Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid pröfningen af Frih. Klinckow ströms nyss omförmälda förslag, ansåg Stats-(Jtsk:t det icke vara rätt att nu infordra kontraktet, helst Fullrmge i Riksg.-Kont:t upplyst att detsamma skulle hållas hemligt en viss tid, och det var endast på denna grund Stats-Utsk:t motsatte sig Frih.
För min del anser jag äfven att, då lånet redan är afslutadt, skulle låneko ntraktets framläggande endast tjena till ledning för att bedöma Riksg.-Kont:ts förmåga som lånalslutande verk, men detta lärer icke behölvas, ty vi hafva här i Betänk:t fullständig ledning för vårt omdöme i detta afseende.
Som vid detta tilllälle diskussionen förunderligt nog icke vidrört den frågan huruvida Riksgälds-kontoret fortfarande bör anförtros att upptaga statens lån, anser jag mig endast böra nämna att det allmänna omdömet i detta afseende af erfarenheten vunnit en stadga, som såmedelst föranleder en kommande representations bedömande att bättre ordna denna för landet vigtiga angelägenhet.
Som en allmän regel ber jag dock få nämna att ett kollegialt verk, i de flesta fall, omöjligen kan lyckas att på ett tillfredsställande sätt afsluta statslån, och att detta förtroende bör öfverlemnas till en med full frihet handlande, ansvarig negosiatör.
Jag vill icke längre uppehålla R. o. Ad:s tid, utan blott hemställa om bifall till det sätt, hvarpå Utsk:t afgjort frågan.
Den 3 Februari f. ni.
271 Hr Åke rman, Fredrik:
Med anledning af hvad som förekommit i nu föredragna punkt, hvari det talas om förberedelser till lånet, ber jag få uttala min tanke, som öfverensstämmer med den siste värde talarens, eller att om man vill upptaga ett lån, hör man icke gå till väga såsom man vid de sednare jernvägslånens negocierande gjort,eller genom kungörelsers utfärdande uppmana spekulanter alt bär i Stockholm framställa sina anbud, så vida man vill vinna ett gynsamt resultat.
I England och Frankrike är ett dylikt förfarande lämpligt, ty der känner hvarje bankir den vanliga formen och vilkoren för statslån, och om han erbjuder t. ex. 90 eller 91 proc., vet både låntagare och långifvare hvad det betyder.
Icke så hos oss, som måste göra lånen utrikes.
Man kan ej bedöma hvad ett lån kostar, förr än man kommit öfverens om alla punkter i lånekontrakten och dessa måste rättas efter olika bruk i olika länder.
Endast vid underhandling med Tyska kapitalister går saken lättare, då vi för Tyskland redan hafva ett formulär; och icke må man föreställa sig att alla Europas bankirer komma hit, för att inställa sig hos Riksg.-Kont., utan man måste uppsöka dem, för att underhandla om de serskildta vilkoren.
Häraf följer ock att, om man vill afsluta lån på fördelaktiga vilkor, så måste man uppdraga åt en eller flere personer att afhandla örn platser der lånet sökes.
Så skedde äfven med upptagandet af det första jernvägslånet, som jag, efter uppdrag af mina dåvarande kolleger i Riksg.-Kont. lyckades upptaga, och att detta lån, med afseende å då rådande penningkris i Europa, gjordes fördelaktigt, har ingen kunnat bestrida.
Än bättre skulle resultatet hafva blifvit, då 1860 års jernvägslån negocierades, ty vid den tiden var konjunkturen gynnsam på de större penningemarknaderna, men man kunde nu icke förfara såsom förra gången, sedan tvenne ledamöter i ett annat
Stånd genom väckta motioner protesterat deremot samt påyrkat att den blifvande låne-negociationen skulle försiggå offentligen här i Stockholm.
Detta misstroendevotum föranledde mig att undanbedja mig det af II. o. Ad. mig tilldelade förtroende att qvarstå såsom fullmägtig i Riksg.-Kont., och inverkade, om jag ej misstager mig, på Riksg.-Kont:s styrelsesätt att gå till väga vid nya låns upptagande.
Den a3 Octobcr f. m. 3oi sådant, eller hvad man derifrån lian sluta till nuvarande förhållanden?
Man har vidare åberopat
Spanska kyrkogodsen och deras numera skedda indragning till slaten; men till hvad ändamål har detta skett?
