Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han, som sprang därute, glömde aldrig denna dag: hur is stack upp där foten skulle sättas; hur en ränna öppnade sitt svarta, kisande öga, där han skulle stiga; hur de naggade, gröna blocken lossnade ur trängseln, svängde in i forsens sug och försvunno; hur blodet flutit honom rödt och varmt om händerna efter isens bett, då han fallit; — och då båten, svart och smäcker, svängts ned i hvirflarne och gått nedför — nedför, till dess den med en halfkantring försvunnit i öfversta fallet, hur han då kände det, mindes han lifvet igenom, men kunde aldrig ge ord däråt.
Flottningsbolagets stora timmerdelare vid forshufvudet stack fram ur skymningen och kom närmare.
Den tycktes flyta som ett mastlöst skepp, och mot bogen smälde det, knackade det och väsnades, och gröna, stora skifvor af is lade sig upp efter dess sidor, hvälfde om, brusto, gingo in i det hvita skummet och syntes ej mera.
Allt såg han, som sprang för lifvet.
Imbär var ej långt ifrån honom.
Han skulle kunnat tala med henne, därifrån han var, — det var länge sen sist.
Men han hade en ting framför sig, som kom honom att rådvill springa, som galen löpa fram och tillbaka: vatten.
Han kände så väl till det stället.
Just så långt vågade folk ro efter stranden, som dit.
Här gick en och annan liten svartkrusig sughvirfvel som på försök; några alnar längre ned större — icke längre på försök, och där nedanför — det tjänade ingenting till att tänka på slikt!
Där stod Imbär och väntade.
Mellan henne och honom stucko svarta stenar upp ur bläcket — som lycka var: här var icke vatten att drunkna uti.
Ännu några steg sprang han uppför.
Imbär höll jämn höjd efter stranden.
Han hörde att hon ropade — och med det tog han fart och hoppade så långt han kunde.
Tunn isskorpa ref sönder hans ansikte, då han dök upp igen; händerna voro trasiga förut.
Det var att slå sönder med hela armen för hvarje simtag; — han låg djupt och flämtade.
Imbär stod så hög och vacker — och han var så djupt, att han väl aldrig kunde nå upp till henne.
Att han hållit sig fast vid en sten och hvilat, mindes han sedan, och att han måtte ha simmat ytterligare, trodde han, men att Imbär stått i vattnet till axlarne, långt innan han nådde henne var alldeles säkert.
Så stodo de våta människobarnen och kände sig varma, medan deras kläder fröso till is, och på andra stranden skrek Zakris och svängde sin mössa i jubel, då han såg dem gifna åt lyckan.
Historien om Gunnel.
Nu var det Sago-Gunnels vackra gosse, som talade.
— — »och då denna herrns hastigt påkomna sympati bör förklaras .... är det antagligt att jag påminner er om någonting som varit er kärt i ungdomsdagar ... ett ansikte i älskog ... en ljuf stämma ... eller ett hår, blondt och burrigt som mitt ...»
Den unge mannen talade långsamt och med en säflighet, som var gjord.
Inom honom ropade Sago-Gunnel sin förtviflan efter händelse-sommarens kung, som öfvergaf sin drottning och ännu mer.
Inom honom ropade hans barnaårs nyfikenhet och hans ynglingaårs hämdbegär.
Inom honom ropade en händelse i fjällen, en händelse i sommarsol och vintersnö:
Sönderslit hans hjärta och lägg hans sinne i sorg!
— — »ja, mor var blond som jag.
Håret var burrigt och krusigt.
Hon hade mina ögon och jag har hennes blick.
Icke kände herrn henne ...
Sago-Gunnel, Gunnel Björklid ...?
Den äldre herrn blef alldeles hvit i ansiktet.
Han öppnade munnen för att säga någonting — men teg.
— — »men hvem vet», sade den unge, »de vägar och stigar, som människor gå?
Icke kan jag veta hvar en professor i sten har gått i sina dar.
