Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af de 43 InfanteriOfficerarne äro, om jag icke missminner mig, 29 StabsOfficerare, då af de 130 Art.Officerarne endast 12 äro det, och af de 29 InfanteriStabsOfficerarne äro 12 eller 13 anställde med tjenstgöring i Staben, då af de 130 Art.Officerarne endast 3 äro anställde med verklig tjenstgöring i Staben.
Jag tror, att man man bör utgå från den grund jag här framställt, för att kunna utröna förhållandet.
Men, Mine Hrr, siffror bevisa här dock ingenting.
De bevisa det lika litet, som att hafva undergått den examen, som behöfves för att blifva Gen.Stabsofficer, bevisar det.
Dertill fordras icke allenast, att hafva inhemtat de kunskaper, som fordras för att förrätta denna tjenst, utan det fordras äfven att kunna använda desamma, och att snabbt kunna tillämpa dem.
Skälet, hvarföre jag anmärkt det olika förhållande, som eger rum i Staben mellan Artilleri- och InfanteriOfficerare, är således icke det, att flera af det förra vapnet tagit en examen, som berättigar dem till inträde i Staben, utan skälet ligger deri, att jag har mig bekant, att flere Officerare af detta vapen, med sina Reg:tsChefers tillåtelse, begärt att få tjenstgöra i Staben, för att pröfva om de skulle vara skickliga att förrätta Gen.Stabs-tjenstgöring, och att detta blifvit dem förnekadt, derföre att de tjena vid detta vapen.
Man har nemi. påstått, att detta, vapen behöfde sina Officerare sjelft; likasom om ej Reg:tsCheferne skulle kunna bedöma, hvilka Officerare de behöfde eller icke, och detta är orsaken, hvarföre jag hade det nämnda yttrandet i sista plenum.
Hvad åter Hr Funcks yttrande beträffar, så får jag säga, att jag icke gjort någon jemförelse mellan Gardernas och Art:ts tjenstbarhet; jag har grundat mitt yttrande på Hr GeneralFältTygmästarens förslag ang:de Art.-lönernes bestämmande.
Som motiv för att Chefslönen skulle bestämmas till 7500 R:dr, har jag framställt, att SekundChefens för Gardet till Häst lön var bestämd till 6500 R:dr; ehuru jag visat, att hans representations-skyldighet var mindre, att hans OfficersCorps var fåtaligare, att hans befäl var mycket mindre, att hans plats var af mycket mindre vigt.
På dessa grunder ansåg jag billigt, att Art.Chefens lön bestämdes till 7500 R:dr, när SekundChefens för Gardet till
Häst lön var bestämd till 6500 R:dr, hvars billighet jag då erkände och ännu erkänner.
Men eftersom talet fallit på Gardet till
Häst, ber jag att få tillägga, att jag icke updragit denna parallel mellan bemälte, Chefers löner till följd, som jag enskildt hört yttras, af någon afund, utan derföre, att Art.Chefens lön borde vara större än SekundChefens vid Lifgardet till Häst Den 19 Nerember. 1U och detta så mycket mindre, som jag förbigick, att Majorslönen vid Gardet var satt till 500 K:drs högre summa än vid Art:t; ithy att jag ansåg 4500 vara tillräckligt för Majoren vid Art:t.
Tillika ber jag, att här få högtidligt förklara, att jag ofta varit i tillfälle beundra Lifgardets till Häst tjenstbarhet, exercisfärdighet, precision i manövren och häftighet i choquen.
Jag är öfvertygad om, att det är ett mönster för kavallerier, och jag har aldrig talat om hvad Hr Funck nämnde, eller också uppfattade jag det icke rätt.
Men om detta kavalleri äfven vore taget ur Condés, Carl XII:s eller Seidlitz’ kavallerier, så kail det icke nekas, att dess Chef endast är Chef för fyra sqvadroner rytteri, då deremot Chefen för Art:t i fält befaller öfver 900 man och 1000 hästar.
