Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfverallt i de svenska Balletterna yttrar sig, på bestämdaste vis, det egentliga af Stjernhjelms skaldelynne och diktningssätt.
Arckenholtz säger ock uttryckligen, att Stjernhjelm för Drottningens hoffester componerade Balletter på flera språk.
Härtill kommer det nöje, hvarmed han, esomoftast, på sina titelblad gömde sig under diktade benämningar.
Således har Parisaren Helie Poirier, angifven såsom författare till Vaincu de Diane, existerat lika mycket och lika litet, som t. ex.
Astgram Kannitmer, – den föregifne klagosångaren öfver den ”hängde Astrild”.
SILKES-MASKEN.
”Kling-dikt på Authoris Sinn-beläte (Emblema)”.
Håll stilla, mitt förnuft! dig saktelig’ besinna,
Hvad detta vara må?
Du ser här en figur,
En usel naken kropp, en mask, ett kreatur
Som ingen skapnad har; der intet är till finna
Som ögat lyster se.
Men märk! här ligger inna
Mer, än en tänka kan: en nyttig, ädel, pur,
En sällsam, underlig, af Gud beredd natur;
En mask, hvars spis är blad, hvars id är artigt spinna;
Hvars spånad silkes-tråd; hvars verk och väf är siden!
Af blad gör han en skatt: till dess han, tom och mager,
Invecklad in-dör i sin väf, och lifvet stäcker.
Men si!
En ny figur, med vingar prydd, med tiden
Här kommer fram igen, uppqvickter, fin och fager;
En liflig sol hans själ med kraft, en gång, uppväcker.
Man skönjer, att han formade sina Sonetter på det alexandrinska sätt, som bland de fransyska och tyska sonettisterne var öfligt.
– Sin skämt-klagan öfver Astrild har han beledsagat med en tysk sonett; en sådan förekommer äfven i ”de igenfunna Dygders Upptåg”, jemte en tysk visa.
Man ser af dem, att han ägde den dåvarande Tyskan fullkomligt i sin makt.
Den sednare sonetten, – ett tal af Roms hjeltar till Drottning Christina, – skulle ej vanpryda ett rum bland sjelfve Flemmings.
HEROISK FÄGNESÅNG PÅ DROTTNING CHRISTINAS FÖDELSEDAG43
Upp, upp, Aurora! kom!
Hvar blifver du så länge?
Jag menar, nu är tid, att man står upp af sänge.
Lägg an din mantel röd; slå ut din’ gyllne hår;
Din’ rosenkinder te; låt se din’ ögon klar.
Och du, som himlens höjd bepryder öfver alla,
Du, qvicke Phosphorus, den vi på svenska kalla
Den ljufve Morgonstjern!
Hvar klifver du? stig opp!
Stig opp: säg Phoebus an, att han sig till sitt lopp
Som snarast färdig gör.
J Timmar, Phoebi tärnor,
Fort, spänner an; med vagn, med hästar fram!
Och Stjernor,
J, Nattens barn, gif’ rum!
– Se Phoebus, gyllend-klar,
Nu hastar till sitt spann, är färdig, käck och snar.
Ja, kom, kör på! låt vidt de fagra strålar glimma;
Din gyllen-glänsand’ vagn, som skingrar tökn och dimma,
Låt rulla fort: bär oss en ljus och klaran dag;
En dag, som allom är till fägnad och behag.
Klif upp, o Phoebe, högt i himmels sal; låt skina
Förutan moln och regn och snö, ditt ansigt fina!
Gör anstand, och förbind den raske Aeolus,
Att han instänger Nordan-gnall och Ostan-brus.
Den ljufve Zephyrus, hall suse sött och sakta;
Att luften, vattn och berg och dal må märk’ och akta,
Att denna dag är hög och helig Svea-män!
Välan: J Svea-män, och så hvar unger sven,
J rusten eder till:
J gören eder färdig,
Med hästar, spär44 och svärd; ty denne dag är värdig,
Att firas i all prakt, torner- och riddarspel,
I vin och gästeri, förutan vank och fel.
J Fruer och Jungfrur skön’, i guld och gyllenstycke,
Med reverents gån fram i högtids skrud och smycke!
