Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
(Här anmäles, att en bok Maximum seu Archimetria är utkommen, som innehåller en ”Vetandets Mathematik, eller planen till en Allrigtighet; genom hvilken Naturen åskådliggöres i alla sina momenter, från Minimum ända till Maximum, och alla tings värde, så i theoretisk som praktisk hänsyn, blifver klart; ett verldsmått, som icke blott bevisas, utan visas”.
Derefter åberopas, för att väcka uppmärksamhet och förtroende, de utlåtanden, som ”den störste kännaren af saken”
– Reinhold – och ”den störste kännaren tillika af språket”
– Herder – alltredan hade öfver detta arbete fällt). 2. ”Ankündigung der Archimetrie” (hvilken här säges vara, efter Sokrates och Verulam, det tredje försöket att bevisa:
”dass die uralte annoch herrschende Gelehrsamkeit nichts sey, als Traum und Trug, ohne Wissen und Gewissen”; i följd hvaraf en summarisk angifning af hennes tolf capitel ådagalägger, att hon vill deremot uppställa en Mathesis actualium divina, en Ratio Totius, så i afseende på all Theori och Vetenskap, som på all Praxis och Vishet, ända upp till de högsta föremålen: den sanna Staten och den sanna Religionen). 3. ”Uebersicht” (af hufvudpunkterne i Archimetriens grund-tankegång). 4. ”Programm zum neuen Jahrhundert, über das Heidenthum der Gelehrten”.
(Har samma syfte, som den förra; men med utförligt tillägg af en högst snillrik bevisning, att all Hedendom har uppkommit ur Möjlighetens antagande för Verklighet; eller derigenom, att man drömmande förlorat sig i rymden af det Möjligas ändlösa transcendens, – en rymd af idel abstractioner och abstracta fictioner, om hvilken allehanda låter sig tänkas, – i stället för att med vakna ögon skåda det Verkligas oändliga ascendens, d. ä. den sanningsrymd, om hvilken allena något kan vetas; hvadan ock all skolornas Metaphysik, såsom bestående just i en sådan förvexling, är ännu i dag
Hedendomens fortsatta urverld; ett hedniskt tillbedjande af det Allmöjliga, der man borttappar hela den bestämmande åtskillnaden mellan Theori och Vision, Abstract och Förryckt, Rent och Tomt, Tänka och Dikta.
På sådan väg, der Philosophien alltså göres till en kunskap ur rena (
Geni, Empiri, Evdämoni; d. v. s. betydelsen af Sinne, af Visshet, af Väl, sådana, som dessa i sin högsta och fulla verklighet äro.
– Uppsatsen lyktar med ett till Jean Paul rigtadt ”Fragment” 191: hvari Thorild varnar denne sin älskling, att icke från sin egen fantasis undersköna skapelser förirra sig in i ”die künstliche Unkunst des Sterneismus”, och råder honom, att i stället använda sitt herrliga snille till att skrifva ”den traurigen Weltroman von der Nichtgrösse der Grossen”; på hvilken ”Kleinlichkeit der Helden” Buonaparte 192 anföres såsom det nyaste exemplet).
– Bland dessa artiklar är den tredje, som har till öfverskrift ”Uebersicht”, onekligen den, som klarast belyser sjelfva systemet.
Det andra – och mer än dubbelt större – häftet innehåller: 1. ”Ueber das Weltmass, an Herder”.
(Närmare undervisning om denna mot de ”transcendentala” philosophernes Abstraction satta Omnituition eller Allblick, hvarigenom ensam det verkliga Verldsmåttet eller Allt-måttet uppdagas, och således en verklig
Philosophi, såsom vetenskaplig insigt deraf, tillvägabringas.
Känner man Herder i allmänhet, och särskildi hans egen ställning till de tyska tänkare, mot hvilka Thorild här strider: så begriper man den fägnad, hvarmed han skulle se den tappre Svenskens företag, eller en så djerf, så spirituell och tillika så poetisk Empirism bekämpa den herrskande art att philosophera, som äfven i hans ögon utmärkte sig blott genom ”die rohe Materialität ihrer Sprache und die hohe Formalität ihrer Sache, – das Wichtige im Wort und das Nichtige im Wesen”, kort sagdt, var blott ”ein giganteskes Schattenspiel”.
