Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvar och en, som, i likhet med mig, varit i tillfälle att på närmare håll betrakta de olyckliga och oriktiga förhållanden, under hvilka de utom äktenskapet födda barnen uppväxa, kan icke undgå att känna sig af menniskokärleken uppmanad att söka bereda någon hjelp och omvårdnad åt dessa oskyldiga barn, som äro i saknad af det aldra vigtigaste af allt, nemi. föräldrakärleken.
Uti den församling, hvarest jag under 13 års tid tjenstgjort, hafva icke mindre än omkring 150, ja ett år till och med omkring 190, sådana olyckliga varelser årligen sett dagsljuset, och det har ganska ofta blifvit öfverlemnadt till mig att söka bereda någon utväg för de arma barnens underhåll och upfostran.
Till följd af den erfarenhet, jag sålunda samlat, finnér jag mig nödsakad att öppet erkänna, att jag under mina bemödanden för barnens väl merendels mött det hårdaste motstånd hos mödrarne, så att det till och med mången gång handt, att mödrar, liggande på dödsbädden, icke kunnat af den tillkallade själasörjaren förmåtts att erkänna deras oäkta barn, på det att man derigenom skulle blifva i tillfälle att af deras anförvandter söka utverka något understöd åt de arma kräken.
Detta motstånd från mödrarnes sida har icke varit så ihärdigt i de fall, då man varit nog lycklig att få reda på barnens fäder, ty de hafva nästan alltid lemnat barnen ett billigt och skäligt understöd.
Denna långa och sorgliga erfarenhet har naturligtvis hos mig alstrat den tanke: hvad bör man gör för att betrygga de oäkta barnens framtid?
Mera än en gång har jag riktat min tanke på möjligheten af att förskaffa dessa barn en hittills saknad arfsrätt, men jag har dervid alltid mötts af den stora svårigheten, att sådana barns införande uti familjerna skulle i dess innersta fogninningar skaka det kristliga familjelifvet, så att den sista återstående gnistan af sann sedlighet skulle utslockna.
Då jag således fann mig nödsakad att frånträda denna tanke, återstod för mig ingen I) o n 11 Murs f. m. 175 annan utväg än att väcka den motion om uphäfvande af 1778 års Kungabref, som jag i början af denna Riksdag hos R. o. Ad. framställt, och hvilket skulle hafva den för de arma barnens framtid betryggande påföljden, att deras mödrar nödgades genast efter barnets födsel gifva sig tillkänna för församlingarnes själasörjare och sålunda ikläda sig ett moraliskt ansvar för barnens upfostran och vård.
Blefve detta under en tid af förslappad sedlighetskänsla tillkomna och till sina följder så olyckliga Kungabref uphäfvet, skulle jag tro, att man för de oäkta barnens välfärd gjort allt hvad man i första hand bör göra och att man derigenom till och med öpnat vägen till en lagstiftning, som till en väsendtlig del betryggade de oäkta barnens framtid och på samma gång från utslocknande bevarade den ännu fortlefvande gnistan af sedlighetskänsla inom vårt samhälle.
Utgående från en sådan ståndpunkt, anser jag mig böra förklara, att jag tror, att derest LagUtsk. behandlat min motion före de i detta Betänk, afhandlade motionerna, skulle det nu af LagUtsk. afgifna förslaget aldrig sett dagen.
Hvad nu sjelfva förslaget beträffar, så har redan en af reservanterna, Gr.
Sparre, så tydligen ådagalagt detsammas underhaltighet, att, enligt min mening, någon annan utväg ej förefinnes, än att helt enkelt afslå Betänk, men det finnes äfven flera skäl för afslag än de i reservationen anförda.
Ett af dem består deruti, att LagUtsk. ej bestämt den tid, inom hvilken modern skall erkänna sitt oäkta barn och dymedelst bereda detsamma arfsrätt.
