Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Staten hade på sådant sätt undvikit äfventyret af alt möjligen se si - Den 21 Octo ber e. m. na obligationer uti utländska Bankierers händer .... samt att snart åter, midt under freden, hafva åsamkat sig en betydlig utländsk skuld .... och folket hade undsluppit en ökning i skatter utaf den betydliga nu föreslagne årliga räntan.
Jag tror derföre, enligt hvad jag ofvan nämt, att det är tillräckligt, om StatsVerkets Capitalskuld till Banken, hädanefter såsom hitintills, bokföres mot förbindelsen, att densamma genom afbelalningar småningom amorteras.
Man har påstått, att det vore consequent, att den, sorn motsatt sig realisationen, äfven motsätter sig dessa obligationers utfärdande, för att icke, genom bifall dertill, befrämja de åtgärder, som förmenas försäkra realisationens bestånd.
Man borde likväl icke hafva förmodat, att den brådskande realisationens anhängare grundat beståndet och verkställigheten af sin plan på dylika hjelpmedel, som skuldsedlar, hvilka äro otje*nlige till annat än beläning.
Tverlom skulle jag tro, att det gamla ordspråket: ”ju mer man lånar, ju mer man sätter sig i skuld,” bordt erinra dem, att de endast ökade felstegen, då de stödde sig vid slika efemera resourcer, hvilka lika lätt kunna försvinna, som de öfriga af deras påräknade tillgångar torde göra.
Blifva desse sednare tillgångar tillräcklige, behöfvas inga hypolheker alt förpanta.
Blif40 H. i3* 196 Dc 11 •?. r Ootober e. m. va de deremot otillräcklige, så lära ej eller de ifrågavarande StatsObligalionerne förslå att rädda Banken.
Jag anhåller om proposition till afslag å i3 punkten af Stats- och Banco-Utskottens Utlåtande.
Jag instämmer i Utskottens förslag, och yrkar bifall dertill, men vill endast upptaga några anmärkningar, som blifvit gjorda deremot.
Några hafva yrkat, att BancoFullmägtige borde underskrifva de ifrågaställde obligationerne.
Jag har dock föreställt mig, att det är Statens, och icke Bankens skuld, som behöfver reverseras.
Staten har 2:ne slag af skulder lill Banken, Den ena genom de Creditiver Ständerne anvisat på Banken till Regeringens disposition vid oförutsedde händelser, och den andra härledande sig från krigskostnaderne för åren 180g och 1810, hvilka till en del bestriddes af Banken.
En värd Ledamot har erindrat, att ju mera man lånar, ju mera sätter man sig i skuld.
Här är likväl fråga om motsattsen, eller att betala sin skuld.
När nu bela anstalten blifvit föreslagen, för att, i dea händelse Herr Tham omnämnt, sätta Banken i tillfälle alt disponera sina tillgångar, och hypothisera dem, så alt
Bankens fordringar äfven kunde komma i häuderne på enskillu, vore det orimligt, att sätta sig deremot, och derigenom hindra Banken att fullgöra sina realisations-functioner, Den 21 October e. in. 197 hvilket med andra ord. vore detsamma som att tvinga hela realisationsföretaget att drunkna på vågen.
Att inrätta en Amortissemenlsfond, skulle endast göra ett obehagligt intryck på allmänheten, och är så mycket mindre behofligt, som man icke vet, när hehofvet att begagna den föreslagna belåningsrätten inträffar.
Jag yrkar bifall till Utskottens förslag och hoppas, att, vid det reglementariska af frågan, sakens gagnelighet närmare skall blifva utredd.
Herr Anckarswärd'.
Jag kan ej finna det innefatta, att man ej vill betala, att man säger, att man ej vill utgifva räntebärande obligationer.
Jag kan således ej uppbära den förebråelse, att hafva velat taga något ifrån Banken.