Vi ha märkliga stensorter hemma hos oss i fjällbygden.»
Han riktade ett par blixtrande blå ögon på den andre, men blicken besvarades icke.
Han såg ett stelnadt ansikte, som klippte med nervösa ögonlock, och en skrifkarls hand, som höll ett fast tag i räcket.
Ångaren gick upp efter en vacker flod, mellan höga stränder.
Timmer flöt i gula korpralskap och kompanier förbi.
Kaptenen hade vänner vid sitt punschbord och skrattsalfvorna gingo i vågor och fall.
— — »Gamla mor ja!
Hon är död nu för länge sedan.
Det blef för tungt för henne att bära på det där .. och så föll hon samman under det.
Det var den enda sorg hon gjorde mig — Gunnel Björklid — och det var under gråtande tårar ...
Jag förstår icke hvad som hakade henne fast vid lifvet.
Ibland tror jag att det var jag, hennes son — men åter igen var det icke jag, utan någonting annat, som jag icke vet.
Jag fick aldrig riktigt tag på henne ... på det där, som låg bakom och som ingen visste ...»
Han sparkade sin näfverkont längre in under bänken och lyfte sina blå ögon mot den andre.
— — »Ni kommer och säger, att ni känner en egendomlig sympati för mig, som ni aldrig har sett förr!
Henne skulle ni ha älskat!»
De blå ögonen släppte icke sitt tag.
Nu sågo de hur den andre liksom kröp samman och fick ett ännu stelare ansikte.
Så gick den blå blicken till en elegant resväska, som vände mot honom en silfverplåt med vackert namn.
Han nickade för sig själf.
— — »Ja se, det hade händt henne en olycka en solig sommardag ... och så fick hon en annan olycka, och det var ett barn — det var jag.
Förr hade hon gått som ett ljust och fagert människotroll på sin sätervall och sjungit och diktat solsken från morgon till kväll, så det blixtrade och blänkte om henne ... jag fick aldrig höra henne sjunga solsken ...»
Han såg på den andre och så ljöd åter hans stilla, tankfulla röst:
— — »och den jag har att tacka för det — honom har jag förbannat så länge jag haft det vettet ...
Jag sitter här och berättar er en historia, som icke intresserar er ... och passagerarne gå fram och tillbaka och undra på att en yngling från fjällen och en fin herre från Stockholm eller Upsala ha så mycket att öfverlägga om ... och bondbyarna på ömse stränder tåga gröna förbi i midsommarsol ... och lifvet kan vara vackert ibland ... men ingenstans kan jag glömma, att jag har några förbannelser att dagligen läsa öfver en okänd man ....
Jag tror ni fryser midt på heta sommardagen ...!
Ja, gråt fick jag öfver vaggan min — och underliga poesier.
Kärlek fick jag öfver allting annat.
Hur hon kunde kyssa och hviska ’gossen min — gossen min!’ kan ni icke fatta.
Hade ni fått en kyss af henne, skulle den aldrig gått ur ert minne.
Ja, Gunnel Björklid kunde kyssa ... gud vet hvem som lärt henne ...»
Professorn kastade en hastig blick på den unge mannen och mötte ett par kallt illmariga ögon.
— — »och det doftade alltid skog af henne, då jag borrade min lilla näsa intill hennes barm ... skog och förunderlighet ... och någonting af ett fagert fjärran, som jag fattade och njöt, men som jag aldrig kunnat kalla vid namn ...»
Den äldre satt stel och tyst.
— — »De ha berättat mig mycket om henne, de som kände henne i hennes sprudlande ungdomstid.
Märkligt folk hela högen, skall ni tro.
Det diktades mycket i denna afsides fjälldal och där lefde folket två lif.
Det andra följde dem i skogen, bodde med dem på sätervallen, var samman med dem i de små vattensågarna och skvaltkvarnarna, tumlade på hästtomman, lät dem gå vilse af trolleri på en myr, hojade till dem från gran och fur, berg och lid.
