Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han kan ingenting säga dig, derför att han sjelf ingenting vet, — sade Malkolm, då Alf slutat sin berättelse.
— Men hvarför finna vi honom då ständigt i vår närhet, hvarför ser du honom vid din säng, hvarför utöfvar han denna besynnerliga döfvande verkan på dina sinnen, hvarför kan du icke bestämma, om du drömmer eller verkligen är vaken, och hvarför lider du af detta tillstånd, så att din helsa blir förstörd, hvarför allt detta?
Om jag hos originalet till den bild du ser icke skall finna förklaringen häröfver, hvar skall jag då finna den? — sade Alf tröstlös.
— Det finnes saker, som icke kunna förklaras, du får underkasta dig denna sanning.
Har du icke hört berättelser om vampyrer och gengångare, om fruktansvärda väsenden, som låna vissa menniskors skepnad, ofta våra aflidna vänners skugga, för att plåga och förvirra oss så mycket mera, har du icke hört talas om dubbelmenniskor, om att man sett sig sjelf?
Hvad äro alla dessa visioner annat än fiendtliga väsenden, afgrundslika dimbilder, som icke kunna förklaras.
— Det är en rubbad hjernas fantasier, en oordning i det hemlighetsfulla och komplicerade maskineri, som ännu icke förmått att för menniskoanden definiera sin egen existens, en psykisk gåta, om du så vill.
Men jag erkänner aldrig ...
— Hör, vet du hvad, Alf, det förefaller mig, som vi i grunden tänkte precis detsamma, vi nyttja endast olika uttryck för att komma till samma slutledning; båda innesluta vi, när allt kommer omkring, verlden med alla dess fenomener inom vår egen hjernskål, derifrån utgår allt, och dit återvänder allt, för så vidt som allt är summan af våra sensationer.
— Malkolm, minnes du den franska konungens bekanta yttrande: ”staten, det är jag.”
Du ansåg detta uttryck såsom den yttersta konseqvensen af en förstockad egoism, men i sanning det förekommer mig, som du i detta ögonblick öfverträffade den kungliga egenkärleken, — sade Alf leende.
Jag är i detta ögonblick så långt ifrån kärlek till min egen person, att den icke ens existerar för mig annat än såsom ett slags hypothes, en utgångspunkt för mina iakttagelser, ett medium mellan intet och allt, mellan döden och lifvet, en brännpunkt, der alla de möjliga förnimmelserna mötas, ingenting annat och jag hoppas att en gång komma derhän i fullkomlig afsöndring ifrån mig sjelf såsom menniska, att af hela min varelse ingenting annat återstår än reflexionsförmågan.
— I detta fall vore du i sanning förtjusande och afundsvärd, ty du liknade då dessa afskyvärda glaskulor, hvilka man ställer ut i ingen annan afsigt som det tyckes, än att karrikera allt omkring sig.
Jag skulle hellre vilja begrafva dig, ty inser du icke, att Malkolm Schelting då vore död, han funnes icke i den stund, då han icke längre eger en gudomlig ande, som beriktigar hans reflexioner, ett hjerta, som älskar, som glädes och lider.
— Ah, tala icke med mig om hjertat!
Inser icke du i din ordning, att alla mina filosofemer äro raketer uppkastade för att öfverrösta hjertats verop? — sade Malkolm med ett hastigt och ofrivilligt uttryck af smärta.
— Jo, jag inser det mer än väl, men jag önskade, att du ville göra detta hjerta rättvisa, i stället för att trampa det under fötterna, och finna, att det ligger mera storhet i det menskliga lidandet, mera gudomlighet i alla våra svagheter än i den klumpiga, oformliga afgud af känslolös uppfattning, som du vill resa inom dig, att vår resignation är mera sublim än vårt trots och i synnerhet tusen gånger lyckligare.
Det ena höjer oss till himlen — denna himmel må nu vara en chimèr eller ej — då det andra endast gör oss till en förtorkad och tillhårdnad lerklump, som i alla
händelser ändå till slut skall smälta, för att formas om.
