Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— När jag kan säga, ätt frami.
Gr. Skjöldebrands öfvertvgelse var, att när en adelsman upphöjdes till friherrlig värdighet, skulle hans äldste son genast efterträda honom i hufvudmanskapet för adliga ätten, och likaledes, när en friherre uppflyttades till grefve, lians äldste son genast ärfva den friherrliga värdigheten; så tror jag mig hafva 'uttryckt hvad 180g års lagstiftare velat.
Det är dessutom temmeligen säkert, att man år 180g ville inrätta vår adel efter Engelsk modell.
Nå väl! der bär alltid äldste sonen af en Pair den nästa titeln intill den fadren innehar; således är Hertigens af Mallbourough son Marquis af Blandford, Hertigens af Wellington son Marquis af Douro, Marquisens af Landsdowne son Earl af Shelburne o. s. v. — Ett inkast väntar jag mig här, nemi. att dessa söner af Pairer icke hafva representationsrätt i Öfverhuset; — nej, det hafva de icke, men deremot är äldste sonen af en Engelsk Pair — om han så vill — sjelfskrifven ledamot i Underhuset, hvarigenom familjen utöfvar vida större inflytande , än om den bade två representanter på ett och samma ställe.
Alt således den omändrade redaction af 3y §:n Reg F:n, uti orden ”efter honom” till ”efter hans död,” varit tvertemot 180g års lagstiftares mening, är för mig en fullkomlig visshet och öfvertygelse, hvilken jag likväl ej med malhematiska bevis kan bibringa andra.
Men att relroactivt tillämpa en lagförklaring — såsom man behagar kalla detta — hvilken är i rak strid emot lagstiftarens mening; jag frågar ödmjuk), örn sådant är rätt, billigt eller ens förståndigt?
Orsaken hvarföre dessa ifrågavar. ätter skulle ifrån representationsrätt härstädes uteslutas, vore väl egentligen den önskan man bar, att minska representanternes antal på delta rum.
Lika med mångå andra, finner jag, att antalet af adelsmän i Sverige är mycket för stort, i jemförelse till vårt lands folkmängd och rikedom; och gerna skulle jag se mängden af representanter härstädes försvinna, — men icke tror jag, att det är uppå sådant sätt man bör tillvägabringa detta.
Vill man ändtligen gå retroactivt tillväga — nå väl! må det då ske ända från införandet af grefliga och friherrliga värdigheterna.
Det vore torde hända ej omöjligt att styrka, det Konung Erik XIV:s mening, då lian år 1561 införde dessa värdigheter, var, alt endast den, som innehade grefskapet eller friherreskapet, skulle vara grefve eller friherre, och att alla de andra endast par courloisie — för hvilken fransyska term jag ber om förlåtelse, men jag finner Den aa Maj. «7* ingen motsvarande Svensk — fått åtnjuta titeln af grefvar eller friherrar.
Således skulle endast den De la Gardie, som innehade Leckö, den Douglas, sorn rådde om Skenninge, eller den Oxenstjerna, som rådde om Södermöre, varit grefvar.
Kan man nu gå relroactivt tillväga för 3o år, så kan man äfven göra det för 3oo år; — jag vill dock ej påyrka sådant.
Skulle R. o. Ad. godkänna Ridd.Utskrs handlingssätt och åsigter uti frågan om friherrliga ätten Björnst jernäs representationsrätt, så inser jag verkligen ej, huruledes saken skall komma till ett lagenligt slut.
Jag smickrar mig ej med att hafva kunnat öfvertyga någon, jag känner alltför väl min parlementariska oskicklighet; men med den innerliga och fullkomliga öfvertygelse jag äger, att det sker Frih.
Björnstjerna orätt, om den fullmakt han enligt 8 §:n Ridd.Ordn. utgifvit ej godkännes, vågar jag anhålla och hoppas, alt pollett för friherrliga ätten K:o 34g.
Björnstjerna måtte utgifvas.
