Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Allas älskling » är en äkta fransk fars, äfventyrlig i sin uppränning, utan synnerligt mycket sundt förnuft i sindelvis vågade situationer.
Framgången beror helt ocli hållet på utförandet, på det naturliga framhållandet af roliga repliker utveckling, men ganska rolig i uppradandet af befängda och och ett lifligt genomförande af lustiga karaktärer.
Egentligen var väl ingen af de spelande fullt på sin plats, men man kan icke heller säga att stycket helt och hållet skämdes bort Titelfiguren, en nygift 40-åring som förföljes af den besvärliga vänskapen från två äkta män, hvilkas hustrur före hans eget bröllop visade honom mer än tillåtlig ynnest, återgifves roligt af hr Holmquist, och kunde man bortjaga minnet af hr Svante Hedin, som för några år tillbaka skulle hafva varit som klippt och skuren för denna uppgifts lösande på ett öfverdådigt skrattretande sätt, så skulle sannolikt hr Holmquits Célimare förefalla ännu roligare.
Nu synes den stundom något tung.
Det är emellertid karaktär i framställningen och verklig farston.
De båda vännerna, de bedragna äkta ' männen, framställas utan synnerlig verkan af hrr Lindmark och Sjöberg.
Deras gubbar äro visst icke stötande genom något mindre korrekt i utförandet, men de göra sig icke gällande.
Fröken Klefberg är en präktig svärmor i den barska stilen och fröken SandeU en mycket intagande ung fru,.för öfrigt en obetydlig roll.
Operabuffan » Teaterdirektören » torde lämpligast böra granskas uteslutande ur musikalisk synpunkt, ty i dramatiskt hänseende hör detta slag af musikstycken afgjordt till den ledsamma genren.
Af de uppträdande, fröknarna Sjöberg.
och Jonson samt hrr Lundberg och Stenfett, tycktes ingen hafva tillfälle att ur skådespelaresynpunkt göra någonting framstående af sitt parti.
Återupptagandet af * Madame Angots dotter&gt; var af ganska stort intresse för operettens vännner.
Vi taga fortfarande operettgenrens tillvaro som ett faktum helt enkelt och öfverlemna åt andra att beskärma sig deröfver.
Men som madame Judic icke uppträdt i denna operett, torde den få gå fri och anses temligen oskadlig, såsom den också jemförelsevis är.
Deijemte är den rolig och till och med, trots den utomordentligt rika produktionen på detta område efter den tid då » Madame Angots dotter * såg dagen, roligare än flertalet af sina efterföljare.
Föråldrad syntes denicke heller.
Melodierna äro visserligen utnötta genom ett omåttligt begagnande, men det äro äfven de flesta andra operetternas mera populära melodier.
I dramatiskt hänseende torde väl också » Madame Angots dotter » stå fullt i jembredd med, om icke öfver flertalet af yngre verk inom genren.
Framställningen hade sitt förnämsta intresse i fröken Sjöbergs utförande af titelrollen, hvilket var sprittande lifligt och stilenligt.
Denna unga skådespelerska gar ständigt framåt och tycktes som Clairette Angot vara riktigt i sitt esse.
Hon lefver alltid med i sina roller, när de icke ligga alldeles emot henne, såsom ju stundom händer till följd af den om * vexlande användning denna teater har för sina sujetter.
Som m: lle Lange uppträdde fru Stenfelt, litet kall och stel.
Hr Stenfelt var såsom vissångaren Ange Pitou icke fullt lyckad.
Det tycks fattas honom naturlig friskhet Han förefaller konstlad.
Hr Castegren var ganska bra som Pom-ponnet och hr Ringvall någorlunda tillfredsställande som Larivaudière.
Stycket gick i allmänhet med rätt mycket lif, och mot den dekorativa utstyrseln funnos inga graverande anmärkningar att göra.
Den gamla välkända operetten höll sig emellertid icke så länge på repertoaren, utan efterträddes snart af den ofvan-nämda farsen » Doklorinnan », som går för goda hus då detta skrifves.
