Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna blifver underkastad samma betänkligheter och möjliga missbruk, som man finnér hos den nu 9 H. 40 314 Den 12 April f. m. existerande, och dessutom är det icke en så lätt operation att fördela göromålen vid halfva statens flyttning ifrån Banken; ty de 2:ne afdelningar, som nu i Banken finnas, borde helt och hållet omorganiseras, då en del af göromålen skulle komma att förstinna, andre deremot att qvarstå.
Bankens tjenstemän hafva sorn sådane vederbörlige fullmakter, och jag tviflar pä att det är öfverensstämmande med Svensk grundlag och Svenska seder, att mot deras vilja transportera dem till Hiksg.cont.
Clan att gilla motiverna till Utsk:s förslag, kan jag dock icke annat, hvad tillstyrkandet beträffar, än deruti instämma, eller att frågan må förfalla.
Sedan jag begärde ordet, hafva flere talare redan yttrat hvad jag egentligen ville säga och får jag sålunda hufvudsakligen förena mig i Gr.
Björnstjernas och Hr Rosenblads anföranden.
Visserligen inser jag icke den absoluta svårigheten att öfverflytta faslighetsbelåningen ifrån Banken lill Riksg.- cont., ehuru jag ingalunda finner lämpligt eller rättvist att ens sätta i fråga, det Bankens tjenstemän, försedde med ordentliga fullmakter, skulle kunna, mot deras vilja, tvingas att öfvergå lill tjenstgöring inom ett annat verk; men det är dock en småsak i fall man skulle finna af särdeles vigt all öfverflvttningen ägde rum, att bevilja nya löner för de dertill hehöflige tjenslemännen.
Dock tror jag, lika med Hr Rosenblad, alt af allt detta blefve icke annat resultat, än att bilda en ny Bank i Riksg.cont., hvarmed jag icke ser det ringaste ändamål vara vunnet.
Helt annat hade det varit om Ständerne vid denna riksdag funnit lämpligt att bilda en rikshypotheksförening i Riksg.cont., och att som fond för denna inrättning på densamma öfverflytta fastighetsbelåningen.
Della skulle jag måhända hafva ansett sora en åtgärd af vigt och värde, men alt endast fråntaga Banken dess fonder och .rörelse, för alt öfverflytta denna i samma form på ett annat verk, sorn skulle bedrifva hela circulationen med Bankens mynt, dertill finner jag icke den ringaste anledning, hvarföre jag äfven afstyrker della förslag.
Jag tror äfven, att det kan vara af nytta för Bankens lånerörelse i andra grenar, att den s. k. vigilancen, som omfattar fastighetsbelåningen, blir inom samma verk och bedrifves af personer, som äro i tillfälle alt granska de erbjudande säkerheterne.
Jag tillslyiker alltså Utsk:s hemställan.
Jag instämmer med de ledamöter, som föreslagit fastighetshelåningens öfverflyltning ifrån Banken till Riksg.- cont.
Efter min tanka kan verkställigheten häraf icke vara förenad med särdeles svårigheter, derest R.
St. äro nog förståndige att icke ingå i några detaljbestämmelser, utan öfverlemna åt Fullmäktige i Riksg.cont. och Banken att derom öfverenskomma.
Måhända skulle en betydlig förenkling och besparing i koslnaderne vid ränte- och capilalafbetalningar å de utgifne länen kunna beredas, dymedelst att Riksg.cont., som har räkning med alla ränterier i Riket, vidtog sådane åtgärder, att berörde betalningar å fastighetslån finge erläggas i sammanhang med allmänna bevillningen, hvari - Den 12 April f. m. 315 genom en betydlig fördel vunnes, särdeles för låntagare af mindre summor, ä hvilka postporto och cömmissionärernes arfvode för de årliga inbelalningarne till Banken troligen ofta utgjorde en dryg ränta.
Hvad beträffar det företräde, som enskilde personers förbindelser skulle äga framför statsobligationer, så åberopar jag endast hvad jag i detta hänseende uti min reservation anfört.
Man bar sagt, att dessa obligationer icke skulle vara kända och sakna afsättlighet.
Det vore bra besynnerligt, om en klok förvaltning icke skulle förstå att i tid göra dem hos allmänheten både kända och begärliga.
Det är dessutom stor skillnad emellan upplåning af penningar, endast på sina egna skuldförbindelser, och anskaffande deraf genom realiserande af andras.
Jag begärde ordet för att betyga Hr von Troil min tacksamhet för det sätt, hvarpå han bestridt mitt förslag.
