Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har icke inom Utsk:n instämt uti den åsigt, som af flera ledamöter här blifvit klandrad, hvilket min betänk. vidfogade reservation äfven utvisar, och jag instämmer således uti anhållan om återremiss, till vinnande af nödig rättelse i denna del; men jag har icke kunnat underlåta att taga Utskrn i försvar emot den förebråelsen, att de med mindre grundlighet behandlat ämnet, emedan jag vågar påstå, att de i detta fall, så vidt möjligt varit, icke försummat deras åliggande.
Jag är icke så lycklig sorn den siste värde talaren, att kunna taga Utsk:n i försvar för detta betänk., emedan jag tror, att Utsk:n kunnat åstadkomma ett bättre arbete; men den värde ledamoten torde med mig minnas, huru detta ämne inom Utskrn behandlades, så att hvad betänk, tillstyrker egentligen är resultat af BonfleStrs opinion.
Jag nödgas med ledsnad tillstå, att jag, såsom ordförande inom Utskrn, erfarit, att vid behandlingen af såväl detta som många andra vigtiga ämnen högst få af de öfriga Ståndens ledamöter varit tillstädes; men specielt påminner jag mig, att vid behandlingen af detta mål inom sammansatta Utskrn ingen enda af R. o. Adrs ledamöter i LagUtsk. tillstädesvar.
Vid ett sådant förhållande var det påtagligt, hvad resultatet skulle blifva af voteringen; och resultatet blef BondeStrs opinion i frågan.
Jag skulle önska, att man helt enkelt kunde afslå betänk.; men deri förekommer en punkt, som jag gillar och som äfven af R. o. Ad. torde böra gillas, emedan den förklarar en otydlighet uti 1788 års kungör., som blifvit olika tillämpad af särskilda auetoriteter.
Nyssnämnde kungör, stadgar nemi. skyldighet för den socken, der fattighjon ägt hemman, att om fattighjonet draga försorg, hvilken föreskrift några auetoriteter förstått så, att den församling, inom hvilken fattighjonet först ägt hemman, borde draga försorg om detsamma, då deremot andra ansett den socken, hvarest han senast varit hemmansägare och mantalsskrifven, böra tillkomma underhållsskyldigheten; nu hafva Utskrn föreslagit, att han skall försörjas, der han sist varit mantalsskrifven.
Då 1788 års författning berättigar socknarna att vägra orkeslösa personer inflyttning, innefattar det stadgandet ett correctiv emot otillbörlig inflyttning af fattighjon; hvaremot jag bestämdt bestrider Utskrns förslag, att inflyttning och mantalsskrifning må vägras åt arbetsfört folk, emedan jag anser sådant icke blott orättvist, utan äfven vådligt.
Jag instämmer således äfven uti yrkande af återremiss af betänk.
Jag ber om ursägt, att jag ytterligare upptager R. o. Adrs tid med ett yttrande, hvartill jag funnit mig uppmanad på grund af den erfarenhet i frågan , jag äger genom dylika ämnens dagliga behandling.
Den siste värde talarens yttrande i afseende på de personer, 6i6
Den 26 M a r s. sorn, efter att hafva varit hemmansägare, falla fattigvården till last, stämmer icke alldeles öfverens med förhållandet; ty om de äro från socknen, hvari de ägt fastighet, afflyttade, så tillhöra de den socken, inom hvilken de derefter blifvit mantalsskrifna.
Oansedt protest emot inflyttning ägt rum å socknens vägnar, har dock, enär sådan protest icke blifvit fullföljd, den inflyttande blifvit mantalsskrifven, hvaraf sedermera rättegångar uppkommit om underhållsskyldigheten, enär å" ena sidan socknen till befrielse derifrån kunnat åberopa protesten emot inflyttningen, men socknen, sorn icke fullföljt protesten, å andra sidan ansetts böra iklädas de skyldigheter, hvartill den förbindes genom den inflyttade personens mantalsskrifning inom socknen.
