Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Plötsligt brast han ut i ett skallande skratt, så att en av gästerna intill, en skäggig mäklare, med eldröda kinder, stirrade på honom en hel minut.
Varför satt han då och var en idiot?
En klok man gick naturligtvis upp bara och gjorde visit, språkade om allt möjligt och lodade farvattnet först.
Men det var också narraktigt -- och hur skulle han kunna vänta med att få veta om hon älskade honom?
Han fick en idé, han rev ett blad ur sin anteckningsbok och skrev med blyerts:
Ända sen i går natt kan jag ej leva utan er.
När och var får jag träffa er?
Ni vet vem.
Ett kuvert!
Monna Lisa, ett kuvert!
Och Monna kom vaggande med ett litet blågrått kuvert. -- Det är utav mina egna.
Skriver han kärleksbrev?
Hon log ett saligt förstående leende.
Han förseglade brevet, adresserade det och stoppade det i fickan och gick ut för att skaffa ett frimärke.
Hans hand darrade när han skulle lägga ned brevet i lådan.
Han stod vid en skiljoväg, han kunde störta sig i olycka, han kunde orsaka en människa sorg, flera människor.
Han var för fattig och usel att befatta sig med saken för att gifta sig -- och bara för det romantiskas skull hade han ej rättighet att göra detta.
Svetten fuktade hans panna.
Om han ej tvingade sig att sträcka armen och lägga ned brevet, skulle han aldrig mer återse Ziri -- det kände han.
Hade han kanske feber?
Så ja, en förtvivlad, häftig rörelse av armen och brevet låg i lådan.
Sedan gick han och drev en stund, han kunde efteråt ej minnas hur han gått men vid tretiden befann han sig nästan ofrivilligt på centralposten, yr som en drucken och bärande ett förakt för sig själv som hotade att bryta ned honom alldeles.
Med dröjande, rädda steg närmade han sig en lucka där han såg skymten av ett rödbrusigt, jovialiskt ansikte och ett par feta händer som fäktade med papper och journaler.
En stor näve räcktes ut för att mottaga den värdeförsändelse som den tjocke förmodade skulle komma.
-- Ursäkta mig, stammade David rodnande, kan ni upplysa mig om hur dags ett brev är framme hos adressaten som inlämnats på Mästersamuelsgatans post klockan tolv?
-- Till -- vart?
Afganistan eller Frans Josefs land?
Det röda ansiktet log faderligt och liknade en nymåne som just i skördetiden höjer sig över ängsmarkernas horisont.
David sade adressen.
-- Framme halv ett, antar jag.
Det röda vänliga ansiktet försvann bakom en skärm och David stapplade ut.
Det här duger rakt inte, mumlade han, nu måste du vara en man och stå för vad du gjort.
Hon har det således redan -- hon och hennes man har kanske redan haft roligt åt det?
I dörren blev han stående som gjuten i gips.
Ziri stod nere på gatan och väntade på honom.
Han rusade dit, nu eller aldrig!
Om han inte handlade ögonblickligt skulle han ej få mod att handla alls.
Han hälsade abrupt, nervöst och oartigt, han var medveten om att hon -- kanske var det inbillning? ändå höll hans hand litet länge.
-- Så blek ni är, sade hon allvarsamt, har ni då inte sovit i natt?
-- Åjo, men jag har skrivit ett brev till er, har ni fått det?
Ni tycker väl att jag är fånig och det kan hända att jag är också.
Han kände sig plötsligt så talför att han blev helt lugn i känslan av att kunna säga henne allting rent ut.
-- Ser ni, när man går så här ensam som jag och bara drömmer, slår det till sist över i galenskap, man handlar och bryr sig inte om ifall man dör på kuppen.
Å, ni kan inte föreställa er vad jag genomgått innan jag lade det där brevet i lådan.
Och sedan jag lagt dit det!
Och det jag ville säga står inte alls i det där brevet -- ni måste lova mig att glömma bort alltsammans, det var bara en förfärlig dröm jag hade i natt, och så ville jag ni skulle veta att jag -- att jag älskar er av hela min själ och att jag varken bryr mig om att ni är gift eller någonting, att ni är mer för mig än någon varit -- och detta låter bara som banalt prat men det betyder någonting vackert -- någonting ganska allvarligt och vackert och förfärligt, ska jag säja er -- om ni skrattar åt mig så bryr jag mig inte om det, jag skall tillåta att ni trampar mig under fötterna eller talar om det för hela världen att skratta åt, men saken är som den är -- den -- den sitter som en tjock klump i min hals och jag kan inte bli kvitt det -- det är tungt att bära, för tungt att bära ensam, ni skall hjälpa mig, hör ni -- --
Han var knappast medveten om vad han sade, och när han nu stod framför henne och andades häftigt med fuktiga, feberlysande ögon som trotsigt såg på henne, skulle han inte ens efteråt ha varit i stånd att redogöra för vilken min hon hade eller hur hon såg ut.
