Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– «Och jag tänker, att vi också kan räkna på att framdeles få se herr Troedsson hos oss lite oftare än på sista tiden varit fallet; – eller hur, herr Troedsson?»
Då redaktören kort derefter bröt upp, blefvo de begge väninnorna sittande inne i fönstersmygen.
Fru Nenni satt rak i stolen, med ögonen sänkta mot händerna, hvilka allvarligt hvilade i skötet.
«Hör du, Meta,» sade hon slutligen, sakta men bestämdt, i det hon blickade fru Philips vederhäftigt rakt in i ansigtet, «du skulle förälska dig i Troedsson.»
Fru Philips låtsade med en lat lyftning på ögonbrynen en öfverraskning och blef liggande inne i sitt hörn.
«Men jag ber dig, hvad tänker du!» utbrast hon likgiltigt.
«Som jag säger.
Du skulle förälska dig i honom.
Han är något för dig.»
«Men jag begriper inte, hur något sådant kan falla dig in.
Han, som är så ung; och jag ...»
«Ung!
Ung!
Otto är ungefär dubbelt så gammal som han; och jag skulle tacka min Gud, om han hade bara hälften af den andres förstånd och hans allvar.
Det är det med allvaret, ser du.
Du har för lite allvar, Meta.
Du saknar de rätta intressena, de ädlare intressena.
Genom ett samlif med en allvarligt tänkande man som Troedsson skulle du få ögonen upp för kärlekens ideellare sidor.
Och genom ett sådant samlif ...»
«Skulle jag också gifta mig med honom!»
«Ja naturligtvis skulle du gifta dig med honom.
Jag vet inte hvad du tror om mig ...
Hvad jag ville säga, jo, det ville jag säga:
– Och genom ett sådant samlif skulle du äfven lära dig bättre förstå fru Montelins böcker.
Han skulle ge dig det rätta sinnelaget derför.
Du skulle få ögonen öppna för, hur mannen behandlar oss; och du ...»
«För himlens skull, skulle Troedsson göra det.
Menar du, han skulle bli så slem!
Och det skulle jag genomgå för andra gången ...!»
Fru Philips rynkade spydigt pannan och satte i väninnan en blick af den högsta förfäran.
Fru Nenni satt helt stum med sitt ifriga ansigte som ett rådlöshetens tecken; hon hade plötsligt tappat tråden.
«Hvasa’?
Hu-u-ur hur sa’ du!
Ne-ej! Åhnej, jag menade naturligtvis inte så.
Inte så ...
Åhnej, jag vill inte mera tala med dig.
Jag tycker,
I blir allasamman så griniga.
Man kan snart inte öppna sin mun till ett allvarligt ord, utan att genast se den ena sitta och grina dumt här och den andra sitta och grina dumt der.
Att Otto ... ja, det kan man till nöd förstå, deröfver vill jag inte spilla ett ord; Otto är en så förfärligt ytlig natur, och han har det alltsammans från den der förfärliga Svensson.
Men att du, du Meta, en kvinna ...»
Fru Nenni gick i stormsteg ut ur rummet.
Redaktören gick febrilt fram genom gatorna.
Ett visst något låg i luften, – något som anginge honom men som icke kunde slippa in till medvetandet genom de slutna sinnena.
Plötsligt vaknade han upp, kom till sig sjelf: der var stim omkring honom, det luktade af boskap och landtliga högtidskläder; – han erinrade sig, att det var månadstorgdag, och påskyndade sina steg hem till tidningsbyrån: – der suto säkert landtmän, som ville pejla sin redaktör på ett eller annat ställe och väntade på honom.
Sedan länge, tillade en stämma inom honom, – han var helt andlös, när han kom fram och sprang uppför de höga trappstegen.
Det var icke som värst många; bara en tre fyra stycken.
Der hade varit många, meddelade faktorn honom ute i tryckeriet med låg röst och ett förläget leende; men de hade allasamman gått sin väg igen, då tiden gick och ingen redaktör kom.