Beviser eder fröjd med ljufligt tal och sång,
Med visor, dans och lek, och allsköns äre-prång.
Och si! hvar
Nyinpha snäll, hvar herde och herdinna,
I marken, tända bloss, och låta fröjd-eld brinna.
På bygden höres rop, och skrik och skri af fröjd;
Af glädje höres drön och dön, allt upp i höjd:
Säckpipor, trummor, harpor, lurar, nyckelgigor,
Allt bland hvart annat: kärngar, drängar, bönder, pigor,
De dricka, dansa, flyga, flänga, glamma, gny;
De qväda, le, och gantas vid, i hvarjan by.
I städer ock, så väl som slott och faste borger,
Der höres ock, dess Gud ske lof, af inga sorger:
Fioler, dulcian, och storta45, symphoni,
Pandurer, och regal, och lutor, klinga fri’.
En ljuf vocal-mnsik, basuner och cornetter 46,
De gå i fullan svang bland pukor och trompetter.
Allt gläds öfverallt.
Vårt hjerta, mun och ljud
Dig tacka gladelig, allsvåldand’ Herre Gud:
Att Du, vårt fädern’sland till stöd och uppehälle,
Har tillsatt och upphöjt, uti sin Faders ställe,
Det enda hjelte-blod; en öfverblifven qvist
Utaf Hin Stores (ack! den Svea hafver mist!)
Hin store Gustafs stam.
Gustaf! den verlden kände,
Bar undran åt, och rädsl, och vyrdning till sin ände.
Nu, Herre!
Du, som i Din arms Kraft, underlig’,
Beskyddat har vårt land, vår stat: vi bedje Dig,
Du värdes än Ditt folk beskärma!
Och regera
Vår Drottning mild, allt med Din Ande god!
Förmera
I Hennes ädla själ all kunglig kraft och dygd,
Till Hennes pris och lof; till fiend’s hån och blygd;
Men oss, Din’ fosterfår, Ditt helga folk, Din kyrka,
Till trygghet, värn och tröst; till frid, försvar och styrka!
Ack Gud! att jag mång’ år må sjunga, denna dag,
Min Drottnings lof: vårt land till fröjd; Dig till behag!
Detta stycke synes vara den tidigast utgifna af de skalde-skrifter, dem Stjernhjelm ville vidkännas.
Han fann då ännu nödigt (hvad han sedan ej bekymrade sig om), att på baksidan af dess titelblad meddela en ”uttydning uppå de poetiska ord” (vill här säga: mythologiska namn), ”som i detta verket brukas”: Aurora, Morgonrodnan; Phoebus, Solen; Minerva, Vishetens gudinna; Venus, Skönhetens; Charites, ”tre Täcklighetens gudinnor”; o. s. v.
Gafs denna undervisning åt de ”högtförnäma?”
Eller åt hvad man i våra dagar kallar den ”stora” allmänheten?
Man påminnes deraf, mellertid, om bägges obekantskap med vissa andra dylika namn (t. ex.
Aphrodite, Ares, Artemis, Demeter m. fl.), när, öfver halftannat århundrade efteråt, den Nya Skolan uppträdde.
BRÖLLOPS-BESVÄRS IHUGKOMMELSE.
Hammarsköld har i sin upplaga intagit två större stycken, bägge satiriska: det ena kalladt ”Tidens Seder”, det andra ”Bröllopps-Besvärs Ihugkommelse”.
Det förra, tillförne otryckt, har icke förut varit Stjernhjelm tillkändt; annorlunda, än att det finnes tecknadt med hans namn i den å Linköpings Bibliothek förvarade Rolandska Handskrift-samlingen.
Det borde ej heller kunna honom tillkännas.
Redan den omständighet gör saken misstänkt, att det, i sådan längd, är författadt på rimmade Hexametrer.
Väl förekomma dylika, någongång, äfven hos Stjernhjelm.
Så talar Mars, i andra ”cortin-öppningen” af Parnassus Triumphans;
Fastaste borgar, beväpnade slott, land, städer och åker,
Folk och fä, gods, penningar, hus, och allt det jag råker,
Måste gå kull, uti eld och mull; allt måste förödas;
Allt, hvad ock lif har och anda, det måste på jordene dödas,
Hvar jag och mine gå fram.
