Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Informatorn i huset, Kandidaten Jäppsell, lemnade likväl sedan sin plats åt Assessorn. – Assessor Trög tar ju intet bränvin, frågade Baron, liksom han varit förvissad at Uno ej kunde göra det.
Uno tog likväl stundom, och önskade just nu at få en aptit-sup, men nu kunde han svårligen begära, utan satte sig ändå jemte Kandidaten, vid sit bord.
Risqvist! ropade Baron til lakejen, och såg åt lilla bordet, sätt fram glas åt herrarne der, och slå uti vin.
Betjenten tog åt buteljen som stod framför Baronen.
Å nej! sade han sagta med missnöjd mine, den buteljen som står der borta i fönstret! ser ni intet, at det här är gula lacket?
Uno märkte alt detta, men sade naturligtvis intet, utan höll sit sämre röda vin til goda, och betraktade med förundran de Sfinxer och Satirer, som voro målade på väggarne, så naturligt gjorde, at icke ens en bonde kunnat misstaga sig om deras kön, samt, den moderna inrättning
Baron låtit göra på ena väggen, nämligen en lucka, hvarigenom maten instacks.
Nog trodde Uno at detta var för at directe få den varm ifrån köket, men då Kandidaten underrättade honom, at detta just var beläget på andra sidan om Salongen, kunde han ej rätt förstå nyttan deraf.
Snart vändes likväl hans upmärksamhet på mera interessanta ämnen.
Conversationen vid stora bordet hade hittils varit om hvarjehanda allmänna saker, men nu kom Friherrinnans lilla mops at utgöra ämnet.
Hon berättade huru tänkande han var, och hur han en gång alldeles som en menniska stått en half time och krafsat på dörren, för at komma ut i et angeläget ärende.
– – Herre Gu! ropade Fru Skral, förvånad öfver så mycket förstånd hos en hund.
Uno, hos hvilken den stora hunden ställt sig, liksom för at räkna de bitar han förtärde, tyckte sig icke finna samma menniskoförstånd hos honom, emedan han på flerfaldigt sätt besvärade dem som sutto nära.
Dörrarna öpnades och bålen bars in, Baron tog befattningen dermed och rörde flitigt med slefven, at sockret skulle smälta, smakade litet, fann den lagom söt, och glasen buros omkring.
Hvarjehanda roliga skålar hade redan blifvit druckna och, Fröken Odalsvärd slutat sin sång, då Baron, med sin vanliga munterhet, proponerade en skål för Bruks-Patroner, nemligen:
Grufvornas undergång och Hamrarnes fall.
Patron Skral, som minst 20 gånger hört denna bergsmanna skål, skrattade af alla krafter åt det qvicka deri, och uprepade den åt sin granne, hvilken äfven skrattade, och så gick den laget omkring; endast den gamla Bruks- Patron Frycksdal begrep ej meningen deraf.
– Får den här conjuncturn stå, sade han, så lär det väl gå på det sättet, och vi bli tiggare allesammans; men det är naturligt, så länge utlänningen får föreskrifva oss lagar, som är vårt eget fel.
Utlänningen skall ta mig den och den ha vårt Svenska jern, kosta hvad det vill, det är bara saken, at ingen har rygg at hålla på sin vara, men ta mig – skall han icke få vänta på mit jern i år, mina 200 Skepp:d få ligga i boden så länge, få se hvem som blir narrad, han eller jag.
Ja, Amerikan skall ha vårt jern, afbröt Bruks-Patron Glanshammar, för hvart vill han komma med det Engelska; den verldshandelsförstörarn, jag må intet bättre säga, Engelsman, han valsar ju alt sit jern, och intet duger det til skeppsbyggeri, men si saken är den, som bror Frycksdal säger, vi ligga i köpmans händer, och köpman ligger i utlänningens klor.
Baron nickade sit bifall til alt detta, och tillade, at han just sagt detsamma åt en viss betydande man, hvilken äfven alldeles varit af samma tanke.
