Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En sanning, som aldrig skall kunna vederläggas, ar den, att huru stort antal personer, som än må finnas tillsatta för att vaka öfver lagarnes efterlefnad, det i alla fall blir en omöjlighet att absolut förekomma förbrytelser emot desamma.
Det vore således löjligt att påstå, att icke brott mot tull-lagarne kunna begås, äfven om kustbevakningens tjenstemanna-personal skulle ökas.
Men derföre blir den grundsats, hvarifrån Hr Cederschiöld utgått, icke mindre falsk, då han antagit, att icke tulllagarne kunna öfvervakas med mindre, än att man sätter man vid man utefter hela vår kust.
Sedan ropen på propos. förnyats, blef öfverbiggningen förklarad fulländad, samt motionen tillika med nu afgifne yttranden remitterad till Bevilln.Utsk:t.
Till sistnämnde Utsk. remitterades jemväl
Hr af Georgins, Evert, d. 1 d:s bordlagde och nu föredragne motion, ang:de förändring af Tulltaxans bestämmelser ronde artikeln Salt.
Posses, Johan August, d. 1 dis bordlagde motion om åtgärders vidtagande till befrämjande af Sabbatens helgd.
Jag har ej kunnat underlåta att yttra några ord i afs:de på denna vigtiga fråaa, som äfven under förra Riksdagen utgjort föremål för B. o. Ad:s öfverläggningar.
Till en början ber jag att få nämna, att jag icke kan gilla tendensen i ifrågav:de motion; ty genom densamma skulle en alltför stor och restriktiv inskränkning göras i både den kristliga och medborgerliga friheten.
Motionären tyckes utgå från den H.
Skrift och grunda sin mening på 3:e budordet, som lyder; »Tänk på att du helgar hvilodagen.»
Detta budord, utgifvet på Sinai berg, flera tusen år efter verldens skapelse, jemte de öfriga så kallade »Stentaflornas lag», gällde då som nu »endast för Judarne», hvilka än i dag fira den 7:e dagen, som var Lördagen, såsom det heter i Skriften, »som ett tecken mellan Gud och Israels folk, emedan Gud på den dagen utförde dem ur den Egyptiska träldoraen.
Före denna tid återfinnes intet stadgande om helighållandet af den ena dagen framför den andra, utan man kände endast huru Gud hade skapat verlden, och »hvilade på 7:e dagen af allt sitt verk.» Hvaruti denna, den Alsmägtiges »hvila» bestod, går utom mensklig förmåga att söka utransaka, då en »hvila» i begreppets yttersta ut - 204 Den 3 December e. m. sträckning, eller en fullkomlig overksamhet, från den Evige Gudens sida, skulle komma hela jorden att störta samman i ett Ögonblick.
Derföre kunna vi endast upfatta denna Guds »hvila» under betydelsen af ett »fulibordadt verk», och möjligen draga den slutsats deraf till mensklighetens nytta, att menniskan måste föla ett arbetsamt lif på jorden, och att äfven hon bör arbeta 0 dagar för att derunder fullborda sina verk på jorden, och sedan på den 7:e dagen få njuta af en behöflig hvila till både kropp och själ.
Sedan Stentaflornas lag var utfärdad, och beträffande särskildt lagen om Sabbatens firande af Judafolket »som en åminnelse af deras befrielse från Egypten», så blef detta i Moses ceremoniallagar så strängt, att der föreskrefs: »att den, som endast bar in en börda ved på Sabbaten, skulle döden dö.»
Detta, såväl som öfriga ceremonial-lagen och sjelfva Tio Guds Bud, var utfärdade endast för Judar, för det så kallade »Guds egendoms folk», utvalda och afskilda från alla andra folk, sammanhållna till en mägtig théokratie, för en enda, stor, vigtig och betydelsefull anledning, nemi. den, att Jesus Kristus, vår Frälsare, skulle inom detta folk födas och frambringas till den frälsnings-behöfvande verlden.
