Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Peter lät hänga tre hundra strelitzer utanför sin förrädiska systers fönster och uppspikade prins Khovanskys afhuggna hand på själfva fönsterbrädet.
Det var också där han inspärrade så väl denna syster som sin första gemål, och här ha de sin graf.
I den mindre klosterkyrkan, på andra sidan den af lutande sarkofager och kors betäckta gården, samlas nunnorna till mässa än i dag såsom fordom.
Nästan alla äro de gamla och förvissnade.
Helt och hållet svartklädda med långa veckiga släp, dok och toppiga medeltidsmössor, stå de orörliga i rad utefter hvardera långväggen som vålnader, framträdda ur muren.
Gatorna in mot stadens hjärta kantas länge af hemtrefna småhus bland plommon- och körsbärsträd och den aflägsna skogen af kupoler är ljus och glimmande.
Det är först på nära håll, först med Kremls murar som den ryska byggnadskonsten likt en fjällig lindorm ringlar sig om taflan och åter visar all sin underliga hemskhet.
Portarnas besynnerliga fästningshus med stora murytor och små fönstergluggar, tegeltornen, som med sina afsatser och höga, gröna tak påminna om trapppyramider – alla dessa byggnader stå så fjärran från våra stilar, att de förefalla äldre än Athens och Roms ruiner.
Du tror dig se det gamla Babylon lifs lefvande, sådant det tecknas af Herodotos och Strabon.
Oupphörligt missräknar du dig också i Moskva på årtal och hänför åtminstone till tolfeller fjortonhundratalet det, som till äfventyrs endast bär ett par korta hundra år på sin nacke.
Du kallar dessa byggnadsverk barbariska, därför att de icke uppförts efter våra doktriner, och resehandböckerna beskärma sig öfver deras brott mot »arkitekturens lagar» ungefär som poperna skulle vrida händerna öfver en västerländings klentrogna syn på de ryska helgonen.
Napoleon envisades att kalla de ryska kyrkorna »moskéer» och utfärdade kallblodigt befallningar om ödeläggelse och plundring.
Det öfverväldigande intrycket är dock borgen nog för deras skönhetsvärde, äfven om detta värde här liksom hos de egyptiska templen icke genast kan uppmätas i allbekanta mått.
På Kremls höjd vid sidan om Lejontrappan, på hvilken Ivan den förskräcklige med sin käpps doppsko fastspikade en förbrytelsebringande budbärares fot, står med sina nio guldbeklädda kupoler Bebådelsekyrkan, där tsarerna döptes och vigdes.
En täckt trappgång leder genom hvalf i blått och guld till ett vackert galleri med gröna bladslingor på gul grund.
Det skulle nästan kunna kallas behagfullt spökaktigt.
Du måste slå dig för pannan och utbrista:
Vid den helige Vladimir!
Detta är modern fransk symbolism i gammal rysk fårskinnspäls!
– Förstörd genom eld återbyggdes kyrkan 1554 under Ivan den förskräcklige.
Bakom dig öfver ingången är en svartnad yta, från hvilken först småningom efter långt betraktande ett öga begynner framblicka och slutligen ännu ett, till dess där skönjas dragen af ett dystert och strängt Kristushufvud.
Galleriet viker åt vänster och blir med ens grönt.
Slutligen träder du in i själfva kyrkan, som är gulaktig och öfversållad med målningar af plantor och vidunder, grekiska filosofer och ryska helgon.
Golfvet är af jaspis, och på ikonostasens guldplåtar synas ännu märkena sedan 1812 efter fransmännens bräckjärn.
I skumrasket bakom pelarna befinner sig den trånga nisch, hvilken Ivan den förskräcklige under gudstjänsten begagnade till sittplats.
Utanför galleriet visas kammaren, där han nödgades förrätta sin andakt, sedan prästerna, uppbragta öfver ett af hans blodsdåd, vägrat honom tillträde till själfva kyrkan.
