Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kort före stadens brand gifte sig Anton Schrowe med principalens dotter — en stilla, tystlåten kvinna, som gick omkring i de stora, gammaldags rummen med ett så ängsligt utseende, som om hon hvarje minut väntat en olycka.
Ännu i två och tjugo år hölls affären uppe; sedan blef det konkurs, och det kunde mannen icke öfverlefva.
Margits far, farfaderns namne, måste då afbryta sina studier, men antogs, ehuru ung, till föreståndare för bankfilialen.
Naturligtvis är äfven detta länge sedan.
Den gamla, lilla köpstaden, i midten rutig och reglerad efter branden, har hvita, gula och röda envåningshus mellan raka och breda gator.
Som en pärla på ett blått band ligger den å ömse sidor om ån ... påstår befallningsman Behr; hvarje gång tillägger doktorn ironiskt, att i så fall är forsen nedanför bron den knut, som hindrar skatten från att med strömmen halka ut i hafvet.
Och hvarje gång gör detta infall mycken lycka.
Margit föddes en söndagsmorgon i början af juli; fadern hade just hunnit ut till villan — eller Varfvet som den kallades.
Redan som tio-tolfåring var hon stadigt bygd och fyllig; resande främlingar, som stucko sig in i affärer, nickade ofta beundrande åt den halfvuxna flickan, som vårdslöst satt uppkrupen på pulpetstolen, i kort kjol och högröda strumpor, piskande kängklacken med linealen.
Apotekseleverna, hvilka vintertid stundom passade på att kasta snö på henne genom porten i planket, när hon gick förbi till skolan, tykte att hon såg pojkaktig ut.
En gång skrek en af dem det åt henne.
Då slängde hon beslutsamt griffeltaflan ifrån sig, gjorde ett djärft språng öfver en våt drifva — provisor Sedegren råkade i detsamma komma ut genom laboratoriedörren, annars ...
Emellertid gaf denna händelse henne något alldeles särskildt att tänka på.
Det blefve hädanefter kanske bäst att en smula ge akt på sig — icke balansera på alla broräck, hoppa öfver hvarje bredare dike.
Någon att taga till mönster viste hon icke; fröken Kärr var för sipp, och de tre flickorna Väppling för klumpiga.
När det där med skriftskolan var öfver, borde någonting ske.
Hon måste till hufvudstaden.
Jetta, som förestod hushållet, ansåg detsamma — den kära, välsignade faster Jetta! »Å, låt mig fara, pappa!
Jag ska vara så förståndig ... och inte lära mig några olater alls.»
Naturligtvis kunde pappa icke säga nej, ehuru brädfodringen af villan kostat vackra pengar; flickan behöfde ju se sig litet omkring, o. s. v. — »Det har du rätt i, pappa.
Du har så rysligt ofta rätt ... ibland.» Ja. hvem kunde motstå en sådan öfvertalning?
Icke direktör Schrowe.
Nästan ett helt år dröjde hon borta — det var visst i somras hon kom tillbaka, midsommartiden.
Huru roligt att återse och igenkänna hvarje detalj i omgifningen, efter att för första gången, och så rysligt länge, ha varit ute i den stora världen!
Hon körde själf från stationen, och när hon hunnit så långt, att hon kunde urskilja pastorsbostället med dess lummiga rönnar och röda plank, som färgade af sig, kände hon nästan gråten i halsen.
Snart därpå skymtade brons höga skrank fram mellan konsul Gardbergs uthus-källare och ena ladan på doktorns linda ... samma lada, där hon en gång lät Sixten Erik kyssa sig, i utbyte mot ett par skidor.
»Asch, hvad man kunnat vara barnslig!» — Bruset af forsen hördes alt tydligare, ju mera middagstystnaden tog till.
Just då hon åkte förbi kvarnen, steg en hjulbent mjölnare ut på trappan; tvänne hästar, spända för hvar sitt säcklass, trampade sömnigt i den smutsiga halm, som blåst fram öfver nedkörsvägen.
