Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Cap. VIII: Jurisprudentia:
Cap. IX:
Cap. X:
Philosophia:
(Dessa fyra capitel omfatta samfällt de positiva vetenskaperna, såsom en Panharmonia realis af allt hvad Vetenskap är).
Cap. XI:
Stupor (Häpnad, Förvåning, Auktoritets-tro); – Autocratia imposturae doctoriae, et fanaticae transcendentiae omnis error ae terror.
(Archimetriens Historia Literaria realis).
Cap. XII:
Sapientia (Vishet, eller praktiskt verkliggjord Förnuft-styrelse); – Imperium divinae Rationis; hvilket fulländar sig i en Optimi Maximi antiquissima Religio instaurata.
Hvadan alltså härmedelst en Politica realis och en Orthodoxia realis, tillsammans, afsluta systemet genom en framställning af Statens och Religionens real-ideal).
Man märke den sorgfällighet, hvarmed biordet ”realis” är i denna öfversigt fogadt till enhvar af systemets afdelningar.
Redan denna omsorg
Bebådar dess afsigt, att vara den afgjordaste
Realism; men detta i ordets möjligast fullständiga betydelse.
Archimetrien utgår från det Reala eller Verkliga såsom Ett och Helt, och såsom i denna total-egenskap omedelbarligen förnimmeligt genom det allmänna sunda mennisko-sinnet, medelst den ursprungliga och sjelfnödvändiga förnimmelse-act, som vi kalla dess känsla.
Ur denna ser hon all kunskap om det förnumna och det förnimmande utvecklas på så beskaffadt vis, att sinnet, under förnimmelsens fortsättning, sammanfattar sin hela känsloliflighet till en varseblifning, som urskiljer utan att af- eller från-skilja, och som derföre, i kraft af sådan hvarje ”abstraction” motsatt ”attention”, innebär en hvarje (blott) ”anblick” motsatt ”allblick”.
Uppgiften för en sjelf verklig vetenskap om det Verkliga måste alltså vara, icke att ”transcendera” den i och för sinnet gifna och således öfverallt för sinne-förnimmelsen tillgängliga Verkligheten, – emedan denna är den enda, som gifves; men att ”ascendera” inom och uppföre detta samma Verkligas oändliga grad-serier, ifrån dess Lägsta till dess Högsta, ifrån dess Minsta till dess Största.
Genom ett sådant ”sinningens” uppåt-stigande (theoretiskt såsom ”be-sinning”, praktiskt såsom ”sinne-stämning” eller ”sinne-lag”), under fortsättningen städse nogare märkande sina föreölål och derigenom städse nogare bestämdt till sitt innehåll, vill Archimetrien utveckla detta innehålls helhet, från den ytliga och chaotiska ”åsigt” som är dess första skick, till en klarsynt ”insigt” af alla dess visshets grader och arter.
Dessa åter äro, såsom hon nu vidare söker ådagalägga, evigt bestämbara och bestämda genom en det äkta Förnuftets Mathematik, hvilken, i och med detsamma, är den äkta Erfarenhetens: hvadan följer, att denna mathematiks förhållanden och proportioner, såsom varande Verklighetens egna, äro, i den mån de rätt förstås och alltså äfven betecknas med rigtigt motsvariga språk-uttryck, de enda villkoren för sanna begrepp om vår inre och yttre veild, om oss sjelfva och den Natur, hvarmedelst det urverkliga Väsendet, Gud, i all Verklighet uppenbarar sig.
– Just i denna mathematik, och dess fulländade utbildning, består all sann Philosophi; eller, just derigenom är all sådan, väsendtligen, ”Archimetri”: hvilket betyder en vetenskap om det eviga Verldsmåttet, en allmåtts- eller allrigtighets-lära.
Allt förnuft är nämligen innerst ratio; det vill säga: allt förnuft antyder en rigtighet, och all rigtighet ett bestämdt förhållande.
