Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Just derför att vi i dess blanka glas sågo så väl våra ädla rörelser återgifna som våra lytens vanprydande rostfläckar, lärde den oss att räta upp oss — och bättra oss.
Jacobsen är den store forklararen i vår nordiska literatur.
Utgången från en vetenskap, som kärleksfullt medtager allt, förstod han, att den som vill skildra menniskor, icke bör agera gud och ännu mindre skolfux.
Förklara bör han, ty först när ett lif är samvetsgrant framlagdt för oss, hafva vi rätt att döma.
Så såg han t ex. i sitt fosterlands historia en egendomlig qvinnogestalt, öfver hvilkens skiftande öden säkerligen mången utan att begripa skakat på hufvudet.
Då förklarade han Marie Grubbe, med outtröttlig omsorg restaurerade han hennes historia, och med ens.begrepo vi 1600: talets hetblodiga, patriciska q vinna och kunde draga lärdom af hennes lefnad.
Eller han skildrade Niels Lyhne, mannen * som hela lifvet i genom står och draperar sig i en teatralisk riddarkappa, hopflikad af de vexlande
» stämningarnes purpurlappar.
Och han förklarade honom, så vi förstodo honom och på samma gång — oss sjelfva.
Hvar författare, som skildrar en menniska, bör till henne stå i samma pietetsförhållande som Horatio till Hamlet, det är det Jacobsenska förfat tareskapets grund maxim.
Kan har kallat Jacobsen en pessimist Det är han också, men icke en af dessa, som under stora åthäfvor deklamera om jordelifvets elände.
Hans pessimism påminner om Turgeniews.
Det är ett stilla vemod, en tungsint resignation, som i medvetandet af lifvets elände ödmjukt böjer sitt hufvud och råder att tålmodigt arbeta med de faktorer, lifvet erbjuder.
I full öfverensstämmelse med allt detta står, att Jacobsen är den modema nordiska literaturens främste stridsman för humanismen.
Den, som beständigt uppmanar till att icke döma, förr än du känner allt, den som äflas efter att gifva alla dokumenter i skildringen af menniskor, den blir ju par préférence kämpen för en modemt-human lifsåskådning, som lär menniskoma att få en allsidigare och mera fördomsfri uppfattning af menni-skolifvet och dess yttringar.
Så äro Jacobsens arbeten lika många variationer öfver det gamla temat: den som är oskyldig, kaste första stenen.
Det fins ett valspråk för lifvet, som synes mig totalt karakterisera den innersta nerven i I. F. Jacobsens författareskap.
Det är den store glassliparens beryktade ord:
Non iudere non lugere sed intelligere.
Det var Jacobsens stora uppgift att lära, att vi böra icke begabba, icke begråta, men begripa våra medmenniskor.
Du ljuger, Cassius, och du ljuger också du, Åsinius, om I påstån, att det finnes någon literär mission, som är skönare.Från.
Opera-säsongen 1884 — 1885.
Af Volontaire.
Stora teatern har innevarande spelår just icke öfveransträngt sig med nyheter.
Och af goda skäl.
Det har ju visat sig att man bittert fått ångra allt för obetänksamt upptagna lyriska arbeten.
Man har icke varit rätt säker på allmänhetens smak.
Délibes finessfulla och spirituella » Jean de Nivelle » t ex. På den operan kostades ej obetydligt utan resultat och likväl var utförandet i allmänhet ganska förmånligt Gounods » Philémon och Baucis » har smält hop till en balett-bit: andra akten, som någon gång ännu förekommer för att utfylla en representation.
Af » Karpathernas ros », professor Salomans stora särdeles i harmoniskt och rytmiskt hänseende intressanta och värderika opera, får man numera endast se zigenarbaletten och möjligen några andra danser dertilL Man gjorde sig tyvärr alltför stora illusioner om allmänhetens smak den gången, i det man försåg operan utom med en präktig utstyrsel äfven med en dublerad rolpersonal, en heder, som många klassiska operor saknat
Medgifvet att » Konung för en dag », som kostat så föga och inbringat sä mycket, var ett sannskyldigt fynd, har man fått skäl att oroa sig öfver » Harald Yiking », hvarpå så betydligt tid och pengar nedlagts, men som med hr Ldbatt försvunnit från opera-scenen.
Kanske har man ej vågat rem placera denne i sin genre så förtjenstfulle konstnär med hr Seliman, som efter allt att döma nu skall föreställa vår operas premier tenor fort?