Fördenskull lades ock den största vigt vid »slägtlederna» inom detta folk, för att kunna styrka äktheten af hans härkomst »efter löftet», att nemi. vår
Frälsare skulle härstamma i rätt nedstigande led ifrån Abraham, och sålunda fullbordas, att »Abrahams säd» skulle blifva mensklighetens välsignelse.
Det är derför man ser i Evangelisternas skrifter hvilken vigt är lagd på lagen om slägtledernas bibehållande ibland Judarne före Kristi tillkommelse, nemi. från Abraham till David, från David till det Babyloniska fängelset, och från detta till Kristum.
Men vid Kristi tillkommelse tiphörde äfven denna lag, theokrathien uplöstes, som vi känna, och Judarne förskingrades kring hela verlden.
Sammalunda lagen om Sabbatens firande, ändock de förskringrade Judarne, som förneka Kristi tillkommelse ännu, hålla ännu sin Lördag heligare än andra dagar, och på densamma intet arbete förrätta.
Med Kristi födelse inträder en ny epok, om hvilken det i Skriften heter: »allting är nytt vordet», oell vi kalla den Nya Testamentets eller Evangelii tid, som bär i sitt sköte-ett ljufligt och gladt budskap om »frihet» från allt det Gamla Testamentets, den sanna menniskonaturen tryckande lagtvång.
Mellan de till Kristendomen omvända, såväl hedninge-kristtia som jude-kristna, upstod skiljaktigheter rör:de de gamla »stadgarne», hvilka synnerligast förfäktades af Phariseernas stränga religionsparti bland Judarna och från detta parti till Kristendomen omvända.
I Nya Testamentets tid är det Judiska påbudet om helighållandet af Sabbaten »helt och hållet uphäfdt.»
Ett sådant påbud återfinnes icke i Nya Testamentets Skrifter.
Men i de första Kristna tiderna antog man en dag, på hvilken menniskan, såväl som med henne arbetande kreaturet, kunde få njuta en behöflig hvila, likväl utan att derför lägga något band på den frihet, som genom Evangelium stod hvar och en till buds.
Man antog Söndagen, som var Kristi Upståndelsedag, men icke för att derigenom införa någon ny »Sab - Den 3 December e. m.
205 bata, utan såsom en »verldslig» god ordning, på hvilken arbetaren som kreaturen hade rätt att hvila, men derföre icke pligt att hålla mera »helig» än någon annan, då solen går upp lika den ena dagen som den andra.
Att hvilan är en rättighet på denna dag, »lör den som vill» begagna sig deraf, är ju godt, men blir endast som en god »borgerlig» ordning, hvilken hvar och en har en obe gränsad frihet att bruka eller ej, så att ingens samvete dermed betungas.
Detta äflande efter att hålla Sabbaten är en lagisk riktning, som endast är skuggan af Kristendomen.
Apostelen säger derför äfven i Coll. 2: 16, 17, »Så låter nu ingen göra eder samvete öfver helgedagar, högtider oell sabbater, hvilket var skuggan af det, som tillkomma skulle», nemi.
Kristendomen.
Må det äfven tillåtas mig att anföra en af våra reformatorers yttrande härom, nemi.
Olaus Petri.
Ilan stiger: »Mich är vel witterligith ätli nåågohr få stvcker äre ännu i brukning, som ilråå Apostlarnes tijdh hafva hållen vordet, som är, hålla Söndliagen heligh, hålla Pascka och Pinctzdaghar med någhor fåå annor stycke, men sådana stycke röra vor salighet intet uppå, epter thet wij wiil kunne varda salighe änthå wij sådana stycker aldrig holle».
Vidare säger han: »— — — ty huar sådana fest- eller högtijdher hade varit aff nödhenne, liaffde icke S:t Paulus scriffwit theremot till the Galathé!' och Colosser».
