Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa ljud kommo med långa mellanrum, och jag var i början öfvertygad om, att de härledde sig från ett par ugglor, hvilka under vinternätterna plägade hålla till i de gamla träden utanför min bostad.
Jag hade ofta hört dessa fåglars läten, men denna natt var det mig omöjligt att känna igen dem som de tjut, hvilka jag så ofta förut hört, utan att därvid fästa det ringaste afseende.
Då hörde jag plötsligt ett starkt skrapande ljud.
Om det kom från fönstret eller dörren, om det var på väggen eller i närheten af kakelugnen, var mig omöjligt att urskilja.
Allt hvad jag förut legat och ansträngt mig för att höra, försvann ögonblickligen ur min öfverretade så att säga hörselfantasi, och jag förstod med ens, att nu hade jag ändtligen att göra med en realitet.
Jag förstod, att det nu verkligen fanns något, som jag till hvarje pris måste utforska hvad det var, och jag tyckte på samma gång att det var besynnerligt, att något sådant skulle inträffa just nu – som i en spökhistoria – när jag var förberedd därpå som genom varsel.
Min tankegång syntes mig nu vara alldeles klar, och jag trodde mig hafva jagat all mörkrädsla i vanlig mening på flykten.
Jag beslöt mig helt enkelt för att hålla mig stilla, så att den som försökte bryta sig in icke skulle störas i sitt förehafvande, och när jag nu lyssnade, skedde det med fullkomligt klar beräkning att utleta hvad som försiggick, och därefter lämpa mina mått och steg.
Ljudet förnyades emellertid icke på en stund, men i stället hörde jag tydligt trippande steg i snön utanför fönstret.
De upphörde för ett ögonblick, och i nästa sekund urskilde jag samma skrapande, hvilket nyss kommit mina fantasier att försvinna.
Denna gång tyckte jag mig tydligt höra, att någon var sysselsatt med att bereda sig inträde genom fönstret i mitt yttre rum.
Jag grep revolvern, och i den öfvertygelsen, att ljuset, om det tändes, endast skulle blottställa mig, satte jag mig upp i sängen för att bättre kunna höra och på samma gång vara beredd på försvar.
Min lediga hand sträckte jag ut efter tändsticksasken, hvilken jag antog mig vid något tillfälle kunna behöfva, och jag kunde ej återhålla en ed, när jag af ovarsamhet stötte ned den på golfvet.
Jag behöfde den egentligen icke för tillfället, men dess försvinnande syntes mig öka faran, och jag inbillade mig, att det ljud den förorsakade, när den föll mot mattan, kunde höras ut och möjligen varna tjufven.
Ty jag önskade nu, att något måtte inträffa, helt enkelt för att få slut på min uppjagade själsstämning.
Om ljudet upphörde, visste jag att fantasin skulle hålla mig vaken hela natten.
Medan jag satt uppe förnyades emellertid det skrapande ljudet.
Och det skrämde mig denna gång på ett helt annat sätt än nyss.
Jag hörde nämligen nu tydligt att det icke kom från fönstret.
Det kom från väggen, strax bakom mig, från kakelugnen eller det rör, hvilket som en pelare eller en fabriksskorsten höjde sig upp öfver taket, bildande ett knä emot väggens sida, och detta ljud var en blandning af något skarpt, som skrapade, och något mjukt, som släpade.
Det lät som vingar, hvilka fåfängt slogo mot något hårdt, stora, starka vingar, hvilka ansträngde sig för att bryta ett fängsel, och den tystnad, hvilken följde på dessa ljud, var förfärligare än något annat.
Den fyllde mig åter med de skräcksyner, hvilka förut förföljt mig.
Jag frös och lade mig ned, oviss, huruvida jag skulle stiga upp eller ännu en stund afvakta om icke en naturlig lösning skulle finnas på denna besynnerliga gåta.
Men just som jag lade mig ned, kände jag som om en skarp pust hade dragit öfver mitt ansikte.
Jag försökte tro att jag själf framkallat luftdraget genom min häftiga rörelse.
Men som när vaxstickan slocknade i det kalla luftdraget, tyckte jag att en osynlig mun blåst mig i ansiktet, och medan jag ånyo spände hvarje nerv för att genomtränga det mörker, hvilket omgaf mig som med lefvande väsen, hörde jag tydligt hur dörren mellan mitt yttre rum och tamburen öppnades.