-- Ni dåre -- ni dåre! mumlade hon och drog honom häftigt nedför trappsteget.
Kom då, ni får inte tala så högt här -- låt oss gå och sätta oss på ett konditori, åtminstone -- hör ni, ni låter ju inte ens tala med er -- min Gud, vad skall jag göra?
Hon tog hans arm och förde ned honom på trottoaren. -- Kom, sade hon, plötsligt behärskande sig, ni är ju sjuk, ni har feber.
Och de gick fort uppåt förbi Klara kyrkogård.
Under hela vägen upp till Drottninggatan sade de ej ett ord, men de nästan flämtade bägge två.
Hon stannade, släppte hans arm förskräckt och tog med handen över ögonen. -- Vi går in på Feiths -- nej, nej, vänta, inte där, jag är galen, vi går in på första bästa -- inte här på denna gatan -- kom -- å, ni unga dåre!
Ni kunde just ställa till trevligt åt oss!
Hon förde honom in på en tvärgata och de hamnade på en litet blygsamt och föga besökt konditori.
Men nu hade han ingenting mer att säga, han endast brann och blygdes, han teg envist och vågade ej ens se på henne.
Men då började hon själv tala, sakta och vackert, med av rörelse darrande röst, under det hon med upprört ansikte satt och lekte med sina handskar på bordet.
Och först nu vågade han se på henne.
-- Jag förstår er, jag har fått det där brevet som ni skrev, är ni säker på att -- allt det här inte bara är en nyck hos er?
Jag --
-- Hör ni? avbröt han henne behärskat, ni kanske är rädd för att tala uppriktigt med mig.
Men jag svär att jag skall behärska mig nu, jag känner att jag kan det, jag kan tåla vad som helst nu.
Med blekt men lugnt ansikte lade han armarna i kors över bröstet och stödde sig mot bordet, framåt, mot henne.
-- Jag tror det, jag är just inte rädd, men det låter som om ni ville ha en dom avkunnad över er -- vad skall jag göra?
Ni har bekänt -- att, att ni -- ni har skrivit och sagt att ni älskar mig.
Vad kan jag svara?
Att det är en sak som jag varken kan eller vill bestrida er rätten att göra -- det är er sak -- men jag kan ju inte -- även låt vara att jag hyste aldrig så varma känslor för er -- vad skulle det nu tjäna till?
Ni har väl ändå vetskap om min ställning -- jag är gift -- jag har barn som jag älskar -- jag har ingen förmögenhet -- jag -- men nej, det är oriktigt av mig att blanda er in i det här, vad har ni med det att skaffa?
Fast på sätt och vis.
Förlåt mig, käre vän -- jag har ingenting annat att svara än att jag dömer er inte, jag tackar er för allt, allt ni sagt mig!
Och låt oss nu skiljas -- låt oss gå -- ni skall arbeta, utvecklas, ni skall strida med livet och segra eller dö -- och Gud skall hjälpa er -- --
-- Jag ber, blanda inte in honom i det här nu också! utbrast han bittert.
Jag har nog av honom förut -- --
-- Häda inte!
Hon ryste för sig själv.
När ni fått nog av Gud då är ni förlorad.
-- Om ni inte älskar mig då är jag förlorad, viskade han knappt hörbart.
Men nu, när jag vet att ni inte gör det, så skall jag gå.
Jag lovar er att aldrig upprepa det här.
Darrande reste hon sig och drog på sig handskarna, just som uppasserskan kom för att ta emot beställningen. -- Vi skulle ingenting ha!
David fick självbehärskning nog att sticka handen i fickan och ta upp ett mynt som han lämnade på bordet.
Flickan såg efter dem häpen.
Ute på gatan räckte Ziri honom handen till farväl.
Hon såg gråtfärdig ut, hennes läppar darrade.
Hastigt slet hon sig ifrån honom och sprang sin väg.
Han stod och såg efter henne, och en plötslig kyla smög sig över honom.
Han skrattade hårt för sig själv och gick trotsigt nedåt gatan.
-- Farväl, mumlade han, det var således det hela.
