Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rigtande nu vår uppmärksamhet egentligen på Jorden, finna vi: att i snabb spiral-gång måste den späda jordmassan hasta sina tidigaste omlopp, för att med möjligaste skyndsamhet hinna vända åt solens inverkningar alla punkter af sin ännu outbildade och nakna kropp, om ur de primära elementerna skulle utveckla sig alla de secundära, hvilka såsom vattniga, saltiga, metalliska o. s. v. endast genom mångfaldiga jordens skiften och förändringar kommit till varaktigt frambringande af det skick, hvari vi nu omgifvas af Naturens trenne riken.
Men då allt i Naturen så väl består, som uppstår, blott genom tvåfalden och föreningen af activa och passiva krafter, blef till sådan utveckling och utdaning nödvändigt, att icke blott den atmosphär (Äthern) var till, som är de activa krafternas egentliga spelrum; utan att äfven, genom en dessa motsatta krafters ytterligare förmälning, en ny atmosphär uppkom, som är de passiva krafternas egentliga.
Denna är den omedelbart jordiska Luften (Aer).
Ätherns afbild, brås den på Äthern och vill likna den; också frambringar den, i en viss modification, alla företeelser af ljud, liksom Äthern, i en viss modification, frambringar alla företeelser af ljus.
Men den har tyngd och täthet, och kan derföre ej blott mottaga solens eldiga utflöden, utan jemväl, genom dessa egenskapers ömsom större, ömsom mindre mått, temperera dem; äfvensom inverka på allt jordlif med den spänstiga tryckning, som är nödig, för att sätta och bibehålla det i ett skick af lefnadskraftig motspänstighet.
I samma mån åter, som denna Jord-atmosphär, genom sin täthet och sitt temperativa lynne, afskilde eller söndrade sig såsom någonting eget ifrån Verlds- atmosphären eller Äthern, omkläddes dymedelst, genom de tyngsta delarnes nedfällning, den hittills mera flytande än fasta jord-kärnan med en motsvarighet till det verlds- ägg, hvarur hon sjelf framgått: nämligen med en till klotformig skorpa mer och mer hårdnande slöja, som småningom condenserades i tilltagande mått; allteftersom nya beståndsdelar tillkommo, än utifrån, än inifrån, och i sednare fallet liksom uppdykande till denna yta, ur hennes ännu gäsande och sjudande inre.
Denna jordskorpa, – den egentligen handgripliga Materien,mognade likväl icke för det syfte, att sönderbrista till framfödande af nya verldskroppar – i stort: de mottagna solariska krafterna hafva uppnått sitt mål, använda sin verksamhet för Jorden sjelf, och hembära öfverskottet såsom en tacksamhetsgärd till modren.
Hon stannade vid det värf, hvaråt Jorden, i alla sina punkter svällande af lif, nu öfverlemnade sig: att upplåtas endast till framfödande af nya verldskroppar i smått, oskiljeligt förenade med henne sjelf: så att, innan kort, jordytan var öfverströdd med ägg-artade begynnelser till samtliga innehållet af hennes trenne riken; det minerala såsom innebärande i omhölje det vegetabila, och det vegetabila såsom innebärande i omhölje det animala; alltsammans till den samfäldta bestämmelse, att nya krafter, verkningar och nyttor skulle, i oafbruten följd och stegring, ur de redan gifna framgå.
Och nu först hade Jorden antagit utseendet eller anletet af Jord.
Men i detta hennes första skick var allt det, som nu hos henne är kallt, ännu varmt; så de strömmar och bäckar, som genomspelade hennes hy såsom ådror, uppsprungna ur heta källor; också var hon då ännu öfverallt omkringgjuten af en ljum morgondaggs-dimma, som vidmakthöll luftens fostrande blidhet.
Så långt hade nu de tre principerna:
Ljuset, såsom den solariska, Äthern, såsom den intermediära, och Luften, såsom den terrestra, genom sin samverkan bragt Jordens organisering; och hon befann sig i sin barndomsålder, begåfvad med hvarje förmåga, att gå sina kommande åldrar till mötes.
Ty äfven hennes eget lefnadslopp har, liksom hvarje annat till Naturverlden hörande, icke blott skiften af år och dagar; utan, med detsamma, jemväl i stort den vexling och följd af lefnadsåldrar, som i smått motsvaras af årets fyra tider och dygnets fyrdelade stunder.
Det förestod henne derföre nu, att ur sin barndom träda in i sin ungdom; och det genom en öfvergång, som blef hennes jungfruliga ålder.