Mord, brand, rof, fängelse, pina,
Kedjor och band, samt jemmer och gråt äro rätterna mina.
Den tredje af dessa verser framter till och med detta anbringande af rim inuti versen, hvilket sedermera, en lång tid framåt, blef så omtyckt; Runius, och hans allmänhet, voro alldeles förtjusta deri.
Sjelfve ”Hercules” har några inuti-rimmade hexametrer, – såsom då der säges, att
Flättjans drägt var
Ringad och slingad i kors, med fransar i lyckor och nyckor;
men blott högst sällan, och med bortkastande af slutrimmen.
Det enda undantag der, som förenar bådadera, är följande verspar:
Hel i dag och sund; frisk, lustig, fager, och röder;
Morgon kaller i mund, stock-stelnad-styfver, och döder.
Ögonskenligt är dock, att Stjernhjelm vid sådana tillfällen hängaf sig åt en lekande nyck, hvars förlustelse han ansåg tillåtlig i smått, men ingalunda berättigad till vidare utsträckning.
Att han vid rim i hexametrer fästade ett blott komiskt begrepp, skönjes ytterligare af hans sätt att använda några sådana i den skildring af ”Bröllopps-Besvären”, hvarom strax kommer att talas.
Icke dessmindre togo sednare versmakare, med största allvar och id, hans ögonblicks-lekar till mönster för långa qväden; så att den äkta hexametern blef omsider alldeles undanträngd af denna halft antika, halft moderna af-art.
Smaken för densamma bibehöll sig länge, och ända nedom Dalins tid.
Men det var egentligen under sednare hälften af tidehvarfvet från Stjernhjelm till Dalin, som Hexameter-rimmandet var gängse och älskadt: och icke blott af Rimmare; ty man har, i denna form, den rättvist berömda Dedicationen till Gud af Spegels ”Guds Verk och Hvila”, äfvensom en och annan rätt vacker sång af Frese.
Härtill kommer allt det omisskännligt nyare, som ifrågavarande stycke, noga betraktadt, förråder i språk, i ton, i hänsyftningar på förhållanden och seder, i användandet af termen ”Pietist”, med mera.
Alltsammans preglar det till ett alster af någon, som lefvat ungefär i Freses tid, eller i tiden af Dalins ungdom, och som lyckligt nog försökt sig i ett maner, numera blifvet ett slags commune bonum, men dock bibehållande månget af de förebildliga Stjernhjelmska dragen.
Vi voro derom öfvertygade47, långt innan vi blefvo varse, vid ett bläddrande i äldre upplagan af Dalins ”Vitterhets-Arbeten”, att det första poemet i dess tredje band är just detta stycke; fastän der infördt under öfverskrift ”Nya Tiden i Sverige”, och förkortadt till hälften af det Hammarsköldska exemplarets innehåll.
Den aftryckta delen, här och der betydligt sammandragen och ändrad, lyktar dock just vid det ställe, der hos Hammarsköld den skarpa philippiken mot ovärdiga Prester begynner.
Denna omständighet har undfallit både Hammarsköld och Sondén.
Äfvenså har varit dem obekant, att i Höppenerska Samlingen, förvarad å Kongl.
Bibliotheket i Stockholm, finnes den sednare hälften, eller utfallet mot Presterne, såsom ett särskildt helt, kalladt ”Preste-Rim af Landtmätaren Kruse 1738”; med anmärkning, att man hade ”tagit denna skrift för ett foster af Argus”, och att den gifvit anledning till mycken förtörnelse.
Oss förekommer sannolikt, att Dalin, om än icke skrifvit det hela, dock på något vis haft sin hand med i spelet.
Att en del deraf inkom i första Dalinska upplagan, bevisar åtminstone, att denna upplagas utgifvare, som var Dalins egen halfbror, ansåg det vara författadt af honom, och troligen hade funnit det bland hans öfriga handskrifter; men velat frånskilja den anstötliga prest-målningen; der tidens protestantiska presterskap skildras ungefär alldeles så, som det sjelft plägade skildra det katholska.
