Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En säng, två rottingstolar och den kolossala, ytterst grant förnicklade kaminen med hornrutor var ungefär det hela.
Hennes egen behagliga figur, iklädd modern resdräkt med hög turnyr och snäfva ärmar, en vid, schwungig hatt, som tronade käckt öfver en vårdad lugg, och gants de Suède ända upp till armbågen, tog sig så komisk ut, där hon stod, att hennes man brast ut i skratt.
— Erik — här dör jag! ropade hon dämpadt, — teatraliskt.
— Asch, dör — bröt han af alldeles samtidigt — det gör du visst inte — kom hit och titta på månen ett tag, är det inte stiligt med den här slätten utanför?
— Och ingen spegel!
— Hon fortsatte förtviflad sin undersökning.
— Det ska vi köpa en för 10 cents, när vi fara in till Blue Point.
— Och se på handfatet — här spiller man ju ut vattnet, så litet är det — ingenstans att göra af tvål eller borstar ... och hvar skall man få vattnet?
Det blir väl min lott att gå och hämta själf — — i brunnen kanske?
— Det händer nog precis du!
— Och här skall man sitta — i tio år — kanhända mer!
— Tacka du din milde Gud, om du det får bara.
De skrattade båda — alltsammans var så orimligt, så aflägset.
— Jag begriper inte, att du inte kan ta det skojigt alltihop, Mattis — jag tycker det är ett riktigt äfventyr.
— Skojigt?!
— Den mjuka munnen försökte se ond ut — trefligt skoj — nej men kaminen, Erik — hvad skola vi ta oss till, vi stekas ju, förstår du dig på den?
— Icke ett dugg, tänkte Erik, men gick likväl bort och öppnade och tillslöt på en slump alla de besynnerliga små luckorna med den påföljd, att kaminen brann ännu starkare.
— Den går nog snart ut, och då få vi så kallt som i Grönland, tröstade han, och så gingo de ned till kvällsvarden.
— Är inte fru Törnkvist frisk?
— Fru Hjelm såg sig förvånad omkring vid bordet, där de båda flickorna sutto vid ena ändan orörliga och fientligt stumma, och professorn hostade stilla förläget, sedan han läst en lång bordsbön.
— M—n — joo — mamma kommer nog ned i morgon — var så god och förse sig!...
Förmiddagen därpå, sedan frukosten ätits under värdinnans fortsatta frånvaro, hade Matilda öppnat dörren ut till gången, medan hon försökte ställa till litet hemtrefligt därinne.
Då hon efter ett längre neddykande i kofferten reste upp hufvudet, stodo de båda flickorna i dörren och stirrade på henne.
— Kom — kom in — jag skall visa er något vackert.
Den ena såg på den andra, så öppnade en af dem plötsligen sin mun och sade med en djupt ogillande blick på Matilda:
— Min mamma reser till Kansas.
— Till Kansas?
Gör hon det?
— Ja, mamma sa till pappa, att om herrn och frun ska vara här, så reser hon till Kansas.
— Åh — kära — det var ju bra ledsamt — var allt hvad
Matilda kunde få fram i sin stora förvåning.
— Mamma tål inte herrskap.
— Det kom mycket afgörande — som förklaring.
En liten stund härefter, då fru
Hjelm skulle hämta upp dricksvatten, råkade hon midt i köksdörren på sin osynliga värdinna.
Ingen möjlighet fans till räddning, de nästan stötte ihop med sina ansikten.
Med en min, som väntade hon en hel del öfvertalningar, hvilka hon på förhand ville visa icke tjänade till någonting, steg fru professorskan bakom dörren.
Hon såg rätt framför sig, som vore det en alldeles främmande och likgiltig sak, att hennes gäst passerade igenom.
Men fru Hjelm satte lika skyndsamt bort karaffinen och tog den lilla kvinnan i axlarna trots hennes vändningar och slingringar och häpna:
— Nä—nä—ej — var så god och — jag visste inte alls att ...
