Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Like luftsyner, som irra präktigt omkring på himmelen, hvälfva de sorglöst eldskroppen af sitt snille, öfver alla ämnen, hvaraf blotta skymten kan sätta läsarens inbillning på något sätt i häpnad .... och förakta gudomligen alla det granskande vettets blygsamma erinringar” 20.
– – Längre fram svaras, på frågan hvad en sådan författare ”utan alla vettigas högaktning” är?
”En äfventyrare i Snillets verld, som ger skådespel åt den nyhetsfikna menigheten”.
Han och hans likar, säges det vidare, fela ej litet, när de ”vilja förstå med Snille ingenting annat, än idel storhet, styrka, förstummande inbillningsfart, med ett ord, äfventyrande bålhet; utan dervid förutsatt afseende på allmänt förnuft, ändamål och sammanhang”.
– Att denna karakteristik anspelar på Thorild, är tydligt nog.
Det är märkvärdigt, att han i hela fem år – åtminstone offentligen – låtsade intet derom.
Ännu vid sin ryktbara Upsaliensiska Disputations-act höll han till Leopold, såsom sin extra-opponent, ett tal af följande ordalag:
Högädle Herr Bibliothekarie, En af de Aderton i Svenska Akademien!
– Om ej allt i menskliga lifvet vore svagt, litet och förgängligt, så skulle jag kalla denna stunden ärorik och den första jag kunde njuta i mitt fädernesland.
– Då förståndets verld är så långt öfver den naturliga, så är ock Snille lika långt öfver Makt; eller, rättare: är sjelft den första makt på jorden.
Låt ett vanmäktigt öfverdåd, låt konsten tillskapa en Höghet:
Hjertat och Själen, som äro allt hos menniskan, nedfalla dock evigt för Dygd och Snille.
All Makt, – ja sjelfva Tyranniet, – uppehåller sig blott genom den grad af Snille man kan låna åt densamma.
Allt inom mensklighetens krets skapades, allt förskönades, af dess blick.
Rang är ett sken:
Snille är rent och evigt ljus.
– Men Ni, Min Herre! är den förste Skald i mitt fädernesland genom denna odödliga ”ode”, jemngod med allt hvad verlden i detta sköna slag har.
Ni är i denna ära icke En af Aderton: Ni är den Ende.
Tag min heliga vördnad!
Och – till belöning- neka ej mitt hjerta den rätt: att tillbe endast det, som är Sannt och Stort 21.
Sin ”Kritik öfver Kritiker” rigtade han så enkom till och mot Kellgren, att Leopold ej der vidrördes förr, än i sista häftet; och då, i anledning af Kellgrens recension öfver Holthusens obetydliga komedi ”Slädpartiet”, blott med dessa få rader: ”Måste ni nödvändigt straffa en endas fel, välj då – icke en Cavaliers, utan en Mästares!
I hvilket fall, ni hade kunnat välja just den pjes, som är denna samma theaters högtidliga mästarstycke: der ni finner ännu mera osvenska än skönheter; och der väl icke Fröknar tala som Pigor 22, men i stället en Halfgud talar som en Fröken”.
Ej utan en viss förkänsla likväl, hvarthän detta vidrörande kunde föra, skref han, med detsamma som häftet utkom, till Leopold en breflapp; som, aftryckt i ”Upplysning om Handelns sanna Frihet”, och ännu bland hans papper befintlig i hans ursprungliga handskrift, lydde så:
Secreterare!
Det lilla anfall jag vågat, är blott litterärt; och bör ej tagas för mer, än det är.
Deremot är en parodi, en nidvisa, en blind smädelse öfverhufvud, sådan som K**s fordom (och ännu när han behagar), en act af fiendskap och arghet: som är långt inunder det Sanna och Sköna och dess Kritik; som är vild och dum, i all sin qvickhet; och som ej annat kan, än reta harm och hämd.
Låt oss ej falla ned i denna dråpliga packaktighet!
