Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På denna grundval byggde man sitt förtroende till Bankens säkerhet och förmåga att hålla värdemätaren stabel.
Efter ett tiotal af år ändrades detta så, att det bestämdes ett minimum af metallisk kassa, för hvilket Banken tilläts att utsläppa en sedelstock af 30 millioner.
10 millioner var då den metalliska kassan, och på den kunde Banken utgifva 40 millioner i sedlar.
Hrrrne finna således, att då det förut var 10 millioner metallisk valuta och 30 millioner sedlar, så blef det nu 10 millioner metallisk kassa och 40 millioner sedlar.
Detta är redan en anstöt mot det förtroende, som allmänheten haft för Bankens förmåga att uprätthålla realisationen, -— en anstöt, som är allmänt bekant både här och utomlands, t. ex. i Leipzig och i Böhmen, der jag hört talas derom.
Under sednare tider hafva vi sett, att i Bankens metalliska kassa såsom silfver intagits protesterade vexlar, och deras värde kan naturligtvis vara högst olika; de kunna visserligen utgå till sitt fulla belopp, men de kunna också reduceras till noll.
Under sådana omständigheter finna vi ytterligare ett missförhållande emellan metallisk kassa och sedlar, som störande inverkar på förtroendet till Bankens soliditet.
Beloppet af protesterade vexlar har visserligen på sednare tider nedgått derhän, att Fullmäktige förklarat, att någon utslåppning af sedlar på dessa vexlar icke egt rum, emedan behållningen å sedelskulden fullt ut motsvarade den, som innestod på dessa vexlar.
Men, såsom motionären anmärkt, upgick under en annan tidpunkt de protesterade vexlarnes belopp till högst 449,000 rdr, och derföre finna vi, att när en half million rdr protesterade vexlar inberäknats i den metalliska kassan och den valuta, hvars värde är så ovisst, och en sedel-utgifning grundats derpå, så har detta ännu ytterligare minskat allmänhetens förtroende till Bankens förmåga att uprätthålla myntvärdet.
I sin motivering nämner motionären, att Bankens historia tydligt visar, huru det privata intresset haft inflytande på bankolagstiftningen.
Detta är ganska klart, men om nu privat-intresset inrymmes icke blott inom lagstiftningen för Banken, utan äfven i sjelfva dess styrelse, så frågar jag om icke det vore att befara, att de följande bladen af Bankens historia skulle hafva mindre vackra taflor att upvisa.
Om så är förhållandet, och det egna intresset skulle visa sig verksamt att, i strid emot Bankens, förskaffa sig den högsta möjliga vinst, så är det ju gifvet, att det privata in - Den 30 November f. m.
477 tressets inrymmande i Banken skulle än mera minska det förtroende, som allmänheten bör ega för Bankens hufvudsyfte.
På dessa skäl anser jag mig för min del böra fästa upmärksamheten på att icke dessa delar af Hr Åkermans motion, som afser privata personers deltagande i Banken, bör understödjas.
Och innan jag slutar, vill jag, på grund af den erfarenhet jag vunnit af mitt arbete i revisionen, lägga så väl på Bankens som representationens hjerta nödvändigheten att så lagstifta för Banken, att realisationen framför allt annat uprätthålles; ty på detta uprätthållande beror stabiliteten af den värdemätare, som ligger till grund för allt hvad vi ega och som, på sätt motionären yttrar, utgör grundvalen för ett folks förtroende i ekonomiskt och industrielt hänseende.
Det är icke utan tvekan jag nu första gången offentligen yttrar mig i en finans-fråga; men det lifliga intresse, som Hr Åkermans väl motiverade och sakrika motion hos mig väckt, har föranledt mig att upträda, helst det ligger en princip i denna motion, som jag icke klart kunnat fatta.
På samma gång likväl, som jag betygar, så väl Hr Åkerman, som några föregående motionärer min tacksamhet för hvad de sökt verka för ett bättre ordnande af vårt finans-väsende, kan jag icke undertrycka en viss känsla af missmod deröfver, att desse
Hrr icke vågat gå till roten af det onda och skåda frågan in i sjelfva hvitögat.
Jag är väl i allmänhet icke fallen för radikala åtgärder; men jag tror dock att, serdeles i finansfrågor, äfven om man icke vågar på en gång vidtaga radikala reformer, måste man dock hafva det radikala för ögonen, eljest händer det lätt, såsom med alla halfmesyrer, att resultatet blir motsatt det man åsyftade.