Sandels, Samuel Äng, uppläste följande:
Björnstjerna nu är frånvarande, och således ej sjelf kan försvara sin slägts rättigheter, anser jag mig skyldig uppträda, helst min slagt äfven befinner sig i samma cathegori.
Att Ridd.Utsk. ej på eget hevåg kunnat handla på annat sätt, än sorn nu skett, medelst vägrande af pollett åt Frih.
Björnstjerna, finner jag nogsamt, enär nämnde Friherre, jemte friherrliga ätterna von Engeström, Puke, Sandels, Adlersparre, Skjöldebrand och Wirsen samt 5 adliga ätter blefvo vid sista riksdag afförda från genealogierna i följd af den vid r83o års riksdag gjorda förändring af 37 §:n Reg.Fm.
Men det är just i afseende på riktigheten af den åtgärd att vilja på ofvannämnda 1 t ätter relroactivt tillämpa nämnda §, sedan den blifvit förändrad, sorn jag vågar alt på en kort stund anhålla om H.
Ståndets uppmärksamhet, samt att det må tillåtas mig trppläsa en del af Gr.
Björnst jernäs vid slutet af sista riksdag gjorda reservation i ämnet, troligen okänd för större delen af R. o. Ad.; hvarefter jag hoppas, att alla tvifvelsmål om rättvisan af den sak, jag här vill försvara, skola vara på det mest klara och obestridliga sätt hafna, och således detta upplysta
Stånd ej göra sig saker att vilja, på grund af en sednare tillkommen grundlagsförändring, beröfva några medlemmar af Ståndet en rättighet, som Konung och Ständer under nära 20 års tid dem tillerkänt och den de hittills ej förverkat.
B jör ns t j e r n a s reservation lyder som föijer:’ ”Då jag upphöjdes i grefligt stånd år 1826, ansågs min äldste son, enligt Reg.Ftns 37 §, att efter mig vara blifven 1J2 Den 32 M aj. friherre, i likhet med äldste sönerne af Grefvarne von Engeström, Puke, Sandels, Adlersparre, Skjöldebrand och Wirse'n, af hvilka flere, alltsedan 180g års riksdag, dels sjelfve intagit säte och slämma på Riddarhuset, dels liaft fullmäktige, såsom Friherrarne Sandels, Adlersparre och Skjöldebrand, hvilka vid 1818 och 182B års riksdagar representerades af Frih. Lovisin, A., samt Hrr Uggla, C. W., och Sparre, G. M., hvarunder allt de erhållit polletter af Ridd.Utsktn, uppropats af Ridd.fiscalen uti Landtmarskalkarnes närvaro, deltagit i voteringar och slutligen tecknat under riksd.besluten."
"Till R. o. Ad:s upplysta bepröfvande får jag nu vördsamt hemställa, huruvida en i nära 20 år och under loppet af icke mindre än sex riksdagar offentligen utöfvad rättighet, tilldelad af alla de i frågan afgörande myndigheter, Ridd.Utsktn, Landtmarskalkarne och sjelfva Ståndet^ erkänd af K. M., som med sitt höga namn betecknat flera fullmakter åt söner af de grefvar, hvilka befinna sig i nämnda cathegori, och der desse söner åtnjuta benämningen af Friherrar, (till bevis hvarå jag här kan visa en K. fullmakt af den 22 Jan. 182g, hvari Cadellen Frih. Aug.
Sandels nämnes till fänrik vid Svea Lifgardet — och en K. resolution af den 21 Maj i83o, med stabsfänriks-lön åt Frih.
Sandels) — hvartill äfven må anföras, att intet Const.Utsk., under loppet af dessa sex riksdagar, gjort anmärkt), vid den af lagrummet sålunda gjorda tillämpning,— nu kan, i följd af en derefter vidtagen grundlags-fö r ä n d r i n g , genom dennes retroactiva tillämpning, rättvisligen blifva tillintetgjord, och örn detta icke skulle leda till störtande af allt förtroende för gällande rättigheter.