Denna försigtighet är nog icke utan grund, då man erinrar sig huru hr Seliman efterträdt hr Labatt i » Afrikanskan », » Profeten » m. fl.
hjeltetenorpartier, der det beklagligtvis ej är det samma att vilja som att kunna.
Yågade vi i all vänlighet gifva vederbörande en liten vink, så skulle vi hemställa om icke för framtiden, ifall hr Selimanskall bibehållas, denne sångare borde fä byta fack med hr Ödman.
Fack är kanhända ett något oegentligt ord härvidlag, då våra tenorsångare få underkasta sig en nästan nog långt drifven mångsidighet Så uppträder hr Sellman ena dagen som Erik i » Tillfället gör tjufven », andra qvällen som Radaifiés i » Aida ».
Hvad hr ödman beträffar är han ännu mångsidigare.
Radamée, Romeo, Postiljonen, Konung för en dag, ända ner till Horaces obetydliga lilla tenorrol i » Svarta dominon » äro betecknande variationer at hans strängt i anspråk tagna konstnärsskap.
Man har sagt att hr ö. numera borde öfvergå till opéra-comique.
Yi skulle knappast tro det.
Hr ödman tyckes på senare tiden med en viss förkärlek vilja omdana sin röst till hjeltetenor.
Han forcerar, säger man, men man tänker ej på att detta sforzando innehåller långt mer välljud än vare sig Amoldsons mar-cato, Labatts fortissimo för att nu icke tala om hr Sellmans.
Då » Iphigenia » för flere år sedan uppfördes, förklarade en ganska granntyckt kritiker, att hr ödman förstod gifva sitt föredrag en bredd, som alla hans medspelande kunde afundas honom (
J. Lundqvist m.
Deremot är det kändt, att hr ö. alldeles ej besitter den känslans värme, som är af sådan vigt för rent lyriska partier, och det är också hufvud-sakligen den charmanta timbren och den smakfulla sångkonsten som i sådana partier väcka applåderna.
Man har i stället berömt hr ö. för den dramatiska liffullhet han till ersättning sökt utveckla.
Och detta pekar ju temligen otvetydigt mot de stora kraftpartien.
Figuren är ej nog imposant, invänder man.
Yi svara med att hänvisa till Duprez, århundradets kanske främste hjeltetenor, och — Leonard Labatt!
Ingendera hjeltefigurer, begge betydligt mindre än hr Ödman.
Att hr Sellman, som å Nya och Mindre Teatern öfvat sig i den komiska genren, med större fördel kunde användas häruti än i den heroiska, bevisar hans Murare, Fra Diavalo, Danilowitch (Nordens Stjema) m. fl.
Då » Neaga » gafs, märkte man med nöje hr ödmans goda begåfning för tragisk kraft.
Det var farg och glöd i hans prestation, som blef den allra bästa trots rolens beklagliga litenhet.
Om sjelfva operan vilja vi här ingenting säga, endast uttrycka en svag förhoppning att det ej må gå med den som med Délibes, Saloman etc.
Fröken Ek blir kanske den räddande engeln.
Ty hon visar för sin uppgift ett intresse, som är högst berömvärdt om än litet svårförklarligt.
Ty partiet är just ej af natur att hänföra en ung artist, undanskymdt och uppoffradt som det är af det måttlöst stora baspartiet.
Har hr Hallström tänkt på hrWiUman, då han skrifvit denna rol?
Vi frestas att tro det, ty det finnes enskildheter deri, t. ex. förbannelsescenen, der man djupt beklagar att denne utmärkte artist skall vara bakom i st för framom kulisserna.
Åtoge sig hr Willman Vlads parti, vore operans lifotid betryggad.
Nu ser det tvifvelaktigt ut, med allt erkännande för öfrigt åt hr Strömberg, som visserligen ej kan uppbära sin egenskap af första bassist i den stora genren, men som likväl i denna opera är mera lycklig i sina ansträngningar än annars.
Trots de glittrande kostymerna, de vackra dekorationerna, den noggranna inöfningen kan » Neaga » ingalunda anses vara den bäst gifna operan under säsongen.
Yi komma i stället att tanka på Gounods Romeo, som gifvits med en ensemble och en röstprakt, alldeles öfverträffande Opéra-Comique i Paris, både förr med Michot och Carvalho och nu senare med Talazac och Mer-gueillier eller Heilbronn.