Af denna återvänder en årligen fortfarande afbild, ehuru flygtig och söndrad, i hvad vi kalla Vår, eller sommarens början.
Men hos forntidens Vise och Skalder, hvilka, jemnförde med oss, lefde i närmare gemenskap med Himlen, träffa vi den fullständigare bilden; i en af deras heliga sägner, dem man fåkunnigt anser endast för sagosnack.
Det är hågkomsten af ett tidehvarf, som de benämna det Gyllne, eller Saturni; då Jorden, smyckad af beständig vår, beboddes och omedelbart styrdes af idel himmelska makter och dygder.
Ett sådant tidehvarf har verkligen, och bevisligen, varit till.
Vi hafva funnit, att den späda Jorden, tillväxande i krafter till större sjelfbestånd, mer och mer aflägsnade sig från Solen, med vidgade afstånd och omlopps-kretsar; ända till de yttersta för henne bestämda, vid hvilka hon alltsedan förblifvit.
Men det kan visas, att hon, under tillryggaläggandet af dessa stadier, måste komma att intaga ett, som blef af den mellan-beskaffenhet, att de årliga omloppsringarne der hvarken (liksom hennes tidigare) företedde någon öfvervigt af snabbhet och sammandragning, eller (liksom hennes nuvarande) någon öfvervigt af långsamhet och utsträckning.
Hvilken måste följden deraf bli, om ej den, att de fyra årstiderna då väl framträdde såsom sådana, men så tätt i hvarandras spår, eller med den skyndsamhet och innerlighet af ömsesidiga inflytelser, att vårens krafter hvarken hunno uppglödgas af sommarens, eller afkylas af höstens, eller underkufvas af vinterns?
Alla fyra samverkade, tvärtom, till den gemensamma lifsvärmans temperering, och, med detsamma, till hvarandras.
Hvadan uttrycket af slik temperatur blef, i sjelfva verket, en beständig vår: och denna afspeglade sig äfven i förhållandet af dygnets skiften; der morgonstundernas friska blidhet, endast mildt förhöjd af middagsvärman, som nämligen redan måttades af den i sin begynnelse tillstädesvarande aftonsvalkan, efter några ögonblicks natt återvände med en morgonrodnad, af hvilken den försvinnande aftonrodnaden kysstes.
Likaledes kan visas, att, vid den tidpunkten, icke blott tider och rymder befrämjade detta vårliga skick, utan äfven stjernorna, månan, och jordens egen närmaste luftkrets.
Stjernorna, genom ett oafbrutet lysande under de korta nätterna; månan, genom ett vida ymnigare och mäktigare sken (en följd af hennes då större närhet till solen); atmosphären, genom den ständiga klarhet och stormfrihet, som föranleddes af allt det förutnämnda, och som lät den vexelverkning mellan jord och luft, som behöfdes för utvecklingen af alla i jordens sköte svällande lifs-frön och lifs-ägg, yttra sig endast såsom vederqvickande dagg och lena vindflägtar.
Och härmed är äfven syftemålet betecknadt, hvarföre åt Jorden skänktes den lott, att genom ett så beskaffadt vår-tidehvarf öfvergå från sin barndom till sin ungdom.
En så kärleksrik sammanverkning af Verlds- alltets naturkrafter var nödvändig, först öfverhufvud för möjligheten af jord-varelsernas allraförsta födelse, näring och fostran, och sedan i synnerhet för framkomsten af de större arter, hvilka endast under det villkoret kunde utrustas med tillräcklig kraft, att, såsom fortfarande äfven sedan detta jordens första vårlif upphört, sjelfva både fortplanta sig och sträcka sin lifstid långt utom gränsen af den ålder, hvari ännu (ehuru kortvarigt) hvarje lefvande väsende bär en den ursprungliga vårens liknelse.
Så framgingo efter hvarandra, i sina af de inre ändamålen bestämda ordningar, Örter, Buskar, Träd: på samma gång ständigt blommande och ständigt gifvande frön, i hvilka de ingöto sin egen natur såsom bildningsdrift, för att sedan överantvarda dem åt den Stora Modrens vidare omvårdnad.
Egentliga utgångshemmet var en särskildt dertill egnad trakt, högländt genom sitt läge närmare till äthern och solen, en vidsträckt omfattning af lundar och blomstergårdar, med otaliga källor, från hvilka strömmar och bäckar, lekande med sina fagra stränder i dröjande svängningar, fördelade sig åt alla sidor och utåt den öfriga jorden.
