Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Åh, vi finge nog tag i någon hygglig person, som skrefve i tidningen en lång rörande historia om tvenne värnlösa adelsdamer, som råkat i det mest oförtjenta betryck, och så gissar jag att det äfven sades något om den enas makalösa skönhet och den andras fasta karakter . . . och derefter skulle man få se, hur kammarn blefve för trång för alla de besök, som nyfikenheten lockade till oss.”
”Fy, det vore förnedrande!”
”Alldeles icke – och min själ, det vore ett så dåligt tillfälle att bli sedd af allehanda slags folk!”
”Men i alla fall vore det ovärdigt, mamma!
Jag känner att vi ej kunde ega rättighet att handla så, ty vi hade ju med flit ställt oss i onödiga utgifter . . . ”
”Låt mig denna enda gång råda: låt oss taga den lilla kammaren för sexti riksdaler!”
”Bestämdt icke, kära barn!”
”Se så – låt oss komma öfverens!
Ingen skulle krångla uppför alla de trapporna, du lilla!
Vi måste ha ett riktigt rum . . .
Och hör nu – under denna tiden ha vi insparat öfver tjugufem riksdaler: det är så mycket att vi betala första qvartalet.
Nå, när man har tre månader på sig – nittiotvå dagar, du lilla – så skulle man väl vara bra dum, om man icke hittade något råd i nöden.”
”Men om det icke bure sig bättre?”
”Så blir det, gudbevars, icke värre än att jag sätter örhängena och sommarkappan, som jag ärfde efter salig Regine Sofie, på assistansen – under vintern behöfver jag den ändå icke, och der är just en välgörande inrättning den der assistansen: det man har der, slipper man vakta hemma för tjufvar.”
Blenda log och motsade ej längre.
Ett vackert rum med kök för ett hundra riksdaler togs tre trappor upp vid Riddargatan – och med fri utsigt åt sjösidan.
När man skulle besluta sig att bo ”reelt”, så borde man välja en gata med reputerligt namn, och hvilket kunde väl vara på en gång reputerligare och betydelsefullare än Riddargatan!
Blenda var idel förtjusning öfver att en sådan gata verkligen fans.
Men nu gällde det att skaffa sig arbete, hvilket blef än svårare.
Nipperhandlerskorna voro öfverhopade af sökande – det enda som hos dem fans att få, nemligen hattsöm, förstod ej Blenda.
I lärftsbodarna var man lika fjär, ty hvar och en hade sina.
Återstod att annonsera om emottagande af ”alla slags sömnader”; och nu kommo visserligen några personer, som ville ha klädningar ”väl och modernt sydda för godt pris”, men detta var åter något som våra damer från landsorten ej kunde åtaga sig.
De ville ha linnsömnad och broderi – och man svarade dem att den förra finge man verkställd på korrektionshuset för hälften så lindrigt pris, och hvad broderiet beträffade köpte man det färdigsytt i modehandeln.
”Nånå, nånå”, sade fru Emerentia, dagarna förrän de skulle flytta från den lugna bostad, som de nu snart i tre månader innehaft, ”nånå, man får icke misströsta vid de första motgångarna!”
”De första” – svarade Blenda: ”vi ha nu så visst haft tjuge som en!”
”Om än så är, kära du, så ha vi deremot minst tjuge ressurser qvar!”
”Än obehaget se’n att så här springa på gatorna!”
”Lugna dig, du lilla!”
”Det är icke så lätt att vara lugn: den otäcke kammarjunkaren möter mig öfverallt, jag må komma från hvad håll som helst, och ständigt tilltalar han mig så artigt, att jag icke har kontenans att säga honom hur ledsamt det är.”
”Men, kära barn, det får du väl ändå göra, ty han är ingen karl för oss – och se’n tålde icke, som du mins, salig Regine Sofie det ringaste, som stötte på si och så.”
”Ack, min goda, goda tant, om hon ändå lefvat – hon hade aldrig öfvergifvit oss.”