Men isynnerhet får jag hemställa till hvarje jurist, huruvida någonsin en casus adjudicatus medelst en lagförändring eller lagförklaring retroactivt kan tillintetgöras, och om ett sådant förfarande icke vore att våldföra all rättsgrund för lagskipningen ifrån hedenhös till närvar, tider." ”Att Jag icke kan verka retroactivt är ensamt en mer än tillräcklig grund för frågans afgörande; men skulle andra skäl erfordras, finnas många att framte, hvilka på det mest evidenta sätt bevisa oriktighelen af de argumenter man yttrat i en motsatt riktning.”
"Man har påstått att den af R.
St. år i83o vidtagna förändring af Reg.Ffns 87 § endast var en lagförklaring och icke en 1 a g för a n d r i n g; men härvid är att anmärka, alt sjelfva grundlagen förer rubriken: "K. M:s "och R.
St:s fastställda Reg.Form af den 6 Juni 180g, med "de derefter och sist vid riksdagen i Stockholm 1828, 182g "och i83o af K. M. och R.
St. antagna förändringar;” således nyttjas ordet förändringar, men icke ordet förklaringar, hvarföre tvifvelsmål i frågan så mycket mindre torde kunna uppstå, som 83 J:n Reg.
F;n bjuder grund - Den 32 Maj. lagarnas tillämpning efler ordalydelsen, och utesluter således hvarje godtycklig tolkning deraf.” ”En lagförklaring sker dessutom på så sätt, att manat samma ordalydelse inlägger en a n n a n mening, men icke så, att man förändrar ordalydelsen, hvilket här är fallet.” ”Men om den skedda åtgärden äfven skulle endast vara en lagförklaring, så kullkastar detta icke heller på minsta vis den lill stöd för milt påstående anförda grundsatsen, att lag ej kan verka retroactivl; ty lika litet kan en lagförklaring retroactivt våldföra de efter samma lag under loppet af en längre tidrymd åtnjutna rättigheter, som en lagförändi ing det mäktar göra; för hvilket påstående jag äfven tryggt vågar vädja lill hvarje sakkunnig jurist, så väl i Sverige, som i det öfriga Europa.
Jag hemställer t. ex., huruvida en ny förklaring öfver någon § af Tryckfrihets-förordntn skulle af skriftställare, jurymän eller domare erkännas såsom ägande förmåga att retroactivt verka på hvad dessförinnan från trycket blifvit utgifvet.’’ ”Att ordalydelsen i 3y §:n Reg.Ftn dessutom var tydlig och ej kunde tillämpas annorlunda än hvad skett, synes vid minsta undersökning deraf.
Den är: ej må adelskap, eller greflig eller friherrlig värdighet, som hädanefter förlänas, tillfalla flere än den, hvilken adlad eller upphöjd blifvit, samt efter honom, (nu förändrad til! efter hans död) hans äldsta manliga bröslarfving m. m.” ”Orden’’e f t er h o no m
,” som utgöra sjelfva tvistefrågan, äro de vanliga — verba formalia — i alla fullmakter, icke allenast vid befordringar efter de genom döden afgångna personer, utan äfven efter sådana, hvilka genom egen vunnen befordran lemnat plats ledig; och kunna de, efter Svenska språkets allmänna begrepp, omöjligen erhålla någon annan mening, än den de erhållit af alla de sarahälls-auctoriteter, hvilka ägt befattning med grundlagens tolkning — Konung, Ständer, Landtrnarskalkar samt Const.- och Ridd.Utsk:n, under loppet af icke mindre än sex förflutna riksdagar.” ”Man har påstått att lagstiftarens mening vid 1809 års riksdag var, att successionen till en högre adlig värdighet skulle endast ske efter innehafvarens afgång med döden; att icke så var, bevises af följande: ”Const.Utsk. vid 1809 års riksdag, (således samma Utsk. som uppsatte 'iy §:n i dess primitiva ordalydelse), inkom under samma riksdag med förslag till ny redaction af nämnda §, hvari, jemte flera andra förändringar, det föreslås att orden ”efter honom” skulle förändras till orden ”efter hans afgång.”