Ur den nya och mera vårdade upplaga, som utgafs af smakläraren Rudin, blef hela stycket rentaf uteslutet: förmodligen dock ej af nit för den goda smaken, – emedan ett annat i samma maner (Fabeln ”Ängen”) der upptagits48; utan derföre, att Rudin antingen betviflade dess äkthet, eller icke ville ånyo väcka Presteståndets vrede.
Ganska Stjernhjelmisk deremot, både i form och andra egenskaper, är den sednare af dessa båda satirdikter: hvilken, genom sättet af sin afslutning, tillkännagifver sig varit ett Bröllopps-qväde.
Äfven detta stycke fanns endast otryckt, innan det af Hammarsköld utgafs: men det har alltifrån äldre tider varit skattadt för ett verk af Stjernhjelm; är såsom sådant af hans biographer angifvet, och under hans namn i Palmsköldska Samlingen infördt.
Det enda, som här kunde väcka någon betänklighet, vore, att dictionen, som i hans öfriga skaldedikter vanligtvis har stark böjelse för en viss lärd och ej sällan till konstleri drifven utarbetning, här möter oss i en husmansdrägt, stundom till och med alltför ledig.
Syskontycket af ”Hercules”, ur hvilken ock uttryck, ja halfva verser flerstädes här anträffas, är mellertid så afgjordt, att det omöjligen kan öfverhalkas.
Synbart är, att Skalden, längre framskriden i ålder och likväl oförminskadt liflig, här velat slå sig lös eller låta sig gå; man tycker sig märka, att han diktat, och för sina förtrognaste uppläst, detta Epithalamium – i nattråck.
Det skildrar, mestadels med öfvervigt af en komisk ton, de mångfaldiga bryderier och vedermödor, som dels föregå, dels efterfölja hvarje giftermåls-förbund; dock så, att sakens ljusa sida tillsist göres gällande.
Stjernhjelm har roat sig att här fullständigt utmåla, än med komisk sanning, än med komisk öfverdrift, hvad redan Hesiodus erinrar om äfventyren af qvinno-umgänge och äktenskap.
Han har gjort det med särdeles godt lynne; och ville man säga, att ”Hercules” är hans didaktiska Iliad, så kunde man kalla dessa ”Bröllopps-Besvär” hans didaktiska Odyssée, som i vissa fall supplerat den förra.
I sitt hela är det – om det än vunne på att vara kortare – ett muntert underhållande, och äfven såsom tids-bild interesserande stycke.
Man får ej stöta sig på ett och annat drag, som öfverskrider hvad vi nu anse passande att säga och läsa.
Begynnelsen, en behaglig tafla öfver den svenska ung-sommaren, må här få en plats.
Phoebus, han har sin vagn, med de guldglimmande piggar
Samt eldsprutande, svårt regerliga, drakota fåglar,
Vändt; med tygeln i krok, från Barbrer och torkade Blåmän,
Mot de mätliga 49 land, och sist till Nordiska näset;
Och far nu så märkliga fort, uppvärmer och aflar,
Med sitt ljufliga ljus samt allting skådande strålar,
Hvad på jordene finns, uti lundarne, luften och hafvet.
Flora bepryder igen med rosor och artiga blommor:
Nu man ser narcisserna små samt späda violer
Bryta sig upp bland snön, mot den lifgifvande solen;
Primula Veris är här; tulipaner af hundrade färgor.
Trädgårdsmästaren har nu ställt sina snören i vinklar,
Mäter, i rutor och artiga kast, labyrinter och kringgång.
Nu man ser, uti ljufligit ljus, den svarte fasanen;
Tereus ock, vid djupa moras, höres klagande qvittra.
Nu befinnes igen Philomela, den sorgsna, vid älfven,
Och talar om sin nöd med stapplande, qvidande tunga.
Nu tillika man ser, vid böljorna, uti det tysta,
Flyga och svinga sig om, den fast mångtaliga Progne,
Med sin vanliga konst, högt upp, sitt näste befästa.
