Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna del af den nedre kammaren skulle dessutom väljas bland dem, som utöfva stadigt näringsyrke, hvaraf årliga inkomsten skulle skattas lika med dem, som af sådan egendom minst är att påräkna; och slutligen af dem, som äro i rikets eller annan allmän tjenst eller från sådan tjenst med pension erhållit afsked.
Den andra hälften af den nedre kammaren skulle komma att bestå af den högre förmögenheten, uttryckt genom jord, icke genom penningar, såsom en värd ledamot har trott, utan genom till tiden obegränsad besittning af hemmantal eller annan dermed jemförlig fast egendom.
Dessa cathegorier synas mig innefatta rikets nästan hela bildade och förmögna be folk - Den 11 Mars f. m. 113 Tolkning; ly hemmantalet innefattar ju all jorden i Sverige, med undanlag af torpen, således äfven all den stora förmögenheten; näringsyrkena innefatta i sig alla ståndspersoner, som icke äga jord, och tjenstemännen bildningen, i thy att i tjenst är presterskapet, i tjenst äro de academiske lärarne, i tjenst åro med ett ord pä ett eller annat sätt alla, som inhemtat en mera vårdad uppfostran, eller ock äro de jordägare.
Mig synes derföre, att detta förslag, dä det å ena sidan tillfredsställer dem, som fordra samfällda val, å andra sidan äfven bör (jag upprepar det) bör tillfredsställa hvar och en af den conservativa sidan, som är öfvertygad om nödvändigheten af en reform i detta hänseende.
Hvad den öfre kammaren beträffar, så har det utgjort ett reqvisitum, hvarefter alla, enligt min tanka, förgäfves sträfvat, att kunna uppställa ett förslag till en öfre kammare, som verkligen vore karaktersskild från den nedre.
Den ledamot, som i dag har strängast klandrat förslaget till en öfre kammare, har sjelf framställt ett annat, der den öfre kammaren icke är alls skild från den nedre, utan de båda kamrarne blott utgöra 2:11 e hälfter af ett helt.
Detta förslag är i min tanka det mest democratiska, som jag hittills känt.
Att deremot medgifva, det ena hälften af denna kammare utväljes af Konungen, det bar den värde ledamoten bestridt på den grund, att de medlemmar, som vore sålunda valde, icke skulle åtnjuta samma aktning och förtroende, som det folkets ombud skulle erhålla.
Aktningen beror otvifvelakligl på valen; och jag lefver i det fasta hopp, att mängden af de val, som Sveriges nuvar.
Konung äfvensom dess framtida skulle komma att göra till eli så vigtigt kall som detta, icke skulle komma de höga valmännen på skam.
Då man hör lalas om, afl en mängd embetsmän skulle äga sjelfskrifvenhet eller väljas inom embetsmannacorpsen, då är det ett parti, som väljer, det är det enskilda intresset, som uttalar sig genom valen; men då landets Fader väljer, då är del en person, sorn allmänheten lärt sig vörda, och som den med Guds hjelp alltid skall komma att vörda.
Jag kan således icke annat än tro, att ett sådant valsätt för den öfre kammaren är nyttigt och önskvärd!, äfvensom att det är det enda, som hittills har constilucrat någon verklig karaktersskillnad de båda kamrarne emellan, hvilket förhållande äfven varit, insedt i de länder, som i detta århundrade och i slutet af det förra ingått på den monarkiskt constitutionella banan.
— Hvad beträffar bildandet af den 2:dra hälften af denna öfre kammare, så är det för tidigt att derom yttra mig ännu, enär detta förekommer i mitt eget förslag.
Jag delar icke Gr.
Anckarsvärds åsigter i denna del; men uppskjuter med en vidare utveckling deraf.
En värd talare, H. Ex. Hr Gr.
Björnstjerna, har yttrat, att den samfällda valprincipen vore att betrakta såsom eli tveäggadt svärd, som, huru man än behandlade det, skar åt båda sidor.
