Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Det gör jag också, sade Georg hastigt, mycket högt.
Den nästa samhällsordning vi få, blir bestämdt socialistisk.
Alla började tala på en gång – forceradt lifligt; fru v.
Saxe drack med sin svägerska –
Vid kaffet inne i salongen yttrade sig Alice mycket skarpt emot en nyutkommen “realistisk“ bok.
Ja, till den grad eftertryckligt betonade hon sin förkastelsedom öfver det ifrågavarande arbetet, att fadren, som just nyss hade fått tändt sin cigarr inne i ateliern, kom fram i dörren och hörde på.
– Men Alice då!
Är allt detta verkligen ditt allvar?
Du borde ha “Literis et artibus“ bara för din rörande kärlek till det passande – – –
– Isynnerhet som kärleken egentligen är platonisk – hviskade Georg skälmaktigt; hon räckte honom just hans kaffekopp.
Men Alice blef vid att beskärma sig öfver Strindberg och “Utopier“.
Hon fann den mer än omoralisk, den var komplett samhällsupplösande, oförsvarlig – – – hon kunde inte finna nog starka ord för sitt ogillande.
Men i sjelfva verket var det icke så mycket på boken hon tänkte, när hon talade, det var blott af ett omedvetet behof hon hade att rättfärdiga sig inför alla dessa menniskor, som hört allusionen vid middagsbordet, att högt bekänna sig som en af deras; alla dessa starka ord voro ett ofrivilligt utslag af den “platoniska“ beundran, den illegitima – som aldrig kunde känna sig fullt legitim – slafviskt hembar åt det lagenliga, det allmängiltiga, det “fina“.
Men i grund och botten hatade hon det.
Medvetandet om omständigheterna vid hennes födelse, de aldrig hvilande, plågsamma misstankarne från hennes barndom, som aldrig fått hvarken bekräftelse eller dementi, det ovilkorliga, tröttsamma aktpågifvandet på sig sjelf, och framför allt den oöfvervinneliga känslan af solidaritet med den ständigt blott tålda modren – det gjorde, att hon aldrig, trots att hon af all magt ville inbilla sig sjelf det, kunde känna sig fullt hemmastadd i “societeten“.
Derför hade hon med all sin korrekta konvenans, en född bohémiennes naturliga agg till deras former, hvilka hon med absolut lydnad troget underkastade sig.
Det kom – utan att hon sjelf anade det – oupphörligt och ovilkorligt fram i allt, der hennes vilja och inlärda smakregler icke kontrollerade hennes tycke.
Hon ville vara genomsnittsmenniska och hon älskade alltid blott det oregelbundna, undantagen, det som på ett eller annat sätt skilde sig från det vanliga och gifna.
Deraf hennes flickintresse för “reformförbundet“, hennes förkärlek för främlingar och utländingar, för främmande språk och moder, och ändtligen sjelfva hennes val af man.
Det var det egendomliga hos Georg, hans utpräglade individualitet, hans fria och upproriska meningar, som ända från början hade fängslat henne.
Hon älskade honom, för det han var olik alla andra, hon hade sett.
Icke heller var hon vidare road af sällskapslifvet; – “det var stelt och tvunget“, sade hon, och begrep inte, att det blott var hon sjelf, som var stel och tvungen.
Hon bar sällskapsdrägt som en paradkostym och blef vidt och bredt citerad för sitt ståtliga sätt att föra sig, sin mönstergilla tillbakadragenhet och allvar.
Endast hemma på tumanhand med sin man eller sin far förmådde Alice vara helt sig sjelf – följaktligen trifdes hon bäst der.
Också blef hon ofta prisad för sin “huslighet“, men då hon engång triumferande åberopade detta för Georg, svarade han skrattande, att det var det orättvisaste loford hon någonsin kunde få.
Det är ett mycket vanligt misstag, det der, sade han retsamt.
Unga fruar går och inbillar sig sjelf och andra, att de äro mönster af huslighet, och så är det sängkammaren och visst inte köket som håller dem hemma.
Nåja, jag finner det då förresten mycket naturligt!
Georg hade rätt – det var sängkammaren, som hade blifvit Alices verld.
Blott i sitt äktenskap kände hon sig fullkomligt fri och lycklig.
Det fylde hela hennes lif, det upptog henne beständigt.
Ibland, när hon på gatan mötte en obekant kvinna, kunde hon plötsligt komma att undra:
“Månne hon älskar och blir älskad?