Nu man ser skogsdufvorna blå, Semiramidis ammor,
Stararne flyga i flock, bofinken, sparfvar och änder,
Näktergalarne små, steglitsor, hämplingar, amstar,
Sjunga och qvittra med art uti mång’ tusende stämmor.
Nu hörs ljudande klang af rördrom uti morasen;
Storkarne komma nu fram; långnäbbota, kacklande vildgäss;
Nu synas ock igen Palamedis vakande tranor
Para sig hop.
Så ock alla de djur, som vistas i skogen:
Hjortar och hind, samt elgar och rå, snällfotade harar,
Springa med storan lust uti de grönknoppade lundar.
Hvar tager sin till sig: och vilja nu börja sig alstra.
Neptunus han har uti de kringlöpande strömmar,
Hvad uti sjöar och haf finns, hvad uti älfvena spelar,
I den ljufliga sol så väl som den ljufliga skugga,
Allt, hvad beherrskas utaf den blå-sjötvingande Thetis,
Rörs i sitt innersta lif till lust, upptändes af älskog.
Summan är det: allting bestrider den lille Cupido,
Men ej djuren allen, utan också djurenas herre,
Menniskan, gör han ock nu till lust fastmera benägen.
Så den rike, som har med guld uppfyllda schatuller,
Gånger i dans hos de guldglänsande, dyra Madamer,
Fri för korg och sorg; ty gullet kafvar allt under.
Ja, den fattige smyger ock in, – dock sällan hos höga, –
Men sin like han söker igen, och sig fröjdar i löndom.
Frisker och ung går med uti dans, när strängarna klinga;
Gammal och grå, som sitter i vrå, ler, lurar och tiger,
När han minst vet utaf, står pilten med gyldene vingar,
Läggande an, med list uppvärmande kallaste gubben.
Salomon i sin konst, fast högre än Konungar alla,
Var utaf kärlek full, både tusende hustrur och frillor.
Var icke Phoebus lärd på spel, på verser och örter?
Blef dock tänder i eld till den högfärdiga Daphne!
Paris för Helena brann, och Acis för skön Galathea.
Ville ej ock den enögde best, Polyphemus in antro,
Gerna deran? kröp ut, och låg uppå backen i solen?
Stundom med sång och dikt han ville Jungfruna blidka,
Stundom med skryt och skräpp, som mången det ännu för
sed har;
Var han än stor och lång, honom tvingade lille Cupido.
Gammal och ung, rik, fattig, skön, lekt50, lärder och olärd,
Stark och svag, hög, låg, allting som finnes i verlden,
Tyr sig ihop; magnet och stål, räf, stickor och halmstrå:
Att man görligen ser, huru Gud den ädla Naturen
Underlig’ har beredt, beprydt och med kärleken itändt.
Beskrifningen på en Hustru, sådan hon bör vara, lyder så;
Är en tröst uti nöd, en borg i sorger och ångest,
Hustrun det är; en ära och mannens ädlaste krona.
Väl är den, en sådana får, som Gudi behagar!
Hon är sedig och from, frisk, lättlynt, mannenom trogen,
Ståndar ej vid hvar knut och den förbigående lastar,
Men blifver i sitt hus och gör hvad i husena tarfvas.
Faller ock tiden lång, läs hon i den heliga Bibel.
Kommer ock en med mannenom hem, när mannen är lustig,
Ser hon ej surt uppå den, häfver ut sin ondska på gästen,
Hamrar och ramlar i vrå, att fat och tallrikar hoppa;
Utan är hurtig och from, och gör allt hvad mannen behagar.
Sådan en hustru är mansens hjelp; Guds dyrbara gåfva!
Hon är ju lik en bärande qvist af sötaste drufvor,
Fattar om mannen, som stöd, och höjes af honom i luften.
Ty äro de berömmelse värd’, böra prisas af allom,
Som i det högt beprisliga stånd sig tänka begifva,
Och med ljufligit mod hvarannan till äkta begära.
Slutligen vänder
Skalden sig till sjelfva Brudparet, med denna tillämpning:
Som oupplöselig ring, deruti finns allsingen ända,
Så skall kärleken Er vara stark, oändlig i döden.