Det är här som fröken Orabow har sin bästa, mången säger enda rol, som litet varierad går igen både i Mignon och Traviata m. m.
Och detta bästa är här sannerligen godt nog.
Icke som skulle der icke saknas något Det är hufvudsakligen mimik.
Fröken Grabows ansigte har ypperliga uttryck för ett par själstillstånd, men dervid stannar det Den samlade djupa dysterheten och den innerliga, trånande hän-gifvenheten, icke mera.
Hennes utomordentligt lyckliga apparition räddar henne i » Romeos » l: sta akt, men strängt taget spelar hon der alltför medvetet liksom i motsvarande akt af » Mignon », der det stör ännu mer.
Men i andra akten, och i fjerde!
Det är verklig skada att vi icke haft M. Gounod bland oss någon afton, då fröken Grabow här tolkat hans musik.
Yi tro att han skulle bli nöjd.
Liksom Patti icke spelar utan är Rosina, så är det här med fröken Grabows Julia.
Man har svårt att tänka sig någon annan än fröken Grabows Julia, då man i minnet åter-upplifvar denna sköna musik.
Denna späda, jungfruliga gestalt der uppe i månfloden på balkongen med det sydländskt mörka håret, de svarta, stora, kärleksstrålande ögonen och dertill denna egendomliga stämma med den tunga, dystra timbren, de glänsande höga kristall tonerna — men främst af allt föredraget, med dess här i Norden oerhörda nervösa inträngande kraft, dess förtärande heta lidelse — med ett ord den heliga elden.
Förglömmas må ej hr ödmans Romeo, som smittades af fröken Grabows entusiasm och både sjöng och spelade som aldrig förr.
De öfriga partierna gåfvos med utmärkelse, de bästa krafter voro tagna i anspråk äfven för mycket underordnade partier, t ex. Gertrud,fröken Janson, som annars visar sig som Fidés, Azucina o. d.
Och dock fans det personer som saknade pagen, den förra pagen, fru Ch.
Strandberg!
Fru Strandberg har väl aldrig kunnat sjunga denna rol med en sä silfverklingande röst och så blixtrande koloratur som fröken Karlsohn, men spelet!
Det ser verkligen ut som ingen skulle kunna spela page efter fru Strandberg på opera-scenen, med denna blandning af älskvärd komik, hjertlighet och pikant skämtsamhet, som på sin tid gjorde denna artist så gema sedd.
Frökname Östberg och Söhrling försökte för några år sedan, men den ena blef för banal, den andra för sentimental.
Som det nu är får man dela en sådan rol, Cherubin t. ex., på två aftnar.
Ena qvällen njuter man af Cherubin-Anderssons spirituella spel och får sedan andra qvällen söka foga minnet deraf till Cherubin-Karlsohns friska, klockeklara sång.
Comme pa!
Dramatiska Teatern är rätta scenen för dessa små förtjusande operetter af Méhul, Adam, Dalayrac, Grétry, som man i vära tider gjorde så väl att återupplifva till motvigt mot en känd operett-branche.
Under de stora skådespelens uppförande å opera-scenen kunde ju det gamla bruket att gifva operetter å den mindre gema återupptagas i sin helhet.
Med nöje har man också sett åtgärder i denna riktning vidtagna under nuvarande spelår.
Berens ’ » Lully och Quinault » var en högst angenäm repris, ej minst för dess svenske kompositörs skull, och » Målaren och Modellerna », » Ndmbergerdockan » och dylika små godbitar taga sig dubbelt så bra ut här inom en för deras karakter och skaplynne bättre afpassad ram.
’ Det är endast att önska att denna anordning fortsättes och man icke ånyo griper till den från en viss régime bekanta att samtidigt gifva tal * tycken på begge scenerna, kanske med aktörer och aktriser ilande frän den ena teatern tiU den andra.
Nya och Södra Teatrarne hafva sökt ersätta Mindre teatera.
Å den förra scenen har musikvännen förr gladt sig åt verkligt goda musikstycken, Auber, Mozart, Weber, Massé, Massemt m. fl.
Innevarande spelår har temligen uteslutande odlat den modema operetten, hvarför derom i en opera-revy icke något varit att säga.
Men nu vill lyckan — eller olyckan — att denna stundom rätt underhaltiga musikrepertoar uppbärs af en sångartist, som af mången anses för vår stads allra förnämsta.