Denna fars är, sådan den framställes på Nya teatern med fru Ulff som den praktiserande doktorinnan Angéle Frontignan och hr Castegren.
som hennes snobbige man, verkligt rolig.
Den visar ett upp- och nedvändt hus, der hustrun sköter sin läkarepraktik och helt och hållet försummar sin man, hvilken intager en hustrus plats, talar om sin hemgift och sköter hushållet.
Mannen ledsnar emellertid och söker förströelse utom hus hos en konstberiderska.
Hustruns svartsjuka väckes på ett ganska våldsamt sätt, då hon öfverraskar sin man under en tête-à-tête med konst-beriderskan, som dock är nog omtänksam att icke bevilja någon ynnest, utan fordrar äktenskap.
Efter denna upptäckt omvändes doktorinnan och blir för sin man den mest förtjusande hustru, som ger läkarepraktiken på båten ochuteslutande egnar sig åt sitt hem, der lyckan vid pjesens slut lofvar att hålla sitt intåg.
Detta i sig sjelf tacksamma ämne hafva de båda för-fattarne behandlat med mycken spiritualitet Förvecklingarna äro muntrande och spännande och dialogen fyld af roliga och qvicka vändningar.
Stycket är utan tvifvel en af de senare tidernas bättre farser.
Ett par vågade situationer finnas väl, men riktigt behandlade vid framställningen, äro de icke stötande, emedan man uteslutande skrattar åt dem *
Ett särdeles godt utförande har kommit denna pjes till del.
Fru TJlff firar en triumf i doktorinnans rolL Som praktiserande läkare har hennes doktorinna all den karlavulenhet i uppträdandet som anstår ett emanciperadt fruntimmer, hvilket icke vill kännas vid namnet qvinna, och efter omvändelsen är samma doktorinna den mest intagande qvinna i verlden.
Ofvergången och stridigheterna i hennes inre nyanseras utmärkt Det är en frisk talang som uppenbarar sig i denna skapelse, hvilken afgjordt hör till fin Ulffs bästa.
Vid hennes sida frapperar på det angenämaste sätt hr Castegren genom ett icke mindre lyckligt utförande af den äkta mannens parti.
I utseende, gång, uppträdande och sätt att tala har hr C. lyckats fullt konseqvent och roligt genomföra en beskedlig snobbtyp, oförarglig och älskvärd i all sin inskränkthet.
Figuren gör en utmärkt effekt och visar att hr C. är en mycket god skådespelare, då han kommer på sin rätta plats.
Ofriga roller äro äf mindre betydelse, men utföras i allmänhet väl Hr Ringvall är kanske icke en lämplig representant för den kärlekssjuke De Serquigny.
Han är lika torr i denna roll som t ex. i Larivaudiéres (i Madame Angot) och gör för mycket väsen af sig.
Men för öfrigt fins ingenting från de spelandes sida som stör det goda intrycket Fru Gardt är mycket kraftig och präktig som kanondrottningen, fru Fahlman en ganska retande konst-beriderska och hr Lindhagen lyckad spm en omåttligt oförskämd betjent
Södra teatern har, sedan Djurgårdsteatern för året stängt sina portar, återupptagit sin verksamhet, men ännu icke haft anledning att framföra något nytt, då » Jorden rundi * fortfararande med godt resultat bibehållit sig på repertoaren.Musikalisk Revy.
Musikaliska Akademien: Pauline Lucca, Augusta Öhrström.
Stora Teatern: Trumpetaren från Säkkingen.
Nya Teatern: Teaterdirektören.
Madame Angots dotter (repriser).
Pauline Lucca!
Det är här i Sverige med fremmande sångare och sångerskor, som när man kastar en sten i en klar vattenspegel; ryktets svallvågor breda ut sig allt mer och mer, till dess de slutligen hota att alldeles öfversvämma den lugna strand, som allt ditintills varit så helt oberörd af dem.
