Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna transport ifrån Hamburg till Stockholm jemte silfrets förarbetande till Svenskt mynt, kostar då, efter hvad som uppgifves hafva blifvit beräknadt, 9, 242 öre på 3 mark Hamb.- bko
Vill åter någon i Hamburg boende dit hemta en sin i Stockholm egande fordran af 1000 rdr rmt, och för sådant ändamål, genom något sitt ombud, med denna summa i bankosedlar inställer sig vid Svenska riksbankens lucka, erhåller han der 250 rdr Svenska hela specier, innehållande en vigt finsilfver af 27,27 mark Köln.
Men då det är att antaga att silfrets transporterande ifrån Stockholm till
Hamburg samt detsammas nedsmältning på sistnämnda ställe måste komma att kosta ungefärligen detsamma som då silfret föres ifrån Hamburg till Stockholm, komma, vid transporten af de i Svenska riksbanken lyftade 27,27 mark Köln., jemväl 2,31 proc. att afgå, hvadan, då silfret i Hamburgska banken inlemnas, ej mera än 26,64 mark Köln. blir qvar i behåll, som, efter ett förhållande af 27,75 mark Hamb.-bko på hvarje Kölnisk mark, lemna insättaren en tillgång eller behållning i Hamburger-banken af 739,26 mark Hamb.-bko; — deremot för 1000 rdr Svenskt rmt i sedlar (i Svenska riksbanken lyftade 250 Svenska rdr silfverspecie) erhålles således, sedan de flyttats till Hamburg —och 22 Dan 4 Måra f. m. förvandlats i Hamb.-bko, blott 739,26 mark Hamb.-bko — eller med andra ord, det fordras 135 rdr 27 öre, i Stockholm uppburne, för att i Stockholm erhålla 100 mark Hamb.-bko.
Det kan väl hända att de nu gjorda beräkningarne icke äro fullt exakta; men jag tror ej de mycket skilja sig ifrån verkliga förhållandet, och derföre framstår genom hvad nu blifvit yttradt — att det Svenska rmt i riksbanks-sedlar, ehuru här hemma fixeradt till ett visst i lag bestämdt silfver-värde — dock, användt såsom betalningsmedel mellan Stockholm och Hamburg — icke står i något fast och oföränderligt, utan i ett emellan circa 129 och 135 varierande förhållande till en qvantitet silfver, som i Hamburg motsvarar 100 mark Hamb.-bko — eller, med andra ord, samma tillgång i silfver som flyttas ifrån Hamburg till Stockholm och lemnar i behåll circa 129 rdr rmt, måste, då den flyttas ifrån Stockholm till Hamburg, hafva kostat circa 135 rdr, då den till sednare stället framkommer.
Just i anseende till förut omnämnda omkostnader vid silfrets transporterande emellan Hamburg och Stockholm — utgöres dock det mest vanliga öfverflyttningsmedlet af en tillgång eller en fordran ifrån det ena stället till det andra, icke af silfver — utan af vexlar — eller fordringsbevis å en egande tillgång i silfver på den utländska platsen.
Sådana vexlar uti i Svenskt rmt uttryckt pris, bestämmas af den tillgång, jemförd med den efterfrågan, som å dem finnes — eller med andra ord — af förhållandet emellan utförsel och införsel af de varor eller värden, som emellan de olika länderne blifvit utbytta.
Och då alla de varor, som in- eller utföras, egentligen icke kunna betalas på annat sätt än genom alla de varor, som ut- eller införas — skulle vid inträffande missförhållanden emellan utförsel och införsel — högst betydliga skiljaktigheter och förändringar i vexlarnes pris kunna uppkomma.
Men möjligheten att kunna såsom betalningsmedel använda silfver i stället för vexlar, och att få silfret till ett visst på förhand bestämdt pris — begränsar de eljest stora fluktuationerna i vexlarnes pris.
— Emellan, såsom här förut blifvit anfördt, de begge förhållandena — 129 lägst och 135 högst — såsom myntbestämningslagen nu innehåller att riksbankens sedlar skola med myntadt silfver inlösas — står således det Svenska rmt i ett emellan 129 och 135 vexlande förhållande till mark Hamb.- bko i vexlar —; men om hvad motionärerna föreslagit, nemi. att riksbanken skulle vara tvungen inlösa sina sedlar, icke endast med myntadt silfver, utan också genom med Hamburger-stämpel försedda, omvntade silfver-plantsar, efter deras innehåll i finsilfver-värde, blefve antaget, skulle de gränser, 129—135, för riksmyntets föränderlighet med hänseende till i Hamb.-bko uttryckta vexlars pris — som under den antagna myntbestämningslagen naturligen uppkommit — blifva försatta hvarandra mycket närmare, troligen till 131 och 133, och efter min tanke en bestämd myntförändring — örn ock till förhöjning af riksbanks-sedlarnes värde, derigenom vara gjord.