Utan så, som de störste män i Litteraturen tvistat, så, som de störste Generaler slagits, – efter Ärans och Snillets lagar: så låt oss – ge ett rätt exempel i vår Vitterhet!
Endast för att införa denna sanna och höga frihet, som ler åt ett trälaktigt krus, vågade jag mitt anfall på Eder; Eder, som jag gör, har gjort, kan och skall aldrig upphöra att göra – den största ära bland våra snillen.
Här torde vara lämpligaste platsen, att något utförligare, än hittills kunnat ske 23, angifva beskaffenheten af de honom förebrådda ständiga inconseqvenser, hvilka man ville finna i hans uppförande mot sina motståndare.
Såsom han på ett ställe uttryckligen förklarar, ansåg han dem för snillen ”i den allmänna mening, der snille betyder hvar och en lysande talang, men icke i den sannare och högre mening, der det betyder ett stort förstånd” (då nämligen med detta betecknas den högsta andliga förening af ljus med djup och värma).
Ur sådan synpunkt utgingo helt naturligt, midt emellan anledningarna till tadel, äfven anledningar till beröm.
Så t. ex. sade han, i en jemnförelse mellan Kellgren och Lidner, att Kellgren var ”mera ren, fullbordad och mästare, men i en lägre ordning”; och så kunde han mångengång, under det han ådagalade dem vara inom en viss rymd temligen små, emellanåt loforda dem såsom inom en annan rymd varande stora.
Innehållet af denna sednare rymd var – för hans ögon – ett Täckt, ett Lillvackert, som stundom uppsteg till Ljufhet och sannt Behag, aldrig (eller ytterst sällan) till Styrka, Storhet, Höghet; men deremot så mycket oftare förlorade sig i lösligt joller och en lättsinnig grin-qvickhet, ofta parad med ett libertinage, hvars anspråk på poesi Thorild kallade ”försök att rosenfärga sin lefnads svinstiga”, alltid med ett pedantiskt vitterhets-tyranni, sammanvuxet af småaktiga skråläror och småaktig fåfänga.
Således kunde han, i vissa hänseenden, med all sin liflighet prisa de samma motparter, hvilka han, i andra hänseenden, med lika mycken liflighet ogillade.
”Undrar ni”, frågade han, ”derpå?
Ser ni ej, huru ofta man förer de vackraste sötungar till tukthuset: icke derföre, att de äro så vackra; utan derföre, att de äro så odygdiga?
Jag är icke mild – emot den omilde; jag smädar – smädaren: men all förtjenst, äfven hos den jag mest hatar, är mig helig”.
I allt detta låg ingen motsägelse.
Men ett sken deraf uppkom: och det egentligen af den orsak, att han i hvarje vändning, bestridande eller beprisande, alltid förde med sig samma kraft, hänryckning, häftighet; hvadan han alltså, lika frikostig i bifallets uttryck som i klandrets, äfven under stridens brännhetaste fortgång aldrig var njugg vid utdelandet af det beröm, som han då och då fann sjelfva fienderna förtjena.
Derföre säger han, jemväl i sin ”Kritik öfver Kritiker”, åt Kellgren: ”jag medger fritt, att ni ofta stämmer er lyra – gudomligt”.
Derföre yrkade han ock beständigt på ”ridderlighet” i stridssätt; eller på ett mera högsinnadt, än det, som af hans motståndare vanligast brukades.
I sjelfva begynnelsen af sin nyssnämnda bok förkunnar han: ”Vi tänka icke att gifva, såsom fordom Roms trälar, fäktarspel åt en lysten, hög eller låg, pöbel; utan riddarprof, i skämt och allvar, till ära för Vitterheten och den Skönhet, som der och allestädes är den enda, Sanningen.
Derföre skall jag fritt drista motsäga er, så ofta jag finner er hafva orätt; väl först emedan jag håller af det Rätta, men också emedan jag håller af Er: ty ert snille är för godt, att ej med renare glans lysa.