En ofantlig dumhet.
Det var hon som hade förnuftet den här gången.
Och nu -- nu --
På två dagar brydde han sig icke om att uppsöka Hartman, fast han nu så väl behövde det.
I stället drev han mållöst kring gatorna och kom alltid mycket sent hem till vindsrummet, där antingen Terje sov i sitt hörn eller också var borta med alla kamraterna.
Han brydde sig ej om att äta ordenligt, då och då kastade han i sig en bit mat på något billigt kafé och fortfor att ströva omkring, tills han en kväll mötte Hartman.
Han dök genast på denne med en begäran om att få låna hundra kronor. -- Var fan har du varit? undrade Hartman, vet du jag har gått och tänkt på dig.
Du går väl inte och svälter?
Men vad har hänt med dig -- du se ju ut som du skulle få fläcktyfus?
-- Jag har varit litet klen, ljög David fräckt.
Hartman tog, förvånad över hans förändrade, brutala sätt, upp hundra kronor och lade i hans hand.
-- Gå och ät och drick ett glas öl! rådde han.
Jag skulle gå med dig, men förargligt nog är jag upptagen just nu.
Jag kommer snart till dig.
Med dessa ord försvann han om gathörnet som om han haft mycket brått.
Men strax han kommit ur Hartmans åsyn stannade han och såg på sedeln.
Sedan stoppade han omsorgsfullt ner den och gick vidare.
Hans högfärd hade sårats av att Ziri avvisat honom, och det föll honom aldrig in att hon skulle kunna ändra tankar.
-- Hon talar säkert om det för sin man, tänkte han.
Hennes man talar om det för Hartman.
Vad ska jag göra, vad ska jag göra?
Älskar jag då henne inte ännu, kan jag låta bli att tänka på henne?
En förstående vän
Han strövade omkring tills det blev natt, han kände att han dock måste utgjuta sitt hjärta för någon.
Men han hade ingen.
Han kom nedåt en stor, upplyst gata där ett dussin ganska tysta och beskedliga fruntimmer i den vanliga svajiga utstyrseln gick hastigt av och an utanför de ännu ej stängda restaurangerna.
Han gick sakta och varsamt och tittade på den ena efter den andra, men ryste för sig själv och gick vidare.
När han gått en stund vände han om, bilarna höll som vanligt, svängde in och stannade, hämtade ett par här och där och körde bort.
Då blev han plötsligt varse en ung kvinna, med ett behagligt allvarsamt ansikte, en smula fattigt klädd, ja sannerligen ganska fattigt klädd, men med en mjuk och rask gång.
Hon stannade och såg på honom från topp till tå.
-- Så fattade hon sitt beslut och gick raskt vidare och han fortsatte åt motsatt håll.
De vände och mötte varandra flera gånger men rösten svek honom när han skulle tala till henne.
Han ville bara se på henne, tänkte han, hon såg inte så fräck ut som de andra.
Men antagligen ansåg hon honom för fattig, hon gick alltid raskt förbi honom igen.
Detta upprepades tills han nästan ej orkade gå längre.
Hastigt tog han en promenad runt ett kvarter, stod och tittade i ett skyltfönster länge.
Nu skulle hon nog ha gått när han kom tillbaka...
Men hon var kvar, hon förföljdes ivrigt av en svårt berusad men snyggt klädd herre, antagligen en militär.
Då beslöt han sig, han hade sett henne så många gånger nu att hon liksom var för hans räkning.
Han hade kostat på henne så mycket intresse -- nu skulle herrn därborta få vara rask.
De hann upp henne på samma gång, David var ett par steg före och tog hennes arm ganska häftigt. -- Vad fan menar herrn?
Hon slet sig loss och sneglade på den flåsande herrn.
-- Jag menar -- jag menar femtio kronor, viskade David bestämt.
Ni går med!
-- Har ni ögon i huvudet att se med, människa, fräste herrn.
Vad har ni med oss att skaffa?
Men då han såg att flickan tvekade mellan dem gjorde han slag i saken.
Han böjde sig ned och viskade i hennes öra.
Hon knyckte på nacken och tog ett steg mot David. -- Ah, kan tänka det -- bistra tider -- ökat priset -- å nej -- lilla girigbuken.
Svarta
Sara går för tjugu -- och du är gammal som fan.
Den tjocke raglade i väg, men han försökte spotta efter David, som vinkade på en bil.
De satte sig upp. -- Fanjunkaregatan femton. -- All right!
Bilen rullade omvägen uppåt Ryttaregatan.
