Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När vår Herre gifvit en barn, kan man väl inte vräka ut dem på gatan heller!»
Men alla som fått barn kunna inte låta dem gå läsvägen.»
»Ja, men när nu mina pojkar ha valt den!»
»Ja, ha de valt den, så låt dem slå sig fram på den också.»
»Du vet nog att man inte slår sig fram på den med två tomma händer», invände den gamle herrn med en missbilligande blick.
»Då väljer man en annan.»
»Derför att ens far inte vårdar sig om att lägga två strån i kors för en?»
Börje skyggade till vid dessa ord, men han sade ingenting.
»Nej, vet du, till en så krass egoism har jag ännu inte kommit.»
»Jag menar inte så illa som det låter», sade Börje i en mildare ton, »och jag talar inte om der det fins utomordentliga anlag eller en obetvinglig håg.»
»Men jag tror just att mina söner ha både håg och anlag för boken.»
»Det tror jag också – Walter och Haqvin.
Men hvad den här Karl beträffar» – om det gält hans lif, skulle Börje icke kunnat låta bli att begagna detta halft föraktfulla uttryckssätt – »kan pappa verkligen tro att det är hågen för sjelfva studierna, som drifver honom? – jag menar att han läser, bara för att få veta något?
Och tror pappa att han har större anlag att bli läkare än t. ex. smed eller garfvare?»
»Du tror väl inte att jag låtit honom ta studentexamen för att bli smed eller garfvare!»
»Nej – det skulle inte ha anseende nog, det.
Men hur fort tror pappa han kan bli läkare, på det sätt han sköter sina studier?
Och hvad kan det komma att kosta?»
»Låt oss i Guds namn tala om något annat!»
»Som pappa vill.»
Den menniskan var värre att handskas med än herr Björk någonsin trott.
Marianne satt och såg ned på sitt arbete, men höll på att gråta, fru Björk stickade med nervös brådska.
Hon såg ut som vanligt, men hade två röda fläckar på kinderna.
Börje gick fram till fönstret och stälde sig att se på regnet, som fortfor att plaska ned derute.
»Men vi kommo ifrån vårt ämne», återtog den gamle, med öfvervinnande af sin motvilja; »vill du ge mig ditt namn?»
Börje vände sig om för att icke vara oartig, men stod qvar vid fönstret med ryggen åt dagern.
»Jag har aldrig brukat gå i borgen», sade han lugnt, »och jag skulle inte vilja göra det, utan på det enda vilkoret, att pappa ville förtro mig hela sin ställning och att jag såge någon möjlighet att reda den.»
Kamrern harsklade sig.
Han förvred sin min ett ögonblick, som om man stänkt honom någonting i ansigtet.
Hvilken ton!
Han ämnade sannerligen tillvälla sig ett slags förmynderskap, denne bondpatron, denne – – – Nej, det gränsade till oförskämdhet.
»Min ställning reder sig nog, när jag bara blir af med vexlarne.
Med ett amorteringslån är det hjelpt.»
»Pappa kommer att ta nya vexlar, ty pojkarne kosta för mycket, och skulden måste växa på alla kanter.
Det är inte rätt, att vänja pojkarne vid att få allting till skänks, utan det ringaste besvär.
De lära sig hvarken hvad arbete eller penningar äro värda.
Och dessutom är hela förfaringssättet skeft.
Pappa, som egentligen icke gjort skulderna, skall ensam påtaga sig dem, ställningen måste under en så onaturlig tyngd ramla öfver ända, fordringsegarne bli lidande derpå och de egentliga gäldenärerna gå fria som om hela saken icke rörde dem, derför att de kastat sina förpligtelser öfver på pappa.
Det är att förtaga dem hvarje känsla af sjelfansvarighet.
Nej, lär dem att inskränka sig, att arbeta och att sjelfva svara för sitt.»
»Inskränka sig?
Du menar lefva på halfportioner eller – »
»Hå, jag har hört att Walter denna sista termin lagt sig till med dublett.
