Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu är blott fråga om man vill tillåta att en lag stadgas, grundad på den erfarenhet dessa banker gifvit vid handen, samt en lag, hvarefter de nuvar., när deras octrojer tilländalöpa, skola rätta sig, sarnt hvarefter nya banker må uppstå.
Med ett ord — en lag i enlighet med i83o års banklag, nemi. af eivil-lagsnatur, hvari naturligtvis man vid denna riksdag skulle rätta allt hvad som rättas kan, under öppen rätt för R.
St. att framdeles vid kommande riksdagar ytterligare rätta hvad som kan behöfvas.
Om jag således medgifvit
Hr Rosenblads sats så tillvida, att fråga visst icke kan vara om alt stifta en absolut fullkomlig lag för privat-banker, så kan jag icke gå längre; ty det torde icke kunna nekas, alt ögonblicket är inne att söka erhålla en annan lag än 1824 års författning, synnerligast sedan man sett att Reger:n anser densamma såsom icke existerande.
Hr Rosenblad har vidale yttrat, att han icke anser sannolikt att nya banker uppstå.
Ja, se der ha vi det!
Hr Rosenbald tror sig veta, att Regertn är nu lika mycket mot privat-banker, som den förr varit för.
Derföre skulle icke en lag få uppslå, under hvilken bankrörelse, liksom annan fri rörelse under lag, finge följa det naturliga behofvet deraf!
Jag har alldeles samma tro eller förmodan om det sannolika, som Hr Rosenblad; men just derföre anser jag att nationen för sin del bör uttrycka en öfvertygelse i enlighet med det verkliga behofvet, så väl af banker i vissa orter, der de ännu saknas, och der just klagan förspörjes öfver privatbank-sedlarna, som ock öfver R.
Sits rätt och skyldighet att derom stifta lag i för - Den ai Augusti f. m. efling med K. M., åt hvars pura välbehag, för hvarje särskildt fall, ärenden af sådan vigt för samhället icke böra öfverlemnas.
Det är kändt, att en ansökning från Rikets andra stad, nemi.
Götheborg, att få inrätta privat-bank, blifvit af Regerm afslagen.
Jag vill icke påstå, alt förslaget var sådant att detsamma i dess framställda skick bort bifallas; men det hade kunnat rättas, om icke skälet, hvarpå afslaget grundade sig, blef: ’’att Götheborg redan ägde ett R. ”St:s lånecontor.”
Detta skäl anser jag vara af sådan beskaffenhet, att det icke skulle förundra mig om andra större städer, antingen de äga lånecontor eller ej, svårligen skulle våga försöket att begära privilegium, helst när de icke äga någon lag, som föreskrifver huru de skola ställa sina bolagsreglor.
Må man besinna, att det aldrig äro de rikaste i en stad eller ort, som ifrågasätta bildandet af banker.
De äro sjelfva bankörer, så länge inga associationer finnas.
Det är just de rika å hvarje ort, sorn till en början arbeta emot och aldrig deltaga i bank-stiftelsen, förrän de icke kunna hindra den; och för dem, som tillhöra classen näst derunder i förmögenhet, dem som vilja sträfva till oberoende af de förra, är det ofta ett äfventyr att hafva vågal ett sådant försök, hvilket, om det misslyckats, haft till påföljd att de derigenom stött sig med sina förläggare.
Det är bekant, att man å högre ort börjar anse privatbanksedlarna skadliga, derföre att de, såsom man säger, uttränga R.
St:s Banks sedlar.
Om man tänker sig Riksbanken såsom en inrättn., hvilken bör ideligen växa för att i mån deraf utsträcka sin lånerörelse och omsider blifva ägare af hela landet; så handlar man ganska conseqvent , då man förhindrar alla inrältntr, hvarigenom, med creditens begagnande i landsorterna, rörelse-capitalet får växa i mån af stigande förmögenhet i landet, och hvarmedelst landsorternas credit kunde komma att stå på egen botten.
Denna åsigt omsluter ämnet för den stora stridigheten emellan dem, som förfäkta centrala eller municipala lagar och inrättntr.
De centrala tillhöra despotiskt styrda stater, der folkets upplysning står på en låg ståndpunkt.
Fria credit-inrättntr åter tillhöra mera civiliserade stater och innefatta ett ibland de många villkoren och sätten för att få nyttja den hos menniskan inneboende kraften till utveckling utan andra band, än som äro nödiga för andras frihet.