Men så slapp det ur henne att hon hade punsch hemma, och så fick kusken ny order.
De stannade på en tvärgata på norr och kom upp i ett litet dammigt och illaluktande rum i en våning som tycktes uteslutande vara använd till dylika ändamål.
Så fort de kommo in tog han upp femtio kronor, lade dem på bordet och reglade dörren.
-- Tag fram spriten, allt du har, mumlade han mekaniskt.
Det fanns både brännvin och punsch och han började genast berusa sig, mekaniskt, sjukligt och lugnt, utan att taga den minsta notis om flickan.
Han grubblade över sig själv och söp, söp och grubblade, därpå började han småsjunga.
Flickan, som redan var litet drucken, stirrade förskräckt på honom.
Då såg han på henne med en sådan blick att hon blev rädd, hon tog sedeln, stack den åt honom och sade fräckt:
-- Är du en sån där -- som vill slåss -- eller en sån där -- greve -- så -- gå din väg!
Jag är en -- anständig -- människa -- jag vill inte -- hör du gå din väg -- vad menar du -- är du en greve?
Han visste att “greve“ var flickornas öknamn på alla slags perversa.
-- Lugn, lugn i stormen, ropade han, jag är ingen människoätare.
Jag ska bara, bara sitta här och sjunga hela natten om du vill.
Och det ska du väl inte grina åt, det kan väl vara skönt för däj att slippa allting sånt där, bara supa och höra på när jag sjunger och så få femti kronor.
-- Du kanske vill piska mäj -- men jag --
Han slog ifrån sig med bägge händerna.
Ser du, jag är en mycket olycklig människa, en ganska olycklig människa, och nu vill jag språka om en sak -- du ska bara höra på och så ska du säja att -- det är synd om mäj.
Jag tror att vi förstår varandra så småningom -- bara vi får tillräckligt med sprit i oss.
Men nu skål -- och -- så -- kan du sjunga så ska jag höra på.
Du får klä av däj och lägga däj, jag ska hjälpa däj klä av däj om du vill -- sånt kan jag -- och sen ska du inte somna utan ligga och höra på mig.
Jag har haft såna förskräckliga drömmar nu en tid -- och du kan veta att min barndom var en början till en stor tragedi -- en stor tragedi, hör du!
Flickan hade själv börjat klä av sig, nu mycket lugnad. -- Jaså, du är en av dom där tokarna, hånade hon, tusse lilla mitt då -- är du olyckligt kär?
Hon kastade av sig underplaggen, drog på sig en smutsig tröja och kröp ned i sängen.
-- Var det inte det jag tänkte, jublade David.
Hon är en skarp psykolog den här -- vet du vad en skarp -- nej det vet du inte --
-- Tusan vad du är lärd med.
Student, va?
-- Det gör det samma -- alldeles det samma, bara du inte somnar, och så vill jag inte att du ska svära heller.
-- Är du riligiös också?
Han satt på sängkanten med ett dricksglas punsch i handen och tittade helt vänligt på henne.
Hela rummet började dansa för hans ögon.
Han tyckte att han älskade flickan som låg i sängen.
Han fick nästan tårar i ögonen, men han bara fortsatte att dricka.
-- Nu skall du veta att jag har ett alldeles förbannat gott hjärta, sade han hänförd.
Om jag inte vore så lusfattig skulle jag skänka alla, alla dina kamrater var sina femtio kronor i denna natt!
Och dom allihop skulle bara ligga och höra på mitt livs historia, för nu, ser du, skall jag berätta hela mitt livs historia!
Han hade blivit sentimental under sitt häftiga rus och satt vaggande av och an med kroppen på sängkanten.
Kvinnan låg med täcket högt över axlarna och läppjade då och då på ett glas punsch som hon ställt på en stol.
När hon då reste sig och ibland blottade sig fullkomligt, ty det var mycket varmt i rummet, väntade hon synbarligen på att han skulle omfamna henne, men han var fullkomligt borta från alla begär.
Tårarna stod honom som oftast i ögonen och han skakade tungt på huvudet.
-- Jag hade ett kristet hem -- ett mycket kristet hem, och vi uppfostrades med svält och kristendom -- inte rådde mina föräldrar för det -- dom var så fattiga, dom försakade allting för oss barn, men vi var sju i familjen som skulle leva på femhundra kronor om året -- så att vi åt saltsmörgås -- vet du vad saltsmörgås är -- kära du, saltsmörgås det är bröd som man doppar i vattnet så att saltet skall fastna på i stället för smör -- saltsmörgås och kristendom, det är nog inte den sämsta uppfostran -- man lär sig veta hut på det viset, tror du inte?