Skall detta erkännande ske genast efter födseln eller kan det äfven ske framdeles?
Min enskildta öfvertygelse är, att det bör ega rum straxt efter födseln, så vida någon verklig fördel deraf för barnet skall beredas.
Jag ber att få anföra ett exempel, som synes mig gifva stöd åt denna min åsigt.
För omkring 18 år sedan hände det, att en barnaföderska anlände hit till staden, framfödde sitt barn, inlöste detsamma på Barnhuset och afreste, utan att uppgifva sitt namn.
Efter 18 års förlopp föll det denna moder in att vilja erkänna det oäkta barnet såsom sitt och göra det till sin arfvinge.
Hon begaf sig i sådant ändamål hit till Stockholm, anmälte sig å Barnhuset, men se, händelsen hade så fogat, att samma dag hennes barn blifvit dit iulemnadt, hade äfven ett annat barn af samma kön, med samma namn och af okända föräldrar derstädes intagits.
Följden blef naturligtvis den, att modren ej kunde erhålla visshet om hvilketdera af barnen var hennes, och detta ehuru hon beredde sig tillfälle att se dem båda två.
Af detta exempel torde R. o. Ad. finna, att lagförslaget i dess nuvarande skick är alldeles opraktiskt och ej förtjenar något annat öde än att förkastas.
Men jag anser mig böra ännu en gång upmana R. o. Ad. att före beslutets fattande noga eftersinna, hvilka följder skulle i afseende å hemlifvet inträda, derest förslaget blefve såsom lag antaget.
Jag för min del anser, att genom ett sådant beslut skulle vi i vår allmänna lag få inrymd en lagparagraf, som, det må öppet utsägas, hyllar lättsinnet och sedeslösheten, i det att den gifver dem rättighet att framgå huru ohejdadt som helst samt allt mer och mer inkräkta på den fridlysta krets, som ännu är det kristliga familjelifvet förbehållen, 170 Den 11 M ars f. m.
Jag befarar, att i sådant fall blefve den sista villan värre än den första, och som jag för min del ieke vill bidraga till ett för samhället så olycksbringande beslut, får jag på det lifligaste yrka förslagets förkastande.
Då den siste värde talaren började sitt afförande och utbredde sig öfver de oäkta barnens olyckliga belägenhet uti ganska bevekliga och presterliga ordalag, kunde jag i sanning icke förmoda annat, än att han skulle komma till en konklusion, som utgjorde raka motsatsen till den, hvari han nu stannat.
Som jag emedlertid blifvit bedragen i denna förmodan, anhåller jag att få ingå i ett kort försvar af det föredragne Betänk., som, i min tanke, bör af B. o. Ad. godkännas.
Hr Tham har visserligen rätt deruti, att man skulle taga ett stort steg fram till målet genom att uphäfva 1778 års Kongl. Bref, så att åtmintone Presterskapet hädanefter alltid finge reda på oäkta barns mödrar; men i motsats till honom, tror jag, att just detta steg, ifall det tages, bör leda till ett bifall af LagUtsk:s förev:de förslag.
Om nemi. den qvinna, som utom äktenskapet födde barn, alltid vore skyldig att för presten under tysthetslöfte yppa sitt namn, så skulle naturligtvis en sådan händelse, som den Hr Tham nyss berättat oss, icke kunna inträffa, ty man skulle ju då alltid äga visshet om barnets moder.
Hvad man deremot skulle kunna hafva att anmärka emot
Betänk, är att man sannolikt ej skall komma att vinna mycket för de oäkta barnen, emedan troligen högst få mödrar komme att erkänna sina oäkta barn.
Jag har hört denna invändning framställas från flere håll, men den undanrödjes just genom införandet af det stadgande, Hr Tham önskar, eller att modern straxt efter barnets födelse vore förpligtad att för vederbörande prestman upgifva sitt namn.
