Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sommen kun”nat vänta sig fördelar af östra stambanans anläggning i denna rigtning, böra, med afseende å dessa bygders tunga produkter, vara mera betjenta med en ändamålsenlig ka”nalisering af ofvannämnda vattendrag fram till Linköping, än med jernväg, som endast ”delvis kommer dem till godo.” Af Kongl, Maj:ts nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof, finner man ock, att Kongl. Maj:t ansett anläggningen af Kinda kanal vara af synnerlig vigt, enär utaf den mängd arbeten, som förordas i Väg- och Vattenbyggnads-styrelsens ofvanomförmälda general-förslag, endast 2:ne kanal-anläggningar blifvit af Kongl. Maj:t föreslagna att erhålla statsunderstöd, nemligen segelleden från Hattefura hamn vid Wenern till sjön Stora Lee i Elfsborgs lån samt den ofvannämnda Kinda-kanalen, eller sammanbindningen af Kinda båtled med, sjön Roxen.
Det statsbidrag Kongl. Maj:t behagat föreslå Rikets Ständer för dessa båda arbeten, är dock så ringa, åtminstone hvad angår anläggningen af Kinda kanal, att all tanke på detta arbetes utförande måste öfvergifvas, derest icke Rikets Ständer skulle behaga på ett mera verksamt sätt understödja detsamma.
Maj:t har nemligen, på sätt den nådiga Propositionen, pag. 53, innehåller, endast alternativt föreslagit att, derest icke vederbörande inom 1863 års utgång i behörig ordning afslutat kontrakt om utförande af arbetet för segelleden emellan Hattefura och sjön Stora Lee, den för detta arbete under denna statsregleringsperiod afsedda lånesumina af 450,000 R:dr skulle få användas såsom lån för utförande af Kinda kanal, derför arbetskostnaden syntes påkalla statsbidragets fördelande på 2 statsregleringsperioder.
Granskar man närmare innehållet af Kongl. Maj:ts ifrågavarande nådiga Proposition, så kan man dervid icke undgå att finna, att de på sjette Hufvudtiteln föreslagna statsbidrag till produktiva arbeten äro ytterst knappt tilltagna.
Väl är det lätt att inse att då Staten i så mänga andra rigtningar tarfvar stora anslagssummor, tillgångarne måste blifva hårdt anlitade; men då man af ifrågavarande nådiga Proposition derjemte inhemtar, att Rikets Ständers Bank eger ett behållet öfverskott af icke mindre än 6 millioner R:dr, hvilket icke tagits i beräkning för de uti den nådiga Propositionen föreslagna statsutgifter, torde man kunna hysa den säkra förhoppning, att tillgångar skola kunna beredas äfven för andra produktiva arbeten än anläggningen af Statens jernvägar, hvilka, enligt hvad föregående Rikets Ständer antagit, förnämligast böra byggas med upplånta medel, så att icke ensamt samtiden får vidkännas kostnaden för deras utförande.
Jag vågar ock föreställa mig att, såvida jernvägarne skola erhålla tillräcklig trafik, måste landet samtidigt upparbetas äfven i andra orter än dem, der jernvägarne blifva förlagda.
Ty ett ensidigt bearbetande af endast jernvägar genom de delar af landet, som dermed kunna gynnas, kan icke annat än blifva skadligt för sådana af naturen mindre väl lottade trakter, som icke ega tillräckliga medel att sjelfva utföra stora Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,_JW 173. 339 konimunikations-anläggningar, men sorn, med bidrag af Staten, kunna tillvägabringa nödiga förbättringar i de af naturen anvisade farlederna.
Då jag, på sätt nyss blifvit antydt, hyser den förhoppning, att Rikets Ständer icke uteslutande skola använda de förhanden varande tillgångarne att dermed bygga jernvägar, utan ock komma att reservera några betydligare belopp för åstadkommande af andra kommunikationer i det inre af landet, bör jag derjemte fästa uppmärksamhet derpå att, enligt hvad under en längre tid varit vanligt, Rikets Ständer för understöd till väganläggningar och kanaler plägat bevilja minst gidel ar af arbetskostnaden att utgå icke, såsom i Kongl. Maj:ts nådiga Proposition i förevarande fall är föreslaget, i form af lån, utan såsom anslag utan återbetalningsskgldighet, mot det att de bolag eller menigheter, som åtaga sig arbetets utförande, förbinda sig bekosta återstoden.