Jo, till betalande af statens skuld; och jag förmodar, att det äfven för oss kan vara godt i framtiden att hafva någon kronojord att lemna i underpant, i händelse vi skulle nödgas upptaga lån.
Vid en föregående riksdag uppstod fråga derom, att grundskatterna i Skåne, Halland och Blekinge holde, liksom i det öfriga Sverige, utgå efter markegång i stället för det låga kronovärdi, hvarefter de hittills blifvit utgjorda; men man fann förslaget obilligt, såsom störande äganderättsförhållanden, och staten ansågs böra försaka denna sin fördel.
I omvänd ordning är förhållandet enahanda här; och det vore lika obilligt af skattejordens nuvar. innehafvare att fordra nedsättning af de skatter, under beräkning hvaraf de blifvit ägare till sina hemman.
Men om staten gjorde denna eftergift, hvad vore väl som hindrade nuvar. ägarne att i förhållande derefter uppsätta köpeskillingen vid afsalu så högt, att den blifvande ägaren befunne sig i lika betryckt tillstånd.
Äfven han kunde då hafva lika skäl att komma med nya anspråk på statens mellankomst till hans lindring.
För öfrigt har jag väl länge hört talas om det betryck, hvari allmogen skall befinna sig i följd af grundräntorna; men jag har sjelf talat med många af allmogen, och merendels funnit dem anse sig vida mindre olyckliga, än man velat förespegla oss.
Jag har knappt hört någon, så framt han ej varit af andra förvillad, finna sig obelåten; och skattebonden befinner sig åtminstone alltid i bättre omständigheter än frälsebonden.
Men hvarföre börja då icke de herrar, som tala så mycket om allmogens förtryck, att sjelfva först nedsätta sina frälseskatte!'?
För min del kan jag ej tro annat, än att skatteallmogen är den bäst belåtna classen i samhället; och detta bestyrkes äfven af Just.Statsministerns årsberättelse.
Ty hvem är det, som förkofra!' sig i landet?
Icke är det R. o. Ad., hvars jordvärde årligen minskas betydligt.
Slåndspersonsclassens förmögenhet ökas visserligen något; men mest skattejordsägarnes.
I följd häraf anser jag det vara en förvillelse att tro grundräntornas afskaffande eller nedsättning vara af något behof påkallad.
Jag tillstyrker således bifall till betänk.
Hr Hegardt, Christian Bernh.:
Med tillfredsställelse har jag läst detta SlatsUtskrs sakrika belänk, och funnit, att Utsk. uppfattat frågan ur den enda riktiga synpunkten, samt för sitt tillstyrkande anfört skäl, fullkomligen öfvertvgande för en hvar, som förmår och vill grundligen bedöma detta vigtiga ämne.
Alla dessa ofta förnyade försök och förslag, att borttaga grundskatterna och vältra bördan deraf på andra medborgare, härröra uppenbart från för-» Den a3 Octobcr f. m. villade begrepp om grundskatternas natur; ty de äro inga utskyider för ntivar. innehafvare af jorden, utan endast ränta på en skuld till staten, som de öfverlagit och beräknat, eller bort beräkna, då de genom köp, a rf eller annat laga fång dertill förvärfva t äganderätt.
Att borttaga dessa skatter vore således att skänka åt en och taga från en annan, hvilket desto mindre vore enligt ined rättvisa och billighet, som det skulle ske till förmån äfven för rika och förmögna ägare, som icke haft anledning att förvänta och icke behöfva en sådan eftergift eller skänk på statens bekostnad.
Med samma skäl, som man nu yrkar grundskatternas borttagande, skulle man äfven kunna framkomma — och utan tvifvel skulle man snart nog framkomma — med anspråk på statens biträde till afbördande af den intecknade skuld, hvarmed, som man säger, jordbruket är betungadt.
Det behöfver ej anmärkas, huru orättmätigt och obilligt ett sådant anspråk vore, och dessutom huru omöjligt att uppfylla.
Jag instämmer på grund häraf med de flera talare, som yttrat sig före mig i samma mening och anhåller, då inga skäl till återremiss förefinnas, att betänk, måtte bifallas.
Om än, såsom den siste talaren yttrat, en villfarelse eller förvillelse i begrepp ligger till grund för den olika tanka, som jag i detta ämne med talaren hyser, tvekar jag likväl ej att uttala min öfvertygelse.