Detta var den vidtberömda lustparken, Paradiset kallad: der nu snart, ur nya ovarier, som (i den tidpunkten) danades genom de nyssnämnda varelsernas directa åtgärd, framgingo nya varelse-arter, att med sjelfrörlighet, och öfverhufvud med ”lif” i egentligare mening, motsvara den syftning för hvilken de föregående uppkommit.
Så infunno sig Krypen och Insekterna, Fåglarne, Djuren: de första, framburna ur Örternas eller Gräsens modersköten; de andra, ur Buskarnes eller Dungarnes; de tredje, ur Storträdens och Skogarnes; alla, i uppstigande ordningar, företeende sinnen, som mer och mer röjde analogier af förstånd, äfvensom anleten och gestalter, hvilka mer och mer uttryckte böjelser af själ, med deremot svarande kroppsformer.
Också de af vatten öfverhöljda delarne, täflande med fastlandet i begär att föda och fostra, framburo varelser, hvilkas särskilda slägter kommo efter hvarandra, i en ungefär liknande ordningsföljd.
Och sålunda närmade sig till sin fulländning den herrliga kedjan af länkar, genom hvilka den lifvande verldskraft, hvarmed, åt alla rigtningar, ett Andligt berör ett Naturligt, oafbrutet stiger upp till ett Innersta eller Högsta såsom sitt Första, hvarifrån den förut har stigit ned till ett Yttersta eller Lägsta såsom sitt Sista.
Men afsigten med nedstigandet var, att öfverallt förbereda de fullkomligare individnationerna genom ofullkomligare, – hvilka dock njuta sitt varelsemått (sin möjligaste fullkomlighet) just i lotten att tjena till slik förberedelse, eller till villkor för de fullkomligares tillvaro; och denna afsigt innebar, att återstigandet uppåt skulle fortsättas ända till frambringandet af sådana varelser, som klarast uppenbara, och med frigjord syftning sträfva att likna, allas gemensamma gudomliga Upphof. Tänka vi oss nu, i sitt hela, denna omsider till sitt ursprung återgående och sig der sammanslutande kedjegång af ändamål och nyttor, som städse förvandla sig till orsaker och verkningar, för att ur dessa, såsom medel, städse låta nya och högre nyttor utveckla sig till uppenbarelse af nya och högre ändamål: så följer af sig sjelft, att de framkommande varelserna skulle, i mån af sina ordningars och graders stigande i fullkomlighet, blifva städse fullständigare sinnebilder af nämnda Upphof, eller af den Gudomliga Anden; hvilken, såsom sväfvande öfver sitt verlds-hela med en ordnande inflytelse, hvars närvaro är lika verklig och verksam i det Minsta och mest Synnerliga, som i det Största och mest Allmänliga 8, med skäl kallas ”Försyn”, emedan han inneburit och innebär alltsammans i en evig förutsigt.
I den första ungdomsförtjusning, hvarmed
Naturen då alstrade, och med prägeln af de andliga inflytelserna ännu så ur-frisk och varm, frambragte hon äfven flerfaldiga slags blomster, fåglar, landt- och vatten-djur, som, dels genom sin storlek och styrka, dels genom någon enkom symbolisk skönhet, närmare betecknade sitt ursprung och det Hela.
Så t. ex. blommor, på hvilka himlakretsarne sågos afbildade, med sina sphärer i olika färgor, och öfver dem en krona; fåglar, som på vingarne buro miniaturtaflor af paradiset, eller af någon dess del m.m.
De förnämsta af sådana arter finnas icke mer; endast aflägsna slägtingar.
I allmänhet är menskliga föreställningen, numera, för vanmäktig att föreställa sig några rätt klara bilder af de skönhetens och ljuflighetens under, till hvilka detta Paradis, oförgätet men aldrig återskådadt, inbjöd alla sinnen.
Se vi oss nu tillbaka: så står visserligen redan framför oss ett Helt, hvari den alltgenomgående typen af Verlds-ägg, såsom alla varelsers urbegynnelse, är omisskännlig genom ständigt fortsatta motsvarigheter; med hvilka så förhåller sig, att enhvar af dem är ett omhölje, som i en enda ursprunglig sammanfattning innebär den outtömliga mångfalden af hvad derutur skall utvecklas, och att hvarje utveckling blir, i sin ordning, ett nytt omhölje för nya, och ännu särskildare, utvecklingar.