Jag har ej velat taga summan från Banken; jag har endast trott, att dess sammanblandning med andra fordringar hetyder ingenting, och att Ständernes garanti är tillräcklig.
Jag vidhåller derföre, hvad jag först i början af discussionen yrkat, nemligen afslag å denna punkt.
Jag kan ej finna annat, än att
Utskottens förslag är ett medel alt föra oss raka vägen till ett obligationssystem, och emot det anser jag mig skyldig alt yttra mig.
Hvad angår farhågan atl Banken skulle blifva för hardt påkänd, så behöfver man ej frukta det i vårt land.
Med vårt spridda läge och vår tröga penningecirculation är det alldeles fysiskt omöjligt, igS Den 21 October e. m. att alla penningarne på en gång kunna strömma till Banco-luckan.
Herr Tham samt åtskillige andra hafva föreslagit några modificationer.
Jag finnér visserligen, att dermed något vore vunnet, men just deras medgifvande visar, att mesuren icke år behöflig.
Jag anser ganska vigtigt, att i en punkt, som denna, lugna sinnena ; oron år för stor, och den skulle änuu mera förökas, om realisationen förenades med ett obligationssystem.
Må vara, att denna oro är ett misstag; men jag anser i alla fall det vara representantens skyldighet att, så mycket lian kan, förekomma den.
Man har yttrat, alt anslag behöfves för Aromens materiel.
Det är en fråga, som ej hörer bit.
Det mest magtpåliggande måtte vara att consolidera Banken, och ett väsendtligt steg dertill är, att denna punkt afslås.
Man har sagt, att Statens skuld till Banken icke behöfde reverseras, och att det vore nog, om Ständerne blott garanterade denna skuld.
Men jag får till en hvar hemställa, om det blir möjligt, att kunna pantsätta eller belåna ett Rikets Ständers beslut, angående dylik garantie, då deremot, i fall Statens skuld reverseras af RiksgäldsContoiret, det blir möjligt att både i Hamburg och på andra ställen derföre erhålla penningar.
Vill man saken, realisationen, så bör man vilja medlen, och ej uppehålla sig vid to - D e ri al O c t o b e r e. ni.
199 nia förevändningar, och besluta det i orden, som man hindrar i verkställigheten.
Man har påstått, att utgifvandet af obligationer skulle förorsaka oro, såsom begynnelsen till ett skuldsättnings-system.
Men denna begynnelse göres icke nu.
Hon är redan gjord, och frågan är endast om hennes förskrifning på ett sätt, som gagnar fordringsägaren, Banken, och alla innehafvare af hans sedlar, eller hela Svenska Folket.
Jag undrar, om icke motsattsen eller Statens vägran att genom sin skulds reverserande, vilja bidraga till sedelmyntets oförminskade värde, bör och skall förorsaka vida betänkligare oro.
Frågan är dessutom icke om reverserande af Statens hela skuld till Banken, utan blott af i; hvarmed Banken å sin sida kunde vara belåten, och Staten, å den andra, visade sin goda vilja att efter förmåga fullgöra sina förbindelser.
Derjemte har man äfven yttrat farhåga vid den föreslagna ränteberäkningen, men om man läser 20 Punkten i Utlåtandet, som lyder: ”Att med undantag ”af 2Ö6,666f R:dr B:co årligen af Bankens ”räntevinst, behöfliga, lill en början för ”silfver-utvexlingens förberedande, och sedermera lill bildande af en Reserv-fond ”för Bankens rörelse från Riksdag till Riksdag, återstoden af Bankens behållna rån”tevinst må för Statsverkets räkning användas så finnér man deraf tydligt, alt örn RiksgäldsContoiret skulle betala ränta 200 Den 2i October e. m. till Banken, komme Banken att återbetala den till RiksgäldsContoiret, och att den förskrifna räntebetalningen således blott är en upp- och afföring i räkenskaperne, som är nödig endast för den händelse, att
Banken behöfde pantsätta flera eller färre af dessa förbindelser, och följagteligen af RiksgäldsContoiret undfå den ränta Banken sjelf komme att i sin ordning betala lill panlhafvaren.