En sådan förändring —den Den 4 M»r» f. m. 23 vare sig till höjning eller sänkning — den må gynna det ena eller andra intresset — kan jag dock ej anse vara riktig.
Och jag kan derföre så mycket mindre godkänna motionärens förslag, som riksbanken, efter hvad förut blifvit redogjordt, icke kan, utan förlust, ifrån Hamburg förse sig med sitt behof af silfver — såvida banken ej kan få köpa vexlar och fordringsbevis i silfver i Hamburg till så lågt pris som circa 129 pr 100 Hamb. bko, ty, efter som vexeltillgångarne i förhållande till‘vexelefterfrågan under sednare åren visat sig — kan banken svårligen någonsin få köpa vexlar till detta låga pris, utan måste derföre alltid förlora på sina silfverköp och siri silfver-införskaffning ifrån utlandet.
Och då må det väl vara lofligt för banken, att genom det högre pris, som banken, när den ej behöfver med omyntadt silfver inlösa sina sedlar, kan betinga sig för de vexlar, Banken sjelf försäljer — söka i någon mån göra sig skadeslös för hvad banken förlorar, då den, för att hålla sin metalliska kassa vid makt, nödgas från utlandet köpa och hit indraga silfver.
Jag för min del kan ej annat än anse detta vara ganska tillåtligt.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att han, med ani. af Hr Mannerskantz’ i slutet af anförandet gjorda yrkande, finge fästa uppmärksamheten derå, att endast den första punkten i Utlåtit nu utgjorde föremål för R. o. Adis öfverläggning.
Jag behöfver icke upprepa hvad flere föregående talare redan yttrat, eller att det förefinnes en uppenbar skillnad emellan silfver i plants och myntadt silfver, icke blott i verkligheten, utan äfven med afseende å bankens skyldighet att inlösa sina sedlar.
Med myntadt silfver bör banken, enligt de för dess förvaltning stiftade lagar, fullgöra sistnämnde förbindelse, då deremot omyntadt silfver är en handelsvara, som likasom alla andra varor varierar i pris i mohn af tillgång och efterfrågan.
Kunde man antaga att hvarje reqvisition, som hos fullmägtige göres om erhållande af silfver i plants, hade för ändamål liqviderandet af skuld i utlandet, och således, om detta vägrades och vexelkursen vore hög, följden blefve att reqvirenter i stället skulle tillvexla sig myntadt silfver, så vore det onekligen riktigt, hvad Frih.
Gripenstedt påstått, att det för banken blefve fördelaktigt att lemna omyntadt silfver i stället för myntadt, men just derföre att det omyntade silfret är en handelsvara och det således ej sällan inträffat och alltid måste inträffa, då silfret är efterfrågadt utrikes, att detsamma från banken reqvireras för att bereda uttagaren en handelsvinst, kan det omöjligen ligga i bankens intresse, att alltid och ovilkorligen hålla spekulanter denna vara tillhanda, som banken måhända sedermera måste återförskaffa sig, för myntningens upprätthållande, till vida högre pris än det, för hvilket det lemnat det omyntade silfret ifrån sig. 24 Den 4 Mers f. m.
Jag skulle derföre hafva önskat att nuvarande stadgande angående utlemnande af plantsar fått förblifva oförändradt, särdeles som bestämmande af ett pris derå, grundadt på prisen utomlands, ingalunda blifver någon lätt sak.
Man skulle kunna säga, att då alla talare kommit till det resultat att tillstyrka bifall till denna punkt af Banko-Utsk:ts Utlåt., så skulle det vara onödigt att yttra något vidare för den, som vill samma slut; men jag ber att för dem, som antingen icke afhört eller icke kunnat (öija de vidlyftigare och konstigare deduktionerna, med ett par ord få nämna ett enda enkelt skäl, som varit tillräckligt att bestämma mig och möjligen kan bestämma någon annan.