Denna frihet förutsätter förtroende; och förtroende, man och man emellan, är alltid bevis på en högre grad af civilisation.
Att idka bankrörelse, blir under sådana synpunkter icke annat än att idka hvilken annan borgerlig rörelse som helst.
Den kunde rätt och slätt kallas en handel med penningar.
Denna handel med penningar kan naturligtvis ske under mer eller mindre reslrictioner, i mån af upplysningen och den allmänna laglydnaden.
Der upplysningen är ringa, der hvarest finnes en större dass af medborgare, hvilka icke kunna fatta denna Den 23 Augusti f. m. handels utvägar, dess soliditet och dess inflytande på det liela; der ar del nödvändigt, atl de lagar, sorn tillåta denna handel, i början äro mera organiska, eller, med andra ord, innefatta flera reglementarisk!! stadganden, än sorn i allmänhet man gerna ser i en lag.
En så beskaffad nödvändighet förefinnes i afseende på den hittills i Riket för kort tid sedan alldeles okända solidariska ansvarigheten.
Lagen måste icke allenast bestämma och definiera dess mening, utan genom dess införande i all den stränghet, som skäligen kati fordras, lemna sådana garantier för allmänheten, atl de deribland, som icke kunna följa med den slags penningehandel, som bankerne äro ämnade att drifva, äro och anse sig på förhand skyddade mot möjliga bedrägerier; trien deraf följer icke ovillkorligen, att det är och blir under alla förhållanden nödigt och rätt, alt föreskrifva det endast de, hvilka inträda i solidarisk ansvarighet, skola få stifta baqker.
Under ett annat tidskifte och efter en mera utvidgad erfarenhet om denna credit-iörelses egentliga beskaffenhet är det icke blott möjligt, utan äfven måhända principenligt, att låta sådana banker bilda sig, äfven utan solidarisk ansvarighet.
I detta hänseende har jag trott mig böra uppfatta vårt lands egna belägenhet.
En stor massa af nationen äger här den politiska rättigheten att deltaga i lagstiftningen, ehuru din icke kan, hvad aktning man än är skyldig att skänka densamma, intränga i bedömmandet af sådana principer, för hvilka man måste hafva gjort sig reda, för att kunna afgöra hvad som är lämpligt eller för tillfället det rotta.
Der är alltså nödvändigt, att lagstiftningen genast medgifver snarare större garantier än sorn kunde eljest behöfvas, och hvilkas ändamål således egentligen åsyftar denna classens säkerhet.
Det är derföre, som jag icke tror det vara rätt att här vilja förordna aclje-bankers uppkomst.
Jag medgifver, att den större capitalisten icke gerna inträder i solidarisk ansvarighet, emedan han fruktar att blifva ett hufvudmå! för dem, som, derest en bank ramlar, utkräfva valuta; men så mycket angelägnare är det att ställa så till, alt den solidariska ansvarigheten icke träffar den rikare delägaren i större proportion än lian deltagit i bankrörelsen.
Denna är en af de grava anmärkare jag har att göra emot Utskrns betänkande.
Utskrn hafva icke i allo antagit mitt förslag, hvarigenom rikare personer skulle blifva föga mer exponerade än de öfriga, nemi. att, om de också i första ögonblicket, när bank-ini ättntn saknade tillgångar, blefvo tvungnealt framför andra honorera sin solidariska ansvarighet, de likväl icke blefvo de enda, som fingo sitta emellan, utan omedelbarligen kunde försätta alla de öfriga delagarne i samma tillstånd, genom hvilken utveckling af solidariska ansvarighetsgrundsatsen lill nära likhet med vexelrättens, det är troligt, alt delagarne skola finna sig uppmanade att genast
Den aa Augusti f. m. genast anskaffa tillgångar till betäckande af deras andelar i bristen.
Det är realisationen af denna ide'e om den solidariska ansvarigheten, som Utsk:n underlåtit.
Hr Rosenblad här sagt, alt den solidariska ansvarigheten efter detta förslag är ett chartek; att uti England, der solidariska banker finnas, förhållandet är helt annorlunda och borde ■här tjena till efterföljd.
Äfven uti detta yttrande, nemi. hvad sjelfva uppgiften beträffar, har Hr Rosenblad rätt; men conclusionen af detta medgifvande blir icke sådan sotn Hr Rosenblad förmodat.
