Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skuggornas fördjupande och stillaståendet mellan två världar lockade och drog tanken, man stod på gränsen till något nytt och kufvades af det okändas allvar, hvilket tangerat en dag ut och dag in på dessa däcksplankor.
Som aldrig förr samlades också intresset i kväll kring henne, för hvilken den mörka landmassan därborta betydde så mycket mer än för någon annan i kotteriet.
– Känner herrarne fröken Niefelts förhållanden närmare? sade en helt diskret och lutade sig fram.
De andra lutade sig också fram för att höra, de hade till hälften kännedom om den unga damens pikanta öde, hon gjorde icke den minsta hemlighet af sin resas mål, och hennes liffulla person hade gifvit färg åt den långa färden.
Hon ägde en förmåga att skifta väsen, en abandon som – – ! och ögonen – när hon ville – hur gammal kunde hon vara!?
– Åh – hon är ingen dufunge, men vet ni hvem fästmannen egentligen är och hvem hon är?
Hemma känner man ganska väl till henne.
Familjen gammal småadel – en af de där som generation efter generation aldrig rört sig utom några få uppsvenska landskap – aldrig tycks ha haft försänkningar eller intressen, eller hvad jag skall kalla det, utom sträckan Västerås-Stockholm.
Det är kändt hur – ja herrarna vet:
Sverige åt svenskarna ... och Stockholm absolut världens medelpunkt! ...
Men pappa Niefelt var en konstig fyr – i grunden äkta aristokratiska despottag, fast han prompt ville hysa demokratiska sympatier ... låg hett i 66 vid representationseländet; det var något forceradt hos karlen, jag minns honom godt – som riksdagstalare bland annat ...
Modern var af utländsk extraktion ... inte ett öre pängar – och när föräldrarna dogo, måste flickan ge lektioner ... eller om hon kom på en bank i Stockholm – alltnog: hon drogs in i »folkvänliga» kretsar, »unga Sverige», ni vet, kom med på arbetarföreningar och slikt och summan är, att hon blef kär i en – grufarbetare.
– Grufarbetare?!
– Jag skall kanske modifiera det litet: en grufarbetares son; karlen ansågs ha stora anlag för bildhuggeri eller målning och fick visst åtskillig utbildning, men har icke förthy tillbringat en stor del af sitt lif uppe i Bergslagsgrufvorna och slutade med att afvika till Amerika.
– Och nu reser hon efter?!
– Nu reser hon efter.
Det hela är vansinne, men familjen hjälper väl hem henne, då hon tröttnat på leken.
Under dessa lågmälda ord hade det ljusnat sällsamt öfver hafvet.
Som på ett gifvet tecken skildes de rastlösa skyarna åt likt teaterväggar – sjönko mot synranden – och aftäckte den gula fullmånen i cirkelrund glans högt högt på en djupblå sammetsbotten.
Hela sjön glimmade med ens silfverhvit, det blef ljus öfver horisonten, ljus öfver däcken, och ur det sus och stön och brak och surr, ur alla de obeskrifbara ljud och allt det sorl, som utgick från detta vidunder i hvila – sköt upp ett raketlikt rop någonstädes ifrån:
– Frihetsgudinnan!
Hon syns.
Inom en minut hängde relingarna fulla af skådelystna.
På fördäck knuffades smutsiga armar om plats, folk därframme gapade stort och dumt, men bakom lyste blickar, skarpa af tankar, och sorgsna ögon sögo sig drömmande fast vid det skummande månvattnet, och öfver deras hufvud skyndade fina lätta fötter – diamantringar blixtrade till mot den tjärade båtkanten – äfven amerikanskorna glömde östervärlden ...
Louise Niefelt stod akterut, litet afskild från andra, hon stod tyst, skådande, hennes ögon glänste, hennes ansikte glödde.
Hon såg den blåaktiga bronsstoden, en dimfigur med svaga konturer, armens fria sving, den tända, mattröda facklans stolta resning ...