Och hafva orätt – värdigas kasta en blick öfver tiderna, för att se, huru månge store dödlige måst röna detta öde! – hafva orätt, min Herre, är mycket för naturligt, att det skulle göra er någon bestörtning.
Minst, då finna sig hafva orätt, jemte att vara en dygd, är en förståndets upptäckt; i sig sjelf så vacker, som värdig en man af snille”.
I andra delen af samma verk tilltalar han Kellgren sålunda: ”Min Herre!
Det är icke Eder jag angriper, utan Laglösheten.
Ni kan vara den älskvärdaste af alla dödliga; och dock hafva orätt, – genom ett oförstånd, eller en förvillelse.
Men det snille har jag hos Eder funnit, att, då i sin natur snille är en höghet i förstånd, hvaremot nödvändigt svarar en höghet i hjerta, jag visst tror att Ni ler bort missnöjet att hafva orätt, i nöjet att se den glädande, den gudomliga skönheten af Rätt uppstiga.
Jag, Min Herre, är så kär i denna skönhet, att jag inbjuder, äfven trotsande, hvar fri och ädel man, att fritt och ädelt dömma mig, efter detta Rättas eviga lagar: icke derföre, att jag tilltror mig vara så stark; utan emedan det är ett så ljuft, ett så högt nöje, att med sin svaghet kunna styrka allas frid och sällhet”.
En tredje dylik yttring, är den redan anförda biljetten till Leopold.
Men denne fann sig ej hågad, att taga saken lika chevalereskt.
Antastad närgångnare, än han tyckte sig böra fördraga, steg Leopold nu fram såsom Kellgrens och hela den akademiska vitterhetens förfäktare, med fullt beslut att tillintetgöra den ”nye Lagstiftaren”, och att dervid begagna alla de vapen, som stodo honom till buds.
Att han ej skulle försumma löjets, kunde förutses.
I persiflering, i sarkasm, i epigramm, i allt slags travesteringskonst, var han kanske ännu mera fyndig, skärande och kampvig, än Kellgren; åtminstone när det gällde någon längre uthållning.
I det första utfallet, ”Brefvet till den store och märkvärdige Författaren Th**” m. m., nyttjar han inga andra stridsmedel, än dessa 24; i hans följande skrift, som går ut på att fullständigt behandla Thorilds hela författarskap och vitterhetslära, omvexlar begabbandet, ehuru äfven der en grundväsendtlig beståndsdel, med försöken till allvarligare vederläggningar; i sin recension öfver boken ”om Efterhärmning” har han ånyo nästan alldeles bortkastat allvaret för löjet.
Och härmed fortfor han, vanligen, i sednare smärre uppsatser, – endast med ett ökadt hån; vi upptäcka bland dem knappt någon annan, än afhandlingen ”om Imitationen”, der han låtit rolighetens egenskap underordnas den, att om sjelfva saken säga något utredande och upplysande 25.
– Ett oveldigt omdöme öfver dessa Leopolds stridskrifter, större och smärre, kan ej blifva ett annat, än det, som i allmänhet öfver hans theoretiska och kritiska afhandlingar måste fällas.
De röja samtligen, att han ägde skarpt förstånd, mycken qvickhet, och i hög grad det slags snille, som lämpligast betecknas med det fransyska ordet esprit; att dermed förenade sig ett ingalunda vanligt mått af både poetisk fantasi och philosophisk tankförmåga; – men ock, att detta var af de nyssnämnda egenskaperna enväldigt beherrskadt.
Det fick derföre aldrig komma till någon fullt fri utveckling.
Han hade ett ypperligt analytiskt hufvud, men ett medelmåttigt synthetiskt; en esomoftast makalös detalj-blick, träffande lika hvasst som qvickt; en synpunkt, nästan alltid tillräcklig för saker sedda i smått, mera sällan för saker sedda i stort; ett öga, som snarare häftade sig vid det particulära i deras utansida och derifrån slöt till deras central-betydelse, än omedelbart inträngde till denna och dermed till den enda uppfattning af det hela, ur hvilken dess smärre delar och förhållanden kunna bedömmas med annat än half sanning.