Det är ock endast på sådaid sätt det kan blifva möjligt att för dylika arbeten bilda bolag, enär erfarenheten visat, att aktieegarne, i anseende till arbetenas dyrhet och den långa arbetstiden, icke kunna på flera år påräkna någon ränta på sina i sådana företag nedlagda penningar.
Väl har sedan någon tid en inbjudning blifvit utfärdad tor aktieteckning till fullbordande af nu ifrågavarande arbete; men denna inbjudning, som med välvilja omfattats såväl inom som utom Östergötland, har utgått från den förutsättningen, att ett betydligare statsanslag utan återbetalningsskyldighet skulle af Rikets höglofliga Ständer anvisas.
Väg- och Vattenbyggnads-styrelsens ofvanberörda förslag har ock gifvit anledning till den förhoppning, att arbetet skulle, såsom högst gagneligt, vinna ett sådant understöd.
Likaså har frågan af Göta kanal-direktion ansetts af den vigt, att bemälde direktion lärer vara betänkt på att kalla bolaget till extra stämma, för att höras öfver gjord framställning, att äfven Göta kanalbolag måtte för något betydligare belopp deltaga i aktieteckningen för Kinda kanals fullbordande, så framt statsanslag kan för ändamålet varda beviljadt.
Jag hyser sålunda intet tvifvel derom att, derest Rikets Ständer täcktes anvisa 5 af den för detta arbete erforderliga summa att utgå såsom anslag utan återbetalningsskyldighet, den återstående tredjedelen, ehuru uppgående till det betydliga beloppet af omkring 440.000
R:dr, skulle kunna genom aktieteckning erhållas.
Jag torde icke heller sakna skäl till den förhoppning, att Rikets Ständer skola bevilja de erforderliga medlen, då jag vet, att Stats-Utskottet vid 1856 - 1858 års .riksdag, i anledning af då väckt fråga om anslag för båtledens utsträckning från sjön Asunden genom sjöarne Erlången, Juttern och Krön till Wimmerby-trakten, gifvit förslaget sitt varma förord och hos kommande Ständer rekommenderat detsamma till erhållande af nödigt understöd vid utförandet.
I Stats-Utskottets den 20 November 1857 afgifna betänkande J\fs. 158, pag. 46, förekommer nemligen följande yttrande: ”Med begagnande af de flera nära hvarandra liggande och nästan sammanhängande ”sarpt hufvudsakligen i samma rigtning sig sträckande sjöar, hvilka söder om den midt ”i Östergötland belägna sjön Roxen genomskära denna provins och en del af norra Småland, synes visserligen en både naturlig och ändamålsenlig kommunikations-led genom ”och mellan nyssnämnda landsorter böra åstadkommas, och Stats-Utskottet tror sig kunna ”antaga, att denna kommunikations-led inom en föga aflägsen framtid skall vara bade ”öppnad och allmänt begagnad för transporterandet af samma orters naturprodukter. ”Stats-Utskottet tager alltså för gifvet, att Rikets Ständer, som under sednaste riksdag ”beviljade ett ingalunda obetydligt bidrag af allmänna medel för att, jemte den seder”mera påbörjade sänkningen af några bland ofvan uppräknade sjöar, bereda en båtled 'mellan dem, framdeles icke skola vägra att med ytterligare statsbidrag understödja samma 'kommunikations utsträckning till dess nu uppgifna ändpunkter.’- 340 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
,JVs 174.
Det torde icke behöfva erinras, att ett arbete af den betydenhet, som det ifrågavarande, måste, för att icke alltför mycket fördyras, bedrifvas med mycken kraft, så att arbetstiden i möjligaste mån förkortas, helst kanalen, först då den blir fullbordad, kan begagnas och lemna någon inkomst.
Till följd häraf vore det ock nödigt, att det anslag, som beviljas, hnge utgå, i mån af arbetets fortgång, helt och hållet under den instundande statxreglerings-perioden.
På alla de skäl jag nu haft äran anföra, vågar jag hos Rikets Höglofliga Ständer vördsamt föreslå: att ett anslag utan återbetalningsskyldighet, stort 875,300 Riksdaler Riksmynt, motsvarande tvåtredjedelar af den beräknade kostnaden, måtte varda bevilja.dt att successive under instundande statsregleringsperiod utgå till fullbordande af Kinda båtled, medelst kanalisering af Stångån från sjön Rengen till Linköpings hamn, under vilkor att ett bolag varder bildadt, som förbinder sig att, emot åtnjutande af detta understöd, i enlighet med det kontrakt, som derom kan varda afslutadt, behörigen fullborda arbetet.
