Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då också hennes man dog strax derefter, och hon sjelf flyttade till Düsseldorf, anförtrodde hon barnet åt dess farfar, som likaledes var skarprättare och bodde i Westfalen.
Här lefde nu Sefa i skarprättarhuset ända till sitt fjortonde är, då hennes farfar dog och Gochan åter tog till sig det nu alldeles huldlösa barnet.
Som följd af sin illegitima börd hade Sefa fört ett ensamt lif från barndomen ända in i jungfruåren — ty på skarprättargården hos farfadern var hon naturligtvis också afspärrad från allt sällskapligt umgänge.
Deraf kom sig hennes folkskygghet; hon krympte sig som en sensitiva vid hvarje beröring med främmande menniskor.
Hon försjönk ofta i hemlighetsfulla drömmar, men var för öfrigt af ett trotsigt, halsstarrigt och vildt sinnelag.
Icke heller i sina drömmar lefde hon samman med menniskor, utan endast med djur — enligt hvad hon en gång berättade mig.
I sin ensamhet på skarprättargården hade hon intet annat sällskap än farfaderns gamla böcker.
Han var en ordkarg man, men han hade likväl sjelf lärt henne att läsa och skrifva.
Mången gång hände det, att han och hans drängar voro borta flere dagar å rad.
Gården låg mycket ensligt, i en skogstrakt, nära afrättsplatsen, och utom Sefa fans ingen lefvande själ i huset undantagandes tre gamla käringar, med gråa, rankande hufvuden; de läto sina spinnrockar surra, hostade, grälade och drucko bränvin.
Då hände det ofta, särskildt under vinternätterna när vinden skakade de gamla ekarne der utanför, och den stora fladdrande kaminen gaf ifrån sig sådana underbara ljud — att den stackars Sefa kände sig helt hemsk till mods i det ensamma huset; ty då fruktade man till på köpet att få besök af tjufvar, icke lefvande, utan döda, hängda tjufvar, som slitit sig lösa från galgen och nu klappade på fönsterluckorna och begärde att få komma in för att värma sig en smula.
De gjorde sådana ömkligt-frusna grimacer.
Man kan icke bli af med dem på annat sätt, än genom att hemta ett skarprättarsvärd från jernkammaren och hota dem dermed; då försvinna de hastigt som hvirfvelvinden.
Ibland lockas de till huset icke blott af elden, som flammar på härden, utan också för att stjäla tillbaka fingrarne, som skarprättaren stulit.
Har man då icke säkra riglar för dörren, så duka de ännu i döden under för sin tjufnadslusta och stjäla lakanen ur skåp och bäddar.
En af de gamla käringarne, som en gång i god tid lade märke till ett sådant tillgrepp, sprang efter den döda tjufven, som lät det stulna lakanet fladdra i vinden, grep tag i dess ena snibb och slet rofvet ifrån honom just som han uppnått galgen och stod i begrepp att rädda sig upp på dess bjelkar.
Endast vid de tillfällen, då farfadern beredde sig till någon större afrättning, kommo hans embetsbröder från grannskapet på besök, och då brassades och stektes det, åts och dracks; men man talade föga och sjöng aldrig.
Man drack ur silfverbägare.
På värdshusen, der en skarprättare eller någon af hans drängar togo in, fingo de alltid nöja sig med en kanna af trä, medan de öfriga gästerna drucko ur tennstop.
På många ställen brukar man krossa det glas, hvarur en skarprättare har druckit; ingen menniska talar till honom, alla undvika honom.
Samma nesa vidlåder hela hans familj, hvarför också medlemmar af skarprättarfamiljer alltid sinsemellan ingå äktenskap.
Då Sefa var åtta år, kom det en vacker höstdag ovanligt många gäster till farfaderns gård, oaktadt han för tillfället icke hade någon afrättning eller annan pinsam embetspligt att fullgöra.
Der fans till sist kanske mer än ett dussin män, temligen gamla små gubbar, med isgråa eller kala små hufvuden; under sina långa röda mantlar buro de skarprättarsvärdet och sina bästa kläder, af gammalfrankiskt snitt.
De kommo för att gästa sin embetsbroder; och allt det dyrbaraste, som fans i kök och källare, dukades då fram till middagen.
Det var skarprättarnes äldste, som från de mest aflägsna nejder samlats till fest.
De hade icke sett hvarandra på mycket lång tid och skakade nu oupphörligen hvarandras händer.