Den solidariska ansvarigheten i England är nemi. sudan, att sedelinnehafvaren kan, utan alt behöfva vända sig först lill bank-administrationen, genast vända sig till hvilken ledamot som helst i bolaget; men Hr Rosenblad borde tillika hafva nämnt, att följden af denna tolkning af lagen för solidariska ansvarigheten, och hvilken uppenbart är orimlig, så ofta delägarne icke bestå af blott några få personer, som sjelfva omedelbarligen äro bankförvaltare, också blifvit den, att i allmänhet endast vinglare, eller de som låta girigheten förleda sig till vågsamma speculationer, vilja inträda såsom delägare i dylika banker inom det egentliga England.
Förståndiga och solida capitalister ingå icke uti sådana bolag, emedan de icke vilja utsätta sig för att, på ansökning af en sedelinnehafvare, kunna blifva lagsökta innan bankens tillgångar blifvit anlitade.
Praxis har också varit för dylika speculanter, att teckna sig för ett stort nominelt capital , deraf de endast inbetala en liten del, ja lill och med endast 5 proc.
Det är af detta slags banker, som vid hvarje kris så många ramlat, under det att i Skottland knappt linnes något exempel derpå.
Att införa en sådan solidarisk ansvarighet, anser jag vara särdeles oklokt, och jag vet icke hvarföre vi skola adoptera eu utländsk fa£on af sä ändamålslös beskaffenhet.
Engelsmännen klaga sjelfve deröfver; men ehuru deras lagar erkännas vara uti ett confust skick, är det ej lättare för dem att ändra desamma än hos oss; hvartill kommer alt privilegierade inrattn:r äfven der finnas, sorn lägga sig emot privat-bankers bättre ordnande i landet; t. ex. Engelska Riksbanken, som icke är solidarisk, utan actie-bank, men som med de ofantliga capitaler , hvilka den disponerar (ehuru den till Regenn utlånt alla sina egna, och derigenom kan disponera Regerius kraft vid lagstiftning), förrycker hela landets pen•ningeväsende till sin förmån och vinning.
Del är denna bonk, sorn lägger sig emot en klokare lagstiftning i England, hvarigenom solida banker vid dess sida skulle kunna uppstå; och jag frågar då, hvartill det tjenar att i detta fall åberopa Englands exempel.
Jag har redan medgifvit att den solidariska ansvarigheten borde i möjligaste måtto bringas till »amma laga verkan som proprie-borgen; men den kan icke vara det alldeles, emedan den ansvariges namn icke finnes på u H, 3i Ven 11 Augusti f. m. sedeln, hvilken icke utgifves directe af bolagsmännen, ulan af en delegation, nemi. dess direction.
Det torde, efter hvad jag i vissa detaljer yttrat vederläggningsvis emot Hr Rosenblad, tillåtas mig återkomma lill hvad jag anser vara den första och vigtigaste anmärkntn emot Utskrns förslag.
Uti I §:n heter det att bancorörelse kan få endast bedrifvas efter erhållet tillstånd af K. M.
Det kan synas, som om hos mig vore, hvad man kallar, en ullra-radical syftning att inkräkta på ett ibland de praerngativer konungamakten hittills af somliga ansetts äga, nemi. att få gifva ett sådant tillstånd, hvilket uti det vid förra riksdagen utarbetade förslaget kallades pr i v i I egi u m eller oeti oj.
Uti en liten brochure, som jag några månader efter riksdagens början utgaf, och hvaraf jag tidigt lemnade ett exemplar åt hvardera af BancoUtskts ledamöter, har jag sökt utveckla skälen, hvarföre icke vidare tillåtelse till bankers uppkomst måste hero ensamt af K. M., och hvarföre i min tanke, när fråga är att stifta en civil-lag, lagen borde vara så beskaffad, att enskilde kunde sjelfve sluta tili hvad som erfordrades för att inrätta en sådan hank.
Uti denna brochure lät jag införa ett ytterligare granskadt och rättadt förslag, för öfrigt af enahanda uppställning med det jag afgaf straxt efter det Hr Stråle väckte sin (notion i ämnet.
De sammansatta Banco- och Lag-Utsk:n, som haft godheten uti det mesta följa detta förslag, sådant det finnes uti brochuren, hafva likväl icke tillåtit, att vid afskrifningen och tryckningen af mitt förslag, införd t in extenso uti inledningen lill detta betänk., det rättade, som i broehuren finnes, blef följd!, utan det förslag, sorn uti förevar, betänk, bär mitt namn, står der med alla de brister, som var en följd af den skyndsamhet, hvarmed detsamma först kastades på papperet.
Orsaken dertill känner jag icke.