Jemte det jag anhåller, att denna min motion varder till Stats-Utskottet remitterad. får jag framställa den önskan, att Utskottet behagade infordra de uppgjorda planerna och kostnadsförslagen samt öfriga till saken hörande handlingar.
Hjertström. JW U4.
Af Herr LdlllcIlCli:
Om anslag lill bekostande af offentliga föreläsningars , hållande i hufvud stadm ali nissa vetenskaper.
Om vi se till grunden för alla de stora reformer, sorn höjt folkens medvetande, sedlighet och sjelfverksamhet, skola vi finna, att det är vetenskaperna, som ytterst bragt dessa reformer å bane, i det de trängt ned till folket, förädlat och berigtigat samhällsåsigterna, humaniserat tänkesätt och seder samt ombildat lagarne.
På det att vetenskaperna skola kunna utöfva denna bildande och förädlande inflytelse, måste likväl en större allmänhet än den vid ett universitet studerande ungdomen göras deraf delaktig, och det bör otvifvelaktigt ligga Staten om hjertat att sätta hvarje kunskapssökande medborgare i tillfälle att mätta sig från det rika bord, till hvilket hittills i vårt land endast få privilegierade egt tillträde.
Det råder i vår nationela uppfostran en brist, hvars menliga följder låta känna sig i alla grenar af vår statsförvaltning, i alla delar af vårt samhällstillstånd.
Rikets Motioner i Borgare-Ståndet 1862. j\S 174.
441 hufvudstad saknar hvad snart sagdt alla andra hufvudstäder i Europa ega. ett universitet.
De flera förslag till afbjelpande af denna brist genom det närbelägna Upsala universitets hitflyttning hafva icko kunnat tillvinna sig den seger öfver fördomar, häfd och lokalintressen, som för detta förslags framgång erfordrades; och om också nytt förslag härom skulle vid denna riksdag vinna behörigt afseende, måste dock alltid flera år förflyta, innan förslaget kan genomföras.
Under tiden lider likväl såväl erabetsmannabildningen som värt offentliga lif och andan i hufvudstaden, hvilken på landsorten utöfvar så stort inflytande genom saknaden af de tillfällen till undervisning och intellektuel förkofran, som en högskola i Stockholm skulle hafva medfört, 1 följd af de Svenska universiteternas belägenhet i småstäder, har det hos oss blifvit sed att de studerande, så snart de, efter en så hastigt som möjligt slutad examensläsning, inträda i det praktiska lifvet, afbryta sina studier samt att vaktgöringen och renskrifningen komma att utgöra en tyvärr alltför tankefattig fortsättning af kunskapssökandet.
Det är min öfvertygelse att ett sådant afbrott af studierna utöfvar en högst ofördelaktig inflytelse på vår embetsmannabildning och hela vårt statslif, samt att det skulle för landet vara af synnerlig vigt, om den från universiteterna afgångna ungdomen i hufvudstaden under de skickliga lärares ledning, som lätteligen här kunde erhållas, vunne tillfälle att fullfölja sina studier och hemta näring för det vetenskapliga intresse, som under den knappa exainenskursen näppeligen hunnit vakna, än mindre tillfredsställas och utvecklas.
Men äfven för den stora allmänheten tror jag att en vetenskaplig inrättning i Stockholm kunde medföra rikt gagn.
Det klagas ofta öfver den flärdfulla ton och den brist på allmänanda m. m.. som råda i hufvudstaden.
Men man glömmer att hufvudstaden blott är nationens verk, att, så länge vi förneka densamma de medel till intelligensens höjande och en bättre andas utveckling, som hon länge med rätta af oss begärt och hvilken andra nationer längesedan beredt sina hufvudstäder, hafva vi ingen rätt att förundra oss eller klaga.
Men hvad nationen i detta afseende åsidosätter fäller tungt tillbaka på henne sjelf, och ett obestridligt samhällsbehof måste förr eller sednare, och desto förr ju längre det blifvit försummadt, tillgodoses.
Jag föreslår derföre att. intilldess Upsala universitet blir till Stockholm förflyttadt, hvilken åtgärd jag anser för nationens intellektuela utveckling af synnerligt behof påkallad, Rikets Ständer måtte anslå ett belopp af (30,000) Tretiotusen R:dr årligen, till bekostande af offentliga föreläsningars hållande i följande veten skaper:
Politisk och allmän kulturhistoria, statsrätt, statistik och statskunskap i allmänhet, biologi, fysik, mineralogi och praktisk lagfarenhet.