Utan att jag kunde höra ljudet af något steg, visste jag dock, att den som öppnat dörren, fanns i mitt yttre rum, och att han sökte mig.
Jag tyckte, att han sökt mig från den första timme jag trädde in i min bostad, och jag kan ej beskrifva den besynnerliga känsla af en mänsklig varelses stumma närvaro, hvilken fyllde hela min själ och nästan som en svag elektrisk ström meddelade sig åt mina öfverretade nerver.
Jag stirrade mot dörren, icke längre med oro, utan med den resignerade fasa, med hvilken man möter det oundvikliga i lifvet.
Jag stirrade ditåt till dess att hela rummet utanför portièren syntes mig liksom fylldt af en besynnerlig glans, hvilken återspeglade sig på min näthinna som en rund sol, i hvars midt härskade mörker.
Om han hade gått in genom dörren eller ej, vet jag icke.
Ty jag hörde eller varseblef ingenting, alltsedan jag hört den yttre dörren öppnas, förrän jag plötsligt såg Tore Gam stå lifslefvande framför mig på golfvet.
Jag vet blott, att han kom från mitt inre rum, och att hans framträdande synts mig lika naturligt, som hvad allt det föregående hade synts mig gåtfullt och underbart.
Han stod i samma något luggslitna, till halsen hopknäppta rock, som han burit vid sitt sista besök hos mig.
Hans hufvud var obetäckt, och hans ansikte bar samma frånvarande, grubblande uttryck, som skrämt mig vid hans sista besök.
Men denna gång sökte hans ögon mina, och de betraktade mig med en genomträngande blick, som kom mitt blod att stelna i dödens fasa.
Fastän det var alldeles mörkt, såg jag honom så tydligt, som om det varit full dager, och det ljus, som följde honom, var blekt och omöjligt att jämföra med något annat sken jag någonsin sett.
Det följde hans rörelser, tycktes nästan bära honom fram, och i det han tog ett steg mot sängen, betraktade han mig fortfarande med samma outgrundliga, genomborrande blick, och jag tyckte med förfäran, att han ville säga mig något, som han icke kunde.
Samlande all den ångest, som tryckte mitt bröst liksom under en börda, pressade samman mina läppar och öfvergöt hela min kropp med en fuktig svett, höjde jag handen, hvilken höll revolvern, och i detsamma brann genom rummet ett skott, insvepande hela den hemska synen i en molnsky, ur hvilken flammade eld.
I samma ögonblick föreföll det mig, som om den syn, hvilken skrämt mig, med ens slocknat.
Jag fick en förnimmelse, som om ett järnvägståg med rassel och dån rusat förbi, svepande kring mig sin våta dimma af ångande rök.
Men när jag såg upp, var det åter alldeles mörkt omkring mig, och jag erfor samma känsla af det normala lifvets återvändande, som när man vaknar upp efter en ohygglig dröm.
Endast lukten af krutrök, som fyllde rummet, öfvertygade mig, att åtminstone något af hvad som händt mig, varit verklighet.
Härom öfvertygades jag också ganska snart genom ett häftigt bultande på dörren af min värdinna, hvilken rusat upp i tanken att jag begått själfmord, något som hon syntes hafva ansett ej oförenligt med mina anlag och fallenheter.
I en ursinnig ton, fullkomligt olik min vanliga, bad jag henne lämna mig i fred under förklaring att det hela var en tillfällighet.
Hon lät emellertid ej afspisa sig så lätt, utan uttömde sig i en massa förklaringar, hvarför nyckeln setat kvar i låset vid min hemkomst, något, hvaraf jag dock endast förstod, att allt måtte hafva gått fullt naturligt till.
Detta intresserade mig emellertid icke det ringaste.
Jag var så upprörd, att jag icke en gång kom att tänka på, till hvilka besynnerliga rykten det nattliga skottet kunde gifva anledning, och krypande på golfvet, där jag slutligen fann den förlorade tändsticksasken, utstötte jag förbannelser öfver människor, hvilka icke ville låta mig vara i fred.
Besynnerligt nog somnade jag in efter detta.
Jag sof tungt och utan drömmar samt vaknade vid att min värdinnas dotter var sysselsatt med att som vanligt göra upp eld i min kakelugn.
Långsamt klarnade mitt medvetande från den första dunkla förnimmelsen att något hade händt, som låg utom det hvardagliga, till den nyktra eftertanken huru jag för mig själf och dessa två kvinnor, hvilka kände min besynnerliga handling, skulle kunna på ett lämpligt sätt förklara nattens uppståndelse.