Man frågar då, hvarifrån dessa olyckliga följder upkommit, och mången förledes söka orsaken uti den principen, hvarpå reformen var bygd, hvilken således förklaras falsk.
Då upstår hvad man kallar reaktion; — en verkan, som nästan alltid upkommer efter halfmesyrer, synnerligen i finansfrågor.
Penningen, Mine H:rr, är en besynnerlig sak.
Alla sträfva derefter, men högst få veta hvad den är.
Vill man stifta lag i finanser, måste man dock framför allt hafva klart och tydligt för sig hvad penningen är.
Jag minnes från min barndom en berättelse om en fader, som lemnade åt sin son, då han gick ut i verlden, en penningebörs, med den förmaningen, att han, innan han gaf ut någon penning, först skulle vända densamma.
Ynglingen glömde snart den gamles råd och förstörde sin rikedom uti verldens nöjen.
Först när endast en penning återstod, erinrade han sig faderns förmaning och försökte då åtlyda den.
Hvad händer då?
— Jo, för hvarje gång han vänder penningen, droppar derur en ny.
Ehuru häruti egentligen ligger en upmaning till sparsamhet, påpekas dock en af penningens väsendtligaste egenskaper, den nemi., att kunna i hvar mans hand göra samma nytta, — att oupphörligt förnya sig.
Arbetaren köper för samma penning bröd af bagaren, 478 Den 30 November f. m. bagaren skor af skomakaren, denne kläder af skräddaren, o. s. v, i oändlighet.
Häraf synes, att penningen icke konsumeras, utan ständigt förnyar sig, och att det således verkligen låg någon betydelse i den saga, jag nyss omtalade.
Man har försökt att lagstifta för penningens rörelse; men historien visar, att ännu ingen despot varit så mäktig, att han kunnat tvinga penningen att gå den väg, han velat; — det högsta han kunnat åstadkomma, har varit att penningen, i stället för att i sina spår sprida välmåga och välsignelse, törorsakat förstöring och olycka.
Utom de praktiska olyckor, som upstå genom reglementeraudet för penningen, upkommer äfven en theoretisk, som är nästan ännu värre.
Till följd af de reglementaiiska föreskrifterna, blifva nemligen förhållanderna så invecklade, att penningens natur icke mera faller i ögonen; — begreppen förvirras och man förledes till de aldra falskaste slutsatser.
Man kan icke vidare skilja mellan hvad som verkligen är penningens natur och hvad som äro följder af reglementeringen.
Detta kunde val vara likgiltigt, om alla de förvillande theorier, man upfunnit om penningen, höllö sig inom de lärdes kammare, eller skolan; men de utgå derifrån och adopteras af statsmän, som sedan tillämpa dem i lagstiftningen.
A.f den beskrifning jag nyss gjorde på, huru penningen med förnyad lifaktighet går hand ur hand, finner man att den i sjelfva verket icke gör sin innehafvare något gagn, förr än i det ögonblick, man skiljer sig derifrån.
Först då märker man dess verkan.
Penningens verkan beror således mindre på dess storlek, än på hastigheten, hvarmed den löper ur hand i hand.
Eller en penning, som cirkulerar med en hastighet af 10 enheter, åstadkommer samma effekt, som tio penningar med en hastighet af endast enheten.
Behofvet utaf penningar rättar sig således, under i öfrigt lika förhållanden, efter snabbheten i cirkulationen.
Ju hastigare cirkulation, desto mindre behof, och tvärtom.
Vederbörande
Styrelser gjorde redan tidigt den erfarenhet, att penningen eller myntet icke konsumeras eller på något sätt gagnar sin innehafvare.
Derifrån var vägen kort till den slutsatsen att, under sådana förhållanden, det kunde qvitta innehafvaren lika utaf hvad metall myntet bestod, antingen af rent silfver, eller blandadt med större eller mindre portion koppar.
Det gjorde ju honom detsamma, när han icke ämnade nedsmälta myntet, utan endast begagnade det såsom cirkulationsmedel.
Nära samtidigt härmed hade man gjort den uptäckten, att förskrifningar eller sedlar kunde öfvertaga en del af myntets functioner.
Dessa uptäckter voro för vigtiga, att icke praktiskt användas.
För att vinna rikedom, erfordrades blott att förfalska myntet och utfärda sedlar.
