; fullt öfvertygad at af de tre olika lefnadssätt, som der tilbudits dig, du utvalt det enda rätta.
Derföre bjuder jag dig nu, at som tre gånger pröfvad, vara tre gånger välkommen.
Likväl, som du under dessa prof fallit, har den Silfverhårige Grisen endast uptagit dig i första gradens andra grad, eller til broder af den Svartfläckige Grisen.
Dit framtida upförande och din lydnad skall kunna göra dig värdig af en högre.
– Mine Bröder! tillåten J at den blinde må få skåda Grisen?
Bifallstecken gjordes och bindeln lossades från Unos ögon.
Han fann sig omgifven af en talrik samling Ordens Bröder, hvar och en beprydd med sin grads decoration, och hållande händerna i en spitsig vinkel, likt et tryne för munnen.
General-Superieuren satt på en thron i samma ställning, och vid hans sida stod en af bröderne i en hvit mässskjorta, hållande et svart brinnande vaxljus i den ena, och et svärd i den andra handen.
På et hyende framför honom, låg en stor bok upslagen.
– Silfverbevingade Broder Ceremoni-Mästare! sade General-Superieuren, framför den nyfödda til altaret.
– Öfverste Prest i Vester gör er skyldighet.
Uno framfördes och befalltes at endast stå på et ben under det Öfverste Presten läste följande:
Pröfvade, Tålige, Värdige!
I dit sköte vill jag på Ordens vägnar nedlägga dess första heliga förborgade sanningar.
Den Silfverhårige Grisen är tre:
Dygd, Snille, Glädje.
Dessa tre egenskaper skall du icke endast äga, utan dem skall du öfver jorden utbreda.
Grisens fiender äro äfven tre:
Dumhet, Synd, Gråt.
At af jorden utrota dessa, skall vara dit ändamål.
Tre äro Dygdens prof. – Du skall icke tro lögnaktigt tal.
Du skall vara tålmodig.
Du skall vara glad.
– De tre Grisarne du sett, hvars svansar voro omlindade med eklöf, lager och myrten, beteknade huru slutet af allting bör utmärkas genom dygd, snil le och glädje, och de tre klagande grisarne du hört i Vester, i Öster och Norr, betecknade de svårigheter, som från alla dessa håll möta detta mål.
Uno underrättades vidare om tecknet hvarpå en broder kunde igenkänna den andra, som utom det konstiga handtaget med tummarne i kors inuti handen, bestod deruti, at då en invigd ville i et Hof eller i en koja, likamycket på hvad ort och ställe, undersöka en okänd, skulle han nypa honom en nypning i venstna armen, och utsäga början af namnet Ananias eller A–na, såsom kännetecken at han varit i bedrägeriet ugn; hvarpå den andra skulle svara med slutet eller ni–as; och nypa den första två nypningar i högra armen, om han var invigd; men svarade han Aj! eller något annat utrop af smärta öfver nypningen, eller som också kunde hända, dertil bifogade en örfil, kunde den som undersökte vara säker at han träffat en profan.
Han erhöll derefter Ordenstecknet, som bestod uti et trekantigt ok, såsom sinnebild af det band som hindrar grisar at vandra på orätta vägar; aflade den til obrottslig tystnad bindande Eden, och tecknade sluteligen sit eget, jemfe det namn han inom Orden erhöll af Eumæus, uti en stor med emblemer prydd bok.
Efter alla dessa förrättningar, återtog den styrande Brodren Order:
Mine Bröder!
Den stund är nu förfluten, som vi helgat åt alfvarsammare yrken och oss sjelfva.
Vi återgå nu til den verld, hvilken vårt ändamål är at från dumhet och synd och deras säkra följeslagare gråt och tårar befria; men för hvars nyfikenhet det sätt döljes, som vi nyttje, at hos den lastfulla inplanta dygden, hos den dumma uplifva snillet och bland förtviflade utbreda glädjen, just derföre at en allmänhet kan icke på samma sätt använda dessa medel, som valde och bepröfvade bröder.
Ja måtte alldrig någon broder, för hvad pris som hälst, yppa denna hemlighet.
Måtte lika som triangeln är en sinnebild af den Elementariska naturen, som består af tre och en expression af tingens grundval, som är oryggelig, äfven medlemmarne af våra tre grader vara oryggeliga vinklar i dess hela förträffliga sammansättning!
– Förenen Er mine Bröder med mig, och med Ordens tredubbla slag beseglen denna önskan, hvarmed Logen äfven för denna gång är slutad.
Alla Bröderne reste sig på et ben, och med Ordens tre gånger tredubbla slag beseglade den styrande Brodrens högtidliga önskan, hvarefter den förr rådande tystnaden förvandlades i et allmänt sorl, Vaktmästare undanröjde alla Ordens anstalterne, och spelbord och kort framsattes i deras ställen.