— Tänk, om ni kunde begripa allt det där!...
Det lifvet gick aldrig öfver Lappmyrhöjden utan att känna en underlig händelse vara i faggorna och trampade aldrig en fäbodvall i kvällningen utan att ly efter viterhundarna, som skälla två gläfs i taget —eller rysa till de hemlighetsfullas barn, som gråta under störesgolfvet.
Slikt satte ibland sådan fart i de drygaste bondgubbar, att näfverskorna piskade deras okammade nackmanar — efter stigen — framåt liden — utför byvägen — hem till stugan.
För ett folk att lefva i dikt, herr — professor?
Men under sommarnattens ljus ligga de som en flock getter och vänta på solen ...
Ni har naturligtvis aldrig hört talas om Gunnel med historierna.
Då hon gick förbi med sin inåtvända sagoblick och sin guldfläta på ryggen, nickade alla gummor och värmdes alla gubbar, och ynglingarne fingo sugande hjärtelängtan.
— Ni har naturligtvis aldrig hört Gunnel berätta — men gud vet hvar hon tog sin färg ifrån!
En historia var violett och vemodig med dunkla figurer, som rörde sig i skymningen.
En annan var blågrå.
Det var en historia i insjöns dimma en höstmorgon.
Lommen skrek gärna i en sådan.
— Eller satt hon, ljushårig och blåögd, och kastade lyssnaren in i en händelse, som var blixtrande gul i skinande sol.
Och midt i allt kunde man höra tranan ropa och koskällan pingla från löfskogen ...
Hon, Gunnel, som var så vek, lade en dag sina späda fingrar om min hals och klämde till.
Då grät hon och skrek ett mansnamn, som jag aldrig förr hade hört.
Ingen hette så i vår bygd.
Jag tror — tror icke ni, som jag, att det var namnet på någon, som hade blifvit långt borta ifrån henne — som hon ville kalla tillbaka ...?»
Han log, då han såg huru den andre skakades af en rysning.
— — »Att glömma», sade han så sakta, som om han velat pina någon, »att glömma det man hör i en dylik stund gör ingen människa ...
Då mitt högst älskade på jorden går från förståndet af sorg — skulle jag glömma hvad jag hörde, då jag hade hennes små järnhänder på strupen min?
— Men det gjorde jag.
Jag var för ung att begripa, att den dag skulle komma, då jag hade något att tala med den där herrn om ...
Tror ni icke, som jag, att det var namnet på den, som hade lupit ifrån henne — och mig?»
Han lade handen på professorns axel och sade stillsamt:
»Ibland har jag längtat efter att tala en sansad mans sansade ord med den främling, som kom henne att gråta under dessa år.
Jag ville se honom — Gunnels sommarkung — jag, som är hennes sagoprins.
Gud för en karl han må ha varit, den solskensdag han med ungdomens och kärlekens rätt tog Gunnel!
Jag ville ha honom här framför mig och tala med honom som jag talar med er, stillsamt och sakta, och lika innerligt som stillsamt förbanna honom.
Han skulle icke höra orden, icke märka någon brist på förbindlighet, men jag hoppas att han förr eller senare skulle må godt af mina bönesuckar.»
»Nej — nej — säg icke så!» sade professorn med tjock röst.
Gunnels vackra gosse, diktaren, knäppte sina händer om knäet och såg ut mot solskenet.
— Håhå, håhå, tänkte han.
Ja, är du den jag tror, skall jag draga dig vid benen, ditt gamla murmeldjur.
Finns det en själ, som ropar i denne gamle laban, skall han få sin svåra stund i denna dag!
Nu åter professorn:
»Var icke bärgningen svår och lifvet torftigt i obygden?
Hörde hon aldrig af främlingen i fråga?»
»Pengar, menar ni?
Jo, hon fick ett penningbref.
Tänk, att han sände henne pengar ... var det icke styggt?
Var det icke?
Fy fan ...
Den dagen hon fick det brefvet sjönk hon ihop på brosteget och hennes runda skuldror skälfde och skakade.
