Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Står han inte i boden och trampar — han är duktig i sin affär, fast han vidgade ut sig litet för häftigt i början — så endera hänger han i skogen med bössan öfver axeln eller också »uppfinner han» — naturligtvis alltid sådant som inte duger.
I det fallet är han då lika invensjös som de flesta uppfinnare, men hvad har man för glädje af det!
Nej, tacka vet jag då en huslig läsning kring den stilla aftonlampan!
Det är fortfarande mitt oupp-hinneliga manliga ideal!
Bedas har sitt hem på sjögatan, alldeles vid början af norra delen af stan, där fiskarebefolkningen bor i deras små röda kojor med skorstenar som hvita hus.
När Axel började, var boden svart och trappan dit upp brant som en stege.
Men nu är allt så gladt och ljust — fönstren stora och allt sådant där — men i rummen har de så enkelt, att det knappt kan vara enklare.
Ruffen och jag ville åtminstone ge dem en treflig sals-möbel, när de gifte sig, men Axel ville ingen ha — »förr än han kunde köpa en själf.»
»Och Beda, sa jag?
Henne tänker du naturligtvis inte alls på?»
Men tror någon människa, han gaf med sig?
Nej, tro aldrig det.
Se’n dess har jag fått aversjon för karlar, som får tårar i ögonen.
Man tror man rår på dem — men pytt!
Tårarna är bara någon sjukdom i tårkörtlarna, och så går de genom världen under titel:
»idel hjärta», medan de i själ och botten inte har något hjärta alls.
Bevis:
De första två åren höll den här tårkörtelen på att rent ta lifvet af min stackars unge, så fick hon släpa i hushållet.
Beda påstår, att han inte förstod bättre, och inte hon häller.
Ja, jag får lof att medge, att nu är det helt annat.
Nu rent bär han henne på sina händer, allt sedan en liten cherub, de väntade, vände om på halfva vägen till följd af ett storbak.
Men med det bara fyller han sin bestämmelse.
Han har ett par fullkomliga portschäser till labbar!
Senare:
Hvad man då minst af allt går säker för här i världen så är det för öfverraskningar.
När jag kom till Axels så träffade mig en så stor, att jag inte hämtat mig än.
Hvem stod i salen och läste, iklädd arbetskläder och allt, om inte min kära Axel!
Axel läsa!
Ja, förr skulle jag ha trott mig få se bärgen ramla eller höra Gustaf min man deklamera poesi.
Därtill var han så fördjupad i lektyren, att han hvarken hörde eller såg förr än jag var alldeles inpå honom — —
»Hm!» sa jag.
Hjälpte inte.
»Hm — hm — hm»! sa jag, nu med tämligen stort eftertryck.
Han såg upp, blef blodröd och stoppade boken inom lommen.
Jaså på det viset, tänkte jag.
Ja, jag kunde väl också tro, att det skulle vara något misstänkt som skulle locka honom.
Högt sa jag:
»Kors, hvad läser du?»
(Med fem understrykningar på du.)
»Det är — det är — det är — —» stammade han.
Han stammar alltid, när han talar till mig.
Om han tror jag tycker det klär honom, så tar han bra miste.
»Det är hvad?» sa jag strängt, ty jag spårade något oanständigt i luften.
»Åh — — det är — bara Nilsons Fauna, som jag bytt mig till af Anderson, som vann den i skytte, och — —»
»Hva falls?» sa jag och stramade upp mig till den rätta svärmorshöjden.
»Bara Nilsons Fauna?
Du menar väl Nilsons bara Fauna, tänker jag?»
»Hvad menar svärmor?»
Han såg alldeles vild ut på ögonen.
»Åh, spela inte oskyldig» sa jag riktigt förkrossande.
»Har man väl bara sett hvad en Faun är, och det har jag händelsevis, så är det inte alls svårt föreställa sig hvad slags fruntimmer en Fauna ska vara.
Hvilket särdeles snyggt fruntimmer en Fauna ska vara.