Jag får nu vördsamt hemställa , om 1809 års Const.Utsk., detsamma som utarbetat vår nuvar, grundlag, icke skulle påhittat det enkla uttrycket ”efter hans död,” om meningen varit att upphöjning endast skulle *74 Den 13 Maj. ske efter fadrens död; men meningen var alldeles icke så, hvilket kan intygas af flera ännu lefvande ledamöter af nämnda Utskott.” ”Lagstiftarens mening har visserligen varit, alt medelst nämnda 37 § ”minska de adliga värdigheternas antal i Sverige, ” och har denna mening äfven fullkomligen blifvit uppfylld i hvad de nya slägterna beträffar, enär det aldrig mer kan finnas flere än en Grefve Adlersparre, Puke och Björnstjerna, då det möjligen kan finnas 20 Grefvar Lewenhaupt, Hamilton eller Mörner; men delta är annat än frågan att utestänga äldste sonen, sjelfskrifven efterträdare i fadrens väldighet vid dess dödliga frånfälle, att efterträda honom äfven då lian i något enda fall blifver upphöjd till en högre adlig värdighet, och således vanligen, efter naturens ordning, blott några få år, innan han dertill i alla fall skulle blifva berättigad.” ”Men skulle äfven lagstiftarens mening uti den nämnda Jin varit att utestänga sonen från att efterträda fadren, som blifvit befordrad till högre värdighet — hvilket jag på uppgifna grunder vågar bestrida — så verkar delta alldeles ingenting till sjelfva saken; ty hvad slags lagskipning vore den, som dömde efter en, jag vet ej på hvad auctoritet påstådd, andemening, stridande icke allenast emot sjelfva lagbudels tydliga föreskrift, utan äfven emot dess under loppet af 20 år skedda tillämpning?
En sådan lagskipningsprincip hoppas jag aldrig skall blifva införd i vårt fosterland, och aldraminst af dess första Stånd, R. o. Ad.” ”Alt antalet representanter inom Riddarhuset skulle i förevar, fall blifva ökadt med inalles 8 nummer, nemi. friherrliga ätterna von Engeström, Puke, Sandels, Adlersparre, Skjöldebrand, Wirse'n och Björnstjerna, samt den i samma cathegori sig befintliga adeliga ätten von Nieroth, eller rattare sagdt, representanternes antal icke minskadt med de 8 slägter, hvilka der ägt ett flerårigt inträde, utan att möjligen kunna lända lill något praejudicat i framtiden, enär lagrummet nu är tydligt, torde vara af så mycket mindre vigt, sorn fullmakter i alla fall icke saknas, att der under riksdagarna finna säte; åtminstone torde olägenheten icke vara af den vigt, alt R. o. Ad. derföre vill uppoffra ”en prin”cip, som utgör sjelfva grundvalen för all lagskipning, den, att lag ej kan verka relroactivt.” ”Cathegorien vi komme uti att så dubbla representanter för våra 8 familjer, vore således icke ny eller enstaka, den vore ej annat än densamma, som några och 20 andra familjer redan äro i åtnjutande utaf; mer än tillägget af dessa 8 kan det aldrig blifva.” ■"Påslåendet att de vid de sednare riksdagarna i grundlagen gjorda förändringar skola gälla såsom vore de gjorda Den 32 Maj. i?
5 nr 1809, är såvida riktigt, att de böra äga samma kraft och verkan, som vore de införda i grundlagens originella text, likasom additionella artiklar till tractater ofia erhålla en sådan utvidning; men retroactiv tillämpning deraf vore en lika orimlighet, som retroactiv tillämpning af all annan lag.” ”Ifall del af våra söner eller deras fullmäktige under loppet af flera riksdagar intagna säte på Riddarhuset nu skulle anses vara ett missförstånd eller misstydning af lagen; huru förhåller det sig då med rikligheten af alla de voteringar, i hvilka de eller deras fullmäktige deltagit, och med riktigheten af sjelfva riksd.besluten de underskrifvil; enär de förra medelst deras vola möjligen kunnat erhålla ett motsatt resultat, och de sednare ett förändradt innehåll.”