Likväl yttrar
Thorild en viss aktning för de trenne hufvudmännen Kant, Fichte, Schelling, och beklagar ”das Schicksal so hoher Geister”, att endast icke kunna se ”das Angenscheinlichste in der Welt”, d. v. s. att, ägande föröfrigt alla förträffligheter, endast vara – förryckta). 2. ”Die Welt der Eleganz.
An den Ordner der Zeitung für die elegante Welt”.
(Denne hade anhållit hos Thorild om bidrag, och – såsom det tyckes – helst beträffande Sverige eller Norden.
Thorild säger nämligen:
”An eine Welt denken Sie, und suchen daher auch für den Norden einen Nordmann, von dem Sie vermuthen, er habe einen Weltblick.
Aber”, tillägger han, ”nicht bloss einen, sondern seinen Blick hat er; und diesen müssen Sie ihm lassen.
Nun, der Blick Ihres Nordmannes ist hoch verwöhnt: ans Erhabene seiner Alpen, ans Kühne der Felsen und ihrer Wasserfälle, ans Dunkle der Wälder, ans Tiefe der Thäler.
Nicht die kleinliche Eleganz der Welt liebt er: sondern die Welt der Eleganz”.
Och nu följer en öfverblick af denna och dess trenne regioner:
Elegans, Humanitet, Sublimitet; d. ä. Bildens, Lifvets, ändtligen det Verlds-helas – eller det Gudomligas eget – harmoniska uttryck.
Det visas, att all verklig Elegans, såsom varande sjelfva höjden af Bildning, och i motsats till all Transcendens, såsom varande sjelfva höjden af Råhet, på och genom dessa grader uppstiger från sitt Minimum till det Maximum, der Elegansens äktaste kännare ”hat Geschmack wie Gott”, emedan ”die Allgüte ist die Seele seiner Seele”; hvilket gör, att han för sann Elegans anser endast ”die Herrlichkeit des ewigen Wohls: Wohl, im flimmernden Stäubchen, und in der Sonne der Sonnen; Wohl, im Thautropfen des Rosenblattes, und im Lichte der ewigen Weisheit”.
Utgifvaren af nyssnämnda tidning bekom alltså här; hvad han väl ej hade påtänkt, en hel Elegansens Philosophi; hvars berigtigande, eller vidare utbildning, dess författare slutligen utbad sig – ”von Klopstock, dem Seraph des Gefühls und der Gedanken; von Jean Paul, dem Naturzauberer; von Hölderlin Hyperion 193; von Jacobi, dem allsehenden Nichtsseher; von Reinhold, dem Engel der Verständigung; und von jedem Virtuoso der Menschheit”.
Dock lyktar den med ett löfte om nio artiklar, som efter denna theoretiska inledning skulle komma: ”I.
Gustaf III: ein Augustus der Schweden. II.
Bellman: in unseren Tagen ein Skalde der Urwelt.
Ehrensvärd: der Weltblicker. IV.
Stockenstrand: der Allordner 194. V.
Linné: der bekannteste Unbekannte. VI.
Rudbeck: oder, die Wahrheit der Fabel.
Stjernhjelm: der mächtige Homeride.
Carl XII: ein Hercules Musagetes 195.
Christina: die Göttin der Genieen”.
Derefter tilläggas dessa betänkliga slutrader: ”Und ich schreibe keine Geschichte anders, als harmonisch zu der ganzen Welteleganz.
Aber – gehört wohl so was in Ihre Zeitung”?
– Troligen var det ett närmare besinnande af denna naiva fråga, som föranledde, att alla nio artiklarne, så vidt vi veta, förblefvo oskrifna; en stor olycka för Tysklands litteratur, och en ännu långt större för Sveriges). 3. ”Orpheus oder die Panharmonie”.
(En vältalig antydning om den sanna Philosophiens natur och mål, att vara en osöndrad Skönhets-helhet, en Panharmoni.