Damerna tycktes ej vara roade af denna conversation, och det ursäktar jag dem gerna.
– Friherrinnan sköt derföre på sin stol, och måltiden slutades.
Nog såg
Uno ännu forskande efter melonen, men som den redan var förtärd, fick han blott glädja sig af hvad han sett.
Sedan Caffe var druckit samt Patronerne jemte de öfrige Herrarne vandrat ut för at bese den nya Tröskmaschinen, byggd efter en nyligen utkommen beskrifning med planche, och Uno ensam qvarstadnat hos damerna, utom Kandidaten Jäpsäll, hvilken jag icke vill räkna, ty han stod och vände ryggen emot den kalla kakelugnen, och sade intet – skämtade man och skrattade på sällskapets bekostnad, hvarvid Fröken Constance sökte härma Patron Frycksdal, huru han hostade och fnös med näsan.
Å nej! du kan intet, ropade Fröken Odalsvärd, så här!
– Nu härmade hon honom i sanning ganska likt, hon kunde nysa och hosta som han, taga snus och dervid stöta til näsan, samt til och med snyta sig alldeles på samma sätt som han.
Och Auditörn då, inföll Friherrinnan, den fatala skånska dialecten kan jag platt intet tåla.
– Nej gu kan jag ej. –
Fröken Laura.
Nej Tante kan intet rätt, man skall gnälla värre.
– Men Gubben Skral då med sina fötter, så här:
(nu haltade hon med en admirabel skicklighet) tala något til mig Constance, så skall jag svara som han.
Fröken Constance.
Har Herr Bruks- Patron stor Ladugård på Skralfors?
Fröken Laura. (stammande) O–obetydlig min Nådiga Frö-öken, och så o–olyckligt med kreaturen, som sans compareson blifvit besvärade med o–ohyra.
– Och frun då?
Jag har alldrig sett något så komikt, som den fru Skral, (nu satte hon sig i soffan och minauderade så lyckligt likt, at hon såg nästan fulare ut än gumman sjelf).
Det ginge ändå an, om hon intet hörde så illa, och beständigt frågade om hvad man säger.
Folk som höra dåligt, borde alldrig få komma in i något sällskap; kan något gemenare ges, än då en sådan person frågar om, och nödgar en at repetera et förfluget ord, som möjligtvis kunnat vara litet dumt, och man således platt intet kan vara road af, at säga om två – tre gånger.
Ja hon är för ledsam, men han är intet bättre med sit eviga jakande til allting.
Uno satt och afhörde detta.
Visst skrattade han, men ej så hjertligt som Kandidaten vid kakelugnen, hvilken ibland frustade til med full hals.
– Han var ej rätt nöjd med at så förlöjliga et nyss utgånget sällskap, hälst hvad deras kropps-brister beträffade.
När jag väl är ute, kommer nog turen til mig, tänkte han, och vågade derföre at litet taga de förlöjligades parti, i hopp at någon annan menniskovän, vid et dylikt tilfälle, skulle visa honom samma återtjenst.
– Bruks Patron Skral, sade han, är säkert en i grund hederlig karl, det är blott ovana at vara ute i verlden, som kommer honom, at af et oriktigt begrep om höflighet, svara ja til all ting.
Det måste jag säga är en rätt malplacerad artighet, sade Friherrinnan, man kan ju på sådant sätt omöjligt underhålla en conversation, och det är i sanning rätt svårt ibland, at finna up hvad man skall säga åt en främmande person; svarar han sedan endast ja eller nej, så står man der igen.
Herr von Trasenberg lär intet vara road af satir, sade Fröken Laura, med en verkligt satirisk mine.
Uno var redan förut vid mindre gladt lynne, och detta muntrade honom visst icke.