Redaktören, som ännu hvarken hunnit bli varm i kläderna eller lägga sig till med tjockt skinn, blef alltför understruket upprymd i sina försök att underhålla de tre fyra, som hållit ut att vänta på honom.
Gubbarne blefvo allt stillare och fåordigare, ju mera den unge mannen pratade; till sist tego de helt, och blickarne gledo så underligt förbi honom, tyckte han, som om han varit luft; han vädrade misstänksamhet och tappade dervid både hufvudet och annat samt hörde sin egen svada om väderlek och vårarbete och tullpolitik liksom långt borta ifrån och från en annan menniska.
Den ene af de besökande efter den andre reste sig och tog afsked, – med ett visst något i sättet, som gick kallt igenom redaktören.
Det surrade inne i hans hufvud, der han slutligen stod helt ensam kvar i rummet: du har burit dig dumt åt, du har burit dig dumt åt; fiasko, fiasko .....
«Det var sannt,» – den gamle faktorn hade en sådan underlig blick, redaktören kände det, som om den såge tvärt igenom honom, – «på hotell Danmark sitter några manna från Refvietrakten och äter middag.
Om inte redaktören ville titta in om till dem, sa’ de.
Så der vid 2-tiden.»
Redaktören kom beskäftigt i ytterplaggen igen och stack åstad.
Han var helt glad; han kunde reparera fauten.
Och Refvie: – det klang i honom som fjerran kyrkklockringning till helig julafton.
Det blef också ett godt och allvarligt tankeutbyte, sådant som det föresväfvade redaktören vara idealet af förhållandet mellan honom, som stälts på den ansvarsfulla posten af ledare för «Landtmannabladet», samt män som dessa, värdiga representanter för de höga intressen, hvilka han gjort till sin lifsuppgift att häfda.
Vid smörgåsbordet och suparne redogjorde gubbarne för tullspörsmålets ställning ute i bygderna; vid biffsteken och bieren gaf redaktören inblick i det spel, som drefs bakom kulisserna i tidningsverlden; och vid kaffet och punschen inne i ett privatrum höll han ett sammanfattande föredrag öfver status quo, hvilket utmynnade i ett framtidshoroskop, som kom gubbarne att gnugga händerna invärtes.
Man satt andäktigt och hörde på; och då talaren hunnit slutet, var alltsammans ett enda bifallsmummel.
Man tog honom vederhäftigt i hand, när man gjorde uppbrott, och tog ett omständligt afsked med inbjudningar och allahanda andra antydningar i långa omvägar, – redaktören kände sig rigtigt som en prest efter en lyckad profpredikan och var helt vimmelkantig af glädje och kraftkänsla.
«Har landstingsmannen nånting särskildt för sig här i staden i eftermiddag?» förhörde han sig upprymdt, – han stod ensam tillbaka med Per Larsson.
«Ja,» kom det långsamt och nytert, «det är ... egentligen är det ingenting som helst som jag har att taga mig till.
Jag har mina fruntimmer med i staden.
Jag får väl titta upp om till dem ett tag nu.»
Der gick som en lång, hvilande ton af ljus genom redaktören.
Han såg henne med ens, derute, derborta, en kroppslig syn midt i det obestämda, full af ljus som en bild i det svarta under de nerfälda ögonlocken, – den långa flickgestalten, det lilla blonda hufvudet, – en mjuk profil mot bakgrunden af en gul imma och i ramen af en dörröppning, – en lång varm hand i sin, – två blå ögon, oändligt djupa, men genomskinliga ända ned till bottnen, sänkta in i hans, – – – han ville se henne igen, känna henne invid sig, omkring sig, – han måste, han ville, längtan och vilja i en enda stark och stolt och varmtsvällande sjelfkänsla ...
«Jag ville också gerna få lof att helsa på dem och tacka för sist,» sade han.
«Kunde det inte gå för sig att göra en liten titt in om till mig, innan det bär hem igen?
Kanske roar det att se, hur en tidningsbyrå ser ut.»