Åh Amerika – frihetslandet!
Hur ofta hade hon icke föreställt sig detta ögonblick, och nu var det där – ofattligt!
Hur allting med ens intog sin rätta plats: stort blef stort, smått blef smått.
Louise Niefelt hade förmåga att lefva ett dylikt känslofullt moment.
De stora eldsrunorna i hennes själ gledo ur sitt sammanhang med allt det kaotiska, som bildar själ ... hon liksom urskilde sitt särmärke bland millionsjälarna och förstod att njuta sig själf.
Den gränslösa nattliga rymden, skälfvande af hemlighetsfull silfverblå trånad ... böljornas eviga strömmande – tungt af brus – gnistrande af ett ljus, som aldrig lät sig fångas – sugas upp fullt – allt smälte samman med de tusendes öden, hvilka som hon gingo att söka ett nytt lif.
– Det vinkade därute i den fradgande glansen, det förborgade; – bubblade upp som hvita, tysta skepnader ur hafsblått skum – bröt mot skrofvet som darrande suckar ...
Stort var att tänka på dessa landsflyktiga hjärtan, som slogo fortare, dessa ögon som tårades af obestämdt hopp inför den vinkande trolska symbolen ...
Hvad gjorde väl att den var grotesk, allt för påtaglig, det låg ju röda slöjor af löften öfver jättinnans lemmar – ljusröda – fladdrande – magiska ...
Men störst var dock att veta, att hon, Louise Niefelt, icke var som någon annan utan var en själ för sig bland alla, som veta och mena och vilja och tro på jorden.
Förskräcklig var den röran!
Men hon kunde se på alltsammans och le, ty som hon visste och ville dock ingen i grund och botten.
Svindlande ungt var att lyftas så fritt ur skalet af sitt själf.
Nog famlade och syftade de flesta åt ungefär detsamma, men ingen förstod det så nära, så egendomligt som hon.
Förstod hvad det var att lefva.
Man tycker sig åldrad – oförmögen att fasthålla lifskänslan – det kommer och går, blir aldrig bofast.
Bara nya impulser!
Impulsen är allt.
Den är det man stäckar därhemma.
För trångt, för nyktert, för bundet ...
Ja – hon var en ideel natur, kanske föga rustad för det praktiska landet där framför.
Men hon kände en hemlighet, en glittrande hemlighet ... hon måste ofta le åt människorna, där de irrade omkring med sina anleten mot jorden.
Hon visste, att tron uträttar märkliga ting.
Det är något faktiskt vid detta ... om hon kunde tala om de tusen små upplefvanden, då mystiska inflytanden afgjordt ...
Hon vet det.
Hon är icke det minsta rädd att kasta sig handlöst ut, blott och bar, offra sig, gifva sig till det hennes själ omfattar.
Ty något, någon – hvem det nu är – skall löna hennes offer med seger ...
Bevars pröfningar – ja gärna tusen – hvad hade hon icke gjort sig beredd på allt?!
Löjligheter t. o. m., som aldrig komme att inträffa.
Men när hon minst anade det, när hon var som djupast nere ... då slog hennes timma ...
En vacker dag, en kväll som denna skulle hon återvända – på första klass – elegant klädd – där – vid hennes hvilstol – skulle Tore stå – med vårdade mustacher – litet fårad – men nobel och värdig i hållningen – klädd solidt, enkelt men dyrbart – och de skulle le mot hvarandra – lugnt, litet öfverlägset – ty hvad ägde icke de af erfarenhet mot de andra – men allt var nu förbi, nu voro de lyckliga, nu kunde de njuta, njuta sitt hela långa lif – och så var sagan slut.
Hon stod saligt ensam på det bullrande däcket och smålog åt sig själf och åt dessa fantasier.
Men de försvunno ingalunda för detta skratt, de växte till dödligt allvar.
Icke det minsta tvifvel om att de skulle lyckas, Tore och hon.