Kan inte en sådan pojke ha nog med ett rum!»
»Det är en sak, som ingen har rätt att lägga sig i.
Walter ger lektioner, och det är han sjelf som betalar hyran för det ena rummet.»
»Hans lektionsinkomster kunde nog behöfvas ändå.
Ja, och så är det Karl.
Ger han också lektioner?»
» Nej.»
»Det visste jag nog!
Tro inte han tar till arbete så länge det fins någon utväg för honom att slippa!
Det är först när han inte längre kan få god mat gratis, som han hugger i.»
»Men du begär väl inte att han skall gå ut och gropa heller?»
»Jag begär att han skall tänka på att pappa inte kan försörja honom längre.
Jag hade en bekant, som så godt som underhöll sig sjelf i Lund, och det ända sedan han satt i sjette klass.
Det var ändå en klen pojke, som kanske behöft att spara sig.»
Det kom en vekhet i Börjes röst, när han tänkte på Pål.
»För resten kommer jag in till staden en af dagarne och då kunna vi talas närmare vid», tillade Börje.
När han en stund derefter blef ensam med Marianne, gick han fram till henne.
»Gråt inte», sade han mildt, »det skulle ha kommit förr eller senare.
Ni ha lefvat som om er far vore en rik man, och sådant hämnar sig.
Jag är viss om att han har en förfärlig skuld att balansera.»
»Men Börje, du som har så god råd, du måtte väl kunna hjelpa honom!»
»Aldrig med förbundna ögon, och aldrig med bundna händer.»
»Men du kan väl tänka att det skall vara obehagligt för pappa att skola ställas till svars af dig.
Och hvad skulle det vara för dig att visa honom den smula förtroende att skrifva på; inte låter han dig förlora något.»
»Marianne, mina affärer får du inte lägga dig i.»
Det kom sträft.
Det var första gången Marianne kände bristen på gemensamhet falla tillbaka på henne sjelf.
»Mina», hette det.
Hon stod utanför hans affärer som utanför hans arbete.
Det var en förödmjukelse, som om han förebrått henne bristen på förmögenhet, och han hade sårat henne i det allra ömtåligaste.
Hon upphörde med ens att gråta, men hela qvällen talade hon icke till honom.
Äfven under de närmaste dagarne efter det hennes familj lemnat Tomtö, var hon mulen, utan att detta syntes göra intryck på Börje.
Hon hade trott att han skulle komma och be om förlåtelse, men det hördes ej af.
Följande söndag reste han in till staden.
Marianne kunde förstå att han haft någon affärsuppgörelse med fadern, och hon brann af otålighet att få veta hur den utfallit, men Börje sade ingenting om det, han framförde helsningar från hemmet och var vänlig som vanligt, men att någonting varit i olag, det tycktes han icke ha en aning om.
Och Marianne hade dock törstat efter en liten scen.
Hon hade varit så säker på att den måste komma.
Hon hade ju icke alls visat sin vanliga smeksamhet de sista dagarne.
Och det föreföll henne rent af som en omöjlighet att Börje icke skulle sakna de ömhetsbetygelser, som blifvit hennes dagliga bröd.
Hon hade sagt till sig sjelf, att när han kom hem ifrån staden, då skulle det komma.
Han hade icke att förtälja om någon storsint handling och han sade icke: »Marianne, jag kan inte lefva utan din kärlek».
Han satte sig lugnt till bords och åt med aptit.
Marianne satt och petade i maten och åt nästan ingenting.
Naturligtvis var hon den förorättade makan, och hon visade det på det mest taktfulla sätt, genom att vara tillbakadragen, sårad i sitt innersta, ljuf i sorgsna leenden, men allt var som förspildt på denne ohjelplige.
Han hade inte ringaste känsla för det.
Marianne var indignerad, upprörd öfver en sådan likgiltighet.
Men det värsta var att hon kände ett oemotståndligt behof att sluta fred, och att hon icke visste hur det skulle gå till med bibehållande af sin krigsära.