Och vi hade bara lappade kläder i skolan när alla andra bar hela -- och vi var begåvade allihop -- och jag mest, du kan inte föreställa däj så begåvad jag är, jag förstår allting, men jag måste ha någon att tala om det för, annars brister själen sönder i små, små trasor, tror du inte det, kära du, vad sa jag, vi fick lära oss arbeta i skogen och så hade jag en bror som var besatt av onda andar -- han var besatt av en ond ande så han ropade på nätterna så att vi fick inte sova, och så hade jag en bror som vart blind därför att han grät så mycket, tror du inte det, älskade, han grät så mycket.
Men dom är döda nu...
-- Det var väl bäst för dom, har du ingen syster?
Flickan hade satt sig upp i sängen och betraktade honom med nyfiket, otåligt ansikte, hon stördes av den djupa, dova sorgen i hans bröst.
Men hon såg på samma gång generad ut, det var som om hon ville helst slippa att höra mer.
Ska du inte lägga däj och sova, frågade hon otåligare än förut.
Det är så dumt att lipa, vad fan skulle det bli om jag började på så.
-- Svär inte, du får inte svära, lägg däj igen.
Jo visst, vad var det du sa?
Det var bäst för dom.
Han grät så han vart blind, men han hade ett sånt väldigt, stort hjärta, han kunde trösta mig också.
Och ser du, det allra märkvärdigaste var att när han gråtit säj blind så sen grät han inte mer.
Du kan aldrig tro sånt stort hjärta han hade och hur stark han var till att bära allting.
Om ett helt berg tänkte ramla ner på honom, så stod han bara stilla och väntade, och så han kunde tala om allting, så där fullkomligt överlägset kunde han tala om allting.
Och så vart han död, dom spottade i graven när han var död, nej det kanske jag har drömt, men jag rymde ifrån alltihop, men jag måste bo ihop med en kvinna som var precis som du, i London, och jag har ett barn med henne, och jag älskade många, många, alla jag kom åt, men jag har inga barn med några flera, för jag var så hederlig så jag aktade mig och var försiktig, så pass hederlig är jag.
Och så kom jag hem och där är en som heter Nilenius, en bov, förstår du, som är min fiende, han vill att jag skall gå under, det känner jag på mig, var gång jag lyckas med en sak så hatar han mig, och när jag stupar kull i all min lort och alla människorna skäller ut mig, då kommer han och är vänlig och talar om hur dumt jag burit mäj åt.
Och han följer efter mig var jag går och så hånar han min far, men min far, ser du, han är en sån där stor människa, ett stort Guds eget barn med alldeles vitt hår, du skulle se honom.
Och om han bara beder för en människa så kan det aldrig gå på tok för den människan, för han har en sån stark tro.
Men han är så sträng, alldeles som hettan i en smältugn är han.
Han är så sträng att om du bara finge titta in i hans ögon en enda gång så kunde du aldrig gå ut på Birger Jarlsgatan mer, så rädd skulle du bli.
Och om han såg på dig riktigt länge skulle hans blick bränna däj som helvetessten, så att allt orent skulle brinna bort och du skulle bli ren och ung och vacker och ha kloka, brinnande ögon.
Men han vet inte -- han vet inte att jag är kär i en annans hustru -- --
-- Berätta nu om den där frun, du, och lägg däj sen.
Så, du är kär, hå, ja ja, varför ligger du inte när henne då, i stället för att sitta här och predika?
Vill hon inte ligga hos däj, va?
Kerstin gäspade och smakade på nytt punschen.
-- Tyst du, det är inte så!
Jag älskar henne, men hon älskar inte mäj.
Hon är så vacker -- du kan inte föreställa däj så vacker hon är -- men hon är god också, och tror på Gud, men i dag -- i dag sade hon mäj att hon inte kunde älska mäj -- --
-- Hon ångrar säj nog, var du lugn, hon säger bara så där i början.
-- Nej, du -- tror du -- ja visst, du är också kvinna -- men nej -- hon sade -- jag såg på henne att hon inte älskar mig.
Hon sade att -- -- --
-- Hur länge har hesskapet vatt bekanta?
Skål på däj, älskling!
-- Hur länge -- hur länge -- jag har bara sett henne en gång, och -- hon -- vi har träffats två gånger -- vi -- det var för tre dar sen -- --
-- Det var hastiga vändningar, men det är sån stämning nu för tiden.