«Ja, jag tackar; det skulle det säkert.
Men tar det inte för mycket tid för redaktören?
En sådan dag som denna har det väl inte varit mycken fred till att arbeta, tänker jag.»
Redaktören protesterade ifrigt.
Han störtade hemåt, tog de tre trappstegen i ett språng, beordrade den gamle försupne mannen, som vefvade tryckmaskinen, att lägga i en brasa inne i hans privatrum samt satte sig med bultande hjerta och torr strupe att klippa och klistra som en rasande, – tryckeriet behöfde «matsedlar» i långa banor, hvarenda spik var sedan länge tom, pojkarne stodo och hängde smått, och faktorn gick omkring och svor tyst.
Tidningarna frasade, och saxen skar, men ännu ljudligare knäppte väckareuret: han tyckte det stod inne i honom och knäppte, skarpt och hastigt och som om det ville eftertryckligt inprägla i honom, att det var tiden som rände så der.
«Så!
Nu får det stå sig, tills kvällsposten kommer.»
Han hängde upp en extra lång matsedel – en hel novell, som han knyckt ur en stockholmstidning – och flög med en sista, mönstrande blick öfver alla spikarna.
Faktorn vände sig långsamt om, tittade öfver glasögonen kritiskt och strängt på den långa tryckta radängan och begynte att sätta igen utan att säga ett ord.
Det stack till i redaktören, han skämdes så smått, men hade ingen tid till att tänka vidare deröfver; han lemnade efter sig en obehaglig tystnad, hvilken följde honom som en tyngd i hans samvete, gick in till sig, kastade den smorda arbetsrocken, kaflade upp skjortärmarne, tvättade sig, kammade sig, borstade sig, tog ny krage på, for i en rock, slök ett glas vatten, speglade sig, sparkade en matta, som han snafvat öfver och rört ihop, tillrätta igen med foten, slätade ut en bordsduk, lade ett täcke öfver ena sidostödet af soffan, der Nisse trots alla invändningar regelbundet satte märken af sina stora fötter, då han efter sin vana, som han kom direkt från gatan med smutsiga stöflar, lade sig hän att röka långpipa och läsa tidning, samt skulle just till att pusta ut och se sig omkring, då det knackade ute på kontordörren.
Bakom föräldrarne stod Elsa derute i förstugan och tittade helt skyggt in, – hans första blick hade sökt henne.
Då hon steg in öfver tröskeln, var hon blossande röd; en liten varm blodvåg sköt äfven uppåt i honom, – den första hemliga vetskapens lycka; och då de togo hvarandra i hand, gledo deras blickar förbi hvarandra.
Han hjelpte dem ytterplaggen af och förde dem in i sitt enskilda rum.
Det var litet och lågt, med enkla möbler, en trasmatta långs golfvet, gamla tapeter och två små fyrrutiga fönster, hvilka suto lågt, ut till en gårdsplats med ojemn stenläggning, der solen lyste bara på förmiddagen.
Men golfvet sken blekt af renskurning, icke ett damkorn var att se, inne i ena hörnet stod ett gammaldags ur i träböle och knäppte vederhäftigt, och i fönstret hängde en bur med en kanariefågel i, – den hade värdinnan låtit bli hängande hos den nye redaktören, hvilken inte nänts taga hedersgumman ur hennes villfarelse, att det vore en välkommen gåfva.
Det hela såg mera ut som familjerum än som ungkarlsbostad; och snarast skulle man ha velat antaga, att en ensam enka eller en ung flicka inrättat sig här.
Mor Per Lars satt upprätt i den svarta korgstolen med den urblekta, blommiga sittputan och såg sig rundt med sina lugna, uppmärksamma ögon.
Derpå fäste hon dem på redaktören med en lång, rättfram och tillitsfull blick samt under en ännu mera talande paus.
Hon sade ingenting; men redaktören kände, långt starkare än om det sagts med ord, att han åtnjöt Elsas mors mest oinskränkta förtroende, och var stolt och glad deröfver som ett barn, som man berömt, – med ännu en annan, ny, bäfvande visshet derinunder.