Han såg rent af ut som om han kunde låta detta fortfara både dagar och veckor.
Hon vände hundra olika anfallsplaner i sitt hufvud, hon måste tvinga fästningen att kapitulera.
Men ack, allt skulle studsa maktlöst tillbaka mot detta afskyvärda sinneslugn.
Hon skulle haft lust att gråta högt och att stampa i golfvet, men då skulle han bara gå sin väg utan att säga ett ord, det visste hon mycket väl.
När måltiden var slut, reste han sig och gick fram till fönstret, der han stod och såg ut på gården.
I nästa ögonblick skulle han gå, det visste hon.
Allting snurrade rundt i hennes hjerna.
Hon blygdes att förödmjuka sig och hon kände ett sådant oemotståndligt behof att bli smekt.
Med sin mjuka gång gick hon tveksamt fram till honom.
Han stod alldeles orörlig, såg endast flyktigt åt sidan och såg ut på gården igen.
Hon höll andedrägten och hon trodde säkert att han kunde höra huru hennes hjerta klappade.
Hon trodde att hon skulle förgås af blygsel, men hon smög ändå upp sin arm helt sakta och lade den kring hans hals.
Han tycktes icke det ringaste öfverraskad – egenkära varelse som han var – utan han vände sig helt lugnt om och tog henne om lifvet.
»Jaså, du har gått och harmats på mig i fyra dagar?» sade han.
Och så storskrattade hans ögon, och under skägget spelade den nedrigaste skälmaktighet.
Hon kände sig så liten, så liten.
Hon kände att han såg ned på henne som på ett löjligt litet kryp.
Men han måste ge sig, han skulle inte kunna stå emot.
Och så lade hon sin andra arm också om hans hals och så såg hon in i hans ansigte med sitt mest förföriska leende, och hon visste att hon hade mjuka, finhylta läppar.
Var det att stå emot!
»Det skall du inte bry dig om en annan gång, min unge lilla, för då får du bara dubbelt besvär, först att skapa dig ond och sen att göra dig god igen», sade han och strök henne gäckande öfver ansigtet, så att det fjuniga håret drogs ned öfver ögonen och hon måste stryka det undan med handen för att kunna se.
Hon visste icke alls hvad hon skulle säga.
»Ja, och så kostar det på att slå om, och det måste du», fortfor han skrattande.
»Ser du nu, att det faller tillbaka på dig sjelf när du går och är surmulen.
Och hela tiden var hon bara rädd att han skulle gå, men det gjorde han inte, utan när hon nu såg så frestande ut, så böjde han sig verkligen ned och kysste henne.
Marianne hade känt en sådan vantrefnad under de dagar hon genom trumpenhet sökte tvinga Börje till afbön, och i denna omgifning, der hon icke hade en menniska utom honom att meddela sig med, blef långtråkigheten under sådana förhållanden så öfverhandtagande, att hon nu var nöjd att få freden undertecknad på hvad vilkor som helst.
Att icke allenast afsäga sig den smula förströelse som kunde ligga i ett smeksamt koketteris små omvexlingar, utan till på köpet få se att han med det orubbligaste sinneslugn fördrog den kallsinnighetens faste- och pröfvotid hon behagat ådöma honom, det öfversteg hennes krafter.
Derför var hon glad att låta hans tystnad angående faderns affärer passera oanmärkt.
Hon kände redan att ett försök att tvinga honom skulle vålla henne hemliga förödmjukelser i alldeles samma mån som det visade sig utan verkan på honom.
Men hade hon under försoningens glädje drömt sig till att de första tiderna af deras äktenskap kunde lefva upp, så kom hon inom några dagar till insigt om att detta var en villfarelse.
Gårdens skötsel, kommunala ärenden och mycket annat tog Börjes tid så fullt i anspråk, att han endast hade måltidstimmarne och sina aftnar för Mariannes räkning.
Aftnarne måste hon dessutom dela med tidningarne.