På gatorna lät hon Bläsen raska på, så att dammet yrde och drängen, som satt bakom, i vändningarna fick lof att gripa tag i hennes regnkappa för att icke slungas ur.
Tänk, hemmet låg kvar på sin plats: den kära, hvitrappade byggnaden, med långa, gulbruna ränder där takrännan läkt och regnvattnet sipprat ned långs väggen.
Men ena portstolpen var ny, det såg hon strax, och bagarstugustegen flyttad.
Efter kvällsvarden satt hon länge vid det öppna fönstret i sitt vindsrum, stirrande ut i den sällsamma, nattliga dagern.
Alla rönnar stodo hvita, syrenerna hade knoppar; luften var mättad af blomdoft.
Hon kom ihåg huru hon förr brukat slå boll med vallgossen på gården, just före sängdags, medan faster
Jetta satte plantor i trägården — kom ihåg det präktiga gömstället bakom hallonbuskarna i stenfoten, där lusthuset stått.
Och tankarna, som kommit i farten, fortsatte sina midsommarslekar, tils plötsligt en hågkomst från vintern sprang fram som kontrast.
Märkvärdigt!
När hon blundade, såg hon tydligt faster Jetta sticka täcke i matsalen.
Lampan på tallrik bredvid kritan ... en hög oleander i hörnet mot salen ... karaffen med svagdricka på skänken.
Mellan fönstren en aflång spegel i bronserad ram.
Kallt ute.
— Hvilka rika, stora minnen!
Stadsbornas »allas vår Margit» har ofta tilldragit sig uppmärksamhet.
Redan dagen efter hennes hemkomst förklarade några titulära farbröder, som för tjugo år sedan varit i Marstrand eller på kontor i Hull, att det fortfarande låg någonting sträft, kantigt och besinningslöst i hennes rörelser — detta hade de icke väntat — hon hade ju varit i pension.
Herre Gud, den Margit!
Stundom var hon häjdlöst uppsluppen, och skrattade då både högt och ihållande — dansade ovant, men trodde muntert att det nog skulle ge med sig som alt annat.
I promenaddräkt tog hon sig ståtlig ut.
Anletsdragen voro icke regelbundna, men mycket behagliga — doktor Mylläri vidhöll envist att hon »vuxit ifrån sig ... jag har ju skött henne» — och eftersom hon emellanåt klädde sig en smula öfverdådigt, samt var rask och frimodig i sitt sätt, blef hon snart en afgjord gunstling hos herrarna.
Detta antydde hon själf en gång, skrattande, med tillägget:
»men så tycka äfven flickorna att jag är taktlös».
Ibland, när det skymmer, blir hon nedstämd och får tårar i ögonen — ungdomliga, välgörande tårar, hvilkas djupa hemlighet hon icke förstår.
Men kanske erinrar hon sig moderns ord: »sen behöfver Maggie inte vara ensam».
❧
Enkefru Ottilia
Hilleström hade alltid visat sig som ett mycket märkvärdigt, likasom bevingadt fruntimmer — ett slags kommunikationsväsende familjerna emellan — en riktig gammal Nil, som regelbundet flödade öfver af välvilja och nyheter.
Hon ägde en underbar förmåga att tränga in öfveralt, och tillbragte gärna tiden med att söka placera sitt allmänna intresse i så många enskilda företag som möjligt.
När därför fröken Valborg Janson i somras flyttade till staden, emedan där sades vara så billigt att lefva, fann man det alldeles i sin ordning att enkefru
Hilleström beskyddande bredde ut sina vingar.
Och i dessas skugga kom fröken Valborg både värdigt och bekvämt ut till Schrowes — till Margits födelsedag, som firades med stor mottagning i villan.
Stället var ganska nätt beläget vid en fjärd, som troligen varit större i tiden; högt uppe på stranden såg man små vallar, där enstaka, gängliga vasstrån blifvit efter och upphunnits af den framryckande alskogen.
Ur ett hvalf af rönnar kröp en brygga ut i sjön, och ett lågt skrank omslöt den fyrkantiga platformen ofvan trappafsatsen, vid hvilken båtarna lagt till.
