Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nå, kan man leka, så må man väl ock kunna arbeta".
Och så tog han uti med ett riktigt dugtigt tag och fick hela fröet i famnen med fjun och allt.
Men se det var ingen lätt sak att bära det opp på kullen.
Med den tunga bördan orkade fläkten ej alls svinga sig opp öfver grästopparne, utan han måste söka sig väg mellan gräsen och rasta än här, än der på de gröfre stråna och stöda sitt frö emot något blad.
Allt som han trängde sig fram tog än ett fjun emot här, än ett annat der, det var alldeles som för en menniska att gå och bära ett stort träd med grenar och rötter genom en skog, så många hinder kommo der före.
Än var der en liten insekt, som fallit på rygg och låg och kraffsade af alla krafter med fötterna i vädret, men ändå icke slapp opp, och honom måste fläkten hjelpa på benen; än hade en liten blomma fastnat med hufvudet under ett grässtrå och slapp ej fram i ljuset, förr än fläkten så länge ruskade om grässtrået, att blomman fick löst sitt hufvud.
Då sprang just en långbent harkrank förbi och sade:
"hvad du är dum, bry dig om din sak och låt andra sköta sin", och så trafvade han bort med ännu längre steg än han kommit.
Men lilla fläkten följde ändå ej det visa rådet, utan nästa insekt eller nästa blomma hjelpte han ändå.
Men nu for en väderil genom dalen och gjorde en förskräcklig jordbäfning i hela gräsriket, hundra blommor kommo ur sitt läge, och tusen små insekter blefvo alldeles förirrade ur sin kosa, och den doftande blommans frö bortfördes med förskräcklig fart.
"Usch, sådan vildbasare", sade fläkten, som höjde sig helt hufvudyr från den kullerbytta han blifvit tvungen att göra.
"Hvart monne nu mitt frö tog vägen?"
Derpå svingade han sig så högt han orkade, när han nu hade intet att bära och se, der låg fröet nedfallet på en sticka, just på kullen, dit han velat föra det, och hastigt var han nu der och fläktade det från stickan ned i mullen.
Men nu hade det blifvit qväll ren, och nu var han trött af lek och arbete, och en präktig sängkammare hittade han åt sig, blå med silfverfärgade sirater, och der somnade han, ännu skrattande åt sin lyckade färd.
Men andra dagen blef så het och så lugn, att alla fläktar sofvo hela dagen; och sådana dagar kommo flera och deremellan regnade det och stormade, så att inga små fläktar vågade sig ut på färd.
Men en vacker dag vaknade vår lilla fläkt deraf, att solen sken på honom, och när han då såg opp, märkte han, att han var utan tak öfver hufvudet, ty blåklockan, som han somnat uti, hade vissnat.
Nu begaf han sig ut i verlden, gladt ruskande på sig, och se: det första han fick se var den vackra doftande blomman som vuxit opp ur hans frö, och som just nu slog ut sina första blad och spridde sina första dofter kring nejden.
Nu var ej mera tid att sofva; nu blef det brådtom att väcka alla fläktar som sofvo i nejden, för att komma och leka med de ljufva dofterna och sprida dem kring dal och berg.
Och det blef en lustig lek må ni tro.
Danserskan.
När qvällen kom och dagens arbete var slutadt, då gick den femtonåriga in i det rum, som i fordna tider varit familjens samlingsrum, och der nu hennes fader, af vana sedan gladare dagar, mest hvarje qväll infann sig.
I detta rum, der tillförene en talrik ungdom samlades till dans och glada lekar, der var det nu Rosa ensam som sväfvade fram och åter, än i en luftig dans, än i vexlande ställningar fulla af uttryck och behag.
Då var Rosa vacker.
Den grofva drägten formade sig kring henne då mer luftigt än en danserskas gaz, och glömmande sina bekymmer drömde fadren bort mången stund, i glad beundran, blickande på den sköna dansen.