Härtill får jag blott för egen del äran tillägga, alt då min kära fader frami.
Fältmarskalken Sandels den 29 Juni 1809 upphöjdes till friherre, lydde hans diplom mot slutet på följande sätt: ”Att K.
M. ville nådigst förunna och ”tillägga bemälde General-major S. A.
Sandels friherrlig t stånd ”och värdighet, kommande detsamma att efter honom ”endast tillfalla hans äldsta manliga bröstarfving i rätt nedstigande led efter led, samt efter denna grens utgång stam”fadrens närmaste manliga afkomling, o s. v., på sätt 37 §:n ”uti den af oss och R.
St. den 6 i denna månad fastställ— ”da Reg.F. föreskrifver.”
Hvilket var då naturligare, än att 1815, då han upphöjdes till grefve, friherre-värdigheten efter honom tillfälle hans äldsta manliga bröstarfving enligt ordalydelsen i Reg.F:n och diplomet.
Så tänkte äfven detta Stånd vid riksdagarna 1818 och 1823, då Frih.ätten Sandels representerades af Frih. Lovisin, Adolph.
Sedermera stadgades att fullmakt ej finge ulgifvas för den, som ej uppnått myndiga år, af hvilken orsak jag som friherre ej representerades vid riksdagen 1828—3o.
Vid sista liksdagen hade jag redan ärft grefve-värdigheten , men då jag derunder ej sjelf var representant, har jag ej förr kunnat försvara denna sak, sorn jag nu i stället med allt skäl ansett mig äga rättighet och skyldighet alt göra, till bevarande af min familjs rätt för framtiden.
Slutligen får jag, som ett ytterligare skäl för mitt påstående 0111 representationsrättens bibehållande för dessa familjer, citera 4 §:n Ridd.Ordn , så lydande: ”Alla de com”mendeurs-ätter, hvilka tillkommit före den 6 Juni 1809, ”bibehålla det högre säte å Riddarhuset de nu innehafva; ”dock må hädanefter icke någon ny sådan ätt bildas, ej ”heller någon ätt ur sin ordning flyttas.” — Hvarföre har man icke här fråntagit dessa ätter deras representationsrätt, då man beslöt couiuiendeurs-älternas upphörande, eller alt Den 11 Maj. inga nya skulle bildas?
— Troligen derföre, alt man ej ansåg sig kunna tillämpa detta stadgande retroactivt, hvarigenom dessa ätter således hafva dubbel representationsrätt.
Af samma skäl, såvida man vill vara conseqvent, följer, alt då 37 §:n Reg.Ftn undergick den förändringen, att värdigheten först ärfves efter bufvndraannens död, kan man ej hafva rätt ali fråntaga de 8 familjer den representationsrätt, sorn de dessförinnan åtnjutit för deras söner, hvilka ärft fadrens förra värdighet efter honom eni.
Reg.Ftns ordalydelse i dess 37 §, såsom den lydde ifrån nämnda Reg.- Forms antagande 1809 till år i83o, och ehuru Reg.Ftn blifvit förändrad, kunna dock ej våra diplomer ändras, och är således vår rätt obestridlig.
På grund af allt hvad jag haft äran anföra, får jag vördsammast anhålla om Hr Frih. o. Landtnäs propos. till det H.
Ståndet, att dessa 1 ! familjer måtte fortfarande här erhålla den representationsrätt de förut åtnjutit, och således Ridd.Utsk. tillåtas att utlemna pollett åt den person, som Frih.
Björnstjerna befullmäktiga! att representera för sig; förlitande jag mig på R. o. Ad:s rättvisa bedömmnnde af denna sak.