Denna är det himmelshöga, af Helmont i en dröm skådade blomsterträd, der alla blommorna, i sin förening, lefva, men hvar och en, för sig tagen, dör; en drömbild, hvars innehåll är väsendet, höjden, enheten af all äkta Philosophi och Poesi, all verklig Sanning och Skönhet 196.
Skickade till Herder, som här kallas än ”Hierophant der Natur”, än ”erster Priester der Christenheit und also der Welt, – kein Mönch der Nacht, sondern Engel des himmlischen Tages”, tyckas dessa blad varit enkom, och på Herders uppmaning, skrifna för hans ”Kalligone”.
Också tillkännagifva de Thorilds föreställning om denna tidskrift, hvars anti-Kantiska, anti-transcendentala och didaktiskt- ästhetiska bestämmelse nödvändigt skulle behaga honom på det högsta). 4. ”Die Verrückung, oder das Orakelspiel der Weltnarrheit genannt Weltweisheit”.
(Denna uppsats är en af de utförligare och mest upplysande.
Dess grundtanke är: ”Die Wahrheit der Natur antwortet: ächter Gesichtspunkt ist Blick des Ganzen.
Wer dir das Ganze verrückt, der kann auch hoffen, dich ganz zu verrücken.
Das versuchen alle Sophen.
Die allmögliche Verrückung des Ganzen, nennen sie Abstraction.
Diese besteht darin, so wenig zu sehen wie möglich, und daher immer das eine ohne das andere.
Das hohe Zauberwort dieser Verrückung heisst: ”an sich! an sich”!
So ward alles – in der Theorie ein Chaos und in der Praxis ein Orkos”.
– Denna allmänna ”förryckning”, eller denna operation som ifrån hvarandra rycker sammanhörigheter, hvilka i verkligheten äro oskiljbara, uppvisas nu i sina speciella hufvudskepnader.
Härvid uppställas och skärskådas, för det första, dessa sju förryckningar: ”Ding und Gedanke”, eller ”Nadir und Zenith”; – ”Sinn und Vernunft”, eller ”Wie und Wieweit”; – ”Lust und Pflicht”, eller ”Wollen und Sollen”; – ”Wohl und Recht”, eller ”Zweck und Bedingung”; – ”Zwang und Freiheit”, eller ”Nein und Ja”; – ”Gutes und Böses”, eller ”Mehr und Minder”; – ”Wahres und Falsches”, eller ”Moment der Momente”.
Det ådagalägges, att emellan ”Ting och Tanke” ligger, förenande, Sinnet; utom hvilket hvarken Ting eller Tanke äro till: ty Sinnet är den ursprungliga medvetenheten af det Gifna, eller förnimmelsen af det som Är; och just detta för Sinnet Tillvarande heter, såsom ett Maximum af Närvarenhet, Ting; såsom ett Minimum af Frånvarenhet, Tanke 197.
Hvadan följer, både att den sistnämnda är, såsom sådan, blott ”Schein des Seyns”, blott ”Bild der Sache”, ett idealt Minimum, och att den ändock kan – just i kraft af det angifna förhållandet – genom rigtiga bestämningar upphöjas till insedd enhet med sitt reella Maximum, samt alltså, förmedelst och inom sitt sålunda insedda mått af slik enhet, vara Visshet, Sanning, Vetande.
Likaså, då man rycker ifrån hvarandra ”Sinne och Förnuft”, glömmer man att de äro ett i enheten af förnimnings-förmåga och bestämnings-förmåga, eller att de utgöra tillsammans det Så och det Så Mycket eller Så Långt, hvilka, både i afseende på qvantiteter och qvaliteter, uttrycka Sinnets ursprungliga egenskaper att attendera och urskilja.
Just i det nogaste bedömmandet af allt för Sinnet tillgängligt Huru, Huru Mycket och Huru Långt, eller just i förnimmelsens fullklarhet, består hvad man kallar – eller bör kalla – Förnuft; äfvensom i utvecklandet till sådan klarhet består all verklig kunskaps stigande från åsigt till insigt.