Från Rosas sinne var då hvarje bekymmer utplånadt, hon kände blott att hon lefde, att hon njöt, i sorg, i glädje, i hänryckning, i stilla frid, och en tår dallrade ofta i hennes öga, då hon slöt sin dans.
"Rosa, mitt barn", sade fadren en afton, "min önskan är att du i morgon bevistar denna bal i staden, dit du är bjuden.
De behöfva lära sig att icke se dig öfver axeln, som de så gerna göra.
De tro dig sakna de behag, som de med bråk och möda förvärfvat sig.
De skola se dig dansa, de skola lära sig veta, att en dotter af honom, som var sin tids prydnad, af naturen äger nog, för att icke behöfva deras fattiga, inlärda gracer".
"Min far", sade Rosa, "hvarföre skall jag synas der?
Jag trifs ju så utmärkt bra hemma.
Jag dansar en stund af qvällen, det gör mig nöje, säkert mer än balen, och sen sofver jag godt och är i morgon bittida flink vid arbetet åter.
Men går jag på balen så är jag sömnig morgondagen igenom.
Jag förstår ju heller alls icke, huru jag bör skicka mig i sällskap, jag som aldrig varit ute i verlden.
Vet pappa, du får visst skämmas för din Rosa".
"Nej min flicka, det kommer jag ej att behöfva göra.
Jag önskar, att du må komma på denna bal".
Otaliga ljus strålade mellan kristaller.
Unga, sköna flickor i lätta drägter sväfvade omkring vid sina riddares arm.
Rosa satt stilla, obemärkt i ett hörn.
Slutligen nalkades en dansande som bjöd opp den obemärkta till en potpourri, en då nyss uppkommen dans, hvars turer man skapade sig för gången.
Blyg ställde sig Rosa på sin plats.
Man gjorde några hvarf efter afmätta former, fram och åter öfver golfvet.
Ännu tyckte icke Rosa, att hon dansade.
Damen flyende i otaliga vändningar, förföljdes af sin kavaljer, och lät sig slutligen fångas till en vals.
Rosa ilade utåt det vidsträckta golfvet med lätta steg.
Nu syntes hon blifva fångad, nej med en lätt, mjuk rörelse var hon redan långt unnan sin förföljare, än flyende i yr skalkaktighet, än närmande sig mild och blyg, än åter hastande bort skälmsk och rädd.
De dansande stadnade, man såg, man beundrade, man andades knappt.
Nu tycktes den dansande flickan ej mera fly så långt undan, hon stannade ofta för några ögonblick liksom väntande, men hennes kavaljer tycktes ej ha lust att låta den sköna leken upphöra, han försummade med flit flera än ett tillfälle att fatta sin meddanserskas hand.
Sjelf visste icke Rosa, att hon redan hade dansat mycket längre tid än något af de andra paren.
Hon njöt i fullt mått af att utöfva sin sköna konst, och märkte ej de många blickar, som voro fästade på henne.
Slutligen, rädd att uttrötta henne, fattade hennes meddansare hennes hand och förde henne, efter en kort vals, till hennes plats.
När potpourrin var slut, bortförde fadren sin dotter, oaktadt alla närvarandes böner att få se henne dansa ännu en gång.
Rosa sjelf lät sig villigt föras, hennes hjerta var så fullt, hon ville bort, hon ville bli ensam med sig sjelf.
Så hade hon aldrig dansat förr, det kände hon.
Denna afton, då hon uppträdde i en lätt drägt, i ett haf af ljus, vid en skön musik, i en omgifning af unga, den hade gifvit hennes dans en helt annan färg, än den egt, när hon hemma dansade hvardagsklädd, ensam, utan musik.
Äfven det bifall, hon rönt, lifvade och gladde henne; men högt slog hennes hjerta af fröjd, då vid hemkomsten fadren slöt henne i sina armar, sägande:
"Min Rosa, haf tack; du har i dag gjort din far den största glädje, han haft på många år".