Och vidare: »Tliet kommer ju wore troo jutet wijd, hvad Söndliagen är heligh eller eij.» (Från 1524).
För att nu specielt fästa sig vid den förev:de motionen, är jag fullt förvissad, att den är föranledd af en innerlig välmening; man kan derföre icke underlåta att uttala, huru den i sig innebär en Lagisk men icke Evangelisk riktning.
Utom de alltför många och betvingande lagstadganden, vi hafva förut i detta hänseende, fruktar jag, att om, till följe af en så beskaffad motion, något ytterligare tillkom, skulle det väcka en allmän missbelåtenhet att för Sabbater eller andra mellaukommaiide helgedagar lägga hinder i vägen för de allmänna kommunikationsmedlen.
Jag hemställer till eder, mine Hrr, huru belåtna J skullen vara, om det förordnande utkom, att intet färdande, vare sig på jernväg eller ångbåt, skulle få ega rum på Söndagen, vore det ock endast under Gudstjensttiderna, hvilka, som man vet, pågå tre särskilda ’ gånger om Söndagen, åtminstone i städerna.
Yi hafva redan alltför stränga stadgande!! förut, och derigenom riktiga svårigheter, och under vissa tider omöjligheter, att t. ex. på Söndagen kunna erhålla så mycket sorn en hit mat, åtminstone i städerna, för den, som icke har hushåll, ty värdshusen äro stängda största delen af dygnet.
Jag frågar, om sådant kan vara förenligt med billighet och rätt visa, ty med Kristendomens frihet stå sådana lagstadganden icke tillsammans.
I)å det ej kan vara miu mening att vilja motsätta mig det goda »borgerliga bruket», att en dag finnes, och hvartill man an tagit Söndagen, hvarpå, som sagdt nr, menniskor, som de arbetande kreaturen kunna hvila, så har jag blott velat, så långt jag förstår, söka utveckla den sanna betydelsen af Sabbaten, och sålunda förklara, att jag visst icke anser firandet af den eno eller andra dagen Den 3 December e. m. såsom någon salighetssak, utan fast mera tvertom, då Nya Testamentet lärer, att Sabbaten, med inbrytandet af denna nya tid, är »upbäfd.a Under den Romerska Katliolicismen updiktade prester oell munkar allehanda helgedngur, apostladagar och högtider, för att göda vidskepelsen, och dermed förökades både fattigdomen och lättjan.
Vi fira ännu, ifrån denna tid, »Jndarnes Paska», Pingst, och dertill Jul och Midsommar såsom religiösa högtider, ändock Nva Testamentet alla sådana högtider uphäft, och är då icke nog med en dag, utan man har Annandagen, Tredjedagen, såsom en mellandag, och derpå inträffar ofta Söudagen eller annan helgedag, så att 4 dagar förgå för hvarje sådan högtid arbetslöst.
Julen firas, åtminstone på landet, i 14 dagar, hvarunder, åtminstone ibland bondeklassen, något arbete icke står att påräkna.
Detta anses icke för synd, sedan ett öfvermåttan ätande och drickande dertill förtagit arbetslusten.
Ett skärpande af Sahbatslagarne måste således för den fattige men idoge arbetaren, som endast lefver på sitt dagliga arbete, vara en källa till ökade bekymmer, likasom det välmenta trugandet i kyrkorna, såväl som ifrågasatta inskränkning i kommunikationerna under sön- och helgedagar måste medföra samma verkningar, hvarför jag ansett mig höra motsätta mig denna af Erill. Posse afgifna motion, och anhåller hos H.
Exc. Hr Gr. o. Landtmm, att dessa milia yttranden måtte få åtfölja remissen till Utskit.