Sagorna om hans rysligheter öfverrösta berättelserna om de andra tsarerna.
Han förefaller sammanvuxen med alla dessa hemskt fantastiska gångar och hvalf, deras förkroppsligade själ, en fantom, som än i dag lefver där inne och sitter hopkrupen i den mörkaste smygen.
Han bemäktigar sig hela din inbillning och du tycker att han, krokig, i skarlakansröd kaftan och slamrande, turkosbesatta stöflar, går framför dig som en förevisande väktare.
Det är blott några steg till den kyrka, där han fick sitt hvilorum sida vid sida med den son, som han dräpte med ett käppslag på hjässan.
Tsar Peters efterföljare ligga i Petersburg bland silfverkransar och lefvande växter, och på de sista tsarernas grafvar brinna små lampor i form af kronor.
I grafkyrkan på Kreml råder skymning.
Väggarnas bilder och förgyllningar äro mörknade, nästan svarta, och de i kupolerna målade jättehufvudena med sina stela drag och blanka ögonhvitor stirra skrämmande ned på de fyrtiosju med röda kläden höljda stengrifterna.
Alla Moskvas kyrkor förblekna dock vid sidan af Vassily Blajenny.
Vägen dit leder förbi det gamla nunnekloster, där tsarinnorna fordom jordades efter att midt bland maktens fröjder ha vandrat på kisel och sofvit på törnen.
Genom Vår Frälsares port, under hvars hvalf ingen får träda utan att blotta sitt hufvud, kommer du till Röda torget, Moskvas forum och historiska afrättsplats.
Just ur detta bloddränkta fält, där troninkräktare och tjufvar, skyldiga och oskyldiga ljutit döden under marter af alla slag, höjer sig Vassily Blajenny såsom en samvetskvalens och gräsligheternas symfoni, ett ångestskri i färger, ett tempel åt mordlystnaden.
Den borde kallas Mördarkyrkan.
Ingen bättre saga har heller kunnat virka sitt nät om den underbara byggnaden än den, att Ivan den förskräcklige, hänryckt öfver kyrkans prakt, lät utsticka byggmästarens ögon för att denne icke skulle kunna skapa ännu ett sådant verk.
Medan de helleniska stilarna och deras afkomlingar verka först och sist som sten, som kristallisering, som en geometrisk skönhet, förefaller denna kyrka med sina tolf torn såsom något organiskt växande, som en grupp af lysande giftsvampar.
Taken äro erggröna och väggytorna brokiga.
Några torn äro spetsiga, de andra bära ananasformiga eller lökformiga kupoler, somliga med vridna ränder af silfver eller guld, andra med högröda och blå taggar, de öfriga med rutor och fjäll.
Allt detta hvilar på ett underlag af gallerier och trapphus och oförklarliga utsprång.
Vassily
Blajenny består af elfva kapell, omgifna af ett slags smal skyttegång och sins emellan förenade med de ohyggligaste gångar och kamrar.
I det midtersta hufvudkapellet äro tegelväggarna försilfrade som likkistfötter, och stelt målade bladväxter stiga ända upp i den blå kupolen.
I detta hemvist för fasan, i hela denna labyrint, där du går vilse, råder en ständig halfskymning.
Gångarnas rappning är bemålad med slingor i starka färger.
Du viker åt sidan för en källarmörk gallerglugg och kan icke betvinga dig att gå den nära.
En dörr på glänt eller ett med en gardin förhängdt fönster låter dig kasta en blick in mot ett obestämdt något, hvilket gör dig mörkrädd som ett barn.
Kanske borde du till sist icke kalla Vassily Blajenny Mördarkyrkan, utan de vansinnigas kyrka, Dårhuskatedralen.
Ett sådant tempel måste de vansinniga drömma om att få bygga sig.