Jo, svarade han långsamt, litet förlägen huru han skulle kunna reparera sit fel, och vända saken på en god sida; lyckligtvis kom han ihog, at härmning någon gång kan vara af nyttiga följder, på det sätt använd, som någon gång sker i Constantinopel; han berättade derföre en anecdot, huru, då en person der offenteligen härmade Stambol Effendisri, denne af en händelse stötte på den verklige, hvilken med mycken höflighet hälsade på sin föreställde person, och derigenom säkert såg sin löjligaste sida, den han kanske alldrig eljest känt.
Par conseqvence ligger felet då deri, at Bruks-Patron Skral intet var närvarande, sade Fröken Laura med samma mine.
– Uno fann detta samtal alldeles intet roligt, och sökte derföre åter up Assessorn, för at få fortsätta sin resa til mera välmenande folk.
Nu vore kan hända tiden redan inne, at det interessanta i boken borde synas til, och den unga oskyldiga flickan jag omnämnt, framträda; det skulle verkeligen ock ske på det sättet, om icke et tilfälligt hinder kommit mig i vägen.
– Jag hade, nemligen tänkt, at på samma sätt, som Författaren til Äfventyraren Aschenbrenners lefverne gjort, låna et eller par Kapitel ur någon god Roman, och ingen skulle sedan kunna neka, at det funnes dras af en god Författare i Uno von Trasenberg, emedan de vore stulna; men olyckligtvis är min tilgång på böcker för närvarande så ringa, at jag ej äger flere än tvänne, nemligen Göranssons Is Atlinga, samt 2:dra
Delen af en gammal Tysk bok utan titelblad, och at låna ur dessa, passar icke rätt bra; jag vågar derföre anhålla, at Läsaren sjelf, så der emellanåt, täcktes titta i någon annan bättre bok, för at höja värdet af min, och på det jag ej måtte altför mycket trötta med det föga återstående af min hjeltes enkla öden.
På Stora Fjollinge Prestgård hade allting en liten tid efter Unos afresa derifrån gått i sin vanliga ordning, endast Sofies tankar tycktes hafva fått en annan riktning.
Ofta gick hon nu de vackra sommaraftnarne ut åt landsvägen til en liten skogsbacke, der hon vanligen satte sig i gräset och plockade blad af prästkragblommor, för at se om hennes önskningar skulle upfyllas; långt in på nätterna dröjde hon på detta ställe, och svärmade i sina tankar med den älskvärda ynglingen, och återvände först sent med långsamma steg.
Detta är ren och oförändrad sanning, hvarföre det utan tvifvel skall förundra Läsaren, at då Uno en natt återsåg Sofi, han fann henne i en Officers armar öfverhopad med dess kyssar.
Sent anlände Uno til Fjollinge Gästgifvaregård, emedan dröjsmålet på Gustafsdal uppehållit hans resa.
Klockan var redan öfver 10, och således så långt lidit på natten, at han ej ville resa up til Prästgården, utan beställde rum på stället.
– Medan en flicka bäddade hans säng, gick Uno ut, för at under en liten spatsergång up åt Kyrkan, göra sina betraktelser och njuta den sköna aftonen.
Det var en lördagsqväll, bygdens unga drängar gingo putsade i blå eller randiga så kallade västtröjor, nya gula skinnbyxor, blå eller rena hvita ullstrumpor med röda strumpeband, och nya filtmössor omkring knutarne i byn i friareärender, för at söka up hvar sin lördags-älskarinna, på Sweitziska böndernes sätt.
Vid slänggungan på en backe, hade byens öfriga ungdom samlat sig, och Uno betraktade huru raskt drängarne svängde gungan i höjden, hvari tvenne pigor i lintygsarmarne sutto skrikande för hvarje förnyad svängning, som våldsamt fladdrade deras korta kjolar.
För at icke på något sätt störa dessa glada nöjen, fortsatte han sin vandring ut åt vägen, betraktande med et philosophiskt öga de i sina små byar flitigt och arbetsamt borrande Scarabeerna.