Ge inte tappt du, du ska si du ligger me’na om en vecka.
I ett nu hade David alldeles glömt bort vem han talade med, men bara för ett ögonblick. -- Råd mäj, hur ska jag göra!
-- Du ska sova på saken och så ska du ta henne så småningom -- men du är en sån tokig en, hon ska välan ha betänketid.
David reste sig plötsligt upp och strök med handen över sitt hår, som var alldeles vått av svett.
Han var så drucken att han ej kunde stå riktigt.
Oroligt började han ragla av och an på golvet.
-- Du har rätt -- du har rätt, stammade han, dom ska ha betänketid, det ska dom ha.
Men du kan inte tro hur jag haft det hela mitt liv, aldrig en dags lugn, ser du -- aldrig, hit och dit -- en oro som om heta järn bränt mäj i själen, och ingen som kunnat slå kallt vatten på -- på mitt huvud -- tror du på en Gud?
Hör du, tror du på en Gud?
Jag tror på Gud, han sitter högt, högt ovanför oss alla -- så högt att rummet tar slut innan en kommer dit -- men alla människor kommer dit till sist -- det tror också Ziri -- det tror hon, kvinnan, och det tror jag också.
Gud, ser du Kerstin, han är inte av kött och blod utan av luft -- nej inte av luft heller -- nu ska jag tänka -- hör du Kerstin, av stjärnljus är han -- inte av det heller, hör noga på -- han är av det som är i stjärnljuset, det som är inuti ljuset -- å så dumt jag talar -- men vet du, vet du, jag kan inte komma ifrån -- utan jag tror på syndernas förlåtelse, så är det vi.
För däj och mäj finns ingen annan räddning -- vi gick alla vilse på bergen såsom får utan herde -- --
Han satte sig med ansiktet i händerna och grät sakta.
-- Minns du den där sagan om sorgens tunga kedja, frågade han plötsligt utan att se upp, sorgens tunga kedja, som den lille gossen gick och drog genom den stora skogen?
Jag -- läste den hemma -- om julen -- det året när det var så sträng vinter och fåglarna frös ihjäl i skogen vid Bandarberget -- du vet inte hur vackert Bandarberget är om vintern när stjärnorna flammar över snöiga furor -- där är en grotta i berget, som man kan gå in i, och göra eld i och ligga och värma sig medan man lyssnar på vinden, det -- var en liten gosse som gick vilse i en stor skog.
(Han talade sakta och högtidligt.
Flickan i sängen gjorde ingen rörelse.)
Och när han gått länge, länge, började han gråta, ty det var kväll och han hittade inte hem till sin faders palats, ty han var en liten, liten prins, ser du, och när han gått och gått och gråtit så länge att hans lilla spetskrage var alldeles våt, då kom det ett troll fram och sade att det skulle visa honom vägen, om han bara ville bära hem den här kedjan som trollet hittat i skogen.
Och han tog kedjan på axeln och gick i många år, men han kunde inte låta bli att synda och då växte kedjan länk för länk -- den växte länk för länk -- och den vart så stor och tung att det inte fanns en avgrund nog stor att vräka ned den i -- och så kom där en älva fram och sade att det fanns en konung i ett land långt borta som bara behövde se på kedjan, så förvandlades alla syndens tunga länkar till rosor -- kransar av rosor -- och han sökte konungen, och han visste att han skulle känna igen honom om han fick se honom för han hade en så underlig, taggig krona på huvudet, och blodet flöt jämt fram under taggarna och hela hans kropp var full av gisselsår under manteln, men ändå var hans ögon så fulla av kärlek att om han bara såg på kedjan en sekund, så blev det idel rosor av den -- Kersti!
Kersti!
Vet du vem kungen är?
Du svarar inte, för du vet inte --
Nu satt han tyst länge, med huvudet i händerna.
-- Så att inte är det bara kärlekssorg, det skall du inte tro.
Om jag inte bar den där kedjan så vore inte kärleken så förfärlig.
Men det vet jag inte -- heller --
Vet du hur det var hemma om jularna?
Vet du, en jul var det barvinter så att vi kunde gå långt in under granarna och sitta där och höra hur vinterstormen brusade.
Vi hade ingen julgran -- så vi gick ut till Guds granar på Bandarberget och dom sjöng psalmer för oss -- --
Han gick fram till bädden, hans ögon var fulla av tårar så att han ej kunde se henne -- Hör du, snyftade han, det är det här med -- syndernas förlåtelse!