Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utan att säga något tog min röfvare taflan ur lådans botten och höll den framför sig på något afstånd.
— Dilettante! — sade han slutligen föraktligt.
Jag hade visserligen icke tillhört artisternas gudaborna skara mer än en timme, men det var nog.
Ordet dilettant fördrog jag icke.
Förargad ryckte jag till mig taflan och började, glömsk af faran, ånyo arbeta på att gifva min chiffonier den rätta antika formen; men nu blef min röfvare förfärlig.
Han gnisslade tänderna, ryckte penseln ur min hand, slog på vapnen »så att de klingade» och visade med gester, att jag skulle följa honom upp till bergen.
Om jag åtminstone haft honom under en säng eller på något annat säkert förvaringsställe, skulle jag ingentig hafva sagt, men så här ute i fria naturen med kanske ett helt band doldt bakom bergen — — jag hoppas, att ingen må anse mig för feg, när jag erkänner, att jag var rädd och att afhuggna näsor, stympade öron och orimliga lösepenningar dansade omkring i mitt hufvud i ett enda virrvarr.
Jag öppnade läpparne för att skrika på Giovanni, men med en hotande gest ålade mig min förfärlige granne tystnad, tog paraplyet, mitt paraply, eller rättare icke mitt, under armen och befallde mig helt kort att gå förut.
Hvem kan förklara menniskosinnets vexlingar.
Min röfvare föreföll så oförskämd och näsvis, der han stod med handen i sidan, duken kring hufvudet skjuten på sned och foten framsträckt, att min rädsla gaf vika för en känsla af oemotståndlig vrede.
På min palett hade jag en klart ljusgrön färg benämnd »Paul Veronese».
Hastigt tog jag den största pensel jag hade, lät den upphemta så mycket färg det var den möjligt och strök med tvenne drag min röfvares näsa så bjertgrön som en nyss utslagen ärtskida.
Effekten af mitt »attentat» blef så genomkomisk, att jag brast ut i det hjertligaste, det mest ohejdade löje.
Min öfverrumplade fiende stod alldeles orörlig, med öppen mun och stirrande ögon, under det att den gröna färgen så småningom droppade ned på hans kinder och haka, en bild af häpnad och förlägenhet, som alldeles icke var röfvarelik.
Slutligen måste han hafva funnit min munterhet smittosam, ty helt plötsligt instämde han i mitt löje så högljudt och kraftigt, att först hår och så skägg föllo till marken.
Stor scen!
Min röfvare var en beskedlig tysk, min vis à vis vid bordet, som af värden blifvit »tillrådd» till den maskering han anlagt, för att gå riktigt säker och som vid min åsyn icke kunnat afhålla sig från ett skämt, väl tyskt kanhända och som kunde haft allvarliga följder nog för någon med ett ömtåligare nervsystem än mitt.
Sedan vi riktigt hjertligt skrattat ut åt vårt äfventyr och den stackars misshandlade näsan blifvit tvättad med så mycket terpentin, att den från ärtgrön öfvergått till skarlakansröd, gingo vi för att uppsöka Giovanni, som var — försvunnen, trots värdinnans vackra loford.
En stund derefter såg jag honom ligga framstupa i ett skjul, spelande »krona och klafve» med en annan bandit, höll jag på att säga, och som det är italienarnes praktiska sätt att studera nationalekonomi, så lät jag honom vara.
Min röfvare och jag återvände nu till staden, han helt gemytligt bärande min målarlada och det annekterade paraplyet, och vi kommo fram till hotellet, eskorterade af halfva Girgentis befolkning.
Att en röfvare tagit en artist, torde hafva förekommit, men att en artist tagit en röfvare var troligtvis utan like i Girgentis annaler.
Värden tog emot oss mera ödmjukt och bugande än någonsin och förklarade, att det »riktigt gladde honom se oss komma tillbaka tillsammans, hvilket jag är fullkomligt öfvertygad, att det gjorde.
Den var inte »riktigare» än så, min röfvarehistoria — som röfvarehistorier sällan äro.
På vägen.
Underbara Taormina.