— Hör nu snälla fru Törnkvist — det här är bra ledsamt för mig — jag vet verkligen inte, hvad jag gjort för att ...
— Åh visst inte, visst inte, — kom det skyggt under fåfänga slingringar för att komma undan.
— Hvarför kunna vi inte bli goda vänner? — jag är den snällaste människa i världen, fru ...
— Ja, det kommer aldrig i fråga, — stönade den pinade kvinnan.
— Är det besväret med maten då, som — — ?
— Maten!
— Åh den frågar jag väl aldrig efter — herrskapet äter ju rakt ingenting, — protesterades förskräckt, medan ögonen för första gången lyftes från golfvet upp till fru Hjelms halsrosett.
— Ja men — hvad är det då?
— Åh — frun vet väl — vi ä inte herrskapsfödda, vi förstår oss inte på hur ...
— Här i Amerika!
Hvem talar här om sådant!
— Åh det blir ändå alltid detsamma, menade fru Törnkvist i en ton af djup öfvertygelse, som nästan liknade en suck.
— Fru Törnkvists man är ju professor för resten.
— Ja se, pappa kan nu vara med hvar som hälst, det kommer aldrig annat i fråga — kom det ifrigt
— Nu tala vi inte ett ord mer om den här saken, afgjorde fru Hjelm, hjärtans trött på hela historien, och drog den motsträfviga kvinnan med sig in ...
Det blef afbrott på afbrott i hennes upphängning af de nysydda, stiliga klädningarna.
Just som hon skyndade sig för att få en stund ledig till läsning, knackades på dörren.
Ett långt fruntimmer med en gammal sjal kastad öfver hufvud och öfverkropp stack in hufvudet utan att vänta på inbjudning.
Då Matilda närmade sig, steg hon på och sade med rask stämma i bestämd, kort ton:
— God dag, god dag — how do you do?
Jag är misses Gustafsson — nej tack — jag ska inte sitta ner — och jag kom för att höra, om ni ville äta middag hos oss i dag, precis på slaget tolf.
Det var ungefär som de mötts sist i går!
Själen hade glidit ned och visade en lång, skinntorr hals och ett så besynnerligt fult ansikte, att det verkade rent af förtrollande.
— Pappa ville, att vi skulle fira de nykomna med några vänner, men någon grannlåt ha vi inte — och ingen vill vi heller ha, för det här är ett kristligt samhälle, — och här äro vi alla lika.
Precis lika allihop — kom det eftertryckligt — och — ja, jag talar alltid uppriktigt, det är lika godt att säga ifrån i början som sedan — det, som har varit, ser misses Hjelm, det är gånget, det tala vi aldrig om, — men är det så, att professorn och misses vill äta middag hos oss, så äro de välkomna ...
Hennes ton var så uppriktigt afgörande, och hennes långa, litet framåtlutande figur verkade så beskyddande, att Matilda blef försagd som en skolflicka och sade rätt och slätt: tack.
— På slaget tolf, — vände professorskan sig om i dörren.
Matilda stod kvar och såg efter henne.
Om hon, fru Hjelm, rest från Stockholm till Upsala, kunde man icke gjort mindre affär af hennes ankomst.
Tusen, tusen mil — i en annan världsdel!
Och hemma voro de så glada, att hon kommit bland landsmän!...
Litet senare sade herr Hjelm:
— Sätt nu på dig det tarfligaste du har i kofferten — nu är du professorsfru på Gustavi skola, förstår du.
— Är jag bra så här?...
Är du tokig, Erik? — brast hans hustru ut förargad i samma andedrag, då hon såg, med hvilken min af komisk tveksamhet han betraktade hennes präktiga figur, iklädd en slät, svart sidenklädning, som satt utmärkt, en kedja med stor medaljong, slutande sig kring ett luftigt halsrysch och nya gants de Suède.
— Den här gamla otäcka klädningen, jag kan ju inte få slut på den en gång ...