Och nu var hon trött att som en bogserångare söka draga honom in i den gamla förälskelsen.
Han åt, han sof, han skrattade, skämtade smått och smekte sin hustru, allt med samma glada tillfredsställelse, som om det icke funnits det ringaste i verlden, som han saknade eller åtrådde.
Denna orubbliga belåtenhet irriterade Marianne och hon kände en tillväxande ringaktning för denna frånvaro af missnöje.
Enformigheten hängde vid hennes fingrar värre än lim, dagarne kröpo framåt så sakta att det var en ändlöshet från middagen och till aftonen, men han märkte ingenting; han märkte inte att de bodde i en öken och att hela verlden höll på att falla i sömn omkring dem.
Tvärtom, hon kunde se honom skynda åstad derute på gården, med käppen i handen, Fogg i hälarne och en min, så vaket intresserad, som hade han det mest underhållande tidsfördrif i sina tankar, då hon var så led åt sin eviga knyppling och dessa afskyvärda antimakasser, att hon icke visste hvart hon skulle ta vägen.
Allt detta härmade henne som någonting oförnuftigt, oresonligt.
Om han insett hur tråkigt de hade det, tyckte hon det skulle varit drägligare, men han var belåten, alltid belåten.
Han såg ut som om han tyckte att allt detta var roligt.
Detta kunde icke vara annat än den mest häpnadsväckande andefattigdom och inskränkthet.
Roligt?
Det var så att man kunde dö af det!
Men han trodde naturligtvis att det inte fans bättre till än att med långstöflar vandra öfver krasande stubbåkrar eller mellan slamrande höstvagnar.
Han trodde inte att lifvet hade högre intressen än profmjölkning och hästutfodring, och var det fråga om det som var vackert, så förstod han sig icke på annat än blanka nötkreatur och välryktade hästar.
Hans ögon kunde lysa när han sade: »Marianne, se bara på den kon, se, hvilken läggning!
Hvilket fint litet hufvud!» Och Marianne såg en den grymmaste, dummaste best, som blängde på henne med förfärliga glosögon, så att hon kunnat springa och skrika, om det inte varit en skam att bli utskrattad.
Men hon kom att afsky Börje, derför att han kunde säga att kor äro vackra.
Hon vågade knappt ge sig ut om en dörr, bara derför att hon fruktade att möta dem.
Det var med förundran hon tänkte på hur hon så länge kunnat blunda för hur inskränkt han var.
Och hon såg tillbaka på sin egen blindhet med öfverlägsen medömkan.
Hon hade bedömt honom felaktigt.
Hon hade trott honom om så mycket, som han icke egde.
Men nu hade hon kommit till insigt af hans inre fattigdom.
Hon förstod att han kunde lefva år efter år i denna enformighet, utan att nedtryckas deraf, emedan han icke egde hennes finare uppfattning och emedan hans sinne icke kände så rikt som hennes:
»Ju högre lif, dess högre qval du röner.»
Marianne hade inträdt i romanerotikens sista skede: hon var ensam och oförstådd.
Med den likgiltighet, som smugit sig in mellan Börje och Marianne, blandade sig för Marianne en underlig ångest.
Hon fruktade att bli gammal.
Hon hade aldrig förr tänkt på det.
Men nu, hvarje gång hon såg sig i en spegel och njöt af att följa sitt ansigtes mjuka drag eller konturerna af den yppigt fylliga figuren, greps hela hennes själ af jubel öfver att vara ung, men denna njutning hade skärpts till ett girigt begär att mynta ut hvarje atom af denna ungdom till minnen för kommande dagar.
Hon kände med skrämmande klarhet att den fägring, som ännu egde i behåll sin friskhet, var bestämd att vissna; hvarje dag den fans till var endast ett närmande mot dess slut.
Allt annat var intet vid sidan om detta stora, ödsliga medvetande om en ungdom som kunde räknas i minuter och som flydde ... flydde!