Så är ock det förenande mellan ”Lust och Pligt” det Måste eller den Nödvändighet, hvilken upphör att förnimmas såsom tvångs-pligt i den mån, som Lusten inser dess Huru eller rätta beskaffenhet: ty Menniskors, Hjeltars, Gudars lust finner Menniskors, Hjeltars, Gudars pligt nödvändig; men finner det med nöje, eller att ingen högre lust kan gifvas, än att vara i möjligaste måtto gudomlig.
Lika litet kunna, i sann tanke, ”Väl och Rätt” föreställas utan hvarandra: ty Menniskors, Hjeltars, Gudars Väl innebär alltid Menuiskors, Hjeltars, Gudars Rätt såsom sitt villkor; och i sjelfva Rätten åter innebor alltid Välet, såsom Rättens själ och ändamål.
Hvad ”Tvång och Frihet” beträffar, så förenas bägge tydligen af det
Känna eller den Kunskap, hvars innehafvare städse vill det Nödvändiga och derigenom är i sjelfva verket alltid fri, samt förmår tänka äfven vid åsynen af förgängelsen sjelf: ”tonerna dö blott för melodiens skull”.
Huru kommer man derhän, att ständigt vilja det Nödvändiga?
Genom blickens fästande på det Hela; genom det i denna allblick inneburna och klara märkandet af all harmonisk Proportion; genom uppfattandet af den eviga och enda verldslagen: ”det Mindre för det Större”.
Mellan ”Godt och Ondt” åter ligger det förenande i Kunna: hvarvid likväl det högsta, som det Onda kan, är, att emot sig sammanbinda allt Godt till värn och seger.
I verlden är det Onda ett Mindre, som är till för det Större; i menniskolifvet är det Onda ett Mindre, som är upproriskt mot det Större, – eller ett uppoffrande af det Större för det Mindre; då deremot det Goda är ett Mindre som sjelfvilligt ordnar sig under det Större och således under Guds vilja, samt derigenom sjelft blir en beståndsdel af det Större och Största, – en skönhetston i Guds egen melodi.
Slutligen äro jemväl ”Sannt och Falskt” aldrig så skilda åt, att icke mellan båda ligger förenande ett Vara, eller att icke äfven det Falska är något, som – på sitt vis – Är; men det är – huru mycket? uppenbarligen ingenting mer, än det är; eller än innehållet af dess egenskap, att vara Falskt.
– Härefter tagas närmare i ögonsigte förryckningarne af det Hela, såsom sådana.
I allmänhet har detta, alltsedan hedenhös, blifvit förryckt eller sönderstyckadt till två hemisphärer: såsom t. ex. ”Himmel und Erde; Oberes und Unteres; Äusseres und Inneres; Schein und Seyn; Ideales und Reales”.
Men när och hvar är någonsin, i verkligheten, det ena utan det andra?
Orsaken är samma menniskoförståndets urgamla råhet, som i spetsen för alla dessa klyfningar ställde Verld och Gud – eller all makt och Allmakt.
Men emellan dessa båda ligger den förenande Naturen: ty blott medelst Naturen är Gud i Verlden; så att i theorien bör det Helas Minimum, Medium, Maximum betecknas såsom Verld, Natur, Gud; hvaremot i praxis svara beteckningarne Måste, Skall, Blif 198.
Sedan det, som i de ifrågavarande tank-söndringarne var endast
Rått, hade genom t. ex.
Zoroaster blifvit ett Högt, gjordes det enkannerligen genom Plato till ett Fint: och derefter har förfiningen bedrifvits med den id, att Universum omsider blifvit ”ein Gedachtes des Gedichtes”; denna vansinniga förvandling af allt lefvande Sinn-Detta till ett abstract Tank- Det, hvaröfver man efter behag kan drömma, kallas, i sin finaste finhet, Idealism.
Men följderna af en speculation, som icke utgått från speculum eller från specula, utan från specus, ligga nu för öppen dag; äfven i Sedelifvet och Statslifvet.
Sin speculativaste höjd blottar denna speculation då, när hon ändtligen griper sig an, att, efter och af slika Antitheser, uppställa en Synthesis.