Jag vill säga, att därmed var hennes sommarsaga riktigt slut.
Hon gick i förstone och ordnade ifrigt med sitt hus för vintern.
Det var svagår det året.
På hennes hemman hade frosten stigit hvitklädd ur kärret och bitit stridkornet så att det dog.
Hon var rastlös några dagar, men mumlade hvart hon gick: ’Måste tänka på det här — måste tänka på det här.
Det går öfver mitt förstånd hvad det nu skall bli af mig.’
Men efter den tiden satt hon ofta hopkrupen, med det storrandiga förklädet kastadt öfver sitt hufvud, och försökte att bara icke tänka på det där — icke tänka på det där — icke tänka på det där ...
Den fattiga jordremsan vid det mörka rinnande vatt,netsågdennahöstenförtvifladkvinnavankaomkring se och lyssna.
Hade nordan blåst länge och gingo små hvita molntappar i linie från norr till söder, blef detta henne en väg för flyttfåglarna — och hon hälsade till sagokungen från juni.
Hösten hade kommit för henne och vek sedan aldrig från henne, trots mig hennes son, som hon födde några månader därefter under större jämmer från själen än från kroppen.
Jag är ändock glad att jag fått göra henne glädje — åh, min härliga mor!
Jag gjorde henne glädje.
Hon sade mig det innan ögonen brusto i det hufvud, som blef silfverhvitt innan det nådde sitt trettiofemte år, dödsåret ...
Hvad tycker herrn om historien?
Men långt fram i mars kommo varma vindar från golfströmmen.
Skogen svartnade och det droppade från tallen.
En sådan dag snörde hon sina skidor.
Hon kände, att hon skulle få sin pröfvande dag, och den kunde hon icke vänta i stillhet.
Det var en sorg, som gick öfver allt förstånd.
Gud vet ett vilset sinnes vägar, men hvarför — hvarför — rände hon till fjälls med slikt i sikte — hvad tror ni att hon ville?...
Ville hon lefva?...
Snön klabbade och det var sent på dagen, då hon nådde Tjalafjälls rygg.
Hon hade varg i följe.
Där måste hon sätta sig — måste lägga sig — och där föddes jag ...
Det här är Gunnels historia ...
Öfver detta fjäll går kanske en gång hvar tredje vecka en människa.
Hade det icke händt denna dag — hvad så, min herre?
Än i dag vet jag icke, om lappen, som kom, hade följt vargspåren eller skidornas spår, men han kom lämpligt.
Han hjälpte henne att stöka undan — badade mig i snön — tog mig i sin kolt och rände nedför fjället genom Granliden till Maktoberg.
Hon kom efter, tyst, matt och tårlös i kvällningen, några timmar senare.
Hvad tycker ni om historien?
Det var tre kvarts mil till Maktoberg från det blodiga stället i snön ...
Hvad har ni att anmärka till historien?
— Det är historien om Gunnel ...
Ni har tårar i ögonen ...
Gud i himlen herre, om ni nu icke hade haft tårar i ögonen ...!»
»Det finns icke spår af skonsamhet hos er», mumlade den andre.
»Var ... hm ... främlingen mera skonsam?»
Den unge diktaren, Gunnels vackre son, såg upp och såg på den elegante mannen bredvid honom.
»Jag ville skrika ett okvädinsord i ansiktet på någon», sade han.
»Talade hon aldrig om den sommaren, då främlingen var hos henne?
Frågan kom nästan hviskande.
»Nej, men folket berättade om den.»
»Och hvad sade de?»
»Mycket.
Mer än som sant var.
Jag ville slutligen ingenting höra ...
Hon vallade själf sin boskap den sommarn, ni vet.
Sätern var långt från byn ...
Mycket kom det nog af att hon var så ensam där.
Det var icke säter att vara ensam uti, ty där — ni kan gärna le — bodde vitrer och fanns osynlig boskap och där fanns annat, otrefligare än vitrer, ty dessa skada ingen, om icke i välmening.