Sådan är den blandning af halt och brist, som ingenstädes blottar sig klarare, än i hans skrifter mot Thorild.
I en glänsande, uddig, någongång äfven stark och ljungande skrifart, som här både af lidelsens eld och brådskans oundviklighet skyddats från den tyngd, hvartill den eljest under hans medelålder var benägen, säger han der, utom infallen, äfven en mängd reflexioner och anmärkningar, hvilkas rigtighet visserligen ej kan förnekas.
Men han missförstår det egentliga, det innersta, det stora af stridsfrågan; samt alltså, i följd deraf, Thorilds hela både syftning och framställning.
Af denna gifver han oss en alldeles förvrängd spegelbild: ofta med ett sken af mindre ärlighet; så att många citater och uttydningar förekomma, hvilkas enda grund synes vara uppsåtet att roa sig på motståndarens bekostnad, genom att låta honom framstå i hvarje möjlig löjlighet af vidunderligt skryt och osammanhang.
Man får dock visst icke antaga, att sjelfva missförståendet öfverhufvud var ett rentaf uppsåtligt.
Dess första orsak är angifven; och i det öfriga företer det blott ett nytt bevis på den förbländning, som i dylika fejder så ofta uppkommer, samt mer och mer stegras, just genom stridshettan och partisinnet: så att man – slutligen – medvetslöst bringas derhän, att hos motparten se alla de lyten man vill se, i ren öfvertygelse att dessa drömsyner äro verkligheter.
Endast på det sättet kan t. ex. begripas, huru Leopold kunde anföra vissa Thorilds yttranden såsom prof af de många påstådda sjelfmotsägelser i hans utsagor och uppförande, om hvilka man öfverhufvud kan begagna Leopolds egna ord i en uppsats om Rousseau: ”ja, som man nästan alla pådiktat honom”!
De flesta blefvo honom pådiktade – just genom Leopold.
Så t. ex. hade Thorild på ett ställe förklarat Poesien för någonting gudomligt, och definierat
Skaldekonsten såsom ”höjden af känsla, glansen af bild, och styrkan af språkets musik”26; men på ett annat ställe frågat:
”kan ett större lappri ges under solen, än att göra Vers”?
Att så fråga, i en bok som ju låter påskina en den mest glödande ifver för högheten af Poesiens väsende och värde, är, i Leopolds ögon, en motsägelse; ehuru den, om så vore, har, på ett tredje ställe, både sin upprepning och sin upplösning i denna korta formel:
”andra kunna skrifva Verser; jag ville skrifva Geni”.
Att icke här fatta Thorllds mening, är – såsom ock denne sjelf anmärkte – att antaga en identitet af Göra Vers och Poesi, af Rimmare och Skald 27.
Och likväl hade Leopold sjelf, ej många år förut, i sin kritik öfver Gyllenborg uppdragit en ganska bestämd skillnad mellan poet och versmakare!
Äfvenså begripa vi blott på nyss angifna sätt, huru han kunde deri finna ett prof af Thorilds oförskämdhet, eller af det oförsynta i dennes utfall mot Kellgren, att på det i Kellgrens mun lagda spörsmålet: ”Men skall man ej tukta, gissla, härja, utrota det Dåliga”? svaras:
”Min Herre, Gud skydde er egen varelse”! – hvarvid man, i stället för att här (med Leopold) afbryta citaten, blott behöfver läsa de nästföljande raderna, för att komma under fund med Thorilds verkliga och lika vackra, som personligt oförgripliga, mening.
Thorild fortfar nämligen:
”När ni säger det
Dåliga, så menar ni Svagheten; denna är ofta älskvärd, alltid oskyldig; och – jag talar nu till er själ – skulle det ej vara nog till att förlåta, ja till att hålla af svagheten, att den ger en så ljuf känsla af egen höghet?
Ack, hvad vore denna, utan svagheten och de svaga?
Men bedrag er ej i er tamerlaniska hetta.