Nej — jag har ingenting annat, och inte bryr jag mig häller om att krusa så förskräckligt ..
Se så — nu — gå — vi.
I det långa förmaket voro samhällets ledande personligheter samlade.
Rummet var stort och lågt, med många fönster, och stelt möbleradt.
På en fyrkantig matta stod ett litet bord, där Dorés bibel låg i beräknadt sned ställning med ett bokmärke af hvitt siden utstickande två tum.
Öfver gungstolen hängde gula långsjalar knutna i rosett, utbredda och fästa med knappnålar; på väggarne funnos oljetryck i breda oxiderade ramar — allt bibliska ämnen, — öfver en liten orgel i hörnet blickade professor Gustafsson ned, ritad i svartkrita på tryckt fotografiförstoring, — och i en buktig linie sutto på stolar och soffor fruarna, alla vid första påseende hvarandra lika.
Det var samma släta, svarta ylleklädningar utan tillstymmelse till förhöjning bak, långa koftlif utan garnering, kring halsen en linongbit, hopfäst med en liten nål och det benade håret i en knut öfver nackgropen.
Ansiktena voro för det mesta korta och breda, något utstående vid kindknotorna, och de bara händerna hvilade korslagda i skötet.
Iklädda tunga kängor hängde barnen vid deras knän; småflickorna buro långa klädningar och hårdt flätadt, tillsmetadt hår.
Några ungdomar med svullna röda händer stodo i en krok, och herrarne bildade en stillsam grupp.
Det blef tyst som i en kyrka, när professor Gustafsson, hvilken mött sina gäster ute på förstubron, trädde in med Hjelms.
— Jah, han vände sig litet trögt och besväradt inåt rummet, hvarvid fruarna till hälften reste sig från stolarna och vredo händerna en smula nervöst öfver hvarandra eller snurrade tummarna, — här ha vi vår käre professor — jo-o broder, ute i detta land äro vi alla professorer — och hans kära hu-stru.
Vi bedja nu vännerna vara välkomna till denna kristliga inrättning, och den — hm — den världslighet, som kan finnas, och som är så naturlig — den tänker jag inte längre skall trifvas i den, jag må så säga, luft, som omger detta samhälle — det blir nog så bra — och nu kanske mamma vill ..
— Jaha, svarade genast fru Gustafsson med bestämd röst, i det hon fattade fru Hjelm i kjolen och drog henne med sig öfver golfvet.
— Det här ä misses Pettersson, — det ä det — misses Pettersson och hennes tre barn, och det här ä misses Andersson, professor Andersson därborta, hans hu-stru, och det här ä miss Swensén, hon hjälper misses Andersson i hennes hus — och miss Löfgren, hon ä misses Lundgrens hjälp.
— Har Stina hälsat på mostrarna?
— vände hon sig strängt och afbrytande, utan att släppa sitt tag i Matildas kjol, till husets dotter, som sög på en bit karamell nere vid dörren, — kom och gör det genast!
— Jaha — och här ha vi ...
Så fortgick det grundligt och stadigt hela raden utefter, och alla stego upp och räckte fram handen med allvarsamma, litet förkonstlade miner och sade:
— Tack för första gängen.
Plats bereddes högtidligt åt fru Hjelm i en soffa, och tystnaden fortfor.
Ingen ansåg sig behöfva låtsa ett samtal, då man ändå var upptagen af att studera fru Hjelms hela person, hennes klädning, medaljong, halsrysch och — handskar.
Handskar!
Det var det oerhördaste.
Matilda försökte förläget att tala vid sin granne, men fick blott:
Oh yes — eller:
Oh no — till svar.
Slutligen efter en liten paus och åtskilliga nervösa vändningar yttrade frun rodnande:
— Hur trifs misses i Amerikat?
— Nu blir det en stor fråga, hvad vi skola kalla denna unga vän för, sade professorn, som vänligt närmade sig — skola vi säga fru eller misses?
Rörelse förspordes i den långa, buktande raden.