– – – Och hon pröfvade nyfiket alla ansigten hon såg på sin väg, fula och vackra, intetsägande och intressanta – och nästan alla ömkade hon.
“De der ha aldrig känt, hur raffineradt herrligt lifvet kan vara“, tänkte hon med ett slags beklagande, öfverlägset förakt.
“De ha aldrig känt som jag, aldrig tänkt som jag“ – – –
Hela hennes utprägladt “kvinliga“ natur utvecklade sig sundt och ohämmadt i det förtroliga samlifvet med en man, som alldeles öfverensstämde med hennes smak och som förstod att uppfatta henne sådan som hon var.
Hennes intima, ibland hazarderade koketteri, hennes blida sjelfsvåld och skälmeri passade fullständigt in i hans raffinerade, på en gång dristiga och diskreta ömhet, i hans fria, ofta litet cyniska ton och medvetna andliga öfverlägsenhet, liksom hennes säregna form af skönhet svarade emot hans egendomliga och moderna konstnärssmak.
Också var Georg efter två års äktenskap ännu “kär“ i sin hustru, och hon hade aldrig en enda minut ännu haft minsta anledning till svartsjuka.
Det kom sig väl något deraf, att han redan hade lefvat en del, men det berodde dock först och främst på Alice sjelf.
Hon var så ung, och han var henne i själ och hjerta så innerligt tacksam, för det hon hade gifvit honom all denna ungdom, sin veka, hvita kropp och sin lifliga, spänstiga själ; ja, han kunde ha tackat henne hundratusen gånger bara för det hon var så ung, och så söt och så fin.
Dessutom egde Alice gåfvan att fängsla en man.
“Om alla damer ville passa hvar på sin kärlek, brukade hon säga till Anna Saxe, och inte bråka med andras, så skulle du se, att vi aldrig i verlden behöfde ödsla bort vår tid och våra halsar på federationsmöten och sedlighetsdiskussioner“ – – Hon kunde det, hon kunde sätta in sitt lif på att behålla den man som älskade henne, utan att hon medvetet bemödade sig om det.
Men hon var nog intelligent, retande, med en alltid vaken, instinktlik behagsjuka, och kunde alltför väl konsten att taga igen med ena handen, hvad hon redan gifvit med den andra, för att hon någonsin på allvar behöfde frukta se sin man föredraga en annan.
Hon å sin sida var fullständigt tillfreds med hans beundran, och brydde sig föga om andra.
I sällskap var hon, som sagdt, ännu lika konventionel och korrekt, hemma kunde hon deremot tillåta sig hvad för något som helst.
I Schweiz, der hon ju också hade haft frihet att vara sig sjelf, hade engång Katja Rostoff, som egde en viss romanerfarenhet, på skämt sagt om Alice, att hon hade “la câlincrie capricieuse d’enfant gâté et les goûts extravagants de cocotte“.
Båda dessa drag utvecklades och skärptes under hennes äktenskap.
Deras kärlekslif var rikt, ömt och raffineradt, men – – Alice kunde ibland känna liksom en tomhet midt under smekningarne och pratet; hon visste inte hvad det var som fattades, men något var det, det började hon känna allt mer och mer tydligt.
Der var ögonblick, då hon tyckte Georg talade för mycket – hon skulle velat se honom stum, flämtande som ett djur, beherskad blott af en tanke, af en känsla, hon skulle velat krossas i hans armar, kräfvas under hans kyssar.
Men det var alltid samma innerliga, varma och blidt raffinerade smekningar – så lika, hans och hennes!
I ensamma ögonblick, när hon någongång tänkte på detta, trodde hon, att denna obestämda saknad och längtan helt enkelt kom sig deraf, att de icke hade barn.
Ibland var hon glad åt det; – liksom alla unga flickor hade hon alltid tyckt, att fruar i grossess var något af det rysligaste och mest generande i verlden, och när hon hade läst Zolas “Le joie de vivre“ lyckönskade hon sig allvarligt till att ha sluppit genomgå en så förfärlig process.
Men ibland, och det oftare och oftare på senare tiden, kunde hon komma att tänka på ett barn och längta efter det.
När hon var ute, kunde det ofta hända henne, att hon blef stående vid ett bodfönster, der det exponerades barnkläder, och under det hon med intensivt intresse noga betraktade alla de små utbredda persedlarne, undrade hon stilla, hur det skulle varit, om hon kunnat få gå in i boden och köpa den lilla kolten med de söta ljusblå snörena, eller de små sockorna till en liten unge, som så, när hon kom hem, skulle sträcka emot henne sina hvita, buttiga armar och sprattla med händer och fötter, och gallskrika hvar gång hon gick ut – som Augustas baby gjorde.