Du borde just blygas att vilja dra en sådan där — riksdagslektyr i din oskyldiga hustrus hem!»
Därmed seglade jag honom magnifikt förbi ut i köket, dit barnet genast sprungit för att säga till om kaffe, så snart hon såg mig i refleksjonsspegeln.
Beda är inte alls så vacker som Ada, hvilken är stans erkända skönhet, men hon är så söt och mjuk — just en af de kvinnor som männen tycker om att bära på händerna — att man ibland tycker hon är vackrare än Ada, och så ligger det ännu någonting af knopp öfver henne.
Kanske är det det som gör, att man så lätt ursäktar de små törnen som finns.
Beda tog vid sig lika mycket som Ada, ja mycket värre, alldeles som jag hoppats.
Hon är mycket mindre beherskad, Gud ske lof!
»Mamma blir alldeles tvungen stöta på hela stan, eljest blir de så onda att vi aldrig får dem goda mer», sa hon riktigt energiskt.
»Nå, än idéerna, då?» sa jag.
»Hur ska vi komma åt att utbyta idéer i en sådan smälta, och hvar ska man få några idéer ifrån, om man inte kan skaffa sig andras?
Det kunde Beda inte svara på, men hålla i sig med att jag skulle bjuda »hela stan», det kunde hon, den älskade ungen.
Också kände jag mig som en riktig martyr för min sak, när jag slutligen reste mig upp för att gå, och en mer stärkande och lyftande känsla kan man då inte erfara, det är visst och sannt.
Medan Beda sprang in i skafferiet för att lägga in några smak-pepparkakor af sitt sista bak åt Maja, var jag några ögonblick ensam i salen.
Axel var gången, men Faunan låg kvar på bordet.
Ingen kan afsky osedlig lektyr mer än jag, det tror jag säkert, men fasligt ondt är det om den för oss fruntimmer, och bra intressangta måste dåliga böcker vara, efter som de utmärktaste människor inte kan låta dem vara i fred.
Såvida de inte läser dem af plikt!?
Men hvarför kunde i så fall inte också jag göra min plikt?!
Jag öppnade boken.
»Du min värld!» ropade jag alldeles högt och det nästan genast.
Man ska värkligen vara ett så okunnigt nöt, som min herr måg numro 2, för att inte kunna skilja en bok om fiskar och fåglar och sådan där smörja, från en bok om en Fauna, som naturligtvis hör till den där sortens damer, som är så rysliga, att de inte ens får sitta kring kaféväggar och skämma smaken hos folk, och då måste de vara fina, när jag tänker på hvilka spiller nakna rysligheter jag sett i själfva Kungliga Majestäts Museum, som ju ändå är uppfördt just för att odla smaken hos folk.
Men visste inte han hvad en Fauna är, så inte ämnar jag, hans hustrus moder, upplysa honom, det är då säkert.
Också stack jag i förbifarten in hufvudet i boden och sa helt nytert:
»Kära du, det fins nog många sorters Faunor!
Ha de bara fjädrar på sig, är de inte riskabla en smul!»
Visst är att odling behöfs, behöfs på alla håll och kanter!
När jag kom hem, stod Gustaf framför spegeln och ryckte och ryckte i skjortlinningen som vanligt.
Man kan knappt tänka sig något mer tålamodspröfvande än en man, som har för vana att operera sina skjortkragar, som om de voro barn, födda med igenvuxna munnar.
Men det är just hvad Gustaf gör alltjämt numera, och det, fast jag lägger ut honom i halsen ett i ett.
Det är grosshandlarhullet som tar så stor plats!!!!
Ty nu är vi grosshandlare och har slagit igen boden, Gud bevars.
Först gaf jag med mig lätt nog, men när det kom till kritan —!
Ja, hvad tårar den saken kostat mig, vill jag inte ens försöka relatera.
Att dräpa sin bästa vän är inte rättfärdigt, och boden var vår bästa vän — — och vår trofastaste.