Men liksom det är statueradt en viss ålder för inträde i vissa parlamentariska församlingar, kongresser och dylikt, så tyckas dessa utländska sångfoglar föreställa sig, att hvad vi svenskar framför allt fordra af en utöfvande talang är denna talangs — mogenhet, så att i allmänhet allt hvad under 40 år är skulle vara af ondo.
Också förhasta de sig minsann icke.
Blygsammast af alla var väl härom året en viss signora Corinna de Luigi, » favoritelev af den stora maestro Rossini », hvilken hade inväntat den ålder då ett fruntimmer redan kan våra mormors mor, innan hon vågade uppträda inför de granntyckta svenskarne.
Ristori vågade dock redan vid ett par och sextio denna äfventyr-lighet, men Kristina Nilsson litade naturligtvis på sin egenskap af svenska, då hon dristade återvända hit hem i den späda åldern af tre och trettio.
TrebeUi gaf ett lysande prof på sitt manliga mod, härdadt i ett dussin page-roler, då hon djerfdes sjunga här första gången med två år felande i det klassiska 40-talet Hvad Adelina Patti beträffar är hon så försynt, att hon blir väl både femtio och sextio innan hon törs hit upp.
Men Pauline Lucca, Bismarcks väninna, hon är modig hon, hon har varit här nu och är ändå yngre än Patti.
D. v. s. yngre i somliga musiklexika.
I andra är hon äldre.
Ofver hufvud taget är hon född upprepade gånger,1841, 42, 43, 44, och hvilket af dessa?
Måhända 1841, då hon nu vågat sig hit upp till den mognade talangens beundrare.
Alltnog — Pauline Lucca har varit här.
Man har sagt att hon har » le diable au corps », denna konstnärinna, och törhända icke med orätt.
Då hon 1859 i Olmütz debuterade, egnade hon sig först åt den tragiska stilen, Elvira i Emani, Norma, Valentine i Hugenotterna etc. etc. I den senare rolen fick Giacomo Meyerbeer se den vackra wienerskan och fattade sådant behag i hennes framställning, att han » komponerade Afrikanskans titelrol för henne » -- —
Så tros det och så tror kanske den goda Lucca sjelf än i dag.
Det är blott litet förargligt att det fins flere san-gerskor, som ha kunnat skryta af samma ära, att Meyerbeer skrifvit Selika » specielt med hänsyn till min talang ».
Sedan 1847, två år före » Profetens » première, var en stor del af » Afrikanskan » i ordning och såväl en fransk som en italiensk sångerska hade den beräknande maëstron då i sigte.
Men så kom » Profeten » emellan, fru Viardot skulle der ha sig en triumfrol och Roger skulle från Opéra-Comique inträda m Grand Opéra i Johans rol, som utan tvifvel är långt tacksammare än bigamisten de Gramas.
Men saken var den att Meyerbeer i början af sextiotalet gerna ville ha sina nyaste operor, som gjort lycka i Paris, uppförda i sin födelsestad » L ' étoile du Nord t gick icke gerna an, den kunde berline-sarne utantill sedan » Das Feldlager in Schlesien », delvis not för not identisk; för » Dinorah » fans ingen Marie Cabel i Berlin, som då genljöd af Luccas namn.
Då begagnade sig den alltid sluge och omtänksamme maëstron af detta favorit-skap i och för sin Afrikanskas lyckliga framträdande i hans födelsestad — han » komponerade sin Selika enkom för Lucca »
— hon sjöng den — och hon och operan och Meyerbeer
— alltsammans gick alle stelle!
Det var som Hector Berlioz sade: Den Meyerbeer har icke blott lyckan att ega en stor talang, framför allt har han talangen att ega stor lycka.
Selika var ett allvarsamt afbrott i Luccas glada repertoar, ty glad hade den blifvit med åren.