Hr Rosenblad, Bernhard: 1 den händelse, att verkligen den gamla redactionen af 37 §:n i 180g års Reg.- Form varit så bestämd och så klar, att en, sedan den tiden adlad, men i fr i her iligt och sedermera greflig! stånd upphöjd ätt fortfarande skulle bibehållas vid de mindre värdigheterna af friherrlig och adlig ; då skulle det vara en hög grad af obillighet, äfven om det vore lagligt, att den förändrade redactionen af nämnda §, sorn vid 1829 års riksdag antogs, uteslöt vissa ätter från innehafvande förmåner: men så är ingalunda förhållandet, utan det var endast ett öfverseende, som gjorde att man vid de första riksdagarna tillät äfven sådana ätter att representera.
Jag vill minnas, att det var vid 1823 års riksdag som Ridd.Utsk. första gången vägrade att erkänna 2:ne af dessa äller, nemi. Frih:ne Skjöldebrand och Sandels, af hvilka fullmakter voro utfärdade, och att ändring häruti ej kunde vinnas på annat sätt än genom att vända sig lill Const.Ulskottet.
Fi i h. Cederström, Jacob:
Mig synes, alt den här öfverläggningen onödigtvis borttager R. o. Ad:s tid.
Ridd.Utsk. har förfarit i öfverensstämmelse med Ridd.Ordn., och den är i öfverensstämmelse med 37 §:n Reg.F:n.
Men sedan discussion uppstått, och 2:ne ledamöter påstått, att en retroactiv verkan blifvit tillagd lagen genom det beslut, som fattades vid sista riksdag, och den förändring grundlagarne undergått; så får jag fästa uppmärksamheten på de klara ord, som finnas i 37 §:n, der ordet ”död” tillkommer.
Der stod tillförene: ’Joch efter honom i rätt nedstigande, led efter led, Den 71 Maj. <77 ”led, bans äldste manlige bröstarfvinge af äldsta grenen.”
Om herrarne behaga eftertänka, lära de finna att med orden ”efter honom” omöjligen kan förstås annat, än efter hans död; ty i annat fall kommer man in på den orimligheten, att äldste sonen till en efter i8oq adlad, men i frila er rf ig t stånd upphöjd person, genast efter fadrens upphöjelse till friherre, blef adelsman; att vidare, om denne friherre sedermera blef grefve och hade flera söner, blef den äldste i succession friherre, och den andre sonen i ordningen adelsman; och slutligen, att vid stamfadrens död, äldste sonen ärfde giefveväidigheten, den andre blef friherre och den tredje adelsman, och den äldste sonens barn ärfde ingendera af värdigheterna, utan väldigheten öfvergick till sidoarfvinge)', i stället för att ärfvas i rätt nedstigande led.
Detta blef följden af herrarnes tillämpning af lagen; och det är alltså endast en verklig misstydning af denna lag, som vållat, alt vid de första riksdagarna efter 1809 saken ej blifvit betraktad på samma sätt, och att polletter åt förutnämnda familjer utdelades.
En sådan misstydning har äfven ägt rum i Konungens Cancelli; och detta är orsaken hvarföre fullmakter derifrån blifvit utfärdade, hvaruti personer blifvit benämnde grefvar, friherrar eller adelsmän, som icke innehade denna värdighet.
Horn, Claes Fredi.:
Jag instämmer fullkomligen med den siste värde talaren i hvad han yttrat, och det så mycket hellre, som jag ganska väl påminner mig från 1823 års riksdag, då jag var ledamot af Ridd.Utsk., att jag just ansåg följden af denna §:s misstydning blifva densamma, som Frih.
Cederström framställt; och jag kommer också mycket väl ihåg, att alter då representerades, som vid denna samt i83| års riksdag dertill icke ansågos berättigade.
Om meningen varit den, som Grtne Puke och Sandels förutsatt, skulle, utom det förhållande, som deraf blef en följd, enligt hvad Frih.
Cederström anlvdt, äfven den omständighet kunna inträffa, att om en adelsman upphöjdes i greflig eller friherrlig värdighet, men saknade en son, så skulle den frill er 11 i ga eller adliga ätten hvila, i afvaklan på en möjligen blifvande son, och sålunda atter upplifvas, sorn redan varit utdöda.