De föreslagna 4 procenten i ränta äro således, intilldess någon pantsättning inträffar, icke annat än bevis på Rikets Ständers alfvarliga föresatts, att betala Bankens fordran bos Staten, och att de icke vilja nöja sig med att blott bokföra den och låta den paradera i böckerna.
I hänseende till Capital-afbetalningen har man, för att icke förminska Statens tillgångar innan nästa Riksdag, föreslagit, att början dermed forst skulle göras från och med år i835.
Derigenom är ingen ny eller ovanlig åtgärd föreslagen, ty en lika beskaffad vidtogs vid i823 års Riksdag, i afseende på de då beslutade uppbringnings-ersättningar.
Några Ledamöter hafva påstått det vara bättre, att Banken finge begagna hela sin behållna räntevinst.
Men hvad skulle följden deraf blifva?
Jo att i million ginge förlorad dels för Statsverket, och dels för andra nyttiga företag, såsom Canalernas fullbordan tu. m.
Då nu behofvet af desse obligationers begagnande alldeles icke är gifvet, utan blott möj - Den 21 O c to ber e. m. 201 ligt, men de omnämnda behofven verkliga; så hemställer jag, om man för möjligheten bör uppoffra verkligheten?
.lag tror mig nu hafva genomgått de hufvudsakligasle anmärkningarne, och yrkar bifall till Utskottens förslag.
Grefve von Schwerin, Fredrik Bogislaus'.
Allt ifrån sin stiftelse har Banken baft äran att vara Creditor åt Staten, men förhållanderne hafva varit olika under olika conjuncturer.
Uuder de tider vi bade klingande mynt, blef alltid Statens skuld till Banken ärligt betald.
Carl XI betalte fullt ut alla Statens skulder till Banken.
De skulder Carl XII åsamkat Staten, blefvo äfven till Capital betaldte; af räntan blefvo 1,800,000 R:dr afskrifne.
De af Gustaf III gjorde skulder blefvo likaledes betaldte; ingen af desse Regenter försmådde att reversera sig till Banken, och att pantförskrifva blifvande inkomster; Banken och Staten stodo i enahanda förhållande till hvarandra, sorn andra creditorer och debitorer; men helt andra förhållanden inträdde, då man upphörde att nyttja klingande mynt, utan fick nöja sig med nödmynt.
Under sådana tider hafva Konungarna ej reverserat Statens skuld, utan Ständerne hafva, under skepnad af Ban kens garanter, åtagit sig de skulder Staten gjort.
Så tillgick uuder liden från r^41 till 1778; under Finska kriget; så äfven 202 Den 21 O c to ber e. m. i8oq.
Men då vi nu äro betänkte att afskaffa nödmyntet, och återgå att nyttja verkligt mynt, bör man ock, på sätt som annat ärligt folk brukar, uppgöra förhållanderne emellan Staten och dess fordringsägare; och då tror jag, att Ständerne, lika litet som Sveriges enväldige Konungar, böra försmå att reversera Statens skuld lill Banken.
Jag tror, att de ej, såsom under mångväldets lid skedde, böra undandraga sig denna skyldighet.
Det har blifvit sagt, att det vore likgiltigt, om Bankens eller RiksgäldsContoirets
Fullmägtige utgåfvo och undertecknade förbindelserne.
Benämningen RiksgäldsContoir visar likväl genast, att det är fråga om Rikets gäld; om Ständernes Fullmägtige i det Verk, som har befattning med Rikets gäldj underskrifva desse skuldförbindelser, synes äfven deraf, att Ständerne verkligen åtagit sig en Riksgäld.