Nåja — på den öppna, litet sluttande gräsplanen framför verandan roade sig ungdomen.
Äfven några af de äldre, i synnerhet herrar, lekte med i allsköns maklighet.
Befallningsman Behr, en rödfnasig, mörklett ungkarl, som hade gikt i knäna, men mycket tykte om fruntimmerssällskap, hade föreslagit krocket — i den tysta förhoppning att spelet icke skulle bli honom för ansträngande.
»Behr är kvick i käften, men inte i benen,» skrattade Sedegren, som kastade volang med flickorna Väppling.
Då inträffade beklagligtvis ett missöde, för hvilket fröken Valborg Janson föll offer.
Det skulle framdeles småningom blifva kändt, att fröken Valborg Janson var särdeles fallen för missöden.
Hvad hennes ålder angår, så närmade hon sig antagligen trettiotalet, ifall icke detta redan var en öfvervunnen ståndpunkt.
Hon såg ut som om hon hade bestämt sig för att icke mera förändras till sitt yttre — ett yttre, som i alla afseenden var korrekt: ansiktet blekt, ögonen stora och beslöjade, munnen hopknipen.
Vanligen ytterst stel och ceremoniös i sitt sätt, tyktes hon städse beredd på att nådigt ge sitt gillande tillkänna, ifall någon visat den allra ringaste lust att taga hennes värnlöshet i laglig besittning.
Vid ifrågavarande tillfälle stod hon för sig själf, icke långt från de spelande.
Att hon därvid kunde bli utsatt för obehag, befarade ingen.
Men Behr var händelsevis förargad öfver det nyss fälda yttrandet, och använde på den grund sin klubba med sådan styrka och skicklighet, att klotet träffade fröken Janson ofvan ena fotleden.
Hon skrek icke; hon svimmade icke; hon tillät sig endast att långsamt neddigna i sittande ställning, hvarunder hon förskräkt betraktade den flock af yra, hjälpsamma människor, som frågade hvar det gjorde ondt.
Ingen öfvertalning kunde förmå henne att resa sig.
Det såg värkligen hopplöst ut.
Stadens student, herr Edvard, ryggade tillbaka för en min, som i sig själf ingen min var.
Befallningsman
Behr bad så mycket om ursäkt: det hade ingalunda varit hans afsikt ... han hade endast ...
Hilleström grep händelsens trådar i sin hand genom en förtydligande vink åt Margit, som just kom ut på verandan — och då lät den förnärmade damen beveka sig.
Hon gick till och med så långt i offervillighet, att hon mottog »den kära fröken Schrowes» arm.
Någon annan ville hon icke ha att skaffa med.
Det konstaterades snart att en obetydlig svullnad var hela olyckan.
När fröken Valborg, som genast borrat sig djupt in i ett hörn af Margits bekväma soffa, riktigt vågade tro på en sådan möjlighet, vågade hon samtidigt ett diskret litet leende, i det hon sporde:
»Jag får väl inte säga du?.. eller hur?»
Hon betonade ofta ett eller flera ord särskildt.
»Jo, gärna.»
Detta var inledningen.
I videbersån, dit toddybordet blifvit inburet, kunde befallningsmannen icke låta bli att säga sin mening rent ut: att Sedegren varit tämligen obelefvad, och att det främmande sjåpet såg tusan så ohälsosamt ut.
»Hvem bad henne sticka tårna i vägen!
Inte jag.»
Herr Edvard kände sig plötsligt helt intim och jämnårig genom att häjdlöst instämma såväl i beskyllningen som i skrattet, hvilket senare kulminerade just före andra koppen te; brickan afvisades med vänliga nickningar — studenten tog dock ett af småbröden.
Det sades i allmänhet om stadens student, att han var mycket lofvande.
För resten gjorde han just ingenting.
Under sin första termin hade han dock drifvit studierna så långt, att kyparena hälsade på honom, när han trädde in på operakällaren — det gick han nu och gömde i sitt hjärta.