Man såg på hvarandra, gömde hufvudet bakom hvarandras axlar, hviskade små hemliga ord och lade handen öfver munnen för att skyla det harmlösa fnittret.
Det var en stor skillnad mellan dessa båda titlar.
Skulle man verkligen säga fru till denna unga kvinna, äfven om hon var af herrskap?
Ingen ville gifva något svar, tills fru Gustafssons afgörande röst ljöd från matsalsdörren:
— Ja, andra få göra precis som de vilja, men jag kommer då aldrig att säga annat än misses, det hör till mina principer ... vill ni nu komma ut och äta ...
Här — misses Hjelm kan sitta bredvid pappa, efter det är första gången — och så hennes man på andra sidan om henne.
Man tog mycket långsamt plats, man och hustru vid hvarandras sida och tjänsteflickorna bredvid sina matmödrar.
— Om pappa har några ord att säga nu — så.
Efter en mycket lång bordsbön grep man sig med en viss brådska an med de halft kallnade köttbullarna.
Det var ett särdeles stilla bordssällskap.
Maten var svensk och utmärkt lagad och bordet lastadt med silfverpjeser, som icke nyttjades till någonting.
Man drack blott vatten, åt stadigt och lät sig serveras.
Ett och annat halfhögt smickrande ord om rätterna yttrades till fru Gustafsson, hvilken hela tiden passade upp, något som alla syntes finna naturligt.
Men nu hade professorn dock något att säga.
Han harklade sig litet och såg ned på bordsduken.
— Hm — i långsam, eftertänksam ton:
Käre vänner och medkristna — detta är ett mycket kärt, ett mycket lyckligt tillfälle, då vi få hälsa vår broder, — herr f. d. kollegan i naturvetenskap vid Norrköpings läroverk, professor Erik Hjelm — välkommen — samt hans kära hu-stru.
Alla veta vi — hm — det är oss alla bekant, att detta Gustavi prästseminarium och skolläroverk varit ämnadt till Herrens ära — till att uppfostra och i kunskapen om Herren förkofra de unga vänner, hvilka känt sig kallade a-att predika ordet bland våra landsmän i detta nya — och stora fädernesland — eller det land, — där vi nu äro — ville jag säga.
Därför har det hufvudsakligen varit med bibelns — om jag må så säga — vetenskap, med den största — och viktigaste — af alla vetenskaper — och källan till all sann kunskap, som läroverket sysselsatt sig.
Men vi veta, att äfven världslig kunskap är en god sak — och en nyttig sak — och en tillåten sak, när den sker med gudsfruktan, och när den inhämtas inom de gränser, som Herren satt för vårt förstånd.
Ty förståndet är en skön gåfva, när det brukas till Herrens ära och icke förlitar sig på sitt eget förmörkade väsen, därutur ingen sann vishet står att hämta.
— — — Men nu ville jag säga våra kära unga vänner, att detta är ett kristligt samhälle, och att flärd och fåfänga här icke funnit någon plats — — — Om det är någon af oss, som har mer än han behöfver af detta jordiska goda, så ger han det så gerna till kyrkan och missionen — guld och glitter hafva vi inte bruk för, — men i Herrens vingård vilja vi alltid tjäna.
Våra unga vänner skola nog snart blifva oss följaktiga på trons väg och med fröjd låta det lilla — det lilla — som kanske ännu låder vid af världslig fåfänglighet — far ...
— Broder Gustafsson! — det kom så hastigt, att professorn fick svälja sista stafvelsen.
En liten rödkindad herre, som oroligt rört sig på stolen och nu rakt icke kunde hålla ut längre, lade sin hand på Gustafssons öfver bordet och sade, när han nu såg sig ha ordet, i sjungande, släpig ton:
— Förlåt broder, att jag afbryter dig, men jag ville bara berätta en sak, som kunde uppbygga de närvarande.
Jag hade en knapp af guld, som skänkte mig mycken världslig förnöjelse, men så tänkte jag:
Johansson, den ska du offra för Herrens sak.