Hr Tham har vidare yttrat, att Grefve Sparres reservation skulle innehålla tillräckliga skäl för förslagets afslående.
Jag har med ganska mycken upmärksamhet genomläst denna reservation, men har, upriktigt taladt, icke kunnat deri finna ett enda skäl, som vederlägger hvad Utsk. till stöd för sitt förslag anfört.
Den ädle Gr:n har visserligen förmenat, att införandet af den ifrågasatta lagen skulle befrämja osedlighet och lättsinne i ännu högre grad än som nu är fallet; men jag för milt del kan ej dela denna förmodan utan tror tvärtom, att osedligheten och lättsinnet just bör i någon mån, hejdas derigenom, att de barn, sorn blifva frukter af osedliga förbindelser, erhölle rättigheter mot sina föräldrar, eller åtminstone såsom här är föreslaget, mot mödrarne.
Jag tror, att mången, som nu vet att osedligheten ej har några obehagliga materiella följder, och så att säga, ej kostar någonting, skulle hädanefter afhållas derifrån utaf tanken, att han genom sin osedlighet kunde ådraga sig vida större olägenheter, än att möjligen få på Barnhuset lösa in det stackars oskyldiga kräket.
Den rätt man genom detta förslag önskat bereda de oäkta barnen, är dessutom aldeles icke ny, ty om vi gå tillbaka till äldre tiders
Den 11 Mars f. m. 177 tiders lagstiftning, sä finna vi, att icke allenast de Skandinaviska, utan äfven de Franska och Engelska lagarne erkänna de oäkta barnens rätt, och i den Engelska historien finna vi till och med exempel deruppå, att Bastarder tvistat med äkta söner om Konungathronen.
På den tiden föll det ingen in att förneka sitt barn derföre att det var föd t utom äktenskapet, utan sådana barn erkändes af föräldrarne, om än de tillhörde samhällets högsta klasser.
Denna sed hvilar, enligt min tanke, på en riktig och naturlig känsla samt öfverensstämmer äfven med en sann kristendom.
Att begå fel är menskligt, men att icke försona dem, då man dertill är i tillfälle, är okristligt.
Andra länders äfven nyare lagstiftare, ledda af denna åsigt, hafva äfven gått vida längre i värnandet af de oäkta barnens rätt än LagUtsk. vågat föreslå, på sätt af Betänk, kan närmare inhämtas, Gr.
Sparre har i sin reservation yttrat, att den i främmande länders lagstiftning antagna principen om oäkta barns arfsrätt grundar sig på den Romerska rätten och att denna rätt tillkommit före kristendomen.
Det torde likväl vara oafgjordt, huruvida den Romerska rätten uteslutande bidragit till nämnde princips antagande, ty de lagar, som äfven efter kristendomens införande allestädes vunnit stadga och helgd rörande oäkta barns arfsrätt torde ej härleda sig hufvudsakligen från personer, som egnat sig åt lagfarenhetens studium, utan snarare från folkets egen rättskänsla, ledd af de andliga, hvilka i kristendomens första tider voro de, som egentligen bestämde lagarnes innehåll, och som den tiden funno sig böra lyssna till menniskokärlekens bud.
För öfrigt har det blifvit sagdt, att familjelifvet skulle störas genom antagandet af detta lagförslag.
För min del förstår jag ej rätt meningen i denna fras, ty LagUtsk. har ju i sitt förslag uttryckligen undantagit det förhållande, att modern till ett oäkta barn sjelf ägde äkta barn.
Det är således gifvet, att de oäkta barnen icke kunde med sina arfsanspråk störa familjelifvet, ty så snart deras mödrar blifvit gifta och erhållit egna barn, förfaller de oäktas arfsrätt.
För min enskilta del anser jag den sålunda gjorda restrictionen vara alldeles öfverflödig, likasom den icke heller finnes i de länders lagstiftning, hvarest principen om oäkta barns arfsrätt gjort sig gällande; men då emedlertid en sådan inskränkning skulle komma att ega rum, så blifva ju bekymren för familjelifvets fred öfverfiödiga.