Räggler å paschaser på vårat mål tå en bonne
Min goe vän,
Annersch Jansa i Bråtane, Brônske,
tillägner ja diss här rägglan å paschasan te tack för all di gla stunner ja hatt tå hanses berättningskônst.
Boen.
Förola.
Di mäst tå di här rägglan å paschasan skrifd ja först ôt Kallstatininga, för dä bönnra i Varmlann töckt dä va rolitt te läs tocke.
Å atte ja nu gir ut dôm i e bok, d’ä bar för te förtjän litt pänga, för pänga behöfver en så mö en kan få.
D’ä int ja sôm ha hett på allt, utta ja ha hört dä mäst tå ann fôlk, men ja ha satt ihopp’et, satt dä skull gå an i Kallstatininga.
Te äxämpel dätt här ôm Skenerkutt, dä ha ja hört tå Annersch Jansa.
Sômma töcker fäll att dä int ä dä rätt måle, hvasken rekti frissdalsk äll jösshärsk, för se ja ha vôr bå i Frissdaln å Jösshär å annastans åg, satt ja blanner ihopp.
Men dä får di fäll orsäckt.
För räxten går sockenmåla bort nu å dä blir ett blannmål tå alltihopp.
Å så har di dä här skollärermåle, sôm ä sôm e tröckt bok å dä fördarfver allt hva mål hetter.
Ôm trätti år ä dä ingen i hel Varmlann sôm begriper ett ol tå vårat mål — satt d’ä allt bäst te skrif å läs på’t, mennas ti ä.
Gamle Strutt å Skenerkutt.
Dä va en gutt, di kall Skenerkutt,
i Västre Bogen i skogen.
Dä va en bonngôbb, di kall för Strutt,
där Öst i Löcka i Bogen.
Å dä va ingen så rik sôm Strutt
å ingen fattir än Skenerkutt.
Men Skenerkutt va den varst te kutt
å skutt å kappränn på jola
å engang kutt’en te gamle Strutt,
sôm satt å ok bål i sola.
»Hôll inne kampen din, fader Strutt,
å hör på rolitt,» sa Skenerkutt.
»Se dä ä tocken att ja ha fått
ett ög te dotra di, Lena.
Fäll ä ja fatti å bar å blott,
men ja ä dockti i bena,
å tockna värktyger, fader Strutt,
en kommer langt mä,» sa Skenerkutt.
»Dä va på dôm, sôm ho stog å glutt
i jåns ve lea ve Löcka,
da kutt ja fram,» töckte Skenerkutt,
»å bynt å klapp’a å tröck’a,
först sa ho: släpp mä! sen sa ho: hutt!
sen ga ho jaol te Skenerkutt.»
Å Strutten môrr fäll å ment tro på,
att va’n så dockti i bena
å va’n så modi, så skull’en få
bå halfve gårn hans å Lena,
men bar på så vis, att Skenerkutt
hannt försten fram, töckte gamle Strutt.
Å Strutten dängde å slog sin kamp
å Skenerkutten han gnodde,
dä va ett ränn å dä va ett tramp,
de vren i väg satt dä snodde.
»Du blir allt ätter,» sa gamle Strutt.
»Hå, vänta bare,» sa Skenerkutt.
Å gjord så lätt sôm ett litte agn
å gjord små hôpp, sôm en utter
å gjord en dans ikring Struttens vagn.
— »Dä va da skam, hva du kutter,
dä går ikringkring för mäj,» sa Strutt.
Åh jojo men,» töckte Skenerkutt.
Å Skenerkutten han la på täng
å Strutten smacka å rappa.
Når Löcka syntes ve näste sväng,
stog dotra hanses på trappa
å hang ôm halsen på Skenerkutt.
»Du får fäll ta’a,» sa gamle Strutt.
Dumt fôlk.
Åh gubevars för dumt fôlk!