Det är i sanning ganska sällan som man får så mycket understöd af sina motståndares invändningar.
Hr von Troil har nemi. förklarat, att
Bankens lånerörelse borde helst bedrifvas medelst cassacreditiver, icke genom lån åt enskilda, utan till associationer, för att dymedelst komma allmänheten till handa.
Detta är just hvad jag och de med mig liktänkande åsyfta med öfverflyttningen.
Vidare har den värde ledamoten som stöd för sin mening anfört hvad som står i Utsk:s betänk., att nemi. en indragning kan ske pä fastighetslånerörelsen, men tillika sagt, det han myckel väl insäge nyttan och behofvet för jordbruket af de lån, som pä fastigheter blifva meddelade.
BaneoUtsk. har, långt ifrån att tillstyrka begagnandet af utvägen att häri göra indragning, tvertom tillstyrkt utvidgning, och detta måtte bevisa, att en sådan indragning icke vore så lätt att tillvägabringa.
Man bar hufvudsakligen fästat sig dervid, att det vore farligt för Bankens säkerhet att aflåta ägande inteckningar i fastigheter till Riksg.cont. emot detta verks obligationer, de der en vacker dag kunde helt simpelt blifva öfverkorsade, och man har talat om huruledes Riksg.- cont. vore illa kändt.
Jag ber att som svar härå få åberopa ordställningen i Hr Skogmans reservation, så lydande: ”1 anledning af vissa, under discussionerna fällda yttranden om de obligationer, som Banken, enligt mitt förslag, skulle hafva erhållit i utbyte emot enskilda personers, åtminstone till formen, för en riktig bankrörelse olämpliga skuldförbindelser, ber jag få tillägga, att det, efter mitt förmenande, är en orättvis och ogrundad förmodan, att tro ett folk, som inlager ett rum ibland Europas bildade nationer och en längre lid lefvat under constitutionella förhållanden, kunna vara så oärligt och enfaldigt, att det skulle vilja bryta Statens ingångna förbindelser; att om en sådan farhåga ägde rum för Riksg.- cont:s obligationer, utfärdade enligt R.
St:s beslut, den äfven kunde sträckas till
Bankens genom enahanda beslut tillkomna förbindelser”.
Detta slår alldeles in med hvad Hr von Troil sednast yttrat, att
Banken skulle kunna utfärda sina egna obligationer och derpå fä Konungens sanction, för att sålunda med lätthet kunna 316
Den 12 April f. m. negociera penningar.
Jag kan ej förstå hvad skillnad ulländningen skulle göra på obligationer utfärdade af Banken eller Riksg.cont., då begge voro försedde med Konungens sanction.
Hufvudsakligen har man mot öfverflyttningen anmärkt, att sedan 2:ne Stånd bifallit hvad Utslc. föreslagit, sä skulle det föga tjena till att vi här beslutade i motsatt anda; men jag ber att få fästa uppmärksamheten derpå, att vi ännu äge hopp, att det 3:dje Ståndet, eller BorgareSt., som ännu icke deciderat sig i frågan, skall kunna fatta enahanda beslut som vi, då 2 Stånd stå emot 2, och frågan kan blifva afgjord till fördel för den mening, som önskar öfverflyltningen.
Men om än icke så sker, om 3:ne Stånd skulle besluta annorlunda än vi, sä ser jag ej deruti något hinder för att ett beslut fattas, som man anser vara det rätta, de öfriga Stånden må nu afgöra saken bäst de behaga.
Horn har förklarat att om så vore förhållandet, att R.
St. beslutat att en rikshypotheksförening skulle bildas inom Riksg.cont. då vore det skäl att lemna bifall till den ifrågaställa öfverflyttningen.
Men jag ber alt dervid få bemärka, att om detta beslut fattas, jag ej ser hvad som hindrar Ständerne vid en kommande riksdag att använda medlen till bildande af en sådan rikshypotheksförening, och då är den ofta omförmälda öfverflytlningeu just första steget på den bana Hr Gr. önskat att man borde beträda.
Jag vill nu ej vara vidlyftigare, utan förnyar mitt förut gjorda yrkande.
Sedan Hr Skogman på ett så upplysande sätt vederlagt de väsendlligaste anmärkn:r, som blifvit gjorda emot mitt förslag, återstår för mig ganska ringa att vidare anföra, och vill jag derföre blott fästa mig vid några uttryck under discussionen.
Man har sagt, att Riksg.cont. hade sorgliga antecedentia och vore utrikes mindre väl kändt, hvaraf man velat hemta anledn.