Visst är att man i ingen stad i verlden torde få höra partier som Madame Favart, Boccaccio, fru Boniface sjungas af en konstnärinna af fru Horwitx ’ rang.
Det är endast skada att man så sällan kan få höra denna med rätta så högt skattade sångerska i par-tier som äro henne värdiga, der hennes talang lyser med dubbel glans, som t ex. i » Hoffmans äfventyr », » Drottningens vallfart » och ett par dertill.
Nya teaterns sångpersonal är p&amp; qvinno-sidan rätt väl utrustad, men den manliga dess sämre.
Särdeles märkes bristen på barytonsångare, någon som kan efterträda Fritz Arlberg.
Södra Teatern har egentligen ingen sångare alls utom möjligen orkesterchefen, herr M. Strandberg, och de tre operettprimadonnorna utmärka sig mer genom fagra ansigten än fagra röster.
Fröken Qrönberg torde väl vara den mest röstbegåf-vade af de tre, men fröken Anna Pettersson sjunger behagligare, och har i åtskilliga Judic-partier under säsongens lopp väckt ansenligt bifalL Den af våra artister, som mest påminner om Judic, fru Oysch, har endast skådats några få gånger — å Nya Teatern — som Niniche, hvilken betänkliga rol hon ger den förenade charmen af sin mjuka röst, sitt nyansrika efter Judic noga bildade spel och — last not least — sin briljanta teaterfigur.Stockholms teatrar.
Af Cla£s Lundin.
Ett par högst intressanta teatermånader!
Intresset ligger dock icke i främsta rummet i hvad våra egna författare och skådespelare under den tiden uträttat, som ej mer i två främmande konstnärers besök och i synnerhet i den enes utomordentliga konstnärskap.
För vår egen scen kan det endast medelbart och förnämligast genom det tillfälle till nya iakttagelser det lemnar vara fördelaktigt, att en främmande, utmärkt skådespelare här någon tid uppträder.
Ett sådant gästspel spränger hela spellistan och bringar oreda i teaterns arbetsordning.
Det kan äfven vara mindre tjänligt för teaterns inkomster.
Skulle teatern också få så mycket öfver af inkomsten, att han ser sig betäckt eller kanske till och med har en liten vinst, så kan dock lätt hända, att tiden närmast efter den utmärkte gästens uppträdande varder i ekonomiskt afseende mindre fördelaktig, enär allmänheten, som nödgats betala sina platser tämligen högt under gästspelet, strax därefter just icke är villig att kosta på sig några teaterbiljetter.
Detr är dess utom en annan omständighet, en ur konstens egen synpunkt uppfattad, som gör det betänkligt att åt minstone ofta bjuda på främmande gästspel, vore dessa än aldrig så utmärkta, och det är att då vanligtvis den gästande konstnären drager hela uppmärksamheten till sig, att han ensam står i ljuset och alla de öfriga spelande trängas i ett skymundan, som ej är fördelaktigt för sjalfva skådespelet.
Det hela varder icke helt, utan halft eller än mera splittrad!
Detta varder alltid fallet, då en skådespelare framstår på de öfrigas bekostnad, och ju större han är, dess mera lider den konstnSrliga helheten.
För skådespelets egen skull är detotvifvelaktigt fördelaktigare, om en väl samspelad trupp, t ex. Meiningames, kommer på gästbesök, äfven om den icke skulle ha någon enda riktigt utmärkt skådespelare, än om en verkligt stor, sådan som Ernesto Rossi, infinner sig och förvånar med sin utomordentliga storhet, men gör alla medspelame till tarfliga komparser.
Märk, att jag säger: för skådespelets egen skulL Och detta torde väl icke böra lemnas alldeles ur rakningen, så mycket man än i vår tid tyckes vilja upphöja skådespelaren på författarens bekostnad.
Må dock ingen föreställa sig, att dessa anmärkningar göras för att klandra kgl.
teaterstyrelsen för att hon låtit Ernesto Bossi uppträda här.
Ett sådant klander vore lika oberättigadt som enfaldigt, men det uppträdandet har onekligen kunnat gifva anledning att tänka något närmare öfver så väl olägenheter som fördelar af stora konstnärers gästspel.
Fördelame äro i synnerhet på allmänhetens sida, mindre kanske på teatermedlemmaraes.
Visserligen skulle man tro, att de kunde lära så mycket af en sädan konstnär, som Rossi, att de hade ' nytta däraf för hela sin framtid.