Han hemtade ned röksakerna från hörnhyllan vid sängen samt en bricka med punsch- och vattenglas från skåpet, gick ut och kom tillbaka med en butelj Faxespunsch och en selterssifon, som en af sättarpojkarne sprungit öfver till apoteket efter.
«Ja, och så skulle vi ha oss en kopp kaffe,» sade han, vänd till mor Per Lars med en upprymd och brydd min.
«Men jag har bara två par koppar,» tillade han leende.
Mor Per Lars såg helt skälmskt tillbaka på honom.
«Skall det nödvändigt vara kaffe, men det är ju inte alls nödvändigt,» sade hon skämtsamt, «så är det ju också nog.»
«Jo visst ska vi ha en tår kaffe,» – – – redaktören sysslade redan med en spritmaskin, hvilken hade sin plats borta å en byrå.
Mor Per Lars’ blick gled hän till dottern, som stod vid fönstret och gjorde sig bekant med kanariefågeln, och blef hvilande på det något förfjamskade ansigtet med ett visst glimt af humor i de klara, blå ögonen.
«Men det kan du då göra, Elsa,» sade hon.
«Låt Elsa koka kaffet, herr kandidat!»
Den unga flickan spratt till och gick blodröd i synen hän mot byrån, der redaktören hade vändt sig om emot henne med lysande och förlägna ögon.
Han radade beskäftigt upp framför henne en bleckdosa med det malda kaffet, en messingskanna och en karafin friskt vatten; och hon gaf sig med tafatta rörelser i tu med det hela, slog vatten i kannan, stälde den öfver maskinen och tände på.
«Så, nu brinner det,» konstaterade redaktören.
«Ska vi kanske sålänge, medan vattnet kokar, göra ett slag ut i tryckeriet och se på hur det går till att trycka en tidning?
Ifall det roar!»
Och de tågade ut i tryckeriet, der den gamle faktorn efter en sträng, pröfvande blick öfver glasögonen blef en värdig och artig ciceron, medan alla åtta pojkarne arbetade värre med beskäftiga fingrar i typkasten och nyfikna ögon efter den unga flickan och den gamle suputen vefvade maskinen, som om det gälde en premieuppvisning, – sågo, hur typerna stäldes samman till linier och hur korrekturen afklappades å långa remsor af fuktadt papper och hur hela arken gledo tomma in å ena ändan af maskinen och kommo glidande ut igen å den motsatta och vändes sirligt om af de begge träspjelorna, hvilka ideligen beskrefvo sin båge, samt så med ens lågo der, det ena ofvanpå det andra, klipp- och klar- och färdigtryckta.
Och man tackade den gamle faktorn, som blidkad men torrt meddelade redaktören, att det fans mat nog för i dag, och gingo tillbaka in, der vattnet redan sjöd och bubblade och rök.
Och Elsa lade den bruna materian i påsen och lät vattnet gå igenom och brygden stå och sjunka, och stod der i redaktörens lilla tarfliga ungkarlsrum och sysslade så händigt och stilla och hemmavandt, som om hon här kände sig som mora i eget hus.
Och så serverade hon kaffet, som smakade godt, och värden slog i punsch och strök tändsticka till cigarren; och så blef man sittande i gemytligt och förtroligt samtal, såsom inom närmaste slägten, då ett ungt par har besök af föräldrar, ända tills det knäppte och slog borta i träbölet och det var tid att bryta upp och gå till tåget.
Nere i Hamngatan hade mor ett ärende in i en butik, och far följde henne in för att betala.
De begge unga gingo långsamt allena i förväg nedåt mot Kanalen, brydda och saliga på samma gång, begge två, vid att gå så der samman under allas ögon samt bytande de mest likgiltiga ord med läpparne.
Just som de veko om hörnet med uppgången till Baudes konditori, lupo de rakt i famnen på Nisse.