Så voro för allt, hvad i vår jords ört- och djur-riken har dels ur frö, dels ur egentligt ägg sedermera framgått, Paradisets blomstergård och djurpark det första omhöljet; dessa åter ägde sitt första omhölje, sitt gemensamma ur-ägg, i sjelfva Jorden; denna åter sitt i det stora Solariska Ägget, hvarur Jorden, med alla sina syskon, framkommit; och slutligen ägde detta makrokosmiska ägg sjelft sin utgångspunkt och förebild i den Oändliga och Gudomliga Själ, inom hvilken icke blott vårt solsystem, utan tillika alla verldars verld, från begynnelsen varit till i en förutskådande sammanfattning, såsom i ett evigt nu, en evärdlig närvaro.
Men just för denna Själ fanns likväl, ännu, ingen fullt egendomlig motsvarighet.
Ty uti allt det hittills frambragta var ännu endast Natursjäl (Vis genitrix seu plastica, Animæ assimilanda); äfven på sin höjd – eller i djur-riket – utvecklad endast till anima bruta, endast till analogiska förberedelser och drömlika tillstymmelser af egentligare själsegenskaper.
Ännu saknades en varelse, som kunde hänföra skapelsens herrligheter till en egen själ, till sjelfmedvetande och andlig förnimmelse; någon, som ur sådan förnimmelse-förmåga, och således ur Förstånd, kunde från alla dessa harmonier dömma till den Skönhet, från alla dessa Skönheter till den Ljufhet, från alla dessa ljufheter till den Godhet, som är Lifvets mening och sanning; någon, som af umgänge med denna Godhet kunde mottaga Sällhet.
Ännu var ej kommen den Jordens Son, den Andesjäl (Mens) i Menniskoskepnad, som skulle från det jordiska paradiset kunna betrakta det himmelska, äfvensom från detta tillbaka det jordiska, och alltså i en inre åskådning på samma gång omsluta dem båda, för att af bådas förening njuta det rikaste möjliga glädjemått.
I hela Naturen, äfven i dess allraminsta delar, framlyste å ena sidan uttrycket af ett meddeladt eller undfånget Gudomligt: men ock, å andra sidan, en längtan, att i och med detta uttryck få erbjuda sig åt ett väsende, som vore sjelfva den innersta sammansmältningen af Lif och Natur, eller sjelfva fullbordandet af samtliga Natur-kretsarnes återvändning från ett Sista till ett Första, hvilket omfattar dem alla i sammandrag; emedan blott ett så beskaffadt väsende kunde till det Gudomliga hembära, för sig och de öfriga varelserna samfäldt, en odödlig tacksägelse.
Kort sagdt:
Menniskan, ehuru nu fullständigt genom Naturen förberedd, var ännu icke till: och skapelsen väntade sitt smycke, den skapande gudomliga verlds-åskådningens första och sista syfte.
Alla de menniskan förebådande härolderne uppfatta sitt lifs innehåll och form endast i förhållande till en dunkel naturtillvaros trånga och oföränderliga ståndpunkt.
Henne allena skulle förlänas makt, att, uppåt blickande, dricka ljus ur Glädjens och Kärlekens rena källa, och i denna skönja den klara speglingen af sitt lif såsom det helas; under det i samma spegling
Lifvet sjelft möter henne såsom allt Lifs Gifvare, till föremål för en saligt bäfvande dyrkan.
Det är visadt, att på Jorden, som i sjelfva verket öfverallt var paradisisk, likväl fanns en trakt, som företrädesvis var sådan och deraf erhållit namn.
Men äfvenså fanns inom Paradiset en särskild nejd, med det klimatiska läge samt all deraf följande fördel och skönhetsprakt, att den i förhållande till det öfriga Paradiset intog samma plats, som Paradiset i förhållande till den öfriga Jorden; alltså en nejd, som utgjorde sjelfva Paradisets Paradis.
I dess medelpunkt stod ett Frukt-träd, af alla, som på jorden funnits, det herrligaste; ty det var högsta företeelsen eller uttrycket af en för gången af varelsernas ur-daningar gällande lag, hvarom redan förut en vink blifvit gifven.
Lagen var, att i samma mån, som tingens oorganiska begynnelser öfverväldigades af de organiska, och trädde nedom dessa i bakgrunden såsom blotta grundvillkor, måste den i de lägre organismerna verkande naturbildningen stegra sig ända till en act, genom hvilken de på direct vis gjordes till de i verldsplanen åsyftade högre organismernas vehikler och modersköten.