Värst af allt är ändå, att jag tror det mest skedde för min skull, och det, fast jag nästan bad honom på mina bara knän att låta bli.
Hvar människa har ju sina små svagheter — och rent ut sagdt, så tror jag, att Ruffen blifvit litet högfärdig för min del, allt sedan han fick läsa alla de vackra saker de för innerligt rara och snälla resensentherrarna sa om min bok »I Stockholm.»
»Tror du», säger jag, »att de skulle ha tyckt den boken vara värd en smul om de vetat, att den bara var hophasplad hur som hälst af mig, som inte alls begriper det konstnärliga?
Men ser du, nu trodde de att den var skrifven af en man, och visst hade det varit obegripligt skickligt och hämskt, om en alldeles främmande karl så där kunnat vända ut och in på mig och leta reda på mina allra lönligaste tankar och känslor.
Sån’t hade varit konst, ser du.»
Men det biter inte på Ruffen det bittersta, utan han bara pöser upp sig öfver hvad som är.
Det sägs, att vi stängt för att inte stå i vägen för mågen, men det är nog därför, att han inte tyckte, att en kryddbod längre var en passande ram åt min »storhet.»
Hå hå!
Liksom en kryddbod, som föder sin man, inte skulle vara en utmärkt ram åt hvad storhet som hälst i vårt land — i synnerhet inom det litterära!
Måtte han bara kunna hålla tätt i längden — Ruffen förstås, ty ännu vet ingen människa utaf häruppe, att jag blifvit utskuffad på litteraturens glanskis — ty utskuffad blef jag.
Han är presis som en gissen tunna: sanningen grinar i alla springor, och att de inte för längesedan räknat ut, hvad han menar med sitt: »har ni läst, har ni hört?» begriper jag inte.
Det finns ingenting som folk har så svårt förlåta en stackare som att ha sett litet mer än de, får de därtill veta, att man till på köpet blifvit tryckt litet mer än de, så vore det färdigt.
Jag vet ju hur jag var själf, innan jag begrep något i det litterära.
Jag trodde, att folk som skref inte gjorde annat än gick omkring för att se hvem de uppsluka månde.
Men inte alls vill man uppsluka någon!
Man bara skrifver med folk i, i all hjärtans enfald — och att svika ett gifvet förtroende skulle väl lika litet falla en in som att ta ned må’n — såvida det inte är förtroenden, som alla människor känner till eller som man har lof att säga.
Väl åtminstone, att Villy, som var så innerligt rar och hjäpte mig till förläggaren, ty visst tycker jag fasligt mycket om att vara utgifven, fast jag kallar det att bli utskuffad, — han heter för öfrigt Villy Brogren — är litteratör i Stockholm, fast barnfödd här i stan, och min stora favorit — — väl åtminstone, säger jag, att han hade vett ändra namn och sådant.
Vår lilla stad heter någonting helt och hållet annat än Jockmock, och jag slutar inte alls på »kvist», utan på motsatsen till dotter — — men jag behåller väl min skyddande förklädnad, som Villy kallar det — för säkerhets skull.
Ingen kan tro, hur lycklig och glad jag var, när jag kom hem, och hur ifrig att dela med mig af allt roligt jag upplefvat.
Men när människor sitter raka som pinaler och ser ut som om man förolämpade dem med hvart ord man sa, är det inte så lätt att hålla angtusiasmen uppe, minsann.
Också torkade min ihop så småningom, alldeles som ett främmande blomster, som ingen ville ge vatten.
Till sist blef jag så ängslig och osäker, att jag inte ens vågade sätta på mig min nya klädning och min fina hatt, utan letade fram alla gamla trasor jag fick fatt i, och hvad alla mina vackra fotografier, som jag var så stolt öfver, angick, så hyfvade jag dem i skåpet, bara jag såg en bekant näsa sno sig om hörnet.
Nu är det där förbi — — Jag är klimatiserad igen och tänker göra min plikt ändå.