Det är just denna svårighet, hvars häfvande jag i mitt förra yttrande föreslagit genom den utvägen, att det bör tillhöra socknen och icke den inflyttande att fullfölja frågan om protesten mot mantalsskrifningen, på det att den frågan må vara definitivt afgjord, innan mantalsskrifningen sker, och således icke personer i mantalslängderna införas, mot hvilkas inflyttning socknen protesterat, hvilken protest tjenar till intet, då den icke blifvit fullföljd.
Samme värde talare har jemväl yrkat, att arbetsfört folk icke bör förvägras inflyttning.
Arbetsfört folk bör visserligen icke vägras inflyttning, om de äro välfrejdade; men vanfrejdadt folk bör socknen äga rättighet att vägra inflyttning, likasom en sådan rättighet bör få äga rum i afseende på ålderstigna eller icke arbetsföra personer, dock icke, hvad de sistnämnda beträffar, så att förstå, att föräldrar skola kunna förvägras att inflytta till sina barn eller tvärtom.
Jag beklagar, att mitt förra yttrande var så otydligt, att deraf föranleddes Gr.
Borns yttrande, att jag ”försvarat Utskrns betänk.”
Då jag med Hr Gr. var af alldeles samma opinion inom Utsk:n, vore det besynnerligt, om jag inom den korta tid, som emedlertid förflutit, kunnat helt och hållet förändra opinion i ämnet.
Det har jag icke.
Jag har icke försvarat Utsktns hetänk., men jag har försvarat
Dtsktn mot den förebråelsen, att de icke skulle afgifvit ett så utförligt betänk., hvartill ämnets vigt och rubriken på betänk, kunde gifva anledn.
Visserligen hade betänk. blifvit mycket vidlyftigare, om Utsktn inkommit med förslag till fullständiga stadganden för fattigvården; mendet ansågo Utskm icke möjligt att åstadkomma.
Formen för uppsättandet af detta betänk, discuterades vidlyftigt, först uti sammansatta afdeln. och sedermera inom Utskln, hvarvid man kom öfverens derom, att till uppsättande af fullständiga stadganden i ämnet erfordrades alt först hafva hört en större del af comnmnerna i landet, för att erhålla upplysning om det olika sätt, hvarpå dessa anstalter på särskilda ställen äro ordnade; nien då sådant var omöjligt, Don 26 Mari. 55y stadnade Utsktn i det beslut alt tillstyrka, att dels till K.
M. oell dels till communerna sjelfva öfverlemna uppgörandet af de speciella stadgandena.
Det är häri jag trott, att Utsk:n handlat rätt; men jag har i öfrigt icke försvarat de åsigter, som uttalas i betänk.
Hr af Si lie'n, Georg
Axel, hade inlemnat ett anförande, som upplästes, så lydande:
Vid Lag- samt Allm.
Besv. o. Oecon.-TJtsk:ns betänk.
Wto 54 torde mig tillåtas att göra några erinringar.
I anledn. af väckt motion om inskränkning i jordbrukares rättighet att från främmande socknar antaga stattorpare och s. k. statdrängar, som kunna, såsom medellösa, falla fattigförsörjningen till last, och för öfrigt af skäl, att missbruk med förenämnda rättighet skall lemna lättade utvägar för obemedlade att ingå i giftermål, utan annan garanti för deras och barnens underhåll än fattigvården, och att, om obetänksamheten i delta hänseende icke i tid motarbetades, landet sannolikt komme att uppfyllas af en menliiskoclass, som helt och hållet saknade sjelfbestånd, — ett slags pöbel på landet, som icke utan anledn. är så mycket fruktad, hafva Utsktn föreslagit, att i allm. författning må stadgas: ”att den, som tillåter gifta hushåll ”från annan socken hos sig inflytta, utan att den församling, ”dit inflyttningen sker, å allm. sockenstämma dertill bifall ”lemnat, skall, derest han icke med församlingen kan i godo ”öfverenskomma om de ökade bidrag, sorn i sådan händelse ”må till fattigcassan erläggas, vara pligtig att ställa full säkerhet för den kostnad, socknens fattigförsörjning kan få ”vidkännas för dylika personers framtida underhåll.”