Dessutom må man icke betrakta BancoFullmägtige, såsom Rikets Ständers Betjente; de ställa sin ära, sitt förstånds ära i borgen för, att Ständerne icke skola underkänna förbindelser, grundande sig på ära och tro.
Frågan är nu, om af de många skulder, som nationen åsamkat sig till Banken, 4,400>000 Thdr, utgörande resterande krigsskuld, skola qvarstå såsom en skuld till Banken, och en Bankens fordran hos Staten, eller i likhet med de öfriga skulderna afskrifvas.
Vilja Rikets Ständer behålla Banken Den 21 October e. m. under vård och garanlie, så måste de väl också söka alt bibringa folket den öfvertygelse, att Banken förmår uppfylla sina förbindelser.
Dertill fordras, att hvad qvarstår såsom skuld, må varda ärligt reverseradt, så att Banken ej må behöfva knäfalla och tigga, för att utfå sin rätt.
När Kongl. Maj:t och Kronan för sina gods och ägodelar måste svara vid Domstol, ser jag ej hvarföre ett BancoBolag skulle finna sig förnärmadt utaf att, i fall det brister i sina förbindelser, varda dragit inför Domstol.
Vill Staten fortfara att vara Debitor till Banken, så bör den ock utgifva ordentlig förbindelse, stäld till Banken eller Ordres.
Nu kan BankoStyrelsen icke lagsöka Bankens gäldenär, Staten, emedan fordringen grundar sig blott på ära och tro.
Är den behörigen reverserad, så lärer BancoStyrrelsen icke krusa mera med den ena än med den andra försumlige gäl— denären.
Skola reverser utställas, sä måste de vara räntebärande.
Man har föreslagit 4 procent, hvaraf Banken dock icke behåller mera än hvad som erfordras för uppköp af silfver och till reserv-fond , hvars storlek från Riksdag till Riksdag bestämmes af Ständerne.
Utskotten hafva trott, att större garantie icke kan gifvas, att Banken aldrig skall accumulera.
Det beror af Ständerne, att i detta afseende gifva hvilka föreskrifter som hälst.
Jag instämmer med Herr Tham deri, alt Banco - Den 21 O c tob er e. ro.
Styrelsen bör förmenas använda dessa Statens Reverser, utan vid tillfällen af våda för Bankens soliditet.
Hvad af betalningen å denna skuld beträffar, så beror af Ständerne, att derom förordna.
Banken kan det vara likgiltigt.
Tror man, att Bankens credit derigenom vinner, så må af betalningar göras.
AfgÖrandet af denna fråga kan uppskjutas till en annan Riksdag.
Jag hoppas, alt åtminstone hos en del af Ståndets Ledamöter den öfvert}rgelse blifvit beredd, att denna punkt bör bifallas, om man eljest har alfvar med myntbestämningen.
Ämnets vigt torde ursägta, att jag å nyo upptager tiden.
Man bär yttrat, alt man, i stället för förskrifningar, borde genom en arnortissemenlsfond söka besparingar på inkomsterne.
Jag får i anledning deraf återföra i minnet förra Ständers beslut.
Då Riket år 1809 stod på brädden, att falla, beslöts Statens skuldsättning hos Banken, och skuldens afbetalning genom amortissementsfond; och jag frågar, om det icke just är fortsättningen af detta beslut, som bragt oss på punkten att behöfva realisera.
Hade man då icke varit rädd för att låna inom sig, hade man ej kommit till denna punkt; men att nu åter ■villja göra afbetalningar genom indragningar, vore att åter införa ett strypsystem, det man ändtligen bordt hoppas vara ifrån Den 2j Octo ber e. m.
Man har sagt, att Banken kunde låna till sina behofver, men den behöfver icke låna, om den får sin fordran af Staten.
Herr von Hartmansdorff har uppdragit beloppen af de utgifter Ständerne beslutat, men Ständernes beslut kunna ej belånas, då deremot på förskrifningarne lätteligen kan erhållas penningar, om så erfordras.