De talade icke stort, och när det skedde begagnade de sig ofta af teckenspråk; men de roade sig förmodligen på sitt vis — moulaient tristement som Froissard sade om engelsmännen, när de höllo en bankett efter slaget vid Poitiers.
Då natten bröt in, skickade husets herre sina drängar bort, befalde den gamla husförestånderskan att hemta upp ur källaren tre dussin flaskor bästa Rhen-vin och ställa dem på stenbordet der ute under de stora ekarne samt att sätta jernstakarne och kådfacklorna på bordet.
Till sist sände han också bort både hushållerskan och de andra två käringarne.
Till och med bandhundens koja öfverhöljdes med ett hästtäcke, och hunden sjelf blef sorgfälligt bunden.
Röda Sefa fick stanna hemma; farfadern gaf henne i uppdrag att skölja den stora silfverpokalen, på hvilken hafsgudarne med sina delfiner och snäcktrumpeter voro afbildade, samt ställa den på nämda stenbord — men derpå, tillade han en smula förlägen, skulle hon ofördröjligen bege sig upp på sin lilla sofkammare och gå till sängs.
Neptunus-pokalen sköljde hon mycket lydigt, stälde den också på stenbordet; men till sängs gick hon icke.
Nyfiken gömde hon sig bakom en buske i närheten af ekarne, der hon visserligen ingenting kunde höra, men utmärkt kunde se, hvad som föregick.
De främmande männen med hennes farfar i spetsen kommo parvis i festligt tåg och satte sig på höga träblock i en halfcirkel omkring stenbordet, der hartsljusen brunno och lyste öfver deras allvarliga, stenhårda ansigten.
De sutto tigande, eller snarare mumlande för sig sjelfva, kanske bedjande.
Slutligen slog farfadern pokalen full af vin och räckte den till sin granne, hvilken tömde den, fylde den på nytt och i sin ordning räckte den till sin granne — tills den gått hela laget rundt.
Mellan hvarje dryck skakade man trofast hvarandras händer.
Till sist höll farfadern ett tal, af hvilket lilla Sefa endast kunde höra obetydligt och hvaraf hon intet förstod.
Men det måtte ha behandlat riktigt sorgliga ämnen, ty stora tårar droppade ner från den gamle mannens ögon, och de andra gamla männen började också gråta bitterligen.
Det var en förskräcklig syn, ty de sågo eljes lika hårda och vittrade ut, som de gråa stenfigurerna framför en kyrkoportal — och nu strömmade det fram tårar ur de stirrande stenögonen och gubbarne snyftade som barn.
Månen blickade melankoliskt fram ur sin dimslöja på den stjernlösa himmeln, och den lilla flickan, som stod på lur, kände det som om hennes hjerta skulle brista af medlidande.
Särskildt rördes hon af sorgen hos en liten gubbe, som grät häftigare än de andre och jämrade sig så högt, att hon mycket väl kunde uppfatta några af hans ord — han ropade oupphörligt: »O Gud, O Gud, olyckan är redan så gammal och det går öfver en menniskas krafter att bära den längre.
O Gud, du är orättvis, ja, orättvis.» — Hans kamrater tycktes endast med möda kunna lugna honom.
Slutligen reste sig de församlade åter från sina platser, afkastade sina röda mantlar och tågade i led på två och två, hvar och en med sitt skarprättarsvärd under armen, bort till ett träd, bakom hvilket en jernspade redan stod i beredskap; och med spaden gräfde en af dem på några ögonblick en djup graf.
Och så trädde Sefas farfar fram till grafven.
Han hade icke i likhet med de öfrige kastat af sig sin röda mantel; nu tog han fram ur dess veck ett hvitt paket, omviradt med ett sänglakan; paketet var mycket smalt men omkring en brabantsk aln långt.
Han lade det varligt ner i den öppna grafven, som sedan hastigt åter igenfyldes.
Den arma Sefa kunde icke längre uthärda på sitt gömställe; vid anblicken af denna hemlighetsfulla begrafning reste sig håren på hennes hufvud, och ångesten dref det stackars barnet derifrån.
Hon ilade till sin sofkammare, gömde sig under täcket och somnade.
Morgonen derpå föreföll det henne alltsammans som en dröm, men då hon såg den friska myllan bakom trädet, märkte hon, att det varit verklighet.
Hon grubblade länge öfver, hvad det kunde vara, som man begraft der borta — ett barn? ett djur? en skatt? — men hon nämde aldrig ett ord till någon lefvande varelse om denna nattliga begrafning; åren gingo och händelsen trädde i bakgrunden af hennes minne.