”Se så, mitt gryn, gråt icke!
I morgon skola vi gå ut till Regine Sofies graf: vi vilja icke lemna detta hus utan att hafva tagit afsked af och tackat den, som värnat oss . . .
Men hör på, du lilla, om jag skulle baka smörbakelser, som jag är så snäll med?
Gud välsigne oss för sådana smörbakelser som de ha här!”
”Kära mamma, hur kan mamma tänka på smörbakelser, just när vi begråta salig tant och tänka på en vallfart till hennes graf!”
”Bevars, du lilla, det ena goda skämmer icke bort det andra – man får väl, oaktadt sorgen, också tänka på det jordiska, och utan all fråga var det en lycklig idé, isynnerhet som förslaget icke är så särdeles kostsamt.”
”Men hvad skall jag göra, om det blir så motigt att ingen söm kan erhållas?”
”Jo, vet du, jag har för den händelsen en annan plan i görningen.”
”Det faller mig in att du med din talang i ritning – ty det var då en riktigt grundlig undervisning pappa gaf dig – att du, säger jag, kan annonsera om att ta emot mindre barn.”
”Tycker mamma det?”
”Det tycker jag visst: på det sättet får man bekantskap med föräldrarna, och bekantskaper, kära du, det är alltid hufvudsaken.”
”Men . . ”
”Tyst, tyst med dina men: sådana taflor som du ritar, med de sötaste sjöar, träd och små hundar, duga nog för barnungar att göra efter – således är den saken bestämd.”
Blenda ville ytterligare försöka några små invändningar, men det var omöjligt att betaga fru Emerentia hennes öfvertygelse och hennes mod, hvilket sednare betydligt underhjelptes af vissheten att man med egandet af skinkan, smörbyttorna och osten – hvilket allt ännu fanns i behåll – kunde trotsa en hel hop missöden.
Blendas mod var på intet sätt jemförligt med hennes mors.
Men exemplets makt verkade dock lycklig.
På vägen från nya kyrkogården gingo följande afton tvenne sorgklädda fruntimmer med näsduken för de tårdränkta ögonen.
Det var fru Emerentia och hennes dotter.
Med blödande hjertan, djupt kännande det öfvergifna tillstånd, hvari de genom tant Regine Sofies död blifvit lemnade, hade de nu sagt henne sitt sista ömma farväl, och Blendas känsla var ej minst upprörd vid tanken på att hon några timmar innan den goda tantens bortgång gjort henne så mycken smärta.
Ännu hade ej mor och dotter meddelat sig åt hvarandra i ord – hvad skulle de också ha haft att säga utom det många gånger upprepade:
”I morgon måste vi lemna vår fristad, i morgon är det liksom vi först trädde in i denna villsamma verld!”
Ett häftigt gående bakom dem, derefter en djerf blick från sidan och sist ett ljudligt:
”Åh, ödmjuka tjenare . . se, det var ett möte som kan kallas angenämt!” uppskrämde fruntimren ur deras smakfulla dvala.
De upplyfte på en gång sina ögon och sågo framför sig en af sina ångbåtsbekantskaper: kongl. sekter Born.
”Vi komma från min systers, vår enda beskyddarinnas, graf!” svarade fru Emerentia med en så sorgsen och allvarsam ton, att den unge mannen ögonblickligt lät leendet på sina läppar och i sina ögon försvinna.
Med ett uttryck af grannlagenhet sade han, i det han deltagande betraktade Blendas milda, svårmodiga ansigte:
”Det var sannerligen ett hårdt slag, som jag djupt beklagar – men jag vill minnas att det var en annan slägting som hemtade herrskapet från ångbåten?”
”Ja, det var min systersson lärftskramhandlaren, en mycket hederlig man, men, herre gud, han har många att lemna sitt skydd och sitt arbete åt, och vi äro icke heller gerna någon till last, om vi kunna undvika det.”
”Får jag fråga om herrskapet bor qvar vid Styrmansgatan, eller om herrskapet flyttat?