För att söka undvika en möjligtvis inträffande ringa obillighet uti bidraget till en sockens fattigförsörjning, synes mig, som man ville falla in i en större orättvisa.
Man fruktar för möjligheten, att en tid kan komma, då en församling kunde få vidkännas några år några r:drs tillökning i sina utgifter för de fattiga; men man glömmer, att, efter nuvar. förhållanden, denna utgift träffar ömsom den ena, ömsom den andra församlingen, och att den betydliga utgift, hvarför en församling, efter hvad nu ager rum, i detta afseende är blottställd, ingalunda uppväger allt det bråk, man skulle göra sig med sockenstämmor och garantier för att göra sig försäkrad, alt en sådan kostnad skall drabba individen och icke fattigvården.
Hvilken garanti för en obestämd framtid skulle man väl kunna få, som icke kunde gifva anledn. till antingen långvariga och osäkra rättegångar, eller ock förluster för församlingen, om icke man ville föreskrifva depositioner i fattigcassan af penningar, guld eller silfver?
Lika så val, som det kan hända, att stattorparen, statdrängen kan komma att falla fattigvården till last, lika så väl kan detjhända, att så inträffar med jordtorparen, anenda - 558 Den aG Mars. torn, sockensmeden, sockenskräddaren, ja, sjelfva skattebonden.
Statdrängen oell stattorparen ser man med sin hustru, som biträder med sin förtjenst till föda och kläder för deras hushåll, hafva, om än aldrig något öfverflöd, likväl nödtorftig utkomst.
Den 22 A ugusti c. m. 3oi afgifter, som genom aldre eller nyare privilegier voro
Stockholms stad tillagda att efter sitt skön använda, ej blott till handelns befordrande, hvartill de från böljan voro afsedda, utan äfven till magistratens aflöning och andra behof; men Utsk. trodde likväl, att, då det var fråga om att bestämma, huruvida det fanns tillgångar lill det behof, hvartill dessa afgifter från början voro afsedda, och man sade, alt man ej arivändt afgifterna till nämnda behof, utan till andra ändamål, det ej vore rätt att här vilja beskydda de åberopade privilegierna.
Om nu Utsk. ej velat neka Stockholms stads behof af högre afgifter, så är det min enskilda tanke, att det vore rättvisare att lägga dem på alla de trafikerande, på alla de landets innevånare, som föra varor till Stockholm.
Vid detta tillfälle påminner jag mig likväl, att det finnes en om icke direct, åtminstone indirect skatt, som i andra släder utgår under namn af fönsterskatt; och skall någon skatta till hufvudstadens underhåll och förskönande, så äro väl hyresgästerne, de i Stockholm boende personerne, mycket närmare dertill än landlmannen.
För öfrigt är den princip, som af Utsk. blifvit uttalad, af en annan värd talare, Hr Nordensköld, understödd på skäl, hvaruti jag fullkomligt instämmer och förenar mig.
Jag anhåller alltså om bifall till Utsk:s betänkande.
En värd talare har lill försvar för grundlagsenligheten af 1838 års författning åberopat ansvarighets-lagen.
Först och främst får jag nämna, alt jag åberopat Reg.Ftn, som jag icke . . .
Hr Frih. o. Landtm, afbröt talaren och yttrade, att Hr Landtm,, i anledn. af den fråga, som uppstått, huruvida den ifrågavar. afgiften, hvilken utgår enl. ett Konungens beslut, vore grundlagsenlig eller icke, finge fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att en sådan fråga här icke finge uppstå.