Där förde osynliga buller i kokhuset om nätterna och där skymtade besynnerligheter bakom knutarna och i småskogen, då hon i solnedgången gick med sina bara fötter på den kortgnagda, sammetsmjuka gräsvallen — fram och åter till meskoket.
Sång och saga kommo med korna på aftonen, då solen glödde mellan de mörka granarna, och luften var gul.
Talltrasten sjöng och ugglorna ropade ho!
Med ett sinne som hennes var detta hennes värld.
En dag skedde något midt i solskenet.
Gunnel hade setat med hufvudet på armen och sofvit.
Hon vaknade då ett följe af vitrer stod rundt om henne och fordrade bröllop.
En ung man af de besynnerliga i skogarna skulle gifta sig med henne.
Ja, hon vardt som borttagen i äfventyret.
Hon kläddes i brudestass med vitersilfver och konstigt arbetadt viterguld.
Ringar på händerna.
Söljor på bröstet.
Kring midjan en slingrande orm.
Gunnel satt som i en dröm.
Pynta fingo de.
Vallhunden tjöt af rädsla.
Solen glittrade och sken.
Tranorna ropade från sjön, skogen doftade, luften skälfde.
Det var ett tindrande bröllopsväder.
Jadmos snöiga topp lyste hvit som ett vårmoln långt borta ... och nu skedde det ... att han kom ... främlingen i fråga ...»
»Ja», sade professorn sakta och utan medvetande, att han talade.
»Ja, det såg besynnerligt ut, men något dylikt som vitrer såg jag icke, då jag kom, vilse i fjällen, öfver fäbodvallen till hennes störes.»
»Det är endast söndagsbarn, som få se sådant ... och då ni kom ...?
»Då jag kom, sprang hon mig till mötes skälfvande och fager.
Hon hade icke silfver och guld på sig, men tårarne hängde i hennes ögonhår och solen bodde i hennes tunga fläta.
Jag glömmer det aldrig: blicken var förunderligt inåtvänd ... skimrande och fuktig ... aldrig i hela mitt lif har jag sett något så välsignadt vackert.
’Du är min rädderman’, sade hon och log med sitt ljusa ansikte ... och så kom det, som ... jag icke hade väntat ...»
»Jag vet hvad ni icke väntade — jag vet hvad det var.
Hon föll er om halsen och gömde sig ...
Ni visste icke, att ett sådant äfventyr tager en människa så, att hon icke vet hvad hon gör och att folk, som kommer till, jaga de besynnerliga bort.
Då händer det alltid, att den borttagna klamrar sig fast vid den, som kommer — yrvaken, glad, förkrossad.»
»Ja», sade den gamle.
»Jag miste sans och besinning, då jag höll det varma människobarnet i min famn ...»
Ynglingen fortsatte:
»Hon var den fagraste plantan i landet.
Hvem hade icke mist besinningen i hennes armar ...?
Och sålunda gick det till att hon ...?»
Professorn suckade.
»De dagarna komma aldrig åter — och hon kommer aldrig tillbaka.
Jag har rest upp för att söka henne nu ... och kommer för sent.
Jag följer dig till obygden och du följer mig tillbaka.
Du är ju min son och hennes.»
»Nej, det vill jag icke.
Hennes årslånga gråt skall alltid stå mellan er och mig.
Jag skall aldrig glömma den stund, då hon hade mördat mig, som hon trodde, och ropade ert namn i förtviflan.
Jag sade att jag hade glömt namnet ... nej — ingen kan glömma det han hör en sådan stund.
Jag visste hvad han hette, som jag bar hat till.
Vänd om här och låt oss skiljas.
Jag har icke kämpat mig fram hittills, för att nu, då jag känner min egen kraft, bli en pappas gosse.
Min väg går till fjällen och till min diktning.
Hvad Gunnel kände där hon sprang fridlös i hembygden, skall jag dikta.
Jag har historier i blodet ... jag är ju Gunnels gosse.
