Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det blefve icke något annat än det yttersta byråkratiska intresse i samhället, och jag kan icke finna att det vore lämpligt, att på denna grund bibehålla vår representations-rätt.
Om jag vore en ovän af Riddarhuset, om jag önskade att adeln skulle uphöra att vara till, då skulle jag vara den förste att yrka bifall till Utsk:s Betänk.
Men nu tror jag att det vore såsom en statsman en gång säde: »le commencemeut de la fin».
Den IB Januari. 55 I afs:de pä förslagets verkställbarhet möta vi många sidor, Jag vill vidröra blott en, nemi. frågan om aflöningen.
Huru skall den ske, oell huru skall den utdebiteras?
Vi veta att åtskilliga ledamöter af vårt Stånd ega millioner, andra deremot noll.
Skall 1111 hvar och en betala efter sin debetsedel, den ene tusental, den andre intet?
Skola ändock alla ega lika rätt vid valet?
Ligger icke deruti en orimlighet?
De öfrige Stånden betala visserligen; men inora PresteSt.
existerar icke en så stor skiljaktighet i afstde på förmögenhetsvilkoren, som hos Adeln.
Inom de andra Stånden, der en sådan skiljaktighet finnes, röstas efter förmögenhet.
Så förhåller det sig med BondeSt..; det finnes någon grund, efter hvilken de skola betala, men detta är icke händelsen hos oss.
Vi veta att R. o. Ad. förr med sig införlifvade krigsbefälet; det var rätt på den tiden R. o Ad. i allmänhet representerade kriget.
Men vi hafva nu på 40 års tid icke haft något krig, och ehuru vi böra vara beredda derpå, hoppas jag att vi icke så snart skola blifva bringade till den olyckliga nödvändigheten att föra krig.
Det finnes ett annat intresse, som vi representera, nemi. jordhniks-intresset.
Jag erinrar i detta fall om att Gr.
Lagerbjelke föreslagit, att äfven de, som vore eller hade varit embetsman, samt tillika egde jord, skulle, under förutsättning att de icke linde tillträde till något annat Stånd, hafva säte och stämma på Riddarhuset.
Med ledning af detta lörslag, föreslog jag i med sig införlifva några ledamöter af så beskaffade jordegare, eller, såsom förslaget lydde: »att. R. o.
Ad ville i sitt Stånd uptnga 15 ledamöter, som äro egare af i mantal satt jord och till ofrälse
Stånd höra, men hvilka, på grund af fullmakt, innehaft elier innehafva tjenst på Rikets Stat.»
Då Konst.Utsk. linderstedt den åsigt, att tre af våra nuvule fyra Stånd böra med sig införlifva sådane ledamöter, som stå utom dessa Stånd, så inser jag icke något skäl, hvarför ej R. o. Ad. skall kunna med sig införlifva några personligheter, hvilka ega med It. o. Ad. gemensamma intressen.
Det är på denna grund som jag, i häudelse af en återremiss, ville yrka att Konst.Utsk. måtte taga i öfvervägande, huruvida icke R. o. Ad. må med sig införlifva ett mindre antal representanter bland innehafvare af fideikoinisser och egare af i mantal satt jord, hvilka till ofrälse Stånd höra, men som på grund af fullmakt innehafva eller förut innehaft tjenst på Rikets Stat; och vågar jag härå anhålla om propos.
Hr Estenberg, Carl Christian, upläste följande:
En lejd, valbar och följaktligen i mer eller mindre mån fal
Adel förespeglas nationen såsom börande föredragas en fri och sjelfständig
Adel, som på fäderneslandets altare otvunget och oegennyttigt offrar sina timliga och andliga förmögenheter, och derunder ingår i den fria och ädla representations-tjensten, som i våra dagar svarar emot den urgamla fria adaliga rusttjensten emot landets fiender.
Det hör till våra tiders bedröfliga tecken, att man anser sig ingen förträffligare bragd kunna åvägabringa, än att sammansvärja sig emot landets Adel.
Vill roan bli ansedd sorn god pa - Den 16 Januari. triot och ett riktigt publicistiskt lejon, så behöfver man blott andas afund, pest och död öfver Adeln.
Den demagogiska fanatismen emot Adeln tror mången folkgunstens tillbedjare vara raka vägen till lyckans tempel, derföre har på sednare tider en icke otvetydig förrädisk anda gjort sig gällande inom sjelfva detta
Hus, så att man t. o. m. här öppet uttalar principer, som gå ut på att utplåna utur vår representation hvarje karaktersdrag af en fri ärftlig
Adel.