Hvar och en af R. o. Ad. kände, att om något tvifvel derom förekomme, så vore det på ett annat sätt som fråga derom borde väckas, än genom anmäl kn:r vid detta betänkande.
Jag vill ej inlåta mig uti, huruvida denna förordn. är tillkommen i grundlagsenlig väg eller ej, utan blott yttra, att äfven om jag antoge, det ansvarighetslagen, hvilken likväl ej är grundlag, kunde göra någon förändring uti 60 §:n Reg.F:n; så kan jag likväl ej tolka den så, som här är gjordt, ty jag ar öfvertygad att med båk-, bro- och färj penningar menas der sådana afgifter, som böra erläggas af resande, hvilka färdas förbi fyrbåk eller öfver bro och färja, o. m. d.; men derunder tror jag ej kunna inbegripas sådana, som den nu ifrågavar. bro- och cjuai-afgiften.
Man skulle i sådant fall komma till den slutsats, att K.
M. ägde beskatta landet för 3oa Den 12 Augusti c. ra. befrämjande af alla dylika företag.
Och landel skulle således kunna komina att underhålla alla de städer, hvilka ej kunna subsistera af egen industri, på hvilket sätt det torde vara R. o. Ad:s mening att tolka ansvarighetslagen.
Denna ifrågavar. afgift utgöres ej blott af dem, som lägga lill vid allmän bro och hamn, utan af alla, som införa varor till staden, äfven om de lägga till vid egen brygga.
Jag anser den derföre vara i hög grad orättvis.
Jemte det jag för min del anser att ifrågavar. bro- och quai-afgift är nödvändig för Stockholms stad, får jag likväl förklara, att jag förenar mig i den reservation, som Frih. von Kramer gjort, och som åtföljer Utsk:s betänk., deruti han önskar, alt denna afgift måtte i möjligaste måtto nedsättas.
Dervid anser jag mig likväl pligtig alt göra ett tillägg, nemi. det, att Stockholms stads styrelse borde tillförbindas, att vid de af allmogen och landtmännen mest besökta hamnar, d. v. s. der mindre farkoster kunna anlöpa, borde någon inrättning till v äga — bringas, hvarigenom dessa personer, som från landet inkomma i sina små oell öppna farkoster, möjligen kunde vara skyddade för oväder.
Denna begäran tyckes vara fotad på billighet; och när den som ei lägger sådana afgifter, ser sig kunna erhålla någon slags fördel för de medel han utgifver, så är jag förvissad om, att, i händelse återremiss nu beviljas och afgiften kommer att bibehållas, så skall Stockholms stads styrelse visserligen fästa afseende derpå.
H. Ex. Hr Gr. L övvenh jelin:
Undantagen från 57 §:n Reg.F:n röi:de bro-, färj- och båk-afgifterna hafva högst besynnerligen blifvit inqvarlerade i 3 §:u i ansvarighetslagen.
Jag underställer, huruvida ifrågavar. afgifter till Stockholms stad icke borde beräknas ad va lo re 111, och icke efter fastagets storlek som nu.
Det torde förefalla mången underligt, att jag uppstiger för att yttra mig på ett sätt, sorn kunde tolkas såsom ett förord för erläggande af höga skatter; men det kommer sig deraf, ali jag plägar yttra mig efter hvad jag anser vara grundsats, utan att tillse hvart tillämpningen går, antingen till att föröka eliel- förminska skatterna.
Jag har under denna discussion erfarit, alt möjligen den största anledntn till missnöje hos dem , som nu fiona denna författning vara betungande för landet, härrör deraf, att den fått en form af olaglighet, ty den har härrört från ett sätt att i annan än grundlagsenlig väg åstadkomma en beskattning ; men jag ber att få erinra oro, att ej så beskaffade beskattningsgrunder i denna fråga böra tillämpas, som de, hvilka gälla, när det är fråga 0111 beskattning af Svenska folket liil allmänna ändamål.