I afseende på den stora principfrågan! huruvida det kan vara riktigt att banker få stiftas efter lag eller utan behof af K. privilegium, — får jag ytterligare åberopa den af Konung och Ständer gemen arnt stiftade lag af år i83o, som jag redan uppläst; och jag fi ägar då: när det finnes en af Konung och Ständer för 10 ur sedan stiftad och anlagen lag, hvari det heter: ”Enskilda stånde fritt att bolag inrätta o. s. v. under iakttagande af hvad Konung och Ständer stadgat hafva, ” — är det då skäl att stifta en lag, som icke är annat än en hänskjutning till hvad Konungen kan pröfva skäligt, och detta just i den del, der K. M., vida mindre än alla andra utom Styrelsen, är i tillfälle pröfva hvad som är för landet nyttigt?
Del är uppenbart, att om de öfriga redan existerande bankerna vilja lägga sig emot en ny banks tillkomst, hvartill troligen deras intresse leder dem; så får K.
M. höra tillräckligt motskäl, för att väcka farhåga.
Egenskapen af privilegium eller exclusivt tillstånd har i alla tider visat sig under enahanda villkor.
Till dem som betrak - Den 22 Augusti f. ro. ta privilegii-gifvandet såsom elt regale, ville jag dessutom ställa den fråga, i hvilken § af våla grundlagar Konungen erhållit en sådan makt.
I 1824 ärs kungörelse, grundad på Sländernes lind. framställning vid (823 års riksdag, blef såsom en interims-åtgärd en sällan makt uppdragen åt K. M.
Detta må naturligtvis, i hrist af lag, hafva varit det enda, sorn man då kunde göra; men icke kan 1824 års kungörelse derföre blifva en grundlag eller åberopas i strid med i83o års bancolag, sorn bestämdt erkänner att bancorörelse är ett föremål för civil-lagstiftning, hvarunder rörelsen sedan blir eller skall blifva fri.
Delta är likväl långt från att vara det enda och kraftigaste argumentet mot pr i v i leg i i— väsendet.
Det finnes ett ännu kraftigare, nemi. att då det är naturligt att för hvarje bank, som uppslår på grund af undaulags-tillstånd, måste tiden för dess blifvande lefnad på ett ungefär bestämmas, och denna tid icke gerna kan tagas kortare än 10 år; så följer deraf, att om vid påföljande riksdag R.
St. eller Reger:n finner, att ett väsendtligt fel insmugit sig uti de bolagsreglor, som Konungen sladfästat, så kan och får man icke emot den enskilda äganderätten retroactivt återkalla eller rätta della fel, utan det felaktiga stadgandet, som influtit uti en särskild banks bolagsreglor, måste qvarstå intill oclrojens slut; och således har K. M, genom utfärdandet af ett s. k. privilegium, stängt för sig sjelf möjligheten att kunna rätta det.
Hvad begär jag nu?
Begär jag att man skall utestänga Konungen rättigheten att deltaga uti denna lagstiftning?
Visst icke! R.
St:s beslut i della fall kan icke blifva lag ulan Konungens sanction.
Om banker få uppstå under lag, och om del icke behöfs alt vända sig till K.
M. för att stifta en bank, så kunna Konung och Ständer gemensamt vid en kommande riksdag ändra denna lag, och då mäste hvarje bankbolag ställa sig denna rättelse till efterlefnad.
Vidare, om vid bancolags bildande en mängd olikheter får äga rum i ena octrojen emot den andra, så blifver systemet omsider så inveckladt, att ingen rättelse är möjlig.
Man skall då säkerligen emot hvarje klagan öfver oriktigheler göra samina invändning, som nu ligger i vägen för reformer i England, att det finnes redan stiftade så många banker, hvilkas octrojer fortfara, och som kunna sätta sig emot förändringen, så alt banksystemet blir omöjligt att rätta.
Det är denna grundsats, och icke något subjectivt sträfvande hos mig att undanrycka Konungen något pruerogativ, som föranledt mig alt nu uttala densamma.
Denna min mening har dock icke vunnit stöd inom sammansatta Utsk:n; och jag kan tillägga, att jag funnit få bland banco-inrättn.‘ns i öfrigt varina vänner, som omfattat densamma såsom sig bort; man skulle derföre kunna säga, alt det är ändamålslöst af mig alt ensam vilja förfäkta en sådan sats; men erfarenheten har ådagalagt, att många af de satser i detta ämne, som började att drifvas af mig vid ^44 Den 22 Augusti f. m. 1835 års riksdag, och sorn då häftigt motsades, bestriddes och förkastades, hafva nu blifvit antagna af de sammansatta Utsktn vid denna riksdag.