Den allmänna valrätten prisas såsom en af mensklighetens oförytter]igaste rättigheter, men historiska och ärfda rättigheter anses af dessa folkgunstens suveränitetsmakare såsom något, hvilket en hvar saklöst må förgripa sig på.
Följe vi dessa principer på spåren i deras utveckling, så gå de snart löst emot eganderätt och samhiillslugn, ty hvem ser icke, att äfven egorätten är ett ärftligt privilegium; och få de revolutionära principerna makt att intränga på det ärftliga anseende!s gebit, så lära de sedermera icke heller skona lif och gods, såsom historien visat att det annorstädes tillgått; då dessa principers slutliga fulländning visat sig blifva ett af de tvenne: anarki eller despolism.
Jag lunnar åt andra, mer vay# iin jag, att utveckla uti detaljerna det orättvisa uti att betunga hela Svenska Adeln med skattebördor för utgörande af ltiksdagskontingeut åt de 70 adeliga representanterne, hvilken oriittvisa ligger deruti, att ingen enda adelsman har någon löneinkomst eller annan afkastning af sitt adelskap, sfi måtte det då vara klart, att der intet är att få, kan ock intet derifrån utgå i skatt.
Vidare måste för sjelfva de föreslagna valens tillvägabringande icke ringa svårigheter upstå till följd af lokala förhållanden, som icke låta sig lätteligen beräkna, och af hvilka det torde bli temligen gifvet, att icke många af de verkligen valda kunde vara i tillfälle att åtaga sig det erbjudna förtroendet.
Och det blefve i sanning ingen lätt sak för adelsmännen, som vanligen lefva rätt spridda, ja stundom alldeles från hvarandra isolerade i landet, att på sina fem fingrar sa väl hafva reda på sina Ståndsbröder, att de kunna utan betänkande afgifva sinn valsedlar.
Det troligaste blefve väl, att, om Utsk:s förslag skulle antagas, hvar och en samvetsgrann valberättigad adelsman holle sig på afstånd från valet, hvilket endast komme att dirigeras af några lycksökare och deras partimän.
För min del fruktar jag att få se en under sådana omina bildad adels-representation.
Måtte jag aldrig uplefva eyi sådan förnedrande degradering för Sveriges Rikes Adel!
Uppå de grunder jag här anfört, får jag ödmjukt föreslå afslag uppå Konst.Utsk:s förslag, samt, i förening dermed propos. derå, att R. o. Ad. för sin del beslutar, det samma förslag af Konst.Utsx. icke måtte blifva hvilande tili ytterligare grundlagsenlig handläggning vid nästa Riksdag.
Det gamla tvistefröt, förändringen af Adelns representationssätt, som, ehuru flere gånger utsadt, dock hittills icke velat upspira, har åter blifvit utkastadt, men som jag hoppas och förmodar, icke med ökad groningskraft.
För att så småningom undergräfva Ståndets anseende och betydenhet
Den 16 Jannari.
&T vill man frånkänna oss den högst vigtiga sjelfskrifvenheten, utan tvifvel i den akt oell mening, att sedan Adeln blifvit stalld på val och bragdt till ett ringa antal af Riksdagsmän, dessa med mera lätthet må kunna underkastas främmande inflytande, hvarigenom troligen skulle befrämjas det redan en gång framställda men fallna förslag, att sammansmälta alla fyra Stånden till en enda kammare, deri farligaste folkrepresentation af alla.
Den som dessutom, i likhet med mig, sätter ett högt värde på denna urgamla och dyrbara rätt att sjelfmant infinna sig och representera vid Riksdaga me, den lärer väl icke heller af någon opartisk domare kunna förtänkas derföre, att lian i det längsta söker att bibehålla densamma.
Adeln kan i afside på eftergifter icke anses stå tillbaka för något af de öfriga Stånden, och såsom styrka för denna upgilt må endast nämnas ett par exempel, nemi. den afstådda rättigheten att uteslutande besitta säterijord samt den att stifta majorater.
Dessa för Adeln af omätlig vigt varande prerogativer hafva, med Ståndets begifvande, uphört, emedan sådant ansågs för det allmänna nyttigt.
Att nu derjemte kasta sjelfskrifvenheten öfver bord och dock bibehålla Ståndsinrättningen, skulle svårligen ifrån samma synpunkt kunna försvaras och vore dessutom, enligt mitt förmenande, att visa en alltför stor likgiltighet för sitt kall samt ett alltför stort misstroende till sin förmåga. R. o.