Skulle jag följa den värde talarens argumenter, sä skulle jqrdbruket hos oss, i stället för att vara betryckt, såsom det i allmänhet anses, vara det lyckligaste i verlden, särdeles om det, i förening med anspråket på någon lindring i grundskatterna, kunde påräkna, såsom talaren sagt, att äfven få sina enskilda inteckningar inlösta af staten genom åtagen bevillning.
Men detta hörer icke hit.
Hvad sjelfva saken angår, bekänner jag, att jag för närvar, ej hoppas eller vill yrka bifall till motionen, ehuru jag tror, att Hr af Billbergh missförstått motionärens mening, dåden värde ledamoten endast talatom tvenne slag af grundskatter, och från statens äganderätt till kronojorden velat deducera deras bibehållande; ty motionären har talat om ett visst öfvermått af skatter, och lika med honom tror jag, att man bör sträfva till det mål, alt skattebördorna i möjligaste mån trälfa alla medborgarclasser lika.
Jag hemställer vidare, om icke jordbruket hos oss är mera tryckt af skatter, än andra classer; och då jag icke med Hr v. Hartmansdorff kan anse delta som ett lyckligt förhållande, har jag trott, att någon lättnad för jordbruket vore af billigheten påkallad.
Det återstår då att tillse, huru en sådan lättnad skulle kunna åstadkommas; men vägarna äro här olika.
För min del har jag varit af den tankan, att jordbruket borde i främsta rummet lindras på annat sätt, och har jag härom förut yttrat mig; jag vill derföre nu blott tillägga några ord i anleda, af Hr v.
Hart - Den 23 October f. m. 3o3 mansdorffs och några flera ledamöters yttrande.
Hvad Hr v. Hartmansdorff sagt om nyttan af höga skatter lärer få stå för talarens enskilda räkning och behöfver ingen vidlyftig vederläggning.
Han har väl sagt, att köpeskillingen för jorden derigenom blir mindre och att allmogen således får lättare att tillhandla sig egendom.
Detta låter visserligen väl; men om man för den mindre köpesumman äfven får mindre afkastning än i andra näringar, lärer vinsten blifva ingen.
Samme ledamot har för öfrigt klandrat hemmansklyfningen, som just har till hufvudsakligt ändamål att lemna tillfälle för den mindre förtnögne att blifva jordägare, och dessa tvenne citerade yttranden af talaren synas således icke väl correspondera med hvarandra.
Jag erkänner dock för min del en annan olägenhet af hemtnansklyfningen, hvilken den likväl har gemensamt med de låga köpeskillingarna, nemi. att den erbjuder tillfälle att lägga alltför små capitaler i jordegendom och derigenom Joekar personer att slå sig på jordbruksnäringen utan tillgång till nödigt förlag.
I motsats mot Hr v. Hartmansdorff tviflar jag således icke, att ett högt pris och hög afkastning skulle vara bättre för jordbruket, än det nuvar. motsatta förhållandet.
Jag yrkar i följd häraf afslag å betänk., icke derföre, att jag nu hoppas någon framgång för motionen, utan derföre, att jag ej kan godkänna Utskts principer, isynnerhet den, hvarmed betänk, slutar: att den jorden åtföljande grundskatt bör blifva den, som sist skulle komma i fråga att förminskas eller borttagas.
Jag vet ej, hvad Utsk. här menar med ordet sist, och nödgas på denna grund rösta för afslag.
Jag skall vara ytterst kort och inskränka mig till blott en enda reflexion.
Det måste i sanning bland nationalrepresentationer endast vara den Svenska förbehållet att yrka, på sätt här skett, att höga skatter äro för näringarna nyttiga.
Detta är någonting så orimligt, att jag ej behöfver yttra mig deremot; men jag anhåller att få fästa Ståndets uppmärksamhet derpå, att StatsUtsk. delat denna åsigt, då Utsk. sagt, att grundskatterna äro de, som sist böra borttagas, hvilket vill säga, att dessa skatter icke skulle kunna komma i åtanka, äfven om någon lindring i skattebördorna i allmänhet kunde äga rum.
På det Ståndet icke genom bifall till betänk, måtte godkänna en sådan sats, förnyar jag min begäran om afslag.
Hr Hegardt:
Lika stor villfarelse och ännu större än den förvexling, som sker emellan grundskatter och bevilln. eller afgift efter inkomst, är den förvexling, som göres emellan jordbrukare och jordägare; ty emellan dem är en ganska väsendtlig åtskillnad.
Jordbruket kan florera, under det jordägarne äro skuldsatta eller tvärtom.