Väl emellertid, att jag har
Villy, som håller mig vaken med böcker och sådant.
Apropå Villy, så har han det så utmärkt numera.
Han har blifvit medredaktör i en tidning, som heter »Konst», och där det nya blifvit infördt, att konstnärer och målare får kritisera sina arbeten själfva.
Det tycker jag är en storartad idée.
På det viset kan ju ingen orättvisa förekomma!
Om någon på jorden bör kunna veta hvad till exempel en modärn tafla ska föreställa, så måtte det väl vara artisten, som målat den — åtminstone bör han veta det i början, innan han hunnit glömma af’et.
Och lika dant med en författare!
Hur ska han någonsin kunna hoppas bli så förstådd som af sig själf?
Värst är det med utrymmet.
I synnerhet lär de teatraliska behöfva otroligt med plats.
Och det är då inte alls underligt, när man vet med hur många finesser en enda artist späckar en enda roll på en enda afton och af hvilka finesser publiken kanske inte skulle begripa en smul, om den inte fick sig en påstötning.
Villys göra är att stryka och dra ihop.
Att folk i allmänhet inte kan tycka om att bli strukna och dragna ihop, är då inte underligt.
Också lär det allt vara litet stridigt på redaksjonsbyrån ibland.
»Men hvad tusan gör det!» skref Villy en gång.
»En förbannadt bussig tillställning är det ändå!
Det är pängar värdt bara att se hur de gamla konsthästarna sitter där och tuggar på sina urtröskade fraser utan att finna användning för dem!»
Om Villy har något fel, så är det det, att han allt bra gärna vill hacka på det gamla!
Men det felet ger sig, antar jag, bara han blir gammal själf.
Genom rar är han ändå!
Ett saknar jag ännu: de stora sinnesrörelserna, som de stora städerna för med sig.
Ack, hur vildt, hur härligt våldsamt gräsligt olycklig var jag inte, när jag trodde, att Gustaf bedrog mig, och att vår lilla apa, Pepita, som han hade köpt och hade bortackorderad därför att han trodde jag inte tyckte om apor, var en varietetsmamsell och hans älskarinna!
Pepita!
Stackars oskyldiga barn, som väl aldrig i i sitt lif haft en så ful tanke i sin hjärna som att vilja förföra, vare sig fördärfvade gamlingar eller oskyldiga ungdomar, med sina nakna ben!
Ja, jag tror nog, att det vilda och tragiska ligger för min naturell, fast jag råkat komma på orätt plats här i världen — jag, som så mången annan.
Ibland, när jag vill ha en riktig ljuflig stund, smyger jag mig in i förmaket, där jag klädt om hela möblen med det honorar den för mycket rara förläggaren var så innerligt god och gaf mig för rakt ingenting, och säger, medan jag sakta gungar upp och ned:
»Nu sitter du »I Stockholm», Lovisa lilla!»
Det är en otroligt ljuflig förnimmelse!
Också begriper jag inte att inte hvarenda människa blir författare — för förnimmelsernas skull!
Jag kan inte beskrifva, med hvilken särskildt högtidlig känsla jag i dag fattat pännan.
Jag sitter nämligen vid Ruffens gamla kontorspulpet och skrifver; vid hans första och hittills enda pulpet, som jag under alla dessa år betraktat med en sådan oändlig vördnad och som jag förskaffat mig på så värkligen ansträngande sätt genom att själf ropa in den i största smyg på vår egen bodauksjon, fast Ruffen påstod, att den var för hög och skranglig!
Auksjonsförrättaren, en gammal räf, dyrkade oupphörligt upp mig med 10-öringar.
Jag dyrkade upp honom igen med 25 öringar, och så höll vi på att dyrka upp hvarann, till dess vi var uppe i fem och tjugo, då klubban ändtligen föll till min favör, som väl var, ty jag var halfkväfd af förargelse och hetta, där jag satt gömd bakom en tunna, för att inte tala om, att våta, sammanpackade bondrockar i ett hett rum inte är särdeles angenäma som luktdynor betraktade.