Att en annan, sôm inga lärdom har, int allti ä sôm en ska, d’ä inga unner, men når di, sôm ska var för mer, int ä klar i bokstaveringskônsta en gang, d’ä ledt.
Te exämpel dä’ va en söndassmôra, sôm ja geck å spankler på landsvägen.
Da kommer dä en harrkär gånass mä glasyger för yga å smal å vesen va’n, tocken sôm tocker ä.
»Gudagen, min goda man,» sa’n.
»Vet han, hvart ja ska gå för te komma te prästgårn,» töckte’n.
»Håja, nock vet ja dä,» sa ja.
»D’ä inga kônst te komm dit.
Når han ha gått ett litt stöck länger, kommer han te en väg te vänster, men den ska’n int gå, utta bar fortsätt tess han kommer te näst vägskel, där dä tar å te höger, där ska’n gå.»
»Mä se,» sa harrkärsillänne å såg fundersam ut änna sôm dä int skull var klar grejer.
»Mä se, inte te vänster, men te höger.
Nå vidare da.»
»Jo, når’n da ha gått ett stöck te, så kommer’n te e å å i åa ä e ö.»
»Hvasa,» sa’n.
»Å i åa ä e ö,» sa ja.
»Men hva i all ti ä dä ni säjer, a, o?» sa’n.
»D’ä e å, vett ja,» skrek ja, för ja ble rasen, »å i åa ä e ö, hörer han lite, d’ä e å å i åa ä e ö.»
»A, o, ö,» sa’n å dämmä geck’en.
Jo, den va nôe te dum den.
Illakt fôlk.
kärnga satt å gråt,
barna rände
sôm möss ikring,
dä va ett stort illände
för ingenting.
»dra för fanken i vall,
tvi ett tocke läte,
en får inga ro te äte!»
Kärnga va blek,
barna skrek,
trättinga tog te,
o, ack å ve,
men hvafför i all väla
di larma å gräla
å rett ôpp sä alltmer
å vänd ôpp å ner
på allt mälla take å gôlfve,
dä vesst di int sjôlfve,
men hele sockna vet,
att dä va illackhet,
för når allt kommer kring
di illacke trätter för ingenting.
Nils Uttermans harrgårsfal.
Nils Utterman va änn sôm rektit bra te spel på dragspelsinstrumänt å på fejol.
Ve all potatisdansan å ann rolihet, gôsan å jäntan i sockna hadd, va’n mä å hjälfft te, satt dä int skull bli lessamt.
Han hadd mang sôrts låt i speldone sett, bå tocken därn sali låt å tocken därn kopstôlli.
Te å mä harrkäran va rogat tå te hör’n spel, når’n satt å gnäll mä piglocken bål i hagan och skogbackan.
Hällers va’n nock litt veli å unnli på mang di vis.
Han bodd int i hus sôm ann fôlk, utta va hemm på landsvägen.
Ôm sômmern sôf’en i skogen, ôm vintern feck’en sôf bål ve bakommen i stôgan, men allri sôfen mer än e natt på samm ställ.
Hvar’en kom feck’en ett mål mat, för dä att han kunn spel å för dä att fôlk töckt dä va sönn om en tocken veli krake.
Pänga hadd di int te gi’n å Nils vell int ha tock häller för dä att han trodd att Den Ful sjôl va i slantan.
Men tobak å bränvin töckt’en ôm å dä tog’en imot, nå’rn ble bjudd.
En kunn se på uttaskreffta att’en int va rekti.
Han geck för dä mäst barfoten å på hôvv hadd’en en gammel körkhatt, sôm hadd vôr svart, men den va blidd grön å va bra nock teknocklat bå framte å bakte.
Di sa, att Nils hadd stôl’en frå e föggelskrämma, men ja tror att’en hadd fatt’en tå gamle prosten.
Hällers hadd’en på sä en lang uttarock, sôm va hardt täjen tå vär å vinn, å den brukt’en bå dag å natt å vinter å sômmar å den va bå skafferi å kappsäck ôt’en, för han hadd sprätt ôpp fecksömman, satt hel rocken ble sôm e feck.