Emellan det Reala och Ideala, Objectiva och Subjectiva, Materia och Form m. m. ligger den enda lefvande och sanna Natur- Enheten Väsendet; af hvilket allting, nedifrån Minimum upp till Maximum, är ett bestämdt eller bestämbart Moment.
Men fattar man icke, att och huru så förhåller sig: då måste man, conseqvent, komma derhän, att man – liksom Aristoteles – gör ”Privation”, d. ä.
Afgrunden, Intet, till det synthetiska Tredje, eller till sjelfva Ur-principen.
– Föröfrigt, och just emedan idealisten missförstår det Sinnliga, så skådar han af hvart och ett Maximum det möjligaste Minimum, och leker således uppenbart med tingens sken, ja skuggor.
Dessa kunna synas höga – som luften, och rena – som tomheten; hvarvid orden förekomma städse andligare, ju andelösare de äro, eller ju mer de förlora sin naturbetydelse 199.
Så har det gått t. ex. med orden ”Beziehung, Bedingung, Begriff”, hvilka öfverallt uttalas med en så mystisk uppsyn.
Allting är både förnimmbart och urskiljbart endast genom sitt natursanna Quale och dess Modus: de på samma gång, och i lika mån, sinnliga och innerliga.
Men i verkligheten af dessa, är det endast förhållandet af lefvande continuitet och inverkan, som gör hvarje ”Beziehung”; endast det Hela af alla derutinnan inbegripna delar, som gör hvarje särskild dels ”Bedingung”; endast en bestämd sinne-förnimmelse af någon viss mångfalds enhet, som gör hvarje ”Begriff”.
– I grunden var den allraförste begynnaren till Transcendentalismens eller den vanliga Metaphysikens Verldsvishet – Lucifer: theoretiskt och praktiskt; hvarför han ock, ganska rigtigt, blef på samma gång verldens ur-narr och verldens ur-skälm.
Han började sitt fall nämligen med en Abstraction, som hans fantasi upphöjde till Vision: han såg den högsta Möjligheten – utan att se den högsta Verkligheten; hvilken dock är grundvillkoret, äfven för det Möjliga.
Likaså är den Fransyska
Revolutionen ingenting annat, än en Transcendentalism, der begreppen Frihet och Tvång, Jemnlikhet och Företräde, blifvit på blott abstract vis uppfattade och hvarandra motsatta; hvarmed man fortfor, ända tills ”der milde Wahn dieser endlosen Wortgaukeley ward zuletzt eine wilde Wuth”.)
Jag märker, att denna parenthes, eller detta utdrag, blifvit något längre än ämnadt var; men misströstar ej om mina läsares tillgift.
I ordningen följer: 5. ”Ueber Kritik; wider die Sophisten”.
(Hufvudtankarne äro egentligen de samma, som vi känna ur hans ”Kritik öfver
Kritiker” och öfriga svenska skrifter, der han betraktat det herrskande recensions-oväsendet; men här med tillämpning, först i allmänhet på Tysklands Litteratur, och slutligen mera enkom på Tysklands Philosophi.
Uppsatsens ton blandar, med djupt allvar, mycken qvickhet och rolighet.
Han börjar med att tilltala de Tyska Recensenterne så:
”Ich nehme gern an, dass Ihr seyet – die sieben und siebentausend Weise Griechenlandes; ich aber nur ein scythischer Anacharsis.
Dessen Naturwitz jedoch mitten in Athen so ganz frey war, dass er laut sagen durfte: deine Gesetze, Solon, sind Spinneweben.
Mehr ist Germanien nicht, als Griechenland; und mehr seyd
Ihr nicht, als Solone”.
Längre fram säges: ”Was ist es denn für ein grösseres Verbrechen z. B. an einer unmodischen Theorie, als an einer unmodischen Perrücke?...
Und – o, was bliebe eure Ehre, schrieb man die Recension eurer Recensionen; das ist: revidirte man die Acta der Terroristen?
Daher, so wie es das unbegreiflichste in der französischen Revolution war, dass nicht ein Gewitter von
Degen um die Terroristenhäupter blitzte: so ist es auch höchst unbegreiflich, dass nicht ein Sturm von Stöcken um jeden Herausgeber einer solchen Zeitung schwirrt 200.