Men det synes, som man ej ville erinra sig, att innan jorden kan haf - 3o4 Den a3 Octobcr f. ra. va något värde i löp, måsle den först betala brukningskostnaden och räntan på förlagscapitalet.
Den jord, som ej mäglar det, är knappt värd att odlas, an mindre alt köpa.
Det är endast öfverskottet, den rena behållningen af dess production, som bestämmer jordens försäljningsvärde eller dess köpeskilling.
Men då är det också klart, att ingen betalar mer, än som motsvarar detta öfverskott, och jordägaren kan, ehvad han köpt en egendom lill högre eller lägre pris, ej begära mer än vissa proc. af jordens sålunda bestämda rätta välde, hvilka proc. i allmänhet alltid och allestädes måste, enligt sakens natur, understiga landets vanliga penningeränta, så att, om till exempel denna vore 5 proc., bör för capitaler, använda till jordegendoms köp, liögst kunna beräknas 4 proc.' o. s. v. Jordbruk och jordegendom äro således två olika saker, fastän de ofta här i Sverige äro förenade i samma hand.
Så orimligt det vore att begära, det man skulle kunna lefva af räntan på ett capital af endast några hundra r:dr, lika orimligt vore det, om detta lilla capital lägges i jordegendom, att deraf, såsom jordägare, förvänta sitt nödtorftiga uppehälle.
Den, sorn ej har större capital att nedlägga i jordegendom, mäste lefva af sin arbetsförmåga, och sådant är äfven förhållandet i andra länder.
Jag har sett länder, der jordägande äro ofantligt rika, men jordbrukarne klädda i trasor; och andra förhållanden kunna föranleda dertill, att jordbrukaren vore väl behållen, fastän ägaren fattig, gäldbunden eller i concurstillstånd.
Arrendatorn eller den, sorn brukar egendomen, folket, som derpå använder sin arbetskraft, kan, det oaktadt, deraf äga sin bergning och ersättning för kostnad och möda.
Likgiltigt kan det vara för dem, om den överskjutande rena behållningen går till fastebrefsägaren eller hans creditorer, till staten eller någon allmän inrättning.
Sist får jag säga, att om något skäl funnes för en framställning som den ifrågavar., vore det endast under förutsättning, att jorden ännu innehades af samma ägare, som då grundskatterna först infördes; men då förhållandet, efter århundradens förlopp, icke kan vara sådant, så kan borttagandet aldrig ske på ett rättvist sätt annorlunda, än att dessa grundskatter capitaliseras och nuvar. ägaren, i vederlag till staten, betalar ett deremot svarande capital.
Man skulle likväl på detta sätt ungefärligen komma till samma resultat som nu; ty i samma mån grundskatterna minskades och upphörde, ökades jordegendomens försäljningsvärde och dermed, vid inträlfande köp och arfskifte!!, anledningarna till högre skuldsättning för de nya ägarne.
Det lönade således föga mödan, helst Utförandet alltid blefve förenadt med stora svårigheter.
Jag har blott velat tillägga delta i anledning af Gr. v. Fersens yttrande, och förnyar min begäran om bifall till betänk.
Dea 23 Oktober f. m.
Oaktadt de benägna upplysningar, som den siste talaren lemnat om skillnaden emellan grundskatter och bevilln., måste jag dock fortfarande vara af motsatt mening med honom; och hvad beträffar skillnadan emellan jordägare och jordbrukare, torde jag få erinra, att statens ändamål just bör vara att ställa så till, att ägare och brukare blifva förenade i samina person, såsom mest befordi anele jordbruksnäringens förkofran, men att staten sjelf nu hos oss är jordägare.
Det var också derföre, jag citerade Spanien, hvarmed jag blott åsyftade att visa den vanmagt, som blir följden af statens äganderätt till jorden.
Man har sagt, att med samma skäl, som grundskatterna borttoges, skulle man äfven kunna göra anspråk på eftergift i jordbrukets intecknade skulder till enskilda; men skillnaden är, att dessa kunna afbetalas och att jordbruket således kan arbeta sig derutur, hvilket ej är förhållandet métl skatterna.
Då man för öfrigt så mycket omtalar, att skattejordens innehafvare blott är att anse som arrendator, åt hvilken all lindring vore en orättvisa emot öfriga medborgareclasser, erinrar mig delta, huru Engelska aristokratien åberopar sina arrenden för att motsätta sig all reform i spannmålslagarna; och det gifves ingen orimlighet, till hvilken man ej kan komma genom en sådan tillämpning af contractsläran.