Du väntar nästan att få se flockar af dårar, barfota och tassande och i sina gråa skjortor, knuffas framför altaret i kapellen och småskrattande plocka ädelstenarna och pärlorna ur ikonostasen eller utföra besynnerliga ceremonier samt slutligen, surrande och pipande som läderlappar, rusa in i gångarna och försvinna.
Vassily Blajenny borde vigas till ett mausoleum öfver vansinniga genier.
Du väcks af tunga hammarslag från Röda torget.
Det är dock icke en schavott man håller på att timra i dag.
Man reser flaggstänger och bjärt målade tempel.
Ännu visas i Moskva den Romanowska stamfaderns hus, där dörren till mottagningsrummet afsiktligt murades så låg, att gästerna måste inträda bugande.
Det är en afkomling af denna högdragna ätt, som skall krönas uppe i Himmelsfärdskyrkan på Kreml.
Denna kyrka, som saknar alla andra yttre prydnader än de gyllne kupolerna, är blott af en liten borggård skild från grafkyrkan och Lejontrappan.
Invändigt äro väggarna nyförgyllda från golf till tak, så att yttersta domens och riddarnas och munkarnas bilder tyckas fastlimmade på guldpapper.
Golfvet är doldt under läktarna, som uppförts till kröningen och hvilka, klädda med rödt, amfiteatraliskt höja sig framför guldgrindarna till altaret.
Ikonostasen skimrar af guld och helgonbilder och de smäckra silfverpilastrarna äro af stor fägring.
De ryska kyrkornas oerhörda prakt och dyrbarhet fira här sin vildaste fest.
Ikonostasen innehåller 5,400 kilogram guld.
Rubiner, stora som nötter, safirer, pärlor och diamanter omkransa bilderna.
Ensamt infattningen kring Guds moders-bilden värderas till 200,000 rubel och smaragden på hennes panna till 30,000 rubel.
En solig äng har icke fler blomster än Kreml ädelstenar.
I tsarens rike finnas kolonner af lapis lazuli eller malakit, golf af sköldpadd och elfenben, likkistor af guld och silfver och väggar ornerade med diamanter, men ingenstädes tumlar denna kaskad af glitter och eld i rikare flöden än öfver Kreml.
Du blir till slut trött på alla dessa dyrbarheter, som kunde mätas i kappar och tunnor, och du börjar längta att trampa på en hederlig gråsten.
Diamantkronan, som tsaren sätter på sin hjässa, synes dig slutligen ej märkvärdigare än en omvänd takkrona af kristall, den illa slipade diamanten Orloff på knappen af hans spira ej mer tindrande än en vanlig karafinpropp.
Hans hermelinkantade mantel är af guldtyg, öfver hvilket en stor broderad örn sträcker sina svarta vingar, och purpurn får på Kreml ödmjuka sig till att smycka prelater och hofmän.
Tronen, på hvilken han tager plats, är höljd med turkoser, och till en af ålder mörknad elfenbensstol stiger den unga kvinna, som han korat till maka.
Det drag af hemsk saga, som omsväfvar Rysslands kyrkor och kloster, kan heller icke ljusna i kröningens stund, när Ivan Velikis alla klockor ljuda.
Öfver den strålande församlingen kring tronerna stirra ur kyrkans alla kupoler stora, skrämmande hufvud med stela ögon, och i Dmitry-kapellet, hvars gallerdörrar öppnats och där en gång Jowry Glinsky mördades, lysa väggarna i gällaste klarblått och klarrödt och injaga spökaktig fasa.
SULTANEN.
DET var en fredag med mulen himmel och enstaka snöflingor, och en gulaktig dager låg utbredd öfver Konstantinopels taggiga berglandskap af byggnadsmassor med högt uppspringande minareter.
Måsarna flögo lågt och skriande öfver Bosporens vågskvalp.
Hur skulle icke en dykare ha fasat, om han nedstigit under detta gula vatten och vandrat fram på bottnen, där århundrade efter århundrade, ja, kanske till och med de senaste nätterna dolt så många hemligheter!