Oäkta kalla de mig — äkta säger jag.
Jag går till fjällbygden och händelserna.
Han axlade sin näfverkont och räckte handen till den gamle.
»Ni skall icke förklara någonting.
Jag vill ingenting veta.
Jag är nöjd att ha sett er ... jag förstår nu, att Gunnel kunde glömma allt, då hon hade er ... och nu skall ni lefva så väl.
Ni skall få höra om mig.»
Där han gick uppför vägen, upprörd och med darrande läppar, ljus och stark, var han som en ung viking.
Den gamle såg efter honom med en tiggares blick.
En ringdans medan mor väntar ...
EFTER den krokiga vägen öfver Hästberget sprang nu midt i natten Salmon från Nysvedjan.
Nu hade han nytta af sin vana att löpa i skogen med lapparnes knämjuka gång: vägen var oländig och brådskan stor.
Ännu hade han en god bit till bygden och dessutom ytterligare en half mil innan .... hvad var det?
Det knastrade i torra kvistar som under en tung kropp.
.... innan han om två timmar var framme hos den senfärdiga och hårdsöfda kvinna, som han så väl kände från föregående tillfällen af detta slag.
Så många hundrade ifrige män, som bultat på hennes väggar och dörr medan svetten — ibland kall af ångest — gjort ljusa ränder i deras sällan tvättade ansikten!
Ja hon tog det där yrkesmessigt, vände och vred sig i sin varma säng och funderade på hvilken af hustrurna, som nu kunde vara i tur .... nej, hvad var det?
En häftig fnysning afbröt skogens nattliga frid.
Salmon förstod men fortsatte knämjuk och spänstig som en stålfjäder.
— I natt skulle han icke vänta så tålmodigt som förr ... det var fara å färde i nybygget hemma; han skulle slå ut hennes fönster och dra henne i håret ur det där yrkeslugnet ...
Gud i himmelen!...
Det gällde ju ett mänskolif!
Klaga se’n för nämd och präst öfver Salmon i Nysvedjan .... håhh!
Nej nu!!
Ett ilsket brummande, som strax öfvergick till ett hostande vrål några få alnar framför!
Salmon hade förstått för en stund sedan, att björn var i närheten, men — så nära och af den kalibern!
»jag skall ge honom tid att lugna sig och löpa sin väg», tänkte han.
Ur vindfällen och risbråten reste sig besten på två ben och visade sina kritande hvita tänder och en öppen käft, röd som blod.
»Är du af den sorten?» sade Salmon.
Med ett kattlikt språng nådde han en vissnad granruska från vinterns huggste, såg sig kvickögd omkring och sprang fram till en större fura.
Nu stod det icke rätt till; hvad var det för en klåpare, som varit framme och svedt björnpälsen med en blykittling, gjort honom ursinnig — och tagit till bens?
»Det ger sig väl ... det går väl öfver», puttrade Salmon förargad.
Nu kom björnen under rytande raseri rakt emot honom.
Det här blef en allvarsam sak; gudskelof för den tjocka furan.
Nu var hon värd pengar för en obeväpnad man!
Kunde han nu endast ha tillräckligt kvicka ögon och sina gamla säkra fötter — annars blefve affären si och så.
Björnen är icke den senfärdiga, ludna klump, som man vanligen tror.
I raseriets stund kasta honom hans kraftiga ben i långa, skjutande språng framåt mycket fortare än en senig och snarbent man kan löpa.
Då brakar det i skogen; kvistar och torra grenar smälla under hans fötter; stubbar fara som boss åt sidorna; små granar böjas ned som hö.
Om han då har ett ärende att uträtta hos en ensam man i skogen, är detta öfverstökadt på två blodröda minuter — om icke Gud är god.
Och knappt hade nybyggaren hunnit sin fura, förr än besten var honom så tätt i hälarne, att det susade om honom.