Svagheten, M. H., stiger ofta upp till de största behag – men är ändå svaghet, i hänseende till en högre styrka.
Ser ni väl då, hvad förödelse ni stiftar?
Och jag frågar: hvilken, hvilken Gud håller sin sköld öfver ert egna hufvud?
– Denna brinnande lust att tukta och föröda det Dåliga, d. ä. det Svagare – är, då ni besinnar, att det Dåliga, det Svagare uppstiger ända till Guds egen thron, att Cherubim och Seraphim icke äro rene, att den Högste alla verldars Criticus kunde gerna dömma dem till skorrare i sång och fånar i snille, är, säger jag, en ursinnighet.
De stora sinnens art är, att ljunga endast mot våldet, pröfva sin styrka endast mot den starke, men le mot de svaga, i skyddande gudomlig mildhet” 28.
Ungefär likaledes förhåller det sig med de andragna profven af skryt.
Leopold berättar, att Thorild hotat ”göra med en blixt till grus hela stora Vitterhets-skrån, med alla deras lagar och rätter”.
Läser man nu Thorild sjelf, så lyder det åsyftade stället: ”Hvad är det icke för synd och skada, Min Herre, att Naturen skall vara så oändligt mera hög och rik, än en vitter mans lilla skalle! ja, än hela stora Vitterhets-skrån, hvilkas alla rara konstverk, lagar och rätter en enda blixt af Naturens Geni gör till grus” 29.
Visserligen var, bland alla de tillvitelser som gjordes, ingen så grundad, som den om en omåttlig egenkänsla.
Att på minsta vis dölja denna stolthets djup och vidd, föraktade han; och vi kunna hvarken neka hennes måttlöshet, eller öfvermodet af hennes yttringar.
Men hon är till den grad naiv, att i den fullkomliga renheten af hennes naivetet ligger någonting oskyldigt, ett det godsintaste uttryck af öppenhjertighet, som ofta hos en opartisk läsare framlockar, på samma gång, en öm rörelse och ett ironiskt smålöje.
Hit höra likväl icke de åtskilliga utlåtanden af sjelfberöm, dem han tydligen menar blott på skämt.
Sådana äro t. ex. de, i hvilka han liknar sig vid Oden, Moses, Nimrod, Hercules m. fl. Leopold tager (eller låtsar taga) dessa jemnförelser såsom menade på allvar.
Enligt honom, har Thorild ordentligen förklarat sig för en ”Halfgud”.
Han vill öfvertyga oss, att Thorild ansåg sig vara, utom mycket annat, i Sverige ”en ny Oden eller Oden den andre”.
Letar man upp anledningen, så förekommer den på ett ställe, der Stockholms-Postens kritiska system påminnes om sin tystlåtenhet angående alla Mästare och Lidner; hvarvid ock undras, huru det med samma tystnad kunnat ”tåla, att sjelfve den trotsige Passionernas Bard har, som en annan Oden med sina Asar och Göter”, börjat ”införa en ny gudstjenst, och, i rigtig likhet med den gamle, göra landet trångt för Rimmeriets inborne Finnar och Lappar”.
– Jag har anfört fyra exempel: det vore lätt, att öka dem till hundradetal.
(Hela Recensionen öfver skriften om Efterhärmning är ett sådant).
Till och med vid de sorgfälligt utplockade ”grofheter” och ”oanständigheter”, för hvilka han så högtidligt blef bannad, skall befinnas, att åtminstone de flesta förlora hela sin anstötlighet, såsnart de läsas i sjelfva texten, i den förbindelse och den ton, hvari de derstädes förekomma.
Säkert är, att lika stora, och större, hafva humoristiska författare (för att ej omnämna egentligen komiska) i alla tider tillåtit sig.
Hvem håller ej med Leopold derom, att t. ex. ”asa sig på ändan”, och ”titta folk i ändan”, visst icke äro fina och belefvade uttryck?