Ad. skulle, enligt nu framställde förslag, inrättas på val, och de- utvalde ledamöterne betalas för sitt besvär.
Penningen spelar i vår tid en alltför stor roll.
Det ideella får vika för realitetens tunga och tryckande massa. -—
Det var i en aflägsen forntid som sångens och lyrans toner förmådde tämja de vilda djuren och Hilgo stockar och stenar att dansa.
I våra dagar är det silfrets ljufva klang som eger denna trollkraft att tämja den vildaste natur och att lifva det mest förstockade eller stenhårda hjerta.
Allting skall upvägas med penningar.
Aran kastas på den ena vågskålen och man söker upväga henne genom att lägga ett antal blanka silfverpjeser uti den andra.
Är detta antal tillräckligen stort, lyckas understundom försöket.
— Då en väl upfylld och rundad börs framkastas i rörelsen, nedfalla menniskorna genast i stoftet för att egna honom sin dyrkan och glömma t. o. m. i förtjusningens rus icke sällan att efterse huruvida denna börs kari innesluta verkliga» ädla metaller eller om den tilläfventyrs endast är upblåst af kreditens lätt förflygtigade ånga.
I senare fallet varar förtrollningen blott till dess en kraftigare påtryckning uplyser om sanna förhållandet och låter den vackert rundade börsen sammanfalla till ett intet.
— Den som eger hvad han behöfver sträfvar dock att förvärfva ändå mer, och han lastas eller rosas alltefter som han förmår att aftvinga jorden, djuren eller menniskorna det mesta möjliga.
Allmänna tjenster och befattningar af alla slag' upskattas efterj den inkomst de medföra och kommunala updrag„ som icke lemna någon vinst, måste man till en del genom lagens tvång tillförbindas att icke afsäga sig.
Att vid domstolarne sitta i nämnden ansågs fordom för ett hedrande updrag.
Denna aktningsvärda insättning, som är ett vackert aftryck af den stämpel 58 Den 16 Januari. friheten från urminnes tider satt på vårt land och som för den stora massan af allmänheten innebär en stark garanti mot väld och orättvisa, är nu nedsjunken till ett betydelselöst besvär, som hvar och en i möjligaste måtto söker undandraga sig.
— Länder gifvas der man eftersträfvat representantkallet såsom en ganska vinstgifvande inkomstkälla.
— Hela denna egennyttans apotlieos är motbjudande, och minst borde deri deltaga det aktade
Stånd, som framför allt har äran till sitt ögonmärke.
— Då den Romerske medborgaren på ett förtjenst fullt sätt hade upfyllt sitt kall och gagnat Staten, erhöll lian en hederskrans till belöning.
Då de Engelske pärerue infinna sig i Ofverhuset, för att besluta om fäderneslandets lagar och öden, tänka de säkerligen icke på någon annan vedergällning än den som väl upfvllda pligter medföra eller den som folkets i tal eller tryck framställda tacksamhet kan erbjuda.
Ett sådant förfarande är värdigt ett ridderskap och den som eger den betydelsefulla och från fadren arida rättighet som Svenska Ad. nu innehar, den torde hvarken böra nedstiga från sin uphöjda ståndpunkt att alldeles utan annat intresse än sjelfva saken ingripa i fäderneslandets angelägenheter, ej heller betrakta denna dyrbara och afundade rätt såsom en tung börda från hvilken man genom penningens allmakt ifrigt sträfvar att befria sig för att lägga henne på en aflönad arbetares skuldror.
Det vackra och ädla i saken förlorar härigenom sin glaus.
— Förhållandet är olika med dem som icke äga denna högt aktade rätt att sjelfmant taga Statens värf om händer; men eger man den, bör man vara stolt deröfver och icke söka friköpa sig derifrån för att sedermera bekymmerlöst få tillbringa tiden på sina egendomar eller under lustfärder till angenämare trakter än någon upoffring är säkert, men ganska många bland Svenska Ad. ega ännu en förmögenhet som skulle medgifva denna upoffring och om en eller annan ej skulle anse sig i tillfälle att sjelf upfylla sitt kall, kan hati dertill befullmägtiga en annan för hvars tänkesätt han hyser förtroende, hvarigenom också ulmärkta förmågor icke sällan inträdt på Riddarhuset.
För R. o. Ad:s representation genom val, har man egentligen framhållit frenne särskildta orsaker.
Man klagar först och främst öfver för täta ombyten bland Utsk:s-ledamöt.erne af detta Stånd.