Aber, wäret ihr nicht allmählich bis in die tiefste Barbarey heruntergesunken, so würdet ihr von selbst eure hämische Augen gegen den hellen Himmel aufthun und denken: ”was sind wir, wir, wir, dass wir die Söhne Gottes richten”?
Det hela syftar att visa, dels, hvad en äkta Kritik bör vara; dels, att det, som i sjelfva Tyskland allmänneligen bär Kritikens namn, är intet annat än ”terroristische Schulfüchserey”, eller, sedt från sin muntrare sida, en ”Mitternachts-Tanz der Schulgeister”.
Då nu exempel anföras, huru både öfverhufvud Europas, och särskildt Tysklands störste auktorer blifvit misshandlade: nämnes bland dessa äfven Kant; men med en derpå följande skarp förebråelse för dennes eget recensent-omdöme öfver sina vänner, eller förklaring mot Reinhold, Fichte, Beck 201.
Häraf tages anledning till slutvändningen; som rigtar mot Kants verldsberömda ”Förnuft-Kritik” en kort, men qvickt bitter granskning, med det resultat: att om denna Kritik icke är ”die Tiefe des Lächerlichen”, så är hon ”die Höhe des Lachenden”, eller en med berådt mod författad ”ungeheure Satyre, eine Universalparodie, über die Schul-Vernunft”.
Skall man deremot anse henne för allvar: då är hon sjelf blott en öfverdrift af den vanliga Skol-philosophi, hvilken hon så förnämt kritiserar, och som genom henne blifvit förrycktare, än någonsin; hvadan hon ock är så långt ifrån att vara originell, att man kan upptäcka solklar Kantianism redan hos Crusius, ja hos Picus och Duns.
Öfverhufvud gäller om alla speculationer, theorier och revolutioner: ”nur die Probe macht Probität”; och profvet är just Realkritiken 202.
Så har ock samma prof, för hvilket all bländ-metaphysik sjunker tillbaka i sitt intet, jemväl nyligen bevisat nulliteten af de revolutionära abstractionerna ”Frihet och Jemnlikhet”: ty det, som i Frihet och Jemnlikhet är verkligt, kan lika litet, som någon annan verklighet, bestå utan i och genom förhållande, – d. v. s. en harmonisk proportion, en statskonstnärlig mathematik; men enligt den abstracta absoluthetens synpunkt kan ingenting vara mindre ”fritt och jemnlikt”, än just sådant). 6.
”Universalfatuität der Theorieen”. (Denna består deri, att man först i sitt tänkande förtunnar en positif art och act ar lif, en concret verkning, till någonting blott tänkt, och sedan gör denna abstraction till lifvets eller verkningens orsak, grund, slutligen ”absoluta” grund eller urprincip.
Visserligen är sannt, att af tänkandet kommer tänkbarheten o. s. v.; men det var just tänkandet och tänkbarheten, som skulle förklaras.
Gifves i verkligheten en tänkare, så är jemväl klart, att i tankan måste gifvas ett tänkande: men nu gör man tänkandet till en ideell materia prima eller ock urform, samt låter henne skapa tänkaren och hela hans universum 203.
Häraf de förunderligaste grund-hypotheser: i sjelfva verket alla lika idealistiska, ehuru realistiskt ofta deras utseende kan vara.
Kunde slika sopher anställa på allvar en real-kritik, så skulle real-kritiken af ett enda ord tillräckligt visa dem, att deras Abstracta egentligen är
I verkligheten hör en form, der bemödandet att ”abstrahera från allt innehåll” har lyckats, till antalet af orimligheter; i möjligheten låter denna process så till vida verkställa sig, att den blir – en möjlig urlögn: sedan ditlägger man, genom ett taskspeleri, hela det behöfliga innehållet – och verldsförklaringen är färdig.
Taskan hos de nyaste jonglörerne heter ”Medvetande”: derur framgå Urmedvetanden, absoluta Jagheter m. m.