Nöjen och munterhet skulle sluta sammankomsten.
Uno stod och betraktade ömsom sin nya silfver-decoration, hängande i et svart och hvit-randigt sidenband, och ömsom de valde och bepröfvade bröderne, som placerade sig vid Gråpojsborden, då Ordens-Ceremoni-Mästaren Löjtnant Flycht von Striden, förtroligt tog honom under armen och hviskade i örat, at i rummet utmed, vore börjat med en liten conversations- Raffel.
Uno spelade sällan, dock följde han Löjtnanten til det omnämnde rummet.
Et obehagligt dån, af tärningkasten ljudade vid inträdet, och tobaksrök i digra skyar omsväfvade bröderne, som posterat sig omkring lådan, med hvar sin liten eller tjock sedelpacke i handen.
I början höll han sig på afstånd, för at icke trängas, men, utan at just sjelf veta huru han kommit dit, stod han snart helt trångt invid lådan; dock endast af nyfikenhet at bese spelet, ej för at söka sin lycka.
– Kastet gick sin tur omkring, och han såg med förvåning, huru lätt man här förtjenade penningar.
– Nu var handen hos Unos granne och han felade.
Kattzaun, hvilken stod på andra sidan om Uno, och med otålighet tycktes vänta på tärningarne, bad honom slå för två Riksdaler.
– Uno tog tärningarne, slog ut dem, och vann sina två Riksdaler.
Kattzaun kastade ut sin Sedel:
Se där ta’n; Intet behöfver jag gräla om et par daler, men nog brukar man eljest lägga penningar i brädet, innan man slår.
Också vet jag intet, hvarför jag ensam skall hålla på andra, när jag alldrig får hållit igen.
Nå! nu är Banqven fyra daler.
Men pengar i lådan.
Uno tog fram et par
Riksdaler och lade dem til Banqven, blåste litet på tärningarne, och slog ännu en träff. –
Kattzaun.
Det är nu sjelfgjorda glatta hin håken, at jag alltid skall hålla på de händer, som alldrig kan fela.
Banken är åtta daler Banco!
Jag håller bara en (hans kapital var nu endast en blank Riksdaler).
En annan Spelare.
Resten!
Kör sa Trasman!
Med en lorgnette följde denne upmärksam alla kasten, och uprepade dem med rim.
Fem, fyra, tre; re-ti-re.
Fem, sex, fyra; pengarna bli dyra.
Et, två, sex, pengarna gå til vägs – felt i Vesterås!
Ach du lilla Notenius!
Sex, fem, två; Olanders sagen!
Ja nu skall man få se at han träffar, tvåan låg oppe den karnaljen, men hon vände sig igen.
Ja! tag mig – slog han icke träff.
Kattzaun drog sig nu ur spelet då han såg sin sista Riksdaler förlorad, och ställde sig bakom Uno, i hopp at få låna.
– Hur stor är Banken? ropade Kapten Geldearm, som inträdde.
Den skall vara Sexton Riksdaler svarade Uno – men jag slår hälst för mindre.
Kör för hela Medaljen!
Fem, två, två.
Ja, pengarna lär jag få.
Honett hjerta på karl!
Uno hade ingen ting at invända; två tvåor lågo verkeligen rätt synliga i lådan.
Med missnöje fann han nu sina vundna penningar ännu hastigare förlorade än erhållne, och föresatte sig derföre, at om lyckan ännu en gång ville gynna honom, han då skulle sluta vid tredje träffen.
Emedlertid höll han nu blott för at återfå sina egna förlorade två Riksdaler på de andras händer; men olyckan förföljde honom beständigt.
Sluteligen började han ledsna, och med något bekymmer räkna i sin kassa, som icke tycktes fullkomligt tilfridsställa hans väntan.
– Nu höll han blott obetydligt, och sällan i afvaktan at slaget å nyo skulle komma til hans hand; hvilket liksom anade honom, skulle återhjelpa hela förlusten.
En munter Fändrik, jag har glömt hans namn, just han som har så ovanligt qvicka infall, hade nu handen; också upfann han immerfort förbättringar i sättet at rulla tärningarne, under och öfver arm och så vidare; sällan stadnade mer än en tärning i lådan, de andra två måste igensökas på golfvet ibland der befintliga kort och lerpipbitar.
Denna luftiga
Herre framhastade en hopkramad Sedel, men ingen vågade hålla på hans lyckliga hand, endast Uno hade smak, och framstack en liten sedel.
Hvad är det för en liten perdrieng? frågade
Fändriken, – jag slår intet för mindre än Banken, som är en cacherad skurk.