Å där förvart’en alt han ågd tå löst å fast.
I syna va’n alt så tämmli uttäck te se.
Skägg hans å hår hans hang vildt i kring’en å svart va’n sôm en tatter å titt gjorl’en unner lugg å kôrt å kônsti va’n bå i tal å i vänninger.
Dä va mang sôm ble liksôm litt ängschli når di mött’en i skogen, men hällers va’n beskeli å vell int gär nôa männisch förnär.
Dä va en gang ja kom te bruke en krestihimmelsfärsda, når dä le imot kväel.
Da satt Nils Utterman på broräcke ve kvarndammen, å spelt mä klaver sett.
Dä va den låten han allti brukt å spel når’n va esammen.
Den va gjord ätter en gammel skôjertrall, sôm bynt så här:
»Å hör I gôssor, å hör I gôssor,
hvafför ä I så gemen.»
Ja neck ôt’en å satt mä på räcke mett imot för te ly på’n.
Da kom unga patron gånass.
»Gudagen Nils,» sa’n, »dä va vackert dädära.»
»Hå skäli fal,» sa Nils å titt ôt ett ann hôll — »fell kan’a mang fler låter tå bätter schlag.»
Å dämma bynt’en på mä »Blomsterklädd kulle satt Hjalmar å kvad».
»Ja, dä va bra dä,» sa patron, »da kan Nils gärna gå mä ôpp te harrgårn å spela litet för ôss.
Dä ä nåra unga fröknar, sôm har hört talas om Nils och gärna skull vell höra ett stöcke,» sa’n.
Allri ol sa Nils, men stack spelvark sett unner armen å förd mä.
Han brukt int å nek, når han ble bedd te spel.
Ja geck ätter för ja tänkt att Nils skull gär nô kopett, satt han behöfd hjälp.
Nu vet en hvalls herrskapsfôlk ä.
Di har int varst mö te gär å däfför ä di rogat å te se tock sôm ä kônstitt äll på ann sätt uvant.
Å når en fatti stacker ä stôlli äll ha gjort nô ondt äll ä unnli på nô ann vis, da ä de e ren gläj för tock fôlk te titt på en å skôj mä en å lätt främmat fôlk se hocka kônsti sak di har å förevis.
Å så läng en ä uvanli nock, ä di beskeli ve’en, men når den varste unnliheta ä övver kör di ut’en.
Sjôl ha ja vôr mä på’t en gang å på samm sätt geck dä för Nils Utterman.
För mä däsamm vi kom fram te fröknan i trägårn å patron talt ôm att dä va Nils Utterman sjôl han hadd mässä, bynt di slô sä på knäa å fliss å gi sä lefnass övver.
Å patron ga’n ett glas kunjak å ba’n sätt sä, å fröknan bynt å fråg ut’en, hvar ha va iffrå å hva far hans å mor hans hett å hvalls han hadd lärt sä å spel.
»Hva di hetter dä vet di på are sia tjärna å sjôl bor ja där räfven går,» sa’n.
»Spel mett ha ja lärt mä tå gamle Skrömt i Blåbärsåsen, så nu vet
I dä,» töckt’en å såg fali unnli ut.
Dä va mang sôm trodd att
Nils int va så stôlli, sôm’en gjord sä å att’en talt tocke jål bar på môn.
Fröknan di fliss å flin å titt på hôrann å patron han sa: »d’ä gôdt ômgäng du har Nils,» sa’n.
»Ja d’ä dä,» töckt Nils han — »d’ä ill herrskap hel kånkarången,» sa’n.
»Ja skull vill mål’ åtå’n i färg,» sa den en frökna — »han ä bra te modell,» sa’o.
»Håja, men da behöfd’en alt kamm sä litt bätter,» sa patron.
»Nä, just tocken skulle han vara,» sa frökna, »men spel nu, Nils,» sa’o — »dä vackersta du kan,» töckt’o.