Detta skäl är att ingen bank någonsin kan åläggas betala sina förbindelser på två sätt, både med myntad och omyntad metall, utan att blottställas för förluster, och när nu riksbanken förbundit sig att inlösa sina sedlar med myntadt silfver, så kan man icke ålägga den att äfven betala med plantsar.
Det är visserligen sannt, att det ofta och troligen oftast kan vara fördelaktigt för banken att lemna ut plantsar, och då bör den också ega rättighet att göra det, men någon skyldighet bör det aldrig vara.
Jag anhåller om bifall till ifrågav:de punkt af Utlåht.
Genom Gr, Mörners anförande har min uppmärksamhet blifvit fästad på att jag i mitt förra yttrande ej nog tydligt yttrat mig ang:de en vigtig omständighet, nemi. om huruvida banken borde ega rättighet att höja räntan, när det kunde befinnas vara nödvändigt.
Härpå svarar jag obetingadt ja, och i enlighet med hvad jag vid flere föregående tillfällen yttrat i samma ämne, anser jag det vara, icke blott för banken, utan äfven för penningerörelsen i allmänhet, af högsta vigt att räntan lemnäs fri.
Hr Mannerskantz har med mycken utförlighet utvecklat den satsen, att en absolut oföränderlighet i vårt penning-värde relativt till utlandet icke kan uppkomma.
Jag vill fästa R. o.
Ad:s uppmärksamhet derpå, att jag heller aldrig påstått något sådant, utan jag har tvärtom sökt att göra klart att någon föränderlighet alltid måste existera, till följd deraf, att ett kapital, disponibelt på ett måhända långt aflägset ställe, tydligen har ett helt olika värde än samma kapital, disponibelt på ett annat ställe.
Med ett ord. blotta rättigheten att på olika ställen disponera penningar, och att utbyta en myntsort mot en annan, som man behöfver, måste åstadkomma kursskillnader; men jag har sagt, att en sådan, oundviklig, myntvärdets föränderlighet ej är något önskligt, utan något, som tvertom bör, så vidt möjligt är, inskränkas.
Denna kursfluktuation var före realisationens införande ganska betydlig och kursen svängde sig då emellan h28 och 144 skillingar b:ko på Hamburger-banko-riksdalern; nu har den, såsom äfven Hr Mannerskantz omnämnt, endast varierat Den 4 Mars f. m. 25 emellan 132 och 135 öre på en mark Hamh.-b:ko; således hafva gränserna för denna fluktuation efter realisationen minskats betydligt, hvilket också utgör en af dess stora välgerningar, men jag har uttalat den åsigt, att det vore önskvärdt, om dessa gränser kunde än vidare inskränkas, och att detta kan ske genom de åtgärder, som blifvit ifrågaställa, och genom undanrödjandet af de konstlade medel, som blifvit använda för att uppdrifva kursen utöfver dess naturliga gränser.
Samme talare har sagt, att den tillblandning, som silfret har i vårt mynt, och som gör att silfvervärde endast med svårighet och kostnad kan derutur tillgodogöras, skulle vara ganska nyttig för banken, såsom utgörande ett hinder för utvexling af silfver; men om man vill skaffa sig ett hinder eller ett skydd mot ut vexling på detta sätt, så skulle det ju ske bäst och fullständigast derigenom att man försatte myntet på sådant sätt, att dess silfverhalt — hvilket utgör dess värde — icke utan största svårighet, eller helst omöjligen, kunde skiljas från myntet.
Hvad vore emellertid ett sådant mynt?
Jo det vore — enär det verkliga intrinseka värdet sålunda vore förstördt — egentligen ingenting annat än, liksom sedlar, ett myntrepresentativ; och just hvad man med klingande mynt åsyftar, nemi. att det skall i sig sjelf innefatta sitt värde, vore genom en dylik anordning upphäfdt.
Jag kan således icke betrakta den tillställning med en olämplig tillblandning i vårt mynt, hvarigenom man försämrar dess värde, men på grund häraf vill göra det mindre begärligt till utvexling, såsom en förtjenst eller lycklig uppfinning, utan såsom ett fel och ett misstag.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. Gr.
Att, såsom den siste värde talaren omnämnt, söka bereda ett skydd mot silfrets utförande ur landet, genom att tillsätta myntet med någon annan slags metall, som vore svår att skilja från silfver, det vore att söka ett skydd i en myntförsämring, och derom har, såvidt jag känner, ingen på detta rum väckt fråga.