Har intet Herrn råd at ta den hel, så kan jag intet.
Den är dessutom intet stor.
Min älskvärda
Herre kan ju lika lätt vinna som tappa.
Uno blef litet stött öfver Epithetet älskvärda af en okänd person, och svarade derföre nästan af hämnd; Nå så kör då!
Pengar talar!
Ingen vänskap utan pengar!
Uno tog åt sin kassa, och i samma stund lågo tre underbara sexor för hans syn.
Vid undersökningen af Bankens storlek, befanns en 100 R:d.
Banco Sedel liggande inuti en mindre.
– Lyckligtvis räckte
Unos kassa ännu at betala detta, men återstoden blef ganska obetydlig.
Vreden och bedröfvelsen, tvänne ohyggliga artister, öfverföllo nu Uno, den ena målade hans ansigte med blodfärg, och den andra modellerade hans liniamenter.
Munnen updrogs några linier och böjdes i en nedåt vänd halfmåne, och kindens och pannans muskler sammandrogos til sorgens fullkomliga afbild.
Hans röst förändrades til en skorrande bas vid uträknandet af summan, och hans unga knän svigtade trolöst under sin börda.
Sådan ungefär stod nu den ädla och redliga ynglingen, och dock väckte detta nästan ingen upmärksamhet, ty de flesta af sällskapet hade antingen samma mine och ställning, eller ock voro de berusade af en vild glädje; endast Kattzaun, hvilken oturn genom långsam öfning invigt, gick til utseendet någorlunda kall, fram och åter på golfvet, och rökte med en korrt lerpipa.
I största tysthet drog Uno sig nu ifrån spelet, upsökte sin hatt och kappa, och begaf sig med tolf skillingar i penningar, hela återstoden af hans förmögenhet, trapporna utför.
– Tvänne Brandvakter stodo just utanföre porten i et gathörn och skreko emot månan, som medlidsamt tycktes afhöra deras föråldrade röster.
– Uno hörde dem med förargelse, stå och anropa Försynen så nära en spelklubb, och ropade derföre i vredes mod, likasom en gång Bias:
– Tig!
Om vår Herre får höra er ropa och kastar sina ögon hit, så låter han visst hela huset förgås, och er med gamla r – – – !
Natten var långt liden, endast här och där lyste det i något vindsfönster.
Ach! den fattiga gumman som kanske bebor detta lilla rum, tänkte Uno, har redan upstigit, eller ock setat hela natten, för at förtjena några skilling åt sig och sina barn; jag deremot har bortslösat en stor summa.
Nej jag skall alldrig mer taga i någon tärning.
– Nej tag mig S ...! tillade han högt, jag nånsin skall spela Raffel.
Jag Auctor, som sjelf under mit vistande i Stockholm på sjuttiotalet, en morgonstund omkring klockan fyra spatserat öfver gamla Norrbro i samma belägenhet som Uno, och nästan ändå i litet sämre, ty jag hade tillika lånt penningar under spelet, och äfven förlorat dem, min hatt och mina galoscher, känner lifligt hvad känslor han nu skulle ha.
En vis har sagt: at spela och förlora går väl an, men at sen gå hem, deri ligger det
svåra, och häruti har han ganska rätt.
Tusende förebråelser liksom trängas, för at då på en gång kunna framställa sig, och de enda tröstegrunder man vid dylika tilfällen kan äga:
At man varit i förnämt sällskap, och at erfarenheten alldrig kan köpas för dyrt, framställa sig väl, men det förra tröstar ganska obetydligt, och det senare åtföljes altid af den tanken: nu var det likväl dit eget fel at den ej köptes för bättre pris, och trösten blir derigenom ganska bitter.
Sömnen flydde
Unos läger, först då folket på gatan var i full rörelse, njöt han en orolig slummer.
Gårdagens olyckliga spel lefde i hans inbillning.
Raffellådan med sina tärningar, som altid utvisade två tvåor och en etta, stodo tydligt för hans ögon, och det lomma dånet af kastningen ljudade beständigt för hans öron; grisar och svin, et minne af receptionen, blandade sig äfven oredigt med spelet, och gjorde denna dröm til den aldraohyggligaste han kunde få.
Et buller på dörren väckte honom ändteligen från denna obehagliga sömn.
– Stig in! ropade han.
En åldrig simpelt klädd man inträdde – ursägtade sit tidiga besök och frågade om han hade den äran at tala med Herr Sekreteraren von Trasenberg.
Ja, svarade Uno. –
Herre! fortfor Gubben, jag är en olycklig far, som har at tacka Er för hoppet at ännu på grafvens brädd få se min högsta önskan upfylld, återse mit barn.