Dessa ämnen äro blott förslagsvis framställda, då jag öfverlemna!- åt vederbörande Utskott att pröfva, om andra må synas detsamma af större behof påkallade; men då Stats-Utskottet vid förra riksdag afstyrkte ett i samma syftning af Grefve Ankarsvärd väckt förslag, på den grund att närmare utredning i ämnet saknades, en utredning, som likväl ett
Utskott otvifvelaktigt lättare är i tillfälle att lemna än en enskild motionär, anser jag mig böra tillägga några ord huru jag tänkt mig saken utförd.
Jag anser en föreläsare, som under 8 månader af året bestred vetenskapliga lektioner i ämnen, sådana jag här ofvan föreslagit eller med dem likartade, icke kunna aflönas med mindre än 2,600 a 3,000 R:dr om året, emedan, om också icke i företagets begynnelse den fordran bör såsom ovilkorlig uppställas, att han med ifrågavarande uppdrag icke finge förena annan befattning — en fordran, som ofelbart skulle beröfva t 342 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
,.\3‘ 174. den nya institutionen utmärkta lärarekrafter, sorn nu äro vid andra inrättningar fästade — löneinkomsterna likväl icke böra bestämmas till lägre belopp, än att förtjente män, sora ville åt detta kall helga sin tid odelad, kunde deraf hafva en tarflig utkomst.
Till föreläsuingslokaler kunna, efter hvad jag har mig med visshet bekant, erhållas dels det stora auditorium — en af de största lokaler i Stockholm — som nu är i Kongl.
Wetenskaps-akademiens hus under inredning, dels ock de mindre rum, som äro derintill belägna.
Vidare saknar jag icke skäl antaga, att Kongl. Landtbruks-akademien skulle vara villig för ifrågavarande ändamål en eller annan dag i veckan upplåta en eiler annan dag i veckan upplåta en eller tvenne salar i dess hus; och hvad utrymme, som för öfrigt kunde erfordras, skulle, om det icke i något af Statens eller stadens hus här i Stockholm erhölles, kunna förhyras, såsom nu ofta sker i främmande hufvudstäder.
Till apparater, möbler och inredning m. ra., jemte uppassning, torde de medel af anslaget, sorn, efter det lärarues arfvoden och hyresbeloppen utgått, återstode. vara fullt tillräckliga.
Skulle något öfverskott uppstå, borde det, efter min tanka, användas till en eller flere andra lärares anställande hvarvid jag såsom föreläsningsämne ville särskildt anbefalla Rättshistorien, hvilken vetenskap nu lärer föga odlas vid Upsala universitet; och om åter brist uppkomme, saknas icke medel till dess fyllande.
Jag bör nemligen nämna, att ett större antal högt aktade män inom och utom hufvudstaden subskribera^ icke obetydliga belopp, för åstadkommande och underhållande här i staden af en vetenskaplig institution, i den syftning jag har haft äran föreslå, med vilkor att l.ikets Ständer visa det deltagande för saken och så uppskatta dess vigt och gagnelighet, att de till nämnda institutions första uppsättande anslå medel.
Det är således att antaga, att här, såsom vid universiteternas uppsättande i vissa andra hufvudstäder, såsom Briissel och London, det hufvudsakligen blir genom enskilda medel denna institution kommer till behörig utveckling, och för att sålunda, på sätt på dessa orter skett, inrymma tillbörlig andel åt subskribenterna uti verkets styrelse, har jag, för min del, ansett tjenligast att, till ledning af inrättningens angelägenheter, en Direktion utses, uti hvilken, — jemte 2:ne af Wetenskaps-akademiens ledamöter och en medlem af Carolinska institutets Lärarekollegium, hvilka af dessa korporationer väljas, — såsom ett icke-officielt element tillkomme ett autal af fyra bland subskribenterna på allmän sammankomst utsedde, för kunskap och vetenskapligt intresse utmärkte personer.
Denna Direktion som sinsemellan utsåge ordförande, skulle ega tillsätta lärare och vaktbetjening samt uppbära de af Rikets Ständer och subskribenterna beviljade medel, af hvilka de förra tilläfventyrs borde uppföras på Kongl. Wetenskaps-akademiens stat, eller ock på Riksgälds-kontoret, till fullmägtiges disposition, när vederbörande
Direktion sig anmälde, anvisas.