Och så sålde jag den i staden en dag och gaf penningarna till yttre missionen, och jag har alltsedan varit så löckelig.
— Hallelujah!
Detta väckte intet uppseende bland de närvarande, och Gustafsson tillade blott:
Det är så, ja — — , då fru
Hjelm brådskande och skyggt höjde sin röst, trots mannens förtviflade ryckningar och trampningar under bordet.
Hon hade med stigande harm känt allas blickar krypa upp och ned för hennes person och i synnerhet stanna vid halskedjan.
Hon skalf litet på handen, när hon vädjade till bordets silfverprydnader:
— Jag visste inte, att det var bara guld, jag trodde, att bibeln också menade silfver ...
— Åhnej — fru Gustafsson befans genast vuxen omständigheterna — vi få inte vara några trälar under bokstafven, kom ihåg hvad Jesus sade om kvinnan med den kosteliga smörjeisen — rika gåfvor behöfva inte alltid vara syndiga — det här är alltsammans presenter af församlingsborna och studenterna.
— Och det här — fru
Hjelm kände sig ännu modigare — det här är också gåfvor af vänner, jag går inte och köper juveler själf, och så länge min man och jag inte sakna bröd — så — så behåller jag dem.
Fru Gustafsson sade icke ett ord — det var icke meningen att gräla.
Hon hade sagt sitt, och andra fingo säga sitt.
Men ofrid ville professorn visst inte hafva, han lade sin hand faderligt på fru Hjelms axel, då de nu gingo in i förmaket.
Medan kaffet dracks, blef det mer frihet, och tungorna löstes.
Matilda började med ett visst intresse se sig om bland de närvarande och plocka ut individer.
Hjelm kom fram till henne följd af en skinande, litet skallig herre i flottig sidenväst och svarta byxor, mycket nötta på knäna.
— Professor Ivarsson — historia, presenterade han, och den tjocke mannen grep hennes hand med ett ansikte, som strålade, och började utgjuta en öfversvallande förtjusning öfver ett få ett bildadt fruntimmer — ett riktigt bildadt och fint fruntimmer — till skolan.
— Och därför så — skulle vi inte — för det är ovanligt att träffa på så där bildade fruntimmer, ska jag säga lilla rara fru Hjelm — skulle vi inte — lägga bort titlarna?
Hjelm skrattade så högt, han tordes, och Matilda såg alldeles hjälplös ut.
Hon afskydde duskap med herrar — och den här!
Var hon verklingen tvungen?
— I bildningens namn — kör till! ropade Erik dämpadt muntert.
Trion afbröts af ett fruntimmer, som Matilda just observerat.
Hon var icke klädd efter det allmänna mönstret, plaggen hängde litet löst på henne, men detta värkade icke obehagligt.
Ansiktet var rörligt och intelligent, pannan väl hög, håret stod ostyrigt ut åt alla kanter.
Ögonen voro stundom barnsligt öppna men sågo, då hon icke talade, matta ut, och färgen på kinderna skiftade ofta.
Hon var en ännu ung kvinna.
Jag vet icke, om fru Hjelm lade märke till mitt namn, jag är fru Linde — det är ett stort nöje för mig, att vi fått fru Hjelm hit.
— För mig också, det är då säkert, strålade Matilda upp, — orden kommo, som de föllo sig.
— Bor herrskapet här?
Inte här — men i Blue Point, en stad strax bredvid — tvärt öfver prärien — men det går så ofta tåg ...
Hon såg sig härvid skyggt om och hade ofrivilligt sänkt rösten.
Matilda fick ett hastigt intryck af, att denna kvinna icke tillhörde omgifningen, och hon lade sin hand på hennes i ungdomlig, litet trotsig sympati.
Nu kom fru Gustafsson med långa steg och den magra öfverkroppen smått lutande och som alltid öfverväldigande.