Nu var Rosas längtan, att få vara med, stor, men hvarje gång hade hennes far något hinder derföre.
Än var balen tillställd af för ungt folk, man visste ej hvad anseende de kunde komma att bibehålla i lifvet, än var det fult väder, än var det ej värdt att
Rosa just i dag skulle bege sig hemifrån, och så gick det gång för gång.
Stundom började Rosa tro, att hennes far ej älskade att hon dansade.
Hon frågade honom derom, hon sade:
"Säg mig upprigtigt, min far, jag slutar gerna att dansa, icke är det svårt blott jag vet din önskan".
Men då han åter svarade:
"Du dansar skönt som ingen annan; lemna icke den herrliga gåfvan", då ägde hon icke styrka att göra uppoffring af sin högsta fröjd: hon visste ju icke, om hon borde det, och för hvad hon skulle offrat den; men hon gret mången gång af ovisshet.
Ofta hände ock att fadren hemtade henne en prydnad, en vacker klädning.
"Till nästa bal", sade han, och då blef Rosa åter glad och dansade åter när qvällen kom.
Det var hennes vederqvickelse efter arbetet, hennes enda förströelse, hon längtade ej heller efter någon annan; ty hennes själ fylldes af konstens tjusning, och då sade åter ofta fadren:
"I qväll var din dans så vacker, den skall du dansa på nästa bal".
Men när nästa bjudning kom, så var det alltid hinder.
År förgingo, många till och med, ingen bjöd mera Rosa, hon var glömd.
Oftast tillbragte hon qvällen på sitt rum, och hon fann ännu stundom en vemodig glädje uti att der dansa ensam.
Hon föreföll sig dervid stundom som en dåre, som pryder sig med halmstrån, fullt öfvertygad att de äro de skönaste blommor.
Men då uppmuntrade henne åter fadren och sade:
"lemna ej din dans, Rosa, på nästa bal, dit du blir bjuden, skola vi gå".
Ännu förgingo år, och nu reste fadren bort för några dagar.
Emellertid tillställdes i staden en stor och lysande bal, dit alla personer af stånd i orten voro bjudna.
Då erinrade sig någon af de bjudande att i det ödsliga huset, straxt utom tullen, hvars alla fönster utåt voro tillstängda, bodde ett herrskap.
"Bör jag gå då han är borta?" sade hon.
"Men han har ju alltid lofvat mig, att jag skulle få dansa på nästa bal, dit jag blefve bjuden.
Hvarföre skulle han så bedragit mig, om han ej menat hvad han sagt.
Hvarföre skulle han uppmuntrat mig att dansa, om han ej velat, att jag skulle göra det?"
Rosa tog den sednaste baldrägt, hon af sin far erhållit, och gick att deltaga i balen.
Det föreföll Rosa, som om hon ej nu vore så obemärkt, som hon var det i början af den förra balen.
Månget öga fästes på henne, hon tyckte sig märka ett gycklande leende på många läppar, men snart nalkades en dansare och bjöd opp henne.
Hans min föreföll henne försmädlig, hon tvekade ett ögonblick.
"Nej, skall jag ge honom afslag, för att han råkar se besynnerlig ut", tänkte Rosa, och gick med i dansen.
Man började.
Snart dansade
Rosa åter ensam, alla stodo stilla och sågo på; men det var ej förtjusning, det var hånlöje som lekte på alla ansigten.
Dansens trollmakt grep henne åter, hon glömde allt, hon glömde sig sjelf.
Den ande, som bodde inom henne och som hon varit ernad att beherrska, grep henne nu utan att hon ägde förmåga att emotstå, och hon dansade så som blott den stormar, som drifves af en vild inneboende kraft, den hon ej eger makt att tygla.
Hon hade dansat länge så; nu förde hennes steg henne mot en stor från golf till tak uppställd spegel.
Hennes blick föll deri, och som fasttrollad stannade hon framför den.