Da tog Nils fram piglocken å bynt å trampolér mä fôttran å drillér på spelvarke mä lange finulie låter änn sôm når klockern speler förspel i körka.
Å sänna drog’en sta mä »Gullmann i fôle» å »Kung
Kal den unga hjälte» å mang tocker herrskapslåter.
»Ja, d’ä nock bra, Nils,» sa patron, »men dä där ha du int lärt dä tå gamle Skrömt i Blåbärsåsen — tock där ha vi hört fôr, kom mä nô sôm ä frå are sia tjärna.»
Da vänd
Nils sä bort iffrå dôm, änn sôm han skull skämms, å spelt e gammel vis, ja ha hört mor mi sjong mang ganger, ôm e prinsess, sôm va esammen i dä främmande lann å sörd sä fördarfva.
Ja töckt dä lät änna kaf fint å vackert, men fröknan å patron di skratt satt tåran rann, för dä att di va uvant te hör tock på hannklavér.
»När sola går ner, blir ufvan gla,» sa Nils Utterman.
Han hadd alti olspråk teress, men dä va allri rekti olspråk, utta tocka han sjôl hadd lag te.
Men patron å fröknan flin bar varrer ända, för dä att di såg att Nils va rasen.
Da slog’en te mä e jösshärspolsk, satt dä vischa å vren å så helt’en tvärt ôpp å lag sä te å gå.
»Vänt litt, Nils,» sa patron och geck fram te fröknan mä hatten sin å ba dôm sal ihop te en skänkadus ôt spelmaen.
Di tog ôpp hvansin tiöring å så la patron dit en åg å räckt hatten te Nils.
Men han bar vänd sä ôm å sa asch.
»Ja tror du ä höckfärdi,» sa patron — »se här ta’t du,» sa’n å nödde’n mä hatten, men Nils slog te hatten, satt slantan flög, å dämmä stack’en spelevarke unner armen å geck sin väg.
»Hutt, drummel,» sa patron å senna vänden sä te fröknan å sa:
»Ja där kan en se hvalls dä går når en vill var vännli mot tocke fôlk.»
Men når ja kom ner te broa igän satt Nils Utterman på räcke å spelt sin gamle låt.
Ja frågt’en hvafför han int vell ta slantan han sôm va så fatti å sa te’n att’en hadd bôr sä uhöffsa ôt.
»Den sôm tar slant för spel ä såld te den Fule,» sa Nils Utterman å mä däsamm spelt’en ôpp igän:
Men nôa harrgålsfal ha’n allri gjort senna dess.
Nils-Uttermans-Räggla.
Mi mor bor i Åvävvlaland bål i väst,
min far bor i bärga där nol,
ja har inte släkta i trakta härnäst,
ja ä sôm en gäst,
den jänta ja liker sôm bäst
bor västa för måne å östa för sol.
Min gamle fejol ä min häst,
sôm för mä dit östa för sol,
te Åvävvlaland bål i väst
å langt nol i nolerste nol.
Rot-Johan.
Ja minns Rot-Johan.
Han va rothjon i Klaknäs å flött iffrå den en gårn te den anner hel åre rundt — på dä vis att han va längst ti på di stor gålan å minner ti på di små.
På sômma ställ va’n bar i fjortan dar å inga stans kunn en säj att han va hem när säj.
För dä mäst feck’en bo i den varst vråa di kunn let ôpp ôt’en — för han va för uttäck å lorti te var iblann fôlk.
Näggu ja ha sett en skröplier skrôtt.
Han va en litten skack å vinn kär, sne i ryggen å kroki i bena.
Hôvv hans va vre på sne, näsa va lang å bre, yga titt i fyrskaft å unnerkäften va stor å firkanti.
Arman hang langt ner ôm knäa å näfvan va sôm ett par stallskôfler.
En knnn int säj just att’en va mö lik e männisch — han va mer lik en tocken där gammel snevren granstôbb mä môs på.
Å te själa va’n fell int så fali mer langt kommen än en gammel veli varg, sôm int mer dôger nô te.