Han skulle hitta vagnar och sänkta båtar, vapen och människoben.
Han skulle möta lik, som stodo upprätta och vaggande med halfhöjda armar och tyngder vid fötterna.
Det var den dagen jag såg sultanen på så nära håll, att jag kunnat vidröra hans fez med ett metspö, och hans drag ha bränt sig så fast i mina tankar, att jag med några färger hjälpligt skulle kunna afbilda dem ur minnet.
Vid hufvudingången till Yildizkiosken ligger den moské, till hvilken han begifver sig hvarje fredag.
Framför moskén äro många smärre byggnader och en låg terrass.
Ett antal turister, som genom sina lands beskickningar förskaffat sig tillträde, hälsades här å sultanens vägnar af en turkisk officer, hvilken besvarade allehanda frågor, lät kringbjuda kaffe och te samt anvisade stolar vid de tämligen trånga fönstren.
Kölden var rätt besvärande, men jag föredrog dock att välja mig en friare plats ute på terrassens kant med de långa, eldslikt svängda turkiska bajonetterna i jämbredd med mina armbågar.
Tiden blef emellertid lång nog, och ingen gjorde sig någon brådska.
Trupp efter trupp tågade upp i paradmarsch och med hållning och gång, som hade de inöfvats af den mest nogräknade general på fälten utanför Berlin.
Musiken spelade muntra europeiska melodier.
Detta är ju »Fatinitza» upp i dagen, tänkte man och fördref sedan tiden med att betrakta de ståtliga soldaternas bruna och vilda ansikten, som kröntes af röda fezer eller gröna turbaner.
Trupperna ordnades i häck på båda sidor om backen upp till palatsets slutna port, mot hvilken blicken åter och åter nyfiket vände tillbaka.
Den ena af de båda småbyggningarna hade upplåtits åt fursten af Bulgarien, hvilken anlände med sin svit, eskorterad af ryttare.
Därefter följde å nyo lång och djup ro, som först afbröts af ett både löjligt och betecknande skådespel.
Nu i elfte timmen framkördes nämligen ett lass med sand, och ödmjukt beskäftiga händer begynte ifrigt strö och platta och kratta på vägen.
När lasset förts undan, upplyftes en liten tio- eller tolfårig prins på en häst och tog befälet.
Han såg helt putslustig ut, där han satt med sina stora generalsepåletter och sin stora dragna sabel på den stora springaren.
Svarta evnucker med pärlhvita tänder och långa rockar kommo och gingo, och sultanens moder samt några andra beslöjade haremsdamer åkte förbi i täckta vagnar.
Under all denna väntan i det gråkalla vädret lamades slutligen den första nyfikenheten och spänningen.
Samtalet mellan de kosmopolitiska herrarna och damerna på terrassen och i den lilla byggnaden blef allt lifligare, och man erhöll det beskedet, att det var absolut förbjudet att begagna kikare.
Innanför det andra husets fönster vandrade fursten af Bulgarien och hans herrar fram och åter, och en af dem såg på klockan.
Då ljöd plötsligt ett sakta sorl, som lika hastigt efterföljdes af tystnad.
Allt det operettaktiga var med ens försvunnet.
Det gamla ottomanska väldet steg ur sin grift, ej med sin forna ädelstensglimrande prakt, men med stämningen af en saga och likt ett molns skugga, som kylande, ljudlös glider fram öfver ett blomsterland.
Palatsportarna hade långsamt öppnats inifrån, och i den sakta framåtrullande, öppna vagnen syntes sultanens smala och bleka, nästan askgrå ansikte.
Tystnaden var nu så djup, att man på långt håll skulle ha hört minsta hviskning eller hostning, och i den mjuka sanden åstadkommo hvarken hjul eller hofvar ringaste buller.
Trupperna höjde efter kommando några korta hurrarop, hvilka ögonblickligt förklingade utan ekon, men öfver den vida stillheten hördes ur höjden från minaretens öfversta balkong böneroparens högtidliga och klagande sång.