Detta var min framställning af saken, grundad på öfvertygelsen om att lönen borde bestämmas efter befälets vigt.
Hr Funck har sagt, att lönerna för SekundChefen, äfvensom Majorerna vid Gardet till Häst, äro satta lägre än de voro förut.
Om förhållandet är sådant, så tror jag ej att dessa
Hrr skola afsäga sig dessa sina högre löner, och de kunna ej fråntagas dem, men om alla deras inkomster sammanräknas, så tror jag, att deras löner, om de också blifva bestämda till hvad som blifvit föreslaget för Fotgardena och Art:t, likväl icke skola understiga de inkomster, de nu hafva.
Om de göra det, så kunna nämnde Hrr behålla sina gamla löner.
Jag kan icke finna något skäl, hvarföre Chefen för Gardet till Häst skall hafva större lön än Chefen för Svea Garde.
Han skall visserligen köpa upp och underhålla 2:ne hästar mer än FotgardesCheferna, men Cheferna för Fotgardena åter ha en större OfficersCorps att representera för; hvilka båda saker kunna ungefär motsvara hvarandra.
Hr Funck har vidare talat om uphörande af bevillning på passevolancen; det är något, som icke hör hit, vill han insända nå gon motion härom till Bevilln.Utsk., så står det honom fritt.
Efter nu ingen talare återstår, som har yttrat sig härom, så vill jag ytterligare säga några ord, hvarföre jag har framställt denna motion.
Hvar och en af Eder, Mine Hrr, vet, att det är sällan, som en 20- å 21-årig yngling genomgår en treårig sträng lärokurs, blott till följd af begär, att inhemta kunskaper; åtminstone inträffar det så sällan, att de få, som det göra, icke kunna tagas i beräkning, utan vanligen önska dessa ynglingar, att få någon verklig praktisk ersättning för de kunskaper de förvärfvat sig och den möda de nedlagt.
Jag vill nu i korthet undersöka, hvilken fördel Art.Officerarne kunna göra rättvisa anspråk på, sedan de genomgått sin lärokurs.
Dessa fördelar kunna bestå, antingen i lön eller i avancement.
Hvad lönen beträffar, så hade Art.Officeren ännu för några år sedan, mindre lön än GardesOfficeren; hvad åter avancementet beträffar, så har, så långt jag kan minnas tillbaka, detsamma varit mycket fördelaktigare vid Gardet än vid Art:t, dels derföre, att de mera förmögna gå in vid Gardet och, sedan de ledsnat vid tjensten taga afsked, dels derföre, att GardesOfficerare ofta befordras till Majors- och Chefs-platser vid Indelta Arméen, hvilket, så vidt jag mins, icke någonsin har handt inom Art:t.
Jag anser att den yngling, som vill förvärfva sig kunskaper, äfven bör hafva 234 Den 19 November. någon ersättning för desamma, och jag vet ingen annan att här föreslå, än att Art.Officerens löner måtte sättas till det belopp, Som GeneralFältTygmästaren har föreslagit.
Sådana de af honom blifvit föreslagna, blifva de högre än GardesOfficerarnes, och jag anser, att de så böra vara, men på samma gång får jag förklara, att om dessa GardesOfficerares löner sättas till lika belopp med Art.Officerarnes, jag för min del ej skall hafva något deremot.
Då Hr Brakel har talat om kompetens, får jag invända, att kompetens icke finnes, som berättigar någon till inträde i Gen.Staben, utan att hans inträde beror derpå, om den, som skall använda honom eller föreslå honom till inträde i Gen.Staben, vill emottaga honom der, och anser honom vara lämplig och ega förmåga dertill.