Hvem i all världen har hört talas om något så vidunderligt som att kämpa en årslång, trofast, energisk kamp – och så ändock misslyckas? det finns en inre logik i tingen.
Åh Amerika – du min längtans land – dig som jag hemligt trått efter hela mitt lif – var hälsadt!
Tillfredsställda, mättade tankar utan namn, utan form, endast färgade i svagt rödt, lekte i hennes själ.
– Fröken Niefelt, sade plötsligt en röst.
Tätt bredvid henne i den blida måndagern stod en ung finne, bosatt i västern, och som visat henne mycken uppmärksamhet under resan.
Mellan dem hade uppstått en viss förtrolighet på gränsen till sentimentalitet, fostrad af tankeutbyten och små intima tjänster under långa, skumma kvällar på ett ändlöst haf.
Hon såg nu på honom, och han såg på henne litet forskande, såg på det luftiga hårburret under mössans lätta blå och på det ännu ungdomsrunda ansiktet, som dock ägde en gammal släkts utmäjslade drag.
– Det uttryckte spänning och något af ett stort ögonblicks febrila, sväfvande glädje.
– Fröken Niefelt, upprepade han lågt – är ni säker på att er fästman möter er här i Newyork?
Han ingrep icke störande i hennes tankegång; äfven om han varit en annan än den, han var, hade det ej anfäktat henne.
Hon var i denna stund en ensam själ, enig med sig själf, fri, öfverskådande och dock utom allt.
Intet och ingen var henne främmande.
– Inte alls, sade hon öppet, jag har inte hört ett dugg från honom på flera månader – jag skref, jag telegraferade – intet svar – på något sätt har han hindrats att svara.
– Men min kära fröken –
– Det gör ingenting alls, afbröt hon litet häftigt och lutade sin varma kind mot tältstången – om han fått telegrammet, så kommer han – det har han förresten, för jag har ingen avis fått – och om han inte kan komma, så söker jag upp honom, och om han är död, så vill jag dö.
Den unge mannen log icke, som man kunnat vänta, åt detta flickutbrott.
Han stod och såg rakt framför sig, till en liten del generad men otvifvelaktigt gripen af något äkta – kanske af det bisarra i hela belägenheten.
Louise slöt ögonen, hennes sista ord voro starkare än den känsla, de skulle tolka.
Men hon erfor en obestämd retlighet.
– Det finns en annan version, fröken – kom det sakta.
– Såå – nåå?
– Åhnej, slog han om – det få vi inte tro.
– Ni menar förstås, att han rymt sin väg för att slippa mig, sade hon med sin vanliga superba oförbehållsamhet.
– Ja, ser ni, det tjänar inte det minsta till att tala om det med någon som inte känner Tore – han är trofast som en stor, stor brunögd newfoundlandshund, det är just hvad han är.
Hon var så van vid att människor alltid förstodo henne så, som hon ville förstås – eller hon trodde åtminstone beständigt att så var, däraf kom hennes abandon.
Mannen tänkte förresten icke stort på detta, han ville in på något annat och ansåg, att öfverdrifven finkänslighet icke var till hennes bästa just nu.
– Hör fröken Niefelt, sade han en smula kallt brutalt för att döda hvarje aning om förlägenhet – har inte er fästman varit arbetare?
– Jo visst, det är ju det jag är förtjust öfver – tänk på hur sundt det är att olika raser gifta sig med hvarandra.
Han undrade öfver denna fullkomliga öppenhet.
– Ja men, hur tror ni att det –
Hon utbrast kraftigt:
– Man skall aldrig handla då, aldrig ge sig själf, bara tala och braska om sina frisinnade tendenser! – hu, jag är så led på alla ord och fraser därhemma – och ingen som skulle våga sätta in tiondelen af sitt lillfinger på sina meningar.
Finnen svarade icke.
Slutligen litet gäckande:
– Ja man är förskräckligt »folklig» i Skandinavien nu för tiden.