En vesst int hva en skull tänk ôm’en, når en först gangen såg’en komm gånass ätter landsvägen.
En kunn mäst töck att dä va gamle Skrömt sjôl.
Lapp hang ve lapp på’n ätter ryggen å bena — han knek å vre sä vindt ve hvart steg han tog.
Di lang hvit hårtestan hang ner öfver yga å käkan på’n å dä rann ilänn tå tobaken kring mun på’n.
Om en da hälst på’n, så vänd’en sä ôt anner sia å spôtt tå ilskenhet.
En kunn hör hvalls han geck å spôtt å las ulöck övver en, så läng han trodd att en kunn hör’en.
Tocken va’n.
Itnô gang kunn’en häller gär för föa han feck — å int vell’en häller bju te.
Når’n va ong, hadd di slage’n mä käpp för te få’n te arbett.
Dä hjalp såppas att di feck’en te hogg litt ve, så läng dä va nôn sôm såg på, men mä ett han ble esam slängd han öxa iffrå sä å geck på höränn å la sä å sôf.
Satt all stryken han feck den gjord’en bar fôlkilsk å fôlkskygg — lik lat å istadi va’n å ble’n sôm fôr.
Dä enda han töckt va nô tess dä va mat — gröt å mjôlk å joläppeldôp dä va dä högst han känd te här i vala.
Men gunåda gröten ifall han va vebränd — da slängd’en grötfat sett bål ätter gôlfve å bynt å spôtt å svär.
Dessuttamä va’n begifven på te stäl å snatt alt han kom ôt å te gär ugang bar tå illackhet.
Dä va mang, sôm töckt att en tocken int va värd te få mat — en tocken bol int få lef, töckt di.
Allri sa’n så mö sôm tack för alt fôlk gjord för’en, å alt sôm va i’n va dä illackt å afvensjukt.
Men ja ha tänkt dä, att når en allt iffrå början ä snevren å teknocklat bå te krôpp å själ, så ä dä näggu int så gôdt å var fôlk.
Kanski att Rot-Johan va dä bäst han kunn bli i all fall.
D’ä för mö begärdt att den sôm ä blinn ska se, den döf ska hör å den lam ska gå — å da ä dä fell åg urimmlit att den, sôm ä född illack, ska var go.
För räxten hadd nock Rot-Johan nôa gohet i sä, å en vän hadd’en da här i vala, fast att dä bar va en gammel fôlkonn dalbohunn, sôm ränd ikring i Västre Klaknäs.
All människer skälld’en på, å kom han ôt bet’en alt åg — men Rot-Johan å han, di va go vänner di.
Gôbben stal gobeter ôt hun å hun va te sällskap å gläjje ôt gôbben — di va sôm två brör.
Mang ganger ha ja sett di bägg lat kräka ligg å sôf si om si mä hôrann bål i en skogsback — å ja töckt att dä lik bra kunn var ett par gamle utsparka å ill mäkomne dalbohunner sôm ett par gamle varkbrôtne rotgôbber.
Di va int hemm nôa stans på jola nôen tå dôm å fôlkonn va di bägg två på hel vala å däfför tydd di sä tesamma.
E beskeli jänte.
Dä så mört för mäj i vala nu, käre du,
sôm i a hôle, käre du.
— »Men käre söte gol lelle du, käre du,
hva ä dä vôle, käre du?
Ja ä i tocka stora gromma nö, käre du!
— »Åh kôrs i all mi ti, käre du!»
Ja tror ja går å slôr mä dö, käre du!
— »Ahnä, lätt bli, käre du!»
För dä di sier du vell ha en ann, käre du!
— »Di kanske lög, käre du!» —
Å att ja ä för dåli te gå an, käre du!
— »Du kanske dög, käre du!»
Men ôm ja ba dä ôm en tocken där, käre du?
— »Frest på å be, käre du!»
En tocken där, di kallar plocke bär, käre du?
— »Nå så köss te, käre du!»