De unga damerna viste icke hvad de skulle tro.
Margit var försvunnen.
De höllo hvarandra om lifvet, trippade ut på bryggan och turade om att ingenting se genom en lång skeppskikare.
Att herrarna pratade någonting dumt, kunde de förstå af munterheten.
Men inne i Margits kammare satt fröken Valborg fortfarande kvar i soffan.
Hon förmodade i sin oskuld, att en och hvar måste känna sig lycklig öfver att ostördt få disponera öfver hennes värnlöshet.
Och i den tron pekade hon hastigt på ett af porträtten i det album, som låg uppslaget på bordet: »Hvem är den där herrn med de stora mustascherna?»
»Berger — Sixten Erik Berger.
Min kusin.»
»Att inte han är här i afton?»
»Ja, du må väl undra ... men för bankens skull stannar vanligtvis antingen pappa eller Sixten i stan.»
En förmedlande paus.
»Han är sjuklig, din kusin ... inte sant?»
»Åtminstone är han numera mycket allvarsam och tungsint; säkert därför, att han inte känner sig frisk.
Men bra ser han ut ... tycker du inte?»
Valborg tillslöt ögonen helt och hållet, borrande sig ännu djupare in i soffhörnet, likasom för att undfly frågan.
Därpå slog hon den resolut ifrån sig:
»Lifvet bjuder oss så otaliga öfverraskningar.
Är han kär i dig?»
Margit, som stått med armarna korsade bakom ryggen — en älsklingsställning — strök otåligt sin tjocka, rödbruna lugg från pannan.
Hon kände nästan lust till en smula försmädlighet — men nej, den andra såg så hjälplös och bedjande ut.
Därför blef äfven svaret helt troskyldigt:
Det kan nog hända ... men jag tycker inte om honom.
Han är alltid så retsam, talar aldrig om förstånd, då det gäller mig; bara om instinkter.
Det vill säga — nog tycker jag ju om honom, men inte på det sättet.»
»Ja, jag förstår,» de beslöjade ögonen vidöppnades, »min kusin är annorlunda; du ska få se.»
»Hvem menar du?»
»Valentin Janson — han har sett dig i våras på teatern.
Har du värkligen aldrig hört talas om honom?
Kaptenen på Ran ... han kommer hit snart för att lasta konsul Gardbergs tjära.
Du ska få se.»
Konsul Gardbergs tjära — Margit hade icke hört ett enda ord om den affären.
För första gången under hela kvällen betraktade hon med ett visst nyfiket intresse den sirliga, lilla damen, som ånyo nästan tillslutit ögonen.
»Inte sant, Margit ... vi ska bli vänner för framtiden, vi båda?»
Faster Jettas röst ljöd i trappan — gästerna ville taga afsked.
Genast märktes en nervös ryckning i fröken Valborgs mungipor, de likasom bildade vinkel, och ansiktet fick ett halft smärtsamt, halft resigneradt uttryck.
Margits goda hjärta tog utan betänkande öfverhand.
»Jag kommer strax, faster!» ropade hon ifrigt.
Och när fru Hilleström i full utrustning blef synlig utanför på verandan, öppnade hon fönstret och lutade sig ut: »Förlåt, att jag försummat mig, tant, men ... ja, Valborg har lofvat att stanna kvar här»...
Då slog enkefru Ottilia
Hilleström ihop sina vingar och tänkte: »Det kära barnet ... skada bara, att Valborg inte fick träffa Berger.»
Men när alla båtarna hunnit ett stycke från land, föreslog studenten ett allmänt hip-hip-hurra-a-a och vinkade med mössan åt fröken Schrowe, som barhufvad, käck och omedvetet vacker stod ute på bryggan.
En ljum höstvind stryker fram öfver staden och går till sjöss.
Det är marknad, och ovanligt mycket folk har tillströmmat.
Eljes äro de stora gårdarna mestadels toma — nåja, vattenkärran med sin så eller möjligen en rund blomsterrabatt midt på planen.