Under betygande af min up riktiga högaktning för den värde motionären, hvilkens nitälskan för sabbatshelgden i vårt land visserl. förtjenar all upmarksamhet, kan jag dock ej till alla delar i hans förslag instämma, ehuru jag vid mina anm:r deremot på intet sätt har något gemensamt med Frih. Creutz, hvilken tyckes anse Söndagen knappast böra åtnjuta större helgd än hvarje annan dag; en åsigt, sorn jag ej kan finna öfverensstämmande med vår läras föreskrifter eller med samhällets rätt förstådda andliga oell timliga väl.
Min mening är endast, att, under ett samvetsgrannt angifvande på såbbatshelgdens fordringar, vi dock ej torde böra gå så långt uti yrkaudet af hela Söndagens uteslutande användning för andaktsöfning, som den aktade motionären synes åsyfta, och, som jag befarar, dels icke står i öfverensstämmelse med nationens lynne, dels icke skulle leda till det åstundade ändamålet, som är nationens sanna förkofran i gudsfruktan och sedlig förädling.
En tungsinnad och tystlåten nation, sådan som t. ex. den Skottska eller Engelska, må kunna oafbrutet egna sig åt andliga betraktelser hela Söndagen igenom; hos oss fruktar jag det blefve ett mekaniskt tvång, ett själlöst försjunkande i tanklöshetens dvala, när det sträcktes utöfver en viss gräns.
Svensken är' ingalunda mindre intelligent än Engelsmannen, men hans själ är lifligare, den behöfver mera omvexling för att vara fullt verksam.
Måune icke ock, uti den aldrahästa sak, öfverdrifter böra undvikas, och kan man väl, vid en opartisk granskning, anse sådana Dan 3 December e. m. 20T icke förefiunas i deu föreliggande motionens motivering?
Så t. ex föreställer sig motionären, att, derest jernbanorna få om Söndagarne begagnas, skall deraf ovilkorligen det bedröfliga förhållande upstå, att städernas befolkning hasta ut på landet, för att der få nya fält för sin sedeslöshet, och att innebyggarne på landet skola medelst jernvägstrafiken lockas att i tusental besöka städerna, för att der frossa af allt, som utbredes för deras njutningslystnad, och att slutligen de mellanliggande stationerna på det sättet skola blifva hemliga krogar, der städernas och landets befolkning samlas för utöfvande af sina orgier.
Mig förefaller hela denna bjerta målning såsom härfluten af en nog upskrärnd inbillning.
Finnes icke i staden och å landsbygden lag och rätt, iiro icke personer enkom anställda för att vaka olver ordnings vidmakthållande?
Stadgar ej vår borgerliga lag straff för förseelsers och olagligheters begående, särskildt skärpta för Söndagen?
Bör man så alldeles misströsta om möjligheten, att en lemnad frihet, inom lagens gränser, skall skickligt och värdigt begaguas. att man fastheldre må på förband beröfva sig tillfället till jemväl oskyldiga nöjen, af farhåga att de eljest nödvändigtvis skola missbrukas?
Jag tror detta vara, att se saken mera mörkt, än tjenligt och skäligt är.
Söndagen, såsom en hvilodag från veckans, jag vill antaga, under strängt arbete tillryggalagda sex föreg:de dagar, bör, efter min uppfattning, visser), i främsta rummet egnas åt andakt och bön, medelst offentlig gudstjenst och sinnets lyftning hos hvarje christen till det Högsta väsendet i tacksamhet och förböner; — men sedan denna första och förnämsta pligt är upfylld, böra dagens återstående timmar få användas till sådane tadelfria och oskyldiga nöjen, sorn af familjer och vänner kunna tillsammans åtnjutas, som tjena till en behöflig vederqvickelse efter arbetsdagarnes mödor, och till en välgörande krafternas upmuntran till ny verksamhet och nya bemödanden i det godas tjenst.
Sådana oskyldiga företag synas mig vara i utflygterna i Guds fria natur, anblicken af landets skönhet, besöken hos liktänkande vänner, betraktandet jemväl af föremål i skön konst, och åhörandet af musikens och dramatikens alster.