Nåväl, mine Hrr! om då ett sätt är upptäckt, som betager detta tveäggade svärd dess farliga egenskap att skära åt båda hållen, 8 H. 15 114 Don 11 Mars f. m. och blott lemnar den goda egenskapen att vara nyttigt, när det är väl fördt, bör väl då della sätt förtjena att klandras?
Jag tror snarare, att man bör tacka de personer, som rycka oss ifrån vårt nu iråkade dilemma.
— Här har blifvit yllradt med en slags förebrående ton, att delta förslag vore att jemföra med det, som framställdes af absolutismens förfäktare i Frankrike.
Detta mätte till en början visa, att det icke är farligt för conservatismen.
Men jag bestrider ännu en gång, att det var absolutismen, som der uttalade dessa grundsatser; det var verkligen den constit»tionella monarkiens förfäktare emot democratien och republiken.
Samme värde ledamot, sorn framställde denna anmärkn., har äfven sagt, att tiden för concessioner vore förbi.
Detta är detsamma, som att säga, att fred i denna vigtiga fråga får icke uppslå i Svea land, och jag skulle hafva önskat, alt en så beskaffad stridshandske icke bade blifvit framkastad inom detta rum. som nu egentligen borde uppfylla den äldre och erfarnare kammarens plats; erfarenheten talar icke så.
Jag tror mig vara skyldig, att ännu en gång upptaga lill besvarande hvad en värd ledamot af detta
Hus yttrat, till följd af ett genmäle, som jag tog mig friheten göra i går emot hvad han då i temligen hårda ordalag uttalade öfver oss, som önska att på något sätt komma till målet i representationsfrågan.
Han yttrade, att förändringar i samhällsskicket äro att betrakta såsom revolutioner, och att de som sträfva derhän, måste alltså sträfva till en revolution.
En skillnad måste väl ändock ligga deruti, att den förändring, som nu åsyftas, är laglig?
Revolutioner hafva vi upplefvat många, mine Hrr!
De hafva måhända äfven blifvit förklarade för lagliga, då de redan voro hvad man kallar un falt accompli; men lagliga kunna de dock aldrig vara, så vida de icke börja på sätt landels grundlagar medgifva, och genomdrifvas med fullkomlig aktning för dessas bud.
Då äro de reformer, men icke revolutioner; och reformer måste vara nödvändiga, såvida icke ett land skall förstelna i sina former.
— Hvad som är yttradt om medvetslös hängifvenhet till principer, för hvilka man ej gjort sig rediga begrepp, har redan af föregtde talare blifvit upptaget och besvaradt.
Det vore önskvärdt, om vi för hvarandra hyste fördragsamhet, och icke komme fram med beskyllningar och förkastelsedomar, som måste upprifva lugnet, och som måste göra att sinnena onödigtvis uppretas i frågor, som borde behandlas med kall öfverläggning.
Jag anhåller vördsamt, att man måtte slippa höra sådane ord, som efter min fulla öfvertygelse icke passa inom dessa murar.
— Slutligen sade den värde talaren, att ”en och annan af våra folkledare rygga tillbaka för eonseqvensen af deras egna tillgöranden.”
Det kan ingen bestrida den värde ledamoten, ty då jag först uppträdde här, stod han i främsta ledet af desse folkledare.
Jag ber att härmedelst få äran tillkännagifva, att ingressen lill den reservation jag afgifvil, icke åsyftade något klander öfver de åtgärder, som här blifvit vidtagne.
Nogsamt
Den 11 Mars f. m. 115 känner jag, att (let grundlagsenligeti berodde af mig att begära uppläsande af förslaget, oell jag tyckte mig, genom min anmärkn., ganska tydligt hafva ytlcat den brydsamma ställning, hvaruti jag sjelf befinner mig till följd af denna underlåtenhet att begagna mig af min rätt att begära denna uppläsning.