Jag frågar, om det vore lämpligt, ali, i brist på anviste tillgångar, orsaka Ständernes sammankallande, för att fylla behofven, då de inträffade.
Det är icke för mycket, att Staten honorerar sina redan en gång gifne förbindelser.
Den, som alfvarligen vill realisationens framgång, vill äfven bifalla denna punkt, hvarvid jag endast anhåller om det tillägg, att belåningsrätten ej må vidtaga förr än behofvet det oundgängeligen påkallar.
Då jag varit bland dem, som mäst ifrat för Myntvärdets bestämmande så väl vid föregående som vid denna Riksdag, måste jag väl vara fri från den tillvitelsen, att vilja förhindra denna åtgärd; men jag skiljer mig i förevarande ämne från många andra deruti, att jag vill grunda realisationens bestånd mindre på de materiela förhållandel na emellan silfverfond och sedelstock, än på allmänt förtroende till Bankens solidité, och tror således att det är hufvudsakligen på credilens återställande, som framgången af realisationen 2o6 Den 21 October e. m. skall grunda sig.
I detta afseende är den af Utskotten föreslagne åtgärd ett bland de aldraömtåligaste ämnen; ty man vet, huru litet ibland erfordras, att väcka misstroende genom origtiga åtgärders vidtagande.
Jag måste således motsätta mig ett förslag, som efter min tanka störer crediten.
Då allmänheten ser, att ränta gifves med ena handen, och återtages med den andra, skall naturligtvis misstroende till sjelfva planen uppstå.
Då roan ser att de, som uppgjort förslaget, sjelfve anse Bankens ställning osäker, och tro andra medel behöfvas, samt hysa farhåga för utgången, och anse utländsk skuld vara nödvändig, så skall fruktan deraf uppkomma, att förlägenhet för Banken verkeligen skall inträffa.
Att med ena handen fråntaga Banken sin vinst och med den andra skuldsätta nationen, för att skaffa Banken tillgångar, skall äfven väcka misstroende.
Jag har ej yrkat, att BancoFullmägtige skulle reversera Statens skulder, men att det vore lika lätt för dem, som för RiksgäldsContoirets
Fullmägtige att upplåna medel, emedan bägge äro Rikets Ständers Fullmägtige, och de ena ej kunna hafva tillgångar till betalning, som ej af principalerne kunna lemnäs de andra.
Om åter i behofvels stund RiksgäldsContoirets Fullmägtige skulle anskaffa medel, så leder detta lätteligen till en ytterligare sammanblandning af Banken och RiksgäldsContoiret, som man länge arbetat på att Den 21 October e. m. 207 kunna åtskilja, och farhåga väckes lätteligen för ytterligare försämring af Bankens ställning.
Det är derföre, och då Crediten icke låter commendera sig, som jag afstyrker åtgärden.
Till hvad flere Ledamöter yttrat till försvar för Utskottens förslag, skall jag be att få tillägga några reflexioner.
Jag ber att få återkalla i minnet, att vid den realisation, som til 1 vägabringades 1776, afskref man ej Statens 6kuld till Banken; af nio millioner betalte man 3 millioner.
Om vi nu af aderton betala fyra, så är det icke för mycket.
I alla fall får jag, i afseende på den Talare, som vill, att BancoFullmägtige skola såsom ersättning få rätt att låna, hemställa, huru mycken credit de vid ett sådant tillfälle kunna äga.
I afseende på de farhågor, som blifvit hysta för Statsobligationer, tror jag, att striden är öppen nog, för att kunna besegra dessa farhågor; man säger blott det ärliga svar, att det icke är en Statsskuld, som vi göra; utan vi omsätta en dålig i en god; det är det sanna språket.
Jag förnyar min anhållan om bifall å Utskottens förslag.
Det är i anledning af Grefve von Sclvwerins yttrande, som jag begärt ordet.