Fru Emerentia såg forskande på sin dotter.
Kongl. sekterns uppförande var ju så hjertans hyggligt och aktningsfullt som någon kunde begära, och det skulle visst kännas som en stor himmelsk lisa i sorgen att någon stund få språka med en person, som visat sig så deltagande.
Men syster Regine Sofies varningar ljödo ännu i fru Emerentias öra, och då Blenda med en lätt skakning på hufvudet tillkännagaf sin mening, återtog vår fru med en liten förlägenhet:
”Var så god, min bäste kongl. sekter, och . . och fråga oss ingenting!”
”Jag tviflar visst icke på den vänliga meningen, nej nej, på intet sätt, men vi äro ett par värnlösa fruntimmer och vi böra icke mera vara så tillgängliga som på ångbåten – och jag kan säga kongl. sektern att vi blefvo rätt ledsna öfver att den tillgängligheten kunde tydas illa.”
”Hvad i himlens namn menar hennes nåd – sannerligen ser det icke ut som om jag mycket misskrediterat mig?”
”Åh, icke just det; men . . biljetten och . . .
”Min bästa fru v.
Kühlen, det skulle göra mig obeskrifligt ondt, om herrskapet å sin sida gifvit någon dålig tydning åt min enträgenhet att få förnya bekantskapen.
Om emellertid min biljett för öppet röjde det intresse jag skulle hafva haft af det nöje, som jag hade äran att föreslå, så torde åtminstone mitt beskydd derunder icke i någon mån ha stridt mot det passande, ty min mor och mila systrar, som för tillfället voro i staden, befunno sig på samma ångbåt.”
”Men den omständigheten nämdes icke vid bjudningen!” inföll Blenda.
”Jag erkänner att denna glömska var felaktig.
Men det vore hårdt, om det straff, som fru Thormans svar innehöll, icke kunde anses tillräckligt, utan att det ytterligare skulle skärpas genom ett misstroende, som på det högsta sårar mig!”
”Men när vi i alla fall ej kunna taga emot kongl. sekterns besök, hvartill tjenar då att säga hvar vi bo?” invände fru Emerentia.
”De andra herrarna finge minsann också då snart veta det!”
”Ingen af dem, som fru v.
Kühlen benämner de andra, äro för närvarande i staden.
Löjtnanten – som verkligen var otröstlig öfver sin motgång att ej få återse herrskapet – hade blott ett par veckors permission; baronen, hvilken höll på att röra upp både himmel och jord af samma orsak, blef så godt som genast hemkallad för en vigtig familjangelägenhet, och herr A., handelsexpediten, vistas, efter hvad jag hört, för närvarande i Frankrike.
Af hela vårt lilla ångbåts-kotteri är jag således ensam qvar, för att uppbära skulden för allas våra synder.”
”Jag tror icke”, återtog Blenda, ”att vår goda tant skulle gilla att vi förlänga detta samtal, och herr kongl. sektern förstår lätt vår fruktan att försumma de goda råd, som vi tyvärr ej mer kunna höra.”
”En så tydlig befallning kan jag ej annat än förstå.
Men vid sjelfva denna tants stränga grundsatser bedyrar jag, att, ifall det är så olyckligt att herrskapet icke eger någon beskyddare och hjelpreda här, det är att drifva grannlagenheten för långt, om min välmening afslås.
Jag begär hvarken att få föra herrskapet på nöjen eller promenader – ty min mor och mina systrar ha redan återvändt till landet – men jag utber mig deremot att, under den månad jag ännu kan disponera här (jag skall sedan nedåt landsorten och fara på ting), få vara herrskapet till gagn med råd och handling, ty vid gud jag känner något bättre sätt att godtgöra min förra påflugenhet!”
”I hvad fall skulle kongl. sektern då kunna gagna oss?” tog sig fru Emerentia mod att fråga.
”I hvad som jag blir hedrad med, hoppas jag!
Har herrskapet rum?
Har herrskapet fått inköpt ved?