Hon såg hela sällskapet, hon såg sig sjelf.
Hon såg sitt ansigte åldradt och såg sig klädd i en drägt, alldeles olika den, som bars af de henne omgifvande unga blomstrande flickorna.
Hon såg, att hon lefvat af idel villor under många år, och hon sjönk tillsamman som ett fallande kläde.
När hennes far kom hem, fann han i sin dotters rum en gammal qvinna med vissnadt anlete sittande i en länstol.
Han ernade draga sig tillbaka, men hon sade:
"Kom min far, känner du ej din Rosa?
Se nu behöfver du ej mera skona din stackars, barnsliga flicka, hon är gammal nu.
Kanske hade du gjort bättre om du straxt sagt:
"Rosa, lemna dansen, jag önskar det, nog hade det då gått lätt; men du nändes icke, du ville mig väl.
Tack också för din välmening, min far, om än den gjorde mig illa".
"Hvem begrafves i dag!" frågade man hvarandra i staden.
"Åh det är den der gamla tokiga mamsellen, som dansade ihjäl sig på sista balen" svarades; och sen mindes ingen mera Rosa.
En gång stod dock en gammal man vid hennes glömda graf, kastade en blomma derpå och sade vid sig sjelf:
"icke kunde jag ju låta henne bli en danserska."
Glasörat.
Ganska trefligt placerad uti en ressortstoppad länstol, satt jag en afton hos en af mina bekanta.
Framför oss på bordet surrade théköket, och i den engelska marmorspiseln brann en liten brasa, hvars strålar rätt vackert återkastades af det blanka stålet, som utgjorde eldkammarens tapetsering.
På den hvita spiselkanten stodo uppställda en mängd små vackra saker.
Jag betraktade med nöje de nätta pjecerna, än en elegant dame, hvilken i hemlighet endast var en eldtänderska, än en liten tvåtums lång, den alranättaste kokett med huckle på hufvudet och en liten spegel i sin hand, hvari hon blickade med det alrautsöktaste välbehag.
Nära henne stod en annan docka, som, då man drog på en tråd, vände sig fram och åter för sin spegel med mycken stolt sjelfförnöjelse.
Men ack, hennes hufvud var afslagit.
Bredvid henne stod en chinesisk docka, med långa mustascher, och nickade högvist på hufvudet.
Dessutom stod på kransen ännu, ett par stora vackra snäckor; en lerlampa från Pompej, ganska grå och simpel till utseende, men hedrad med en glaskupa; en tillsluten dosa; en judisk prest af gips, hvilken under oupphörliga nickningar rörde ifrigt på mun och skägg och tycktes läsa i den bok, han hade i handen, samt en hel hop andra figurer.
"Den som ändå visste hvad det der herrskapet alla fundera på", sade jag åt min värdinna.
"Se, huru de stå och spänna sig, liksom skulle de vara i full conversation.
Det vore roligt att höra dem".
"Luktvatten's, knappnålar's, synålar's, isvolti!" skrek nu i detsamma en röst från tamburen så gällt, att jag hoppade helt högt.
"Nej jag tackar, inte för mig af herrligheterna", svarade frun i huset, och gick till tamburdörren för att affärda krämaren, som då han blef henne varse sade: "ska' dä vara's? knappnålar's, luktvatten's, öra's, isvolti?"
Min värdinna började skratta och frågade, om jag ej ville köpa mig ett par nya öron.
"Ja, höra bra", fortfor ryssen att orera, och då jag i detsamma äfven gick ut i tamburen, räckte han mig ett besynnerligt instrument af glas, något när i form af ett öra.
"Ska' dä vara's? två rubel silfver, ah, höra mycket bra's!"
Det roade mig att taga fram en blank silfverrubel och bjuda honom den, men han bugade på hufvudet och sade stolt: "njet, njet".
Jag ärnade åter gå in och stoppade rubeln hos mig, ty jag ansåg hela instrumentet för en löjlighet, men att låta den blanka rubeln gå sig ur händerna, dertill hade ej mannen mod.