Härvid påminnes man ovilkorligen om det träffande i liknelsen om grandet och bjelken.
Hvar och en som setat i Utsk. har säkerligen den erfarenheten alt personalen derstädes äfven bland de valda Stånden är ganska omvexlande.
Åtminstone har jag funnit att inom det Utsk., hvaraf jag har den äran att vara ledamot, nästan ingen session försiggått utan att bland de ofrälse
Stånden en eller flere suppleanter anmälts till inträde för tillfället.
Stundom hafva 3 å i ordinarie ledamöter af samma Stånd varit frånv:de och deras platser fyllde af provisoriskt inkallade suppleanter, men någon gång har äfven inträffat att hela antalet närv:de af något Stånd inskränkt sig till två eller tre.
Om således någon omvexling förmärkes ibland R. o. Ad:s ledamöter i Utskm, bör sådant icke vara klandervärdare än då samma sak i icke obetydlig grad inträffar
Den 16 Jennar i.
Wand de andra Stånden, helst man kan vara temligen säker att hos hvar oell en af detta uplysta Stånds medlemmar nu för tiden finna en någorlunda tillräcklig grad af kunskaper och erfarenhet för att upfylla sitt kall, samt att understundom äfven meddela den vägledning hvaraf en eller annan Utsbs-ledamot kan anse sig vara i behof.
— Man bör härvid icke förgäta att upfostran bland de bättre folkklasserne nu med mera omsorg skötes än förr, samt att ett icke så obetydligt mått af kunskaper erfordras för inträde i Statens tjenst, på hvilken väg som helst.
Den andra anledmn till införande af val ibland oss skulle vara: att derigenom förmå R. o. Ad. att talrikare vid alla tillfällen infinna sig i Ståndets plena.
Man kan med skäl frukta att detta ändamål icke mera upfylldes med de 70 påräknade Riddarhus-medlemmarne än med personalen inom de redan valda Stånden, hvarest understundom saker afgöras med 18 å t?0 röstande.
Så länge Riksdagarne fortgå i 15 å 16 månader lärer väl icke heller någon mensklig makt kunna förmå Ståndens medlemmar att ouphörligt vid alla tillfällen talrikt vara tillstädes.
Vid vigtigare öfverläggningar är man det.
Slutligen framställes äfven såsom skäl till val ibland oss: att R. o. Ad. borde representeras efter samma grundsats som de öfriga Stånden. — mine Hrr!
— Det är naturligt att vid upgörandet af Ridderskapets representation, man i ärftlighets- och sjelfskrifvenhets-principen sökte och äfven fann ett kraftigt stöd för den från urminnes tid i vårt land älskade och vördade Konungamakten, äfvensom ett värn emot folkyrans förvillelser och republikanska sträfvanden, hvilka, huru angenäma de än kunna synas för dem som hoppas att derigenom få makten i sina händer, likväl ännu icke erhållit och som jag lifligt önskar aldrig mätte erhålla någon allmännare genklang i Svenska hjertan.
— Jag yrkar alslag af betänk.
Då jag vid en föreg:de
Riksdag lifligt intresserade mig för antagande af ett förslag, åsyftande 1!. o.
Ad;s utseende genom val, nemi. det af Gr.
Lagerbjelke framställda, anser jag mig äfven skyldig att nämna något om orsakerna, hvarföre jag f. n. icke kan instämma i det förslag, som nu är i fråga.
Lagerbjelkes förslag hade, enl. min upfättning, för det första den öfvervägande förtjensten, att representations-rätten derigenom blef utvidgad, hvadan det bildade en öfvergång till en fullständigare förändring af hela vårt representationsväsende.
Jag förmodade, att en öfvergång till en ny representation icke kunde ske på annat sätt, än att detta Stånd skulle sjelfvaldt samlas till öfverläggningarne, och jag ansåg icke någon svårighet ligga i en upoffring för R. o.
Ad:s sida af sjelfskrifvenheten, då R. o.
Ad. nemi. med sig förenade äfven sådane embetsman, som icke tillhörde Ståndet i följd af sin födsel, men som till följd af sin ställning i samhället hade ganska betydliga intressen att bevaka, de der icke inom något annat Stånd äro representerade.
Det var hufvudsakligen detta, som bestämde mig för att så väl muntligen 60 Den 16 Januari. som i skrift ganska ifrigt försvara det nämnda förslaget.
Men, mine
Hrr, det nu framlagda förslaget har ingen af dessa fördelar.