– Sysselsatt en stund härmed, kastade han sedan en forskande blick åt Prästgården, i det han ämnade sig återvända, – men, hvilken oväntad syn mötte hans öga – på något afstånd uptäckte han, i den lilla björkbacken, en Officer, som med värma omfamnade och kysste den unga Sofi, och hon, spak som en herdinna, sökte icke afvända dessa djerfva anfall.
Förvånad öfver denna syn, stod Uno lika som förstenad.
Minnet af Sofies underliga besök i hans kammare, framställde sig nu för honom i et obehagligt ljus, och förargad öfver sig sjelf, och den passion han i denna stund hos sig uptäckte, återvände han tyst och sluten til Gästgifvaregården.
Medan Uno sömnlös vänder sig i sin halmstoppade säng, och förgäfves grubblar på en förklaring af hvad han sett, bör jag ej hålla Läsaren i okunnighet om, hvilken Officern egenteligen var, och orsaken hvarföre han så eldigt kysste Sofi.
“Då Antikrist kommer, skall han synas vara alldeles lik Kristus.“
Kejsarens syn.
Det var på den tiden, då Augustus var kejsare i Rom, och Herodes var konung i Jerusalem.
Då hände sig en gång, att en mycket stor och helig natt sänkte sig öfver jorden.
Det var den mörkaste natt, som någon ännu sett; man skulle kunnat tro, att hela jorden råkat in under ett källarhvalf.
Det var omöjligt att skilja vatten från land, och man kunde ej finna sig tillrätta på den kändaste väg.
Och det kunde ej vara annorlunda, ty från himmelen kom icke en ljusstråle.
Alla stjärnor hade stannat hemma i sina hus, och den väna månen höll sitt ansikte bortvändt.
Och lika djupt som mörkret var äfven tystnaden och stillheten.
Floderna hade stannat i sitt lopp, vinden rörde sig ej, och till och med aspbladen hade upphört att dallra.
Hade man gått vid hafvet, så skulle man hafva funnit, att vågen icke mera slog mot stranden, och hade man gått i öknen, skulle sanden ej knarrat under ens fot.
Allt var förstenadt och orörligt för att ej störa den heliga natten.
Gräset tordes ej växa, daggen kunde ej falla, och blommorna vågade ej utandas vällukt.
Under denna natt jagade ej rofdjuren, stucko ej ormarna, skällde ej hundarna.
Och hvad som var ännu härligare, intet af de liflösa tingen skulle hafva velat störa nattens helgd genom att låna sig till en ond gärning.
Ingen dyrk skulle kunnat öppna ett lås, och ingen knif hade varit i stånd att utgjuta blod.
Just under denna natt kom i Rom en liten skara människor ned från kejsarboningen på Palatinen och tog vägen öfver Forum upp mot Capitolium.
Under den nyss tilländalupna dagen hade nämligen rådsherrarne frågat kejsaren om han hade något att invända mot, att de reste honom ett tempel på Roms heliga berg.
Men Augustus hade ej genast lämnat sitt bifall.
Han visste ej om det vore gudarne behagligt, att han ägde ett tempel vid sidan af deras, och han hade svarat, att han först genom ett nattligt offer till sin genius ville utforska deras vilja i denna sak.
Det var han, som nu, åtföljd af några förtrogna, gick att verkställa detta offer.
Augustus lät föra sig i sin bärstol, ty han var gammal, och Capitoliums långa trappor besvärade honom.
Han höll själf buren med dufvorna, som han skulle offra.
Inga präster eller soldater eller rådsherrar ledsagade honom, utan endast hans närmaste vänner.
Fackelbärare gingo före honom liksom för att bana väg in i nattmörkret, och efter honom följde slafvar, som buro det trefotade altaret, kolen, knifvarna, den heliga elden och allt annat, som behöfdes för offringen.
Under vägen språkade kejsaren muntert med sina förtrogna, och därför lade ingen af dem märke till nattens oändliga tystnad och stillhet.