Bomvaktarn uppfångar bropengar af kanske ett tiotal främlingar i veckan, och tullgrinden vid bryggeriet öppnas dagligen knappast oftare — det vill säga för dem, som nödgas åka de två versten ned till hamnen, nära åmynningen.
Därifrån är det en half timmes rodd till Varfsholmen, vid hvars pålbrygga ångbåtarna lossa och lasta.
Ja, i allmänhet råder mycken stillhet.
Ortens traditioner, sådana de efter branden utbildat sig, ha omärkligt gått från seger till seger, och hufvudstadsvanor, hvilka möjligen insmugglats i form af någon ny ungdom till tjänsteman, drunkna altför snart i en uppsjö af småbestyr — eget hushåll, med en eller annan skrynklig madam att sköta köket.
En hvar måste rätta sig efter dieten för att tåla klimatet.
Vanan gör lyckligtvis resten.
När oljelyktorna tändas om kvällen, snafvar någon ensam piga till bagarn genom mörkret.
Träffas då två ungherrar ute, så anse de det som en högre vink om att gå till gästgifveriet — på en stund.
Fröken Kärr, som återvänder från sin syförening, varsnar huru de två glödande papyrosserna vika in genom den syndiga porten.
Hvilka voro de?
— Hemma väntar kvällsvarden.
Men nu är det marknad.
I den nyckfulla blåsten fladdra gula och röda löf öfver de uppblötta gatorna, där skrytsamma bönder köra af och an i sina nedstänkta åkdon.
Hötappar och halmstrån tråda en munter hvirfveldans utmed plank och väggar, ränna som rasande framåt, tils de få motvind i ett gathörn, slungas tillbaka, spridas, fastna i rännstensgytjan eller slå närmaste fotgängare i ansiktet.
På alla gårdar stå urspända hästar, grant utstyrda med blänkande seldon och klockor, som pingla vid minsta rörelse.
I bodarna svettas betjäningen, byflickorna tugga hvetebullar och flina, medan bröder och fästmän dricka ur flaskmynningen i någon portgång.
Gående häjda de åkande för att byta ett par glåpord eller en klocka, folkskolepojkarna tränga sig i skock mellan kärrhjul och käringar, och när sedan några regndroppar dugga, varsnas här och där ett herrskapsparaply vid bleckslagarståndet eller hos den kringresande juvelerarn.
Polisen, hvaraf för tillfället värfvade småborgare utgöra flertalet, armbågar sig fram mellan de köpslående hoparna, och häktas en skrikande grälmakare.
så bilda alla, som se det, cortège.
Hej och hallå!
Vid spruthuset hålla hundarna konselj och ställa till slagsmål.
I bank-kontoret stå de besökande tafatt och stilla i kö för att komma till disken.
Det luktar vadmal ock inpyrd, dålig tobak i förstugan, hvarest bönder ock landthandlare vänta med döda blickar ... somliga med papper mellan händerna i hattkullen.
En kvinna gläntar på yttre dörren och tvekar att stiga in, en annan knyter brådskande sina kängremmar, med foten mot stentrappan.
Organisten, som skall omsätta en växel, vill vara förekommande och upplyser om att kontoret ännu är öppet en timme, hvarpå bägge stiga in, fälla ned sina kjolfållar och stryka sig förlägna om näsan med afvigsidan af handen.
Två emigranter hålla på att växla sitt mynt, och stadens student är misslynt, emedan han ej slipper fram och Berger låter honom vänta så tusans länge ... lumpna sjutton och en half mark i ränta!
Innanför, i privatkammarn, sitta befallningsman Behr och konsul Gardberg; de röka vid ett glas konjak, ha haft några större transaktioner ock äro sedan gammalt förtroliga med direktören.
Denne, Anton Schrowe, skrifver borta vid fönstret, mot kvilket hans stadiga axlar afteckna sig ofvan pulpeten.
Han är medelstor till växten, med svart, mot spetsarna grånadt helskägg.
Margit kommer in på ett ryck för att träffa Berger — gamla herrarna hälsa.