Om man skulle döma i konseqvens med samme talares åsigt om besparing vid inköpandet af silfver, så skulle man anse att det vore bäst att lemna af det silfver, som är deponeradt i Hamburg, åt köparen derstädes, ty det vore förenadt med minsta kostnad för banken och vore äfven fördelaktigast för köparen; men detta vore detsamma som att i Stockholm sälja vexlar lill ett bestämdt pris, hvilket aldrig någon ifrågasatt.
Då man nu icke fordrar att vexlarne skola säljas till ett bestämdt pris, så kan man icke heller begära att banken skall afhända sig fin-sillver, sorn har större värde än myntadt silfver, till ett bestämdt pris, som ofta är lägre än hvad varan gäller på den plats, der den skall afyttras.
Banken är visserligen förbunden att inlösa sina sedlar med myntadt silfver, men den har icke, 26 Den 4 Mars f. m. och jag hoppas att den heller aldrig får någon skyldighet att sälja denna vara i omyntad form.
Jag ansåg mig i mitt förra yttrande böra göra en kanske något för lång framställning ang:de förändringar, som den antagne värdemätaren i vårt iand genom mångfaldiga förhållandens inverkan naturligen är underkastad, ty det är just om en dylik rubbning, godtyckligt företagen, som det nu egentligen är fråga.
Vid realisationens bestämmande hafva vi fått en inom vissa gränser rörlig värdemätare, som varierar mellan 129 och 135, men bifalla vi nu motionärernas förslag, så förändra vi med detsamma vår värdemätare, så att den kommer att variera mellan 132 och 134, och det är en dylik rubbning i det gällande värdemåttet som jag anser vara oriktig, ty när man en gång fastställt en grund för den mätande riksbankssedelns värde, så måste man bibehålla den, vare sig att ett ombyte skulle vara till fördel för det ena eller det andra intresset.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder icke afgifvits något annat yrkande än å bifall till Utsk:ts nu förev:de hemställan, blef propos. derå framställd och med ja besvarad.
Utsk:ts sednare hemställan om öfverlemnande till Bankofullm. att bestämma priset å silfver- och guldplantsar.
Af den erfarenhet, som jag fått under den tid jag deltog i bankens styrelse, har jag funnit att anspråken på bankofullmägtige och deras noggranna efterlefnad af instruktionen äro ganska allvarliga från allmänhetens sida; jag tror derför att, så vidt man kan, så bör man vid föreskrifters meddelande använda sådane uttryck, att fullmägtige kunna i dem hafva stöd för sitt handlingssätt.
Jag skall emellertid icke, då man synes fästa så mycken vigt vid att få ett förändradt reglementerande uti ifrågav:de hänseende, vara deremot, allenast detsamma blifver bättre och bestämdare affattadt, än Utsk:t föreslagit.
Jag hemställer alltså, att den föreslagna redaktionen må erhålla följande, i någon mohn förändrade lydelse: »Att åt bankofullmägtige må öfverlemnas att kunna, då de finna sådant med afseende å förekommande omständigheter lämpligt och för banken fördelaktigt, i stället för Svenskt silfvermynt ifrån banken utgifva silfver och guldplantsar emot det pris, som Fullm., med ledning af priset å silfver och guld på utrikes ort, bestämma.
» Å detta mitt förslag anhåller jag att Hr Gr. o.
Landtm, ville framställa propos.
Jemte det att jag i sak står fast vid hvad jag tog mig friheten att framställa i mitt yttrande under diskussionen öfver den föreg:de punkten, så har Den i Mars f. m. 27 jag ingenting emot att instämma i den redaktion af Utsk:ts hemställan, som af Hr Akerman blifvit föreslagen.
Afven jag instämmer i det som Hr Akerman yttrat.
Det är gifvet att bankofullm., vid betraktande af bankens fördel, måste äfven taga i betraktande hvad som är priset på silfver utomlands, och i'sådant afseende känna sig före.
Efter den utredning, som blifvit gjord, behöfver jag icke vara vidlyftigare, utan anhåller blott om bifall till Hr Åkermans förslag.
Jag anser mig nödsakad att motsätta mig det förslag, som blifvit väckt om tillägg till Banko-Utsk:ts ifråga v:de hemställan.
Det var icke till följd af någon tillfällighet som de ord, hvilka innefattas i tillägget, blefvo af Utsk:t utelemnade, utan det skedde med full öfverläggning.