Men eget nog var denna sista tanke, hvilken hos mig under vanliga förhållanden säkerligen skulle hafva undanträngt hvarje annan, denna gång alls icke den envåldshärskande.
Som om jag tillhört en annan värld, såg jag med likgiltiga ögon ned på dessa hvardagliga ting, hvilka eljes för mig plägade hafva den största betydelse, och långt ifrån att hafva något behof att bortförklara en löjlighet, var det mig nästan en njutning att tänka på, att denna lilla uppasserska, som låg på knä framför kakelugnen, kanske trodde att hennes mors mångårige ordentlige hyresgäst i natt kommit drucken hem och roat sig med att ligga i sin säng och skjuta med revolver.
När hon höll på med brasan, ville elden emellertid icke tända.
En tjock rök spred sig ut genom rummet, och jag hade ingenting annat att göra än att bedja henne så fort som möjligt aflägsna sig och lämna mig ensam.
När hon gått steg jag genast upp, och det första jag gjorde var att taga reda på, hvar kulan hade träffat.
Att jag icke genast på natten företagit en sådan undersökning, berodde – jag nödgades i det klara dagsljuset, som strömmade in genom mina fönster, erkänna detta – på fruktan.
Ingen mänsklig makt skulle då hafva kunnat förmå mig att lämna området närmast omkring min bädd för att beträda den plats, där Tore Gam så oförmodadt visat sig för mig, och äfven nu var det ej utan en obehaglig känsla, som jag gick den korta vägen från sängen och ut i mitt yttre rum.
Jag sökte länge, innan jag fann det hål som kulan gjort i väggen.
Den hade gått igenom portièren och fastnat ofvanför mitt skrifbord, så nära ramen till ett porträtt af min far, att jag tyckte, det var ett rent mirakel, att jag ej träffat själfva porträttet.
Jag fick också söka detta märke efter nattens händelse så länge, att jag ett ögonblick med en besynnerlig vidskeplig rysning började tro, att den mot hvilken skottet varit riktadt gått bort med kulan i sin kropp.
Med en underligt främmande känsla betraktade jag detta hål, innanför hvars kanter blyet syntes, och jag mätte med ögonen afståndet från bädden och till den plats mot hvilken jag riktat skottet, samt från denna plats och till det lilla hålet ofvanför mitt skrifbord.
Jag sökte nu närmast att reda mina tankar, och jag grubblade naturligtvis öfver sammanhanget i hvad jag hade sett.
På inga villkor ville jag erkänna, att jag innerst trodde, att den sällsamma synen, mitt upprörda sinnestillstånd, min tankes sysslande med forna minnen och tilldragelser och så vidare, på något sätt skulle kunna stå i samband med Tore Gams verkliga öde.
Genomträngd af den öfvertygelsen, att hvarje annan tillvaro än den synliga var en fantasins absurditet, hyste jag en bestämd misstro till allt hvad jag hört berättas om varsel, om personer hvilka visat sig för andra i sin dödsstund med mera.
Och det var i själfva verket icke det ringaste onaturligt, om jag, så som mina tankar blifvit ledda åt ett enda håll, hade fått en hallucination af den människa, som förut i öfver en timme sysselsatt hela min tankegång.
Jag hade kommit att tänka på denne man, som en gång spelat en rol i mitt lif, och det öfverspända samtal af Schöngeister, hvari jag deltagit, hade gifvit mina sinnen en mottaglighet för sentimentala intryck, hvilken rent af öfvergått till själfförebråelser.
Härmed hade på det enklaste sätt i världen förbundit sig föreställningen om de svåra och tryckande förhållanden, om hvilka jag vid hans besök genom penninglånet hade fått en aning.
Under hela den tid, då jag satt och tänkte på Tore Gam, hade jag mer än en gång erinrat mig honom med den fantasins liflighet, som gör, att man nästan tycker sig se en person lifslefvande inför sina ögon.
Hvad under då, om jag sedan, när alla dessa underliga ljud, hvilka störde min sömn, satte inbillningskraften i den häftigaste rörelse, verkligen tyckte mig se honom och i den öfverretning, hvari jag befann mig, aflossade det olycksaliga skottet?