Den kompetens, Hr Brakel menar, består uti genomgåendet af Högre Art.Läroverket, men fordringarne der äro icke fullt desamma för Art.Officern, som för InfanteriOfficern, utan det fordras af den sednare åtskilligt, som icke fordras af den förre; ehuru jag icke vill påstå, att detta är särdeles mycket eller svårt att åstadkomma, tror jag dock, att få Art.Officerare finnas, som fullgjort detta, och att tillvaron och beskaffenheten af dessa fordringar innebära en antydan, att InfanteriOfficern går igenom Marieberg, uteslutande för att bildas till Gen.
Stabsofficer, då Art.- Officern går igenom Marieberg, för att bli kompetent till befordran inom sitt vapen, men icke för att inträda i Gen.Staben.
Skulle hvarje Officer, som genomgått detta läroverk, vara kompetent till inträde i Gen.Staben, och om en lika proportion af kompetente Art.Officerare och kompetente InfanteriOfficerare skulle der vinna inträde, skulle den komma att innefatta något öfver 100 Art.Officerare.
Jag för min del anser det vara mycket lämpligare och rättare, att Gen.Staben hufvudsakligen rekryteras af Arméens hufvudvapen (Infanteriet), dock att man undantagsvis bör frångå denna regel och åt Officerare af andra vapen, med utmärkta kunskaper, der bevilja inträde.
De anmärkmr, jag framställt, hade icke till syftemål, att upväcka någon strid, allraminst på detta rum och med en Garnisonskamrat, Hr Brakel sade, att hans anmärkmr icke härledt sig från afund, hvilket gläder mig så mycket mera, som äfven jag^upfattat dem på samma sätt, hvilket bevisas genom mitt yttrande, att den värde motionärens afsigt var god och välmenande; men huru ofta inträffar det ej, att man menar väl, men ändå skadar.
Jag uprepar, att jag aldrig ansett hans anmärkmr härleda sig från någon afund.
Hvad det angar, att Hr Brakel sagt sig ej kunna förstå mitt yttrande, så hänvisar jag honom till hans eget.
Hr Brakel har helt oell hållet misstagit sig i det fallet, att lian tror mig tadla honom för hans jemförelse mellan lönerna; så var icke min mening.
Hvad Hr Brakels yttrande angår, att Chefen och Majorerna vid Gardet till
Häst omöjligen kunna få mindre lön än de nu hafva, så får jag förklara, att jag alldeles icke talat om några personligheter, ty jag har talat om Chef och Majorer vid Lifgardet till Häst, men icke om de nuvar.-de.
Det var aldrig min mening,, att i detta- fall ingå i någon personlighet.
235 Hr Brakel:
Blott med några få ord vill jag besvara Gr. Hamilton.
Jag för min del hyser alldeles olika åsigt med Gr.
Hamilton, ang:de tillsättande af Gen.StabsOfficerare. och jag anser min åsigt i detta fall vara lika god som haus; jag anser Gen.Staben för en så vigtig militärisk inrättning, att till den bör tagas personer, hvar som helst de finnas, och att afseende endast bör fästas på deras kunskaper och duglighet.
Att hvar och en inom Arméens alla tre vapen vet, att, om lian har kunskaper och kan använda dessa kunskaper, han kan komma in i Gen.Staben och att vägen står honom öppen till Generalitetet, detta höjer andan inom Arméen; att Gen.Staben tager Officerare, der dugliga subjekter finnas, de må nu tillhöra hvilka vapen som helst, befordrar Gen.Stabens tjenstbarhet och duglighet, ty ju vidsträcktare rekryteringsområdet är, ju lättare är det, att med dugligheter rekrytera.
Jag gillar, att man till Gen.Staben bör utse de skickligaste personer man kan få, men en hufvudregel måste man hafva, och då man går från den, måste man taga endast de utmärkta och inga andra.
Föredrogs och remitterades till Bevilln.Utsk. Hr Montgomerys, Gust., d. 15 dennes på bordet lagda motion, ang:de förhöjning af beskattningen för tillverkning af bränvin.