Men nu stod Salmon i lä och spände sina vakna, ljusblå fjällboögon i den ludne gossen, färdig att som en blixt kasta sig undan famntaget, färdig att löpa rundt och att alltid hafva furan emellan sig och den andre under den dans, som skulle börja.
Han kände sina knäsenor stå som strängar af fjäderstål, och handen, som låg på furustammen, förnam icke tecken till skälfva ... nu kom den ludne farandes!
Ett hopp i half cirkel och Nalle susade förbi, knappt en half aln ifrån.
Det förfelade språnget slutade med ett tvärstopp i mossan, däri nosen plöjde en liten väg.
Ett larmande ryt ... mossan refs upp i tvärvändningen ... den stod som en sky ... och så kom han igen i blind ilska ... gjorde hastig halt invid trädet, då han såg Salmon vika undan ... rusade nu efter honom men kunde icke hålla cirkeln så snäf som Salmon; hans kropp var för lång ... och så bar det sig igen, att han sköt fram och tillbaka i spetsiga vinklar ... gjorde tvära vändningar och kast som en skrämd gris ... kastade om ... stötte emot ... röt, så att det slamrade om det ... klöste i mossan, så att den magra sandjorden tittade upp med aflånga gula ögon ... men kom alltid på sidan om Salmon.
Kvistar knastrade, och alla små stenar rasslade och skreko.
Solen hade gått ned för en god stund sedan — en timme väl.
Men det var ljust som på dagen.
Strax efter midsommar var det, då här i våra uppsvenska bygder ingen natt är under de två timmar, som solen sofver.
Luften var ljust gul med eldfållade små moln i väster.
Salmon och björnen dansade i det trollska ljuset sin lidelsefulla ringdans på Hästberget, den ene sjudande och bullersam, den andre snabb och tyst.
Och mor som låg hemma i vånda!
Af ortens björnjägare var Salmon den främste.
Allt intill
Dorotea socken fanns ingen, som haft sådan lycka i björnskog.
Han hade till dag och datum skjutit flere än tjugu björnar, det man visste säkert.
Själf sade han tjugufem, och det kunde vara sanning.
Men aldrig förr än denna lidandets och nödens och brådskans natt hade han sett maken till denna.
Han kunde icke förklara detta ofattliga raseri ... och denna envisa löpande kanalje, var han kanske jagad och sårad, hade man beröfvat honom ungarne?
Nej, det fanns icke bloddroppe i de bruna håren.
Inga skott hade hörts i skogen alltsedan tjädern slutade spela.
Nu — nå här var endast frågan att kunna akta sitt skinn.
Ryggens hår låg tätt, slätt, bakåtlagdt.
Öronen hade han dragit intill hufvudet
Det låg någonting af isande beslutsamhet hos denne kamrat i skogen.
Utan ett ögonblicks uppehåll jagade han efter den magre nybyggaren, men sprang nu i cirklar rundt, rundt, försökte knappa in dem och komma rakt på fienden, men sköt då alltid för långt och måste vända i en spetsig vinkel.
Salmon var varm i händerna efter detta oafbrutna gnidande af furans stora bark.
Kanske hade de jäktat i tio minuter, kanske mindre, kanske mera.
Tänk innan folk skulle komma häråt och göra ett slut på historien.
Och mor, som hemma kämpade med döden!
Nu ropade han —
Hjä-ä-ä-ä-älp!
Hallå-å-å-å-å-å!
I ett tystnadens ögonblick kunde Salmon höra hundarne från bygden, där de under natten sutto på stugubroarne, lyssnade till hvarandras skall och skällde tillbaka, till dess ett dussin stämmor blandades.
Det grofva målföret hos nämdemannens älghund hördes gång efter annan, men det tjutande, melankoliska, dödspående skallet hos kyrkväktarens hynda var som ett långt snöre utan knutar och ändar ... skulle ingen enda bonde vakna under sin fårskinnsfäll, stiga upp och huta åt dem, höra hvad som stod på en fjärdingsväg till skogs och komma till hjälp?
Haall-å-å-å-å!