Hade jag ej trott mig vara utsatt för ett inbrottsförsök, hade jag naturligtvis icke tagit revolvern i hand, och hade jag icke glömt, att jag höll den i hand, hade jag aldrig gjort den omedvetna rörelse, hvilken kom hanen att slå emot tändnålen.
Med vett och vilja hade jag ej skjutit, rörelsen med fingret mot trycket hade varit alldeles automatisk.
Allt detta var i själfva verket ytterst naturligt och psykologiskt fullt förklarligt.
Det enda, som fortfarande ej ville lyckas mig att förklara, var den omständigheten, att när Tore Gam visade sig för min inbillning, fick jag det intrycket, att han hade något att meddela mig, som han ej lyckades uttala, och ju mera jag tänkte häröfver, desto obegripligare syntes det mig.
Jag upphörde dock snart att tänka häröfver.
Ty jag önskade ännu att få någon förklaring öfver de ljud, hvilka under natten satt mig i en sådan förskräckelse, och som jag efteråt nästan glömt för den häftiga skräck, hvilken åtföljt, hvad som sedan passerade.
Jag erinrade mig, att jag i det tillstånd, midt emellan sömn och vaka, hvilket föregår insomnandet, hade hört något af samma på en gång flaxande och släpande ljud, men att jag då var för trött för att längre tänka däröfver.
Jag satte detta i förbindelse med att brasan ej velat brinna, och jag beslöt att göra noggranna efterforskningar.
Så fort jag blef klädd, gick jag därför ut och undersökte noga platsen utanför mina fönster samt bakom byggnaden invid den vägg, utmed hvilken min bädd stod.
Jag fann i snön icke ett enda spår som kunde tyda på att en människofot här hade gått fram.
Men i stället syntes en del underliga fåror och spår, hvilka jag endast kunde förklara som kommande från något djur, och i det jag sökte så noga som möjligt åter erinra mig arten af det ljud, hvilket först förskräckt mig så häftigt, fick jag en plötslig misstanke, hvilken jag ögonblickligen ville hafva bekräftad.
Till den ändan undersökte jag noga det långa rör, som ledde från min kakelugn upp öfver taket och fann snart strax invid knäet, som röret bildade, en lucka, hvilken efter en stunds arbete utan svårighet lät sig lösgöras.
Med en ifver, som om lif och död berott på konstaterandet af den upptäckt, jag hoppades göra, drog jag en handske på min högra hand och stack den så långt jag kunde upp i röret.
I början kunde jag icke känna någonting och jag funderade redan på att låta någon loda hela röret uppifrån, då plötsligt vid en häftig rörelse som jag gjorde med armen, röret kom i skakning och någonting mjukt föll ned mot min hand.
Jag grep tag i föremålet och drog med något besvär fram en död uggla.
Jag kan ej beskrifva med hvilken triumf jag höll detta bevis på tomheten i alla mina fantasier fram för min ännu motsträfviga inbillning.
Detta var det således som jag hört.
Detta hade försatt min hjärna i en sådan öfverretning, att jag tyckt mig höra fotsteg, bräckjärn som arbetade, ja, till och med röster af rådslående människor.
Detta hade narrat mig att skjuta af det fördömda skottet, hvars eko naturligtvis skulle gå som en legend öfver hela Stockholm.
Detta var slutligen orsaken att min kakelugn rykt in, och att brasan slocknat.
Fullt besluten att icke yppa detta äfventyr för någon, förrän jag tilläfventyrs i något intelligent samkväm skulle behöfva ett ironiskt exempel för att på ett slående sätt visa inbillningens makt äfven öfver den mest skeptiske, tilltäppte jag åter den lilla gluggen på röret, kastade ugglan på sopbacken och gick in för att själf göra eld i kakelugnen, utan att behöfva anlita främmande hjälp.
Hela dagen var jag i en besynnerligt munter och upprymd sinnesstämning.
Jag kände mig spänstig och fri, icke blott i mina tankar, utan rent af kroppsligen.
Grunden till detta låg sannolikt däri, att jag tyckte mig hafva kommit ur det obehagliga dilemma, som består uti att nödgas räkna med faktorer, till hvilka man icke trott sig behöfva taga den ringaste hänsyn.
Visserligen var jag icke fullständigt rätttrogen i fråga om den så kallade materialistiska världsåskådningen, och jag hade många gånger förargat bekanta och vänner genom att antyda mitt tvifvel angående rationela förklaringar på vissa fenomen.