Många flera besynnerliga förhållanden skulle kunna uppstå efter den tolkning, som de värde talarne här midlöfver velat göra gällande; men all det lätta förståndet af §:n blifvit uttryckt vid i834 års riksdag, är hvad jag vågar påstå, och denna tolkning är numera en lag, som icke kan ändras eller upprifvas.
Att lagen numera är gifven och ej kan rubbas, upplyses af R. o, Ad:s beslut i Maj månad l834, till följd af Ridd.Utskts memor. i äinnet, hvilket, i hvad dit rörer denna fråga, torde blifva uppläst.
Skulle likväl någon medlem af ifrågavar, atter redan utöfxat re 7 H. a3 .,8 De n aa M a j. presentationsrälten, så anser jag icke, att lian derefter kan béröfvas den adliga värdigliet han en gång innehaft, utan skall jag i sådant fall vara färdig tillstyrka en und. anhållan om upplifvande af samma familjenununer.
Detta skulle jag anse vara rätt, ty orimligt är det, att den, som en gång ulöfvat i epresentations-kallet enl. vår grundlag, vid en kommande riksdag derifrån borde vara utesluten.
Jag har föga att tillägga till hvad de föregående talarne anfört, men vill blott nämna, att om Jagstiftarnes mening 1809 varit den, sorn Orine Puke och Sandels föreställt sig, så har likväl numera en sådan tolkning upphört sedan Reg F:n uti det ifrågavar. hänseendet, genom Konungs och Ständers gemensamma bifall, undergått förändring och stadgar något helt annat; och då den måste följas efter orda lydelsen, synes Ridd.Utsk. nu rätteligen förfarit.
Hvad angår den omständigheten, att ett sådant förhållande ej borde verka retroactivt, så utber jag mig få fästa uppmärksamheten på, att det är händelsen med hvarje lag, som inskränker förut åtnjutna rättigheter och friheter, att de personer och classer, som träffas af en sådan lag, och finna förut åtnjutna förmåner derigenom inskränkta, ändock måste låta sig dermed nöja.
Detta innefattar egentligen icke något retroactivt, såvida som det endast har afseende på de förhållanden, hvilka skola iakttagas efter lagens förändring och icke åsyftar att sträcka sig tillbaka till hvad under en föregående tid passerat.
Jag vill upplysa detta med ett exempel.
Om alla fideicommisse!- upphäfdes, och nu lefvande fideicommissariers barn, i följd deraf, skulle ärfva lika, så vore detta icke något retroactivt, oaktadt den varande fideicomrmssarien hade (vänne söner, af hvilka den ene skulle finna sin arfsrätt minskad och sålunda frånkänd en företrädesrätt, i hvilken han efter den gamla lagen skolat framdeles inträda, men
Väl om det skulle sträckas derhän, att den varande fideicommissariens syskon komme och ville dela hans redan innehafvande egendom med honom.
I anledn. af den uppläsning, som Gr.
Horn begärt ur Ridd.Utskrs betänk, vid sista riksdagen samt Ridd.directtns berättelse i hvad denna fråga angår, får jag nu efterkomma Hr Grefvens åstundan.
Ridd-direcCn yttrar i 4^de §:n följande:
"Dessutom afgå, till "följd af det vid sista riksdag antagna förtydligande af 37 ! .^:i¥Reg.F:n, nedannämnda ätte-nunimer, hvilka, i osäkerhet "brrr.,rätta förståndet af samma §, sådan den var före nyssnämnda förändring, varit bland de lefvande ätterna qvarnstående, nemligen "F riherrar: "328.
Frih. af Puke, "382.
„ Sandels, "333. „ von Engeström, Deli au Maj. >79 ”337.
Adlersparre, ”345.
„ Sköldebrand, "347. „
Wirse'n, ”349- „ Björnstjerna; Ridders- och Adelsmän: ”1111.
Hr Wirse'n, ”2223. ,, Rantzou, ”223g.
,, von der Lancken von Wackehits, ”2202.
,, Dorchimont, ”2074.