Bes v. o. Ekon.Utsk.
Hr vonSeths, Joh. Au g., d. 15 dennes på bordet lagda motion, om införande af Elementar-landtbruks-undervisning i folkskolorna å landet.
Föredrogs och remitterades tillLagUtsk.
Hr von Seths, Joh. Au g., d. 15 dennes på bordet lagda motion, ang:de ändring af nu gällande lagstadganden, rörande städsel af jord.
Hr Ribbings, Arvid, d. 15 dennes på bordet lagda motion, om uphäfvande af den s. k. sacramental-lagen af d. 7 Mars 185 5.
Hr Cederschiöld, Gust., anförde skriftligen:
Som jag icke hört ordalydelsen af Hr Ribbings motion, så känner jag icke heller motiverna till densamma; men jag tror mig likväl kunna sluta dertill, att skälen hemtats från det onaturliga, att med lagens svärd vilja bekämpa andeliga ting.
Sjelf är jag innerligt öfvertygad derom, att Statens svärd aldrig bör dragas, utan för att värja Statens bestånd eller hämnas en den tillfogad oförrätt.
Andeliga fiender måste med andeliga vapen bekämpas.
Att blanda verldsliga makten i striden om det andeliga, har alltid åstadkommit oreda och ökat det onda man velat tillintetgöra.
Genomgår man Kyrkohistorien, sorn egentligen endast är en framställ - 136 Den 19 November. ning af de schismer, hvilka upstått inora kyrkan, — skall man på hvarje blad finna, att så snart verldsligt makten trädt emellan för att med sitt hot afgöra tvisten, — schismen blifvit ohjelplig.
Och om man det ringaste känner menniskonaturen, kan man icke undgå att finna ett sådant resultat alldeles oundvikligt.
Känslan af samvetets frihet upreser sig oemotståndligt emot den verldsliga maktens försök att med sina vapen intvinga en viss öfvertygelse.
Hvarken Bartholomaeinattens fasor eller Ludvig XIV:s dragonader förmådde tillintetgöra Hugenotternas religion, utan, heldre än att af* svärja den, lemnade de hus och hem samt sökte i främmande länder en tillflykt, der de fritt kunde utöfva sin bekännelse.
Lika litet mäktade de blodiga Marias bödlar att qväfva de Engelska protestanternas tro.
Men ehuru jag sålunda icke i något afseende vill med lagens hot söka inverka på den religiösa öfvertygelsen, tror jag likväl att frågan, under de förhållanden, som nu förefinnas, är i högsta grad vigtig och för samhället ingripande; och då jag förmodar, att flera olika motioner i samma syftning, som förevar:de, komma att väckas, tror jag att LagUtsk. bör upmanas, att i ett sammanhang och med stor betänksamhet behandla alla frågor, rör:de religionsfrihet eller dess motsats.
Det är oss allom bekant, att ett mäktigt sällskap finnes, hvars medlemmar icke sky något brott, äfven de allra ohyggligaste, endast samfundets usla syften derigenom vinnas.
Mord, plundring, mened, bedrägeri och Gudsförnekelse finnas tecknade på hvarje sida af dess annaler.
Detta samfund har väl ännu icke vågat öppet framträda med sin verksamhet här i Sverige; men spår deraf saknas icke.
— Nu för tiden framträder icke, såsom fordom, djefvulen med bockhorn, svans och hästhof.
Han bär helighetens täckmantel; och denna bör först uplyftas, innan svansen och hofven kunna uptäckas
Han kommer icke såsom ett rytande lejon, utan smyger sig, en ulf i fårakläder, med honingssöta ord på sina läppar.
Låt fienden få makt med oss, då, men först då, skall han afkasta masken och visa sig i sin rätta skepnad.
Hos oss har upträdt en sekt, som åstadkommit mycken oordning och väckt bekymmer hos hvarje sann fosterlandsvän.