Bruden är ock beprydd med krono och renaste perlor,
Allsköns finaste guld, diamanter och dyra rubiner:
Sådant tecknar en ren och Gudi behagelig lefnad.
Guldet ej minskas i eld; Guld är ock helande läkdom:
Så skall kärleken Er ej mörkna, ej minskas i motgång;
När den ena befinns vara sorgfull, klämder i hjertat,
Skall den andra då strax sin kärleks guld låta blänka.
Smycket är ock god märkelse nog, samt kedjor och armband;
Kedjor och armband länkas ihop samt lämpas i leder;
Så skall kärleken Er uti leder lämpas i ordning,
Och, som pansare-band, ett godt ord följa det andra.
Kronan är urminnes häfd, hos brudena funnen af ålder:
Ty man förr med rosor och ax plägat bruden bekröna,
Dermed ymnoghet all, långt lif, god helsa beteckna.
Förr gafs kronan ock ut åt krigsmän och stridbare hjeltar,
De der frejd hade vunnit i strid eller ock i belägring:
Bruden har ock, med segrande hand, i stridene dämpat
Mer, än beväpnade män: de många begärelsens andar,
Som med listiga skott bekämpa väl ofta vår ungdom;
Och är derföre den, som bär sin krona med äran,
Värd god lycka och hvars mans pris samt hugnelig trefnad,
Jag vill sådana dygd fullgerna beprisa, berömma,
Och med detta beslut Er önska så länge må väl gå,
Till dess villande hjort som en örn i luftene flyger
Och utur hafvet igen sig gjuta de brusande strömmar.
Svinger härom med kannor och krus, högtärade Gäster!
Jungfrur, ställer Er an!
Musikanter, brommer på spelen!
Det är troligt, att han diktat detta brölloppsqväde under sina sista lefnadsår, sedan Musæ Suethizantes redan voro utgifna.
Märkligt är, att versens behandling här mera närmar sig till vårt begrepp om correct hexameter-byggnad.
Likaså, att åldrade eller nydanade ord, jemte ovanliga ordböjningar och ordställningar, här blifvit undvikna.
Månne af beqvämlighet? eller af uppsåt, emedan Skalden hade ställt sig på alldags-lifvets grund och botten?
Det vissa är, att maken till brudskrift kan, intill Dalins tid, under ett af slikt kram öfverlastadt århundrade ej uppvisas.
I valet af profstycken ha vi gifvit företrädet åt sådana, som, genom sina formers enkelhet och lätta fattlighet, lifligast afspegla både Skaldens sinnesstämning och Christina-hofvets glädtiga lynne.
Det vore ej svårt, att betydligt öka deras antal; och ej heller, att framdraga andra, som skulle bjertare, än här skett, ådagalägga, huru långt äfven han var ifrån att kunna afkläda sig all bismak af sin samtids osmak.
Bevisadt är mellertid, hvad oss närmast låg om hjertat: att Stjernhjelm ägde verklig Skalde-kallelse; att den grad, som han uppnådde i dess gåfvors utveckling, är en aktningsvärd; och att han således med rätta behåller sitt rum af fader till Sveriges skalde-konst.
De finnas nämligen, som påstå, att han fördes till sitt skaldskap, mindre af någon i hans inre ursprunglig nödvandighet, än af en patriotisk bevekelse, hvaråt han öfverlät sig, icke utan ett visst mått af talent, men i grunden dock af en reflecterande afsigt.
Han var – säga de – i allmänhet ett klyftigt, qvickt och fyndigt hufvud, som med sitt öfriga lärdoms-förråd äfven förenade en grundlig kännedom af både det gamla och det nyare Europas vitterhet, samt dertill större förmåga, än någon af sina samtida, att begagna denna kunskap vid poetiskt-philologiska rön med sitt eget modersmål.
Derföre, alldeles liksom han öfverhufvud med sinnrikhet och framgång försökte sig i nästan hvarje på den tiden förevarande art af forskning och skriftställeri, fattade han omsider det beslut, att äfven i Vitterheten förvärfva åt sitt segerkrönta fädernesland äran af en egen litteratur, som redan vid sitt första uppträdande skulle uthärda täflan med de högst-bildade europeiska folkens; och han lyckades deri – ungefär lika långt, som han lyckades i allt annat.