Dessa satser finner jag och icke allenast af de existerande bankerna ulan äfven af sjelfva Regertn antagna, som icke kunnat stadfästa bolagsreglorna utan att erkänna deras innehåll; och denna observation ålägger mig att nu, om också ensam, fortfara med att yrka hvad jag anser rätt, lemnande åt tiden att förr eller sednare medgifva dess allmänna erkännande.
Rör:de första frågan eller huruvida en bestämd och tydlig lag för cnskildta bankbolag är af behofvet påkallad har den siste värde talaren så fullständigt och med så mycken sakkännedom yttrat sig, att jag icke har något i detta hänseende att tillägga.
Frågan om privatbanker har vuxit upp till en stor och betydande fråga inom Sverige, och kan numera icke nedryckas från den hö'ga ståndpunkt den erhållit.
Det är således behöfligt, att en klar och för alla gällande lag stiftas, hvarigenom nödig säkerhet vinnes, så väl för den enskilda och för bolagets delägare sins emellan, som äfven för sjelfva Styrelsen i afseende på octrojens beviljande och bestämmande af villkoren derför.
Jag har anledn. att tro, att olikhet i åsigter visat sig äfven hos Styrelsen vid beviljande af särskilda octrojer, och att åsigterna således icke varit fullt bestämda; men numera anser jag en allmänt gällande banklag kunna antagas, sedan erfarenheten af förhållandet med de obetydliga banker, hvilka en längre tid existerat, numera ådagalagt hvad som kan antagas såsom gällande för dessa inrättntr i allmänhet.
Då jag nu öfvergår till de särskilda punkterna, skall jag dock icke upptaga tiden med att granska dem alla, helst en del är fullkomligen öfverensstämmande med dem som redan finnas.
I afseende på aulia §;n, hvarest stadgas att bank-bolag icke må stiftas utan solidarisk ansvarighet, så tror jag, att någon absolut säkerhet icke finnes hvarken uti den ena eller andra ansvarigheten; men att största säkerheten ligger uti hvarje bolagsdelägares önskan att upprätthålla banken i och för den nytta, som banken medför i den landsort, hvarest den finnes, samt för den vinst, som af densamma kan bernias för delagarne.
Största säkerheten ligger således deruti att hanken väl skötes.
Det kan icke nekas, att opinionen i sådana fall äger mycket inflytande, och opinionen har visat en större obenägenhet mot de banker, som blott äro stiftade på actier, än för dem, som grunda sig på solidarisk ansvarighet.
En annan omständighet är den, att den direction, som väljes, icke anser sig så bunden när den icke häfver den solidariska ansvarigheten.
Jag anser derföre, alt, till betryggande af allmänna förtroendet, bestämda hufvudgrunder i dessa hanseenden må gälla för alla banker.
Vid det - Pen aa Augusti f. ra. 245 ta tillfälle anser jag mig böra biträda hvad Gr.
Frölich yttrade root den talare, som förmodade att några privatbanker hädanefter icke skulle uppkomma; ty jag känner att flera samhällen inom Riket, och deribland äfven Stockholm, önska inrätta privat-banker, så snart hindren derför borttagas, äfvensom jag vet, att åtskilliga provinser, som äga privat-banker under nämnda förutsättning, ämna utvidga sin rörelse.
Jag kan icke instämma uti de alltför starka restrictioner, sora IJtskrn vilja fästa vid inrättandet af nya banker.
Jag behöfver i detta hänseendet icke vara vidlyftig, ty jag kan och bör blott åberopa Hr Nordenankars reservation, hvilken förtjena!' så mycket mera förtroende, som denna ledamot, från början af privat-bankers inrättande i landet, med särdeles verksamhet deltagit i deras stiftande och uti uppgörande af reglemente derför, som i det närmaste varit svarande mot behofvet och ledande till den försigtighet, sora bör utgöra första grunden för sådan rörelse.
Villkoret för banco-lags stiftande att äga en grundfond af 2 millioner r:dr kurant synes så mycket mera olämpligt, som ingen af de nu existerade privat-bankernaärgrundadt på så stor teckningssumma.
Ehuru förtroendet för dessa banker i sednare tider mycket stigit, var det likväl icke möjligt att vid första teckningen till Welsgötha-banken uppnå en half million, och vid sednare teckningen uppgick teckningssumman icke öfver 800,000 r:dr.