Men detta hindrade ej att jag nu kände en verklig lättnad, när jag slapp att erkänna mig själf hafva stått ansikte mot ansikte med ett dylikt.
Andevärlden och allt hvad därtill hör, kan nog vara intressant att tala om, och dess mystik har onekligen något tilldragande.
Men i hvardagslifvet passar denna värld icke, det kan nu inte hjälpas, och hvad mystiken angår, så är den verkligen behagligare att svärma om vid en brasa än att direkt komma i beröring med.
Besynnerligt nog kom jag härvidlag icke att tänka på, att om jag också hade funnit den döda fågeln i röret, så stod ändå själfva synen kvar lika oförklarad ändå.
Eller om jag kom att tänka därpå, så sköt jag ifrån mig denna tanke, lät den alldeles ligga och behärskades fullkomligt ologiskt af glädjen att hafva vunnit det uppslag, som syntes gifva en logisk lösning åt det hela.
Jag tillbragte dagen alldeles som vanligt, somnade i god tid, sof alldeles oanfäktad af alla drömmar och vaknade morgonen därpå med känslan att lyckligt hafva kommit ifrån en hel serie af obehag.
Detta allt hindrade emellertid icke, att Tore Gam hela dagen förut hade upptagit en god del af mina tankar.
Men det var på ett helt och hållet så att säga opersonligt sätt.
Jag tänkte öfver hans öde, och jag bragte honom på tal med andra, i syfte att få höra, huru han hade det, och hvad som blifvit af honom.
Jag tog till och med en förevändning för att på gatan närma mig en af de personer med hvilka jag visste, att Tore Gam en tid hade umgåtts, endast för att få tillfälle att framkasta en fråga om, hvad han nu förehade.
Jag fick emellertid icke veta något, som kunde gifva mig någon ledtråd.
Samtidigt sysselsatte mig naturligtvis också den omständigheten, att jag just nu skulle börja att taga del i en persons öde, hvilken på så lång tid varit nära nog borta ur mina tankar.
När allt kom omkring var jag mera angelägen att finna ledtråden i min egen tankegång, än hvad jag i verkligheten intresserade mig för Tore Gams öde, och det var med mig som med så många andra, att jag förblandade min egen psykologiska vetgirighet med ett varmt personligt intresse.
Att det senare löper fara att dödas af det förra, hade jag då ännu icke erkänt eller ens kommit att tänka på.
Detta – att på så sätt vara upptagen af en annan – var långt ifrån obehagligt.
Och vid uppvaknandet följande dags morgon förvånade det mig icke alls, att samma intresse fortfarande sysselsatte mig.
Hvad som däremot väckte min undran, var, att med detta intresse nu blandade sig en helt annan känsla, nämligen något af den besynnerliga oro, som slutat med att ställa Tore med en vålnads realitet lifslefvande inför mina ögon.
Som en svag reminiscens eller ett redan bleknadt minne, af hvad jag en gång sett, gled ett ögonblick synen från den oroliga natten förbi min blick, och med en känsla af min egen svaghet märkte jag, att jag ännu icke var fullt säker för de intryck, hvilka förut under några timmar alldeles bragt mig ur jämvikten.
Det föreföll mig, som om jag under hela den dag, hvilken följt på den hemska natten omedvetet sträfvat emot något, för hvilket jag i stället bort böja mig; hela tiden under det jag klädde mig på morgonen, förföljde mig synen af min olycklige vän, och jag var ytterst nervös vid tanken på, att denna syn kanske hörde till dem, hvilka först efter en lång tid skulle kunna aflägsnas ur min inbillning.
Min värdinna kom in med kaffebrickan, på hvilken efter vanligheten morgontidningen låg hopviken, och för att gripa första bästa medel att förströ de tankar, hvilka på nytt börjat att oroa mig, vek jag upp den och började öfverfara spalterna.
Jag vet ej, hur jag just kom att stanna vid rubriken »Beklaglig olyckshändelse», då detta slags notiser eller telegram i regeln alltid hört till dem, hvilka jag samvetsgrant plägat öfverhoppa.
Jag stannade emellertid vid den, och jag har sedan ofta undrat öfver, att jag vid läsningen af denna notis ej förlorade mitt förstånd.
Där stod nämligen följande:
»I går just när uppgående nattåget kom in på X. station, märkte tågbetjäningen, att en person, hvilken förut vandrat fram och åter på perrongen, som om han väntat på tåget, vid dess ankomst steg ned på banan och, innan någon hann hindra honom, lade sitt hufvud på skenan, där tåget omedelbart därefter rullade fram.