Sedan visade det sig, att det var Ruffen som gifvit auksjonsförrättaren i uppdrag att ropa.
Pulpeten skulle bli en julklapp åt mig — en öfverraskning, kan tänka.
Det hade öfverraskat mig bra mycket mer, Ruffen lilla, om du för en gångs skull gjort hvad jag bad dig om, men det gör du aldrig, och så blir jag tvungen att blaméra mig alltjämt.
Ja, med ett ord, jag tror nog att jag blef litet het, men man kan bli het af mindre än att sitta nedhukad bakom en glödhet tunna i ett glödhett rum och ropa in sin egen pulpet af sin egen man ock så få punga ut med 25 kronor kontant, utom reparasjonskostnaderna, när allt var ämnadt till en syrpris och en glädje.
Nu har jag honom emellertid, och när jag nu anförtror mina tankar åt hans nyklädda sidor, är det som om jag anförtrodde dem åt en kär, öfverlägsen vän, som jag vuxit fatt hvad det lidit.
Men bra hög är den, och stolen, ett annat heligt minne räddadt från förstörelsen, är märkvärdigt rankig.
Jag känner mig som ett uppfluget höns på en osäker pinne, och det är ingen treflig förnimmelse, när man söker höja vingarna till en högre flygt.
Från sängkammaren ha vi numera utgång genom en spiller ny spiraltrappa, som Ruffen tagit upp från det spiller nya kontoret inunder.
Första dagen den var färdig, ville Ruffen jag skulle viga in den, men då sa jag:
«Bed mig inte, Ruffen lilla», sa jag, »ty förr än du får se mig vrida mig i det där grosshandlareländet, så åker jag grensle på ledstången i stora trappan som jag är van.»
Och det ordet har jag också ärligt hållit.
Men bra glad är jag åt trappan ändå, för nu behöfver inte Ruffen gå ut i kalla luften om mornarna och skaffa sig snufva, som han alltjämt gjorde förut.
Men det är en sak, och att erkänna några som hälst förtjänster i de nya anordningarna, är någonting helt och hållet annat.
Har man intagit en fast posisjon, ska man också försvara den till blods!
Hvita gardiner och blommor i alla fönster ha vi, och i salen skiner de gulbetsade björkmöblerna som om de vore förgylda och trasmattorna ha så glada och ljusa färger, att själfva Handarbetet i Stockholm skulle kunna bli afundsjukt.
Ja, hjärtans trefligt och rart har jag det utom mig, rart i alla afseenden — — vore det likaså bra inom mig!
— — Jag tror det ska göra mig så godt att skrifva litet.
Det ska skingra mig — och det är skingring jag behöfver, skingring på alla håll och kanter.
Jag måste oupphörligen lyfta på hufvudet från skrifningen och titta på Pepita, som hänger i ett rep och tar gymnastik.
Hon är hela husets rodocka och min riktiga tröst.
Man kan inte se något näpnare än hennes lilla skära ansikte, svarta kvicka ögon och söta lilla «kalott»!
Och så har hon så riktigt vackra händer.
Som jag inte behöfver vara rädd att skämma bort henne, klär jag henne mycket nätt, och det är hon ofantligt stolt öfver.
Glömmer jag någon dag ge henne en ny klädning, hon tycker nämligen om att få ha olika kläder för hvar dag, så springer hon själf och hämtar hvad hon finner lämpligt, och det är alltid det finaste.
Allra roligast är hon ändå, när hon tar min stora kam och börjar kamma sitt skalliga hufvud.
Man kan skratta ihjäl sig se hur hon sliter och drar med de inbillade hårmassorna eller bränner lugg med en griffel, som hon sett barnen göra.
Och så är hon så liten, liten.
— Inte större än —
Men det var rysligt så osäkert jag sitter?