– Det blåser en härlig vind, ja, men hvem gör något mer än pratar och skrifver?
Det är det Ada Lennartson jämt predikar om – ja ni känner till Ada Lennartson förstås?
– Namnet bekant – hon hör till det »unga Sverige» eller hur?
Niefelt fattade sarkasmen och det stegrade värmen i hennes lofsång.
– Ah, hon är härlig, hon är den styfvaste af alla – det blir en sådan helhet, en sådan mening med lifvet i det hon skrifver – får inte bara vara ord, handling är hvad tiden kräfver.
Och det får ni väl medge, att för att främja det stora målet finns ingenting så verksamt som att vi – kulturmänniskor sedan århundraden tillbaka – vi alstra ett nytt släkte tillsammans med – med annat blod.
Hon blef röd och trasslade in sig.
Naturligheten föll sig lättare i tankar än i ord.
Den unge mannen var taktfullt döf och blind.
– Tja – det stora målet – det är väl inte så godt att veta hvad det är.
– Jaså – Louise hade nu fullt repat sig är ni af den ullen – ja vet ni, då lönar det inte alls att vi tala.
– Fröken är stark i trona.
– Nej, men snälla ni – inte kan någon i grunden tycka annat – det är ju så solklart.
Finnen stod retsamt lugn.
– Och fröken Lennartson själf, hvad gör hon?
– Hvad hon gör?!
Utan henne hade vi kanske aldrig förstått det här nya så fullt – hon har väl gjort nog då.
För min del vet jag att utan henne hade jag aldrig fått mod – men jag har känt, att man bärs af en idé, när man vet att den är äkta.
Reskamraten stod stödd med ryggen mot relingen och slog sakta tankspridt öfver handen med en tågstump.
Hela hållningen uttryckte reservation.
Plötsligt sade han i låg ton:
– Ni vet inte alls hvad ni kan komma att gå igenom, fröken – er fästman står sådant bättre.
Det stack henne, när andra betonade rasskillnaden mellan henne och den man, hon valt.
– Jag är beredd på arbete – svält – är det något mer?
Förödmjukelse slipper jag då, det är Gud ske lof bara han och jag.
– Det där är ju bara ord för er – inte vet ni hur svält käns, kära fröken – det är ju förresten inte sagdt ni precis behöfver svälta, men ser ni det förskräckliga härute är, att allting kan hända.
Det låg något torrt – faktiskt i hans ton.
För en enda sekund såg hon ned i ett skrämmande, nattsvart djup.
Hennes segervissa jag kröp åter in i sitt skal, hon kände sin ensamhet, emedan hennes själ ej längre var ensam och fri.
Kände sig som en stackars människa, som gått vill från hvad andra människor veta och vilja och tycka och tänka.
Men hon svarade tappert:
– Åh skulle man alltid tänka så, hvad vågade man då i världen?
Och hon kände jublande, att orden voro befriande sanna.
Långt efter det han gått, stod hon kvar och stirrade på vattenytan.
Nu tänkte hon på Tore.
Någon stark personlig längtan erfor hon icke, men det var ingenting att oroa sig för.
Ofta under föregående skilsmässor hade hon känt samma underliga passivitet, som följts af lika stor berusning i återseendets stund.
Följande förmiddag befann sig fröken Niefelt sittande på en koffert i Newyorks förfärliga tullbarack, där mångtusen människor, upplösta af värme, trängdes under förvirrade rörelser och brådskande rop.
En dröm det hela – satt hon verkligen i en annan världsdel?!
Och inte en aning om hvar hon skulle hamna i natt!
Hettan var olidlig.
Genom de stora fönstren under taket brände septembersolen smälthet in och luften var varmfuktig.
Herrarne hade försvunnit för att uppleta en tulltjänsteman.
Hon var glad att vara af med dem.
På båten i dag hade det legat något främmande, något mystiskt öfver dem alla.