Misses Hjelm skall väl vara med nu om vårt symöte i morgon, där går det an att få se församlingen — det här är bara lärarstaten det, se — ja-a vi gå dit också, försäkrade hon tröstande, — det är klockan 3 — på slaget 3 — och så bjuds alltid på kaffe med småbröd.
Innan de skildes åt, sade värdinnan ånyo:
— Om pappa har några ord att säga så — hvarvid alla föllo på knä vid sina stolar, och Gustafsson bad.
Dagen därpå utkämpades en liten strid på kammaren, — men klockan 3 stod Matilda med syväska på armen och gråten i halsen utanför ett envåningshus.
Fru Gustafsson var därinne och hon presenterade — kanske en smula flyktigare än i går.
På bänkar och stolar sutto en mängd kvinnor, alla klädda i släta kjolar och koftor, många med härjade ansikten och grofva händer.
Från ett annat rum hördes ifrigt prat och slammer med koppar.
En ung skägglös präst stod vid ett bord i midten och bockade sig afmätt.
Så snart Matilda funnit första bästa plats bredvid en mycket tjock fru utan snörlif och hvars panna sken af svett och hårolja, öppnades mötet med bön, — och därpå satte sig pastorn ned och läste för de arbetande damerna en religiös berättelse, som intresserade Matilda.
När den var slut, kände hon riktig lust att yttra sig om vissa saker däruti, men hon såg, att detta alls icke var meningen, ingen tycktes tänka på historien vidare — den var läst, och det var det hela.
Omedelbart vidtog smaprat, och kaffet kom in med färskt bröd — troget följdt af uppklarnade blickar ...
— Det var e vacker en, ho fått — den kan ho gärna säja ho köpt i Göttebörg ...
Matilda blickade förvånad från sin kopp till grannens tjocka, välvilliga ansikte, som strålande af varmt kaffe och intresse, lutade sig tätt intill hennes.
Ögonen blinkade menande uppåt den nykomnas lilla fruhatt ...
— Ho ska säja, att ho köpt den i Göttebörg, så blir det rarare — det sades hviskande och med små välmenande knuffningar.
— Jag förstår icke alls, hvad ...
— Förstår ho inte? — ja menar, att om ho säjer, ho köpt hatta i Göttebörg, så ä det alltid likre, än om ho köpt’a i Njujork — för de’ har ho väll annars gjort?
— Hatten? nej den är hemifrån, jag köpte den i Stockholm — på samma ställe, där jag köpt i flere år.
— I Stockholm!
Bevare oss — har ho haft hatt i Sverjet me?
De ä väl bara nå t, hon säjer?
Har ho värkelit haft hatt därhemma i Sverjet?
Ändtligen klarnade det för Matilda.
Gråten hade länge svalts ned med hvar klunk kaffe, men nu gick det icke, fast hon var så ond på sig själf, så — för det här var då väl bara att skratta åt, tills taket gungade, skulle Erik sagt.
Men det kunde icke hjälpas, nerverna voro öfvermäktiga — husch, ett så häftigt, lidelsefullt snyftande det blef, vildt, oresonligt som ett barns.
I rummet inträdde en stor tystnad.
Pastorn i sin tvekan rodnade ända upp till hårfästet, han öppnade munnen, tog ett steg fram — men vände tafatt om och strök handen genom luggen.
Hvilka olika uttryck på dessa lugna, grofva ansikten — hvilka motstridande tankar, som flögo genom den kvafva luften!
Tystnaden talade.
Där fanns välvilja och godt förstånd, där höjdes trotsiga nackar och lyste mörka miner, där jäste gammalt och sjöd öfver i det nyas ljus och frid.
Hur vildt mången klängde sig fast vid det som var och misstänksamt blickade mot det, som varit.
Men äfven stillhet och enfald, medlidande och uppfattning rådde ...
Innan något hunnit vidtagas, reste sig en groflemmad kvinna med skinande hår och hederligt ansikte och talade starkt, markerande orden med den knutna handen:
— Misses — misses lilla — nu ska ja’ säja’na, att ho vet inte, hur godt ho har fått’et, för i de’ här lanne så, om gubben hennes dödde, så vet ho, hvad som då skedde henne?