Men den sanna
Philosophien är deri alldeles lik Mathematiken, att hon ser detta förhållande bero, icke på oss, utan på Objecterna.
Det är (ursprungligen) deras tillhörighet, icke vår.
Det är alltså, i sig sjelft, icke ett menskligt: det är ett gudomligt; ett före, för och i vår förnimmelse divinitus datum, hvilket Gud sjelf afvägt efter mått, tal och vigt 212.
Likväl kan det bli äfven vår tillhörighet: i den mån, som allt väsendes varelse och verkning, uppfattade af vårt sinne i och medelst känslans sjelfnödvändiga intryck, sedermera till art, ställning, mått urskiljas af detta sinnes uppmärksamhet och bestämmas af dess omdöme; det vill säga: i den mån, som allt, hvad af vårt Sinne uppfattas, rätt betecknas af vårt Förstånd och rätt bedömmes af vårt Förnuft.
Allt är: men huruvida?
Allt verkar: men hvartill? i svaren på dessa frågor ligga Sanningen, Vetenskapen, Visheten.
Sinnet är den i oss sig upplåtande Naturen; är Naturen i oss, och således äfven Gud i oss (alltid åtminstone potentialiter, om än icke alltid actualiter; Känslan åter är sinnets sinne, själens själ, jagets jag: men i känslans sjelfnödvändighet innebor en lika sjelfnödvändig Märknings-förmåga, som fortgår från den ytligaste förnimmelse till den djupaste och rikhaltigaste, från den lättaste rörelse till den starkaste.
Denna förmåga heter Förstånd, emedan hon märker och urskiljer först det, som står för; d. v. s. form, contour, bild, idee.
Men hon är icke nödgad, att dervid stanna; derföre kan hennes fortsatta verksamhet omsider utbilda sig till ett fullständigt Omdöme, som för vår kunskap afgör det sanna förhållandet mellan allt idealt och allt Realt, eller mellan allt Föreställande och allt Föreställdt; och detta omdöme är det själens allmänna skäl, som med rätta heter Förnuft, emedan det är förnuftighetens fullständighet, eller sinneförnimmelsen såsom i fullkomligaste måtto skärpt och utvecklad.
Sann philosophi är alltså möjlig blott der, hvar ett stort Sinne, medelst ett stort Förstånd, bekräftar sig såsom ett stort Förnuft.
Det sålunda fullständigvordna förnuftets insigt är Vetande; och tillförsigten af denna insigt, den genomgripande probitet (probitas, a probando), ärlighet, helgd, hvarmed själen deråt oinskränkt hängifver sig i öfvertygelse, bekännelse, handling, är Tro.
(All annan tro, än denna, är blind Öfvertro eller Vantro; hvaraf Otron sjelf är en egen och lika blind skepnad).
Hvad vidare beträffar Vetandet enkom , så bör nu vara klart, att det är det oafbrutna fortsättandet af den omnämnda märkningen, skärpningen och urskillnings-utvecklingen, som gör vår kunskap till Vetenskap; och enkannerligen till en vetenskap om hvartenda bestämdt lifs-förhållandes gudomliga rigtighet, det gudasanna
Ita och eatenus ita eller Tantum i hvarje theoretisk och hvarje praktisk företeelse af Naturens panharmoniska Totum.
Archimetriens ämne, syfte, innehåll är således, i största korthet sagdt, en allrigtighet af allbestånd: theoretiskt begripen i Vetenskapen; praktiskt utöfvad i Sed, Religion, Samhälle.
Befinnes det nyssnämnda Hela, som i hvarje sin del afspeglar sig, men öfverallt är till före sina delar, vara af en gudomlig vishet afvägdt enligt förhållanden och grader: då inses alltså, att i detta Verlds-Hela förhåller sig allting sins emellan såsom Minus och Plus, eller såsom Minus och Majus; och således, att der gifves äfven ett förhållande mellan något Minimum och något Maximum.