Den föreg:de talaren har yttrat, att den sista natten på honom medfört en ganska lycklig följd; han har kommit på bättre tankar, och vi hafva förhoppning att af honom emotse eli förslag lill vår nationalrepresentations ombildning.
Jag får säga, att om det är moget, fullständigt och genomtänkt, så att det af Svenska folkets ombud antages, så kan man med skäl anse den natten för en af de lyckligaste man i Sverige upplefva!.
Rom bade sina dies fasti et in fasti, och Sverige har dä verkligen haft en nox fasta; men jag skulle tro, att örn en eller annan natt lades till den nyssnämnda, så kunde vi hafva att emotse ett ändå bättre förslag.
Det är just delta som jag uttryckt i min reservation, ty jag tror, alt det fordras för ett sådant ämne som detta, icke endast några timmar, icke endast några nätter, utan ett moget allvarligt begrundande under längre tid.
Det är icke efter hugskott man skall gå tillväga, dä man vill omskapa Svenska folkets samhällsförfattning, då man vill kullkasta ett under sekler fortfarande.
Man bör ej efter en natts begrundande kasta upp nya planer, för att sedan lika hastigt öfvergifva dem och lika omoget framkomma med åter andra, som äro lika omogna.
Discussionen har nu öfvergått till enskilda repliker.
Man har lemnat det sakvigtiga och sysselsätter sig med alt gifva repliker på tillfälliga yttranden, som personer emellan blifvit fällda.
Nå väl! jag har också sådana repliker att gifva, hvilka jag ber att man mätte godhetsfnllt tillåta, ehuru de icke kunna bli annat än lika mångå små episoder.
I valet af dessa fäster jag mig i främsta rummet vi den förste talarens yttrande, dä han förklarade, all man verkligen behöfver lång lid på sig, då man vill tala i ett ämne sådant som delta, om nationalrepresentationens ombildning.
Jag tager affär på detta Gr.
Mörners förklarande deruti, först ur den synpunkten, att det gör ingenting, i afseende på tid och tidsförlust, om man sacrilicrar en eller annan dag, att utreda delta ämne, då man synes hafva god tid för att snacka om annat mindre vigtigt; men jag kan ej inse, alt Gr.
Mörner rätt applicerat sin grundsats mot Frih. Hamilton, och Grefvens lilla gyckel om dies fasti och nox fasta, äfven om det skall anses för lyckligt, träffar alldeles icke bemälde Friherre.
Mörner har alldeles misstagit sig om hvad som föregått i Frih.
Hamiltons sinne.
Ett är, ali slutligen, efter en natts vidare begrundande, och sedan en utförlig debatt föregått i ett ämne, som länge varit föremål för allvarligt öfvervägande, inse nädvändigheten att sluta sig lill ett förslag, som redan är 14 år gammalt, och hvarom man naturligtvis före den omtalade natten haft begrepp, fastän ofullständigt, att då, säger jag, linna della förslag vara det bästa; och helt annat är det, att kläc - 116
Den 11 Mars f. m. ka ett splitter nytt förslag under natten, hvarpå man aldrig förr tänkt, ty endast i sådant fall hade det kunnat hända, hvad Gr.
Mörner synes vilja insinuera, att ett omoget, eller s. k. vindägg kommit i dagen.
Nu är det här en redlig man, som öppet (räder fram, sägande: denna natt har jag ytterligare tänkt och besinnat mig pä saken, och jag är numera af den och den meningen.
Skulle detta öppna sätt alt gå tillväga icke harmoniera med Gr.
Mörners egen karakter?
Den sednare har länge utgjort föremål för mitt begrundande, och ju mera jag det gjort, ju mera känner jag mig böjd att högakta den.
Tonen i hans reservation anslog mig till den grad, att, under det jag ingalunda trillar, det ju den kom ifrån botten af hans hjerta, kan jag ej annat tro, alt fastän han framställde emot Frih.