Under sin uppväxt hade hon inte brytt sig mycket om dockor, men nu började hon få smak för dem, och till sista julen klädde hon och förärade bort en hel del till ett af barnhemmen.
– För Georg visade hon aldrig detta arbete.
Hon tordes icke fråga någon – modern kunde det förstås aldrig vara tal om att förtro sig till – hur det kunde komma sig, att hon inte fick barn, då nästan alla af hennes gifta bekanta fingo; – hon var ju ändå stark och sund.
Engång tänkte hon på att tala med doktorn, men slog det strax ur hågen igen – det var då verkligen alltför genant!
Och förresten
– – – Hvem vet – kanske var det bäst hon inte fick några barn.
Augusta höll på att dö, när hon fick sitt, och hade blifvit så mager och aftacklad efter det – – – Nej, hon kunde visst vara glad så länge hon slapp det eländet!
Engång hade Georg mycket försigtigt frågat henne, om hon inte ville tala med en läkare.
Alice blef så förskräckt, att hon grät.
“Åh, du – kan jag inte slippa“
– – Sedan hade han antydt det ett par gånger till, isynnerhet på sista tiden – men då han såg, hur olycklig och ängslig hon alltid blef, försökte han strax att lugna henne – – – “Seså, Alice, tag det då inte så häftigt, kanske det inte alls behöfs – att du talar med någon, menar jag.
Låt oss se tiden an, käraste.
Förresten – du är så späd och fin, det vore nästan synd“
– – Han mätte henne ömt med blicken och suckade.
Men Alice förstod, att också Georg hade börjat längta efter ett barn – kanske till och med mera än hon sjelf – och det grep henne.
Hon tyckte sig märka, hur det nu liksom hvilade en saknad öfver deras hem, och hon kände, hur der, trots all ömhet, småningom smög sig en viss tomhet in i deras samlif.
Allt detta pinade henne och gjorde henne ofta trist, när hon var allena, utan att hon likväl kunde besluta sig för att underkasta sig en läkarekonsultation.
Derför var der ögonblick, då hon nästan längtade efter att få komma ut på landet och få vara ensam någon tid.
Alice leddes på Vårnäs.
Under de två år hon varit gift, hade hon aldrig utan blott ett par dagars tid varit skild ifrån sin man, och hon längtade nu förtvifladt efter honom.
Den första tanke om morgonen, när hon började vakna var på Georg.
Nu är han redan uppe – tänkte hon, medan hon trött sträckte på sig och gned sömnen ur ögonen.
– Han är alltid så tidig.
Och i det hon blef liggande, med armarne uppöfver hufvudet och ögonen frånvarande, halfsömnigt fästa på den smala ljusstrimman, som långsamt, allt efter som solen steg, flyttade sig öfver tapetblommorna på väggen midt emot, såg hon i inbillningen, huru Georg nu i benkläder och skjortärmar stod framför spegeln och borstade sitt hår eller satt och rakade sig, – han rakade sig alltid sjelf, det var det “snyggaste“, brukade han säga.
Dörren stod öppen mellan deras båda rum, då och då utbytte de en mening i litet högre röst än vanligt, och ibland – när hon allt för länge fick vänta på svaret – reste hon sig i sängen, på knä, med armarne på sänggafveln för att se, hur den blanka knifven skrapade löddret uppför strupen – hon kunde se det alltsammans i spegeln midt emot, – medan han höll hufvudet stramt bakåt och var hvittvålad ända upp under ögonen – – – Så var det frukosten – på tumanhand, med brasa i kakelugnen; Georg, som alltid hade “ någon att tala med“, brådskade, såg på klockan hvarannan minut och “undrade“, hvarför hon aldrig kunde bli färdig i rättan tid – – Ack, ja!
– Alice sträckte armarne ut i den tomma luften och knöt händerna.
– Om han ändå vore här – en enda minut! – bara två sekunder!
– – – Och hon höll ut sin hand framför sig och skakade den i luften, – hvad den var hvit och fin med sina två breda ringar, och hvad den såg hjelplöst rar ut öfver spetslinningen, som föll tillbaka – – – Det var rigtigt synd, der icke var någon, som – – – Och hon kysste den sjelf på handleden – långsamt, smekande, flere gånger – – –
Hvar dag ängslade hon sig för, att der “kunde ha händt något hemma“.