Nu stodo portarne till rikedomens paradis öpna, man hade blott att dit intåga.
Man började ock vandringen under fröjd och jubel; men, då förtjusningen var som störst, exploderar den glänsande bubblan och sprider kring sig förderf och allmän förskräckelse.
— Denna katastrof har icke inträffat blott en gång, utan har otaliga gånger blifvit återuprepad.
Frestelsen har Den 30 November f. m. 479 varit för stor, och inan har icke klart fattat orsaken till olyckan, som man ofta velat tillskrifva endast biomständigheter.
Vetenskapen hade emellertid antecknat den gjorda erfarenheten.
Man hade funnit att penningar icke äro blott chimérer.
Men här hände så jsom vanligt.
Ifrån den ena ytterligheten kastade man sig till den andra.
Hade man förut ansett penningen för en tom chimér, så slog man nu öfver i motsatsen och förklarade penningen för en vara, — ja! den yppersta varan.
Möjligen finnes ibland eder, Mine Hrr, åtskilliga, som dela denna åsigt.
Men torde någon fråga: om penningen icke är någon chimér och icke heller någon vara, hvad är den då?
För att härå lemna svar, är det nödigt att först bestämma begreppet vara.
Dervid finner man att med ordet vara (handelsvara) menas något, som är ämnadt att på ett eller annat sätt förbrukas.
Då nu penningen eller myntet icke har sådan bestämmelse, finner man deraf att den icke är någon vara, således icke eller den yppersta varan.
Penningens ändamål och bestämmelse hr att förmedla och underlätta varubyten, således ett bytes- eller cirkulationsmedel.
Men, invänder man, ett sådant förmedlande af byten kan ju äfven ske genom förskrifnirigar, genom papper eller s. k. sedlar.
Penningar och kreditsedlar skulle ju således vara lika?
Då frågan kommit till denna ståndpunkt, äro distinktionerne af yttersta vigt.
Vid myntet, så länge det cirkulerar såsom mynt, är alltid i en viss mån fästad kredit.
Detta ådagalägges af det förhållandet att jag emottager en Specie-daler för dess nominella värde, ehuru jag tydligen ser att den är sliten och således undervigtig.
Jag gör det likväl, och jag gör det, under förutsättning att andra skola handla på samma sätt.
Med myntet var således fästadt begreppet om kredit.
I detta afs:de fanns således verkligen en likhet med det s. k. pappersmvntet eller kreditsedlarne.
Enl. hvad jag tror tnig förut hafva visat, och, hvad nu mera jemväl allmänt erkännes, måste det dock finnas en särdeles väsentlig olikhet emellan mynt och kreditpapper.
Svårigheten består att noga bestämma denna olikhet.
— Det första, som möter oss härvid, är att det territorium, inom hvilket det verkliga myntet kan cirkulera, är vida större än kreditpapperets.
Men denna olikhet är likväl icke den väsentliga.
Vid närmare granskning, skall man finna att den egentliga och hufvudsakliga olikheten består i sättet, hvarpå de förvandlas.
När myntet öfverskrider den gräns, inom hvilken dess pregel är känd och erkänd, upliör det att vara mynt.
Då räknas det icke vidare.
Det väges och profvas.
Således har det uphört att vara penning, samt blifvit en vara eller, såsom de lärde uttrycka sig, en ypperlig vara.
Äfvenledes förvandlas myntet till en vara, då det nedsmältes, för att bearbetas till kärl eller andra husgerådssaker.
Huru går det när kredit-papperet förvandlas?
Jo! när krediten, som dervid var fästad, upliör, slår dess värde öfver till intet.
Och der har vi det, som gjort filosoferna så mycket bekymmer, — det rena intet.
Skillnaden och olikheten mellan klingande mynt och kreditpapper är således den, att vid förvandling slår det 480 Den 30 November f. m, förra öfver till en af alla högt värderad vara, men det andra till intet, till en viirdelös papperslapp.
En annan förvillelse är jemväl mycket allmän, nemi. ang:de begreppet: kapital.
Med detta ord, eller med tillägg af epithetet rörligt, menar man i allmänhet penningar eller mynt.
Men sådant är oriktigt, penningen är endast en representant af kapitalet.
Just under nuvar:de tidpunkt hör man ständigt uprepas, att Sverige, för att bygga jernvägar, är för fattigt på kapitaler.
Frågas nu: innebär denna klagan verkligen någon sanning?