Man har dock ty värr sett, att föregående gästspel af en stor konstnär icke lemnat mycket efter sig hos våra egna skådespelåre.
Vid Historia uppträdande här hoppades alla teatervänner, att den svenska scenen skulle för framtiden draga nytta af hennes konstnärskap just därför, att den scenens medlemmar haft tillfälle att studera hennes spel och väl skulle förstå att göra sig till godo de lärdomar som lågo däruti.
Den förhoppningen har emellertid icke gått i fullbordan.
Kan man med skäl påstå, att någon enda af våra skådespelerskor eller skådespelare, ty äfven de senare borde kunnat lära lika mycket af denna stora kvinliga konstnär, visat sig ha inhemtat något af betydenhet efter Ristori?
Nej, för att verkligen lära sig något, som är värdt att tala om, är det ej nog med att se ett par föreställningar af » Othello », tre af » Hamlet » och tre af » Kung Lear » samt en af » Köpmannen i Venedig ».
Därtill behöfs mycket längre tids iakttagelser samt framför alt, att den som skall draga nytta af dem själf förut fått en tillräcklig underbyggnad.
Vida större nytta än af Rossis gästspel här skall vår kgl.
scen hemta af elevskolans nu beslutade förflyttande till det med musikaliska akademien förenade konservatoriet — förutsatt att den flyttningen har till följd, att hvad som hittills varit kgL teaterns elevskola helt och hållet skiljes från teatern, så att denne icke har det ringast » att göra med skådeepelarämnenas undervisning, utan får mottaga demså färdiga som en skola möjligtvis kan åstadkomma, en skola med verkligt skickliga lärare.
Det är endast, om detta genomföres, som man kan fullt ut glädja sig åt den förändring i afseende på elevskolan, hvilken jag senast vidrörde i föregående häfte af denna tidskrift och som nu verkligen kommit till stånd.
Det af kgl.
teaterstyrelsen till musikaliska akademien inlemnade förslaget har af akademien godkänts.
Afgjordt är således att förändringen skall ega rum.
Okändt för andra än dem som närmast ha med saken att göra är dock,.
huru denna förändring skall genomföras.
Man bör hoppas, att det Bker i öfverensstämmelse med nyss anförda åsigt samt att skolan vid konservatoriet inrättas, så mycket möjligt är för våra förhållanden, efter samma plan som consetratoire de musique et de déclamaiion, den fjäska statens teaterskola i Paris.
Medel därtill måste väl kunna i tillräckligt mått beredas af teatern själf, hvilken nu slipper utgifterna för sin egen elevskola, men det skulle också vara det enda samband mellan skolan och teatern; för öfrigt fullkomlig skilsmässa, till dess lärjungen är mogen att framträda såsom scenisk konstnär.
Om ett gästspel, sådant som Rossis, i själfva verket icke har så mycket, som man kanske ofta tror, att betyda för våra sceniska konstnärers utbildning och fullkomnande, är det onekligen så mycket betydelsefullare * för allmänheten.
Man njuter visserligen icke så mycket af helheten i en stor författares verk, men dess mer af den karaktär som den utmärkta konstnären framställer.
Man finner medspelarne mycket otillfredsställande.
I » Kung Lear » t. ex. var det ingen annan än narrens framstäl-lare, hr Personne, samt möjligvis fröken Zetterberg, Cordelia, i fjärde akten, som tillvunno sig åskådarnes bifall, och * den först nämde gjorde sig däraf i icke ringa grad förtjänt.
Men i själfva verket spela de väl icke sämre än vanligt, fastän jämförelsen är för dem högst ofördelaktig.
De sporras icke så mycket af att spela till sammans med en sådan storhet, som de ej mera ned-tryckas af denne.
De främmande replikerna äro också hinderliga för ett godt samspeL
Åskådaren ser detta och beklagar det, men om det finnes någon rättskänsla hos honom, nekar han icke att göra rättvisa åt teaterns egna skådespelare, hvilka visa sig otillfredsställande just för att Rossi är oupphinnelig för vanliga konstnärer.
Det är väl f. n. icke flere än två andra, hvilka kunna uppträda som jämförliga med honom i skådespelet, och det är Ristori och Sal vini, men dessa tre får man aldrig se till samman.