Först fem år senare, då farfadern var död, och Gochan anlände för att hemta flickan till Düsseldorf, vågade Sefa öppna sitt hjerta för tanten, som hvarken blef förskräckt eller förvånad öfver den sällsamma historien.
Tvärtom, hon blef mycket glad.
Det var, sade hon, hvarken något barn eller någon katt eller någon skatt, som låg gömd i grafven, utan farfaderns gamla skarprättarsvärd, hvarmed han förpassat hundra arma syndare till evigheten.
Det är sed och bruk bland skarprättare, att ett svärd, som hundra gånger förrättat sitt pinsamma värf, icke längre behålles eller begagnas; ty ett sådant skarprättarsvärd är icke som andra svärd, det har under tidernas lopp fått ett hemligt medvetande, och har slutligen behof af hvila i en graf, alldeles som en menniska.
Sådana svärd bli också, enligt hvad många förmena, genom alla dessa blodsutgjutelser till sist grymma, så att de törsta efter blod.
Ofta kan man vid midnattstid höra dem larma och rassla lidelsefullt i skåpen, der de äro upphängda; ja, några bli lika illvilliga och ondskefulla som vi menniskor, och förleda den olycklige, som har dem i händer, att vända deras egg mot sin bäste vän.
I Gochans egen slägt hade en broder stuckit ihjäl den andre med ett sådant svärd.
Men med ett sådant hundramords-svärd kunde man också förrätta de dyrbaraste trollerier, och redan samma natt skyndade Gochan sig att gräfva upp det begrafna svärdet.
Sedan dess förvarade hon det i sin skräpkammare, bland andra trolleriredskap.
En gång, då hon icke var hemma, bad jag
Sefa visa mig den der kuriositeten.
Hon lät icke bedja sig länge utan gick in i den nämda kammaren och trädde strax derefter fram med ett ofantligt svärd, som hon svingade rätt kraftigt i sina svaga armar; hon hotade mig skälmskt dermed och sjöng:
»Säg, vill du kyssa det blanka svärd
Jag svarade derpå i samma tonart: »Jag vill ej kyssa det blanka svärd — den röda Sefa vill jag kyssa», och då hon af fruktan för att såra mig med det fatala svärdet icke kunde sätta sig till motvärn, måste hon finna sig i, att jag med största djerfhet slingrade mina armar kring hennes fina midja och kysste hennes motvilliga läppar.
Ja, jag kysste den vackra skarprättardottern till trots för svärdet, som redan huggit nackarne af hundra skälmar, och till trots för nesan, som följer hvarje beröring med en skarprättares ärelösa slägt.
Jag kysste henne icke blott af kärleksfull böjelse utan också af hån emot föråldrade sällskapsregler och mörka fördomar, och i det ögonblicket blossade kanske för första gången inom mig flammorna af de två stora passioner, åt hvilka jag sedermera egnade mitt lif: kärleken till sköna kvinnor och kärleken till den franska revolutionen, den moderna furor francese, som också grep mig i kampen mot medelålderns landsknektar.
Jag vill icke gå närmare in på en beskrifning af min kärlek till Josepha.
Men så mycket vill jag tillstå, att den endast var ett preludium som föregick min mognare ålders tragedier.
Så svärmar Romeo först för Rosalinda, innan han ser sin Julia.
I kärleken liksom i den katolska religionen fins det en provisorisk skärseld, der man så att säga vänjes vid att bli stekt, innan man träder in i det verkliga, eviga helvetet.
Helvetet?
Hur kan man tala om kärleken på ett så respektstridigt sätt?
Nå, jag vill gerna kalla den ett himmelrike, om ni så vill.
Hvad kärleken beträffar är det, tyvärr, aldrig lätt att säga, hvar himmelriket slutar och helvetet börjar, liksom det icke heller är godt att veta, om englarne, man möter der, äro förklädda djeflar, eller djeflarne förklädda englar.
Det sista händer också någon gång.
Uppriktigt sagdt: hvilken förfärlig sjukdom är icke kärleken.
Det fins ingen bot för den.
Erfarna och skickliga läkare tillråda ombyte af luft och mena, att tjusningen försvinner i och med detsamma man kommer utom håll för tjuserskan.
Det homöopatiska medlet, att fördrifva en kvinna med en annan, är kanske väl så probat.