En hade till och med i en tête a tête lyckönskat henne till att äga pengar – så att hon kunde taga sig tillbaka hem om så vore!
Oförskämdt – men hon skulle akta sig att vara så öppen en annan gång.
Förresten löjligt att göra ett så stort nummer af saken.
Hvarannan människa reste ju till Amerika numera ...
Men tiden skred och hjärnan slappnade – liksom tömdes.
Hennes ansikte sved som uppbrändt, och dammet yrde omkring och förstörde kappa, hatt och handskar.
Hon fortfor att blicka drömlikt ut öfver den krälande, larmande massan, scenen syntes snart bekant och van – hade icke rent af hela hennes lif förflutit i denna miljö?
Koffertar som vräktes, slängdes, öppnades och smäldes igen, folk som ropade och sprang – rädda och befallande om hvarandra ... och lemonadförsäljarna med sina härliga ishinkar! – de skreko så gällt.
Gud så törstig hon var – om hon tordes – men hon blef sittande med vidöppna ögon och en dvallik tyngd i hjärnan – som spikad på det kullriga koffertlocket.
Någonting började gnaga och gnaga – en oro – vidgades en sekund till fasa men löstes upp i virrigt fladder – hvad gjorde hon här, hvem sökte hon?
I hennes tomma hjärna ljöd ett namn med den ojordiska, dödskalla klang man hör i drömmen – kommande oändligt långt bortifrån.
Tore Hultman, Tore Hultman ringde det – o fasa hur okändt, otryggt ...
Med händerna i rockfickan och hatten på sned kom en man gående uppför gången långt borta.
Han såg sig spanande omkring och fortsatte sin vaggande gång.
Louise Niefelt vaknade plötsligt, blodet kom strömmande friskt genom hennes domnade kropp – hvad han påminde –
– Tore – gaf hon sig till att ropa besinningslöst.
Mannen studsade, svepte in henne och omgifningen i en frånvarande blick ur insjunkna ögon och fortsatte därpå att skrida framåt.
Ett misstag naturligtvis – hon såg att det icke var Tore.
Hon följde honom med ögonen långt ned, där han vände om, kom tillbaka, alltjämt sökande.
Då grep henne en visshet, som spred nervös iskyla öfver kroppen, ända ut i fingerspetsarna.
Hon riktade stadigt sin kikare på mannen – det var han.
– Tore, Tore.
Han tvärstannade öppnade ögonen stort en sekund – och så hoppade han öfver koffertar och knyten och småbarn, slog omkull askar och korgar ...
Ett evighetslångt ögonblick – så kände hon i förvirring hans andedräkt, lukten af hans kläder, hans skägg och hörde hans stämma, som sväfvade på målet:
– Åh, var det du – välkommen Puttan – är du frisk?
En djup frid, en fullkomlig glädje, ett stort mod sänkte sig ned i hennes själ.
Hennes öde länkade sig ju påtagligt som i ett äfventyr!
Gud var med henne – Gud fanns – tack o Gud!
Och hon grät, grät våldsamt.
Och då visste hon, hur klen hennes tro egentligen varit.
– Gråt inte, åh gråt inte.
– Det är bara glädje – jag är så glad Jag kände inte igen dig.
– Kände du inte igen mig?
– Nej, jag kände inte igen dig, – hon såg upp blygt.
Han stod lutad lätt öfver henne med en innerlig, svårmodig blick och darrande ansiktsmuskler?
Hans leende var en smula besväradt.
Store Gud – detta Tore Hultman!
Ögonen lågo djupt in i hålorna, ansiktet var utmärgladt, det askblonda stubbskägget sträft.
En viss förlägenhet smög öfver dem båda, och de bröto ut i orediga, brutna meningar, som de icke fäste stor vikt vid.
– Hur kom du hit?
Fick du telegrammet.
– Ja nyligen, på långa omvägar, jag har varit sjuk.
– Har du varit sjuk – åh så sjuk du ser ut – är du bra nu?