Hamilton en sats, §om i sig sjelf var ett gyckel, så må man icke tro att dermed afsägs att gyckla mot person, utan förekom saken, sådan den framställde sig för honom, klandervärd.
Jag högaktar den känsla, som yttrar en sådan obelåtenhet, äfven när den röjer sig såsom misstag.
— Nästa episod rörer på visst sätt mig sjelf, varande en utgjutelse af milt omdöme om en person, med hvilken jag icke allenast denna, ulan under många andra riksdagar stridt offentligen, och med en grad af animosilé, den jag nu efteråt förebrått mig, i den mån den varit starkare, än som kunnat skäligen förklaras deraf, att hans och mina åsigter varit så himmelsvid! åtskilda.
Jag lärer ej behöfva nämna, alt det är Hr von Hartmansdorff jag menar.
Nu har han väl ej i dag just gifvit mig någon särdeles stor hyllning deruti, att lian blott erkänt värdet af ett förklarande, som kan vara tjenligt för historien, men han har ändock framställt denna lilla anmärkn. på ett sätt, som utvisar försonlighet, och jag hembär honom derföre till gensvar min uppriktiga tacksägelse.
Jag ber att vidare få förklara honom, att det nu börjar att framstå för mig ett sätt att till en del förklara hans fiendtlighet mot mig och mot många andra af samma politiska tänkesätt.
Det har förefallit mig nu en tid bortåt, som bans strid för ståndsskillnadens bibehållande, hvilken hittills synts mig endast såsom absolutistisk och illiberal, och hvilken jag har på mitt samvete att hafva som sådan mångfaldiga gånger angripit, icke vore i grunden härflytande från missaktning för andras politiska rättigheter, utan snarare och mera vore en farhåga blott för radicalism, den han såsom motsats till det beståndande ansett mera förfärande än jag gör.
Annu gifves en mera speciel, ur våra inhemska sakförhållanden hemlad förkaringsgrund till Hr von Hartmansdorffs återhållande politik.
Han har nemi. icke, med den skarpsinnighet han besitter, kunnat undgå ätt finna det vådliga uti att före en ändamålsenlig och fullständig omorganisation af vårt bank- och myntväsende öka riksförsamlingens ledamöter med ett störe antal personer af den class, sorn äger -J af den Svenska jorden och som, på sätt vi sett, vid alla riksdagar bara ropar på ytterligare bancolån.
En sådan åsigt ifrån den linaneiella sidan hade för en så förståndig karl hort vara nog för att göra honom rädd för all extension af folkfriheten.
Med ett Den 11 Mars f. m. 117 ord, från den strind, som jag funnit Hr von Hartmansdorff icke allenast göra mig rättvisa, utan än mera göra Gr.
Anckarsvärds förslag den rättvisa det förtjenar, sä bekänner jag villigt, att jag måhända gått for långt i mitt omilda omdöme öfver Hr von Hartmansdorff absolutism.
— Jag finner, att, huru uppriktig den än är, jag ej kan utföra denna episod sä väl som jag ville och önskade, hvarföre jag nu går till en annan.
Olyckligtvis finner jag nu, att den person, till hvilken jag ämnade vända mig, lemnat sin plats; med denne person, mine Hrr, står jag i en värre strid, än med Hr von Hartmansdorff, ty med honom hoppas jag möjligen, om mina krafter förblifver vid hvad de äro, och icke vidare förslöas, kunna möjligen samverka till fäderneslandets bästa, men med den andra personen, eller Hr Hjerta, Lars, tror jag knappast ett sådant förhållande kan inträffa.
Han har nu, efter sin vanliga lactik gjort en attack, sedermera vändt om och flytt från striden.
Han gjorde mig en ganska formlig uppmaning, ja snart sagdt en besvärjelse, med påstående, alf jag skulle förklara hvartill det skulle tjena att relevera Gr.