— — Det stod skrifvet i ödets bok, att jag starkare än andra dödliga skulle hemsökas af detta stora onda, hjertats koppor; mitt hjerta bär också ärr i så riklig mängd, att det ser ut som Mirabeaus dödsmask, eller Palais Mazarins fasad efter de ärorika julidagarne — eller som Rachels, den stora tragiska konstnärinnans rykte.
Fins det då intet läkemedel emot den fatala sjukdomen?
En psykolog menade nyligen, att man kunde bli herre öfver den, om man strax i begynnelsen använde några lämpliga medel.
Men detta recept påminner om den gamla naiva bönboken, som innehåller böner för alla olycksfall, och bland annat en bön på flera sidor, att bedjas af taktäckaren, när han känner sig gripen af svindel och är i fara att falla ner från taket.
Lika dåraktigt är det, när man ger en kärlekskrank det rådet att fly den sköna och i ensamheten söka helsa vid naturens bröst.
Ack, vid det der gröna bröstet fins för honom endast ledsnad, och såvida han ännu har en smula energi i behåll vore det rådligare att han sökte, icke ro utan helsosam oro vid andra, hvitare bröst; ty det bästa motgift mot kvinnan är kvinnan; detta kallas visserligen att fördrifva djefvulen med Belzebub, och läkemedlet kan ofta nog vara ännu mer förderfligt än sjelfva sjukdomen.
Men det fins dock alltid en möjlighet att lyckas, och vid fall af hopplös kärlek är ett ombyte af föremål säkerligen det bästa läkemedlet.
Min far hade nog rätt, då han tillrådde, att icke hålla fast vid en hopplös sak.
Ja, låt oss komma tillbaka till min käre far.
Någon välvillig kvinnosjäl hade anmält för honom mina täta besök hos Gochan och min böjelse för den röda Sefa.
Men angifvelsen hade inga följder; den gaf blott min far ett nytt tillfälle att visa sin älskvärda höflighet.
Ty Sefa berättade strax efter, att hon på promenaden mött en mycket förnäm och pudrad herre i sällskap med en annan, som hviskat några ord till honom, hvarpå den förnäme herrn sett på henne med en vänlig blick och helsat henne, då hon gick förbi, genom att lyfta på hatten.
På den närmare beskrifningen igenkände jag i den helsande min egen käre far.
Han visade dock icke samma efterlåtenhet då man inrapporterat för honom en del irreligiösa försmädligheter, som undfallit mig.
Man hade anklagat mig för hädelse mot Gud, och min far höll då, på stående fot, ett längre tal, troligen det längsta han någonsin hållit.
Det lydde som följer: »Käre son!
Din mor låter dig studera filosofi hos rektor Schallmeyer.
Det är hennes sak.
Jag för min del tycker inte om filosofien, ty den är idel öfvertro, och jag är köpman och behöfver bruka mitt hufvud i och för min affär.
Du kan vara filosof så mycket du vill, men jag beder dig: yttra aldrig offentligen dina tankar, ty det skulle skada min affär, om mina kunder erfore, det jag hade en son, som icke tror på Gud; särskildt judarne skulle då aldrig mer köpa manchester-sammet hos mig, och det är ärligt folk, som betalar ordentligt och väl också ha rätt att hålla på religionen.
Jag är din far och således äldre än du, och derigenom också mera erfaren; du kan derför tro mig på mitt ord, då jag tillåter mig säga dig, att ateism är en stor synd.» — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — —
Länge efter det hon slutat läsa satt hon kvar vid fönstret och stirrade drömmande mot bergsluttningen der ute.
Bakom dess krön hade solen redan försvunnit.
De mörka tallarne högst uppe tecknade sig som svarta, klippta taggar mot en bakgrund af skinande silfver.
Borta från badanstalten ljöd en sprittande valsmelodi, skosulor raspade mot gruset på gatan nedanför, då och då steg en högljudd röst, ett rop eller ett skratt upp genom luften.
Klockan i kyrktornet slog.
Hon såg, hon hörde ingenting af allt detta.
Alla yttre fönimmelser bultade förgäfves på medvetandets dörr, så helt var hon i detta ögonblick fyld af den stämning, som läsningen af dessa blad väckt till lif i hennes inre.
Det var ingenting i denna stämning som trädde fram i skarpa konturer, ingenting som särskildt samlade tankarnes ljus öfver sig ett enda ögonblick.
Det var blott ett kaos af bilder och känslor, som rörde sig om hvarandra, slingrade sig in i hvarandra, väckte glädje, väckte vemod, skiftade i tusen nyanser och plötsligt försvunno för att lemna rum åt andra.