, att det skulle för Banken vara med svårighet förenadt att realisera nämnde Contors obligationer.
Hr Skogman har till en del upptagit detta skäl och erinrat huru lätt det ligger inom Fullmäktiges område att söka sätta papperen i credit och hålla dem i curs; men jag torde ytterligare få fästa uppmärksamheten på en omständighet, som mine vedersakare synas hafva glömt, att obligationerne skola, för den händelse att förslaget anlages, vara försedde med Konungens garanti.
Man har sagt, att sädane obligationer icke voro annat än ett lån, emedan de draga ränta, men utgjorde ett lån i sämre form än Banken skulle kunna sig betinga.
Hr Skogman har redan visat skillnaden mellan ett lån på egna förbindelser och på pant; hvarje enskild låntagare, som erbjuder en säker pant, får derå snarare lån, än om han ej har något annat än sin egen förskrifning att ställa som säkerhet.
Men man säger, att bancolån också skola tagas med Konungens garanti.
Att Konungen skulle neka sin garanti på Riksg.cont:s obligationer, det kan man icke förmoda, emedan de utgöra verkliga statspapper; men är man väl så säker på att
Konungen alltid står tillreds att lemna garanti på Bankens obligationer?
Man har ej velat tillerkänna Konungen det inflytande i afseende på Bankens förvaltning, Den 12 April f. m. 317 hvarom fråga förut blifvit vacht.
Hade man tillerkänt
Konungen sill veto i afseende på banklagstiftningen, så skulle jag icke tviflat på alt Konungen lika lätt skulle hafva lemnat sin garanti på Bankens som Riksg.contis obligationer; men nu är icke förhållandet sådant, och alltså är det ganska problematiskt om
Konungen skall finnas redobogen att lemna sin garanti på obligationer, utgifna af ett verk, öfver hvars förvaltning
Han icke äger någon grundlagsenlig makt.
Man säger, att Svenska Bankens credit skulle skadas i Europa, då det blefve bekant, att Banken lemnat ifrån sig säkra länedocumenter, utgifne af enskilde, i st. f. obligationer, uthändigade af Riksg.cont.
Mig synes som borde förhållandet blifva alldeles motsatt, ty om en utredning skulle komma att äga rum, så skulle jag väl tro, att ulländningen fästade mera vigt vid Riksobligationer än vid enskildes skuldförbindelser.
Jag hörde ett yttrande, ibland andra, hvaröfver jag måste förundra mig, att nemi.
Utsk. icke hade något skäl att fästa sig vid denna åsigt, emedan den icke blifvit af något
Stånd tillstyrkt.
Mig synes, att man endast beliöfver erinra sig i hvad form denna fråga blifvit väckt; det är väl ingen grundlagsfråga heller, deri återremissen blifvit beledsagad af gemensamma tankar; allt nog, att discussionsprolocollet åtföljer, hvaraf kan inhemtas hvad som blifvit yttradt.
Hr Rosenblad har icke haft något mot sjelfva saken att erinra, men som ett negativt skäl anfört, att samma missbruk kunde göra sig gällande då bestyret öfverflyttades till Riksg.cont. som då det funnes inom Banken qvar.
Det vore mycket väl om alla missbruk kunde upphäfvas, men om endast samma (således icke flera) missbruk komma att existera, hädanefter som hittills, så ligger deri intet skäl mot öfverflyltningen.
Icke eller kan jag fatta, alt Bankens tjenstemän, enligt Svensk lag skulle vara befriade ifrån, eller icke kunna åläggas att, emot åtnjutande af dem tillagde löner, fortfara med sin tjenstgöring, derföre att lånefonden ställes under Riksg.cont-.s förvaltning.
Om de, säger jag, fortsätta med samma bestyr, på samma embetsrum, blott med den skillnad, alt de uppbära sina löneqvartaler enligt anordning af Fullmäktige i Riksg.cont., i st. f. af Bancofullm., så måtte den omständigheten alldeles icke inverka på deras ställning.
Man har talat om bildande af en rikshypotheksförening.
Jag får då säga, alt den åtgärd, som blifvit tillstyrkt, just utgör första steget dertill.
Om man nemi. öfverflyttar lånefonden och sedermera beslutar, att all ränta lägges till cupitalet, så kommer naturligtvis denna fond alt ökas med 240,000 r:dr årligen, och sedan denna blifvit erforderligt stor, så vore ingenting lättare att verkställa, än att tillvägabringa en sådan förening.