Detaljerade föreskrifter om institutionens verksamhet.
Lektorernas kallande och entledigande m. m., kunde, efter min tanke, af Direktionen, i samråd med subskribenterna meddelas.
Det ligger i sakens natur att en institution, såsom denna, endast pä ett mycket ofullkomiigt sätt kan ersätta bristen af ett universitet; och man kan icke deraf begära samma välsignelserika frukter för hufvudstaden och landet, som om en högskola vore här förlagd.
Förr eller sednare måste dette ske, om vi på den andliga kulturens väg vilja hålla steg med andra folk som äro i åtnjutande af denna förmån; men tilläfventyrs skall denna anspråkslösa inrättning i någon mån tillfredsställa det begär efter vetande, sorn på ett så hedrande, ja, jag skulle, med hänseende till den obenägenhet vederbörande visa att tillfredsställa detsamma, vilja säga, på ett så rörande sätt utmärker hufvudstadens allmänhet.
Det skulle då vara att ailtförmycket misskänna det nit ...
,Ai> 175.
343 och den värma för den nationeia bildningens befrämjande, som representationen i sednare tider ådagalagt, om jag skulle betvifla dess beredvillighet att lemna ett så ringa bidrag sorn det här ofvan begärda, för ett ändamål, hvars storhet och vigt utan tvifvel öfvergår flertalet af dem, till hvilka anslag i sednare tider blifvit, i vetenskapernas namn, begärda och beviljade.
Stockholm den 29 November 1862. J. A. Lemchen. JW 1J4.
Af Herr Lemehen:
Angående dels upphörande af skyldighet för klagande part i brottmål, att nedsätta eller ställa bor-m för honom ådömda böter m. m„ dels ett tillägg till 6 § i 5 kap. Utsöknings-Balken.
Sådana stadganden i lag, som lägga hinder i vägen elier medföra oskälig svårighet för part att hos högre
Rätt söka och vinna rättelse i ett till äfventyrs felaktigt beslut, äro rättsvidriga och böra derföre undanrödjas, sä framt de ej folden allmänna säkerheten, eiler i följd af för tillfället befintliga samhällsförhållanden äro nödvändiga.
— Till stadganden af ifrågavarande beskaffenhet vill jag hänföra hvad som föreskrifves i 38 punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 och Kongl. Förordningen den 19 Juli 1815 om skyldighet för klagande part i brottmål att nedsätta honom ådömda böter och ersättning e ler derför ställa borgen eller ock förete fattigdoms-bevis.
Dessa föreskrifter medföra, enligt mitt omdöme, intet gagn.
De hindra sällan eller aldrig fullföljd af obefogad talan, men föranleda icke sä sällan, att den enfaldige, i rättegångar oerfarne och mindre bemedlade förlorar talan mot ett beslut, deri han kunnat och bort vinna ändring'.
Det är äfven ofta svårt och stundom omöjligt att iakttaga samma föreskrifter.
— Om en person, som är af Underrätt fälld till ett högt belopp böter, vill anföra besvär deröfver i Hofrätt, mäste han inom den korta besvärstiden, utgörande i de flesta fall endast 20 dagar, antingen nedsätta böterna i Ränteri, eller ock anskaffa borgen af två personer med vederhäftighetsintyg eller fattigdomsbevis; och ifall han icke eger penningar till böternas nedsättning; men annan egendom, som ej kan under ofvannämnda tid realiseras, samt han möjligen ej har sådan kredit, att han kan inom samma tid anskaffa penningar eller borgen, så förlorar han sin talan och kommer att undergå en bestraffning, sorn tilläfventyrs icke varit laglig.
Detta förhållande kan ännu lättare inträffa, när sakfälld person vill söka ändring i Hof- eller Öfverrätt* utslag i brottmål, ty då eger han icke ställa borgen, utan mäste antingen nedsätta både böter och ersättning eller förete fattigdomsbevis.
I många fall kan äfven talan förloras derigenom, att någon af de i omförmälda författningar nämnde embets- och tjenstemän vägra eller anse sig icke kunna utfärda vederhäftighets-. 344 Motioner i Borgare-Ståndet i 862. JW 176. bevis eller intyg om partens fattigdom.
- Dessutom förekommer anmärkningsvärd!, att den, sorn nedsatt honom ädömda böter och ersättning, meri sedermera af Hofrätt eller Kongl.