För det christligen fromma sinnet bör ej, efter mitt begrepp, häruti ligga något störande, uhr det med rent hjerta upfattas.
Isynnerhet finner jag det billigt, att handtverkaren och kroppsarbetaren, hvilka med sina familjer tillbringat veckans arbetsdagar i ofta osunda, mörka verkstäder och boningar, få ega frihet till den vederqvickelse, som eo och annan utflygt utom stadens gränser med lindrig kostnad kan dem bereda.
Nekar man dem tillfälle härtill, är det icke sagdt, att andakten derpå vinner.
Lättjan, sömnen och kanske lönnkrogen torde på sämre sätt uptaga Söndagens lediga timmar.
Deremot erkänner jag villigt, att Frih.
Posse uttalat en vigtig och behjertansvärd grundsats derutinnan, att gudstjensttimmarn böra mera än hittills hållas fredade för intrång af verldsliga besty och verldsliga nöjen.
Må Staten anbefalla och vidmakthålla eL sos
Den 8 December e. m. sådant fredande i alla de hänseenden, som af dess åtgärder bero!
Och skulle de 2 å 3 timmar, som för högmässogudstjensten åtgå, anses ej vara nog till ett sådant fredande, låt bestyren och nöjena hvila hela söndagsf. ni. till kl. 1 eller 2 e. m., låt Staten gifva efterdöinet af ett sådant, aktgifvande på sabbathshelgdens kraf; säkert skall detta verka godt och kraftigt, likasom ett motsatt förfarande måste utöfva en mäktig och skadlig inverkan.
Men sedan detta är iakttaget och gudstjensten under allmän stillhet bevistad, låt derefter Söndagens återstående timmar fritt få användas, icke till utsväfningar och laster, sådana böra beifras och bestraffas, men till landtliga utflygter och klanderfria förströelser, sådane som icke strida mot ordningens och sedlighetens bud; — låt posthusen vara efter gudstjensten öppna till allmänhetens beqvämlighet, låt jernvägarue begagnas och rörelsen vara obehindrad, allt under de vilkor och kontroller, lagen redan föreskrifver.
Liljencrants, Gustaf Predrik:
Det är ej utan sina stora svårigheter att i en fråga, sådan som denna, yttra sig i tillstyrkande rigtning, dels derföre, att man ej rätt väl kan göra sig reda för hvilket framställningssätt, hvilket språk man bör begagna, med hopp att blifva förstådd, dels derföre att man städse löper fara att beskyllas för öfverdrift.
Medlemmarne af detta Högh Stånd äro nemi., såsom ock tillbörligt är, måne om att förskaffa sig sjelfva och sina barn insigter uti allehanda verldsliga kunskaper, men att i andligt hänseende förvärfva sig och de sina någon kunskap, derpå tänka få; många anse detta rent af vådligt, och de flesta förmena detta vara en kunskap, hvaraf de inhemtat mera än nog redan i sin barndom, hvarföre ock i detta slag af vetaude råder en mer än loflig okunnighet, hvilken naturligtvis måste försvåra hvarje diskussion öfver likartade ämnen.
Det är derföre ej underligt att, under det verldsliga angelägenheter vanligen afhandla» med sakkännedom och omfattas med värme, de andliga deremot ej på långt när så omhuldas, som deras företrädesvis stora vigt, samhällets bästa och Ståndets pligt synes påkalla.
Bedömandet af en fråga, sådan som denna, beror tvifvelsutan helt och hållet af det sätt, hvarpå hvar och en upfattar sina förbindelser emot det Högsta Väsendet.