Slutligen finnes ett skäl, hvarför jag för Bankens bestånd anser en sådan öfverflytlning nödvändig, ett skäl, som utgör liufvudgrunden för mitt yrkande i detta afseende, men hvilket jag hittills undvikit att påpeka, nemi. att Ständerne vid hvarje riksdag yrkat, att lånefonden borde betydligt ökas utöfver hvad som sker genom räntans läggande till capitalet, ja, med en million.
För dessa upprepade låneanspråk finnes ingen gräns, så länge denna fond är sammanblandad med Bankens Den 12 April f. m. öfrige functioner; men skiljer man honom derifrån, så kan ej någon annan del af Bankens rörelse dertill användas.
Det högsta, hvartill man kunde komma, vore alt lägga räntan till capitalet.
På detta sätt veta Ständerne hvad de anslagit för denna fond och hafva skiljt sig ifrån nödvändigheten att möta dessa ständigt upprepade anspråk* Hr Akerman, Fredr.:
Då BancoUtskis betänk.
N:o 29 förevar lill öfverläggning, hade jag den åsigt, alt det vore fördelaktigt för Banken att skilja sig ifrån en sådan lånerörelse, som icke vore förenlig med dess functioner, eller i första rummet discontrörelsen, och i sammanhang dermed äfven fastighelsbelåningen.
Ståndet antog icke den åsigten, utan det väcktes endast fråga om fastighetsbelåningen; men jag får förklara, att, då icke hufvudändamålet kan vinnas, som är, att Banken icke skall befatta sig med andra lån, än som härleda sig ifrån gjorda affärer på kort tid och sä beskaffade lånedocumenter att de lätt kunna realiseras, så har jag biträdt Utsk:s förslag, att fastighetsbelåningen bör vara qvar i Banken, af det skäl, att, i händelse af behof, Banken kan pantsätta ägande inteckningar i fastigheter, hvilket ej låter sig göra med disconlreversalerne.
Jag har tillförene yttrat mig i denna fråga, och hade icke velat besvära R. o. Ad. med något upprepande af förut anförda skäl, om jag ej hört en mening, så stridande emot min, så ihärdigt försvaras.
Mitt förnämsta skäl emot fastighetsbelåningens öfverflyltning till Riksg.cont. är, såsom jag förut sagt, alt jag anser enskilde gäldenärers förbindelser vara vida bättre i Bankens hand än i Riksg.contis.
Om Banken stämmer enskild gäldenär, så utbekommer Banken, om ej förr, på utmätningsauction sin fordran så långt liilgångarne räcka.
Om deremot Banken stämmer Riksg.cont., så taga sig Hrr Fullmäktige ■ derstädes det icke nära.
Ingen utmätning af gods kan göras, ej eller kunna Hrr Fullmäktige bysättas på Riksg.cont:s vägnar.
Hotar man dem dermed, så skratta de deråt och följden blifver att Banken inga penningar erhåller.
Ville man sedan, när riksdag inträffade, vända sig till Ständerne om saken; så förklarade de måhända, att Banken är vår, lika väl som Riksg.cont. och vi finna, att Banken, som förut måst uthärda så många förluster, äfven får tåla den ifrågavarande.
På det sättet blifver denna Bankens fordran hos Riksg.cont. afskrifven, såsom de flesta andra.
Deremot, säga mina värde motståndare, finnes ett förträffligt medel, bestående deruti, att Konungen garanterar Banken dessa obligationers betalning af Riksg.cont.
Huru liar det gått med Riksg.cont-.s obligationer till främmande länder?
Månne de saknade garantier af den andra statsmakten?
Men låtom oss antaga, att Riksg.contts obligationer till Banken voro försedde med Konungens försäkran om betalning; skulle det icke kunna hända, att Ständerne, derest Konungen yrkade, att Bankens fordringar skulle godtgöras, svarade: då håfve vi. inga medel öfver för anslag till Rikets tjenst.
Derest icke E.
M. i nåder medgifver, att Banken blifver utan sin fordran, så blifver Den 12 April f. m. 319 Följaktligen
Rikets tjenst äfven utan anslag.
Hvad skola Konungens rådgifvare då säga?
Troligen komma de att i und. tillstyrka, att Banken malte få sitta emellan, på det att Rikets tjenst åtminslone måtte kunna draga sig fram till näsla riksdag.
Detta är det öde, som, efter min förmodan, kommer att drabba Banken genom en dylik föreskrift.