Den förebär väl, att den endast liemtar sina läror från en enkel tolkning af bibeln och vill återbringa religionen till den renhet, hvaruti den predikades för de första kristne.
Utom det att en närmare granskning skall utvisa, det den förbiser de bibelställen, som stå i strid med sektens åsigter, och att den endast framhåller sådana språk, som tyckas tala för dess satser, — faller det snart i ögonen huru åtskilliga dess läror fullkomligt öfverensstämma med den krassare katholicismen.
Så t. ex. just i afseende på Herrans Heliga Nattvard, vilja de s. k. läsarne icke underkasta sig vår kyrkas ritual, emedan den icke utsäger ovilkorlig aflösning.- Läsaren, liksom katholiken, vill i prestens hand lägga makten att lösa och binda.
Vidare börja läsarne, mer eller mindre, predika bigtens nytta och nödvändighet.
Och slutligen är det presten, som bestämmer huruvida man är omvänd eller icke.
Läseriet och Katholicismen
237 mötas sålunda i flera punkter och särdeles deri, att man åt pre9ten öfverlåter omsorgen om sin själs salighet.
Just det beqväma i detta sätt att befria sig från en af de tyngsta och svåraste bördor, en menniska kan bära, — har gjort att läseriet, likasom katholieismen, vunnit så många anhängare.
Jag nämnde omvändelse.
Detta ord är det, som utgör hufvudsaken hos våra s. k. läsare.
Omvändelse är, enl. deras upfattning, icke en actus, som gemensamt med bättring bör fortgå genom hela lifvet, utan snarare ett ögonblicks verk, som, när det en gång inträdt, icke vidare behöfver förnyas.
Neophyten måste underkasta sig en längre eller kortare tids andelig törkrosselse och ruelse, och när det räckt en eller annan vecka, förmodligen olika för olika personer, förklarar slutligen sektens föreståndare honom för omvänd.
Nu mera stå himlens portar honom öpna.
Nu kan han icke mera synda: men skulle sådant likväl hända, är det icke honom det tillräknas, utan den djefvul, som för tillfället farit i honom; denne ensamt får upbära straffet derför.
Som man lätt kan finna, måste af sådana läror upkomma högst vådliga resultater.
Andeligt högmod är första frukten.
Den kristliga ödmjukhet Bibeln predikar glömmes helt och hållet.
Sålunda är det fåfängt att söka hos en läsare inpregla evangeliet om Phariséen och Publieanen.
Han vill icke lämpa det på sig.
Han är en af Guds utkorade, och all himlens herrlighet väntar honom: hvaremot alla, som icke tillhöra hans sekt, äro förtappade, de af Gud förskjutne.
Desse samtlige stå således så lågt under läsaren, att han endast kan betrakta dem med förakt, möjligen med medömkan.
Praktiska följden har ock blifvit, att, om en läsare inträder i tjenst hos en familj, som icke tillhör sekten, — lian föraktar åtlyda husbondens befallningar och vägrar uträtta sina sysslor i vidsträcktare mån, än honom godt synes.
Icke ett, utan mångfaldiga sådana exempel har jag påträffat här i hufvudstaden.
Och huru kan förhållandet vara annorlunda, då tjenaren är öfvertygad derom, att han är en af Guds utvalde och att allt, hvad hans nycker säga honom, är direkt ingifvelse från Gudomen.
Frågas också:
Huru kan en sådan person lyda en husbonde, som tillhör förtappelsen ?
Olydnad, tryghet och försumlighet i sina pligters upfyllande är ett vanligt kännetecken på en tjenande läsare.
Att undantag finnas, vill jag icke bestrida, men i de fall, om hvilka jag erhållit kännedom, har förhållandet varit det nämnda.
Här väcktes för några dagar sedan en motion i nära nog motsatt syftning mot den nu ifrågavande.
Motionären rönte starkt motstånd och skylldes för Katholicism.