Anckarsvärds förslag, och sedan han gjort en sådan uppmaning och hört att jag anmält mig att få ordet, — så går han helt simpelt sin väg.
Kanske linnes han dock qvar i salen?
Jag såg honom för ett ögonblick sedan der horla i fönstersmygen.
Men ifrån det ögonblick jag uppsteg och började tala, då, dä — — Nå! lika godt, il s’est sauve', — men jag är uppmanad — jag måste svara.
Jag skall då säga Hr Hjerta hvad min åsigt varit med releverandel af Gr.
Anckarsvärds förslag; ty, Gud ske lof, min politiska tro i allmänhet och min politik i denna fråga är sådan, att jag kan uttala den midt på torget, och i detta fallet hesiterar jag minst att utsäga den, då jag haft tillfälle att för ålskillige ledamöter redan på förhand säga hurudan min tactik eller mening häruti skulle bli, och de skola åtminstone bära vittne, att jag ej handlat utan någon plan.
Jag kan säga Herrarne helt öppet hvad denna min plan är.
Jag fann i går, att Ileformvännernes förslag omöjligen kunde taga sig ut; detta visste jag likväl på förhand, det visste jag innan Reformvännernes arbete i somras var halffärdigt, och del kunde jag tidigt nog genomskåda.
Men jag vet litet mer färskt nytt:
Jag vet nemi. från säkert håll, och erfor det redan kl. 8 på morgonen, att detta soi-disant liberala förslag har alls inga chancer för sig i BondeSt.; att ett annat förslag torde der taga sig igenom, dock med ringa pluralitet och ännu mindre utsigt alt vinna sympathier inom de öfrige Stånden.
Ledamöter af BondeSt. hafva gifvit mig tillkänna, att de fästat sig vid detta sednare förslag såsom ett nödfallsmedel, (jag skulle kunna nämna förslagets upphofsman, men måhända vore det indelicat).
Det har blifvit fabriceradt egentligen för att passa i en ärlig, men inskränkt bonde-anda, såsom protest emot öfrige förslager å hane; ty det afser att Svenska folket skulle sända ett högst inskränkt antal riksdagsmän till riksförsamlingen, af ren sparsamhetslnst, eller emedan det vore för dyrt att hafva så många, sorn folkmängd och local eljest kräfde.
Vidare att få flere 118 Den 11 Mars f. m. valdistricler än hittills varit ifrågasatt, på det att de väljande af BondeSt. ieke skola få långt all resa. i)e, sorn leranade mig närande noticer insågo sjelfve, afl förslaget icke hade några sympalhier att vänta, men att det tillgripits i en slags förtvillan.
När jag likväl fästade deras uppmärksamhet på den evenement, hvarom jag redan yttrat mig, nemi. att Gr.
Anckarsvärd tagit sitt eget ii år gamla förslag i hand och framburit det till discussion offentligen, sä blefvo de verkligen frapperade, liksom jag sjelf blifvit det, och såväl desse ledamöter, som synnerligen de, hvilka ledt dem i detta fallet, hafva förklarat mig, det de ingenting högre önskade, än att Gr.
Anckarsvärds eller Frih.
Hamiltons förslag lill gemensam tanka — hvilken sednare blott utgör en modifieatiön af den förra — skulle bli antaget.
Min plan var således ingen annan, än att få ett af dessa förslag så pass utveckladt, all majoriteten för endera af desamma kunde blifva något större än för Hcformvännernes förslag.
Jag föreställer mig dä, att om BondeSt:s ledamöter möjligen skulle finna i detta förslag en utväg mindre förtviflad, än den de nu synas hafva fästat sig vid, så skulle de uttrycka sig i morgon på ett sätt, hvarigenom Consl.Ulsk. skulle få en anledn. alt väcka till lifs delta förslags hufvudgrunder.