Den så olyckligt omkomne var skriftställaren Tore Gam, hvilken en tid med sin familj bott i denna trakt för att finna hvila och ro till fortsatt literärt arbete.
Om motiven till den ohyggliga handlingen känner man intet.
Man vet, att den aflidne länge lidit under ekonomiska svårigheter.
Men man har anledning antaga, att det ödesdigra beslutet fattats i ett anfall af sinnesförvirring ...»
Härefter följde de sedvanliga data ur hans lif jämte några sympatiska ord, på öfligt sätt tolkande allmänhetens sympati för en afliden man af pennan.
Det hela var mycket kort, och underrättelsen hade tydligen i sista stund och på telegrafisk väg kommit redaktionen tillhanda.
Jag läste emellertid icke dessa ord.
Jag hörde blott som på afstånd ett oartikuleradt rop, hvilket förekom mig så fasansfullt, att jag rusade upp från min plats och i första ögonblicket omöjligt kunde förstå, att det verkligen kommit från mig själf.
Och det var icke fasan öfver ett olycksöde, i sig själft aldrig så förfärligt, hvilket afpressade mig detta rop.
Det var känslan af, att jag stod ansikte mot ansikte med denna lifvets gåtfulla blick, hvilken jag aldrig velat möta.
Det var, som om bindeln blifvit sliten från mitt eget ödes outgrundliga ansikte och jag visste i detta ögonblick fullkomligt säkert och visst, att jag på detta ännu knappast torra tidningsblad hade läst begynnelsen till en historia, hvilken skulle tala direkt till mig.
Och kramande papperet mot mitt ansikte, brast jag i en konvulsivisk gråt.
Det var, som om den löste någon hårdhet inom mig, något som lagt sig stängande kring mina känslors härd, och det var med en sista rest af själfbevarelsedrift, som jag beslöt mig för att icke resa ned till den ort, där min vän bott för att på ort och ställe förfråga mig om hans hustru och barn.
De dagar, hvilka nu följde, stå för mig i fullkomligt dunkel.
Jag utförde de arbeten, som jag ej kunde lämna å sido, men jag gjorde det automatiskt, och när jag kom hem, vandrade jag omkring i mitt rum, ur stånd att sysselsätta mig med samma sak ens en timme i sträck.
Den aning jag känt, eller det medvetande jag haft därom, att mellan min natur och den aflidnes fanns ett föreningsband, som hvarken öppen brytning eller olika lefnadsöden helt och hållet kunde afskära, erkände jag numera, och jag skulle hafva velat göra om halfva mitt lif för att återfinna den inre frid, som jag tyckte mig hafva förlorat.
Ty på ett sällsamt sätt syntes det mig nästan som en själfklar sak, att det var jag som bar skulden i detta öde.
Jag tänkte mig, att om jag hade förblifvit hans vän, skulle detta aldrig hafva inträffat, och jag sysselsatte mig med planer, huru jag skulle kunna närma mig hans hustru för att åtminstone få göra mitt till att hon och familjen ej skulle behöfva lida nöd.
Men jag återhölls från denna tanke genom en känsla af blygsel.
Jag visste ju, att hon måste hafva fått del af våra misshälligheter, af hela den karaktärskamp, hvilken en gång skilt hennes man ifrån mig.
Och jag ryggade tillbaka för den tanken, att hon kanske skulle tillbakavisa min erbjudna hjälp så som jag visste, att Tore Gam, om han nu lefvat, nu mera skulle ha gjort det.
Det enda jag tyckte mig kunna göra, var att sända en krans med mitt visitkort till hans graf, och jag blef på ett ännu mera sällsamt sätt öfverraskad, när jag ett par dagar senare erhöll ett stort rekommenderadt bref med den stations poststämpel, till hvilken jag förut adresserat min krans.
Jag bar hem detta bref obrutet – det var i själfva verket så stort som ett paket – och jag bröt det, i förhoppning att det skulle innehålla ett afsked från den aflidne eller åtminstone ett par rader från hans hustru, som kunde gifva mig anledning att svara.
Det fanns emellertid icke en rad till mig.
Det hela var ett manuskript, eller såg ut som ett sådant, skrifvet på olikformiga numrerade lappar, och jag såg snart, att det innehöll anteckningar i form af en dagbok, fastän data ofta saknades.