Jag svajar som en vallmo i storm!
Suuuuur — urr — urr!
Skrufven i stolen ned med en fart, som kom min näsa att studsa mot papperet som en smällkautschuck,
och hvad som ögonblicket därpå låg på golfvet som ett bylte, förbjuder mig min värdighet alldeles att tala om.
Heliga minnen är alldeles utmärkta, bara de inte har en skruf lös, för då är de rysliga!
Stolen ska upp på vind, det lofvar jag, och pulpeten ska jag låta såga af benen på, det lofvar jag med — fast i största hemlighet, så att Ruffen inte får veta något.
Det finnes ingenting mer fördärfvande för en äkta mans moral än att få rätt, när han nyss haft orätt!
Men nu måste jag väl ut och springa om det litterära — fast nog skulle jag tusen gånger hällre vilja sitta här och skrifva.
Det är en så högtidlig känsla att åter känna sig tillhöra författarskrået — om också på största afstånd och i största ödmjukhet.
Och så är det bestämdt nyttigt för gallan?
Jag känner redan hur — —
Men aj!
Min värdighet förbjuder mig fortfarande att uttala mig, men något springa blir det säkert inte af, åtminstone inte förr än i morgon.
Nog älskar jag »ömhet», alltid, men den ska vara plaserad på rätt ställe!
Litterära Förberedelser.
Det var en riktig pärs att komma förbi kikuten osedd.
Om jag begriper hvar hon har fått sin refleksjonsspegel ifrån!
Den är dubbelt så stor och dubbelt så svart som alla andra — presis som hon är själf.
I synnerhet är hon det senare — både in- och utvändigt.
En riktig Guds lycka är det då, att hon åtminstone är lam!
Vore hon lika kvick i benen som i tungan, så kunde ingen enda reda sig för henne.
Det kan vara kinkigt nog ändå, isynnerhet för den som är litet angbongpoängt och har svårt att vända kvickt nog i hörnen.
Men jag tror det lyckades.
Fick hon bara se mig ute midt på blanka hvardagen iklädd min bästa stass, så vete Gud hvilka historier hon kunde släppa ut.
Den första jag besökte i och för det litterära var doktor Kull, efter som det liksom är han, som hittills haft bildningen om hand.
Det är någonting så eget med den där Kullen.
Han är nog inte äldre än 40 år, och ändå ser han ut som om han kännt sig ha lefvat alldeles för länge.
Han går så trött och hopböjd.
Men så ibland är det liksom han får sig en puff till både kropp och själ.
Då blir han fin som en kammarduksnål — eljest kan han vara både si och så — och då få vi oss alltid en portsjon litterärt – hvad är inte alltid så noga.
Först han kom hit upp, fanns det då inte en giftasvuxen mamma, som inte hade sina spekulasjoner på honom, men nu är han uppflyttad, eller rättare nedflyttad till de »otursamma» för längesedan.
Doktorn bor i ett litet gulmåladt trähus strax invid skolan, vår enda stenbyggnad, och har eget hushåll.
Ja, det får jag då lof att säga, att af männens alla konstigheter och otrefligheter är den att vilja ha »allting till hands» både den konstigaste och den allra otrefligaste.
Doktorn satt vid sitt skrifbord som en skeppsbruten, uppkastad på en räddande strand, medan kring honom flöt tofflor, böcker, tidningar, cigarrer och andra »förnödenhetsartiklar.» Midt i villervallan stod ett litet bord, riktigt energiskt frigjordt från allt bråte, och på det en skinande blank kaffebricka.
Jo, Beata, hushållerskan, är en reel människa, som nog plockar undan lika raskt som han plockar fram.
Doktorn, som satt med hufvudet djupt lutadt öfver en lunta, är blyg och stammar litet.
Men det hindrar inte, att både folk och pojkar ha respekt för honom ändå.
Åtminstone kände jag mig riktigt imponerad, när han rätade ut den långa, smärta kroppen och frågade hvarmed han kunde ha den äran att stå till tjänst.