Vi neka ej, att detta påstående har ett sken af sanning.
De, som göra det, åberopa jemväl den sena (nämligen åtminstone fyrtio-åriga) ålder, i hvilken Stjernhjelm först grep till skaldelyran.
Han vore på det viset ett slags svenskt motstycke till Alfieri, som först i sin sednare mannaålder började idka poesi, och författa tragedier; om det än af enhvar, som vet att Alfieri härmed egentligen ville blott väcka sina landsmän till storsinnade moraliska och politiska tänkesätt, i alla fall måste medgifvas, att Stjernhjelms uppsåt var ett mera rent ästhetiskt, eller mera åsyftade vitterheten såsom vitterhet.
Men den sist andragna omständigheten bevisar ej mycket; – om den ens bevisar något.
Själens ungdom har, hos så månget snille, ådagalagt sitt oberoende af kroppens.
Rousseau diktade sin känsloglödande roman, La Nouvelle Heloise, mellan sitt fyrtionde och femtionde lefnads-år; Gluck började framträda med sina mästarverk först omkring sitt femtionde, och skref sin eldigaste opera – efter sitt sextionde.
Dessutom; hvem vet, hvad och huru mycket Stjernhjelm kan hafva tidigare skrifvit, som han ej funnit värdt offentlighet, eller ock ej värdt att sedermera, såsom blifven ett hylladt skaldemönster, vidkännas?
Det är ingalunda osannolikt, att flere af de anonyma qväden, som ännu finnas qvar från tiden af tretti-åra krigets början, äro diktade af honom, i hans yngre dagar.
Så t. ex. den visa, som, under öfverskrift ”Balen”, träffas i den svenska fornsångs-samlingen Nordmansharpan51.
När man jemnför den derstädes gifna målningen af dåtidens fröjde-seder och sällskaps-förlustelser, med den, som förekommer i den nyss anförda ”Heroiska Fägnesången”, så frestas man snart till den gissning, att det är Stjernhjelm, som helsar åhöraren eller läsaren i detta qvädes slut-stropher:
Vill någon fråga om denna lilla dikt?
Hvad hon betyder, det är direct:
Af en ung Student hon qvädin är,
Hvart rättskaffens hjerta skänkt och förär’d.
Härmed valete, ungersvenner all’,
Jungfrur och mör till ett stort tal!
När J sjungen denna ljufliga sång,
Dricker min skål, önsker mig god’ nätter mång!
(Hvarvid ock dessutom, huru han ännu på äldre dagar stundom slog sig lös, kan efterses i hans politiska Discursus Astro-Poeticus mixtus et comicus52; der, bland de första verserna, en Satyrus från Skåne svarar den till krig uppmanande Mercurius:
Som Gud vill, Bror lill! non est locus aptior ullus,
Armorum satis est; en bonde går ock uti fältet.
Bössor har ock hvar man; quid restat? nihil, nisi matsäck).
Hvad åter beträffar, att han skall – jemnt upp – hafva lika mycket lyckats i sina poetiska försök, som i sina andra auctorliga, och således ej med bestämdt intyg af en afgjordare natur-kallelse till Poet, än till Språkforskare, Historicus, Jurist, Philosoph och Mathematicus:
så är detta ett påstående, hvars besvarande förutsätter en fullständig samling af alla Stjernhjelms skrifter (der äfven samtliga Manuscripterna vore tryckta), och tillika en fullständig kännedom så af bemälta kunskaps-arter, som af deras dåvarande europeiska skick.
Det svar, som under denna dubbla fullständighets afbidan kan gifvas, är dock lätt gifvet.
Skulle icke vara nog, att påminna om det fragmentariska skick, hvari han lemnade och öfvergaf nästan alla slika öfriga bemödanden?
Eller derom, att mot de stora bristfälligheter, som i etymologisk, i historisk, i juridisk, i philosophisk, i mathematisk måtto hos honom uppdagats och än vidare kunna uppdagas, icke några på långt när jemnvigtiga förete sig inom hans skaldekonst?