Han stod framför dem, helt plötsligt, innan de hunnit rigtigt besinna sig derpå, och betraktade dem med sina genomborrande ögon under de buskiga brynen.
Der måste ha legat något visst förrädiskt öfver det unga paret, ty Nisse knep munnen samman och fick en eftertänksam min.
Han stod en stund och såg sig den sällsamma uppenbarelsen under stumhet an.
Den unga flickan blef röd; och redaktören plumpade naturligtvis, för att sauvera situationen, ut med en fullständig fånighet.
«Hm,» sade Nisse och tog sig om hakan.
«Får jag kanske lof att bjuda herrskapet på limonad och kakor,» – han blängde upp till konditorifönstren.
«Nå så,» afbröt han sig hastigt, – han hade fått syn på Per Larsson uppe i gatan och fann, att det var hög tid att rädda sig, «det var inte tid till det, – sa ni så?
Ja, alltså, go’ afton, godt folk.
Men förhasta er bara inte; ni kommer tids nog ändå dit hän ni ska; det går mycke mycke för fort.
Åsnan är en betydligt djupare lifsfilosof än ungdomen.
Go’ afton!
Helsa hem till far och mor, Elsa!»
Nisse tryckte cylindern ned i pannan och räddade sig med underligt långa steg öfver till andra sidan, der han utplånade sig någonstädes framför Kafé Horn.
Det var redan lidet långt ut på kvällen, då redaktören efter slutadt arbete steg utför den höga trappan och ned på gatan.
Han blef ett ögonblick stående med rocken öppen och drog ett djupt andedrag: den friska nattluften hade slagit emot honom och väckt honom ur den djupa och stilla bedöfning. hvari man försättes genom ett långvarigt arbete vid lampan.
Luften var helt ljum, stjernorna tindrade matt, gatan låg tom och tyst, – hans själ fyldes som med vårnatt.
Det spirade, det svälde, det bröt sig uppåt som skott i varm jord, och det ropade då och då till i hans stämningsstillhet som sent på kvällen ett enstaka vipskri långt borta från en ängssänka.
Han hade skrifvit ett vårstycke för tidningen.
Han tyckte, det doftade varmt och friskt som det nybakade brödet.
Han var ännu helt full af den stämning, ut ur hvilken det födts; men när han trädde in å Frimurarekällaren bland ljuset och sorlet och många menniskor, förflygtigades vemodet deri med ens, såsom när en dimvägg plötsligt remnar för solen och upplöses; och hans väsen fyldes i ett nu med en stor, full, stilla lycka.
Vid ett af småborden satt Nisse med servietten instucken under skjortkragen och fördjupad i matens andakt samt knäckte kräftklor mellan sina starka kindtänder.
Han blängde likgiltigt upp på den unge mannen, låtsade spritta till, höll kräftan utsträckt framför sig samt stirrade på det soliga ansigtet.
«Har du vunnit på lotteriet?» sade han.
Redaktören såg ned på honom, log godmodigt- öfverlägset, slog sig ned, lade armarne på bordet, drog upp ögonbrynen, talade och sade:
«Min kära Nisse, du är säkert en svåra vis man, särskildt i din egen föreställning; men först och främst är du en smula monoton, och vidare fins det allt bra många saker mellan himmel och jord, som inte ens din filosofi drömt om.
Du har ingen tro mer, inte någon som helst; och den som inte tror mer, han lefver heller inte mer.
Tron, ser du, – tron, det är blodet, som pulsar varmt i oss, det är de skiftande känslorna som vi har, det är det vackra färgspelet i själen, det är de goda drömmarne, som vi hägna in lifvet med.
Tron, ser du, det är lifssaften och vårkraften i menniskan.»
Nisse hade åhört detta märkliga tal under djupt lugn.
När den andre slutat, stack han en kräftthorax in i munnen, sög, spottade ut på tallriken, krämtade och grep till nästa kräfta.
«Du behöfver kvinnor, min son,» konstaterade han vänligt.