34Då det är omöjligt att, med undantag af de två senast nämda, finna så många storheter i konsten, att ens de förnämsta rollerna i ett af Sliakspeares sorgespel kunna besättas med skådespelare, som komma Rossi någorlunda nära, måste man nöja sig med hvad som fins att tillgå och glädja sig åt att man fått se en sådan konstnär som Rossi, hvilken uppväger hela dussin af konstnärer som ofta kallas för » utmärkta », icke tanka på de öfriga så mycket och ej häller fasta sig vid att stycket såsom helt konstverk lider betydligt under en sådan föreställning.
Går man tillväga på det sattet, så har man den största njutning som en scenisk framställning någonsin förmår åstadkomma, man har mycket mer än hvad man tänkt vara möjligt vid ett sådant tillfälle, och man har det ej blott för den aftonen eller de aftname, utan för hela lifvet.
Rossis spel kan aldrig glömmas.
Minnet däraf lyser såsom en vägledande stjärna för all vår åsigt om scenisk konst.
Det renar smaken för teater-framställningar, ställer konsten i hennes rätta ljus och hjälper oss att förstå mycket i skaldens karaktärsskildringar, som vi förut funnit dunkelt eller rent af obegripligt.
Att Rossi här uppträdde först i » Othello » var otvifvelaktigt väl betänkt, emedan den rollen tillåter honom att utan ofördelaktigt inflytande af ålder eller tindra, yttre omständigheter framhålla karaktären så som denna bör och kan framhållas genom ett verkligt stort konstnärskap.
Rossis Othello låter åskådaren lära känna Shakspeares Othello till punkt och pricka.
Aldrig förr än man sett denne store skådespelare kan man väl säga, att man fullt klart uppfattat karaktären, man må aldrig så mycket ha tänkt öfver honom, läst aldrig så många uttolkningar och varit vittne till aldrig så många andra Othello-framställningar.
Genom Rossis utförande af rollen kan man t ex. först riktigt inse, huru det är möjligt, att den unga, af härkomst, uppfostran och skönhet gynnade Desde-mona kunnat skänka sin eldiga kärlek åt en främling som är henne så olik i alt, utom i samhällsställning för närvarande.
Man behöfver blott se Rossis Othello vid dennes första framträdande på scenen och höra honom säga några ord för att förstå, att en ung förmän flicka verkligen kan fatta kärlek till mdhren.
En sådan Othello kan ej annat än väcka djupt intryck hos en ungmö med rik fantasi.
Han är icke blott en mindre vanlig företeelsfc, ett sällsynt exemplar, hvilket i och för §ig nog kunde verka på ett ungt kvinligt sinne, utan äfven ettideal af manlig kraft, tapperhet, värdighet, en stor fältherre med ett berömdt namn, en person som äger det venezianska rådets hela förtroende och det venezianska folkets beundran, och då denne visar sig äga äfven de varma känslor, som tala omedelbart till hjärtat, måste en ung, svärmisk kvinna önska att varda hans maka, smickrad af att dela hans berömda namn, tjusad af att vara föremål för hans kärlek.
Hon kan ej annat än glömma hans utseende och att han tillhör en ras som föraktades i hennes fädernestad.
Hvad som förnämligast kännetecknar denne Othello är hans värdighet, hvilken icke gifver vika ens för hans naivitet, det Btora naturbarnets outplånliga arf, samt till och med ej alldeles % lem nar honom, då svartsjukan infinner sig och manar * fram det vilda sinnelaget, som ligger och rufvar under den civiliserade ytan.
Lidelsen, sådan mohrens vrede öfver den förmenta skymfen och öfverv en inbillad otrohet å makans sida framkallar den, gifver sig luft i utbrott af raseri och hämdlystnad, men till och med i detta utbrott har Rossis Othello något kvar af detta herravälde öfver det heta, afrikanska blodet, som onekligen måste finnas hos den som är vorden en förnäm man i Venezia.
Detta kommer för öfrigt fram i hvaije åtbörd, i hvaije tonfall hela rollen igenom.
Andra Othello-fram ställa re öfverlemna sig helt och hållet åt ett till högsta möjlighet stegradt utbrott af fasansfull vrede och däraf uppkommen mordlust.
De tjuta och väsnas, rusa som vansinnige öfver scenen och tyckas blott bekymra sig om att träffa det allra högsta mått af raseriets obändiga styrka.
Rossis Othello är icke mindre ursinnig i grund och botten, men han förstår beherska sig.
Fältherrens värdighet lägger baifd på afrikanens vilda kraft Den senares förfarliga styrka varder därigenom icke minskad, endast mera samlad, och intrycket af det hela blott djupare och mera gripande.