Det var först då de på den öfversta delen af Capitolium nått den tomma plats, hvilken var afsedd för det nya templet, som det uppenbarades för dem, att något ovanligt var på färde.
Detta kunde ej vara en natt som alla andra, ty uppe på klippkanten sågo de den underbaraste varelse.
De trodde först, att det var en gammal förvriden olivstam, de trodde sedan, att en uråldrig stenbild från Jupiterstemplet hade vandrat ut på klippan.
Till sist syntes det dem, att det ej kunde vara någon annan än den gamla sibyllan.
Något så gammalt, så väderbitet och så jättestort hade de aldrig sett.
Denna gamla kvinna var skräckinjagande.
Om ej kejsaren hade varit där, skulle de alla flytt hem till sina bäddar.
»Det är hon,» hviskade de till hvarandra, »som räknar år så många, som det finnes sandkorn på hennes hemlands kust.
Hvarför är hon utkommen ur sin håla just i natt?
Hvad bådar hon kejsaren och riket, hon, som skrifver sina profetior på trädens blad och vet, att vinden för orakelordet till den, som behöfver det?»
De voro så förskrämda, att de alla skulle hafva kastat sig på sina knän med pannan mot jorden, om sibyllan endast hade gjort en rörelse.
Men hon satt så stilla, som om hon varit liflös.
Hon satt nedhukad ytterst på klippranden, och skuggande ögonen med handen, spejade hon ut i natten.
Hon satt där, som hade hon gått upp på kullen för att bättre se något, som tilldrog sig långt borta.
Hon kunde då se något, hon, under en sådan natt!
I detsamma märkte kejsaren och alla i hans följe huru djupt mörkret var.
Ingen af dem kunde se en handsbredd framför sig.
Och hvilken stillhet, hvilken tystnad!
Icke en gång Tiberns dofva sorl kunde de höra.
Men luften ville kväfva dem, kallsvett trängde fram på pannan, och händerna voro stela och maktlösa.
De tänkte, att det måtte förestå något förfärligt.
Men ingen ville visa, att han var rädd, utan alla sade till kejsaren, att detta var goda järtecken: hela naturen höll andan för att hälsa en ny gud.
De uppmanade Augustus att skynda med offret och sade, att den gamla sibyllan troligen var uppstigen ur sin håla för att hälsa hans genius.
Men sanningen var, att den gamla sibyllan var så upptagen af en syn, att hon ej ens visste, att Augustus hade kommit upp till Capitolium.
Hon var bortförd i anden till ett fjärran land, och där tyckte hon sig vandra fram öfver en stor slätt.
I mörkret stötte hon med foten oupphörligen emot något, som hon tyckte vara tufvor.
Hon böjde sig ned och kände med handen.
Nej, det var ej tufvor, utan får.
Hon vandrade mellan stora, sofvande fårhjordar.
Nu lade hon märke till herdarnes eld.
Den brann midt på fältet, och hon sökte sig fram till den.
Herdarne lågo och sofvo vid elden och bredvid sig hade de långa, spetsiga stafvar med hvilka de brukade försvara hjorden mot vilda djur.
Men de små djuren med de glimmande ögonen och de yfviga svansarna, som smögo sig fram till elden, voro de ej schakaler?
Och dock slungade ej herdarne stafvarna efter dem, hundarna fortforo att sofva, fåren flydde ej, och vilddjuren lade sig till hvila vid sidan om människorna.
Detta såg sibyllan, men hon visste ingenting om det, som tilldrog sig bakom henne på bergshöjden.
Hon visste ej om, att man där reste altaret, tände kolen, utströdde rökelsen och att kejsaren tog den ena dufvan ur buren för att offra henne.
Men hans händer voro så domnade, att han ej kunde hålla fågeln.
Med ett enda slag af vingen gjorde sig dufvan fri och försvann uppe i nattmörkret.
Då detta skedde, blickade hofmännen misstänksamt bort till den gamla sibyllan.