Slutligen vill jag erinra, att för icke mer än tre år sedan en lag i vårt brödrarike Norrige stiftades, som åt oäkta barn inrymmer arfsrätt icke blott till mödrarnes utan äfven i viss mån till fadrens qvarlåtenskap.
Jag förmodar, att sedligheten i Norrige är åtminstone lika stor som här i Sverige, likasom jag ej kan föreställa mig, att vår nu regerande Konung kunnat mera i Norrige än i Sverige gifva sanktion åt en lag, som befrämjar osedligheten.
På dessa skäl får jag anhålla om bifall till Betänk., hvarför jag är LagUtsk. tacksam, ehuru jag hade önskat, att det gått ännu längre och närmat sig den Norska lagstiftningen i ämnet.
IV H. i 2 178 Den 11 Mars f. m.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit utfiirdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Motioner i samma syftning som den nu af LagUtsk. behandlade hafva varit väckta och af K.
St. pröfvade vid två föregående ltiksdagar, och båda gångerne blifvit af R. o. Ad. samt PresteSt. afslagne.
Jag anser det i allmänhet vara en vansklig sak att uti en lagstiftande församling upträda och tillkännagifva beskaffenheten af det allmänna tänkesättet uti någon viss fråga; men jag kan likväl ej underlåta att anhålla, det R. o. Ad. behagade draga sig till minnes, hurudant intryck på den allmänna opinionen de båda första RiksSt:ns afslag å förslaget om oäkta barns arfsrätt vid förra Riksdaden gjorde!
Som jag för min del anser framgången af denna fråga vara af den aldra största vigt, såsom en menniskokärlekens seger öfver inrotade fördomar, anhåller jag att få något utförligare genomgå de invändningar, Gr.
Sparve i sin reservation framställt emot Utsk;s förslag.
Sparre börjar med att säga: »Redan den omständighet, att det icke ens blifvit ifrågasatt, att tillerkänna den en sådan rätt till faderns, utan endast till moderns egendom, och icke eller detta, då barnet är födt i hordom eller i förbjudna leder, ådagalägger att helt andra grunder än medlidande eller en viss naturlig billighetskänsla dervid måste tagas i öfvervägande.»
Härvid tager jag mig friheten att erinra, att om fadern erkänner sitt oäkta barn och är i tillfälle att legitimera det, så inträffar ej det fall, som förslaget afser, eller att fadern ej vill erkänna barnet, eller ej är dertill i tillfälle, såsom t. ex. om han är död.
Det är ett af de sednare fallen som det blifver fråga om att förskaffa det oäkta barnet någon rätt och i sådant ändamål har Utsk. velat tillägga det arfsrätt efter modern, hvarföre frågan om billigheten och lämpligheten häraf bör undersökas såsom en sak för sig och utan sammanblandning med frågan om arfsrätt efter fadern.
Vidare säger Gr. Sparre: »Den grund, hvarpå ej mindre arfsrätten än slägträtten i allmänhet hvilar, är äktenskapet, och det derpå bygdå familjelifvet grundvalen tillika för det sedliga familjelifvet.
Riktigheten af detta yttrande är jag färdig att medgifva, om ett enda ord tillägges, så att det komme att heta: »Den konventionella grund hvarpå etc.»
Sedan jag först anmärkt, att det är skillnad emellan arfsrätt och slägt, bestående deruti, att arfsrättten är något konventionelt, men slägträtten deremot något naturligt; får jag säga, att, enligt min föreställning, det icke i hela borgerliga samfundet likasom i hela naturen kan finnas något närmare band emellan tvänne varelser, än det, som förenar modern med det barn, som hvilat under hennes hjerta.