Vägen emellan Syrakusa och Catania är fruktbar, men skulle förefalla enformig, om den icke lifvades af en mängd små städer, som, uppklängda på klippan eller dolda i olivskogar, skymta förbi de resandes blick som en dröm.
I Lentini, en af de första städer, som grekerne anlade på ön, drucko vi kaffe ur koppar, med tydliga fornlemningar, och bröto antikt bröd eller rättare bjödo till att bryta, men kände oss icke förtjusta, utan intogo gerna ånyo våra platser i jernvägswaggonen.
I backar och vingårdar stodo arbetare med hackan högt lyft öfver axeln och de spänstiga lemmarne tillbakaböjda, orörliga som bronsstatyer, medan tåget ilade förbi.
Vid dikeskanterna betade stora fårhjordar, vaktade af gamle män, »till hälften djur, till hälften menniskor»; åtminstone sågo de så ut, der de sutto med benen inlindade i långhåriga djurhudar och det tofviga håret prydt af toppiga, besynnerligt formade mössor.
Vagnar, lastade med svafveltackor, hvilka glänste likt guld — Siciliens guld, som de också voro — rullade tungt framåt, dragna ibland af tre, ibland af fyra hästar i bredd, prydda med brokiga band och klingande bjellror, och på krokiga, otillgängliga stigar framskymtade åsnor, böjda under bördan af jettestora risknippor eller mjuka, kilformiga videkorgar, öfverfulla med olika sorters grönsaker, pådrifna af hexlika gummor eller halfnakna barnungar.
Men himlen mulnade allt mer och mer, hafvet bröt sig i oroliga vågor, och när vi kommo till Catania, ösregnade det.
»Allting beror på belysningen», brukade en gammal artist i min hemort säga, hvars taflor aldrig råkade att få den riktiga; och han hade rätt.
I denna grå, dimhöljda, fuktiga dager föreföll staden sotig, svart, ovänlig.
Kuskarne tycktes värre än någonsin, tiggarne efterhägsnare, hotellet dåligt och oförskämdt dyrt.
Med ett ord, vi fingo alldeles klart för oss, att Catania var den obehagligaste plats i verlden, ett omdöme, som vi visserligen dagen derpå, när solen ånyo strålade i all sin glans, började att anse som något förhastadt, men som dock med det första intryckets hela envishet ville hänga fast.
Efter någon öfverläggning beslöto vi att egna
Siciliens andra stad blott ännu en förmiddag och att redan samma eftermiddag fortsätta resan till Taormina.
Sedan vi betalat vår räkning, som verkligen var oförskämd, och skickat ned våra saker till jernvägsstationen, gingo vi ut för att på ärligt småstadsmanér »bese staden».
Vill man vara rättvis, så är Catania en vacker, väl byggd stad, med Etna till fonddekoration, ett oproportionerligt stort antal kyrkor, en hel mängd moderna hus, breda gator, sprängda djupt ned i bergen, för att undvika höjningar och ojemnheter, en glad och vänlig befolkning (kuskar och tiggare inberäknade så här i solskenet) och en den största samling — elefanter, som kanske fins i verlden.
Öfverallt, på omnibustak, kyrkspiror, på toppen af fontäner, på husknutar, i gathörn och nischer, ja, öfverallt der elefanter kunna placeras eller rättare: öfverallt der elefanter icke kunna placeras, voro dessa djur uppstälda.
Elefanten är Catanias vapen, och att expornera det är en svaghet, som staden delar med mången.
För öfrigt gjorde jag den upptäckten, att Catanias befolkning måtte vara mycket svag för sötsaker, ty öfverallt funnos »dolci» (sockerbagarebutiker), alla fulla af menniskor, hvilka med en färdighet, som blott en trägen öfning kan gifva, kommo bakelser och syltade kastanier att försvinna.
Sedan vi kastat en blick på »Villa Bellini », der den illustre tonskaldens bildstod står upprest, i en omgifning, lika täck och leende som hans egna melodier, skyndade vi ned till det gamla S:t- Niclas-klostret, som är ett bland de största kloster som finnas och hvars kyrka är den rymligaste Sicilien eger.