Hon tyckes tveksam, vänder plötsligt om igen, stannar ännu ett ögonblick, men stänger därpå beslutsamt salsdörren efter sig.
»Hvad det ändå är för en styf flicka!»... tänker konsuln.
När Margit i morse kom ned från sitt vindsrum, stod Sixten Erik vid frukostbordet.
Han såg upp helt flyktigt och hälsade.
Men denna enda blick var alldeles nog för att säga honom, att hans vackra kusin hade en begäran i beredskap.
Han undrade blott hvad den gälde, och huru pass direkt den skulle framställas.
Hon vände sig helt oskyldigt till honom.
Han viste väl — hon hade hört det af Valborg Janson — att en ångbåt väntades?
Ja tack, det viste han.
»Jag menar, att den väntas just i dag ... för att ta Gardbergs tjära.
Det lät riktigt affärsmässigt.
»Jaså, Gardbergs kära ... hvem är det?»
Asch, så han alltid skulle vara förarglig!
Inte ens en half stafvelse af värklig nyfikenhet, men dumma ordlekar huru mycket som hälst.
Hon slog i åt sig kaffe.
»Bruka de inte ha frukt på de där båtarna?
Apelsiner?»
»Mycket möjligt.»
»På torget fins då rakt ingenting.»
»Jag såg väl miste nyss; då var där öfverfullt — på torget.»
Han vek långsamt ihop servetten.
»Vill du inte skaffa mig lite frukt, Sixten?»
»Gärna, om jag bara hade tid.
Men det har jag inte på en marknadsdag.»
»Nej, det är ju klart ... hur skulle du det!»
Berger endast nickade godmodigt och lämnade rummet.
Margit var blek af förargelse.
Om nu äfven hela världens Sixten-Erikar gjorde sig viktiga, så skulle hon ändå ha sin vilja fram!
Konsul Gardberg ämnade sig naturligtvis ned till hamnen, och han var ju dessutom ångbåtsagent.
Strax efter middagen tog hon fadern under armen.
»Vi ska gå i enrum, pappa lilla.»
Schrowe blinkade öfvergifvet åt faster Jetta — det betydde så mycket som:
»nu är jag ohjälpligt förlorad!»
»Du har själf inte en aning om, hur hjärtans rar och snäll du är, pappa; det är alt hvad jag ville säga dig.»
Margit skrattade öfverdådigt och lutade sig lätt mot faderns knä.
»Och nu far jag på ett litet, litet ryck efter frukt ... för din och hushållets räkning ... det är med pappas goda vän och goda minne — konsuln.
Är du inte skyldig mig fem mark, pappa?»
Direktörens min uttrykte den innerligaste förtjusning.
Margit kyste honom.
Och därmed var den saken klar.
Emellertid förvånade det henne efteråt — fadern hade nyss låtit undfalla sig frågan:
»Att du inte hällre tar Sixten?
Du vet inte hur präktig och arbetsam han är.»
»Det vet jag visst ... så arbetsam att han knapt hinner titta på mig ens.»
För att vara enkling och öfver de fyratio, hade konsul Gardberg bibehållit sig utmärkt väl.
I synnerhet hans gång var mycket ungdomlig — och kännspak genom sin vaggning.
När han fick höra guddotterns förslag, lyste de något blodsprängda ögonen och pipskägget darrade — »de flickorna, de flickorna!.. ska gamlingen ut på kurtis igen?
Ja, ja, kom hit, ungtuppar ... ännu är det Ossian Gardberg, som har tur.»
Margit smålog.
Konsuln räkte ridderligt sin hand och hjälpte henne upp i kärran.
Sedan gick det helt vigt för honom själf — till och med fotsacken lyckades han knäppa; kontoristen höll tömmarna under tiden.
»Jag har båt och roddare där nere» — han hälsade med en upprymd och stolt gest på doktorn, som just vek om hörnet — »och nu ska vi låta det gå raskt undan.»
»Seså, låt mig köra!»
»Kan jag vara säker?»
»Fullkomligt.»
Hon stack piskan ned emellan dem — »den behöfva vi inte.»