När det är Den 22 Augusti e. m. 3o3 fråga om alt erlägga skatter för det allmänna, då är Svenska folkels beskattningsrätt gifven efter den åberopade 57 §:n Reg.Frn.
När det åter är fråga om alt erlägga en afgift från en del af landet till en annan eller till en commun, så ligger det i sakens natur att denna beskattningsrätt — som likväl egentligen bör hafva ett annat namn, ty denna afgift är ej detsamma sorn skatt, ulan en jemkning emellan landtmannens och stadens ömsesidiga förmåner — alldeles icke tillhör R.
Jag vill ej inlåta mig lili den frågan, huruvida denna afgift är billig eller obillig; det får jag soga att jag ej har riktigt genomtänkt, så att jag tror mig kunna bestämma det; men det kan jag säga, att den ej på något sätt bör förblandas med de slags skatter, som tillhöra folket att sjelft åtaga sig.
Således skulle jag tro, att i denna fråga det rälta vore, att den del af samhället, som kunde finna sig tryckt af en sådan pålaga, fästade K.
M:s uppmärksamhet på att den borde blifva förminskad eller på annat sätt fördelad; men att den alldeles icke bör beti aktas såsom en orättmätig pålaga, emedan det alldeles icke finnes några grundsatser, hvarefter man kan bestämma dess laglighet eller olaglighet.
En talare.
Gr. Löwenhjelm, har i detta ämne fästat vår uppmärksamhet på förhållandet med accis i allmänhet, och har yttrat alt denna afgift borde betraktas såsom en afgift på consumenterna och ej på producenterna.
Han har Sfven exempelvis anfört, att om en skatt lades på husägare, så skulle det egentligen vara hyresgästerna, som finge vidkännas den.
För mig, som ej är husägare, utan locatär, är det således förmånligt, att delta icke sker, på det icke förökning i hyran må inträffa; men jag får bekänna , att jag icke betraktar frågan ur en sådan principåsigt, utan helt och hållet såsom en fråga, som ytterst måste bero på hvad som är billigt, emedan man ej kan uppställa någon grundsats, hvarefter deri skulle bestämmas, och just derföre är det nödvändigt, att det är Konungen, landets Regering, som afgör den.
Jag begärde ordet i anledn. af ett yttrande af Frih. Hamilton, deruti han upptog hvad Gr. Löwenhjelm anfört, att han ej skulle hafva något emot, om de ifrågavar. afgifterna till Stockholms stad för underhållet af broar och quaier fördelades på alla de varor som inkomma till staden, vare sig land eller sjövägen.
Jag vill dervid fästa herrarnes uppmärksamhet derpå, att ifrågavar. afgifter ej erläggas för varan, då den vore att betrakta såsom en tullafgift, utan för begagnandet af broar och hamnar.
Det är de varor, som begagna bro och hamn, som erlägga denna afgift, men inga andra, likasom man på landet betalar, då man far öfver en bro; men den som ej far öfver bron, betalar ej, ty han har dermed intet alt skaffa.
Jag betalar för nyttjande af bro, och detta är nödvän - 3o4 Den 22 Augusti e. ra. digt om jag vili hafva bio.
På samma sätt, om jag vill hafva hamnen beqväm och djup, så alt fartygen Kunna lägga till och hastigt lossa sina varor; så måste jag betala bropenningar, och dessa måtte väl ej rättvisligen kunna fördelas på dem, som aldrig begagna hamn, ulan komma landvägen.
Det har jemväl blifvit yttrndt , att det borde vara Stockholms-boerne, som besörjde afgifterna för stadens byggnader och underhållet för de trafikerandes beqvämlighet; men, mine herrar! det är allmänheten, som kommer till staden, som har största nyttan af att beqvämligheten finnes, och derföre böra de förskjuta kostnaden, hvilken sedermera blir fördelad emellan producenter och consumenter.