I fönstersmygen i herrskapet
Amnells salong suto en förmiddag ut emot högsommaren frun i huset, hennes väninna fru Philips samt hennes förtrogne, redaktör Troedsson.
Markiserna voro nerfälda framför alla fönstren, så att rummet låg i en gul halfskymning; trottoirstenarna dernere formligen gnistrade i hettan, och luften var redan nu så här tidigt på dagen tryckande.
Redaktören satt och höll en hektograferad skrifvelse i handen, som fru Amnell just öfverräckt till honom.
Det var en redogörelse för det nygrundade sällskapet «Antivivisektionens vänner», hvari fru Nenni intog en mera framskjuten ställning och för hvilket hon gjorde propaganda med hela sin lilla ifriga person, sedan hennes man en dag kommit hem och «gjort sig vigtig» i denna sak.
Otto Amnell hade en kväll sutit i ett lag å Kramer.
«Hör nu, bror Amnell,» hade hans vän stadsläkaren sagt, «hvad är det din lilla fru finner på?»
Otto Amnell visste om ingenting, vred sina små mustascher och gaf en skygg blick.
«Jo, hon grundar ju en kvinnoförening till skydd för poggorna.
Här i sta’n skall det gälla mig särskildt; der ska ske styggelser i mitt laboratorium.
Bland annat lär jag plocka ut hjernan på poggor, för att ha det djefvulska nöjet att se, hur de ändå kunna hoppa.»
Otto Amnell skämdes och retade upp sig.
«Min hustru gör, hvad hon vill,» sade han med en olycklig ordvändning.
Stadsläkaren glodde på honom en stund.
«Ja, det syns,» bekräftade han torrt.
Otto Amnell såg plötsligt en otalighet af grinande blickar omkring sig, kom hem i yttersta raseri och gjorde en stor scen.
«Du gör mitt hus löjligt,» slutade han helt rådvillt, – Nenni stod framför honom med ett orubbligt lugn öfver hela sin lilla fasta person, lät honom gå på och teg äfven sedan ordförrådet sluppit upp för honom, tills han begynte vrida i mustascherna.
«Du gör mitt hus löjligt,» upprepade han med fullkomligt misslyckad värdighet.
«Du gör dig sjelf löjlig,» förkunnade fru Nenni, vände omsidan till och gick i stormsteg ut ur rummet – – –
«Var nu snäll och ta er ordentligt af saken i «Landtmannabladet», Troedsson!»
«Ja, ja,» – redaktören stoppade papperet i fickan och reste sig.
«Går ni redan?»
«Ja,» – redaktören tog upp fickuret.
«Jag skall med tåget.
Till Bökeberg.
Der är stort landtmannamöte, och jag skall hålla föredrag.»
«Men det skulle vi höra på.
Det hela vore lärorikt.
Törs man vara med, Troedsson?
Ska vi inte taga med dit ut, Meta?»
Fru Philips halflåg inne i sitt hörn och såg likgiltig ut.
Men så föllo hennes blickar i det samma på redaktören: – den unge mannen såg helt bestört ut vid fru Nennis plötsliga frågor och blef med ens röd.
Fru Philips lyfte sig intresserad fram ur sitt hörn och såg nyfiket på honom, – der stack något under!
«Men det var ju henrivende,» sade hon lifligt.
«En sådan vacker sommardag!»
«Då ta vi en vagn.
– – Otto!»
Det tassade mjukt borta i rummen, och Otto Amnell kom till syne i dörren.
«Hvad är det?
God dag, Troedsson!»
«Vi ska fara till Bökeberg,» förkunnade fru Nenni. «Körtur.»
«Ah så, skogstur.
Det är inte dumt, du.
Skönt!
Bli vi för oss?»
«Det är folkmöte, begriper du; med föredrag af Troedsson.»
Otto Amnells ansigte blef långt och förmörkadt och eftertänksamt.
«Ytterst intressant.
Det är förbannadt skada, men de fördömda stilböckerna, som jag måste ha färdiga .....