Långt ifrån att det åsyftar en öfvergång till en ny representation, innefattar det tvertom, enl. mitt förmenande, just ett sätt att konservera den nuv:de.
Det förutsätter icke, såsom det förra förslaget, att den olycksaliga, i alla hänseenden hinderliga och otjenliga fyrdelningen skall uphöra’; det åsyftar icke heller, att med R. o. Ad. förena de samhällsklasser, sorn i hildning och förmögenhet stå närmast R. o. Ad.
Resultatet af detta förslag skulle tvertom, efter min öfvertygelse, kunna blifva ganska olyckligt; det skulle nemi., såsom en talare, Frih. Raab, framställt, kunna leda och med säkerhet leda derhän, att R. o. Ad. kom att utgöra en slags byråkratisk elit-korps, som, långt ifrån att lörsvara R. o. Ad:s intresse såsom adel, fasthellre skulle motarbeta detsamma, hvilket enl. historiens vittnesbörd i grunden alltid varit ett demokratiskt eller anti-royalistiskt intresse.
Jag befarar, att R. o. Ad., sammansatt medelst val, och med den stora likgiltighet, som i detta afs:de visar sig, skulle komma att helt och hållet blifva sammansatt af högre embetsman, styrelse chefer, landshöfdingar o s. v.
Jag har aldrig tvekat, och tvekar ieke heller nu i denna stund, att skänka min sjelfskrifvenhet åt folket; tvertom skulle den dag, jag kunde göra det, vara den största glädjedag jag i politiskt hänseende kunde ega.
Men jag upoffrar den icke för ett sådant förslag, som det närv:de; ty denna upoffring bör vara något annat, än en efterlåtenhet för ett byråkratiskt parti, hvars åsigter jag oftast icke delat och hvars bemödanden för det allmänna jag hittills icke sett krönta med någon större framgång
Jag har nu i korthet uttryckt min åsigt i denna fråga; men jag måste tilliigga, att jag icke kan annat än på det högsta förvåna mig öfver att ett sådant förslag som delta har kunnat hafva sin uprinnelse och vinna understöd inom Stånd, som icke tillhöra R. o. Ad.
Det är detta förbiseende af följderna utaf förslagets resultater, som förvånar mig.
Jag fruktar visserligen icke att förslaget här skall blifva antaget, emedan jag dels sett. att i Konst.Utsk. icke mer än en ledamot af R. o.
Ad. antagit det, och dels finner att pluraliteten af Ståndet icke är böjdt för att bortskänka möjligheten af att erhålla en fullständig representations-förändring.
Jag önskar att R. o. Ad. måtte få bibehålla det anseende, som Ståndet vid flere tillfällen rättvist, förvärfvat sig och som det i historien eger, det anseende nemi., att R. o. Ad. kämpat såsom män för folkets väl, både på slagfältet och i representant-kammaren.
Dessa män glömmas icke, och äfven om de ej tillhöra den sednare historien, innebär det åtminstone en möjlighet att sådana tider kunna återkomma, då R o. Ad. just genom sin talrikhet blir för Svenska friheten och Svenska folket af vigt.
Men, mine Hrr, dessa tider kunna icke återkomma om vi besluta att borttaga representationsrätten för 800 adelsmän, hvilka kunna komma till
Riksdagarna för att försvara folkets rättigheter, och i stället öfverlåta denna rätt på 70 personer, utsedda i valkretsar, der valen kunna bestämmas genom ett parti.
Det är ur denna synpunkt, som jag på det högsta för - Den 16 Januari. 61 vånar mig öfver, att de demokratiska Ständen kunnat ett enda ögonblick sätta i fråga antagandet af detta förslag.
Jag röstar för dess förkastande.
Den fråga, som nu utgör föremål för It. o.
Ad:s öfverläggning, anser jag ega en dubbel hög och stor vigt, nemi. i afs:de ä det intresse den har, dels för fäderneslandet, dels specielt för detta Stånd; ty att detta är en ingredierande del af det lörra är ett axiom, för hvars bevisning jag icke anser några ord behöfva spillas.