– Ja vars – är flickan min bra?
Jag kröp under repet in hit – jag begriper inte att polisen inte tog mig ... för annars hade jag aldrig kommit hit.
Hela sta’n trodde att ni gått till botten.
Det blef till en sådan frisk verklighet.
– Åh vi ha mått som prinsar.
– Tore – du är inte glad, att jag kommit!
– Jo, det är bara så konstigt alltsammans – jag känner mig så underlig.
– Jag har pengar, Tore du!
Han visste icke riktigt, hur han skulle taga det.
– Har du pengar? sade han generad – ja, det var bra, för jag har rakt inga.
Det visste hon ju, men det var ändå obehagligt.
– Hon tvingade sig att säga raskt, kamratlikt:
– Usch, jag har mycket pengar – gissa.
Han såg misstrogen ut.
– Hundra kronor kanske.
– Åh, mycket mer.
– Säg då.
– Tvåhundra dollars!
Med ens kom det något så ljust öfver honom, att Louise drog på munnen – ett sådant barn!
Men det var ändå underligt beklämdt, och hvarför var han så hemskt illa klädd.
– Nu måste vi härifrån, ropade Tore muntert handlingslysten.
Hans hållning hade blifvit manligare, bestämdare, det kom fart i rörelserna.
Som han aflägsnat sig för att få fatt i en tullsnok, stod plötsligt finnen där andfådd och upphettad.
– Stackars lilla fröken.
– Min fästman är här – afbröt hon och blef alldeles röd, ty hon var i dödlig ångest för att ingeniören skulle få se Tores grofva yllekavaj och tarfliga filthatt – och därtill en högst tvifvelaktig krage ...
Hennes reskamrat förvånades.
– Är han?! – jag gratulerar ...
Ja, kanske få vi säga farväl då fröken, tillade han tveksamt – men bör inte fröken ta in på vårt hotell i alla fall?
– Min fästman hjälper mig naturligtvis tillrätta, sade Louise brådskande – tack för godt sällskap – vi träffas nog härute någon gång, lade hon till för att göra det mer afrundadt – och – hälsa de andra så mycket, vi gå genast.
Han hade tårar af rörelse i ögonen, och han svarade blott på hennes första ord.
– Det är inte sagdt, fröken – Amerika är så stort – måtte det gå er väl, håll bara modet uppe!
Han tryckte betydelsefullt hennes hand och gick.
Hon var fri.
– O, hvilken blandlera vi äro gjorda af – ironiserade hon, sedan hon icke längre behöfde frukta dessa välklädda, rangerade herremän ...
Och nu bort från allt gammalt, så långt bort, att det aldrig mer kan nå mig !
– Tore, nu trampar jag nya världens mark just nu – är det icke underbart! sade hon en timme därefter och satte högtidligt foten utom tullhuset i skälfvande solljus.
Han hade blifvit sig mer lik, hennes Tore, såg redan friskare ut.
Var det icke det hon visste? utan henne var han hvarken det ena eller det andra.
De gingo en hamngata fram, just lik vanliga belastade, bråkiga hamngator.
Tore hade af en herre med galonerad mössa, och som »af en händelse» haft kortet på sig, fått adressen på ett »familjehotell».
Rekommendation fordrades ju för det stället, men han var nu en människa, som såg hvad folk gick för etc.
Ett litet smalt tegelhus med gröna luckor på en tvärgata befanns svara mot adressen.
Dörren till den marmorerade trappan stod öppen, de gingo genom ett stycke mattlagd korridor till en annan öppen dörr, som ledde till ett trångt, skumt rum, möbleradt med sjaskig, sliten elegans.
En herre i frack och hvit halsduk och ett spädt fruntimmer, iklädt en frasande massa skärt linong med hvita spetsar reste sig långsamt från sina poserande ställningar i fåtöljer och sågo frågande ut.
Louise, som ansett sig lika hemmastadd i språket som en inföding, öfverlämnade saken, när det gällde, till Tores stammande tunga.