Han har förklarat, att BancoFullmägtige icke äro Svenska fol - ao8 Den 11 O c t o b e r e. m. kets Representanters betjening, utan vårdare af Svenska folkets rättigheter mot Ständerna.
Att de icke äro betjenter, utan Fullmägtige, det medgifver jag, men Fullmägtige, som ej må tillåta sig att afvika från hvad principalen, Ständerna, befallt, så vida de ej vilja stå till ansvar såsom för olydnad.
Han bar sagt, att Fullmägtige kunde skydda Svenska folket, som på knä begärde deras bjelp.
Hvar finnes denna på knä liggande del af Svenska folket?
Fullmägtige äro försvaga, att sätta sig emot hvad Rikets Ständer enligt Grundlagarne beslutat.
Förutsättningen af ett så brottsligt förhållande är i högsta grad otillbörligt.
Hvad Rikets Ständer beslutat, det har äfven Svenska folket beslutat; så bar det alltid ansetts, och måste allt framgent anses, så länge Rikets Ständer äro Svenska folkets Representanter; hvarje försök att undanrycka lydnad för deras beslut, vare sig af Fullmägtige eller Embetsman, är lika brottsligt inför lagen.
Den värde Ledamoten har äfven, såsom en följd af sina öfriga grundsattser, velat öfverlemna åt Domstolarne, alt döma öfver Svenska Banken, under förmodan, att
Domstolarne föga skulle akta Svenska Bancoordningen.
Ett sådant öfverlemnande till
Domstolarne vore visserligen icke välbetänkt af Rikets Ständer; men om ock så sker, förmodar jag, att så länge 72 §.
Re se - t
Den 21 October e. m. 209 geringsFormen är oförändrad, skola dock domare aldrig kunna tveka derom, att Banco-Ordningen och Instiuctionen för Fullmägtige äro de enda för Bankens förvaltning gällande författningar, oell följaktligen vid hvarje förekommande fall döma genom dessas tillämpning.
Den värde Ledamoten har anat, att Domstolarne kunde döma Banken till andra skyldigheter, och sålunda nödga densamma att upphöra.
Om en Domstol kunde mot Grundlagens bud döma Banken att upphöra, då vore Svenska folkets lagstiftning vanmägtig; och om enskilta, för att få en annan Bankinrättning, skulle våga använda hvarjehanda medel för ett sådant ändamål, så hoppas jag dock, att Rikets Ständer skola veta, alt hindra hvarje sådant försök.
Jag tror, att BancoFullmägtige äro skyldige, att uppfylla allt hvad Ständerna om Bankens styrelse och förvaltning befalla.
Det förundrar mig ej, att höra motsattsen yrkas af Grefve von Schwerin, ty han har sjelf gifvit exempel derpå, att han ej ställt sig till efterrättelse Rikets Ständers beslut.
Men i afseende på sjelfva saken, är Utskottens förslag det eländigaste försök att förmå Ständerna sjelfva att beröfva sina beslut allt det värde, som de böra äga och grundlagsenligen äga.
Skola vi besluta alt låna, utan att vilja betala?
Hafva vi ej hört vid förra Riksdagar Herr Grefve von Schwerin göra förslag om 46 H. 14 aio Den 21 O cto ber e. m. nioratorium för enskilte personer?
Men voro Ständerna nog lättsinnige för alt ingå derpå?
Rikets Ständer stå visserligen under lagen, men Bancoverkels styrelse och förvaltning, äfvensom allt, som rörer be vinningen , under de beslut Rikets Ständer, såsom Svenska folkets representanter, derom fatta.
Jag anhåller om afslag på Utskottens förslag.
Jag skall afstå från vidare yttrande än att efter min öfvertygelse förklara, att ingen bevillning säkerligen af folket häldre utgöres, än den som sker för upprätthållandet af myntet, särdeles då det grundar sig derpå, att hvar och en skall betala hvad han är skyldig.