Men ôm ja kom te stôga di härnäst, käre du?
— »Så slapp du in, käre du!» —
Å ba dä följe mä te näste präst, käre du?
— »Så kör i vinn, käre du!» —
Hallidajen.
D’ä fäll int varst rolitt te var doktare, men int ä dä fäll häller så hemtrefli te ha en rasen doktare in i stôga, sôm svär å skrämmer vete tå gamle människer.
Men dä kan di fäll int hjälp.
Di ä fäll tocken.
Mang doktare ha ja sett å all så ha di vôr tocken där »bit-å» å »dra-i-väg», når en kommer in å ställer sä te berätt å lägg ut för dôm, hvalls sjuka ha kom ôpp å hvalls dä käns.
Dä enda, di har te säj ä: »räck ut tonga» äll »klä åddä».
Men den aller varste doktare te var rasen, dä va en di kall Hallidaj ve Björkstafôrs.
Hallidajen han va int fôlklik.
Hår hans dä stog rätt ôpp på’n sôm bôrst, tätt å grått va dä sôm en stôbbåcker, ygbryna di stack rätt ut å yga va sôm en kvekell bak bål mä en bôske.
Stor tjock muntaser hadd’en å stort tjockt pulsångskägg ve öra, å alltihop va dä grått på’n, klära va grå å hatten va grå å skinne i syna va grått, dä mä.
Jaggu kunn en mäst bli grå sjôl, når Hallidajen kom in.
Men dä, sôm va aller varst på dokter Hallidaj, dä va käften.
Fint rakat å slät va unnerläpen å haka på’n, men mun va sôm en knif i en hackelsmaskin.
»Knips» sa dä hvar gang
Hallidajen sa nô å dä va änn sôm en blidd åkleppt ätter halsen.
All människer va di rädd för’n.
Te å mä kvennfôlka helt sä unna för’n, fast att Hallidajen va ugeft.
Han knep fäll å dôm, når di kom å gjord sä söt för’n.
Sjôl geck ja allt hälst unna för Hallidajen, ja åg, å hadd ja ondt i magen, så geck ja allt häller te gamle Kvast-Kersti i Kastrulltôrpe.
Men så va dä en gang att mor mi blidd så ill illänni tå rosen, satt ja va pockat å gå ôpp te Hallidajen, fast att dä stog hardt ôt.
Dä va mang kraker, sôm satt uttaför å vänt på te bli insläfft å blek va di, för di vesst int hvalls dä skull gå mä dôm därinn när doktarn.
Rässôm dä va geck dôra ôpp å en fatti stacker kom ut.
»Nästaman,» röt dä te därinnafrå, satt de skvatt te i hel väntsal uttaför.
Når dä ble min tur å ja skull in, så jämt rakt slant dä ur mä, dä ja skull säj, dä va rent väck för mä.
»Jag skull be få fråga doktarn» — nä, dä va int di rätt ola — »ôm atte ja nu ba doktarn gå mä» — nä, dä störtna å för mä den gangen åg — »doktarn kan fäll int var så innli golidt beskeli» —
»Hva vill du,» skrek Hallidajen å klefft te mä mä munknifven å stack te mä mä yga.
»Mor mi har rosen i syna,» rann dä ôpp ur mä mä ett tag.
»Jaså, hvar bor ho,» sa Hallidajen.
Den gangen töckt ja att dä va litt glaer i yga på’n å däfför tog ja mo te mä å bynt beskrif vägen för’n.
»Håja, d’ä tämli langt — mäsé, ôm en räcktner iffrå den stor lönna ve bruke, så kan dä fäll var — mäsé — e hallmil å en attendel äll så, men ifall att’en räcktner frå såga,
så —»
»Hva hetter ställe, där kärnga bor,» röt Hallidajen te.
»Hulte i Västre Klaknäs,» spelt dä ôpp i mä mä en enda gang, för når en ä rädd, ä dä ännsôm att dä taler ur en, hocke en vell äll int.