Georg hade sagt, han ville börja rida om morgnarne nu på våren, – och tusen gånger frågade Alice sin far, om han inte trodde, det var “farligt på något sätt“, om han inte trodde han kunde komma till att skada sig eller göra sig illa – –
– Men, käraste min flicka, hvad du kan vara barnslig!
Ja, när du nu sjelf är öfvertygad om, att din man är en sådan usel ryttare – – –
– Det är inte det, pappa.
– Jag har ju förresten aldrig sett honom rida, det jag tror.
Men det kan ju hända den skickligaste att falla af en häst – –
– Inte de hästar, som man får på ridhuset – det försäkrar jag dig, lilla toka.
Dessutom skulle jag nästan anta, att Georg är en bra ryttare – han är ju utmärkt skapad, smidig och stark som stål – Var du lugn för, att han vet att hålla sig på en hästrygg!
Alice bara suckade.
Hon hade hundrade likadana orsaker till ängslan, ty bara hon fick en tanke på hemmet, som oroade henne, så kunde hon sedan icke slippa den igen; den växte och växte, ända tills den i hennes hjerna blef till en hotande verklighet, och hon förestälde sig alla möjliga fall, och alla konsekvenser.
Liksom då hon var barn, skrämde hon upp sig sjelf i en föreställning, tills den alldeles beherskade henne, och allt under det hon nästan icke längre kunde skilja emellan hvad som var inbillning och hvad som icke var det, bara hungrade hon efter, att hon skulle få visshet i det hon ängslade sig för.
Det var som när man drömmer en elak dröm och hela tiden nästan medvetet längtar efter att vakna, för att ändtligen bli säker på, att det är en dröm.
Också gick all oro öfver, när hon bara fick bref från Georg!
Nå, det stod ju till der hemma precis som vanligt, inte aning om fara – – och hennes stämning slog tvärt om.
Hon blef med ens lugn, ibland triumferande glad, liksom hon verkligen hade undslippit en hotande olycka, och fick plötsligt ett lefvande intresse för en massa saker och ting, som i timvis inte hade existerat för henne.
Georg skref ett par gånger i veckan – mycket regelbundet – någon gång långa ark, oftast bara ett par rader.
Det var hon nu beredd på, ty hon visste att han, om han än hade aldrig så mycken lust att skrifva när han satte sig till det, bara han fick pennan i handen strax blef otålig att sluta.
Brefven voro också för det mesta temligen vårdslöst hopkomna; – hon förestälde sig hur han skref dem: till eftermiddagsposten på kontoret, strax innan det stängdes, eller vid sin sista cigarr om aftonen, innan han gick till sängs.
De voro utan öfverskrift, handlade mest om “fakta“, om folk han hade råkat, hvar han hade varit, eller hvad han tagit sig till, och slutade vanligen med: “Jag kan inte skrifva bref, käraste, det vet du.
Hade jag dig här (tror du jag längtar efter det? – – – ) bien à moi, så skulle jag ha hundrade saker att säga dig, men nu äro de så många, att jag vet inte min lefvande råd hur jag skall få dem på papperet.
En kyss!
Din G.
L.“
– Den styggingen!
Han kunde då verkligen skrifva litet längre.
Hon läste igenom de första punkterna – – Jag ser så väl att han har haft goda afsigter från början – han har begynt så högt uppe på sidan, men så – – hon fnyste till.
Lat och nonchalant förstås.
Nå, han skall nog få det igen – –
Och hon föresatte sig att skrifva bara “två rader“ nästa gång.
Men hur det var, blef det alltid minst två ark.
En dag – de hade väl varit på landet en veckas tid – då
Alice om eftermiddagen från trädgården direkte kom in i salongen, fann hon der till sin förvåning en främmande herre i ridkostym, som med hatten i hand stod midt på golfvet och villrådig och mycket förlägen bugade sig för henne.
Hon helsade igen – stelt och liksom frågande.
– Ursäkta!
– – Jag söker bankdirektören i ett ärende – – Man visade mig hitin – – Han stammade litet och såg upp på henne.
– Var så god och tag plats så länge.
Min far kommer visst strax.
Hon var ännu i havelock och med en ljusblå, luftig ylleduk löst virad om hufvudet.
Hyn var rödlätt och skär af aprilvinden, ögonen strålade ovanligt klara under det oordnade håret.