Vintern tillstundar.
Och kom ihåg, att om min tjenst blir antagen, begär jag att få anses som en verklig vän!
De som känna mig, veta att under mitt naturliga lättsinne ändå en smula hederlig karl är gömd.”
”Det tycker jag att vi kunna rätt väl skönja, Blenda mitt barn?
Och jag ser icke hvarför vi i vår ensliga belägenhet ej skulle tala uppriktigt, med den gode kongl. sektern?”
”Liksom till en son, en bror – på min heder, jag är nu så allvarsam att fröken gerna kunde kalla mig onkel . . .
Således börja vi med rum . . ”
”Det ha vi fått, ett ganska gladt och prydligt på Riddargatan i n:o . .
”Och ved?”
”Den har Patrik – gud välsigne honom – redan skaffat oss, liksom vi ha honom att tacka för det vi efter salig syster min erhöllo hyggliga och galanta möbler till rummet.”
”Nå, gudskelof, utsigterna ljusna ju allt mer och mer!” yttrade kongl. sektern med ett så innerligt deltagande, att sista gnistan af misstro försvann ur både moderns och dotterns tankar.
”Men”, inföll Blenda med en lätt suck, ”det aldra nödvändigaste saknas emellertid.”
”Och det nödvändigaste?”
”Är arbete.”
”Se der då ändtligen ett fält för min verksamhet!”
”Verkligen – skulle det vara så lyckligt att kongl. sektern har något förslag?”
”Jag är bekant med ett par gamla hedervärda fruar, och som de äro goda själar och i allmänhet ganska verksamma, skola de hjelpa mig i den här saken.
Vill herrskapet ta emot mig, då jag kommer med svaret?”
”Ja, herre gud, när det är i så angeläget ärende, kan ej annat komma i fråga, min gode kongl. sekter!”
Och nu en gång i farten med sina förtroenden, lemnade fru Emerentia kongl. sektern en så fullständig redogörelse öfver hvad som passerat efter ankomsten till Stockholm, att han tyckte sig sjelf hafva bevittnat alltsammans – och man förstår att det icke var en ringa triumf för vår fru, att i tysthet få meddela sin nye förtrogne att hennes dotter haft tvenne utmärkt hedrande giftermålsanbud.
”Om jag vågade”, sade kongl. sektern, och lutade sig ned mot fru Emerentia – Blenda, som gick något afsides, hörde ej detta samtal – ”om jag vågade, skulle jag fråga hvarför icke fröken fann något af dessa så hedrande anbud värdt sin uppmärksamhet?”
”Åh, det, min gode kongl. sekter, hade sina randiga skäl, som ligga i framtiden . . . nog af: vi hade gudskelof ej behöft hafva alla de bekymmer, som vi nu dras med, om vi varit benägna att ta hvad som bjöds.
Men kommer dag, kommer råd, sa’ alltid min salig farmor, som sett verlden.
Flickan är ung och föredrager allt slags vedermöda framför förlusten af sin frihet.”
”Nå, det är precist som jag . . .
För att löna fru v.
Kühlens förtroende med ett annat, vill jag erkänna att min familj för närvarande rätt ifrigt konspirerar mot min frihet, den man vill lemna i händerna på en ung rik prestdotter.
Att börja med retirerar jag nu till landsorten, men det torde väl hända att, då jag får min vice-häradshöfdingefullmakt på fickan, jag återkommer för att helt stadigt lägga den och mig sjelf vid den ifrågavarandes fötter.”
Efter denna bekännelse, tydligt afgifven för att fullkomligt lugna fruntimrens farhågor, nalkades äfven Blenda.
Och i bästa förstånd kom man till staden, der kongl. sektern sade dem farväl under förnyadt löfte att visa sig som en värdig onkel till fröken Blenda . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Dagen derefter flyttade mor och dotter in i sin nya bostad – och hvilka känslor kunde liknas vid fru Emerentias, då Patrik mötte henne med dessa ord:
”Hyran för första qvartalet är betalt, moster . . . fördömme mig, skulle jag icke vilja göra en hel hop till, men det har sig icke så lätt att göra allt hvad man vill!”