I allmänhet gäller, att ju mera någontiug är ett Reale, desto mera är det ett Majus, och ju mera någonting är ett ideale, desto mera är det ett Minus; så att det fullkomligast
Reala är just Maximum af all förnimmelig Verklighet, och det renast Ideala just blotta Minimum deraf.
Det eviga all-sambandet mellan Realitet och idealitet är den sig i Sinnet upplåtande och meddelande Naturen: af hvars lif och sanning både hvarje res och hvarje idea – d. v. s. äfvenså väl hvarje tankbild, som hvarje dess objectiva urbild eller anledning – äro delaktiga.
(Ty jemväl det rentaf skenbara, inbillade, blott tänkta, eller drömda, är något – emedan det synes eller förnimmes; det har, så långt som dess quantum och quale sträcker sig, en andel af verklighet och verkan).
Att fråga om objecter utom oss, och om sammanhanget mellan dem och frågarens subject, är ett vanvett: ty det är detsamma, som att spörja om objecter utom Naturen, eller utom Universum, och om vårt sammanhang med dem.
Verldens Hela är inom oss på samma gång, som vi äro inom det Hela; inom oss är allt till, såsom syn eller förnimmelse (visio); och allt hvad vi se, det är, – huru mycket eller huru litet det än föröfrigt må vara.
Hvarje varelse åter är, i sitt väsende (essentia), ting (res); äfvensom, i sin individualitets omedelbara förnimlighet, föremål (objectum): just samma ting eller föremål är, i föreställningen, en af denna uppfattad syn-form (idea); medelst hvilken föremålet utvecklar sig från kännande (eller ur kännandets act, känslo-förnimmelsen, sensio) till kändhet, bekanthet, kunskap (notio), och vidare – i fall ideerna rigtigt pröfvas, bestämmas, betecknas – till vetenskap (scientia).
Men i sig sjelf är alltså ideen af ett object just det minsta af objectet.
Ty den är – blott dess tankform, d. v. s. dess i minnet sig (mer eller mindre) bibehållande synform såsom endast tänkt.
Och häraf följer uppenbart, att en sak blifver för oss desto realare, ju närmare vi lära känna den, eller ju mera vi af den känna; likaså, att den, ju fjermare vi känna den eller ju mindre vi af den känna, blifver för oss desto idealare, – d. ä. desto ytligare, afskuggnings-likare, abstractare eller drömvulnare.
Likväl är tydligt, att något Vetande vore hvarken möjligt eller verkligt, om ej vårt Tänkande kunde till Vetande upphöjas.
Men denna förvandling sker icke dymedelst, att Tänkandet öfverstiger Naturen: hvilket leder endast till allahanda fantastiska följder af en slik öfverstigning eller ”transcendens”.
Den sker dymedelst blott, att Tankan – men såsom af Känslans hela innerlighet oafbrutet närd och buren – inom
Naturens kretsoafbrutet uppstiger; eller, enligt Naturens egen anvisning, stiger uppföre samtliga dess grader, momenter, arter, proportioner af lefvande Verklighet.
Uppstigandet åter ledsagas alltigenom af den yrkade mathematik, som utstakar de genom känslans innehåll reala begreppens mått och förhållanden, samt dervid betecknar, hvad
Naturen sjelf redan genom sina real-tecken har betecknat symboliskt, medelst fullt motsvariga ideal-tecken; – hvilka då, i kraft af denna motsvarighet, äfven sjelfva bli reala.
Detta är betydelsen af Tal, Logos, Terminus.
– Och när ett så beskaffadt tänkande ändtligen har uppnått det Maximum, som är all
Verklighets på samma gång högsta och innersta: då är ideen eo ipso så af sitt object genomträngd, att den i sanning ger dettas klara och sjelf lefvande bild; eller, då är det ideala Minimum så fullkomligen både vidgadt och fylldt, att det reala Maximum deri förvisso rymmes och betecknas.