Han blef vid att se på henne, medan hon gick öfver golfvet – hon kände sig generad öfver det vårdslösa i sitt utseende, och ändå hade hon ett visst behagligt medvetande om att det klädde henne.
– Ni får ursäkta ett par minuter – hon lade handen på dörrvredet.
Jag skall strax kalla hit pappa.
När hon kom in igen – utan ytterkläder och med håret i ordning – satt han framme vid divanbordet och talade med Brandt.
De båda herrarne reste sig genast:
Herr godsegare Danner – min dotter, fru Lexow. Alice smålog förekommande och räckte honom handen.
– Men pappa – du har inte bedt herr
Danner lägga sina ytterkläder – – –
– Jovisst!
Jag ber om förlåtelse – – Har inte herr Danner lust att dricka en kopp kaffe med oss? – det kommer visst strax in.
Han vände sig till Alice.
– På ögonblicket – – – Hon stod och tittade efter något i sin arbetskorg, under det hon likgiltigt, från sidan tittade bortåt den unge mannen, som redan rest sig.
– Tusen tack!
Men – olyckligtvis – – Det är mig inte möjligt i dag.
Det var tydligt han gerna ville stanna.
Min häst väntar derute, och när jag nu fått bankdirektörens besked – –
– Nå, som ni vill då – – – Men här är ju kaffet.
Seså, bara en liten tår – –
Han drack en kopp kaffe på stående fot.
Alice talade om vädret – att de ännu måste elda två gånger om dagen.
Ja, men der var dock både snödroppar och crocus i trädgården, hade han sett, och med den starka vestan, som nu blåste, kom der snart regn, skulle fru Lexow se – –
– Hvad var det för en fågel Fenix? frågade hon, då fadren kom in efter att ha följt gästen ut.
– Han?
– Han är landtbrukselev hos Bièlers på Kallebäck.
Han var här ett ärende till mig från baronen – – –
Alice stod och serverade kaffet.
Men du titulerade ju honom för “godsegare“ tyckte jag?
– Ja, det är han också.
Föräldrarne äro döda, han är enda barnet och har ärft en egendom – – det är visst i Bleking, tror jag – – Nu är han väl här för att lära rationelt landtbruk.
Han stod och lade socker och grädde i sitt kaffe, plötsligt lyfte han upp hufvudet, mycket lifligt:
Gaf du akt på, hur ovanligt vacker den pojken var?
Alice nickade utan att svara.
Hon satt just och tänkte på det samma.
Han var lång, smidigt och kraftigt bygd, men ännu utan rigtig stadga i figuren – med små händer och fötter och ett litet, något aflångt hufvud, som gerna fördes en smula framåtböjdt.
Det var detta hufvuds skönhet, som frapperat Alice.
Hans hår, tätt klippt intill hufvudet och litet nedkammadt i pannan, var af en sällsynt ren, mjuksvart färg och öfverensstämde fint med den lätt gulaktiga hyn.
Ögonbrynen voro skarpt tecknade i smala, regelbundna bågar, som nästan möttes öfver den raka näsan, med de markerade, rörliga näsborrarne.
Ögonen – hvilka lågo djupt inne under de breda, blåaktiga ögonlockshvälfningarne och de långa, uppåtkrökta ögonhåren – liknade klart, mörkt vatten i sydlig middagsskugga.
Kinderna voro fasta, magra och jämt sluttande; öfverläppen uppåtböjd och kort, underläppen liten och yppig, tydligen delad i midten som ett körsbär; den runda, blåaktiga hakan rörde sig ledigt och förnämt öfver den höga kragen.
När man såg honom från sidan – litet framåtböjd – påminde hans ansigte strax om en af de enkelt och skarpt tecknade profiler, med stora aflånga ögon, omgifna af en mörk strålkrans, man ofta ser af den unge Alexander, eller på fresker af helleniska bågskyttar och diskoskastare – så blekt, regelbundet och nobelt uttryckslöst var det.
En face deremot – då var det icke linierna eller uttrycket, som dominerade, det var den blida munnen och den svårmodigt varma blicken.
När han talade stod Adamsäplet alltför starkt fram på halsen.
Alice hade emellertid sett honom både två och tre gånger, innan hon egentligen talat det minsta med honom – utom det aldra alldagligaste, förstås.
Också tyckte hon, hon som var bortskämd med sin fars och sin mans dristiga, flytande och originala konversation, att unge Danner var “det rena intet“, och frågade engång Brandt, om han alltid – också bland herrar – var så der – ja – – “enkel“?