Men jag ska genast telefonera efter en vagn» – – – han försvann hastigt in i sitt arbetsrum, der man strax derpå hörde honom ringa och tala i telefonen.
Då redaktören kom hem till sig, suto der Nisse och Bob och väntade på honom sedan länge; de skulle med och referera mötet för sina tidningar, och de tre kollegerna hade naturligtvis aftalat sällskap.
«Nu kila vi på då,» ropade Nisse och grep sin oskiljaktiga handkoffert.
«Annars går tåget ifrån oss, och vi komma för sent till skojet.»
«Ja,» sade redaktören, «raska ni på!
Men jag kommer att åka ut.
Med Amnells.»
Nisse tjurblängde på honom.
«Med hvem, sa du?
Amnells ...?»
«Nåja, fru Amnell; och ... nåja, ett sällskap ...» – redaktören blef röd.
Nisse betraktade honom länge och allvarligt, såsom en läkare en minderårig patient.
«Kom, Bob,» sade han doft och gick före ut genom dörren.
Nisse hade lagt beslag för sig och Bob på bästa bordet å restaurantens öfre frontveranda.
Der suto de nu efter middagen i sitt mätta garçonmajestät och matsmälte till cigarren, kaffet och punschen, hvilken senare Nisse hemtat fram ur sin handkoffert, samt betraktade det växande stimmet inunder sig fågelperspektiviskt.
På vägen uppför skråningen ringlade sig, än tjockare än tunnare, en oafbruten, brokig menniskoström; det fylde sig raskt kring borden å platsen framför restaurationsbyggnaden; ett kaos af rörelser og sorl, öfver hvilket det ljusgröna, solgenomlysta bokhvalfvet slöt sig som en sval och luftig orörlighet.
Plötsligt satte dansmusiken i, – sex falska bleckinstrument; Nisse hoppade till på stolen och ryste, som om han fått sand mellan tänderna.
«Så skulle då också djefvulen .....»
Ett ungt par, som i detsamma kommit upp i verandahörnet, fick mottaga blicken till denna ed, hvilken ju alldeles icke var tillämnad dem annars, – med det resultat, att de blefvo stående samt efter en tyst och generad rådplägning förfogade sig tillbaka utför vindeltrappan igen.
Dansen gick å begge banorna, så att dammet stod upp i den torra luften.
Nisse satt stum och såg ut i stimmet och solskenet med sammanbiten mun och ett mörkt ansigte.
Men så fick han syn på en småvuxen dräng, som dansade polkan med en massiv piga och detta på det gammaldags sättet, att kvinnan ryggar sig, medan mannen skjuter på.
Det gick långs ena sidan af dansbanan, långs den andra, rundt om; paret knuffades hit, knuffades dit af de andra kringhvirflande paren, men seglade stadeliga fram i sin raka kurs mellan alla dessa oroliga böljor.
De sågo icke till höger och icke till venster och hade oigenomträngliga ansigten, som om de fullföljde en tung och oafvislig pligt, pålagd dem af försynen.
Nisse ulkade till så högljudt, att bordslagen inunder honom vredo hufvudena uppåt balkongen, samt grinade med hela synen.
«Hä,» afbröt han sig, tittade stinnt tillbaka på de många ansigtena och slök ett helt glas punsch.
Der hade kommit en danspaus, banorna voro tomma, och uppe å musikestraden stodo messingsinstrumenten allena och blänkte i solskenet.
Alla deltagare, som kunde väntas, tycktes redan vara församlade: vägen ner mot jernvägen låg tom, och å platsen nedanför balkongen såg Nisse Per Larsson och de andra mötesinbjudarne stå i en klunga och jemföra sina fickur.
Då varseblef han från sin upphöjda utsigtspunkt något bjert lysa fram mellan trädstammarne nere vid vägkanten.
Nisse spände ögonen i; det ljusa försvann bakom en bokstam, lyste fram igen, blef borta, – med ens dök det fram och stod midt på vägen.