I det Ena och Hela af sina yttre verkningar, är detta Maximum det allmänna Actuale eller Naturatum, som vi kalla Verld; i det Ena och Hela af sina inre verkningar, är det just det allmänna Activum eller Naturans, som vi kalla Natur; men innerst, eller i det Ena och Hela af sitt egendomligaste väsende, är samma
Maximum det all-ursprungliga och all-harmoniska Agens, hvilket vi, dyrkande, beteckna med namnet Gud.
Naturens alldaningskraft yttrar sig såsom en evärdlig dubbel-continuitet af Vara och Varda (eller Blifva): den förra är Materiens oändliga continuation, hvars allform framställer sig såsom Rymd; den sednare är Rörelsens oändliga continuation, hvars allform framställer sig såsom Tid.
Men all i Rymd och Tid sig uppenbarande kraft uttrycker både ytterst och innerst en urkraft, hvarförutan den sjelf ej tillvore; en urkraft, hvilken, såsom sådan, är lika mycket i själfullaste mening, som i lekamligaste, det Helas real-princip.
Och efterfråga vi denna kraft: så heter det eviga svaret – Gud.
Hvaraf ock redan är klart, att Gud visserligen så till vida, som han innebor i Naturen, är sjelf Naturkraft: men äfven, att han, såframt man vid detta ord tänker sig endast det vanligtvis dervid tänkta, är något oändligen mer.
Ett Maximum, som vore det största i blott egenskap af Lif, Orsak, Verkan, Rörelse, vore väl ett Maximum, – men icke ett Optimum Maximum; och det är just detta, som – enligt hvad snart vidare skall visas – den innersta och högsta varelsen är.
I annat fall skulle vårt verldsallt vara Nutus, men utan Numen; gudoms-yttring, men utan gudom: – en påtaglig orimlighet, till hvilken endast den oäkta eller ofullgångna Naturalismen är skyldig.
En i allo vigtig omständighet är, att hvarje sak, på ju fjermare håll vi känna den eller ju mindre vi af den känna, blifver för oss desto idealare, eller desto mer en blott idea.
Ty detta, i förening med det sväfvande skick, hvari de oss omgifvande föremålens verld först frambryter för vår förnimmelse, – eller före all närmare urskillning, all på nogare vis jemnförande och bestämmande pröfning, – förklarar möjligheten af de många stora (och eljest förunderliga) villfarelser, åt hvilka flertalet af menniskor, ja till och med af de förnämsta tänkare, i alla tider varit hängifvet.
Lifvets Hela tvingar sig på – eller in uti – vårt sinnes förnimmande känsla med en oundviklig nödvändighet, med all sin verklighets makt, i ett chaotiskt hvimmel af tillvarelse, gestalter, intryck, hvilket dock af vår eftersinnande besinning mer och mer uppdagas såsom ett helt af idel individuerade bestämdheter; hvadan vi omsider kunna uppnå den ursprungliga all-känslans och all-aningens förvandling till en all-skådning, i och för hvilken tingens alla verkliga förhållanden äro synliga.
Men innan detta ännu har skett, eller ock i fall dervid en falsk bana råkar väljas, är allt för oss ett blänkande, bländande och lätt förvillande ljusdunkel af likligheter; d. v. s. af så beskaffade tankbilder, som ur minnet återskina i hvarjehanda analogier, dem fantasien (mer och mindre) förvirrat eller hopdrömt.
Sannt är visserligen, att Fantasien nylifvar de föremålen afspeglande begrepp, hvilka, sedan Känslan – eller den rentaf omedelbara sinneuppfattningen – lifvat dem, af Minnet återlifvas och slutligen af Tankan (så fram i denna abstraherar i stället för att attendera) aflifvas.
Men sättet, hvarpå hon verkställer bemälta nylifning, är ett sådant, som gerna i betydlig måtto omdanar eller omformar de urförsta intrycken.