Den var skyldig henne mycket mera – hela rikedomar ännu.
Hon ville gripa dem – söka dem, finna dem!
Hvar – hvar?
Och hon flammade upp i feberaktig ifver för att i nästa ögonblick sjunka ned till sin förra likgiltighet, med dess tunga, söfvande lugn.
Allt var gammalt nu, och att lefva om det samma skulle icke göra henne rikare än hon var.
Tiden rann henne mellan fingrarne lik soltorkad sand: långsamt, oaflåtligt, i dödande enformighet.
Förr hade hon med stolthet känt det som vore hon skapad till en ständig ungdom, och med skadegladt löje hade hon sett på alla dem, som i bedröfvelse skredo öfver tjugutalet och in i den ålder, som ingen qvinna önskar sig till.
Nu drogs hon sjelf allt närmare den fatala gränslinien.
Tre år – hvad var det?
De skulle glida undan med samma förfärande långsamma jemnhet.
Och hvad skulle hon ega som behållning af denna dyrbara, oersättliga tid?
– Intet!
Intet!
För att fylla tomheten och döfva sin ångest hade Marianne en enda utväg: romanerna.
I fantasien lefde hon det lif som verkligheten icke unnade henne, och denna unga qvinna med det anspråkslöst blödiga sättet och som lefde så skild ifrån verlden utan att med sin hand vilja beröra hvad som kunde stämplas som osedligt, bytte i sjelfva verket om älskare lika ofta som hon bytte om bok, ty hon gjorde sig identisk med hjeltinnan och sög romanernas erotik som ett barn suger sin tumme: gaf det icke näring, så gaf det dock ett slags tröst.
Så satt hon en dag framåt i September, uppkrupen i soffan och med fötterna dragna upp under sina kjolar.
Eftermiddagsvärmen låg tung öfver rummet och lukten af heliotrop blandade sig i dess qvafva luft.
Marianne hade tagit till en af sina älsklingsböcker, som hon läste om igen.
Den passade så väl till hennes stämning.
Den var så ljufligt sorglig.
Den var att riktigt smälta vid.
Och så var den så moralisk att det kunde kännas rent af som en god gerning att läsa den.
Det var att njuta af en kärlekshistoria med hela tillfredsställelsen af att vara ett helgon.
Sådant visste Marianne att sätta pris på.
Och hon läste sin egen historia tyckte hon:
Dick trycker mig än närmare till sitt breda bröst.
Nattvinden suckar.
Måhända vaggar han på sina vingar någon lefnadstrött ande dit öfver till det i fjerran belägna landet.
Han kysser de nickande rosorna och hviskar i våra öron mången svärmiskt ljuf saga, som vi hvarken akta på eller förstå.
– »O Dick» – mumlar jag – »jag önskar till Gud, att jag finge dö nu.
Aldrig, aldrig blir jag så lycklig mera.»
Dick skälfver i sina kraftiga lemmar.
– »Tala inte om döden, min älskling!» –
Hvilket hänförande språk!
Nattvinden som vaggade, suckade och kysste!
Dick som skalf i kraftiga lemmar!
Allt detta betog Marianne.
Och vidare gick hon – alltjemt hon sjelf – i fantasien var det himmelskt skönt att fälla tårar vid den mest poetiska bland skilsmessor.
Och sedan kom det mest englalika af allt: det unga blomstret sjönk tillhopa, brutet, men ljufligt ännu – naturligtvis, och med sina blomstertankar endast fylda af Dick, den ridderlige Dick, med hvilken man nog kunde få ha en liten kärleksintrig deruppe hos Gud Fader, sedan man härnere dött af sorg.
Marianne var så inne i historien att hon tyckte sig känna hur hon sjelf förflyktigades; genom så mycken idealitet borde man kunna bli riktigt genomskinligt förklarad, riktigt så att stenhjertan kunde smälta dervid.
Skuld, fel, ansvar; handlingar och handlingars följder – det fans icke der!