Men det grofkorniga deraf öfverglänses genom det i användningen på engång så komiskt och så makalöst träffande, när det förra uttrycket möter oss i denna definition: ”Parodien är konsten att asa sig på ändan för att bevisa, att ni ej far med äran i er caleche”; eller det sednare, i denna skildring af en småaktig och negatif kritik: ”Att förlusta sig endast af felen och det fula i Vitterheten, är att se sina skönheter i ändan i stället för i ansigtet; då de likväl aldrig så presentera sig, men deremot en face kunde behaga alla”.
Hvarvid
Thorild sjelf, visligen, tillägger: ”Det är visst, att denna tanke är vida mindre skön, än klar”.
Hvad nu blifvit sagdt, gäller egentligast om det emot ”Kritiken öfver
Kritiker” enkom rigtade verk, hvilket jag fördenskull ock, vid nyssföregående målning, närmast haft i sigte.
När Thorild sade sig ämna skrifva ”om det Vigtiga för Menniskoslägtet i de höga Villfarelser, – ett litet försök pro Sensu Sublimi:” så öfversattes detta af Leopold med ”en liten bok om Nyttan af det alldeles Rasande”.
När Thorild yttrade, att Bager och Bjugg vore, hvar på sitt vis, långt märkvärdigare och interessantare, än tusende vanliga versmakare med allt hvad desse kunna ”qväda eller tala utan fel i många sekler”; så påstod Leopold, att han ”försvarade” Bager och Bjugg, såsom goda skalder och mönster 30, samt till och med hade försäkrat, att ”Bjugg har sökt det Majestätliga och Vigtiga, och har funnit det, på ett både originalt och fullkomligt sätt”.
Denna sista citat var rigtig; – utom blott den lilla hos Thorild förekommande åtskillnaden:
”på ett så både originalt och fullkomligt sätt, att jag tviflar om alla verldens genier förenade skulle kunna göra en enda Bjugg”; hvarvid tillika utelemnades, att det för Bjugg (med flere) gjorda ”försvaret” slutligen kallar dennes poesi ”ett vidunder, dyrbart i det stora Löjliga som Naturen sjelf då och då frambringar, och hvilket ensamt har den naiva, äkta och originala art, som ger oss högtider af skratt”.
När Thorild inledde detta omdöme med följande ord:
”det är omöjligt för någon dödlig, i sin krets” (d. v. s. på sin grad af lif och förmåga), ”att vilja göra en skönhet och dock göra en fulhet; äfven en ursinnig, fastän i en verld af vilda inbillningar, gör ingenting litet, när han vill göra något stort”: så anförde Leopold häraf blott första satsen, uteslöt derur de tre orden ”i sin krets”, och slog sedan händerna tillsammans öfver sitt hufvud.
När Thorild sade, med anledning af ett par (i hans tycke) för strängt recenserade öfversättningar från Ferguson och Sterne:
”vi hafva icke en enda svensk öfversättning, då jag blott undantager dem som göras på vers, hvilken, om ämnet annars har vigt, icke, i trots af alla sina fel, låter sig rätt väl läsas”: så förkortade Leopold detta yttrande så: ...
”hvilken ej, med hvad fel som helst, låter rätt väl läsa sig”.
Vissa uttryck, fastän uppenbart skämtsamma, togos – enligt hvad jag redan visat – för allvarliga; andra åter, likaledes ganska klara när de läsas i contexten, ryckte han derur med bedyrande, att hvarken han eller någon kunde förstå dem; – t. ex. frågan: ”Hvilken
Konung hos oss ville väl begynna sin revolution i seder och lagar, på Packartorget”? 31 Till ytterligare bekräftelse uppställdes hela massor af Thorildska utlåtelser, sammanplockade, bearbetade, och under särskilda rubriker inlagda till en med stor talang förfärdigad mosaik-målning; beräknad på den verkan, att enhvar åskådare, som ej hade tid, lust eller tålamod att sjelf undersöka och jemnföra, skulle antingen förkorsa sig och utbrista i gapskratt, eller (om han dittills tänkt bättre om Thorild) förstummas, vid en så gigantisk bild af det egenkäraste, inbilskaste, tanktommaste, sammanhangslösaste, plumpaste, – korteligen, på allt sätt åbäkligaste och befängdaste vanvett.