På vägen mötte vi ett helgon, som var ute och hemtade frisk luft, buret af två prester i svarta kjortlar och sidenkragar, skyddadt mot solen af en stor, eldröd parasoll, hållen af en annan kyrkans tjenare, i gredelinblå klädning, med spetsgarneringar och kalott.
Jag fick sedan höra, att helgonet skulle bort till en sjuksäng och göra underverk, och löjet förbyttes till allvar, när jag tänkte på, med hvilka känslor det väntades af kanske en förtviflad mor eller maka.
S:t-Niclas- klostret var en verkligen mäktig och storartad byggnad, ehuru klostrets frid och helgd voro borta.
Der fordom grubblande munkgestalter glidit fram, samtalande blott med sitt samvete och svarade af Guds röst, rörde sig nu en stojande, skrattande ungdomshop.
Klostret användes till skola: bigotteriet har fått lemna plats för upplysning och frihet, men de ungdomsfriska, högljudda rösterna klingade så främmande bland de allvarliga, formsköna marmorkolonnaderna, de smärta, oroliga ynglingagestalterna passade så litet i de trånga celldörrarne, att jag vände bort hufvudet, som man vänder det bort från en allt för skarp ljusreflex på en dunkel tafla.
En stor saknad blef att icke få höra det härliga orgelverket brusa.
S:t Niclas’ orgel lär vara en af de bästa i Europa.
Den har 5 klaviaturer, 72 register och 2,916 pipor, och dess väldiga tonmassor måste vara af en storartad verkan.
Vi hade nu nätt och jemnt tid att skynda ned till jernvägsstationen, der det stoj och bråk, som alltid föregå ett tågs afgång, redan hade begynt.
Vi lyckades att, som vi trodde, få en kupé för oss sjelfva, men just som vagnarne skulle sätta sig i rörelse, kom en mycket liten och mycket nervös herre intumlande, åtföljd af en ofantligt lång och mager fru, som, gripande honom i rockskörtet, började, stående på trappsteget, att på »plain english» gräla öfver, som hon påstod, hans opassande brådska.
Jag för min del tyckte, att det var mera opassande att gräla, men tycke och uppfattning äro så olika här i verlden.
Konduktören, som visst delade min uppfattning, afbröt nu sparlakanslexan med en knuff, som hastigare, än ämnadt var, förflyttade frun in i vagnen, och så voro vi ånyo ute i vida, vida verlden.
Var vägen mellan Syrakusa och Catania enformig, så var deremot vägen mellan Catania och Taormina skiftande och leende som en sextonårings drömmar.
Öfverallt fängslades blicken af de täckaste taflor.
Vingård efter vingård, odlade på de sluttande bergen, der jorden fasthölls af grönskande terrasser, ilade förbi, hela häckar af den på Sicilien så allmänna Ficus indiens, hvars blad påminna om kaktéens och hvars frukt har en mellansmak af melon och ananas, instängde vägen miltals; pittoreska hus, omgifna af trädgårdar, lågo öfverallt, och mellan grönskande kullar och skiftande berg framskymtade Etnas snötäckta hufvud allt kraftigare, allt mera gigantiskt.
Med ett ord, blicken förbereddes så småningom för de storartade naturscenerier, som skulle möta oss vid framkomsten.
Värmen i kupén blef tryckande, något, som äfven den intumlande herrn tycktes finna, ty han öppnade fönstret på sin sida, hvilket exempel blixtsnabbt följdes af frun, som, stel, rak och röd som en uppglödgad eldgaffel, satt på den motsatta och hvarigenom ett det allra präktigaste korsdrag uppstod.
Herrn, som tydligen icke förstod sig på korsdrag, suckade och drog ånyo upp sitt fönster, hvilket blott hade till följd, att frun gjorde det samma med sitt, hvarigenom vi ånyo fingo det lika varmt och angenämt som i en finsk badstu.
Också kommo vi fram till Aci Reale i ett tillstånd, som starkt påminde om »Tovelill’s», när hon varit utsatt för den grymma drottning Agnes’ hämd.
Aci Reale är en stad på 25,000 invånare, med ett klimat, som anses för att vara det bästa på ön, och hvars svafvelbad stå högt i rop.