Näpna pager aflöste en förtviflad Elvira, koketta subretter undansköto den sublima Valentine, Chérubin bjöd Muntra fruarne armen, Mozaits Zerlina drillade i kapp med Aubers, Svarta dominon extra-vagerade och Gounods Margaretha — jubilerade, ty märk-ligt att säga äiVen sistnämnda unga dam var en tid i Luccas skepelse en ganska gladlynt bekantskap, der juvelarians stämning sprattlade igenom hela partiet Men så fick Lucca ögonen p&amp; Carmen, som parisarne aldrig kunna förlåta sig att ha uthvisslat en gång i tiden.
» Se der en rol för mig! »
— ropade den tilltagsna fru Lucca — » här skall det tyska geniet öfverglänsa det franska ».
Och i Carmen gjorde hon en kompromiss mellan gladt och sorgligt, bief en rätt utmärkt och ännu mer applåderad Carmencita — och är det än i &lt;fog-
Nu var gardet emellertid uppgifvet Yid samma tid började Patti ledsna på sina subretter och fann det förmer att egna sig åt le genre héroïque.
Lucca ville visst icke vara sämre.
Vouloir ¿est pouvoir, strax fram som Trubadurens smärtedignande Leonora, som Gounods storartadt vansinniga Hermosa, Ponchiellis Gioconda och nu senast Massenets nobla Chimène i Cid, sångerskans första tillärnade nya skapelse!
Ça ira, ça ira!
Allt skall gå för denna resoluta dam.
En gång stack en viss afundsjuk — ja, namnet hör icke till — den lifiulla Lucca i näsan med det att sjunga kunde hon nog, men sjunga koloraturer — nej, det kunde hon icke.
Genast skyndade den förargade konstnärinnan att uppträda i ett af opera-literaturens svåraste bravurpartier — jag tror Drottningen af Valois — och det gick, det gick — men icke lär det ha gått så öfversvinneligt väl.
Men » sjungit koloraturer » hade hon nu ändå gjort, sjungit Margaretha af Yalois — men hon gjorde visst aldrig om det.
Hon hade sina skäl, förstås.
Emellertid — den sköna Pauline har nu också applåderats i Sveriges hufvudstad.
Hon introducerade sig der med Mozarts i Chérubins Çortonâriga mun lagda gudasköna älskogssäng » Väsen, som lyden ömma begär, sägen mig, sägen hvad kärlek är », ett klokt val — bl.
a. af det skäl att samtliga de i denna aria förekommande toner eger sångerskan qvar, i förvånande grad ograverade af tidstanden, den der förargliga tingesten, för hvUken ingenting är heligt.
Sången gafs som sig borde i ordets egentliga mening eon amore, un poeo troppo till och med.
Den blyge, drömmande Chérubin hörde man just ej af, men väl den passionerade, den spanske.
Skada emellertid att man såg en elegant, nära medelålders dam utföra detta stycke, och ej den lille » Mignon », Pauline Lucca gifver till bästa på scenen i denna rol, medsin svajande barett, sin koketta broderade hvita atlasdrägt och den lilla konfektsöta runda purpurkappan — — — Derpå sjöng Lucca » Erlkönig », oeh det är ej tu tal derom att hon icke förstår tolka Schubert som de främsta tyska romanssångerskorna, Amalia Joachim t. ex.
Det är den romantiska grundstämningen, som saknas under Luccas romanssång, den svärmiska koloriten, anden — — —
Lucca är icke nog fin musicienne för att skilja emellan olika musikbranscher.
Den episka och romantiska sångens plastiska kynne förbises helt och hållet af denna sångerska, som i stället deri inlägger ett pittoreskt element, lånadt från teatersången, hvilken hon sålunda blandar in i en fremmande konstart.
I ofvannämnda ballad är det dramatiska lynnet emellertid så starkt uttaladt, att Luccas egendomliga manér just i den mindre stöter musikvännen än i diverse andra saker, specielt Mozarts » Violblomma », som af Lucca gjordes till en glödande passionsros och det med en talang som skulle varit allt beröm värd, om den ej varit i musik-estetiskt hänseende så grundligt — malplacerad.