De trodde, att det var hon, som vållade olyckan.
Kunde de veta, att sibyllan alltjämt tyckte sig stå vid herdarnes koleld och att hon nu lyssnade efter en svag klang, som kom dallrande genom den dödstysta natten ?
Hon hörde den länge, innan hon märkte, att den ej kom från jorden utan från skyn.
Slutligen upplyfte hon hufvudet, och då såg hon ljusa, skimrande gestalter glida fram uppe i mörkret.
Det var små flockar af änglar, som ljufligt sjungande och liksom sökande, flögo fram och åter öfver den vida slätten.
Just medan sibyllan lyssnade till änglasången, beredde sig kejsaren till ett nytt offer.
Han tvådde sina händer, renade altaret och lät gifva sig den andra dufvan.
Men ehuru han nu ansträngde sig till det yttersta för att fasthålla den, gled dufvans hala kropp ur hans hand, och fågeln svingade sig upp i den ogenomskådliga natten.
Kejsaren blef förfärad.
Han störtade ned på knä för det tomma altaret och bad till sin genius.
Han anropade honom om kraft att afvända de olyckor, som denna natt tycktes båda.
Icke heller något af detta hade sibyllan hört.
Hon lyssnade med hela sin själ till änglasången, som blef allt starkare.
Till sist blef den så kraftig, att den väckte herdarna.
De reste sig på armbågen och sågo lysande skaror af silfverhvita änglar röra sig uppe i mörkret i långa, vajande led liksom flyttfåglar.
Somliga hade lutor och violiner i händerna, andra hade zittror och harpor, och deras sång klingade så munter som barnskratt och så sorglös som lärkkvitter.
Då herdarne hörde detta, stego de upp för att gå till bergstaden, där de voro hemma, och berätta om undret.
De sökte sig fram på en smal, slingrande stig, och den gamla sibyllan följde dem.
Med ens blef det ljust däruppe på berget.
En stor, klar stjärna tände sig midt öfver det, och staden på dess topp skimrade som silfver i stjärnljuset.
Alla de irrande änglaflockarna skyndade ditåt under jubelrop, och herdarne påskyndade sina steg, så att de nästan sprungo.
Då de hunnit staden, funno de, att änglarna samlat sig öfver ett lågt stall i närheten af stadsporten.
Det var en usel byggnad med tak af halm och nakna klippan till bakvägg.
Häröfver stod stjärnan, och hit flockade sig allt flere och flere änglar.
Somliga satte sig på halmtaket eller slogo ned på den branta bergväggen bakom huset, andra höllo sig med fladdrande vingar sväfvande öfver det.
Högt, högt upp var luften förklarad af de strålande vingarna.
I samma ögonblick, som stjärnan tändes öfver bergstaden, vaknade hela naturen, och männen, som stodo på Capitoliums höjd, kunde ej undgå att märka det.
De kände friska, men smekande vindar genomfara rymden, ljufva vällukter strömmade upp omkring dem, träd susade, Tibern började sorla, stjärnorna strålade, och månen stod med ens högt på himlen och upplyste världen.
Och ur skyn kommo de två dufvorna nedsvingande och satte sig på kejsarens skuldra.
Då detta under skedde, reste sig Augustus i stolt glädje, men hans vänner och slafvar störtade på knä. »Ave Cesar,» ropade de. »Din genius har svarat dig.
Du är den gud, som skall tillbedjas på höjden af Capitolium.»
Och hyllningen, som de hänryckte männen tilljublade kejsaren, var så högljudd, att den gamla sibyllan hörde den.
Den väckte henne ur hennes syner.
Hon reste sig från sin plats på klippranden och gick fram ibland människorna.
Det var, som hade en mörk sky stigit upp från bråddjupet och störtat ned öfver bergshöjden.
Hon var förfärande i sin ålderdom.
Sträft hår hängde i glesa testar kring hennes hufvud, lemmarnas ledknotor voro förtjocknade, och den mörknade huden klädde kroppen, hård som trädbark, med rynka vid rynka.