Också är staden mest hela året om uppfyld af sjuklingar, som här söka lindring och bot, och »Grand Hôtel de bains», som ligger alldeles invid jernvägsstationen, är ett af de elegantast och bäst inredda hotell Italien eger.
Här steg vårt ressällskap af: mannen helt klokt och beskedligt genom den öppnade dörren, medan deremot frun med en ihärdighet, som varit värd ett bättre ändamål, bearbetade den andra med händer och fötter.
Mellan knuffarna upplyste hon oss om att hon varit en fattig, barnlös enka, som lemnat allt — mig föreföll det, som om allt lemnat henne — för att gifta sig med sin nuvarande man, och att hela hennes traktan gick ut på — en skakning kom hela vagnen att ruska — »to make him comfortable», en underrättelse, som bestämdt skulle hafva gjordt honom lika förvånad, som den gjorde oss, om han varit i tillfälle att höra den.
Den återstående vägen tränger djupt ned i bergen och tunnel efter tunnel tager vid, men från ljus till mörker, från mörker till ljus ilade tåget fram, tilldess det slutligen stannade vid Giardino—Taormina.
Underbara Taormina!
Hvarifrån få ord att beskrifva din skönhet, en skönhet, som slår främlingen med tjusning och fängslar hans sinnen med oemotståndlig makt!
Hôtel Timeos portier såg så treflig ut der han stod med den glänsande namnbrickan i handen, mössan käckt skjuten på sned öfver de svarta lockarna och de bländhvita tänderna blottade till ett vänligt välkomstleende, att vi läto fånga oss, till synbar harm för det mera aristokratiska Bellevue’s portier, som med nedlåtenhet blickade på Timeos anspråkslösa representant.
Vägen upp till Taormina, som fordom utgjorts af blott en brant, otillgänglig rid- och gångväg, är nu en bred, präktig körbana, som, gående i zig-zag, lugnt och beqvämt för de resande uppåt, ständigt uppåt, som om den ämnade sluta först vid himmelens port.
Gömdt bland klippor, skyddadt af höga berg, ligger Taormina så högt och otillgängligt, att man tycker det borde hafva varit skonadt för hvarje öfverfall och fara, och dock har knapt någon stad på hela ön så pröfvat krigets och lyckans vexlingar som denna.
Anlagd omkring 403 före Kristus af siculerne, tog den nya staden strax derpå parti för karthagerne och döptes, så att säga, i blod.
Sedan dess är Taorminas historia blott en fortsatt kedja af blodsutgjutelser, belägringar, nederlag eller ofruktbara segrar.
Ar 1676 föll det i fransmännens händer, men befriades dock redan året derpå från deras välde af en handfull modige män, som under natten firade sig ned från de lodräta bergen och öfverrumplade de oförberedde inkräktarne.
Sedan dess har Taormina sjunkit stadigt nedåt och är numera en liten obetydlig stad på 3,000 invånare, rik endast genom sina minnen, sitt härliga läge och genom de byggnader från nästan alla epoker, som utvisa stadens anor och forna betydenhet.
Men hvem tänkte på det förflutna nu!
Åtminstone icke jag.
Med giriga, förtjusta blickar såg jag mig omkring och njöt som en arm dödlig njuter, när han med ens förflyttas till sagans förtrollande land, af alla de härliga taflor, som den ena efter den andra upprullades för min syn.
»Taormina!» sade slutligen vår guide, som uppklängd på kuskbocken utpekade vägens mest sevärda punkter.
I en dalgång låg kyrkan S:t Pancrazio, omgifven af en hel skog blommande mandelträd, hvars luftiga, spetslika blomsterväfnad omgaf de skärt skiftande väggarne, som en slöja en älsklig brud, och der bakom till venster låg Taormina med sitt mäktiga vis à vis Etna, som nu visade sig i allt sitt majestät.
Sedan vi kastat en blick på hotellet, som hade det mest förtjusande läge och hvars nygifta värdfolk emottog oss med så mycket behag och vänlighet, att de eröfrade våra hjertan med ens, skyndade vi, ifriga att få njuta af allt, upp till grekiska teatern, som låg alldeles bredvid, för att från dess tinnar beskåda solnedgången.