Och ur detta kaos bröt hennes längtan slutligen fram med dubbel styrka, likt en hög, klar, ihållande ton.
En vecka senare var Margot åter i Paris.
Under hela resan hade hon längtat efter det första mötet med en ung flickas ljusa, glada, förväntningsfulla otålighet.
Men knappt hade hon anländt till hemmet, förr än denna längtan slog öfver i ett mörkt, tungt svårmod, och det dröjde några dagar innan hon kom sig för att aflägga ett besök hos Heine.
Det var som om någon stor smärta legat och väntat henne der uppe i den välbekanta lilla våningen vid Avenue Matignon.
Den smärtan kunde hon icke undkomma; hon kunde endast uppskjuta det afgörande ögonblicket.
Hon tänkte på detta ögonblick med samma blandade förnimmelse af rysning och längtan, som en badande innan hon kastar sig ut i det kalla vattnet.
Det var en afgjord sak, att det måste ske; men det behöfdes en påstötning utifrån, som tvingade henne att taga steget ut.
Denna påstötning kom i form af en liten biljett med den handskrift, hvars stora, sirliga bokstäfver hon kände så väl.
Paris den 20 juli 1855.
Min kära väninna!
Du är i Paris och dröjer ändå att komma till mig och trycka min hand.
Jag längtar riktigt våldsamt efter att känna doften af dina handskar, höra klangen af din röst och trycka en kyss på din insekt-fysionomi.
— Blif icke ond: så förtjusande du än är, minner du mig dock alltid om en liten vingad insekt.
Men kom snart!
Brefvet gjorde ett underligt starkt intryck på henne först och främst derför, att det var henne ett nytt bevis på tillvaron af den hemlighetsfulla nervkorrespondensen dem emellan, hvilken hon så ofta förr tyckte sig ha iakttagit.
Hon hade icke underrättat honom om sin ankomst till Paris; och ändå visste han så väl att hon var der!
Och detta var hans röst, som kallade; hon måste lyda.
På eftermiddagen gick hon till honom.
Det var som om tiden stått stilla här uppe.
Fru Heine var ute på sin vanliga promenad, men sjuksköterskan, Katharine, helsade henne välkommen med ett belåtet småleende och Cocotte stack fram sitt gröna hufvud mellan burens messingtrådar: »Bonjour!
Bonjour!»
»Ändtligen kommer du», sade Heine i det han ifrigt reste sig upp i sängen och räckte henne sin hand.
Det var en smula skärpa i hans röst, något af ett nervöst barns otålighet; och lik ett barn drog han i hattens sidenband, som voro knutna under hakan — han önskade att hon skulle taga den af sig.
Så såg han på henne, länge, med sitt vackra blåa öga, liksom ville han återeröfra hennes ansigte åt sitt minne, drag för drag.
»Du har blifvit mager», sade han, i det han drog henne till sig.
Återigen gledo dagarne in i den gamla strömfåran.
Det föreföll henne som om lifvets öfriga intressen efter hand stigit mer och mer i bakgrunden och lemnat de två, honom och henne, ensamma på det lilla sjukrummets trånga, halfskumma scen, i en ändlös tête-à-tête.
Hon hade återtagit alla sina kärlekspligter; hon var hans sekreterare och högra hand, hans sköterska och intimaste vän.
Och han var hennes lärare.
Han var den store anden, till hvars ord hon lyssnade med samma andakt, som de kristne till sitt evangelium.
Hon tyckte sig aldrig förr än nu ha vetat, hur stor han var.
Den abstrakta bilden af den diktare, hon svärmat för i unga år, var längesedan utplånad; han var icke nu den lättsinnige, stundom ystre, stundom vemodige kärlekstrubaduren, som gick fram i den tyska literaturen och slog en lyra hvars strängar gnistrade.
Hon hade sett honom i sin fantasi som en frisk och munter Apollo, med snillets gudamärke på sin panna; men hon hade aldrig drömt honom stor, sådan han nu låg der på sin sjukbädd.
Hon hade aldrig anat, att smärtor och lidanden kunde utvidga en menniskoande till en så tragisk höghet som den, hvilken nu dagligen tvang hennes beundran på knä inför sig.