Den förgyllda vagnens präktiga, ehuru kanske allt för välfödda hästar kördes och leddes i sakta gående samt omgåfvos med en svärm af tjänare i glittrande och yfviga dräkter.
Kuskbocken var draperad i purpur, och på framsätet satt en fullkomligt orörlig pascha.
Sultanen satt midt på det purpurklädda baksätet.
Han skänkte ingen uppmärksamhet åt fursten af Bulgarien, vasallen.
Däremot hälsade han oss västerländingar med en ytterst afmätt, ibland knappast märkbar rörelse af den halfhöjda högra handen.
Han var en liten gubbe i röd fez och snusbrun rock, och han såg sig kring med nervösa, ilande blickar som ängslad af aningar om obestämda, lurande faror.
Läpparna och underkäken darrade och den hälsande handen skakade sakta.
Hans hufvud var äkta österländskt med snedt sammanspringande ögonbryn, gråsprängdt helskägg och skarp, nedåtsvängd näsa.
Ögonen voro något rödkantade.
Med andra ord: sultanen hade just det ansikte, som vi skulle ha gifvit honom i vår inbillning.
Bakom vagnen leddes en flock af praktfullt munderade arabiska springare för att vara till hands, i fall deras herre vid återfärden plötsligt skulle få det infallet att vilja stiga i sadeln och rida.
Deras buktiga svansar vajade, och deras stampande hofvar hade nästan människohudens skära färg.
Nere vid moskén knäböjde skaror af turbanklädda dervischer och köpmän långt från Aleppo och Damaskus, och då sultanen hade stigit ned ur vagnen på trappans matta, hälsade han dem.
Alla hans rörelser voro långsamma och värdiga.
Då han hade inträdt i moskén, utrullade alla de utanför samlade sina bönemattor och sänkte pannan mot marken.
Böneroparens stämma tystnade, och nu i den stund, då Mohammeds arftagare själf böjde knä inför öknarnas gud, bredde sig stillheten ännu djupare och vidare.
En solstrimma bröt fram ur molnen, och utanför det järnstaket, som omhägnade platsen, böljade på sluttningarna oändliga, stumma människomassor, klädda i hvitt och rödt och grönt.
Omsider blef det åter lif och rörelse.
Dold för mängden tog sultanen plats bakom ett gallerfönster och åsåg därifrån hur trupperna tågade bort.
Galavagnen hade åkt undan, och i stället framfördes en droska utan kuskbock och förspänd med två sällsynt vackra och präktiga hästar.
Alltså!
Sultanen hade beslutit sig att åka och icke att rida.
Två personer rusade fram med fjäskig ifver och nedslogo suffletten, men en annan höjde då armarna med åtbörder af den mest ångestfulla fasa, tecknade med händerna och ropade – och så blef suffletten åter uppslagen.
Då kom ännu en person springande utför trappan och bärande på sin sabel.
Så snart han fick se suffletten, greps äfven han af samma förvirrade, om också icke mållösa bäfvan, och han började slå med handen i luften.
Man kunde godt förstå hvad han menade.
– Ned med suffletten! – menade han.
– För allt i världen, ned med suffletten!
De andra blefvo bestörta och ännu ängsligare och ifrigare och täflade om att ådagalägga sin lydnad.
Men då blef han ännu häftigare och ropade och tecknade, och äfven nu var det lätt att utgissa hans tanke.
– Inte alldeles ned med suffletten! –menade han.
– Vid Gud, vid profetens heliga namn, vid koranens sju varianter, inte alldeles ned med suffletten!
Varen listiga, varen turkiska diplomater, gån halfva vägen åt alla sidor!
Villrådigheten och oron nådde nu sin höjd, men den sistkomne fortsatte brådskande utför trappan och ända fram till vagnen samt ställde med öfverlägsen och afgörande bestämdhet suffletten på halfspänn.