Ödet var det, som det alltid är, när det gäller en fläckfri hjeltinna och en tragisk upplösning.
Och hon var fläckfri Men hennes man, denne klumpige, godmodige ...
Hvad var detta för tankar?
Hon lyfte upp hufvudet och såg omkring i rummet med ögon som sågo allting i en dimma, ovana vid allting annat än små svarta bokstäfver.
Hon räckte upp sina händer och strök håret från pannan.
Det kändes varmt derinnanför, som om blodet stått stilla och endast jäst åt hufvudet.
Och derjemte erfor hon ett tryckande obehag likt en förebråelse, en dåsig känsla af äckel som efter ett rus, och en tomhet, – en tomhet in i själen, som om lifvet icke längre orkade släpa sig fram, utan allt skulle dö af tvinsot.
Hon lade hufvudet mot soffans karm och lät händerna sjunka ned i den uppslagna boken.
Något tänkande var det icke, men i hennes hjerna rörde sig dimmiga föreställningar, som arbetade för att ordna sig till en tanke.
Kärnan i det hela var något af skam.
Men hon värjde sig deremot.
Hvad hade hon att förebrå sig?
Boken var god, hela dess anda var religiös.
Der fans icke ett orent ord, icke en tanke som var grof.
Nej, nu visste hon!
Boken hade ingen skuld.
Men hon var led vid lifvet, ty hon var olycklig.
Hon ville dö som ett blomster också hon; ty ingen förstod henne.
Ingen – ingen!
Utan en snyftning runno hennes tårar, runno endast af sysslolöshet, runno för det de icke hade annat att göra.
Icke ens vagnsbullret på gården kunde rycka upp henne.
Om det också vore främmande skulle det icke vara till någon glädje.
Hon hatade sina grannfruar; att sällskapa med dem och bli förlägen vid alla närgångna frågor om pigor och väfnad, mjölkafkastning – och trädgårdsskötsel; det var ännu värre än att sitta ensam och vara oförstådd.
Men steg hördes genom rummen, in genom matsalen.
Häftiga steg, och dörren rycktes upp.
Hon stirrade på Börje.
Hans ansigte var blekt, men ur ögonen lyste glädje och häpenhet, han drog efter andan och famlade efter ord.
Slutligen fick han det fram:
»Pål är kommen!»
Det var som om rösten svigtat under sammanhopadt jubel.
»Pål», upprepade han enträget, då Marianne icke tycktes förstå.
»Hvad för en Pål?»
»Men Marianne!» – Det lät förebrående som om hon vägrat att känna igen honom sjelf.
Hur var det möjligt att hon kunde förbli känslolös inför denna glädje!
Det kunde han icke förstå.
Marianne hade rest sig och såg på honom med vidöppna, förväntningsfulla ögon.
Denna lugna menniskas måttlösa fröjd hade någonting gripande med sig.
»Har du glömt hvad jag berättade dig om Pål Sandell?»
»Ah, sammetsblusen!»
»Han sjelf.»
Börje fick tag i hennes hand, och utan att låta henne kasta en blick i spegeln drog han henne med sig genom matrummet ut i förmaket.
Hon kom skrattande, rufsig i håret och med våta ögon.
Vid bordet stod en ung herre, – eller man skulle kanske säga ett barn, som skjutit för raskt i vädret, så litet manligt fans det hos honom.
»Här ser du min hustru.»
Han såg förskräckligt fin ut, och han var icke något barn.
Hon var allt en smula vårdslös i sin klädsel; och det var dumt.
»Välkommen.
Så snällt att ni sökte upp oss!»
Hans hand kändes fin som en af hennes.
Hela menniskan påminte om en ödla; den mjuka, smala kroppen; de långsträckta händerna; denna breda mun; men framför allt hans ögon: halfslutna, stora, glänsande bruna.
De tindrade mot dagern som en smal strimma, – en simmande mörkbrun glans, mellan skuggningen af svarta ögonhår.