Hela skapelsen bär ju ock ständiga vittnesbörd derom, att moderskärleken är den mäktigaste kraft som finnes nedlagd inom den lefvande verlden, till slägtenas bibehållande.
Här har visserligen en talare upträdt och tyckts vilja förneka denna sanning, i det han påstått sig hafva sett många exempel deruppå, att mödrar ej velat lyssna till naturens röst utan till och med på dödsbädden ihärdigt förnekat sina oäkta barn; Den 11 Mars f. m. 179 men jag vägar tryggt emot honom påstå, att sådana onaturliga mödrar utgöra sällsynta och vidriga undantag från en allmän regel, som allt ifrån verldens skapelse varit nedlagd i alla organiska varelser, så väl menniskor som djur.
Sparre säger vidare: »Hvarje åtgärd, som kunde i någon mån menligt träffa dessa samhällets rötter, synes mig betänklig,»
Om man något närmare analyserar gången af Hr Gr:ns raisonnement, så tinner man, att han icke kommit till någon annan slutsats, än den, »att emedan det en gång är så eller så, måste det äfven dervid förblifva,» och detta lätta sätt att komma ifrån saken återfinnes äfven i yttrande, att »sedernas helgd kan aldrig nog omsorgsfullt af lagstiftaren hägnas, och att den minsta remna å denna hägnad vidgar sig snart till ett rymligt inträde för lättsinnet eller sedeslösheten», ty här har
Hr Gr:n alldeles underlåtit att söka bevisa på hvad säll medgifvandet af arfsrätt åt oäkta barn skall komma att inkräkta på sedernas helgd och befordra lättsinnet och sedeslösheten.
Ett svagt försök till en sådan bevisning förekommer dock i slutet af ett efterföljande stycke, hvarest yttras: »Jag befarar att den af mig såsom möjlig förutsedda omstämning i opinionen, som kunde blifva en följd deraf, att konkubinatet ansåges såsom af lagen tolereradt, kunde minska den känsla af ansvarighet, som ännu hos mannen förefinnes; och att han på ett för hans egenkärlek mindre sårande, men för samhället mindre välgörande sätt sökte afbörda sig sin skuld.»
Hvad den sista meningen häruti angår, så är den redan besvarad genom hvad jag nyss haft äran yttra derom, att motionen icke alser det förhållande, att fadern är i tillfälle eller villig att erkänna det oäkta barnet, utan de fall, då ingen annan beskyddare till barnet finnes än dess moder, och i sådana behjertansvärda fall anser jag lagen höra mellankomma och söka lindra barnens värnlöshet genom att gifva dem lagligt anspråk på deras mödrars qvarlåtenskap.
Sparre utbrister: »Jag hehjertar mer än någon de olyckliga frukterna af menskliga lättsinnet och passionerna».
Detta är till en början nästan väl mycket sagdt, att Hr Gr:n mera än någon annan behjertar de oäkta barnens öde, och vidare vill det synas mig, såsom skulle det ligga en viss motsägelse emellan detta Hr Gr:ns så Miga behjertande och hans lika Miga motstånd emot inrymmandet åt föremålen för hans behjertande af en så ringa rätt, som den att ärfva mödrarnes oftast ganska obetydliga qvarlåtenskap.
Hr Gnn säger ytterligare: »Blotta möjligheten häraf» —nemi. att mannens ansvarighetskänsla skulle minskas genom medvetandet, att det oäkta barnet vore sin moders lagliga arfvinge — »vore för samhället en skada, hvilken icke upvägdes af den högst ringa förmån, i de aldra flesta fall ingen, som bereddes oäkta barn genom arfsrätt efter modern, vanligen i saknad af tillgångar.»
Man kan visserligen säga, att i de aldra flesta fall är förhållandet sådant, att mödrar till oäkta barn icke hafva mycken egendom att åt dem efterlemna, men det ligger väl icke något skäl att frånkänna de oäkta barnen den ifrågasatta arfsrättigbeten, derföre att obetydligt 180 Den 11 Mars f. ra. finnes att ärfva.