Jag vill blott nämna, alt i samma mån själsodlingen framgår, i samma mån förändra sig ock begreppen om ära och myndighet.
År 1828 inrättades en Bank i Warschau, der äfven Gonstilution finnes.
Denna Bank står under FinanceMinistern , som har en ganska vidsträckt regleringsrätt af densamma.
Styresmännen äga åliggandet att taga befallningar af denna Minister, men i 43 §. står: alt ingen befallning kan fritaga dem från det åliggande, att med person och egendom ansvara, det lagarne blifva följde.
Så tänker man 1828 olika emot förr, icke mindre i delta, än i andra afseenden.
Det Den ai October e. m. au är tydligt och klart, att om jag går in på att vara Ständernas ombud, måste jag förbinda mig att lyda de föreskrifter, som komma alt gifvas; men jag har ej gått in på, och går icke in på att blifva Rikets Ständers ombud, derest icke Rikets Ständer i egenskap af Bankens principaler underkasta sig skrifven Lag.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken gjorde proposition till bifall af Trettonde punkten i Stats-och Banco-Utskottens Utlåtande.
Ja och Nej. Hvarefter Hans Excellence hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade afslå berörde punkt.
Jag hemställer, om icke i Ja-propositionen kunde intagas det af Herr Tham föreslagne tillägg.
Då här är fråga om införande i Ja-propositionen af ett tillägg, skall jag, i händelse det icke får till särskild pröfning upptagas, be att få yttra mig nu; men om Ridderskapet och Adeln tillåter, att det pröfvas för sig, så uppskjuter jag mitt yttrande till dess. 46 H. 14* 212 Den 21 Octo ber e. m. Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, att, då Hans Excellence ansett trettonde punkten först böra afgöras, och tillägget sedan komma under öfverläggning, hade Hans Excellence hittills endast framställt proposition å enkelt bifall eller afslag å trettonde punkten; kommande sedan, i fall berörde punkt af Ridderskapet och Adeln bifölls, det af Herr Tham föreslagne tillägg, att Ridderskapets oell Adelns pröfning underställas.
Hvarefter Flans Excellence fö'reslog följande voterings-proposition:
Den, som bifaller i3:de punkten i Stats- och Banco-Ulskottens seduare Utlåtande, rörande mynt-regleringen, voterar Ja; Den det ej vill, voterar Nej; Vinner
Nej, anses i3:de punkten i Utskottens ofvanberörde Utlåtande hafva blifvit af Ridderskapet och Adeln afslagen.
Voteringen börjades klockan tre qvart till 8 e. m. och befunnos efter voteringens slut klockan tre qvart till 9 e. m., sedan en voteringssedel blifvit undantagen och för - Den ar Octo lier e. m. 213 seglad, samt de öfriga voterings-sedlarne öppnade, rösterna hafva utfallit, sorn följer: Ja — 120.
I följd hvaraf, och sedan det öfver voteringen särskildt förde protocoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Grefven och LcindtMar skalken förklarade, alt Ridderskapet och Adeln således bifallit i3:de punkten i Stats- och Banco-Utskottens förevarande Utlåtande.
Haris Excellence Herr Grefven och LandtMarskalkeri hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade antaga det af Herr Tham vid trettonde punkten föreslaglie tillägg.
Herr von Hartmansdorff'’.
För min del anser jag det vara bäst, att ej utstaka så inskränkta vilkor.
Om en sådan olycka, som inträffade 1817 med Filialdisconter11a, skulle en annan gång hända med DiscontContoiren i Götheborg eller Malmö, borde Fullmägtige hafva utväg förstärka Bankens fond.
Man kan visserligen anföra såsom skäl mot mig, att förhållandet icke skulle blifva detsamma; men det är i alla fall bäst, att icke binda händerna på Fullmägtige, och icke antaga, att framliden blifver lugnare, än det förflutna.