"Ah! köpa, köpa, 1 rub. 50 kopek, ah! pajalusta"! och hans tänder blänkte så hvita i det han med en min af innerlig kärlek räckte sin hand efter den blanka penningen, att jag måste skratta.
Det föll mig in att ändå närmare bese saken, jag tog nu instrumentet och förde det till mitt öra, under det ryssen oupphörligt slabbrade med sin gälla stämma, och vid det glaset rörde mitt öra hörde jag ett starkt ljud, men endast ett oredigt, förskräckeligt surrande.
Hastigt tog jag den bullrande saken ifrån mitt öra, och ryssen som trodde att jag ärnade återge den sade:
"1 rubel 5 kopek, ska' dä vara's?"
Jag skrattade, gaf honom pengarna och gick bort med mitt öra, som jag lade bredvid mig.
Sedan vi druckit thé, gick min värdinna för att se efter sitt lilla barn, som sof i ett rum i andra ändan af huset, och jag blef ensam och satt en stund betraktande brasans lifliga lek och de små figurerna på spiselkransen.
Min hand vidrörde tillfälligtvis glasörat.
Mekaniskt tog jag det och förde det till mitt öra, och nu hörde jag en fin, behaglig röst, som sade:
"tänk hvad théet var godt i afton".
Nu uppstod en paus, men snart svarade en allvarlig röst mycket högtidligt:
"vet hon väl hvad thé är, då hon berömmer detta?
Kom en gång till den himmelska staden och drick doften af det renaste Kejsarthé, så kan hon få lära sig något".
"Hör man på hans vishet", svarade en liten näbbig stämma, "just som ingen ann sett något än han med sitt kala hufvud och sina långa mustascher".
Förundrad såg jag mig omkring och undrade hvad folk det var, som kommit in i rummet utan att jag märkt det, men der fanns ingen utom jag, allt var tyst.
En besynnerlig tanke föll mig in, jag satte mig så att jag kunde noga betrakta figurerna på spiselkanten, förde glaset åter till mitt öra och nu hörde jag åter en hop röster samtala.
"Här är nog varmt i afton, de ha eldat strängt i spisen i dag, jag önskar det vore natt redan, att man skulle slippa och svalka sig något".
"Men, mitt herrskap, det här blir mera tråkigt," sade en annan, "ha ni då inga intressantare samtalsämnen än värmen?"
"Ah", sade med förnäm matthet en knappt hörbar röst, som jag märkte komma ifrån en liten sockerfigur på en något urblekt ljusblå bandros, "hvad skall man väl i ett så blandadt sällskap kunna tala om.
I förtroende söta du, vet du jag tror här finns till och med en kökspiga ibland oss.
Och den der underliga gråa figuren, som står der så bål i sin glaskammare, hvad tror du det kan vara för en roturier?
Ack, andra tider var det, då vi stodo derinne på spegelbordet, der fanns endast folk de qualité!
Men i går tog det rysliga öde, som obevekligt herrskar här i rummen, oss begge och ställde oss hit på spiselkransen, och så sade hon:
"de der figurerna äro nog skrala, men de må nu en tid stå här ute, sen få barnen leka med dem.
Hvilken ryslig dom, huru skall jag bära den!"
"Jag försäkrar hennes nåd, att man kan må rätt bra här" svarade den näbbiga rösten åter.
Det var tydligt den nätta koketten med spegeln som talade.
"Värre var det en tid då jag låg gömd i en mörk låda, sammanpackad med en hel hop andra saker så trångt, att jag aldrig hörde klockan slå och aldrig kunde komma ut till en sommarbal i det gröna, och så mörkt sen, att jag alls ej kunde se min spegel.
Då blef tiden lång, men jag försäkrar, nu hinner jag aldrig ha ledsamt".