Tror man att den Allsmägtige har fullt allvar med sina föreskrifter, att dessa äro gifna af kärlek till meuniskan och således till hennes egen fördel, att ett oförsynt öfverträdande af dessa bud ofelbart förr eller sednare medför allmän och enskild ofärd, samt att det menskliga snillets, den menskliga kraftens skapelser blifva föga båtande, om de ej hugnas med den Eviges välsignelse, då underkastar man sig med tacksamhet sabbatsbudet; men tror man åter att Herren ej räknar så noga med vår olydnad, att Han ej tager kännedom om våra små bestyr, att den menskliga viljan och kraften äro i och för sig sjelfva mägtiga krafter nog, och att den s. k. välsignelsen är ett skrock, som vår tids civilisation lemnat långt bakom sig, då gör man, som allt för många i vårt land göra, man hvarken be - Den 3 December e. m. 2Ö9 begriper eller tillegnar sig Sabbatens frid och välsignelser.
För min del tillhör jag icke deras antal, som bekänna sig till den sednare åsigteu, men jag hyllar så mycket varmare den förstnämnda, och då det alltså, efter mitt förmenande, lir för hvarje enskild menniska af outsäglig vigt att bekänna sig till denna upfattning, så måste jag ock anse det vara min pligt, att. i hvad på mig ankommer, söka bidraga dertill, att undanrödja allt, som lägger hinder i vägen för en sann tillämpning af förstnämnda åsigt.
Det torde icke erfordras någon djup andelig insigt, nej, för våra lekamliga ögon, ja, t. o. ra. för den ytlige betraktaren bör det synas klart att vår tid har ett skaplynne, till hvilket något motstycke ej i historien torde kuuua företes.
De Europeiska samhällena befinna sig nemi., hvart och ett inom sig, i mera eller mindre mån uti uprorstillståud.
Alla band äro lossnade, allt välde lides med otålighet.
Fadersväldet är misskändt eller föga aktadt, ej allenast bland de s. k. bättre klasserna, utan måhända i ännu högre grad hos det egentliga folket; husbondeväldet saknar allt annat stöd än egennyttans beräkningar och är alltså ett ok, som bkres med motvilja; alla tro sig lika berättigade oell lika vuxna att leda, ingen vill blifva ledd, ingen lyder utan motvilja.
Men, mine Hrr! hvilka kunna väl anledningarne vara till ett så onaturligt uprorstillståud i menniskornas sinnen?
Tvifvelsutan att de, som Herran gifvit väldet att, hvar i sin stad, utöfva, ej bvggt detta välde på andelig och sedlig grund, på föredömen af gudsfruktan och renlefnad; att de, sjelfva utan all sådan grund, -ej förmått, som sig bordt, upfatta eller vägleda dem, som tillhört deras omvårdnad, samt att de i sitt innersta ofta nog ej anat, än mindre erkännt, att hvarje mensklig företrädesrätt medför motsvarande ansvar och skyldigheter, ej blott i verldslig måtto, utan ock i moraliskt hänseende.
Skulle vi nu våga hoppas någon väsendtligare förändring uti förenämnde, i alla samhällsförhållanden djupt inrotade onda, då måste vi börja bygga på andra grunder, än dem, som framkallat de vådor, hvaraf menskligheten nu hotas; då måste de bildade klasserne, så vidt de förmå, söka godtgöra hvad som kan vara försummadt; då måste lagstiftaren ej tveka, att i första rummet gripa verket an och söka bota samhällets refvor, bland hvilka sabbatens ohelgande ej är den minsta.
Visserligen kan man befara, att,, med den lättsinniga upfattning af kristendomens väsende och vigt, som af okunnighet i dess läror alstras, ej rätt många skola inse och erkänna, att anledningarne till tidens oro ligga inom det andliga området; men man kan dock hoppas, att de underbara, öfvernaturliga rörelser, som på sistnämnde område nu förssiggå, i så slör mån skall ådraga sig äfven de likgiltiges upmärksamhet, att, de säga sig sjelfva det, något ovanligt sannolikt står för dörren.