Men, torde man säga, det vore särdeles beqvämligt om man öfverflyttade denna låneanstalt till Riksg.cont., ty då kunde lånen liqvideras på samma gång som bevillningen inbetalades, och det ena gå i det andra.
Jag befarar, att det ginge så mycket i hvartannat, att möjligen bevillningsmedel hellre användes till utlåning på fastigheter än till Rikets utgifter.
Detta vore att fä tvångslån af värsta slaget.
Hvarje medborgare, som icke vore sä lycklig, att äga fastigheter, men måste deltaga i bevillningen, torde då få aflemna en del af densamma till län åt fastighetsägare.
När Riksg.cont. har öfverskott, säger man, hvarföre skola de ligga räntelösa?
Det är ju en dumhet?
Utlåna dessa medel, och hvar finnes bättre pant än fastigheter.
Men om medlen skola utlånas, hvarföre må icke Banken behålla och dertill använda dem?
Hvarföre är det så angeläget alt öfverflytta fastighetsbelåningen till Riksg.cont.?
Jo, säga de värde ledamöterne, derföre att
Banken skulle få lätt realisabla papper, bestående i de obligationer, han af Riksg.cont. erhölle.
Dessa kunde belånas eller försäljas när Bankens metalliska cassa behöfde förstärkning; men efter hvad jag i går e. m. hörde yttras, vore det ju obetänksamt att begagna denna utväg?
Ty när jag och andra ledamöter yrkade, att Riksg.- cont. skulle för den bancovinst, som dillemnades, afgifva obligationer; så förklarade mina värde motståndare, alt sådane förskrifningars användande för att skaffa penningar, vore oklokhet, alldenstund Banken mycket lättare finge penningar om lian lånade directe.
Således hvad samma ledamöter funno onyttigt i går, det finna de nyttigt i dag.
De allmänna fraserna äro således vid denna riksdag lika användbara, då fråga nu är om Banken, som då fråga förut varit om grundlagsändringsförslag.
Slutligen får jag säga, att, om alla svårigheter i sak voreöfvervunna, sä är det dock utan ändamål att tvista om denna öfverflyltning, emedan hon, på sätt flere talare upplyst, är ogörlig i lagstiftning under den kofta lid, som af riksdagen återstår.
Vill man icke göra annan ändring, än att låta lånebanken sitta qvar i Bancolmset och hafva sina högste förmän i Riksg.cont:s Fullm., hvilka ännu icke fått tak öfver sina hufvuden, så kan jag ej se hvartill förändringen skulle tjena.
Mig synes, att den siste talaren helt praktiskt utvecklat skälen för sitt bestridande, och jag kan ej annat än med honom instämma; men jag ber äfven att fä fästa uppmärksamheten på en ganska vigtig fråga, som redan är mycket omtalad, nemi.
Konungens garanti på de obligationer, som skulle komma Banken till godo.
Det synes vara nog tidigt att tala om denna garanti såsom redan medgifven, emedan den förutsättes verkligen vara er - 320 Den 12 April f. m. hållen, då derpå bygges något system.
Jag skulle tro, att, så länge
Konungen icke har någon del i bancolagstiftningen, v.ore det besynnerligt att på förhand bestämma, eller göra sig förvissad om att Konungen skulle nedlägga sin garanti hos Bancofullm., för att enligt deras godtfinnande kunna handla med Rikets credit.
Dessutom, om Konungen verkligen lemnar sin garanti på dessa s. k. statsobligationer, utgifne af Riksg.cont., så synas de mig icke kunna vara ställde i den form, att de af Banken kunna användas, väl inom Riket i behofvets stund, men ingalunda utom Riket, der credit för desamma dock bör sökas.
Om dessa så kallade, men icke varande statspapper, utgifne till Banken, skulle försäljas, så uppkomme säkerligen en vida större förlust för Banken, än om R.
St:s Bank sjelf upptager ett lån, i fall Bancofullm. dertill berättigades, hvilket tillstånd likväl borde åtföljas af det förklarande af Ständerne, att då Konungens garanti äfven äskas, Konungen äfven måtte äga makt att sanctionera efter förkasta den nya banklagstiftning, som skulle kunna hafva något inflytande på Banken och hela landets creditrörelse.
Utan att detta å Ständernes sida medgifves och af Konungen gillas, anser jag det icke vara väl betänkt samt dessutom alldeles för tidigt att omtala denna Kongl, garanti.