"Hvem är hon min lilla?" frågade den hufvudlösa damen, hvilken jag gissade vara den andra af de nyss utflyttade:
"visst tycker jag, att jag nångång sett henne på de stora balerna derborta på divansbordet, der hon tycktes dansa med hvem som bjöd opp henne, utan allt val."
Sockerfiguren på blå bandrosen hviskade nu sagta:
"ah ma chére, ce n'est qu'une cuisinière!"
"Åh", svarade den lilla med hucklet, och hennes små glada ögon tittade dubbelt gladare i spegeln, "jag dansar visst gerna med hvem som helst.
Det är så roligt att dansa.
När jag var hemma hos min far och mor så dansade jag alltid, men tänkte ej på att jag gjorde det, ty det var just mitt sätt att lefva; men min mor sade en dag, att jag skulle i pension för att lära mig skick och seder.
Jag hade just den dagen råkat ha litet hushållsbestyr, ty jag hade sett att en liljeconvalje fått en fläck på en af blomuddarne, och höll just på att laga mig till att skura bort den, och hade derföre knutit ett förkläde på mig och en duk på hufvudet och så tog jag en daggdroppe i handen, för att se hur lustig jag såg ut så der utstyrd.
Och jag tyckte att jag var nog så nätt.
Men då sade min mor, "ja det kan just vara en bra drägt för dig att fara ut i verlden med".
Och bums tog hon mig och förde mig, jag visste ej hvart, på bordet i ett rum.
I detsamma galade en tupp och jag tänkte mig bort, men se det blef ej af.
Jag stod som fastvuxen; rundt omkring mig stod en hop lustiga figurer af allehanda slag, de pratade alla och väntade på att få göra en lång resa, och jag tyckte, att det var roligt att höra på dem.
Dessutom såg jag i spegeln som jag nu hade i handen istället för daggdroppen, att jag såg så rolig ut, att jag hade just lust att skratta åt mig.
Jag, som var van att se mig sjelf bara som en liten ånga, jag var nu så bastant och ogenomskinlig som en trädbit.
Jag kunde ej annat än skratta.
Bäst det var kom en stor, förskräckelig karl, det var en menniska och jag blef helt rädd för honom.
Jag hade aldrig sett andra menniskor än några små söta barn, som brukade leka på vår äng, och de hade ljusblå ögon och ljust lockigt hår, och dem skulle jag nog ibland ha haft lust att leka med, men de voro ändå så stora, och sågo mig ej.
Men den här mannen var dubbelt större, och svart och ful, och han packade in mig i en låda.
Der var fasligt ledsamt.
Men sen kom jag i ett glasskåp och der stod jag gerna, ty det gick mycket folk ut och in i rummet der jag stod och alla sågo så vänligt på mig.
Men bäst det var, togo de ned mig, lade en stor pappers-salopp omkring mig, och förde mig hit och sade åt frun här, att de hemtade mig åt henne till kökspiga.
Ja det var visst syssla för mig".
Hon skrattade och åter blänkte hennes nätta ögon så glada mot spegeln.
"Vet ni, här äro deras minsta grytor så stora som våra hus.
Det vore ett vackert arbete att lyfta dem för mina små fina fingrar.
Men frun hon tog så vänligt mot mig, och ställde mig hit på spiselkransen, och alla tycka om mig och säga att jag är söt och nätt, och på våra danser är jag i en brinnande tur, och dansar ingen med mig, så dansar jag ensam".
"Jaha", sade den hufvudlösa snibbigt, "det är konst att vara i turen när alla duga åt en.
Nej ni skulle sett mitt herrskap, den tiden jag var dame d'honneur hos salig drottningen.
Ni skulle sett huru gardeslöjtnanter och dylikt smått folk voro utom sig öfver att de ej vågade bjuda opp mig, eller ens tala till mig.
De visste nog, de gunstiga herrarna, att det ej gick an.
Men jag såg dock huru de på afstånd kastade förtjusta blickar och huru min stränghet gjorde dem olyckliga, så att det stundom gjorde mig helt ondt om dem.