Under tiden iakttogos de skarpt, som om de utstått ett polisförhör.
– Tja – sade herrn slutligen högdraget och stödde armbågen teatraliskt mot kaminhyllan – vi ha händelsevis två rum lediga, det ha vi – me-en damen och herrn äro således icke gifta ...
Jag skall säga er min herre, att det här är ett synnerligen respektabelt ställe.
Louise kände sig skrattlysten, men Tore blef arg.
– Jaså – jaha, men det är inte tillräckligt respektabelt för europeiskt folk, utfor han blindt och retade sig öfver, att han icke kunde finna något mer dräpande – adjö min herre.
Detta stötte på intet sätt den frackklädde.
Han vidrörde Tores arm och sade, när han såg att det var allvar, med den öppenhjärtigaste min, godmodig, nästan skämtande:
– Min bäste herre – tror ni inte jag ser, hvad folk går för, jag såg genast, att ni var en gentleman ... och min hustru är förtjust i damen ... vi ska komma förträffligt öfverens ...
Missis Smith – en storartad gest – var god och visa våra unga vänner de rum, vi kunna undvara.
Tore surade visserligen fortfarande, men Louise följde beundrande lilla fru Smiths fraicha volanger, där de sväfvade uppför trappan till ett rum, som var så pass stort, att jämte den enorma dubbelsängen damernas båda personer fingo nätt och jämt plats.
En viss reserverad tvekan ... då visade det sig mycket fort, att alla rummen stodo till disposition.
De voro emellertid af samma beskaffenhet, och plädremmen och handväskan placerades slutligen undergifvet på den väldiga resårmadrassen.
Tore valde åt sig ett liknande bås, och medan han sprang tillbaka efter kofferten, tog Louise ett bad i det propra badrummet, som tjänade samtliga sofgemak till tvättanstalt.
Sedan gick hon ned i förmaket – tomt – öde.
Hon sjönk yr i hufvudet samman i en af de trådslitna emmorna, och var ur stånd att känna någonting utom en egendomlig afsmak för att vara ensam.
Rummets enda fönster vette åt en asfaltlagd gård af en rymlig lårs storlek och svart och tom.
Genom portièren såg hon in i ett tarfligare rum, där fru Smith i full rosenröd stass genast resolut slagit sig ned vid symaskinen.
Louise hade, då hon gick ned, sett herr Smith sitta helt hvardaglig i skjortärmarna på trappan och röka pipa.
Tore och hon voro synbarligen enda fångsten för dagen i detta familjehotell med » hemkomfort».
Hem – ja det väckte ingen vidare genklang – ännu åtminstone.
Så mycket tråkigt sista tiden – bråk och småkäx – åhja – låt det vara glömdt.
I alla lifsens dagar hade tillvaron smulat sönder sig, bara man sökt gripa om den litet kraftigt som blodfullt ungt folk.
Blifvit till något smått fnaskigt – oäkta.
– Så var lusten borta ...
Saken tog emellertid upp sig, när hon bestämde resan på allvar.
Då fick man en ton af aktning – som om hon redan tillhört detta okända, ovanliga, hvilket alltid har respekt med sig ...
Herre Gud ja ... så naivt, så utslitet man såg på saker och ting hemma i familjen!
Och ändå sutto de där och målade lönligen ut för sig allt det guld, hon skulle komma åt härute!
Ja ha.
Hon slöt ögonen.
Den där tröttheten i hjärnan – hvad hon sträfvat emot den.
Folk trodde alltid, därför att hon var så liflig ... åhja – det var ofta nog forceradt.
Det var något hon ville ... en strid mellan instinkt och vilja.
Hade varit för mycket kultur i släkten.
Hon hade väl fått i blodet, hon ock, den där moderna ärftliga tröttheten ... genom modern kom litet nytt in men ...
Det gnatet och gnället för pengar – fast man satt där med sina vissa inkomster! ...