– Ja, inte har jag hört honom säga mycket just, inte, och något geni tror jag långtifrån att han är.
Men, herregud – – – Du har väl också skrämt honom med dina “europeiska“ allure, kan jag tro.
Han är ju ett oskyldigt, oerfaret Guds lam, skall du veta, emot de herrar du är van vid.
Ett rent barn – –
– Ja, underhållande är han inte, det skall Gud veta!
Vet, pappa – hon såg rakt upp på fadern – jag tror här är mer än vanligt tråkiga menniskor på denna orten – och tjockhufvade!
Se bara på den nye domaren med sina tre barn och sin köksa till fru, som är half Waldenströmare och “håller på det gamla“ – – – Jag önskar verkligen Paul inte hade fått förflyttning!
– – Och prosten med sin “humana kristendom“, sin Boströmianism och sin öfverseende, mildt ironiska uppmärksamhet, när man talar om de aldra vanligaste saker.
Och prostinnan, som pikar en för det man inte går i kyrkan – – Du måste medge – Alice hade blifvit rigtigt häftig – att en sådan samling, som der var i går på Nygård – –
Brandt skrattade:
Ja, du hade visst muntert derinne hos fruarna – omkring divanbordet – – –
– Herregud!
Alice lät arbetet sjunka och skakade resigneradt på hufvudet.
Deras familjalbum – jag kan det utantill, försäkrar jag dig, både framlänges och baklänges!
Aldrig har jag sett så många idiotfysionomier på engång – – bleka, uråldriga porträtter af fruntimmer i slätt hår och enorma ljusa kjolar, som står rätt upp och ner med handen på ett fönsterbord – – – fruns ungdomsväninnor, sida upp och sida ned, man kan ju bli vanvettig af det – – –
– Stackars liten!
Keder hon sig så?
– – Han tog henne under hakan och lyfte upp hufvudet.
Och jag, som gladde mig åt, att vi skulle ha det så rart härute, vi två – –
Naturligtvis “kedede“ hon sig, ensam som hon var dagen i ända nästan, – att han inte kunde begripa det!
– Alice var mycket irritabel i dag, dels för kalasets skull som hade varat till långt ut på natten och dels för det hon inte fått bref från Georg, som hon så säkert väntat.
Hon var på vippen att ge ett hårdt och ovänligt svar, men när hon såg upp och mötte sin fars nedslagna, bedröfvade, halft bönfallande blick, nändes hon inte.
– Lilla pappa, sade hon ömt och strök smekande sin kind emot hans hand – det är ju bara borta – – – Och det kommer ju så sällan ifråga.
Hon följde honom med ögonen, när han gick ifrån henne öfver golfvet – – – Hvad hans hår hade blifvit gråsprängdt, och så framåtlutad han gick, fastän smärt och smidig ännu – – – Stackars pappa! hur kunde hon någonsin vara stygg mot honom!
– – Han var ju ändå den ende, som rigtigt, rigtigt höll af henne – hon tänkte på det uteblifna brefvet – och hon var ju egentligen den enda glädje han hade i verlden – – – Alice blef vid att sitta och se på fadren – hans böjda rygg och de litet slappa, sjunkna axlarna, det lätt grånade hufvudet ned öfver boken – och småningom kände hon sig genomträngd af ett slags obestämdt, blidt medlidande – för honom? – för sig sjelf? – hon visste inte hvilket.
Men plötsligt reste hon sig upp, och, i det hon böjde sig ned öfver fadren, strök hon sakta gång på gång hans hår och kysste honom på pannan:
Lille far, min egen rare far – – –
Alice hade på sista tiden blifvit så lättrörd och hyperkänslig, rigtigt nervöst öfverspänd.
Hon hade rakt mist sitt lätta och skälmska lynne från hemma i Stockholm, var lidande ängslig och melankolisk, som i öfvergångsåldern, och hade för de allra minsta småsaker, som gick henne emot, en sjuklig tungsint ömkan med sig sjelf och verlden i allmänhet.
Och, när hon var ensam, grät hon ofta öfver sina egna tankar.
Det var vid middagstiden en af dessa första, allra första vårdagar, då man ännu blott känner våren, eller rättare: blott anar den – i den etherfriska luften, som berusar och mattar, i vindens bitande, värmande skärpa, i solskenets drilska och flyktiga klarhet, i kälspringorna på den fuktiga jorden, i de nakna grenarnes nästan omärkliga färgförändring, alltefter som safterna stiga uppåt.