Majit befrias från ansvar och ersättningsskyldighet, icke utan besvär och kostnad kar återfå hvad han nedsatt, i följd hvaraf ej sällan inträffat, att dylika deponerade belopp icke blifvit återtagna.
I Lag-kommittéens och Hågberedningens förslag till Rättegångs-balk finnes ej heller några föreskrifter uti ifrågavarande hänseende, utan har Beredningen endast föreslagit i 25 § 4 kap. afRättegångs-balkens sednare .del, att mälsegande skulle ega rätt att erhålla verkställighet a!'
Under-rätts och ()fver-rätts sammanstämmande beslut, hvarigenom skadestånd blifvit honom tiildömdt; och en sadan föreskrift synes mig böra meddelas.
1 anledning af hvad jag sålunda anfört, får jag vördsamt föreslå: att Rikets Ilöglofliga Ständer mätte för sin del besluta: att stadgandena i 38 punkten af Kongl, förklaringen den 23 Mars 1807 och Kongl. Förordningen den 19 Juli 1815, om skyldighet för den, som vill söka ändring i Underrätts eller Hofrätts utslag i brottmål, att antingen nedsätta eller ställa borgen för honom åd ömd a böter och ersättning, eller ock förete fattigdomsbevis, skola upphöra att vara gällande; samt att till 5 § 3 kap.
Utsökningsbalken göres följande tillägg: ”År i brottmål ersättning för skada och ”kostnad målsegande tilldömd, håfve han rätt att derför erhålla utmätning, ändå att ändring i högre Rätt sökes; ställe dock borgen för det "som lyftes."
Stockholm den 29 November 1862. ./, A. Lemchen JW I7tt.
% Af Herr Lemchen; Angående upphäfvande af vissa i administrativa eller polis-för fattningar stadgade vilkor för sökande af ändring i myndig het s-bes lut.
1 sammanhang med den af mig nyligen framställda motion om upphäfvande af föreskrifterna i 38 punkten af Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807 och Kongl.
Förordningen den 19 Juli 1815, angående skyldighet att vid ändrings-sökande i brottmål nedsätta adörnda böter och ersättning m. in., och pä de i samma motion anförda skäl — anser jag mig böra vördsamt hemställa: om icke Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att de stadganden af enahanda beskaffenhet, som förefinnas i administrativa eller s. k. polis-författningar,, måtte undanrödjas.
Stockholm den 29 November 1862. J. A.
Lemchen. JW 177.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JW 177. 345 JW 1»».
Af Herr Lemchen :
Angående upphäfvande af lagens stadganden om skyldighet att vid fullföljande af talan mot Underrätts och Hofrätts dom eller utslag i tvistemål, ställa horgen för kostnad och skada, insätta revisionsskilling och fullgöra dom.
Af samma skäl. som blifvit anfördt för mili förut väckta motion om upphörande af skyldigheten för klagande part i brottmål, att antingen nedsätta honom ädömde böter och ersättning eller derför ställa borgen, eller förete fattigdomsbevis. anser jag äfven lagens stadganden i 26 och 30 kapitlen Rättegångs-balken, att part, som söker ändring \
Underrätts och Hofrätts dom i tvistemål, skall ställa borgen för kostnad och skada, insätta revisions-skilling och utgifva det, som dorndt är, böra upphäfvas.
Syftemålet med dessa stadganden är, att derigenom hindra, att mål utan fog fullföljas från den ena instansen till den andra.
Men detta syftemål vinnes icke, och de uppställda hindren träffa ej mindre den, som har rätt, och således fog att fullfölja talan, än den, som har orätt.
Obefogad fullföljd af rättegångar hämmas säkrast derigenom, att den, som slutligen tappar, förpligtas till fullo godtgöra sin vederparts rättegångskostnad, och, om uppenbart är, att han utan skäl dragit målet frän en domstol till en annan, dömes till ansvar för detta ofog.
Den rike och förmögne kan utan svårighet fullgöra ifrågavarande föreskrifter, men för den mindre bemedlade är det ofta ganska svårt och kanske ej så sällan omöjligt.
Den fattige kan visserligen blifva fri frän skyldigheten att ställa borgen samt insätta revisions-skilling och fullgöra dom; men för att vinna en sådan befrielse, mäste han beediga sin fattigdom och vidtaga andra, af den enfaldige och oerfarne lätt försummade åtgärder, samt tili och med, om han ej kan ställa borgen för sig sjelf, träda i fängelse tili sakens slut.