Om nu IIr Hjerta varit tillstädes, tror jag alt han skulle häfva funnit sig belåten med planen, dock icke förr än han funnit, att Gr.
Anckarsvärds förslag börjar blifva populärt.
Hr Hjerta synes hafva, nu som alltid, föreställt sig, att rälta vägen lill popularitet varit att genast fästa sig vid något nytt.
Ty sä snart den stora benägenheten att jemka röjde sig hos Reformvännerna, var lian också den, som genast nappade på den der lysande principen, och han gjorde det på ett så allvarligt, men i min och tleres tanka oskickligt sätt, att jag tror att jemkningen derigenom kom hastigare lill förfall än eljest.
Sä pass känna vi alla Hr Hjertås karakter, alt vi kunna vara säkra på, att han är färdig att sluta sig till dem, sorn för tillfället ha vind i seglen.
Nej detta är icke alldes correet af mig yttradt.
Ilr Hjerta kan äfven gå in på att segla emot vind, när han ser sitt sällskap ökas och hoppas att vinden snart vänder sig.
Jag tviflar således ingalunda, att han skall lätt varajemkad att ingå på Gr.
Anckarsvärds förslag, men nb. icke förr, än det redan hade fått en mera allmän opinion för sig.
Icke stå hans grundsatser i sak, ehuru han åberopar sig af att aldrig ändra några, sä fast, alt icke han later tala vid sig om den saken.
Nu var det alldeles obehöflig! för Hr Hjerta att vara här närvar., ty han hade i alla fall icke deciderat sig i .den fråga vi skola afhandla.
Han väntar naturligtvis tills han fått se ett vidare uppslag.
Vinner saken, då är han med derom.
Tappas den åter — då väntar man förgäfves af honom något biträde.
Han gör i denna som Aftonbladet mot Utopisten.
Denna tidning liar gifvit sig tillkänna endast för 20 numror.
Man har frågat Aftonbladets utgifvare, Hr Lars Hjerta, hvarföre han icke besvarat hvad Utopisten sagt, och då har han tänkt med vislig beräkning, alt tiden snart är till slut när tidningen icke mera fortsattes, emedan den icke bär sig, ”då 1) e n 11 Mars f. m. 119 skall jag” — jag menar Hr Hjerta — ”börja på att attaquera, när ingen motståndare mera finnes, som försvarar sig”.
Visserligen kan man nu säga om mig detsamma, att jag, sedan Iir Hjerta har gått bort, passat på ett tillfälle att säga hvad jag vill mot den der tacliken.
Men hvad skulle jag väl göra, när jag gäng efter annan märkt, att Hr
Hjerta alltid rymmer fältet då han skall stånda till svars?
— Nu är den episoden slut.
Jag ber då att fä vända mig till min värde bänk-kamrat, Gr.
Horn; han har fått uppbära skarpa saker, egentligen för ett uttryck, som jag tror, att ingen annan kan förklara än jag, bans fordom politiskt intime vän, och numera icke politiske, men ändock rätt gode vän.
Det var uttrycket: ”medvetslös benägenhet för Utopiska idéer”.
Dermed kunde Gr.
Horn svårligen mena någon annan än mig, och jag tager det åt mig, icke alls för att besvara det såsom rik tadt mot Hr Hjerta och Frih. Hamilton, — ty detta tror jag ej har varit Gr.
Horns afsigt — ulan emot mig.
Och jag bar den egenheten, väl icke att vara medvetslöst benägen för någon sak, men att, hvad jag anser mig vela vara godt och rätt, dertill är jag mycket hängifven.
Jag förlåter lätt en gammal vän, om han tror mig vara medvetslöst hängifven, egentligen emedan hvarken Gr.
Horn eller någon annan vet huru härmed sig förhåller, och om han tror, att jag är medvetslös, så bekymrar det mig föga.
Det der lilla epithetet kan en vän mycket lätt förlåta, — jag gör det fullkomligen.