Sjelfva slafven har ingått ett contract; men naturrätten förbjuder att sträcka contractet öfver en viss gräns.
En talare har åberopat nyttan af höga skatter, såsom befordrande låga köpeskillingar; men efter en sådan princip skulle det ju vara ändå nyttigare, om skatterna blefve så höga, alt hvar och en linge ett hemman för intet, och jag hemställer, huru belåtet samhället dermed skulle vara.
En annan talare har citerat en af honom sjelf utgifven brochur om nitton eller tjugo fördelar, hvarmed jordbruket sedan 1809 skall blifvit hugnadt; men jag frågar, om väl alla dessa förmåner till beloppet gjort någon verklig nedsättning i jordbrukarens skattebördor?
Debetsedlarna torde härpå kunna tjena lill svar.
I anledn. af en annan ledamots yttrande, att han knappt träffat någon bonde, som ej varit belåten med sin ställning, torde jag endast få hänvisa den värde talaren att samtala med den nu samlade Representationen af BondeSt., då jag tror, att han skall få höra något helt annat.
Så länge man ej kommer öfverens om sjelfva hufvudprincipen, eller huruvida grundräntorna äro att anse såsom skatt eller arrende, är det icke möjligt att komma till något resultat.
De, som instämma med motionären, anse dem som skatter; de andra deremot som arrenden, och derifrån hela skillnaden.
Det har emedlertid redan blifvit så mycket taladt härom, att jag endast vill tillägga, att om man yrkar eftergift i grundskatterna, skulle i5 H. 39 3o(i Den a3 October f. m. man med samma skäl kunna yrka, att staten skulle efterskänka arrendet af sina kungsgårdar; ty det måste vara samma förhållande.
Då jag för öfrigt blifvit uppmanad att bland de nitton artiklar, hvarmed jordbrukets bördor blifvit lättade, uppgifva, hvilka minskat debetsedlarna, får jag förklara, att ehuru jag icke nu kan erinra mig alla, kan jag likväl försäkra, att deribland finnas flera af denna beskaffenhet.
Särskildt påminner jag mig nu saltpetergärden, som blifvit alldeles borttagen, och passevolanceafgiften, som blifvit nedsatt.
Fersen har funnit min uppgift oriktig, då jag sagt, att motionen endast åsyftat grundskatternas öfverflyttning på beviiln. i den mån, tull- och brännvinsafgifterna dertill lemnade tillgäng.
Jag tror likväl, att detta fullkomligt instämmer med motionen, och att hvad Gr. v.
Fersen anfört endast afser motiverna, af hvilka jag icke ingått i någon granskning.
Men äfven vid en sådan granskning kan jag icke medgifva, att någon ojemnhet i beskattningen numera äger rum till följd af grundskatterna, ehuru de väl frän början drabbat ojemnt; ty dessa förhållanden äro numera jemnade genom köpeskillingarna.
Icke heller kan jag medgifva, att grundskatterna i någon mån bidraga till jordbrukets vamnagt, i händelse en sådan verkligen äger rum.
Jag skulle tro, att den beror på öfverdrifven skuldsättning och hög lefnadskostnad, helst man vet, att jordens skuldsättning hos enskilda uppgår till 70 millioner, hvaraf räntan utgör dubbelt emot grundskatterna.
Men då man så mycket talar om jordbrukets vanmagt, bör det icke lemnäs oanmärkt, att BondeSt., enligt Just.Statsministerns årsberättelser, ökat sin förmögenhet under de tio sista åren intill 1831 med egendom till ett värde af öfver två millioner och under år i8i2 ensamt till ett värde af 45a,000 r:dr på de öfriga Ståndens bekostnad, deraf man må sluta, huruvida någon vanmagt hos jordbruket äger rum; och i allt fall kan jag icke medgifva, att, äfven om vanmagt finnes, orsaken dertill är att söka i grundskatterna, ty då skulle man äfven kunna påstå, att alla arrendatorer blifva ruinerade genom de arrenden, de utgifva.
— Jag yrkar bifall till betänk, och får i annan händelse på förhand begära votering.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställde propos. till bifall å StatsUtskrs utlåt. Wto 275.
Jag hemställer, om icke Hr Dalman skulle vilja afstå från den begärda voteringen, enär intet resultat i sjelfva saken dermed kan vinnas.
Det är visserligen en vigtig consideration att icke onödigtvis upptaga R. o. Ad:s tid med en votering; Den a3 O c to ber f. m.