Det har blifvit rätteligen anfört af Gr.
Löwenhjelm, då han första gången yttrade sig, att dessa afgifter kunna blifva så höga, att de till den grad besvära trafiken i staden, att densamma måste söka sig andra orter.
Dit hafva vi ännu icke kommit, och således är denna fråga nu egentligen främmande för ämnet.
Stockholms trafik har årligen ökats oaktadt dessa afgifter; och Stockholms hamnbyggnader hafva ökats mera på dessa 3o år än på 100 år förut.
Således måtte nödvändigt mera penningar dertill hafva blifvit använda på dessa 3o år än på 100 år förut.
Ingenting är naturligare ; men deraf följer ock, att beqvämligheterna nu äro ojemförligt större än förr; den hastighet och lätthet, hvarmed varorna nu kunna lossas, är ojemförlig mot förr.
Jag ber ytterligare att få fästa herrarnes uppmärksamhet på, att, om man har magaziner i en stad och för dessa byggnaders underhåll betalas afgifter, så mäste väl dessa afgifter erläggas af dem, som begagna dessa magaziner att deruti upplägga sina varor, och ej af dem, som sälja sina varor på torget, utan att upplägga demi magazinet; så måste äfven förhållandet vara med bro- och quai-afgifterna.
Jag kan således ej anse annat, än att detta betänk, bör afslås, och det så mycket hellre, som jag ej anser den skrifvelse till K. M., om möjligaste nedsättning i dessa afgifter, hvilken Frih. von Kraemer har begärt, vara behöflig; ty det är en gifven sak, att för afgiftens bestämmande brons underhållskostnad samt det ungefärliga antalet af de varor, af hvilka afgiften bör erläggas, måste af vederbör, till K. M. uppgifvas; och då får man se, huruvida afgifterna verkligen förslå att bekosta underhållet och fortsättningen af byggnaderna, hvarefter naturligtvis följer taxans nedsättning eller möjligen dess höjning, om den icke hinner tili.
Sålunda förekomma dagligen frågor om förhöjda bropenningar på landsbygden, och när det förefinnes och styrkes att broarne ej kunna underhållas med de afgifter, som der erläggas, blifver den begärda förhöjningen beviljad, så mycket att broarne verkligen kunna underhållas, då således den corn - Den 2a Augusti e. ra.
Boä commun, sorn bekostat oell förskjutit de medel, sorn dertill erfordras, får sin ersättning i bro-penningar, men landet i allmänhet vinner på att hafva alia sådana inrättningar i fullgod! stånd.
För att visa det behof, sorn Stockholms stad har af afgifter på inkommande varor, bar man påmint om hvilka ofantliga utgifter
Stockholms stad har att bestrida.
Jag vill visserligen ej ingå i någon vederläggning deraf; jag vill blott erinra, att Stockholm också har sina förmåner och lättnad från utgifter, som andra communen få vidkännas.
Stockholm har l. ex. ett stoit Serofimer-lazarett, lill hvilket staden föga bidrager, och ett stort barnhus, hvartill den ej lemnar det ringaste directa bidrag, och ett allmänt barnbördshus, hvartill den högst sällan lemnar några hundra rtdrs understöd.
Jag påstår ej derföre, alt icke Stockholm hur behof af stora inkomster, isynnerhet för det sätt, hvarpå dess stora allmänna arbeten bedrifvas.
Jag kan vid detta tillfälle ej underlåta att lätta milt bjerta från den ledsnad, hvaraf det varit tryckt under den mängd af år, som jag varit boende i Stockholm, öfver det oförsvarliga sättet för allmänna arbetens bedrifvande.
Jag har t. ex. sett pålning i Clara sjö göras, för att utmärka localer , som borde fyllas, hvilka voro så orimligt tilltagna, att man efter några års förlopp fann, att det var omöjligt att fylla dem; och således måste man återupptaga dessa pålar.