Det där att »andraga i följd» ligger inte alls för min naturell.
Också stammade och hackade jag så det var både synd och skam att höra’t.
Doktorn rodnade och såg olycklig ut hela tiden.
»Något måste man göra för den allmänna bildningens höjande», slutade jag med, alldeles förtjust öfver att ändtligen vara vid ändan.
Nu log han.
Kors i all världen, ett sån’t vackert leende!
Djupa gropar i kinderna, fast skinnet kring dem var litet stramt som af brist på öfning, och så hvita jämna tänder!
»Jag duger inte till föreläsare», sa han sedan vänligt.
«Kära hjärtanes, hvem skulle eljest duga?« sa jag.
»Fru Petterkvist minns hur det gick sist, när jag föreläste om »Frun Från Hafvet?»
»Tänk inte på det, nu», sa jag uppmuntrande.
«En pin fnoskig människa, som går omkring och dryper af sjövatten både ut- och invändigt i tre hela akter och bara ser ögon som drar!
Jag undrar just hvilken föreläsare skulle ha kunnat göra något af det!»
Doktor Kull gaf mig en blick som föll öfver mig som ett stjärnskott.
Men så sänkte han långsamt de mörka, ovanligt veckiga ögonlocken.
Det var presis som om ett moln sänkt sig öfver ett vackert ljus.
»Vet fru Petterkvist hvad symbolik är?» frågade han sedan plötsligt.
»Jaha då», sa jag rappt, för symbol-liken har jag då på mina fem fingrar, tack vare Villy, som skickade mig hela packor med resensjoner om den där herr Lugn Poet, eller hvad han hette, som var i Stockholm och spelade på Franska så’nt som ingen kunde se på Svenska.
»Symbol – lik — är några slags modärna teater — lik —»
»Fru Petterkvist är ironisk», log han.
»Åh ja», sa jag blygsamt, fast jag inte en smul förstod hvad han menade, »man får väl lof att vara litet af hvarje här i världen — —»
»Men vill nu inte doktorn vara så innerligen oblischangt och — —»
Han sa nej vänligt, men han sa nej bestämdt.
Jag höll i mig och höll i mig, till dess jag helt plötsligt kom i håg, att det ju egentligen inte alls var honom vi ville ha, fast jag tyckte vi borde fråga af artighet — vi tycker han är för lärd för oss — och så kvistade jag i väg tvärs öfver Boströms gård för att försöka få fatt i gamla Holmen, redaktörn af Jockmocks Allehanda, som just förefaller mig vara vår man.
Han hör också till bildningens stödjepelare, ehuru till en af de svagare, efter han går på träben — både andligen och lekamligen, dess värre.
Hvar han fått det lekamliga träbenet ifrån har ännu ingen människa lyckats leta ut, inte ens Wendla Ax, som eljest är en fullkomlig hoftång, när det gäller att knipa ur folk deras hemligheter.
Grufligt intressangt har vi allesammans tyckt det varit.
Jag menar träbenet.
Och hur många historier det satt i gång, är inte möjligt att ens räkna ut.
När Holmen kom hit, var Jockmocks Allehanda inte större än en barn-näsduk och innehållet därefter.
Kom ut, gjorde tidningen när det så föll sig, och när den kom ut, var hela stan så svart om fingrarna af trycksvärta, att det såg ut som de blifvit begagnade till ljussax.
Det var svärta som gick bort i tvätten.
Svärtar nu tidningar ned folk är det med fläckar som sitter i.
Men till det har gamla Holmen aldrig gjort sig skyldig!
Han är en riktigt rar människa och har ryckt upp tidningen otroligt.
I synnerhet i fråga om klippning tror jag säkert han kan mäta sig med hvilken Stockholmsredaktör som hälst.
Hvad det andliga träbenet angår, så kan ingen människa få ur mig, att det är den där otäcka sättaren Styf som han har att tacka för det.