Jag är likväl fullt öfvertygad, att han icke i den ringaste mån hade mer benägenhet derför, än någon af hans motståndare.
Han hade valt en oriktig utväg att bekämpa, som jag förmodar, just samma fiende, i hvars leder hans motståndare ville ställa honom.
Men äfven om han, såsom jag tror, valt en origtig väg, bör sådant icke kunna särdeles tillvitas honom.
Tusende, före denne motionär, hafva råkat ut för missödet att välja medel, som man ogillar hos fienden.
Ingen kan derföre rubba min tro, att han lika ärligt, som motståndarne, velat en sann och verklig kristendom.
Att han valt det föreslå - 238 Den 19 November. gna medlet, tror jag, härleder sig derifrån att han, såsom föreståndare ^för en af de mera betydande församlingarne, nogsamt erfarit huru Jesuiterne, under läseriets täckmantel, sökt stifta oro i kyrkan.
Hvad jag endast kunnat spåra, har han troligen med full säkerhet erfarit.
Skulle förhållandet varit sådant, frågas:
Ar det icke ursäktligt, om man i förskräckelsen öfver den lömske fienden, man går att bekämpa, skulle händelsevis tillgripa ett mindre lämpligt vapen ?■
Vid pröfningen af den nu föredragna motionen, likasom af öfriga likartade frågor, torde LagUtsk. icke böra låta leda sig af ropet om religionsfrihet, utan fästa afseende endast å de för sjelfva saken talande skäl, och sådana, förmodar jag, skola icke saknas.
Alla, som ropa på religionsfrihet, hafva icke dermed allvarsam mening.
En del önska endast att få sina åsigter gällande, för att sedan i god ro kunna undertrycka andras öfvertygelse.
All ecclesia pressa yrkar religionsfrihet.
Så Kristus och Hans Apostlar, äfvensom i allmänhet de förste kristne, ända till dess Kristendomen blifvit Statsreligion och Biskopen i Rom började känna sig riktigt fast i den heliga stolen.
Då blef kristendomen katholsk, och kättare förföljdes.
När Kyrkans förtryck hunnit stegras till ytterlig grad och dess skändligheter blifvit olidliga, då höjde sig mäktiga röster med protest deremot.
Efter dess seger upkom den Protestantiska kyrkan, som till en början, i öfverensstämmelse med sitt ursprung, predikade samvetsfrihet.
Väl blifven Statskyrka, började den falla i samma fel, som den Katholska; med den skilnad likväl, att den sednare handlar konseqvent, men den förra åter med tvetydigheter söker dölja motsägelsen.
Katholska kyrkan säger rent ut, att man icke får tro annat, än hvad den tillåter.
Den Protestantiska Statskyrkan kan icke rimligen förneka forskningens frihet samt förklarar sig också tillåta sådan; men påstår dervid, att all verklig forskning måste leda till samma resultat, som Kyrkan funnit, och att ali annan upfattning af bibelordet är villfarelse, som bör undertryckas.
Så småningom har således den Protestantiska kyrkan anlitat den verldsliga makten om mellankomst med dess straffande svärd.
Den har misströstat om kraften af den inneboende sanningen i dess satser.
Genom att beträda och fortgå på denna bana har Sverige, ifrån att vara en af samvetsfrihetens väldigaste förkämpar, blifvit noteradt såsom ett intoleransens hemvist.
Nu tyckes det, som tidpunkten vore inne, att återgå till fordna förhållanden.
Och vill jag härför till de redan anförde lägga ännu ett skäl, som jag icke vet huruvida motionären omnämnt.
Enl. min upfattning, har nemi. sekterismen hos oss vunnit så stort insteg till en del just derigenom, att lagar funnits, som hotat den med straff.
Dessa hemliga, förbjudna sammankomster, dessa slutna sällskap hafva något särdeles frestande och lockande, just derigenom att de äro med ansvar belagde.