Innan man kan derå lemna ett bestämdt svar, måste man hafva besvarat en annan fråga, eller livad fordras för att bygga en jernväg?
Utan att vara ingeniör, kan man härå lemna svar.
För en jernvägs byggande, fordras i främsta rummet att marken, deröfver vägen skall gå, planeras, — eller med andra ord, arbete.
Vidare grus, lera och sten till fyllnad och byggnader, virke till sleepers samt jern till rails och machiner.
Bland dessa särskilda ingredienser finnes icke någon enda, som vi icke sjelfva ega eller kunna åstadkomma.
Men likväl mäkta vi icke att, utan utländskt lån, fullborda våra jernvägsprojekt.
Huru förklara ett sådant förhållande?
Om man ingår i detalj och granskar alla omständigheterna, finner man orsaken ligga deri att de särskilda, erforderliga momenterna egas eller innehafvas af en mängd särskilda personer, hvilka, i utbyte mot sina kapitaler eller sitt arbete, fordra penningar.
För att kunna verkställa en sådan fördelning, är det som vi behöfva låna penningar; — men aldeles icke af brist på de, för jernvägars byggande erforderliga kapitaler.
Dessa samtliga ega vi ju inom landet.
Häraf torde följa, att penningar icke egentligen äro kapitaler.
Om med kapitaler menas något, som afkastar något, eller som af sig föder eller producerar något, inses tydligen att penningar icke kunna vara kapital.
Man må skaka en pung med penningar så mycket man vill, men aldrig skall derigenom produceras en enda ny penning.
De enda egentliga produktionsförmågorna äro naturen och arbetet; hvartill bör läggas de för arbetets verkställande nödiga medel och redskaper.
När man tillägger penningen benämningen kapital, så uttrycker man sig oegentligt.
Rätteligen borde man säga att penningen är representant af kapital.
Om, som jag nyss nämnde, graden af den nytta, penningen gör, beror, icke på mängden, utan på hastigheten i dess cirkulation; måste man, när det skall lagstiftas i finansfrågor, hafva penningens lopp för ögonen.
Denna cirkulation befordras genom ändamålsenligt inrättade Banker.
Vid all lagstiftning rörande finanserna, framstår således bankväsendet såsom det första och vigtigaste.
Alla andra reformer äro endast palliativer.
Det onda man vill häfva, skall med oförminskad kraft qvarstå, intill dess man vågar angripa roten och uphofvet dertill, — bankväsendet.
-Då diskussionen nu börjat beröra detta ämne, hade jag hoppats få höra mina åsigter uttalas af någon mera sakkunnig, men, då så icke skett, har jag ansett mig förpligtad framträda.
Hr Akerman har framställt ett ganska förtjenst full t förslag i afs:de å Banken och dess Styrelse; men jag hade hoppats, att när han Deli 30 November f. m. 481 han angrep 72 § R. F., hail skulle hafva gjort det fullt radikalt.
Med detta ord menar jag, att han bort helt och hållet stryka ut 11.
St:rs Banks privilegium att utgifva sedlar, sorn för mynt erkännas.
Detta vore dock, skall man säga, att ruinera Banken.
Så är allmänna tron; men utan all verklig grund.
Äfven om Riks Bankens privilegium uphörde, skulle dess verksamhet bli oförminskad.
Man skulle fortfarande öfver hela landet företrädesvis mot taga Riksbankens sedlar, helst denna Banks rikedom och soliditet framför de öfriga vore af alla känd.
Någon faktisk förändring i Riksbankens rörelse skulle deraf icke följa; men den stora osäkerhet, hvari man sväfvar, så länge Bankens privilegium qvarstår, skulle då uphöra.
Om Riksbanken under närvande förhållanden skulle stoppa, förlorade man icke blott hvad man af dess sedlar innehade, utan derigenom skedde en rubbning i alla affärsförhållanden.
Och blotta fruktan för en sådan katastrof verkar i hög grad menligt på afifärslifvet.
Men på samma gång som Riksbankens privilegium uphörde, borde man också stryka ut privatbankernas privilegium och frigifva bankrörelsen, med skyldighet för hvarje sedelutgifvare, att sina sedlar med metallisk valuta inlösa.
Det är från denna punkt som jag tror, att man hade hort börja i lagstiftningsväg.
Men på detta sätt, torde man invända, blefve landet öfversvämmadt af sedlar.