Sednare på dagen infann sig kongl. sektern och medförde äfven å sin sida goda nyheter.
”Ser du nu, du lilla”, sade modern triumferande, ”ser du, hur den gode guden jemnar allt för oss!
Patrik är så godt som en liten försyn, och kongl. sektern vår goda engel.”
”Ack ja, jag hade orätt i att frukta!”
Tvenne månader voro förflutna.
Under en kall och ruskig afton i slutet af november återfinna vi vår hjeltinna sittande framför den sparsamma brasan i det nya hemmet.
Med en blandning af glädje och öm oro betraktade hon sin mors bleka, infallna kinder, hvilka, efter en flera veckor långvarig frossa, åter började få färg och en anstrykning af hull.
Fru Emerentia half-låg i en länstol, men i sjelfva sitt medtagna tillstånd hvilade hon dock icke från arbetet: hon stickade på barnstrumpor.
”Ack, mamma, hur kunna vi nog prisa Gud att denna så mörka och sorgliga tid ändtligen börjar ljusna – ty blott mamma blir frisk, ljusnar allting.”
”Tack, mitt älskade stackars barn, du har lidit mer än jag . . . ”
”. . . af smärtan att kunna göra så oändligt lite – ja, det tror jag nästan.”
”Och hvarken
Henriette eller Patrik ha varit här på hela långa tiden.
I början kom ändå han någon gång . . nånå, de karlarna ha mycket att tänka på – och se’n, då han icke hört af oss, har han förmodligen trott att vi mådde bra.”
”Förmodligen!”
”Om du besökt honom, hade han kommit straxt, derom är jag fullt säker.”
”Jag har icke kunnat förmå mig att gå dit . . . och se’n så var jag rädd att träffa kusin Johan – troligtvis är han nu hemkommen.”
”Ack”, suckade fru Emerentia, ”tänk om vi ej handlat så alldeles klokt – tänk, om den der skånske grefven aldrig låter se sig mer?”
Sjukdomen hade, som man ser, gjort vår fru en smula förnuftig.
Blenda svarade ej – hon vände sig hastigt bort för att dölja en tår, frampressad af hennes nu så länge gäckade förhoppningar.
”Och den här dyra välsignade chinan, kära du . . ja ja, den skall till – men så är det också ingen drygsel i de styfrar vi förtjena.”
”Och ändå hade vi rätt stor förtjenst under första månaden, då den snälle vänlige kongl. sektern med sin rekommendation gick oss till handa.”
”Men, gudnås, nu är han borta; och fastän fruarna lofvade att ej ta sin hand ifrån oss, fruktar jag att den här krångliga sjukdomen gjort dem uppledsna: det sista täcket gick allt bra långsamt!”
”I går, när jag var hos fru C., sade hon mig också något rätt ledsamt.”
”Hvad då, barn?”
”Att hon var tvungen dela på de arbeten, som hon och hennes vänner hade att bortlemna, emedan det fins så många behöfvande, som hon ej har hjerta att neka.”
”Det har hon visst rätt i, du lilla, och ehuru det blir en förlust för oss, är det så mycket bättre för andra stackare att hon tänker så . . .
Men låt se – vi ha ännu i behåll min stora fantasi.”
”Hvilken då, mamma?”
”Kors, smörbakelsen, vet jag!
Så snart jag blir frisk, sätter jag den planen i verket, och det är något inom mig, som säger att den skall lyckas.”
”Åh, det blir mycket långt tills mamma kan gå ut i köket, och emellertid . . . ”
”Jag förstår väl ditt emellertid, barn, men min salig farmor, som sett verlden, brukade alltid säga att efter sju bedröfvelser . . . ”
”Ack, jag vet, jag vet, mamma!”
”Om du vet, så bör du också lita på att äfven vår sol går upp igen . . .