Derföre hade för det ändamål, som nu var i fråga, enkom uppvuxit ett träd, hvari växtrikets hela förmåga så var stegrad, att de finaste, de utsöktaste af Naturens krafter och essentier voro i detta träds safter inneslutna, och framsvällde till en frukt, som blef det sista och förnämsta af de ägg, ur hvilka varelsernas slägter framgingo.
Det var ett mikrokosmiskt verldsägg, som fullständigt motsvarade det makrokosmiska, hvarutur hela den jordiska natur-verlden hade framfödts; och som derföre (eller i kraft af slik motsvarighet) innebar en medelpunkt, der Naturen, med en i denna punkt lika sublimerad som concentrerad verksamhet, kunde omedelbart från den Gudomliga Andesolen, hvilken å sin sida concentrerade sin verksamhet åt samma punkt, mottaga en inblixtrande lifs-stråle.
I och genom denna stråle ingöt sig i ägget ett varande, eller lif, af öfverhimmelsk form, att sammanbinda ändligheternas naturverld med oändlighetens andeverld, medelst ett väsende, danadt på samma gång för Jordens Universum och för Himmelens.
Och så yttrade sig härvid genast den från begynnelsen mellan det Andliga och det Naturliga constabilierade harmoni, att i samma ögonblick, som gnistan af detta undfångna högre själslif började röra sig, infunno sig, såsom beredvilliga tjenare, de physiska substanser och functioner, som skulle utbilda dess egendomliga natur-verktyg, eller kropp, till frisk och skön enlighet med dess ändamål.
I gnistan bodde nämligen redan deras herrskare, och befallde dem ofördröjligt understödja sitt brinnande begär till en utveckling, som ej kunde verkställas utan föregående utveckling af det kroppsliga omhölje, till hvars välbildande och fullbildande han uppmanade dem.
Ty ankomlingen från andeverlden kunde ej töfva att handla i öfverensstämmelse med sitt väsende; hvilket skulle uppenbara sig såsom sådan, eller såsom Ande – det är: såsom föreställning om Ändamål, eller såsom Afsigt och Vilja, med förstånd att befrämja ändamålet genom medel, som, i egenskap af orsaker och verkningar, blifva bidragande nyttor.
Utgående från sin första lifspunkt, liksom ur en liten stjerna, började han derföre yttra sin närvaro genom vibrerade radier, dem han böjde i ringar till likhet med himmelens kretsar, och sålunda formade en himmel i afbild, en Olymp, ämnad till rena Intelligensers boning; och vid denna Olymps tinnar och kretsgränsor fästade han en otalig mängd känsliga trådar, hvilka han utdrog till uppränning för en ätherisk väfnad, hvars mellanrymder han fyllde med tyngdbegåfvade elementer och vätskor af mera jordisk art.
Så tillvägabragtes ändtligen, dels genom sjelfva det konstrika sammanslingrandet af fibrer och nerver, dels genom det helas emot jorden graviterande beskaffenhet, den dyrbara organismen af en fullbordad menniskokropps lemmar och innandömen.
Alltsammans trappsteg, på hvilka den odödlige anden skulle från sin Olymp, eller från det öfverst inom sin kropp uppbyggda Naturens högsta skådetorn, stiga ned till det jordiska paradiset, för att derifrån åter till det himmelska och urbildliga paradiset uppstiga.
Sådan frukt bar det vidtberömda träd, som under namnet af Lifvets Träd qvarlefver i de äldsta menniskohäfdernas hågkomst; ett namn, med rättmätigaste skäl erhållet och bibehållet.
De gynnande inflytelser, under hvilka den knoppats, befordrade jemväl dess mognad: denna blef ett ömhets-föremål, i hvars omvård samtliga jordens och himmelens makter täflade; än genom framräckandet af allt, som kunde tillhjelpa och förkofra, än genom undanhållandet af allt, som kunde hindra och skada.
Så skedde omsider, när mognadstiden var full, att den bärande grenen, liksom tyngd af en öfversvallande drufva, sakta nedsänkte åt marken sitt gyllne klot, till en af väntande himlavarelser omgifven blomsterbädd.
Under den ljusrikaste stjernglans från en natthimmel, i hvars bryn genast morgonrodnan uppsamm, öppnades då plötsligt det sista verldsägget: det uppläts inifrån af den nya verlds-medlemmen sjelf, genom ett lätt bemödande, som lyktades med att indricka de af den skäraste jordluft förmedlade lifsflägtar, dem Skaparens egen Ande inblåste i hans lungor.