Den realaste acten och arten af förnimmelse är den ursprungliga: eller den Känsla, i och för hvilken alla sinneföremål äro gifna omedelbart såsom de objectiva verkligheter, hvilka de äro.
I jemnförelse med henne, är redan Minnet en från föremålen aflägsnare – och således idealare – förnimmelse-art; deraf kommer, att med detsamma, som alla res der uppbevaras såsom ideae, dessa ock (i mån af sin större eller mindre bestämdhet) återgifva oss föremålen i mer eller mindre noggranna likheter.
Men ännu aflägsnare från den urförsta förnimmelse-acten, och derföre ännu långt idealare, är Inbildningen, imaginationen, Fantasien; hvars verksamhet likväl bibehåller af den ursprungliga Känslans liflighet ett ojemnförligt rikare och eldigare mått, än den först sedermera begynnande allra-idealäste själs-functionen, det abstraherande och slutligen såkallade ”rena” Tänkandet.
På sådant vis tillgår, att tingens bilder genom Fantasien förflygtigas från likhet till lik’ lighet eller liknelse, och omsider – i fall detta får fortsättas med ohejdad fart – till ett drömspel af idel skengestalter, som ej mindre förtjusa och förtrolla, än bedraga.
Det theoretiska fasthållandet vid slika bedårande ljusmakter, yttrar sig då såsom öfvertro (superstitio) och vidskepelse; det praktiska, såsom öfvermod (superbia) och tyranni.
Och från dessa håll är det, som både anledningen och innehållet hämtas till allsköns benägenhet för ”transcendentalism”; vare sig tankans, diktens, eller sede- och samfunds-handlingens.
De metaphysiska villfarelserna uppkomma, när vi ansluta oss till de rena tankskuggorna såsom sådana, i den mening, att med dem kunna uppsvinga oss ofvanom Naturen och Verkligheten för att förklara dessa; hvarvid äfven de sednaste berömda philosopherne förbisett, att hvarje rent ”an sich” är en fiction, och hvarje såkalladt ”a priori” endast ett till möjligaste förtunning eller urhålkning bragt datum dati.
De poetiska villfarelserna uppkomma, när tankskuggorna genom lifligare och färgrikare likligheter antaga ett skick af plastisk vision, som imponerar på oss sjelfva så, att visionen träder fullt i verklighetens ställe.
De politiska villfarelserna uppkomma, när högtidligt trodda auctoriteter (bland hvilka de religiöst helgade stå i spetsen) införa de metaphysiska skuggorna och de poetiska skenen i sjelfva sede- och samhälls-lifvet, så, att detta förvandlas till deras dramatiska objectivering.
Fogar sig nu det sistnämnda slaget af bländspel till de tvenne förra: då är hela den Mundus illucens et illudens färdig, som förhäxar oss, att, i stället för den sanna verkligheten, hvilken vi ej inse, tillskapa och sätta en ny, men falsk; dels medelst transcenderande Abstraction, dels medelst transcenderande Fantasi, dels medelst transcenderande Passion.
– Vi hafva betecknat de förändringar, hvilka lifvets och tingens enkla sinneuppfattning dymedelst undergår, att dess grundsanna – och derför omsider såsom förnuft-omdöme (ratio) sig bekräftande – ur-känsla (sensus) förvandlas, först till en någorlunda trogen efter- eller åter-känsla (resensus), och sedan till en (mer eller mindre) dikt-drömmande skenkänsla (vesensus); vi hafva likaledes betecknat den trefaldiga Transcendens, som härvid erhåller möjligheten för sin uppkomst; och vi förstå, huru den kan sammanverka, alltefter omständigheterna, antingen med öfvervigt af någondera bland dessa dikt-rigtningar, eller med den jemnvigt af dem alla, som i hvarje fulländad lögnform af Religion och Stat möter oss verkliggjord.