Menniskoslägtets historia visar oss, att underbara företeelser, sådane som de här ofvan påpekade, städse varit varnande och kallande förebud för kommande stora tilldragelser; väl oss alltså, om vi hörsamma dessa varningar, och icke fortfarande, såsom alltför länge varit sed, sätta tillfredsställandet af H. II.
" 14 210 Den 3 December e. m. verldsliga förlustelser eller verldsliga omsorger framför upfyllandet af Herrans bud.
Särskildt tillåter jag mig uttala den önskan, att detta H. Stånd, som, till följe af sin ställning inom samhället, kan tillräkna sig en ganska stor anpart af skulden för de missförhållanden, som nu förefinnas inom detsamma, må, vid behandlingen af ifrågav:de angelägenhet gifva MedSt.-n ett godt föredöme, och således ej med likgiltighet omfatta en motion, hvilkens underkännande visserligen ej kan bebåda något godt för framtiden.
Låtom oss fastmera inse och bekänna den sanning, att det sätt, hvarpå sabbatsbudet upfattas af ett folk, med skäl kan anses såsom måttstock för bedömande af detta folks sedliga tillstånd; och om än inom kristenheten ej finnes i denna stund många folk, som i berörde hänseende äro att framställa såsom föredömen för andra, kunna vi dock företrädesvis åberopa ett, nemi. det Skoltska folket, der en lefvande kristendom framkallat frukter, som borde synas hvarje folk afundsvärda.
Den tid torde icke vara långt aflägsen, då den jäsningsprocess, som nu pågår inom folken, utbryter och krossar de svaga band, som omgärda de Europeiska samhällena; det torde ock då komma att visa sig, att de särskilta folkens förmåga att emotstå eller mildra de lidanden, som äro att förutse, ej skall stå i förhållanden till de företräden, de ega i afseende å antal eller rikedomar, men fastmera till den sedliga kraft, den verkliga tillförsigt, hvarmed de förtrott sitt öde i Dens hand, som rätt dömer.
Af dessa skäl och de i öfrigt, som i motionen på ett så vackert och värdigt sätt framhållas, vill jag med min röst understödja densamma, och anhåller, att hvad jag anfört, må få åtfölja motionen till vederbörligt Utskott.
Med detta anförande, under hvars afgifvande många Ledamöter hörts begära propos., förklarades öfverläggningen vara afslutad; och blef motionen, jemte yttranderne, remitterad till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. Föredrogs och remitterades till StatsUtsk.
Adlersparres, Carl August, d. 1 dennes bordlagda motion, om anslag till lön åt en General inspektör öfver Elementar-Läroverken.
Hr Montgomerys, Gustaf, d. 1 dennes bordlagda motion rör:de ordnandet af militär-undervisningen i Eiket.
Det synes kanske förmätet af mig, som ej tillhörer det militära ståndet, att inlåta mig i något yttrande om Hr Montgomerys nu föredragna motion, men interesset för denna läroanstalt upmanar mig dertill, helst jag haft en son, som genomgått densamma, och äfven för närv:de har en, som derstädes är anställd.
Den 3 December e. m. 211 Min opinion om saken är den, att jag skulle anse som en stor olycka för Svenska Arméen, om denna akademi eller krigs-skola skulle komma att uphöra.
Jag har naturligtvis ingen praktisk erfarenhet af militär-lifvet, men jag föreställer mig, att det är af den beskaffenhet, att man, för att blifva en skicklig militär i or dets vidsträkta bemärkelse, måste hafva förskaffat sig en serskild slags upfostran, och synuerligast från ungdomen vant sig vid ordning, lydnad och påpasslighet i alla sina handlingar.
Det är i första rummet detta, som vinnes vid Carlberg; men samtidigt härmed danas likväl ynglingen jemväl i alla de stycken, som erfordras, för att han en gång skall kunna försvara sin plats i ärans leder.
Jag måste således på det högsta afstyrka denna motion och i motsats till Hr.