I röstprakt, sångmetod och mekanisk virtuositet har Lucca alltid hört till andra rangens sångerskor.
Det som gång efter annan böjt henne upp au niveau med Nilsson och Patti har varit — » le diable au corps », som vi här ofvan antydde.
Dertill arbete.
Lucca har arbetat mycket med sin just icke öfverlägset tacksamma stämma, hvilken hon i tidernas lopp fatt ganska underdånig de skiftande intentioner, improvisationer — kanske inspirationer, men med säkerhet de — capricer, som hennes lättrörliga sinne ingifvit henne.
Ty hon känner lifligt och starkt, och hon vill att hennes åhörare också skola göra detta.
Det är denna nastan inställsamma omedelbarhet i förening med den ännu ganska charmerande personligheten, som förklara 1886 års svenska bifallsstormar åt Pauline Lucca — nota bene näst efter hennes stora rykte, hennes små privata aflarer i detta lif-vet och mera dylikt, som icke kan verka annat än excite-rande — — —
Jag bar redan förut i denna tidskrifts musikafdelning nämnt något om Pauline Luccas Carmen, som, ehuru på sitt sätt framstående, likväl icke är så hel och så riktig som fin Galli-Mariés, den spirituella fransyskan, som kreerade rolen på Opéra-Comique och sedan deri triumferat litet hvarstades » Luccas Carmen har det felet att råka för ofta i affekt, honförmår ej ge ett vederhäftigt uttryck åt den stagnerade indo-lenta passionen, åt elden under askan i Carmens temperament, hon är dertill för liflig i enskildheter, för litet kraftfull i stort.
Koncentreradt in nuce, visade sig detta högst åskådligt i habaneran, hon här föredrog på sin andra konsert, hvars glansnumjner utan fråga var det sprudlande qvicka och pigga utförandet af Bizets lika pigga » Cadiz-flickor », en visa, helt i Luccas bästa genre.
Det seriösa torde nemligen aldrig helt och hållet bemäktiga sig Luccas glada och pikanta konstnärsindividualitet, trots de förtjen-ster hennes smidiga, tilltagsna talang förstår inlägga äfven i sådan musik som Grefvinnans stora scen (Mozart) och än mer uti Ponchiellis i mindre sträng och fordrande stil hållna Gioconda-aria.
Då detta skrifves, bar Lucca ej ännu uppträdt på vår lyriska scen.
Man väntar.
Som hastigast vill jag blott omnämna efter Lucca en * svensk sångerska, som i röst öfverträffar henne och i dramatisk expression kommer henne mycket nära, oaktadt bristen på verldsrykte gör detta svårerkäudt för oss, allt utländskt afgiidande svenskar, fröken Augusta Öhrström, hvars konsert med dess af sångerskan mönster gilt föredragna Faust-scen förträffligt inledde höstsäsongen.
Stora Teatern tyckes nu i sin » Trumpetare » ha fatt en konstnärlig sjålsförvandt till K.
Dramat Teaterns Blu-menthal &amp; k: i.
Samma mikropiska estetiska värde, samma otadliga moral och samma applådknipande realisations godt-köps-effekter!
Och ändå hvilar denna Nesslers opera på en klingande skön poetisk malmgrund, Scheffels sång-cykel, som i skärhet, ömhet, finhet utvecklar samma intagande behag som i fyllig, blodfull fart och styrka.
Librettisten hr Bunge har enligtlibrettisters vana gjort sitt värsta att skudda bort så myckel guldstoft som möjligt från den lyriska diktens fjärilsvingar — men der orden finnas qvar in extenso på några ställen, verka de med oasens ljufliga friska lugn — efter den irriterande ökenvandringen genom bearbetarens fatala anordningar, omstöpningar och — än fasligare — tillägg.