Men, min Gud, man kan ju ej rå för att folk har ögon, och icke kan man heller gömma sig för att de ej skola få se en.
Emellertid var det en ung man som hade mera mod än de andra.
Han inbillade sig att jag älskade honom, att jag hade uppmuntrat honom, och hade trasslat in sig i några ledsamheter endast för att få sina affärer i skick, att kunna bjuda mig sin hand.
Han tillstod sin kärlek för mig, men jag hade då redan ett annat parti i aspect.
En grefve, något åldrig det är sannt, men rik och stolt; och med ett leende, som jag kanske ej kunde undvika att göra litet föraktligt, afvisade jag den unge mannen.
Kunde jag väl rå för att han brände sina vingar?
Men ack, rysligt hämnades han".
"På min bröllopsafton inträdde han i mitt rum, och sköt sig för pannan.
Några droppar af hans blod stänkte i mitt ansigte, och i ett ögonblick var jag sammankrympt till så liten J nu sen mig vara, och förlorade förmågan att röras omkring om dagarna.
Lyckligtvis höll jag just på att kläda mig, och fick sålunda min toilett med mig, så här i miniatur, och kan således ändå ha något intressant att sysselsätta mig med".
"Nå när miste min nådiga sitt hufvud?" frågade en röst ur hopen.
"Mitt hufvud, ack ja det är sannt, jag kom ej mer ihåg att jag haft något.
Jag saknar det också alls icke.
Det hände mig en liten malheur: jag råkade falla omkull på marmorskifvan der inne på bordet och slog hufvudet af mig; men det var ett lappri, det gjorde ej ondt alls".
"Vid min Kejsares och herres, den store Förnuftets sols, skägg", sade nu den nickande Chinesen, "det vore en stor olycka att mista sitt hufvud; hvad skulle man då ha att runka uppå.
Det var dock icke långt ifrån att icke denna olycka en gång hade händt mig.
Jag är född i Kanton, de stora städernas stad, och fick genast den lyckan att tillhöra den vise Tjang-tschi-li.
Det var vid denna tid barbarerne kommo öfver hafvet, för att få den nåden att dricka vårt thé och äta vår spis, och den store himmelens son, Förnuftets sol, tillät att några af barbarerne fingo kyssa stoftet för hans fötter.
Deras konung hade sändt dem den långa vägen öfver det stora vattnet, endast för att de skulle betyga hans vördnad för den store verldens herre, och de hemtade skänker.
Deribland var en underlig låda, hvari alla som ställde sig framför den, måste krypa in, och visa sig helt små derinne för den store Förnuftets sols ögon.
Och den himmelske Kejsaren, alla herrars herre och alla furstars furste, han log i nåd, då han såg denna ödmjuka hyllning af alla.
Några dagar sednare, då min herre, den vise Tjang-tschi-li inträdde och nedkastade sig för den lysande fursten, då befallte han honom krypa in i lådan och sålunda betyga sin vördnad, och han gjorde som förr och ställde sig framför lådan, men se, han kom icke ditin.
Då blef himmelens son vred.
Men min herre, hvars vishet öfvergår andra menniskobarns, såsom hafvets vatten öfvergår droppens, fann genast hvad som händt, nedkastade sig på sina knän och sade:
"Store herre, du som är mera lysande än solen och mera skinande än morgonrodnan och mera mild än morgonvinden, se i nåd till din tjenare och straffa honom icke.
Se, du värdigades sjelf i går låta gifva honom mat af ditt Kejserliga bord, och det var denna mat som af ditt majestäts ögonkast undfått en så födande förmåga, att din slaf nu icke kan rymmas i lådan.
Du är herre öfver mitt lif, men värdigas vara barmhertig, som solen, och gif mig några dagar att åter afkläda den fetma, hvarmed din nåd har beklädt mig, och jag skall kunna fullgöra din befallning".