Att derutöfver för godt köp kunna blifva martyr; att, utan några större lidanden och försakelser, få af de sina benämnas en sanningens martyr, en Kristi värdige efterföljare, -t-- detta är i sanning något, som måste retande framstått för mångas sinne, hvilka, i fall lagen icke haft något straff - Den 19 November.
23» hot i det afseendet, aldrig ens skulle fallit på den tankan att utträda ur vår Kyrka.
Det talas vanligen för mycket.
Jag har derföre för princip att, så långt möjligt är, tiga.
Men som jag, efter förra Riksdagen, tagit någon del uti att söka undanrödja den vanära Sveriges lagstiftande makt då drog öfver sig, genom- det dödfödda missfoster, som blifvit alltför mycket bekant under namn af Sacramentallag, må det tillåtas mig att instämma uti den röst, som nu höjt sig för dess afskaffande.
Att det kan vara störande för en god ordning inom kyrkan, att hvem som helst utdelar och förvaltar sacramenten, är en sak.
En annan fråga blir, huru detta skall till sin natur betraktas.
Dervid måste ovilkorligen upsåtet och afsigten dermed undersökas och väl besinnas.
Att ett, af hvad ani. som helst, bedröfvadt samvete, med djup vördnad och innerligt behof af den välsignelse som sacramentet innebär, tager det af annan än prest, kan, med förutsättande af sundt förnuft, omöjligen kallas gäckeri, så vida detta ord ej skall få en, emot dess fordna, rakt motsatt betydelse.
En person, som, af nämnde ani., låter tilldela sig Den Heliga Nattvarden af den, som icke är prest, låter ej tvinga sig af några yttre straffhotelser.
Hans sårade samvete är honom en vida starkare makt, än alla jordens straffbestämmelser, vore de än af den art, som fordna tiders inqvisition hade att framvisa.
Något annat medel emot ett oroligt samvete, som förirrar sig, finnes ej, än ordets öfverbevisning, framställd af den sanna, kristliga kärlekens mildhet.
Aro våra prester ej i stånd att bruka detta medel, må de då anklaga sig sjelfva, men vakta sig att,' såsom lliksStånd med lagens straffbestämmelser, lägga tyngd på börda och, under skenet af en falsk benämning, draga öfver ett förhållande en straffhotelse, som, antingen skall blifva vanmäktig, eller också möjligen förmå någon att skrymta, till sitt samvetes förkränkelse och sin själs skada.
Med denna lag har man nu, icke allenast, som visadt är, bestämt ett vanmäktigt, eller också falskt medel emot det presumptiva brottet; utan, det som än värre är, man har satt detta i jemförelse med det verkliga, ett af de förfärligaste vår lag vet att omtala.
Man har för det vördsamma bruket af sacramentet, ehuru efter menniskomening till formen möjligen oriktiga, bestämt ett sex gånger svårare straff, än det för gäckeriet dermed.
Man har, vid ett brott af den grofsta art, aktat nödigt låta en varning föregå straffets tillämpning.
Detta är något som Sveriges visa lagstiftare i fordna dagar aldrig förstodo.
Detta är ett märkligt tidens tecken.
Det just af vördnaden för sacramentet oroade samvetet straffas sexdubbelt.
Då det hemska brottets straffbestämmelse sex gånger lägre, mildras. Måtte Sverige icke med sådana lagar draga förbannelse öfver sig.
Jag anhåller ätt detta mitt anförande måtte få åtfölja motionen om Sacramentallagens afskaffande till Utsk. 240 Den 19 November.
I likhet med Hr Cederschiöld får jag tillstyrka LagUtsk. att föreslå uphäfvande af Sacramentallagen.
Jag instämmer med Hr Cederschiöld deri, att denna lag har ett skadligt syftemål, och jag vågar äfven påstå, att densamma strider såväl mot kristendomen som vår Protestantiska kyrkas grundsatser.