Jag tror dock, att denna invändning förfaller, om man närmare tänker derpå.
Privatbankerna hafva så småningom rott sig upp och man har så vant sig vid dem, att man mottager deras sedlar, utan att i de flesta fall ega någon kännedom om soliditeten hos den bank, som utfärdat dem.
Men låt bankväsendet och sedelutgifningsrätten blifva fria, så blir deraf ock en ovilkorlig följd, att eea större försigtighet iakttages i fråga om sedlars mottagande i allmänna rörelsen.
Då skulle aldrig en sedel mottagas med mindre dess utgifvare vore fullkomligen känd.
Hvarje Banks cirkulationsterritorium finge således en viss gifven begränsning, utom hvilken dess sedlar icke kunde röra sig.
Nu deremot mottagas privatbankernas sedlar nästan öfver hela Riket, oeh åtnjuta derigenom ett stort och orättvist privilegium.
Såsom ett bevis på, huru stort privatbankernas privilegium är, må anföras, att en dylik hade under förra året nära 30 proc. vinst af sin rörelse.
Pekar icke just detta förhållande på en abnormitet?
Meri hvems penningar rörde denna Bank sig?
Jo, med deponenternas, som fingo 5 å 6 proc., under det banken förtjente 30.
Dertill kommer ytterligare, att privatbankerna icke skrifva på sina sedlar, att de inlösa dem mot silfver utan mot Riksbankens sedlar — det blir representativ på representativ.
Huru skulle det gå, om man tänkte sig, att Riksbanken stoppade?
Då vore viii den naturliga följden, att alla privatbanker ramlade.
Men om man tänker sig, att en sådan stöde qvar, hvad gjorde den då?
Jo, den köpte till underpris Riksbankens sedlar och liqviderade dermed sina skulder.
Nir brukar man ofta säga, att privatbankerna äro säkrare än Riksbanken.
Den som förtröstade på sanningen häraf, skulle, vid ett sådant Riksbankens fall, fröjda sig deröfver, att han då för tillfället endast innehade privatH. I. 31 482 Den 30 November f. m. banks-sedlar.
Denna haus förtröstan komme likväl att hastigt tillintetgöras, då han infunne sig vid privatbankens lucka för att vexla.
Hvad erhölle han der i utbyte mot privatbankens sedlar?
Jo, just de då mera för värdelösa ansedda RiksBankssedlarne.
Vore bankväsendet fritt, skulle jemväl de nu så mycket befarade handelskriserna till en ganska stor del förekommas.
Under närv:de förhållanden och då Bankernas rörelse är grundad icke på egna medel, utan hufvudsakligen på deponenternes, blir deraf ock en nödvändig följd, att just i de ögonblick, då Bankerna bäst behöfva depositioner, dragas dessa derifrån och deponenterna storma Bankluckau.
Grundades deremot Bankrörelsen på egna medel, — hvilket lätteligen låter göra sig genom införandet af de s. k. auonyma Bankbolagen —, så undanröjdes derigenom en stor del af handelskrisernas vådor.
Det, som emellertid egentligen framkallat mitt upträdande, är Hr Åkermans förslag om fondpapper med kapitalrabatt och utlottning.
Jag vill icke om dylika papper utlåta mig i finansielt hänseende; men jag tror, att de måste betraktas iifven från en annan synpunkt, som numera börjat göra sig gällande i statsekonomien.
I fordna tider ansåg man, att i handeln den ene icke kunde vinna, utan att den andre förlorade, och en mängd småkrämare tror det ännu i dag.
Men så lumpen är dock icke handeln, utan en rätt drifven handel gagnar både köparen och säljaren; säljaren blir af med en för honom onödig vara, och köparen får hvad han behöfver för godt pris.
Sålunda har på sednare tider moralen kommit in i statsekonomien.
Jag tror derföre att frågan bör betraktas äfven från moralisk synpunkt, och jag vill i sådant hänseende åberopa den gamle Ciceros auktoritet, hvars yttrande om »utile et honestum» innebära en sanning; ty det nyttiga kan i sjelfva verket icke skiljas från det hederliga.
Vid frågan om börspapper bör man i främsta rummet tillse hvad vår egen erfarenhet derom lärer.
För närv:de ega vi egentligen blott en sorts börspapper, — bränvins papperet.
Och bran vins-spekulationen har redan länge sedan blifvit af allm. opinionen utdömd såsom olycksbringande.
Mången anser den äfven nära nog mindre hederlig.