Leopold genom dem ville ådagalägga, var således ej blott absurditeten af vissa hans satser och den paradoxa trivialiteten af de andra: det var framförallt hans oerhörda högmod; hans gräsliga ohöflighet 32 mot Kellgren; den ännu gräsligare skamlöshet i ton och ord, hvartill hans osmaklighet af liknelser och infall vågat förstiga sig; jemte det ideligen sins emellan contradictoriska i hans påståenden och omdömen.
På denna tafla fick (naturligtvis) ej felas, att det kritiska missfostret äfven vore den uslaste af alla möjliga poetastrer: och det i kraft af hans tvenne skaldestycken, ”Passionerna” och ”Skaldekonsten”; om hvilka här föregafs, att de voro hans enda, och att han sagt sig vilja medelst dem utrota, eller sätta dem i stället för allt, hvad i Sverige gällde såsom klassisk vitterhet.
Jemväl om dem skulle alltså bevisas, att de förete ingenting annat, än ”vanmaktens krystningar” och ”phebusisk anfäktelse”; att de äro ”lika ömkligt magra, som löjligt uppblåsta; till tankar, stil, ton exemplariskt misslyckade; en Bagers och Bjuggs försvarare fullkomligt värdiga”.
Detta skedde äfvenledes genom huller om buller kastade plockbitar, som i afseende på det ena qvädet (det hexametriska) bestå af en hop utdragna versrader, till det mesta utrop (på hvilka der visserligen är alltför ymnigt förråd), och i afseende på det andra (det rimmade) af några stropher, hvilka – fem till antalet – tvifvelsutan äro de svagaste af det styckets nitton, men dock hafva framför, bredvid och efter sig fjorton vackra.
Ej utan förundran möta vi, bland de så djupt förkastade verserna ur ”Passionerna”, dessa:
O, njut och lef i det Hela!
Der är himmel och ljus och Gud och salighets fullhet.
Andas, kreatur! glädjen; och dö, och dö i din känsla!
O J Vise! Guds förtrolige!
Snillen och Hjeltar!
J, odödlige, lefven der.
Millioner nedför er
Tillbedja ljuft, med ögats, med själens hänryckta blickar.
Citaterne ur bägge poemerna vanställas dessutom på köpet genom talrika felaktigheter i afskriften, eller eftertrycket.
Vi vilja ej tro dessa vara uppsåtliga; ty en stroph, sådan som denna:
Så Cynthius Apollo vunnit
Calliope, fast Castalid;
Och ofta då Gudinnor brunnit
I denna, verldens gyllne tid –
är tillräckligt misslyckad, för att ej behöfva än vidare utpyntas med falska läsarter 33; men samvetsgrannt är ett sådant förfarande icke.
Föröfrigt hade Thorild, i sitt ”Svar på Luntan”, här med allt fog kunnat hänvisa Leopold till den stroph i dennes skaldebref ”till Konungen på Ladugårdsgärdet”, som låter sålunda:
Så, när dess Akademi
Af sin Kungs besök beäras,
Och ej skogen mer förfäras
Af dess härars vapenskri,
Ser man Hjeltens thron deri
Mellan Minnets Döttrar bäras,
Och poetens harmoni
Af de samma blickar näras,
Hvaraf kämparne beläras.
Någon torde invända: men Leopold förbättrade den, vid poemets upptagande i sina Skrifter.
Rigtigt! men så kunde ju äfven Thorild gjort, om honom tillåtits ombesörja en samling af sina.
– I allmänhet har konsten att förgalna (gallimathisera) sin motståndare, för att sedan på grund af slik förgalning kunna utmåla honom såsom ett monstrum horrendum, informe, ingens, cui lumen ademtum, sällan, kanske aldrig, blifvit längre drifven än i denna bok, eller utöfvad med större skicklighet.