Dä så olyckligt är, att oäkta barn finnas samt deras antal, enligt hvad vi alla känna, årligen förökas, och samhället i alla fall måste lida dem, så att man ej kan göra med dem som man förfar med ogräset på en åker, hvilket utrotas med harfven eller hästhackan; så kan jag icke finna annat, än att det ur mensklighetens synpunkt är rättvist och billigt, att man gifver dessa ..vanlottade varelser något slags medborgerligt erkännande genom att tillägga deni arfsrätt efter deras mödrar.
Jag måste föröfrigt tillstå, att jag, vid betraktandet af den inrotade fördom man hyser emot de oäkta barnen, kommit på den tanken, att denna fördom möjligen förnämligast härleder sig från ett irrigt begrepp om betydelsen af orden äkta och oäkta barn.
Orden äkta eller oäkta, använda om barn, härleda sig naturligtvis från ordet äktenskap, förening af man oell qvinna på ett af lagen sanktioneradt sätt, hvarvid man ock säger om mannen att han äktar en qvinna; men i allmänhet tyckes man taga orden äkta barn i samma mening som äkta porslin, äkta perlor, äkta turkikl rödt o. s. v., eller, med andra ord, såsom varande något till sjelfva den inre beskaffenheten bättre och fullkomligare, än de oäkta barnen.
Detta är naturligtvis endast en förutsättning, alstrad af den utomordentliga oviljan emot de oäkta barnen, men om för denna förutsättning finnes någon, om än ringa grund, så måste jag säga, att alla väsendens fader, i afseende å den inre beskaffenheten af hans skapelser, icke gjort någon skillnad emellan äkta och oäkta barn, och om detta ej kan förnekas, så böra väl menniskorna i sina borgerliga samfund icke göra svalget emellan dessa till sin inre natur fullkomligt lika goda varelser allt för stort.
När man ville förmena barnen att komma till vår Frälsare, så yttrade han: »Låter barnen komma till mig ty de höra himmelriket till,» och jag tror ej, att han dervid gjorde någon skillnad emellan äkta och oäkta barn, utan öpnade sin famn för dem alla.
Jag hemställer ock till de Herrar, som använda eller med välbehag lyssna till kraftorden om samhällets räll, sedlighetens oafvisliga fordringar m. m. d., huruvida de icke, då de med så mycken säkerhet äro färdiga att bryta stafveu öfver de oäkta barnens rätt, torde hafva förgätit Frälsarens ord: »Den som är fri, han kaste första stenen.»
För min del skulle jag vara mest benägen att instämma uti Hr Sigge Sparres reservation, enär jag anser densamma innefatta ett bättre förslag än LagUtsk:S; men då Hr Sparre icke framlagt någon bestämd redaktion, anser jag mig böra åtnöjas med Utsk:s förslag, om bifall hvartill jag således nu vördsamt anhåller.
I allmänhet äro lagar, som innehålla många om och derest, icke af den beskaffenhet att de gagna.
De lemna så många tillfällen till misstydningar, att de ofta verka motsatsen af hvad de åsyfta.
Så väl de talare, som här yttrat sig, sorn sjelfva LagUtsk. synes hafva varit ledda af ömhetskänsla för de oskyldiga varelser, hvarom är fråga.
Betänk, innehåller bland annat följande mening: »derest barnet blifvit af henne (modern) offentligen inför rätten eller i vittnens närvaro inför vederbörande
Den 11 Mars f. in. 181 prest erkändt.»
Detta »derest» synes mig LagUtsk. hafva kunnat bespara sig, om Utsk. hade i naturlig ordning behandlat de motioner, som blifvit till Utsk. remitterade.
Hr Tham har redan uplyst, att han, till följd af omsorger som åtfölja det embete han innehar, och för att kunna det uppfylla, han väckt en motion om uphäfvande af 1778 års K.