Så utgifves omsider för ett Maximum af Verklighet det, som blott är ett Minimum deraf; och, i motsvarighet dertill, utropar systemet för ett maximum af insigt det, som i sig sjelft är blott ett minimum af åsigt). 7.
”Stil”.
(Innehåller huvudsakligt detsamma, som i hans svenska uppsatser – t. ex. ”Kritik öfver
Kritiker” – blifvit sagdt om detta ämne; till en det äfven med samma ord.
I afseende på ”stilens bildande efter klassiska mönster” anmärker han här: ”es ist bekannt, dass zehntausend Schulfüchse zwar ihren Cicero erstaunlich studirten, aber nie lasen”.) 8.
”Grundriss des Staates, nach der Archimetrie”.
(Åtskilliga goda tankar: och fullkomligt antik är Thorilds synpunkt, att den äkta stats-visheten är en stats-konst, hvarje äkta statsman – framför alla styresmannen – en konstnär, och staten sjelf det skönaste konstverk.
Men vid afslutningen befinner man sig likväl stående på ungefär samma punkt, som vid slutet af ”Rätt eller Alla Samhällens eviga Lag”; det hela lyktar med samma tvetydighet eller ofullbordade utveckling.
Så t. ex. yrkas äfven här, att enhvar bör komma till sitt behöriga stånd, ämbete, – korteligen, sin rätta plats, – i kraft af en ”öffentliche Gradation des Taugens, eine Real-mathematik des Verdienstes, eine militarische Scala von Merit, bis zum ersten Mann des Staates”; ett ”Wieviel zum ganzen Wohl, von 1–10; von 1–100”.
Men lika svårt är äfven här att fatta, huru denna gradation skall på det antydda viset bestämmas och handhafvas, utan att samhället ånyo nedstörtas i hela de bekämpade republikanska galenskapernas virrvarr.
Icke heller inser man lättare, huru med det antagande (§. IX), att den högsta stats-garantien mot en dålig
Regering är ”die Erbitterung”, den famösa Terrorist-Constitutionens uttryckliga anbefallning af ”Insurrection” skall kunna undvikas.
Föröfrigt är tvifvelsutan ganska rigtigt, att hufvudbeståndsdelarne i en ”Totalform der Regierung” böra vara ”Demokratie der Guten, Aristokratie der Besseren, Monarchie des Besten: daher Volk, Rath, Fürst”; – men härmed sammanhänga många frågor, som ej finnas besvarade.
Jemväl i en efterföljande ”Erläuterung” söker man dessa svar förgäfves.
I stället träffas der många sinnrika och välsagda betraktelser, så väl öfver samhällets för-tid, – hvarom visas, att ”vildhets-tillstånd” ganska orätt blifvit kalladt ”natur-tillstånd”, – som öfver samhällets framtid och syftemål.
Vildhets-tillståndet sjelft var, dessutom, redan i den äldsta menniskoverldens urskogar ett blott relatift: ty i samma mån, som Kärlekens makt frambröt och segrade, infann sig redan från begynnelsen, om än under grofva former, samband, frid, ordning, samhällslif.
Kärleken är nämligen ”die Natur der Natur, und die Menschheit der Menschen, und der allschöpferische Hauch Gottes” 204.
Det yttersta målet för allt samhälle är derföre: allas ära och allas väl; och endast ett så inrättadt tillstånd är, i sann mening, natur-tillstånd). 9.
”Hauptidee der Archimetrie”.
(En ytterligare erinran, att Archimetriens ståndpunkt är Allblick, d. ä. anblick af det Hela, skådadt i alla dess Momenter; att, för oss, detta Hela visserligen är blott ett relatift Maximum af hvad vi kunna känna; men att äkta Maximum i alla fall är städse ett Tantum, med hvilket man icke kan irra.
Allt är sannt, så till vida, som det Är.
Insigten af detta ”så till vida” gifver, i sin utbildning, till resultat en ”Säkerhetskonst”: denna är Archimetrien.
Ovist har man föreskrifvit såsom det högsta vishets-bud: ”Känn dig Sjelf”!
Visare kan bjudas: ”Känn Naturen”!