Men jag kan likväl ej underlåta, då Gr.
Horn så skarpt tager till orda, och det i den fråga, som nu är före, och hvilken så mycket intresserar mig, att säga min vän Gr.
Horn, att det icke är så alldeles rätt att fortfara med dylika declamationer, emedan det endast bevisar, att vissa ord och expressioner fixerat sig hos Grefven, och dessa ord äro i sig sjelf rätt stygga och oangenäma att höra uttalas, såsom revolution, anarki, försök att omstörta och skaka den Svenska thronen o. s. v. Det vore i sanning mycket att förifra sig öfver, om det icke vore hos ITr Grefven — jag säger det rent ut — en lix ide' derom, ty eljest hvarken kunde eller borde sådana yttranden af oss tillåtas.
Vi håfve rättighet att erinra Gr.
Horn, att det fans en tid, då hans farfar lefde och understödde Gustaf III, då denne farfar ville antaga namnet af Gustafs vän, och satte Konungens namnchiffer i sitt vapen, som siller här på väggen; denne Gr.
Horn han kände .:....
Härvid gåfvo åtskillige ledamöter genom något buller missnöje tillkänna, och yttrade II. Ex., det lian hoppades, ali Gr.
Frölich ej mätte skilja sig från ämnet, och alt II.
Ex. med uppmärksamhet hade följt Grefvens anförande, för att se hvart det skulle leda.
Frölich fortfor:
Jag vet i sanning icke hvarmed jag kunnat väcka den oro, som spörjes, och tror, att den beror på misstag om hvad jag velat säga.
Jag ville endast säga, att Gr.
Horn icke, lika med farfadren, behöfde att gifva sill personliga stöd förden monarkiska prin - 120 Den 11 Mars f. m. cipen, eller monarken, ty ingen fara var för handen.
Björnstjerna yttrade för en tid sedan, att R. o. Ad. borde besinna, huruvida vi icke stå vid en afgrund, och att vi derföre böra, så vidt möjligt är, behålla den ställning vi bafve.
Jag hade derföre tänkt yttra, att R. o. Ad. på 1700-talet bade en vida starkare ställning än den nu befintliga, och kunde då anse sig äga något stöd alt erbjuda; men att det icke dessmindre visade sig då, att Adeln icke i längden mäktade motstå de krafter, som den gången blefvo dem alldeles öfvermäktige.
Huru mycket svagare i alla afseenden är icke Adeln nu emot då?
Oell i alla fall ligger uti ett öfvergående till Gr.
Anckarsvärds förslag ingalunda någon afsigt att omstörta thronen, och således ej eller något behof för densamma att söka stöd hos enskilda ledamöter bland Adeln.
Dertill är thronen, som nu är rest i Sverige, alltför stark, och jag ville således vänligen hafva sagt, att det var alldeles öfverflödigt, att den nu lefvande Gr.
Horn både förklarar sig vara ett stöd för thronen och uppmanade andra att vara det, ty jag tror den slå fast, och att all tanka om dess rubbning är en fullkomlig förvillelse.
Jag får nu anhålla, att Hr Gr. o. Landtm, samt 11. o.
Ad. torde ursäkta det afsteg ifrån discussionen, som jag är villig erkänna att jag tillåtit mig, och hoppas att Gr.
Horn funnit, att jag velat upplysa honom om anledn. lill de misstag han så ofta begått, då han åter fallit in i de der, i det lindrigast sagdt, obehölliga declamationerne.
Hvad nu beträffar sjelfva saken, så har Hr von Hartmansdorff i del fallet äfven gått min högsta önskan till mötes, då han ärligt gått in i undersökning af förslagets detaljer.
Jag säger det var att uppfylla mina litligaste önskningar, emedan man eljest lätt kunnat förutsätta, att han icke alls skulle bry sig om det förslagets detaljer, utan blott derpå yrka ett generelt afslag, utan att säga sina skäl dertill.