Alt pantsätta dessa obligationer utomlands, anser jag icke eller vara den rätta manoeuvern; de böra ovillkorligen försäljas, men icke belånas; och om man än skulle tänka sig, att utländska bankirer skulle emottaga dessa papper såsom hypotheker, så skola de naturligtvis som sådane vara omsättbara i deras händer.
Således, finnér man någon som anser sig belåten med att emottaga en pant, så är det derföre icke sagdt, att det finnes någon som är lika beredvillig att dertill låna sin credit, och derföre skola dessa pantsatta låneobligationer medföra större förluster för Svenska Banken, i händelse en sådan affär skulle uppgöras.
Jag skulle tro, om det förhåller sig så, att meningen är att bilda en framtida fond för en rikshypotheksinrättning, att åsigten derom nu icke är rätt tillämplig, om de, som ifra för fastighetslånerörelsens öfvertlyttande till Riksg.cont., anse fonden böra formeras genom accumulation af räntor, ty der fonder i större scala på detta sätt uppstå, sker det genom hvad vi här kalle ett strypsystem, och det vore ingalunda lämpligt att i detta ögonblick ifrågasätta en sådan indragning af lånerörelsen, hvilken man mätte hafva för afsigt att föreslå, då man talar om uppläggning af räntor å fastighetsbelåning.
Jag tillstyrker bifall till Utsk:s förslag. H. Ex. Hr Gr.
Då jag var en ibland de ledamöter inom BancoUtsk., som ansågo, alt öfverflyttning af Disconten till Riksg.cont. icke borde äga rum, grundade jag min åsigt derå, att jag fann sådant vådligt för Bankens soliditet, isynnerhet som Banken står helt och hållet under R.
Börjar man att öfverflytta den ena fonden, så kan man öfverflytta en annan, och Gud vet hvar det då skulle stanna.
Jag skulle hafva tillstyrkt en sådan öfverflyttning, i händelse Svenska Banken vore en Den 12 April f. m. 321 en actiebank, eller ali private actieägare voro förenade med Banken, hvarigenom denna upphörde alt vara under Sländernes uteslutande disposition; då komme Banken under allmän lag, och lemnade en säkerhet, den i dess nuvarande skick icke kan lemna.
Cronhjelm har uppgjort en calcul, huruledes, i händelse af fastighetsbeläniugens öfverflyttande lill Riksg.cont, den kunde hafva en årlig vinst af 240,000 r:dr; men den värde ledamoten har glömt dervid, alt Riksg.cont. måste betala Ranken ränta för den aflemnade fonden, sä att behållningen klefve ingen.
Om syftemålet vore att med de inflytande räntor grundlägga ett hypothekssystem, skulle jag anse del vara nyttigt, och jag önskade att hypolheksföreningar inrättades i hvarje provins, ty delägarne deruti skulle bättre än Fullmäktige i Banken och Riksg.cont. känna den säkerhet, som erbjudes; men dä sådane inrättningar likasom i andra länder ganska väl kunna grundas på egna obligationer, erfordras dertill ingen öfvertlyttning, i hvilken jag ej ser någon vinst för rörelsens lifvande i landet, utan en ren förlust för Banken, genom minskning af dess soliditet.
Det är en känd sak, att man i sednare tider, uti snart sagdt alla Europas civiliserade länder, har begagnat sig af tvenne slags mynt, nemi. metallisk valuta och credilpapper samt förskrifningar med eller utan ränta och med eller ulan bestämd lid för betalningen.
Dessa länder hafva till stor del alt tacka inrättandet af denna sednare sorts mynt och de förbättringar, som peuningeväsendet derstädes i följd deraf undergått, för de framsteg, som de gjort på industriens bana.
All Sverige ensamt skulle frånsäga sig denna sednare tiders, om jag sä må säga uppfinning, finnér jag för min del på det högsta oklokt; och kan jag således icke annat, än med min röst understödja det förslag, som går ut på alt äfven åt värt land förskaffa denna för den inhemska industrien sä vigtiga häfstång.
Man säger visserligen, att Staten icke bör mellankomma, utan alt hypolheksföreningar samt deras räntebärande papper med lika fördel kunna användas.
Jag anmärker deremot, att uti ett land, sä skuldsatt som Sverige, bör man icke genom konstlade åtgärder ytterligare öka begäret att skuldsätta sig.
Jag anser det ändamålsenligare, alt Staten mellankommer och utgifver sådane papper, hvilka kunna gä man och man emellan.
Jag anser, att den föreslagna åtgärden, att öfvertitta fastighetsbeläningen till Riksg.cont. är en ganska lämplig utväg, för att vinna det af mig nu framställda stora ändamål.