Dessa ur den Bungeska snillrikbeten direkt emanerande påhitt äro liki mycket värdefulla som de äro ovanliga och det är knappast skäl att med deras relaterande forarga en större allmänhet än den som blir instängd i k. operasalongen att utsta dem.
Hr Nessler har icke misslyckats i att träffa den Bun- * geska poesins rätta ton.
Dessa herrar ha rätt mycket gemensamt i anda, smak och märkvärdighet.
Den Scheffelska poesin står deremot okomponerad qvar.
De melodier, hvarmed hr Nessler efter långt sökande hos Abt, Kucken, Gum-bert och Proch forsett dem, verka ungefar som klosterdoket framför en vacker nunnas anlete.
Man har en plågsam förnimmelse af något skönt och härligt, som icke kan göra sig gällande.
Liksom de Bungeska meningarna förefalla hopletade ur all verldens operaböcker, så bar hr Nessler i ljufligaste harmoni härmed plockat i hop både smått och stort ur all verldens opera-partitur.
Man skulle vara honom erkänsam för den möda han gjort sig att kompilera och åter kompilera, om han blott vore så hygglig och citerade korrekt och citerade till punkt.
Men det är det hr Nessler alldeles Icke besvärar sig med.
Bredvid en fras, temligen snällt afskrif-ven ur Wagner, fogar han en reminiscence af Verdi dier franska skolan, så en trosvarm Wagnerist kan bli alldeles galen i hufvudet.
Å andra sidan kan någon öm älskarinna af de Gounodska kärleksförhäfvelserna rent af få nervattacker, då hon finner sin dyrkade idol ej citerad, ej en gång imiterad, nej — karrikerad och på det mest otillständiga och
— nöjsamma sätt, man billigtvis kan begära.
Med god instinkt har man hos oss låtit måla vackra dekorationer åt Trumpetaren.
Det behöfs mycket vackert att se på, när man skall höra hr Nessl^rs musik.
Afven balettdamerna äro vackrare i denna opera, än annars.
Också välbetänkt med hänsyn till den Nesslerska balettmusiken« I hr N: 8 andra mästerverk, » Råttfångaren », äro dock tablåerna flera och mer omvexlande — något å la Tummeliten — dekorationerna grannare, scenerierna lifligare; derför äro vinästan frestade att sätta detta hr Nässlers mästerverk öfver hans » Trumpetare », så eget det kan tyckas, enär man kunde anse ju, att kattmusiken i » Råttfångaren » borde vara större än i » Trumpetaren ».
Det är hr Forstén som är vår trumpetare och det är hr Johnson som trumpetar ut hans älskogsjemmer och älskogsfröjd.
Båda trumpeta på med den äran.
Hr Forstén uppbjuder all sin förmåga att påminna om hr Ödmann, men någon tenortrumpet blir han ändå ej, fast han sjunger sina a, e, i, o, u, y, uppåt höjden så tunt och ljust som möjligt Hr Forstén bör betänka: att en lyrisk tenor, som hr Ödmann i grunden är, till alla damers och med dem liktänkandes tillfredsställande tvingas att sjunga alto eller helst soprano så mycket som möjligt uppåt trestrukna registret, att minska volymen för att fa klangen skärare, och när man har tenor och gör detta hokuspokus så charmant väl som hr Ödmann, är ju härom intet att säga, om ej bt ' avo.
Men en barytonstämma lämpar sig ej för slikt; vill en barytonis t partout tjusa damerna — jag förtänker honom det ej — då far han allt lof att göra det på annat sätt.
Hr F. försöker ju detta för öfrigt med » fina manér ».
Det är ju godt och väl, men icke passar det precis hans trumpetare.
Då hr Forstén står och kurtiserar fröken Ek utanför kyrkan vid Fridolinsfesten, frapperas man af huru mycket våra Amaranth- och Innocence (!
) - hjeltar måtte likna medeltida trumpetare.