Det var ett blekt, tunt ansigte, med en hy som syntes genomskinligt fin; en hög panna, der ådrorna skymtade under huden, – en egendomligt naken panna, som man finner den hos dem som börjat bli skalliga.
Det svarta håret var glest, kammadt ned i pannan och kortklippt.
Öfverläppen skuggades af ett tunt, krusigt fjun, och munnen hade smala saftröda läppar, liknande två långa penseldrag.
Han var klädd i en onaturligt lång rock, knäppt ända upp till hakan; och den kom det smärta, smidigt kraftlösa hos hans figur att ännu mer falla i ögonen.
Han försvann i denna rock, hvars ärmar hängde ut på händerna.
»Jag kan knappt fatta att Börje är gift.
– Han hade en vek stämma, som äfven i dessa likgiltiga ord lade en sorgsen timbre, och han talade med en obestämd liten brytning, hvilken åt allt hvad han sade gaf ett egendomligt behag. – »Jag hade inte den ringaste aning om hans giftermål, när jag kom hem.
Det var hans mor som sade mig det ...
Och jag, som kommit för att göra anspråk på alla mina gamla rättigheter öfver honom!»
»Rättigheter?
Jo, Börje, det här låter ljust för mig!»
Alla hade tagit plats.
»För all del rusta er inte till strid», skrattade främlingen, »jag föreslår en fredlig liten delning.
Att ni tar honom alldeles ifrån mig skall jag aldrigtillåta.»
»Vi skola se till hvad som är att göra.»
»Ja, och bland fredsvilkoren inskjuter jag, att ni skall försöka tycka så lite illa om mig som möjligt.
Ty hvem vet hur det skulle kunna gå om stormakten Börje kom under ett visst diplomatiskt litet tryck.»
»Elakheter midt under fredsunderhandlingarne!
Ni är då ingen diplomat, ni!»
»Vi få se.
Så litet illa som möjligt – således.
Är det öfverenskommet?»
»Så bra som möjligt.
Ja.» –De skakade skrattande hand med hvarandra, medan Börje satt och myste i sitt svarta skägg.
»Det är märkvärdigt, Pål; jag tycker du ser yngre ut än när jag såg dig sist», sade han.
Jag måtte ha kommit öfver något Idunas äpple utan att ha aning om det.
Menniskor gissa på tjugu, högst tjuguett.
– Det är verkligen oförtjent att jag ser så barnslig ut.»
Han knep ihop ögonen, så att den blanka randen blef ännu smalare, och på ömse sidor om munnen drog det sig två nålfina drag.
– Drag som hos en qvinna skulle säga att ungdomen var förbi.
»Din mor bad helsa dig, Börje.
Jag reste direkt och sökte upp henne, ty hvar du fans kunde jag ju inte veta.»
»Har du ... har du inte din hustru med dig?»
»Hon dog för två år sen.»
Det uppstod en beklagande paus.
»Har du inte brukat skrifva till någon här hemma?»
»Inte sedan mor dog.»
»Inte till någon af dina Lundakamrater?»
»Nej, inte en enda.
Man får så olika intressen, man drifver så långt ifrån hvarandra.
De skulle inte förstå mig och jag inte dem.»
»Men att du ändå sökte upp mig?
Vi ha naturligtvis också drifvit ifrån hvarandra?
Börje sökte återhålla den tillfredsställelse, som spred sig öfver hans ansigte; han ville se anspråkslös ut.
»Med dig var det en annan sak.
För oss kommer det inte an på intellektuel samstämmighet.
Vi ha vuxit ihop från barndomen.
Vi äro inväfda i hvarandras allra outplånligaste minnen.
Ingen af oss kan tänka på de gamla tiderna utan att minnas den andre.
Dessutom har det alltid varit genom olikheten vi dragits till hvarandra; det är kompletteringens lag, det.
Men att skrifva bref kunde aldrig för oss bli en ersättning för det personiga sammanträffandet, derför skref jag inte.
Men många gånger har jag längtat.