Med detsamma förstå vi, huru i allt detta spel af liknelse-villor är ett framskridande, från similans till simile, och derifrån till simulacrum; och vi genomskåda ända till bottnen de tre grund-bedrägligheter, af hvilka menniskorna dåras att hylla, antingen en tom skuggbild (abstract, pur idea), eller en mång- skimrande skenbild (idos), eller bådas försättande i handling medelst en skråck- och skräck-fullt vördnadsbjudande skådebild (idolum).
Den första, såsom en blott och bar phasis, är ett speciatum; den andra, såsom ett phasma, är ett speciosum; den tredje ändtligen, såsom ett fullständigt phantasma, är ett spectaculum.
Deras inre åtskillnad består deri, att den första är en fictio (supra Naturam), den andra ett figmentum (praeter Naturam), och den tredje ett sig för factum utgifvande fictum (contra Naturam).
Granska vi föröfrigt deras inbördes förhållande, så inse vi nu lätteligen, att med trenne ord:
Kategori (Melaphysikens bländgyckel), Allegori (Poesiens) och Agor i (Politikens), kan det både kortast och fullständigast uttryckas.
Hvarje varelseform, som är fulländadt concret, är alltså på egendomligt vis quantum af något quale, eller bestämdt genom plus och minus i dettas art.
Vi kalla hvarje sådan varelse Individuum; emedan den är lika mycket oskiljelig i sitt väsende, som urskiljelig i sin skepnad.
Själ åter kalla vi centralkraften af hvarje individuell varelses förnimnings-förmåga.
Men det, som utgör vår själs väsende och förnuftighet, är det gudomliga i känslan; icke det menskliga i fantasien.
Känslan är det Gudomligas omedelbara meddelnings-organ; och kan så till vida sägas vara Gud i oss, som hon är den innersta yttringen af hans all-uppenbarelse.
Derför syftar hon evärdligt, med den både intensivaste och expansivaste verksamhet, till Harmoni: med sig, och med det Hela; som sjelft är, ifrån sitt minsta till sitt största, harmoniskt.
Det är denna samma syftning, som hos Gud förorsakar den oändliga rörelse af skapande handling, hvarigenom, i successiva momenter, alla själar uppkomma såsom framblixtrande individuella phenomener deraf, för att (hvar i sin ordning) tillvara, samvara och åter försvinna; det sista medelst en act, som sjelf är ett villkor för allt-lifvets – eller all-harmoniens – bestånd och fortsättning.
Gud vore icke det verkliga ur-väsendet, om han icke vore det verkande, – således det alltid och allt verkande; kort sagdt: evigt lefvande och lifvande Allmakt.
Derför kunna vi (förnuftigtvis) lika litet tänka en Gud utan Verld, som en Verld utan Gud.
Vore det sednare en verkan utan något som verkar, ett lif utan något som lifvar, en lefvande följd utan lifgifvande orsak: så vore det förra åter ett verkande utan verkan, ett lif utan liflighet, en förmåga hvaraf ingenting sker eller följer, en blott skugga af väsende (om ens en sådan skugga då kunde vara möjlig).
Men hela denna verld är, från evighet till evighet, i Guds känsla inneburen, och utvecklar sig i nödvändig följd af hennes alltlifvande syftning: hvars hemlighet består deri, att en känsla, som alltigenom är verkande lif och städse förnyad upplifning, endast kan finna sitt mål i dermed harmonierande föremål.
Gud finner detta mål i det Hela af den Verld, som genom honom är: ty det möter honom, i sina förhållandens gudomliga skönhet, såsom idel återstrålning af hvad i hans eget lif är evinnerligen starkt och evinnerligen ljuft.
Men att upplifvas af föremål, som på samma gång gifva starka och ljufva förnimningar, – det stegrar känslans egen hela liflighet till det högsta mått af förenad styrka och ljufhet; det fyller henne således med – eller förvandlar henne till – det lifligaste Nöje.