307 men då dertill åtgår endast tre qvarts timma, önskade jag gerna att på siffran få se, huru opinionerna i denna vigti— ga fråga äro inom Ståndet delade, och jag kan således ej afstå från min begäran om votering.
Hr Lagerhjelm: Då Hr Dalman endast synes åsyfta att utröna opinionen inom Ståndet, hemställer jag, om han icke i detta afseende utan votering kan åtnöjas med hvad såväl nu som vid ett föregående tillfälle i början af riksdagen blifvit i ämnet yttradt.
Upplästes till justering och godkändes följande voter:sproposln:
Den, som bifaller StatsUtskrs utlåt.
N:o 275 i fråga om lindring i grundskatterna genom förhöjning af tull- eller bevilln:safgifter, voterar ja; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad.
N:o 275.
Ad. åtskiljdes kl. % till 3 e. m.
Thorsdagen den 23 October 1834» Plenum kl. 6 e. m.
Justerades a:ne prot.utdr. för denna dag f. m.
Upplästes till justering och godkändes nedannämnda från Exped.Utsk. insända förslag till R.
St;s und. skrifvelser till K. M., nemi.:
N:o 161. i anledn. af K. M:s nåd. propos. om afskrifning af en i saltpeterfondens räkenskaper balancerad summa, utgifven såsom lån till Carl Gustafs stads gävärsfactori; N:o 162. i anledn. af K. M:s nåd. propos. om afskrifning af Upsala academis skuld till Riksg.cont. för ett erhållet lån till fullbordande af det nya bibliothekshuset i Upsala; N:o 163. med framställning, att af de från länen inkommande statistiska tabeller till de s. k. femårsberättelserna endast ett sammandrag må ti|l trycket befordras; Den a3 Octo ber o. m.
Nio 164. angide portoafgiften för inrikes brefvéxlingen; Nio i65. i anledn. af K.
M:s nåd. propos., ang:de con trollerna för belåning af tackjern på Stockholms våg; Nio 166. i anledn. af K. M:s nåd. propos. till R.
St., angele utmynlningsgruuderna för kopparskiljemynt och ducater; Nio 167. angide grunderna för ett nytt system för Rikets silfvermynt; Nio 168. örn upphörande af spö- och risstraff för vissa brott; Nio 169. röride underhållet af den på statens bekostnad genom en del af Dalarna, Helsingland och Jemtland under anläggning varande väg.
Föredrogs ånyo och bifölls StatsUtskis den iS dennes på bordet lagda utlåt.
Nio 276 i anledn. af gjorda anniärknir vid betänk.
Nio g3, röride nedsättning i priset å det krut, som för bergssprängningsarbeten utlemnas från Kronans förråd.
Till pröfning företogs StatsUtskis d. 18 dennes på bordet lagda utlåt.
Nio 278 i anledn. af Frih.
Ehrenborghs motion, att en del af anslaget å gide hufvudtiteln måtte användas till amortissementsfond för lån, som borde upptagas för att användas till jordbrukets och näringarnas afhjelpande.
Hr Gunther, CarF Gust.:
Ehuru jag gillar Utskis afstyrkande af det sätt, Frih.
Ehrenborgh föreslagit att disponera gide hufvudtiteln, kan jag ej dela den mening, Utsk. uttrycker till svar på frågan i huruvida i allmänhet statens credit bör användas till understöd för näringarna.
Redan under öfverläggningen om StatsUtskis betänk.
Nio 87 yttrade då varande ordföranden i StatsUtsk. enahanda mening, som man får läsa | det nu föredragna utlåt.
, nemi. att näringarnas förkofran hufvudsakligen h v i 1 a r på näringsflit och n ä r i n g s s k i c k I i g h e t, hvaraf man skulle kunna draga den slutsats, att Utsk. anser sig hafva gjort nog för jordbruksnäringen genom det till institutet vid Degeberg tillstyrkta anslag.
Men om man ej bereder och anskaffar tillräckliga tillgångar på capitaler till förlag, mot låg ränta och förmånliga villkor, hvaraf jordbruket hos oss har synnerligt stort behof, så kan näringsflit och näringsskicklighet ingenting uträtta, allraminst i ett så penningfattigt land som Sverige, der jordbruksnäringen erfordrar större förlag, än i de flesta andra länder.
Uti den reservation, Frih.
Palmstjerna bifogat StatsUtskis utlåt.