Bref ang:de barnamord.
Detta Kungabref innehåller, bland annat, att en qvinna som framfödt ett oäkta barn, har rättighet att vara fördold och sålunda undandraga barnet dess dyrbaraste arf, nemi. kännedomen om dess föräldrar.
Föga gagna de öfriga förmåner, man här äflas om att tillägga dessa olyckliga varelser, om de icke få komma till — jag vill ej nämna den, hvarom det sista yttrandet handlade — om de icke få komma till sin fader oell moder, genom hvilka de här i lifvet skulle vägledas och upfostras och i stället för hvilkas nuturliga vård all annan blir konstlad.
Jag kommer nu till det andra undantaget i detta vacklande och på losan sand bygdå Betänk., som innefattas i orden: »utom det, som är afladt i hordom eller i skyldskaps- eller svågerskapsled, hvari äktenskap ej får ega rum.» Huru skall man kun nä veta detta, om ej barnet får veta, hvem som är dess fader och moder?
Huru skall man kunna veta, om ett barn är födt i det åberopade t. ex. »svågcrslcaps-ledet?
Det är mine
Hrr icke fåtalet af menniskor, som tillkomma i sådana förhållandén, så länge 1778 års KungaBref gifver barnaföderskorna rättighet att vara fördolda.
Hr Tham har nu enskildt upplyst mig, att ej längesedan omkring 190 oäkta barn blifvit födda inom en af Stockholms församlingar, då antalet af de äkta barnen icke var större på 2 eller 3 när.
Det är således icke för ett fåtal eller för några högst sällsamma fall man här skall lagstifta.
Det vill synas mig såsom man gerna kunde lemna dessa småsaker, hvarom Utsk:s Betänk, handlar, å sido, lemna sina »om» och sina »derest» och söka få reda på hufvudkällan till det onda så vida man vill komma till någon bestämd lag.
Må man då först göra sig sjelf redo, huruvida detta privilegium att privera de oäkta barnen kännedomen om deras föräldrar skall fortfara eller icke.
Jag för min del skulle anse, att LagUtsk. bordt hålla sig tyst i den nu förevarande frågan, till dess det afgjort hufvudsaken, samt att B. o. Ad. icke kan göra något annat än att låta detta lösliga och obestämda Betänk, ligga hvilande, till dess LagUtsk. afgjort den vida vigtigare frågan om upphäfvande af 1778 års Bref. Jag hoppas att It. o. Ad. inser, huru nära dessa frågor sammanhänga, och jag anhåller således om en återremiss af Betänk., eller ock om afslag derå eller, om icke eller detta anses lämpligt, propos. deruppå, att Betänk, måtte förklaras hvilande, till dess LagUtsk. behandlat den af mig framhållna hufvudfrågan och med Betänk, derom inkommit.
Gr. Sparre, Erik-, Man befinner sig i en ganska olycklig ställning, då man icke är nog lycklig att kunna hysa den öfvertygelsen, att oäkta barn böra tillerkännas arfsrätt.
Man blifver då 182 Deri 11 Mars f. nr. genast stämplad såsom en barbar, en omenniska, en person utan menskliga känslor o. s. v., och det synes såsom man icke finge, i denna likasom hvarje annan samhälls-fråga, hysa en öfvertygelse och försvara densamma.
Det har blifvit sagt, att jag i min reservation endast uppstaplat vackra ord, fraser utan någon verklig betydelse.
Jag frågar då å min sida, huruvida icke de vackra ord, vi här fått höra, såsom t. ex. att vår
Frälsare ej gjorde skillnad emellan äkta oell oäkta barn, att man ville utrota de sednare såsom ogräs från en åker o. s. v., huruvida icke sådana fraser fullkomligt uppväga dem, som finnas i den korta reservation, jag emot LagUtsk:s Betänk, afgifvit.