Föröfrigt går det nu bättre än förut för hr F. att ' fa fram rösten och att han ej tremulerar — ens i afskedssången
— bör högeligen beundras.
Men det är med hr F. som med hr Simonsen i Kjöbenhavn, sans comparaison hvad röstmaterialet angår.
De * kunna knapt sjunga två takter efter h varandra legato.
Der för gör ej hr F: s afskedssång det intryck, som den rätt tilltalande kompositionen och det varma föredraget annars skulle göra.
Hr Johnsons trumpetare är också ganska bra.
Men, när han trumpetar kärlek, måste han minnas, att det är ren kärlek det är fråga om.
Fruarna Strandberg hjelpas äfven i denna opera åt en-drägteligen som goda anförvandter anstår att lätta bördorna för hvarandra vis å vis Grefvinnans tråkiga och dumma parti.
Fru W. Strandberg har fatt klander för att hon spelar Martha emellanåt i denna rol — men i all verlden !då hr Bunges Grefvinna heter lika simpelt om ej simplare än Martha, hvad göra?
Likaså har man klandrat hr Rundbergs Damian för att vara en dålig medeltidsfigur.
Men då hrr Nesslers och Bunges Damian samvetsgrant.
är tagen ur » Nurnberger-dockan », hvarför klandra hr R., om han bjuder till att låta hr Dahlgrens mirakulöse Donathan gå igen i riddarkostym?
Och som en värd kollega oändligt träffande har sagt: något roligt bör man väl få ha i denna opera!
Fröken Ek ropar » Pappa, nu kommer han! », så att man genast tänker på fru Hartman, och försöker göra sig så munter och ingénue som möjligt i Marias travesti af Schef-fels Margaretha.
Fröken Ek bar sitt område, der hon böljar bli allt mer och mer förtjenstfull, i den tragiska operan, och det torde ej vara förståndigt att annat än undantagsvis ge henne roler som denna.
Sista aktens soloscen, der hon ar bäst hemma, bör väl ock kunna sjungas af någon annan an fröken Javette, nu som förr kgl.
teater-dublett-sångerska.
Hr Söderman bör ej förgätas som Conradin, trumpe-taren-värfvaren, en rol, som tycks ligga bra för denne sångares naturel och som derför lyckas honom berömvärdt viL
Hr Strömberg har på senare tiden uppträdt så mycket i den seriösa operan, att han lättförklarligt nog glömt af att vara rolig.
Och likväl har denne redbare artist för en tid sedan i roler som Hr Page (Muntra fruame), Lord Elfort (Svarta Dominon), Bartholo m. fl.
visat prof på en icke förkastlig humor.
Här i Grefvens långrandiga parti skulle en sådan komma väl till pass, och kanske den kommer med tiden.
Men skall hr Strömberg dubbleras af någon, måste det bli hr Janzon, hr Sellergren är omöjlig för denna roL Man betänke ju att den ädle grefven * sitter en god del ai andra akten och bara småpratar, småputtrar och småpokulenr för sig sjelf, tar då och då en knarrig djup ton, aå och da en klunk ur bägaren (orkestern genast: tipp tapp, tipp tapp, tippe tippe ti, Offenbach), läser vigtiga bref, högt dessvärre, anfäktas af gikten, liksom åhörame af giktarian, stultar kring i rummet, sätter sig igen, tar emot bud, affardar bud, och man böljar tro att hr Strömberg-Grefven tagit andra akten på entreprenad, emedan damerna och hr Forstén tycka den är för tråkig att agera med uti, då dessa sent omsider infinna sig, hr Forstén dock först efter ett oändligt trampe-tande.Körerna sjungas så att det är en skam åt det — att det icke är bättre musik att sjunga.
Balettkåren är deremot icke så lyckad i denna opera sorp.
annars.
Icke vet jag om det är bristen på balettmästare eller förstyre, men alltnog det går icke som förr riktigt och pantomimen utfördes de aftnar, jag tagit mig till att skåda Trumpetaren, rent af dåligt.