Jag fruktar äfven att 20 å 3o år måste åtgå innan det kan blifva fast och säkert land, som nu är utmärkt att fyllas i stället för att det ej skulle hafva kostat alt uppmuddra det större vattnet, som just för sin vidd hållit sig bättre rent.
Jag har sett en kostsam gatläggning göras vid Skeppsbron på sådant sätt, att der är en rännsten1 långt ifrån husen, så beskaffad, att hvarje vagn, som skall köras deröfver, äfventyra!' att förlora sina hjul.
Jag har sett pumpar uppsättas vid Ladugårdslandsbron, men månne utåt sjösidan?
Nej, i det s. k.
Katthafvet, hvarest de stodo några år, till dess de för grummel hlefvo obrukbara.
När Skeppsholmsbron hade brunnit, och en flottbro skulle läggas i stället, på hvad sätt transporterades det grofva timret från andra sidan af Skeppsholmen?
Jo så, att 14 å 16 man buro hvarje stock på axlarna; och då af dem somliga karlar voro små och andra långa, så måste de förra sträcka sig på tåspetsarna, medan de sednare nödgades kröka knäna.
Derjemte gingo hälften så många bredvid för att hjelpa bärarne, då deremot 4 man bade med lätthet kunnat transportera samma börda, om man lagt den på en axel eroellan 2 höga hjul, p. s. v. Jag ser med grämelse hvarje dag jag går öfver skeppsbron, huru man saknar mekaniska inrättningar för att transportera stora tyngder; huru 8 å 12 H. 39. 3o6 Den 22 Augusti e. m. io personer måste arbeta 10 a i5 minuter för att pålassa en sockel kista, sorn ej sällan går sönder, i stället för att det kunde vara gjordt på ett ögonblick, om man hade någon mekanisk lyftrnacliin oell transport-inrättning in och ur packhuset.
Med ett ord, det är i mitt tycke brist på omtanka vid användandet af Stockholms allmänna medel.
Jag ber om ursägt att jag går in i småsaker, men det liar legat för länge på mitt hjerta.
Rännstenarne äro på många ställen anlagda utan eftertanka.
I den lilla båthamnen vid Röda bodarne äro t. ex. 3 stora rännstenar sammanförda, hvilka fylla hamnen med mudder, som nästan årligen måste med mycken kostnad bortskaffas; hvilket arbete kunnat alldeles sparas, om man blott hade fört dem till hörnel af Bondeska huset.
En af dessa rännstenar löper i en trädränna under den stensatta galan, hvilken mäste upprifvas hvarje gång någon rensning erfordras; hvilket arbete äfven kunnat sparas, om trädrännan varit betäckt med trädlock.
Ingenstädes hafva vi, såsom i Köpenhamn, den inrättning att rännslenarne från större trakter sammanföras i stora s. k. slamkistor, i hvilka muddret stannar, och genom lock lätt kan upphemtas.
Men allt detta är väl för smått för dem, som skola styra i stort.
Jag anser det likväl vara af stor nödvändighet, att Stockholms stads styrelse ville nedlåta sigott betrakta dessa saker i sina detaljer.
Ännu en sak faller mig i minnet.
Vi hafva icke andra våginrättningar vid packhuset och annorstädes, än sådana som äro ytterst obeqväma och fordra stor handkraft.
På Köpenhamns skeppsbro har jag deremot sett en s. k. decimalvåg, som är sä inrättad, att en karl kan transportera hela vågen såsom en skottkärra.
På den kan man väga många skeppund på en gång, utan att dertill behöfva lod till mer än en tiondedel af varans tyngd.
Hon är för öfrigt icke mer än 8 turn hög från jorden, och kan följaktligen lätt pålassas, samt är med allt detta lika säker, som våra vanliga vågar.
Men, som sagdt är, allt detta är för smått för Styrelsen alt kunna se, och de äro alltför många, som äro intresserade för upprätthållande af de gamla vanorna.