Ehuru jag visserligen, i likhet med mången, hade önskat, att de förbättringar, sorn möjligen kunna anses nödiga i It. o. Adis representations-sätt, hade utgått från detta hus, så och då sådana icke egt rum, och vi nu ega att yttra oss olver inom Konst.Utsk. upgjordt förslag, hvilket Utsk. är sammansatt af ledamöter såväl från vårt eget som från öfriga Stånd, de der sednare, enl. mitt förmenande, egentligen ieke hafva någonting att bestyra med ifrågavide reform, är jag dock af den tanke, att om förslaget är godt och nyttigt för R. o. Adis fortfarande bestånd, såsom ett af de fyra RiksStånd, som böra försäkra fosterlandet om dess sjelfbestånd, så vill jag gerna förbise uphofvet dertill, och icke, såsom jag nyss hörde en värd talare göra, hardt bedöma detta uphof, utan jag inskränker mig blott att på det bestämdaste förklara, det hela förslaget uteslutande beror på R. o.
Men, mine Hrr, jag yttrade i början af mitt anförande, att jag är djupt genomträngd af frågans vigt, och då måste äfven ovilkorligen höra till dess utredande, att noga pröfva, huruvida den föreslagna reformen är behöflig eller icke.
För att verkställa en sådan undersökning med det allvar och den ärlighet, som oss egnar, bör man i främsta rummet känna de motiver, som föranledt en ledamot af BorgareSt. att väcka motion om förändring i vårt Stånds representations-sätt.
Konst.Utsk. har i sitt Betänk, blott autydt, att en sådan motion varit anlednm till det steg Utsk. tagit.
Jag känner icke innehållet af denna motion, och således icke heller de motiver, som föranledt förslagets framläggande, och hvilka motiver måste hafva varit af en ganska stor vigt.
Jag beklagar detta upriktigt, ty möjligen kunna dessa motiver vara sådana, att de äfven inverkat på mina åsigter.
Emellertid, och för att framställa min tanke angide reformens behöflighet, måste jag hålla mig dels till de motiver, som Konst.Utsk. sjelft anfört, och dels till mångfaldiga andra, som icke blifvit omnämnda i Utskis Betänk., men som vi fått förnimma i tryck, i skrift, i tal på alla möjliga håll mot vårt Stånd och mot siittet för utöfvandet af dess representation; med ett ord, mot alla våra tillgöranden.
Konst.Utsk. har af en prisvärd skonsamhet uteslutit de skäl, som föranledt dess Betänk.
Då jag nu har ordet tager jag mig friheten att anföra de gravamina, såvidt de kommit till min kännedom, som dels i allmänhet, dels specielt i Utskis förslag begagnats mot vårt Stånd.
Det första, som faller mig i ögonen, är ordet sjelfskrifvenhet.
Denna sjelf skrifvenhet liknar skylten på dessa bodar, der ingenting finnes af allt hvad skylten lofvar.
Sjelfskrifvenheten i och för sig sjelf inne - €2 Den 16 Januari. bär alldeles icke den ringaste förebråelse; den utgör vår lagliga rätt att representera; men vanligtvis begagnas denna rätt och kan icke annorlunda begagnas än vid utöfningen, Denna utöfning sker hos oss på grund af arf, enl. den ordning, sora Grundlagen föreskrifver.
Att representations rätt äfven inom andra Stånd tillkommer på samma sätt, t. ex. inom BondeSt., då en bonde ärfver sin hemmansdel och på sådan grund blir sjelfskrifven representant, h. e. elektor, derom talas intet; utan hela skillnaden ligger i sättet för rättighetens utöfning.
Jag tror således, att förebråelsen ang:de vår sjelfskrifvenhet icke utgör något skäl för oss att ingå på något slags förändring.
Dernäst förebrås oss, att denna sjelfskrifvenhet och det sätt, på hvilket B. o. Ad. till följd deraf representerar, skulle innebära en stor svårighet för ledamöterna inom detta Stånd att ega de kapaciteter, eller, för att uttrycka mig sorn tonen nu är, att de icke kunna vara väl skickade för statsvärf.
Afven detta har jag noga betänkt, men icke kunnat inse hvaruti olikheten i detta fäll skulle bestå, i jemförelse med de valda Stånden.
Under de Riksdagar jag öfverlefvat, har jag nemi. icke kunnat öfvertyga mig om att de andra Ståndens representanter egt en så öfvervägande statsmanna-skicklighet, att detta skäl borde föra oss på tanken af en reform.
Det är väl möjligt att så är, men då måste man mera tillskrifva det en tillfällighet, än att det skulle ligga i sakens natur.
Man har äfven förebrått oss, att vi skulle likna nära nog en petrifikation af den hårdaste konservatism; att vi skulle vara otillgängliga, omöjliga för hvarje framsteg, hvarje förbättring, hvarje liberalt framåtskridande i statslifvet.
Jag tror icke att vi gjort oss skyldiga till denna förebråelse.