Jo, då så geck hele denne fruntimmersföreninga ut — och di gick från hus och te hus, tess att di fick nog te första paymenta, di kallar’t — de’ menar di te första inbetalninga — på ett lite hus ut på präria — och te e ko med, och där så kunde ho sitta så länge ho lefde, ensamma människan, som ho ä — och ha de’ så godt ho ville, för vask ä de godt om å få, och ko’a ger go’e inkomster, — och ä det så ho får barn, så kan di komma å hjälpa te hvar som hälst i husena, å det frågar ja’na — hvar kunne ho fått de’ i de’ gamla lanne?
Där hadde ho varit rent olöckli.
Så ho ska ha go’ tröst, misses.
Nu följde en och annan välment anmärkning om, att den här misses var herrskap, riktigt herrskap, så det kunde inte vara så godt — men det blef nog till en vana.
En af fruarna, som tillhörde skolstaten, följde Matilda hem längs de smala brädgångarna.
Hon var mycket vänlig och försökte synbarligen att hitta på något, som kunde vara roligt att höra för den stackars nykomna frun.
— Fru Gustafsson är ett bättre fruntimmer, vet misses — ja då — men hon vill aldrig det ska låtsas om, ja hon har haft sitt, må misses Hjelm tro.
Matildas läppar darrade, och hon gick och bet i dem hela tiden.
Hon kom ensam upp på rummet utan att höras af herrarne, som pratade i matsalen, och satte sig vid fönstret.
Präriens vida, hvitfläckiga yta sträckte sig tyst och öde — här och där sken ett gult, blekt ljus från enstaka gårdar, och hundskall ljöd.
Från byn fortsattes brädgångarna, som slingrade sig öfver slätten, och figurer med yllehalsdukar uppdragna öfver öronen gingo säfligt i riktning mot den tunga massiva massan, som reste sig mörk därute — Gustavi prästseminarium.
Hjelm kom in och tog hennes bedröfvade ansikte mellan sina händer, han såg på henne med friska ögon.
— Nu skall jag hålla en liten predikan för dig.
Ser du: nu äro vi här — det här är vår plats och vårt bröd, ser du, och det är särdeles svårt att få något annat, så mycket har jag sett.
— Du gifte dig med mig, fast jag var fattig som en skåpråtta — ja ja—jag menar, att nu ska vi vara förståndiga ...
Han släppte henne, sträckte upp armarna och gjorde ett par duktiga gymnastikrörelser.
— Asch! unga människor — det är en ny värld, och så få vi se, hvad vi kan få ut af den — sa’ jag, ja!
Skratta nu lite ...!
Mattis, vi ha ju hvarandra!
— Ja — och med den enda trösten började också Matilda Hjelm sitt lif i nya världen.
På Prärien
FÖRSTA KAPITLET.
Några år hade gått, sedan Matilda Hjelm och hennes häcklade tournyr gjorde sitt inträde i Mortonfruarnas slutna krets.
Då började på de goda professorskorna uppenbara sig en bestämd förhöjning baktill.
Samtidigt fick man i fru Anastasia Gustafssons förmak skåda det första paret röda och bjärtblå plyschgardiner — af alldeles samma slag som numera lyste i dörröppningen till den vanligaste arbetarparlor.
Öfverallt i Morton breddes storrosiga yllemattor öfver golfven, himmelsblå bokband med guldsnitt kantlades som mosaikbitar på bordet och rundtorn detsamma ordnades granna emmastolar.
Det blir nog evigt en gåta hur denna kärlek för banala och aflagda moder smugit sig in i det kristliga samhället.
Fru Gustafsson brukade säga, att det alls icke vore syndigt om man följde med tiden, blott måtta iakttogs.
Men bokstafligen tilllämpadt föreföll detta dunkelt.
Ty någon måtta hvad färg och stoff angår var svår att uppdaga.