I en njutning af evigt Nöje lefver alltså Gud.
Men att försätta sig i den innersta förening af nöje med något harmonierande föremål – det är att älska.
Och derför har Lifvet, öfverhufvud, ingen högre lag, än att älska något; älska så mycket, som möjligt.
Lifvet lefver endast i Kärlek; – Kärleken endast i Nöje; – Nöjet endast i Harmoni.
Detta är så utan inskränkning sannt, att äfven det lif, som genom missförstående och öfverträdande af sitt rätta mått har urartats till ett falskt eller ondt, äger sin tillvaro, sitt skenbestånd blott i och medelst vrångbilder af dessa förhållanden.
Gud älskar Verlden.
Christendomen, hvars grundbegrepp just detta är, har derigenom blifvit Kärlekens religion; hvilket att vara, är dess himmelska väsende och ära.
Känslig, besjälad, besjälande och till harmoni syftande, är fördenskull alltigenom Naturen: upp till menniskan, ända ned från stenen; i fortsatta grader, mått, föreningar af individuerade sensioner; hvilka, alltefter som hvarderas individualitet inifrån bestämmes, än af en sensus intensior eller pressior, än af en sensus remissior eller solutior, förete den mångfald af åtskilligheter, hvars enhet just sjelfva lifvet är.
Enhet (unitas) åter är detta blott genom att vara förening (unio): i annat fall vore det en enhet lika litet verklig, som t. ex. en flod utan droppar.
Endast härigenom kunna ock de naturlagar förklaras, dem man vanligen blott mechaniskt uppfattar, eller betraktar såsom rentaf mechaniska.
Det gifves i Naturen ej någon mechanism.
Rättare säges, att dess lif är ett organiskt: men rättast, att det är, öfverallt och alltid, ett genetiskt, – ett från idel genius utgående genitum och geniale, hvaraf äfven den ringaste punkt är ett universum som alstras cch alstrar, inom och utom sig, på samma gång för sig och för det stora hela; i hvilket det, just dymedelst, införlifvas genom en vexelsidig sammanslutning.
Allmän är denna vexelsidighet i följd af den sanning, som bevisar sig, icke per thesin, utan per aesthesin, – d. v. s. genom den sjelf själiska beskaffenheten af vår egen sinne-förnimmelse: att Naturen är allestädes en ömsesidig förnimning af själs-artade krafter, samt alltså endast af sådana består och bestämmes.
Detta gäller således ock om det vanligen med namnet Materia betecknade sammanhanget af Vara; äfven der det som allramest företer egenskaperne af kroppslig utsträckning, täthet o. s. v.
Allt i Naturen är, innerst (och i stigande mån af sin tillvaros innerlighet), Känsla, Själ, Kärlek: som väl endast i de innerligare och innersta – eller högre och högsta – lifs-måtten yttrar sig såsom affect, men redan i de ytligaste och ringaste mått af varelse lefver såsom affection.
Häraf följer, att på ingen enda varelse-grad något är till, som ej känner sig till sitt fullbestånd och välbestånd behöfva något annat, hvartill det alltså drages att ansluta sig, under traktan efter det möjligast innerliga samlif.
Hvad man kallar attraction, är derför, i sitt sanna begrepp, en drift till parning och en verkställning deraf (coitio); hvad man kallar gravitation, är en act af kosmisk kärlek (amor cosmicus), hvari samtliga delarne af en helhet söka det älskogsnöje af fullbestämdaste samvaro, som gifves af deras medelpunkt.
Ju högre innerligheten, känsligheten, finheten af medelpunkter och föreningskrafter stiga, desto ljusare höja sig lifvets företeelser till genomskinliga omhöljen af städse klarare och rikare själs-arter, desto starkare och ljufvare blir lifligheten, dragnings-åtrån, vällusten, glädjen.