Nu var den både nedfälld och uppslagen – hur man fann lämpligast att kalla det.
Hvem hade nu något att invända!
Så skulle man förstå sin sak!
Gud är stor!
I detsamma kom sultanen i trappan med den snusbruna lifrocken snäft åtsatt kring midjan och vid nedomkring.
Han hade fått varmare färg och röda fläckar på kinderna, likt någon som en stund varit inbegripen i ett lifligt och muntrande samtal.
Så snart han hade tagit plats midt på droskans baksäte och fattade tömmarna, lyfte hästarna, liksom särskildt inlärda till detta konststycke, sina hufvud och svansar samt föllo i galopp, och lakejerna, som hållit dem vid betslet, hunno nätt och jämt att med så stora åtbörder som möjligt kasta sig åt sidan undan hjulen.
Men de höga, uniformerade herrar, som under tiden samlats kring vagnen, följde nu denna springande på båda sidor och bakom liksom tiggargossarna i Neapel.
De buro sablarna i händerna, kraschanerna och epåletterna gungade och flaxade, och sultanen hälsade vänligt och småskrattande och hänkastade ibland ett par ord.
Så gick den vilda jakten tillbaka uppför backen, och de europeiska åskådarna betraktade en sista gång det hvassa och uttrycksfulla ansiktet i vagnen.
Hvilka öden kunde må hända icke redan om några veckor eller månader komma dessa kinder att glödgas af förtrytelse eller att bli så hvita och stela som ett stycke gips!
Ej långt nedanför de trädgårdar, dit sultanen nu åkte in, ligger det palats, där hans företrädare i ständig oro för sitt lif sitter inspärrad.
Främlingen, hvilken på vattnet far utefter palatsets längor, kan mot speglarna inne i rummen ofta urskilja mänskliga skuggbilder – och det var där som åter dennes företrädare, Abdul Aziz, fick förblöda med uppskuren åder.
Vagnen rullade förbi, och de äldre och tyngre storherrarna blefvo efter.
Andra däremot följde med uppför backen ända till dess vagnen försvann och portarna föllo i lås framför deras ögon.
Där stodo de nu upphettade och röda och löjliga och förnedrade.
Och med all makt bröt sig solen mellan molnmassorna en bred kungsväg och glittrade i gallerverk och förgyllningar.
Så såg han ut, sultanen, härskaren och fången, som själf behärskades och obevekligt leddes af så många synliga och osynliga händer.
Den, som en gång betraktat honom på hans fredagsfärder till moskén, skall om natten ofta i inbillningen tycka sig följa den gråsprängde gubben med de inflammerade ögonen och den snusbruna rocken, där han ensam och vaken sitter bland sina bromflaskor och sömnpulver – förnöjd att en stund slippa se haremsflickorna dansa.
BLAND ALPERNA.
GUDSMODERSBILDEN I EINSIEDELN.
FÖR litet mer än tusen år sedan lefde den helige Meinrad af Hohenzollern.
Redan i sina bästa år drog han sig undan till Finsterwald vid Zürichersjön och bodde där som eremit, medan hans hår grånade och hans ansikte fårades.
Dagligen kommo vallfärdande för att se och höra den fromme mannen, och Hildegard, en abbedissa i Zürich, skänkte honom en gudsmodersbild.
Denna bild var praktfullt klädd, men så väl Guds moders hufvud som Kristusbarnets var svart.
År 861 blef den helige Meinrad mördad af två män, som hoppades finna dyrbarheter i hans koja.
Besvikna i denna förväntan flydde de från stället strax efter blodsdådet.
Två korpar, hvilka den helige Meinrad tämt, förföljde dem emellertid under ursinnigt kraxande ända in på Zürichs gator.
De båda banditerna blefvo fasttagna, bekände och afrättades.
Med tiden upprättades ett kloster på den mark, där den helige Meinrad fallit för deras yxor.
Detta kloster fick namnet Einsiedeln, och den svarta gudsmodersbilden blef klostrets förnämsta relik.