Och så låg den nyfödda första Menniskan der: naken, men beklädd af sin oskuld, som omgöt anlete och gestalt med strålande skönhet; baklänges, med ansigtet vändt mot himlahvalfvet, och dit uppåt höjande, med en märkbar läpparnes rörelse, de öfver bröstet sammanknäppta händren, – att inviga sin begynnande lefnad, om icke med en medveten tacksägelse, åtminstone med en sinnebildlig, till sin och alla Andars Fader.
Det är bekant, att
Djurens barndom, alltifrån deras födelsestund, utmärker sig framför Menniskans genom större kroppsfärdigheter, eller en större instinktens makt öfver kroppen, att försätta dess rörelser i motsvarighet till sina behof och ändamål.
Deras företräde i detta fall grundar sig likväl just på deras underlägsna lott: den nämligen, att födas till uttryck af blott och bar natursjäl; i hvilken, såsom sådan, intet personligt sjelf-lif innebor.
Menniskan deremot födes till handlingar, i hvilka en egen själ skall, såsom sina, uttrycka en oändlig vilja och ett oändligt förstånd; och detta är orsaken, hvarför hennes kropp, såsom ändlig, kan blott i långsam tillväxt utveckla sin förmåga att vara sinneverktyg åt en själ, som icke – liksom Djurens – qvarstannar inom en viss för alltid oöfverskridlig krets, utan sjelf i oändlighet (in infinitum) tillväxer.
Men i stället att menniskornas allraförsta uppfostran nu måste ske utifrån inåt, eller börjande från de yttre sinnenas intryck, medelst hvilka, mer och mer, de innersta och högsta krafterna väckas, skedde den förstfödda menniskans omvändt, eller inifrån utåt; på det vis, att Själen då, omedelbart af himmelska inflytelser närd, genast mäktade ana sin utveckling med en liflighet, som genast försatte henne i full utöfning af sina rättigheter såsom de kroppsliga organernas beherrskarinna.
Visserligen genomgingos äfven de första barndoms-tillstånden: men på en vida kortare tid, och ett vida mindre värnlöst sätt, än sedan blifvit vanliga; dertill samverkade energien af nyssnämnda divination, i förening med de himmelska frändernes ledning och den oinskränkt dem lydande Naturens huldhet.
Så förmådde den späda varelsen, liksom i mimisk handling föreställande den inneboende anden, utan andra menniskors tillhjelp inhämta sin första näring (af den moderliga grenens saft), krypa, lära sig gå o. s. v.
Alltigenom begagnades de lednings- och locknings-medel, hvilka mest passade för hans dubbelnatur.
Så t. ex. bragtes han att gå, dels genom det lustretande skimret af allahanda öfver honom hängande frukter, dels genom bilder af andra barn, som i öfrigt voro honom lika, men flögo, och derföre, bäst de nalkades, åter uppåt aflägsnade sig; deras bevingade lekbroder tyckte han sig vara, så snart han lyftade sig upprätt i bemödandet att följa dem.
Och så dröjde ej länge, innan han vandrade öfver Paradisets ängder, med säkra steg och åt himlen rigtad blick, den han ej oftare ville sänka, än han måste fästa den på jorden för att välja sin kroppsföda.
Men kraftigare mättade och styrkte honom den själaspis, hvarmed han börjat näras alltsedan sin framkomst.
Man säger med skäl, att ”ideerna ej äro oss medfödda”: ty vi kunna ej redan från vår spädaste ålder urskilja hvad som är godt och sannt; liksom i allmänhet djuren strax ifrån födelsen veta, hvad med deras natur öfverensstämmer.
Hos honom deremot var det inre sinnets kunskapsväg den ursprungligen öppna; hvilket ock skulle om djuren kunna påstås, i fall hos dem verkligen detta sinne vore ett ”inre”, ett andligt, – kort sagdt, något annat, än ett inom blotta instinkten stannande natursinne.
Adams efterkommande dela med honom egenskapen af ett andesinne, egnadt till ändlös förkofran i ljus och insigter; men hans företräde yttrade sig deri, att hans första erfarenhetskunskap blef den, som omedelbart genom detta sinne förvärfvades.
Dit gingo ock rakt alla fostrande inverkningar; – den nykomne var nämligen ingalunda öfverlemnad blott åt sig sjelf.
De samma himmelska vänner, som kring hans födelsebädd vakat med facklor, att intet annat ljus, än det högsta, skulle tända hans lefnadsbloss, hade ock strax derefter besökt hans innersta, och med glädje sett det vara på i konstrikaste vis inrättadt till sitt härberge.