Utsk:ts pluralitet ansåg nemi., att om banken skulle blifva väl skött, så borde man åt bankofullmägtige lemna så fria händer som möjligt.
Att nu göra en ändring i ett preliminärt beslut, som Banko-Utsk:t begär af R.
St:r, innan man vet hur det blifvande Banko-Reghtet kommer att lyda, anser jag icke vara rätt.
Att i hvarje §, som handlar om en eller annan åtgärd, som fullmägtige skola vidtaga, påminna dem att de icke skola glömma bankens fördel, anser jag vara temligen obefogadt.
Det står naturligtvis i instruktionen för bankofullmägtige att de vid alla tillfällen skola se landets och bankens fördelar tillgodo, och, när de uppfattat detta som sin allmänna skyldighet, så böra de, enligt min tanke, tycka att det Vore ganska förunderligt, om de jemt blefvo erinrade härom, liksom om man förutsatte att icke bankens fördel, såvida den står tillsammans med landets, skulle ligga dem om hjertat.
Om man nu verkligen insatte de ifrågav:de orden, och fullmägtige vid något tillfälle, då de ansågo det vara med bankens fördel öfverensstämmande, utlemnade plantsar, men en förlust lör banken sedermera uppkom genom detta förfarande, så skulle revisorerne komma och säga: »det står så och så i instruktionen, och likväl har banken genom eder åtgärd lidit en förlust.» Jag frågar, om det är skäl att göra ett sådant tillägg, hvarigenom det skulle bero på en lycklig utgång, om fullmägtige handlat rätt eller ej.
Bör man väl säga: »[ skolén handla efter mogen öfverläggning och efter bästa förstånd, men I fån icke göra något, som kan åstadkomma någon förlust för banken»; det vöre ju detsamma som att säga: »lägg armarne i kors och gör ingenting.
Jag skulle knappast tro att någon egendomsegare säger, när han reser bort, till sin förvaltare: »sköt min egendom så bra som möjligt, men företag ingenting, som medför förlust.»
Det skulle åtminstone förefalla mig besynnerligt, om han gjorde det; utan han säger: »stå på mitt bästa så godt ni det för - 2$ Den l Mara f. m. står.»
Denna åsigt är det äfven som gjort sig gällande inom Utsk:t, och jag tror att den är riktig.
Slutligen ber jag att få anföra ännu en omständighet, som bevisar olämpligheten af den föreslagna redaktions-förändringen.
Om nemi. det någon gång skulle inträffa, att under en kris landets väl fordrade att silfver utfördes för att liqvidera utländsk skuld, men detta vore förenadt med någon uppoffring för banken, så skulle fullmägtige vara förhindrade af denna föreskrift att utlemna det.
Af alla dessa skäl tror jag icke att det är välbetänkt att införa ifrågav:de tillägg, utan anhåller jag om bifall till BankoUtsk:ts hemställan i dess närvarande form.
Den siste värde talaren har antydt att §§:ne i det blifvande Banko-Reghtet skulle blifva olika det stadgande, som R.
St:r framställa; mendet tror jag icke blir förhållandet.
I afseende på sjelfva frågan, så är här under förevide diskussion så mycket taladt om den, att intet mer är att tillägga.
Hvad redaktionen af densamma beträffar, så har den föregående talaren yttrat, att han ansåg det vara förunderligt, om ett sådant tillägg, som det Hr Akerman föreslagit, infördes; jag får dock fästa hans uppmärksamhet på, att en sådan föreskrift redan finnes i det nu gällande Regktet, med den skillnad blott, att priset på silfret der är fixeradt.
Jag tror att detta tillägg är ganska nyttigt, och då det förut stått der, bör det icke förundra någon.
Hvar och en bör vara belåten dermed, som erkänner hvad Bankens skyldighet egentligen är, nemi. att inlösa sina sedlar med Svenskt silfvermynt och icke med något annat.
Om den utlenmar silfverplantsar, så är det ett medgifvande åt behofvet af en lättad silfverexport, och det bör aldrig med fullmägtiges vilja ske, såvida det icke är för banken fördelaktigt.
Jag tillstyrker bifall till den redaktion, som Hr Akerman föreslagit.
Sedan jag begärde ordet, har Hr Nordenfelt yttrat sig och outtalat samma åsigter, som dem jag hyser i afseende på Hr Åkermans förslag.
Jag ber dock att få nämna ännu några skäl, hvarför jag icke anser det vara lämpligt att ifrågavarande tillägg antages.