Låt se, hur mycket pengar ha vi nu in alles?”
”In alles”, svarade Blenda med ett leende, som bekymret icke kunde undertrycka, ”äro vi i besittning af 3 en-riksdalrar och 12 sk. i löspengar!”
”Nånå, kära du, sämre kunde det vara, helst som vi ännu ha qvar af vår proviant – skinkan är ju icke halftagen . . .
”Men sista osten är borta – jag hade inga kontanter åt madam för förra veckan.
Och dessutom är sådan mat nu icke passande för mamma: doktorn talar om buljong, och portvinet är slut!”
”Trösta dig, min engel!
Jag skall ta ännu en butelj af de pengarna vi ha, och några marker kött köpa vi oss också till en kraftig buljong – men blir jag icke sedan menniska, så må katten kosta på sig sådana dyra saker!
Kanske är det aldra bäst att jag återgår till min gamla diet.”
”Men till allt slags diet fordras ju ändå något, och för detta något måste vi på ett eller annat sätt finna utvägar.
Jag tror . . . ”
”. . att det enda möjliga är, att jag annonserar om att gå bort och sy i husen.”
Detta förslag stridde ganska starkt emot fru Emerentias lilla högmod, och det kostade henne ej ringa ansträngning att komma till en öfverenskommelse dermed.
Slutligen gaf hon dock med sig, likväl blott på det villkor att Blenda, som helt och hållet förkastat ritlektionerna, i stället skulle på samma gång med sömnaden annonsera om ett ungt fruntimmer, som för billigt pris önskade undervisa mindre barn på fortepiano.
”Ja, vet mamma, det tror jag att jag vågar göra!
Noterna känner jag fullkomligt, och nog kan jag tillräckligt för att hjelpa dem tillrätta, som icke kunna något.”
”Nå, ser du nu hvad en förnuftig öfverläggning medför!
Redan i morgon skall du lemna in annonserna.”
Ett par dagar sednare voro verkligen båda annonserna att läsa i Dagbladet.
”Vi få aldra minst tjuge svar på hvardera!” spådde fru Emerentia.
Men oaktadt denna lysande förhoppning blef hon icke särdeles modfälld, då de fyrtio svaren reducerade sig till två, d. v. s. en biljett för hvardera annonsen.
Den angående sömnaden tillkännagaf att det unga fruntimret, som önskade gå från och till, kunde för muntlig öfverenskommelse infinna sig i det uppgifna huset på Österlånggatan, hvaremot svaret åt ”den billiga musiklärarinnan” hänvisade till Glasbruksgatan, n:o . .
”O, min gud, hur skall jag ens hitta dit en så förfärligt lång väg!”
”Det värsta är,” anmärkte vår fru, en smula nedstämd, ”att du troligen kommer att slita ut dina skoplagg, kanske innan någon betalning utfaller!
Vore det ändå sommar, så kunde du för tre styfver komma öfver på roddarbåtarna.”
”Det blefve i alla fall – då jag måste öfver på två ställen – 3 sk. fram och åter . . .
Men jag skall gå så nätt, att mina nya kängor nog hålla ut den här vintern.
Och madam är visst beskedlig och följer mig.” . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Andra förmiddagen, sedan hon omsorgsfullt klädt sig – det var alldeles nödvändigt att göra ett behagligt intryck – och sedan hon erhållit sin mors varmaste lyckönskan, begaf sig Blenda å väg för att söka lyckan.
På första stället emottogs hon af ett par gamla mamseller, mycket surmulna och mycket prutande, som ville ha en person att sitta hos sig och sy hela dagen för 8 skillingar.
”Ack nej, det är mig icke möjligt – då förtjenar jag alltför lite!” svarade Blenda ödmjukt, men fast.
”För lite . . huru för litet – då hon får maten till, min lilla mamsell!”
”Jag går ej ut dermed.”