Så bar det af, så fort föret medgaf.
När de passerat tullen, och hästen trafvade framåt långs den något mindre gropiga landsvägen, manade hon på genom att smacka med läpparna, hvaråt Gardberg hade ytterst roligt.
»Det går ju charmant,» utbrast han.
»Jag önskar bara att hela staden såge oss! »
»Å, var lugn, nog veta alla af det morgon.»
Varfsholmen ligger på andra sidan fjärden, snedt emot åmynningen.
Långs dess östra strandlinje skymta villor mellan trästammarna — Schrowes ytterst i raden norrut — sedan följer det forna varfvet, med halft förfallna stugor, stockoch spånhögar.
Bortom detta ångbåtsbryggan, samt värdshuset; dessutom bod, vedlider — nära sjön ett par byggnader för tullbevakningen.
Det gamla utvärdshuset lutar betänkligt på sin låga, sönderplockade stenfot.
Köksväggen mot verandan står sned, så att dörren faller igen af sig själf.
Framför trappan ligger gräset nedtrampadt i gångar; den bredaste, nästan lik en körväg, leder till bryggan.
Margit var med ett raskt språng från hamnkajen nere i båten.
Så oförsiktigt!
Gardberg försäkrade, att det där skulle han inte göra efter för alt i världen — nåja, det var ändå för mycket sagdt ... han blinkade; roddarn smålog, eftersom herrskapet storskrattade.
Blåsten hade lugnat sig, och färden gick snabt.
Konsuln berättade de allra galnaste historier — gjorde i galanterivaror, som han skämtande kallade det.
Margit var en tacksam åhörarinna och mycket uppsluppen.
»Nu är jag likasom på fri baj ... heter det inte så?»
Jo, så hette det.
De följdes åt ombord.
När Gardberg ämnade sig ned under däck för att höra efter, huruvida någon frukt fans att få, häjdade hon honom.
»Endast på ett vilkor!»
»Hvilket vilkor?» Å, hon viste så innerligt väl huru herrarna brukade; han finge absolut inte betala, det ville hon själf ... riktigt allvarsamt ... det måste han lofva.
Konsuln skrattade:
»Javisst, javisst, jag ska bara säga till om att de aflämna pakettet i salongen.»
Han blef snart synlig igen.
Alt klart — de skulle nog se efter.
Men nu måste han låta henne roa sig på egen hand en stund, ty själf var han tvungen att sköta några affärer ... träffa tullförvaltarn ...
»Det dröjer väl inte länge?» — hon såg på klockan.
»Nej, för all del!»
Han var redan midt inne i trängseln framför landgången.
Margit tog plats på en tältstol i närheten.
Några missnöjda tankar ville icke lämna henne i fred, och hon var långt ifrån så belåten, som hon tykte sig ha anledning till.
Att inte solen kunde komma fram!.. nej seså, det blef för kyligt att sitta stilla.
Hon skyndade ned på bryggan.
Skymningen föll på.
Grå skyar och grå vågor; en och annan vindpust sopade fjärden, så att vingen slog mot land, och för hvar gång prasslade alarna och bugade sig.
En pråm med tjärtunnor låg angjord vid ångarens yttersida, en annan var synlig i åmynningen, där bogserbåtens rök skymde udden.
Nära packhuset metade några barbenta pojkar, uppklifna på en stor sten, hvarifrån de hade fri utsikt öfver trafiken.
Margit fick lust att smyga sig bort till villan, till Varfvet, för att taga reda på om luckorna blifvit riktigt tillskrufvade, men så besinnade hon sig: det skulle visst draga ut för länge.
— I detsamma gick en bredaxlad, främmande herre för tredje gången förbi henne.
Nåja, hvarför inte?.. det måste man väl tillåta.
Hon gaf förstulet akt på honom.
Han var klädd i en kort, mörkblå kavaj, som fladdrade åt sidorna, så att det mångfärgade fodret och den hvita västen syntes.
Kragen var uppviken, skjortlinningen djupt urskuren, den seniga halsen framtill bar.