Det sätt, på hvilket han utan en klagan fördrog dessa ständiga kroppsliga marter, denna ständigt upprepade kamp mellan lif och död, då lifvets låga så ofta flämtade svartblå för att i nästa ögonblick, när krisen var öfver, flamma upp till klaraste dag — allt detta gaf intryck af en öfvermensklig själsstyrka, som ofta skrämde henne genom sin spöklika storhet.
Och så var det äfven med de tankar, hvilka öfverfördes till henne från denna själs djup; de kommo henne att hisna, som om hon stått ytterst på kanten af en gruföppning och blickat ner i dess mörka schakt — — Men ibland var det som att se ut öfver ett landskap med en oändlig horisont, en sollyst vidd utan menskliga skrankor och menskliga fördomar — — det var det ljusa leendet och den vackra blicken, det var allt det rika och varma i hans väsen, som då bröt fram; och dessa stunder voro dem, hon älskade mest, och som hon skulle komma att minnas längst.
Då var det en njutning att sitta vid hans sjukbädd och lyssna till hans berättelser om sin barndom och ungdom, om sitt lifs intimaste förhållanden.
En efter en dansade bilderna fram, satta i rörelse af minnets och fantasiens trollspö — än i det milda varma ljuset af den ömmaste tillgifvenhet, som när han talade om sin far, sin mor eller sin syster Lotta; än i en drömmande månskensdager, deri de kvinnor, han älskat, rörde sig af och an, som bleka, blodlösa fantomer.
Men hastigt, blixtsnabbt kunde hans stämning skifta, och trollspöt, som fantasien svängde, blef ett hatets, hånets, ironiens gissel, som svepte brännande omkring mensklig lumpenhet och mensklig dumhet.
Då kom det ofta ett demoniskt uttryck i hans ansigtc, då var han en negationens, en förintelsens ande, som njöt af sjelfva sitt förstörelse-arbete.
Och i sådana ögonblick kunde det undslippa denne döende man ett kallt, hårdt skratt, som skar henne genom märg och ben.
Det varade dock aldrig länge, förr än det vackra, hjertegoda leendet kom igen och strök bort det fula intrycket.
Men dessa skarpa kontraster i hans själslif, dessa andens eviga pendelslag mellan ytterligheter, mellan den varmaste menskliga sympati och det kallaste, mörkaste hat, mellan den slipprigaste frivolitet och den skäraste ömhet, mellan vekhet och trots; detta underliga spel af ljus och skugga, denna eviga vexling af godt och ondt — allt detta gjorde på henne ett intryck så starkt, att hon ibland vred sig under dess tyngd.
Hon kände med en stigande ångest, att hans andes välde öfver henne var oinskränkt.
Med eller mot hennes vilja — alltid ryckte han henne med, alltid fängslades hon af hans tankars trollmakt.
Hon hade en ohygglig förnimmelse af, att hon icke var fri, att han kunde draga henne med sig hvart han ville, denne döende man — draga henne med sig till och med in i det stora mörkret, dit han sjelf snart skulle gå ....
Hon sökte jaga bort dessa tankar; men de kommo igen.
Hon sökte göra sig fri från hans välde, bli borta från hans sjukbädd; men hon kunde icke.
Som med en underbar magnetisk makt drog hans vilja henne till sig.
Blef hon borta, behöfde han endast skrifva till henne en af dessa kärliga små biljetter, mellan hvilkas rader hans ömhet låg och skälfde som en sjuk fjäril, och i hvilka hans outsägliga lidande tog sig den mest knappa men just derför så mycket mera hjertegripande form — och hon skyndade åter till hans sjukbädd, för att åter berusa sig i den kärlekens och lidandets underliga blandningsdryck, som den dagliga samvaron med honom skänkte i åt henne i riklig mängd.
Hon kunde icke bli honom kvitt.
Hvart hon än gick och stod, följde henne bilden af detta bleka Kristusansigte; och hvart hon än gick, följde hans tankar hennes steg.
Hennes fantasi spelade ständigt omkring honom, honom, honom; än var det några af hans dikter, som sysselsatte henne, än ett eller annat yttrande, än endast en min, en skiftning af hans drag i ett bestämdt ögonblick.
Hon rufvade öfver allt hvad han berättat henne — henne ensam! om sin barndom, och hon greps af en vansinnig längtan efter att lära känna hans mor, den gamla frun, som han höll så innerligt af.
Hon skref till henne — ett långt, ömt bref till denna obekanta gamla kvinna; och då hon fick några rader till svar, inneslutna i ett af brefven till sonen, gömde hon dessa rader som en relik vid sitt bröst.