”Men vi kunna säga henne, att det fins öfver hundra fattiga flickor, som anse det anbudet öfverdrifvet hederligt, och att, om vi vore småaktiga, vi kunde få så många vi ville för 6 skillingar . . för 4 . . ja, för bara maten, och ändå erhålla välsignelser dertill – gudskelof, vi hafva de fattigas välsignelser: de veta hvilka vi äro!”
”Men jag måste nödvändigt ha 16 skillingar!
Jag syr så flitigt, och min mor, som nyss legat sjuk, är i stort behof af det lilla jag kan förtjena.”
”Åh, sådant der känner man mycket väl till: den historien är gammal, min lilla vän . . .
Hvad heter annars hennes mor?”
”v.
Kühlen.”
”Hvad för slag – är hon fröken?
Gudbevars, bjud då ut sin tjenst hvar hon behagar, min fina nåd!
Vi vilja visst icke ha så förnäma sömmerskor . . .
Fröken . . kantänka!
Förmodligen från landsorten?
Till Stockholm skola de då alla, antingen det bär eller brister: der skär man guld med täljknifvar.
Men det är nog annat slag!”
Blendas hjerta svällde af harm: hon kände tårarna stiga sig i ögonen, men var likväl nog lycklig att kunna återhålla dem.
Skyndsamt vände hon ryggen till de gamla mamsellerna, som hade så godt om de fattigas välsignelser, och ställde kosan till det hus, dit hon blifvit anvisad för musiklektionerna.
Då hon kom upp för första trappan i det ståtliga huset och fick syn på den eleganta klocksträngen, visitlådan och det blankpolerade låset, bad hon i hast en varm bön att den, som bodde inom en så lysande utsida, måtte vara mildare stämd än mamsellerna, till hvilka hon kommit genom en portgång lika dyster och otreflig som de sjelfva.
Med en rörelse af obeskriflig fruktan att åter blifva tillbakavisad, ringde hon på klockan.
Efter en stunds väntan, väl behöflig att stilla Blendas oroliga hjertklappning, öppnades dörren af en jungfru, hvilken, innan vår fröken hunnit säga ett ord, helt obesvärad yttrade:
”Är det mamsell, som emottagit nådig fruns biljett?
Blenda bejakade frågan.
”Var god och stig in i salen så länge – nådig frun kommer straxt ut.”
Blenda satte sig att vänta.
Under tiden besåg hon med intresserad uppmärksamhet de många taflor, som prydde väggarna, ett nöje som likväl icke hindrade henne att höra ljudet af ett par lifliga röster, som då och då trängde sig från ett annat rum in i salen . .
Ändtligen öppnades dörren, och ett ungt fruntimmer af ett lika behagligt som vänligt utseende inträdde.
”Jaså, det är lilla mamsell som önskar ge undervisning?”
Den unga damen, hvars utsökta morgonklädsel föll Blenda bjert i ögonen, såg på den sökande med en uppmuntrande blick . . . ”Hvilka lärare har mamsell sjelf haft här?”
”Ack, jag har icke haft någon lärare i Stockholm!
Det obetydliga jag kan, men som jag dock tror skall vara tillräckligt för nybörjare, har jag lärt dels af min mor och dels af organisten i församlingen, der vi bodde.
Men han hade fått grundlig undervisning af en musikdirektör vid Vestgöta regemente.”
Dessa oskyldiga underrättelser om musiklärarinnans egen musikaliska bildning, hvilka man skulle tro icke kunde ha varit särdeles rekommenderande, tycktes tvertom just slå an på frun i huset: en blixt af tillfredsställelse lyste i hennes ögon, och med ännu mera godhet sade hon:
”Det är alldeles tillräckligt för mina pretentioner, ty min lilla flicka är blott fem år gammal.
Men jag vill att hon börjar i tid.
Dessutom skall jag sjelf vara närvarande vid lektionerna.
Blenda ärnade uttrycka sin tacksamhet, då den unga damen tillade:
”Jag hoppas att mamsell icke hörer till dessa försagda och ledsamma personer, som icke kunna fortsätta sitt arbete, om de höra pratas omkring sig?