Visserligen var icke fråga om någon större teckningssumma, men flere anmälte sig icke alt deltaga uti bolaget.
Skälet härtill ligger uti landets fattigdom, som gör att man icke kan prestera de erforderliga villkoren, ty dertill fordras att äga ograverad jord eller säkra intecknings-handiingar.
Af sådan anledn. instämmer jag med Hr Nordenankar deruti, att den föreslagna teckningssumman är för stor; men jag går längre än reservanten, som trott att teckningssummau kan bestämmas till 1 million r:dr.
Blott en bank har kunnat åstadkomma en sådan teckningssurnma.
Och då meningen icke är att göra sådana bankers uppkomst omöjlig, ser jag icke hvarföre man skall bestämma teckningssumman så högt, och föreslår derföre, alt minimi-beloppet må blifva en half million r:dr.
Den andra punkten, mot hvilken Hr Nordenankar reserverat sig, är den som stadgar, att sådana bank-bolag' icke skulle få utgifva sedlar lill mindre valör än 5 rtdr kurant.
Det har visat sig, att de mindre sedelvalörer, som privat-banker utgifvit, hafva varit mycket eftersökta i allmänna rörelsen, hvilket likväl icke bevisar att liks-sedlarna blifvit ur rörelsen utträngda.
Der dessa finnas, skola de alltid blifva mera begärliga; men privat-bankernes småsedlar hafva varit eftersökta derföre alt R.
St:s Banks sedlar icke funnits.
Förhållandet är nemi. sådant att rörelsecapitalet under de sednare åren mera än förut hopat sig inom allmänna cassör här i staden samt uti Banken och Riksg.-cont., så alt ett verkligt slryp-sysleme skulle inträffat, om icke privat-bankerue (rädt 346
Den 31 Augusti f. ax. emellan och afhulpit behofvet.
Dttla är orsaken hvarföre privnt-bankarnes småsedlar varit begärliga, och derföre tror jag äfven alt prival-bankerne fortfarande böra få utgifva sedlar på i ä 3 r:dr.
Äfven instämmer jag med Hr Nordenankar uti hans reservation mot Utsktns tillstyrkande alt banken icke skulle få utgifva sedlar till större belopp, än som motsvaras af grundfonds-hypotheker och contanla tillgångar.
Den rättighet privat-bankerne hittills haft alt få utgifva sedlar till viss proc. utöfver tillgångarna, har hittills icke funnits medföra menliga följder; och det gifves väl ingen anledn. att tro, att varsamheten skall blifva mindre, då det föreskrifves att alla bankerna skola grunda sig på solidarisk ansvarighet.
För min del tror jag åtminstone , alt den starka inskränkningen, som minskar rörelsen, bör uppskjutas, till dess erfarenheten visat densamma vara af behofvet påkallad, helst förhällandet är det, att den rättighet bankerna nu äga att utgifva sedlar icke svarar mot behofvet.
I afseende på tiden för låns beviljande instämmer jag äfven med Hr Nordenankar, emedan grunden för denna bankrörelse är den, att lånet måtte ske på så kort tid som möjligt; att hjelpa för dagen, i hvilket hänseende dessa crcditanstalter skilja sig från den egentliga discontrörelsen.
För Örebro bank gäller den regel, att de låneansökningar, som afse en kortare tid, hafva företräde framför dem som begära lån på längre tid.
Derigenom har rörelsen ökats och inrättningen blifvit mera gagnelig och vunnit större säkerhet, i följd af den tätare omsättningen.
På de skäl jag nnlört, och under åberopande hufvudsakligen af Hr Nordenankars reservation, anhåller jag om återremiss af betänkandet.
Det har blifvit ifrågasatt, att någon ny lagstiftning i delta ämne icke vore behöflig.
Jag hade likväl trott, att denna fråga skulle vara så godt sorn afgjord, och att en hvar skulle inse, att med de författningar vi nu hafva, det vore svårt att få de blifvande bank-bolagen i full öfverensstämmelse dermed.
Då 1824 års författning föreskrifter solidarisk ansvarighet lika med bolagsmän i allmänhet, så bör man göra sig reda för hvad dermed menas.
Jag har hört nämnas borgen och alt bolagsmännens ansvarighet för bankbolagets skulder skulle vara lika med löftesmäns; men så är icke förhållandet.
Den som går i borgen , åtager sig alt betala en annans skuld, men bank-bolagets delägare äro sjelfve gäldenärer.