När klosterkyrkan skulle invigas år 948, hördes natten före högtidsdagen sång af änglar, hvilka, noga följande prästernas ritual, på förhand själfva vigde kyrkan.
Sedan påfven Leo VIII i en bulla förklarat, att någon vidare invigning icke vore af nöden, alldenstund himmelen själf helgat kyrkan, blef den 14 september, årsdagen af änglainvigningen, klostrets högtidsdag.
På denna dag samlas i Einsiedeln vallfärdande från Schweiz, Frankrike och Italien.
Man beräknar, att årligen etthundrafemtiotusen böja knä för den om en praktfullt utstyrd negerhustru erinrande gudsmodersbilden.
Vid Wädensweil lämnade jag Zürichersjöns ångare och fortsatte med bantåget, som långsamt och pustande sträfvar uppför backarna mot Einsiedelns aflägsna, högt belägna alpdal.
Hösten är inne, vinet är skördadt, och på afstånd glimmar bergens friska snö i den kalla, genomskinliga luften.
I djupet blånar Zürichersjön, och längs vattnet synas husen och kyrkorna som punkter och streck.
Stranden liknar en buktande, med slarfvig handstil skrifven rad.
Ett stycke ut på vattenytan, på det blåhvita papperet har den slarfviga handen dragit ett snedt tankstreck.
Det är den långsträckta ön Ufnau.
Det var på denna ö von Hutten dolde sig för sina fiender, men redan fjorton dagar efter sin ankomst upphanns af allas vår fiende döden.
Han blef jordad på öns oansenliga, lilla kyrkogård, men ingen känner närmare stället där han hvilar.
Höga, barrskogsbevuxna kullar stänga snart utsikten, och inom en timme är jag i Einsiedeln.
Min uppmärksamhet fängslas genast vid ankomsten af den väldiga klosterbyggnaden med dess huslängor, flyglar, murar och gårdar.
Den nuvarande klosterkyrkan, från hvars två torn tretton klockor slunga sina klara malmtoner mot alpstuporna, är uppförd i förra seklets början i så kallad romersk stil.
Framför den breda trappan, som leder upp till kyrkans tre portar, reser sig en präktig brunn i form af ett tempel.
Det är af svart marmor och krönes öfverst af gyllne krona, sol och halfmåne.
På båda sidor om platsen löpa arkader.
De sträcka sig ned mot staden som två armar, som en öppen famn.
Man tycker sig stå på en piazza i Rom, och man förvånas öfver att landskapets höjder bära granar i stället för pinier.
Hvilket virrvarr af glitter och färg, af bilder, lampor och ljuskronor!
Det skiner af förgyllningar, guldkärl, pärlor och ädelstenar.
Dyrbara föremål af alla möjliga slag äro sammangyttrade på de sexton altarena, och ur det med målningar och sirat öfverlastade taket faller liksom en strålglans öfver de skulpterade korstolarnas änglar och helgonbilder, öfver högaltarets rikt snidade tabernakel, öfver den prunkande predikstolen och abbéns guldkarmade purpurtron.
Inne i sidokapellens altarebord ligga bakom glasrutor martyrers lik med svärd och palmkvist, liksom man brukade jorda dem i katakomberna.
De äro iförda dräkter af guldstickad blå eller mörkröd sammet.
Deras hufvuden äro öfverdragna med hvitt siden, och i ögon och näshålor äro anbragta guldbroderier med pärlor eller små lysande stenar.
På ett altare hvilar i den eviga lampans matta belysning ett med hvitt siden öfverdraget hufvud utan kropp.
I de två ögonhålorna brinna två stora smaragder med grönhvit glans som en panters ögon.
Muntert verkar midt i denna guldsmyckade grafstad en målning, som framställer Amor med pil och båge och skälmen i ögat, ehuru hotad af det ris, som kyskheten höjer med en gammal tants stränga värdighet.