Hvad, som åtminstone allmänt erkännes, är att spekulationen i bränvin, såsom börsspel, trycker en stämpel af mindre soliditet på dess idkare.
Under sådana förhållanden torde man böra besinna sig, innan man inför i Kiket något nytt börsspel.
Nu är dock förhållandet med bränviusspekulationen att det har blott en leveransdag om året, hvaremot pappers-spekulationen kan ske när som helst.
Huru var det när denna spekulation som bäst blommade?
Jo! hvarje leveransdag var åtföljd af en mängd konkurser.
Jag tror således, just ur den moraliska synpunkten betraktadt, att det är särdeles vådligt att af en last, som spelsjukan väl ändock är, vilja göra en nationaldygd.
Äfven i detta afs:de hafva vi en egen erfarenhet att rådfråga.
Under den tid bränvins-tillverkningen var ett monopolium för Regeringen, visade man sin loyauté genom att supa sig full; och nu har man i decennier förgäfves arbetat på att kunna utrota denna nationaldygd; skulle det icke möjligen kunna gå på samma Dan 30 November f. ra. 483 sätt med börsspelet, om det nu gjordes till patriotism?
Hvad säga de länders författare, som sett börsspelet på mira liållp
Så vidt jag kunnat erfara af både Engelska och Franska författare, anses det sorn landets största kräftsår.
Om spekulationen inskränkte sig till verkliga affärsmän, vore förhållandet kanske ielce så farligt; men nu är det icke blott dessa, utan folk af alla klasser och t. o. m. qvinnor, som spela på börserna.
Jag tror derföre, ätt Utsk-.t vid bedömandet af denna del af Hr Åkermans motion bör tillvägagå med stor varsamhet, och betrakta saken icke blott från financiel, utan äfven frän moralisk och sedlig synpunkt; hvarvid det torde jemväl öfvervägas i hvad förhållande sådant börsspel må kunna stå till de förbud, som redan finnas mot lotterier oell hazardspel.
Ilr Akerman har bland sina motiver framställt flere satser, som äro mycket behjertansvärda, och jag tager mig friheten fästa upmärksamheten på ett par.
Han säger, bland annat, »att det blott finnes en verklig källa till rikedom och välstånd, nemi. arbete och sparsamhet», samt att, »om produktionen skall blifva vinstgifvande, måste företagen grundas på kloka och solida beräkningar».
Nu frågas, om spel verkligen kan anses för en klok och solid beräkning?
Vidare huru fostras och upmuntras arbetsamhet och sparsamhet genom vanan att riskera sina kapitaler på spel.
Om jag antager, att en person genom träget arbete förtjenar 5 eller 6 rdr om dagen, och samme person om aftnarne spelar om hundratals rdr, är det då någon rimlighet, att han vill fortfara med sitt arbete, för att förtjena en obetydlighet, då han riskerar mångdubbelt på aftonen.
På samma sätt förhåller det sig med sparsamheten; man förlorar känslan derför, då man ser penningen komma och gå med sådan lätthet, som under spel.
Enl. mitt sätt att skåda är spel i allmänhet icke blott en stor och farlig last, utan äfven den farligaste fiende till all sund ekonomis vigtigaste momenter, — arbete och sparsamhet.
Hr Akerman säger vidare, för att motivera sina åsigter om utlåning, »att hoppet att vara lycklig vid lottningen skall komma att öka långifvarnes antal».
Het är dock samma hopp, som gör att man sätter ut sina penningar på rouge et noir.
Det var för att få framställa mina skrupler i dessa hänseenden som jag begärde ordet, och jag anhåller, att BankoUtsk:t, när det skall yttra sig i ämnet, måtte betrakta saken icke blott ur financiel synpunkt, utan äfven ur sedlig.
Pir Sparre, Sigge:
Den siste värde talaren har så länge tagit R. o. Ad:s upmärksamhet i anspråk, att jag skall söka vara så kort som möjligt.
Det torde icke heller behöfva yttras många ord om den motion, som här är i fråga; den talar, eril. min öfvertygelse, tillräckligt för sig sjelf.
Att här ingå i någon utförlig kritik af förslaget, kan icke vara min mening, vore jag än uti en eller annan omständighet af en skiljaktig tanka.
Med en synnerlig tillfredsställelse, den jag beder att här- få förklara, gillar jag motionens innehåll i dess hufvudsakligaste delar.