Det skulle då lätteligen kunna uppstå ganska stora svårigheter, emedan, då fullmägtige utgöras af 4 ledamöter från hvarje Stånd, skulle det ganska ofta kunna inträffa att somlige voro så konservativa att de ansågo att banken aldrig bör utlemna några guld- eller silfverplantsar, under det att de öfriga voro af en motsatt åsigt.
Jag är dessutom af den mening, att alla förslag, som angå bankens förvaltning, böra så litet som möjligt reglementeras, utan bör man lemna så fria händer som möjligt åt dem, som hafva sig denna förvaltning anförtrodd.
Såsom ännu ett skäl mot ifrågakomna tillägg, får jag slutligen nämna, att jag för min del icke kan finna att bankens Dea 4 Mars f. m. 29 uppgift är att bereda sig enskild vinst, utan den bör anses såsom en nationell inrättning, hvars ändamål är både att upprätthålla myntvärdet och att underlätta handeln och rörelsen.
På grund af hvad jag sålunda anfört, får jag anhålla om bifall till Utsk:ts förslag.
En talare här midt emot har fästat uppmärksamheten på att i en reghts-paragraf icke bör kunna ingå annat än hvad som genom R.
St:rs beslut är stadgadt.
Detta är visserligen sannt, så vidt det rör sjelfva saken; men då ett sådant beslut, som Utsk:t begär af R.
St:r, afser en förändring, hvilken i allmänhet möter stora hinder att göra för ett särskildt fall, emedan denna § kan hafva sammanhang både med de föregående och med de efterföljande §§:na, så anser jag att en viss förändring i redaktionen icke kan ega rum.
— Vidare har samme talare yttrat, att man gerna kunde bibehålla en föreskrift, som stått i det gamla Ranko-regktet.
Detta är en grundsats, som Banko-Utsk:t har fruktat att följa, och det nya Bankoregkt har icke fått behålla någon slags föreskrift, som stått i det gamla, utan att man pröfvat, huruvida deri ännu vore lämplig.
Det är till och med så mycken rivalitet i frågan om Bankoreghtet, att fullmägtige inkommit till Banko-Utsk:t med förslag, der de kastat om §§:ne och skrifvit om titlarne.
En stor poet i Sverige har sagt: »Evigt kan ej bli det gamla; ej kan vanans nötta läxa evigt repas upp igen.» Och Banko-regktet har i sanning varit en sådan läxa, som genom en fortsatt nötning blifvit så utsliten och föråldrad, att den icke vidare bör upprepas.
Jag vill fortsätta citatet af skaldens ord (Tegnérs i poemet benämndt:
Hjelten 1813), der den siste värde talaren slutade »hvad förmultnadt är skall ramla»; men jag hoppas dock, att han icke kommer till en dylik konklusion om banken.
För min del har jag lagt föga vigt på de ifrågasatta orden, förr än jag hört den föreg:de talaren; men just hans yttrande har öfvertygat mig om vigten och angelägenheten af det tillägg, som Hr Åkerman föreslagit.
Den värde talaren gick nemi. ut derifrån, att under en kris skulle det icke vara så noga, om bankofullmägtige stodo på bankens bästa, utan de kunde då söka för sina åtgärder ett skydd, genom att krypa bakom förebärandet att de sett på landets fördel; men jag anser att just vid ett sådant tillfälle är det fullmägtiges ovilkorliga skyldighet att uteslutande se på bankens fördel, såvida de icke äfven skola komma att förbise landets, ty om de vid ett dylikt tillfälle låta bankens intresse stå tillbaka för andra konsiderationer, så kan det blifva ganska svårt att upprätthålla myntvärdet, och landets kredit i och med detsamma sättas opå spel.
Jag förenar mig med dem, som yrka bifall till Hr Åkermans förslag. 30 Den 4 Mars f. m.
Jag för min del tror att Utsk:ts förslag, sådant det är, har företrädet framför hvad som blifvit föreslaget, ty, efter mitt omdöme, är det ifrågasatta tillägget alldeles onödigt och måhända till och med mera skadligt än gagneligt.
Det måste nemi. anses onödigt att jemt och samt behöfva påminna bankofullmägtige om att det är deras skyldighet att se på bankens fördel, och det kan blifva skadligt derigenom att det lemnar rum för olika tolkning om hvad som är fördelaktigt eller ej.