Men väldig och vördnadsbjudande skred hon fram emot kejsaren.
Med den ena handen fattade hon om hans handled, med den andra pekade hon hän mot den fjärran östern.
»Se,» befallde hon honom, och kejsaren upplyfte sina ögon och såg.
Rymden öppnade sig för hans blickar, och de trängde bort till fjärran Österland.
Och han såg ett torftigt stall under en brant klippvägg och i den öppna dörren några knäböjande herdar.
Inne i stallet såg han en ung mor på knä framför ett litet barn, som låg på en halmkärfve på golfvet.
Och sibyllans stora, knotiga fingrar pekade hän mot detta fattiga barn.
»Ave Cesar,» sade sibyllan med ett hånskratt.
»Där är den gud, som skall tillbedjas på höjden af Capitolium.»
Då ryggade Augustus tillbaka för henne som för en vansinnig.
Men öfver sibyllan föll den mäktiga siaranden.
Hennes skumma ögon började brinna, hennes händer sträcktes mot himmelen, hennes stämma förändrades, så att den ej tycktes vara hennes egen, utan hade sådan klang och kraft att den kunde hafva hörts öfver hela världen.
Och hon uttalade ord, som hon tycktes läsa uppe bland stjärnorna:
»På Kapitoliums höjd skall världsförnyaren dyrkas, Krist eller Antikrist, men icke bräckliga mänskor.»
Då hon sagt detta, skred hon bort mellan de skräckslagna männen och gick långsamt ned för bergshöjden och försvann.
Men Augustus lät nästa dag strängeligen förbjuda folket att resa honom något tempel på Capitolium.
I dess ställe byggde han där en helgedom åt det nyfödda gudabarnet och kallade den himmelens altare, Aracœli.
Roms heliga barn.
På höjden af Capitolium reste sig ett kloster, som var bebodt af franciskanermunkar.
Men det var knappast att betrakta såsom ett kloster, utan snarare såsom en fästning.
Det var såsom ett vårdtorn vid hafsstranden, där man spejar och stirrar efter en annalkande fiende.
Bredvid klostret stod den präktiga basilikan Santa Maria in Aracœli.
Basilikan var byggd till minne af att sibyllan häruppe hade låtit Augustus se Kristus.
Men klostret var byggdt, emedan man fruktade för uppfyllelsen af sibyllans förutsägelse, att Antikrist skulle komma att tillbedjas på Capitolium.
Och munkarne kände sig såsom stridsmän.
Då de gingo i kyrkan för att sjunga och bedja, tyckte de sig vandra på fästningsvallar och sända skurar af pilar ned öfver den anstormande Antikrist.
De lefde alltid i tanken på Antikrist, och all deras gudstjänst var en kamp för att hålla honom fjärran från Capitolium.
De drogo fram hättorna, så att de skuggade för ögonen och sutto och spejade ut i världen.
Deras blickar blefvo feberaktiga af stirrande, och de trodde sig ständigt upptäcka Antikrist.
»Han är här, han är där,» ropade de.
Och de flaxade upp i sina bruna kåpor och höjde sig till strid, som kråkor, hvilka varit samlade på en klippspets, då de få syn på en örn.
Men somliga sade: »Hvartill båta böner och bot?
Sibyllan har sagt det.
Antikrist måste komma.»
Då sade andra: »Gud kan göra ett under.
Om det båtade till ingenting att kämpa, skulle han ej hafva låtit sibyllan varna oss.»
År efter år försvarade franciskanerna Capitolium genom botöfningar och barmhärtighetsverk och Guds ords förkunnelse.
De skyddade det århundrade efter århundrade, men allt som tiderna skredo framåt, blefvo människorna kraftlösare och svagare.
Munkarne sade emellan sig: »Snart kunna ej denna tidens riken stå längre.
Det behöfves en världsförnyare såsom på Augusti tid.