»Hämt mä klocka fem i afton mä karjol,» sa Hallidajen.
Men dä va just int meninga, att vi skull ha Hallidajen ända hem å ja hadd tänkt att’en bar skull ornér saker te’a, satt ja stog fäll kvar å febbla å klådd mä i nacken.
Da peckt’en bar på dôra å såg på mä å jaggu va dä sôm e usynli hann hadd tag å vändt mä å hatt ut mä.
»Nästaman,» röt Hallidajen te.
Int för att ja hadd nôn karjol å dä kan en fäll int begär häller tå en fatti stater, men ättersôm att ja hörd unner bruke, så feck ja allt bå häst å åkdon tå stalldrängen ôpp ve harrgårn.
Mällerti ble dä fäll litt öfver fem, når ja helt mä karjol utaför doktarns — en åtte ti minuter, dä va fäll int så falitt.
Hallidaj stog allt långe i dôra han å hadd klocka i näfven.
»Klocka fem, sa ja,» sa’n och dämma steg’en ôpp i karjol.
»Ta hit,» sa’n sänna å tog fatt tömman å sänna vren dä i väg, ska ja säj er, för Hallidajen va int den, sôm sparte på en kamp.
Int ett enda ol sa’n på hel vägen uttôm att’en sa: »ligger ho?» — en gang.
»Ja, dä gär ho, å blårö ä ho i syna tå utslag,» sa ja.
Nu va dä mällerti så att gamle KvastKersti i Kastrulltôrpe hadd blitt tekallat te mor mi, mennas ja va ätter doktarn å ho stog just å smord ôlj mä pepper i syna på mor mi, når ja å Hallidajen kom in.
Mor mi ôja å illsvidd sä, för dä sve fäll, når dä kom pepper i yga på’a.
»Dra åt hällvette, förbannade spåkäring,» sa Hallidajen å Kvast-Kersti sack ihopp sôm en tomsäck.
»Ta hit vatten,» sa’n sänna å ja feck ôpp e skop mä vatten ur vassån te’n.
Sänna tvätt’en sjôl peppern å olja ur yga på mor mi å bynt fråg ut’a ôm sjuken.
»Ja, vi ska se te, vi ska se te,» sa’n å ble ännsôm litt blier, når’en såg så bekömra mor mi va.
»Har
I nô papper,» frågt’en å såg sä ômkring på all dåliheta i stôga vånn.
Ja, ja feck fäll fram baken tå ett gammelt bref iffrå bror min i Amerka, för dä va ing ann papper testärs.
Ja, Hallidajen satt sä te rit ihop sett resäft, men på bole låg dä allt en gammel gröt, sôm Kersti hadd lag te te ômslag ôt mor mi, å doktarn feck armen i’t.
Mä ett for’n ôpp å ga Kersti ett nytt illblängen, men så satt’en sä igän å feck unna gröten, satt’en kunn skrif.
Sänna tog’en ôpp en tvåreksdaler å la på bole.
»Se här,» sa’n, »dä här ä te medcin, ajö.» Å dämmä lag’en sä te å gå å vell rackt int hör på all mor mis tackninger.
»Äh prat, äh prat,» sa’n.
Dähär va fäll bar snällt tå Hallidajen å alltihop hadd fäll fått slute väl, ôm int dä här ävie kräke Kersti hadd töckt att nu skull ho trä fram å gär sett te, sôm tocka kärnger bruker.
»Se, ja ska nog hjälp te, för litt betalning,» sa’o — »se, ja ska nock få stönner å titt hit rässôm dä ä, för litt pänga,» töckt’o, — »se ja ska nock se te’a iblann för litt pänga,» geck ho på.
»Håll mun, käring — om du stecker dej hit mä din peppar, så ska ja smörj dej mä peppar ja, ska du få se,» sa Hallidajen å slog dôra igän, satt dä sang i stôga å mor mi helt på te gi ôpp aen.
Sänna steg’en ôpp i karjol å ja bakanpå ätter’n å sen vren de iväg sôm en ellraket.