Taorminas grekiska teater är en bland de vackraste ruiner Sicilien eger, och dess scen är den bäst bibehållna, som kanske finnes.
Romarne förändrade och ombyggde teatern, men dess grekiska ursprung är dock lätt att urskilja.
I midten finnas trenne dörrar, genom hvilka aktörerna brukade inkomma, och mellan dessa dörrar trenne nischer, fordom prydda af bildstoder.
Mellan dessa nischer åter stå smäckra pelare, hvaraf fyra ännu äro fullkomligt väl bibehållna, och på sidorna äro stora öppningar, genom hvilka festtågen brukade inkomma.
Flere små rum, antagligen klädloger, hafva gemenskap med scenen, nedanför hvilken finnes en fördjupning, afsedd för upphemtandet af regnvattnet.
Allt detta, och mycket mer till, berättade vaktaren, med karta och planritning i handen, så långsamt och omständligt, att jag blef förtviflad.
Solen sänkte sig allt mer och mer; inom fem minuter skulle det vara för sent.
Obemärkt smög jag min väg, när han för ett ögonblick vände sin uppmärksamhet till en nykommen besökare, och skyndade uppför den förfallna trappa, som förde till teaterns öfversta rand, der fordom en öfvertäckt pelargång stått, hvarest qvinnorna hade sin plats, när det föll Caesar in att skilja de båda könen åt.
Hvem har icke någon gång i sitt lif mottagit ett intryck, så öfverväldigande stort, att man känner, huru hela ens hjerta vidgas för att kunna värdigt emottaga det?
Ett sådant intryck emottog jag denna stund.
Huru länge jag med sammanknäpta händer och skälfvande läppar stått deruppe, närmare min Gud än någonsin förr, vet jag icke.
Ibland förlorar tiden all sin makt.
En sekund blir en menniskoålder, och en menniskoålder förintas i en sekund.
Men också, en härligare, en mera storslagen tafla, än denna, torde en menniskoblick knapt hafva uppfångat.
I fonden — helt nära som det tycktes — höjde sig Etna majestätiskt, snötäckt, härligt skimrande, ett färgspel, hvars rikedom och glänsande prakt vexlade för hvarje ögonblick.
Ibland mörknade hela berget till djupaste skugga för att ögonblicket derpå skimra och glöda, som om elden i dess djup med ens brutit sitt fängelse.
Nedanför låg
Cantares dal iklädd sin ljusaste, fagraste vårdrägt, och der bakom Casbigliens berg, tjenande till pall at Etnas mäktiga fot.
Till höger aftecknade sig Taorminas grågula hus, hvilka bokstafligt badade i solljus, och än mera till höger höjde sig Molas kägelformiga bergsformationer, på hvilkas öfversta spets den gamla Saracenfästningen hägrade som en helsning från forna mäktigare tider.
Till venser utbredde sig hafvet, klart, blått, oändligt, utan fäste för blick eller tanke, och, innesluten i denna mäktiga halfcirkel, låg den gamla teatern, i en dämpad, lugn halfdager, som kom färgprakten och lyxen der bakom att framstå än rikare, än mera bländande och gaf dess egen skönhet ett klassiskt lugn och hvila, som var af en mäktig, oändligt tilltalande verkan.
Och när man, öfverväldigad af så mycket majestät och skönhet, vände sig bort, såg man från motsatta sidan, huru långt bort i fjerran Calabriens kust inneslöt hafvets försvinnande synrand som i en lockande, skimrande gördel, hvars väfnadtycktes bestå af hälften luft och hälften guld.
Färgprakten på Etnas sidor böljade nu så småningon att förblekna, men röken, som alldeles rakt höjde sig i den lätta luften, upptog de försvinnande ljusreflexerna och återsände dem till himmelen i form af rosiga, guldglänsande moln, hvilkas färg blef allt rikare och allt varmare, till dess solen slutligen sänkte sig fullkomligt, blott lemnande en bred purpurstrimma qvar som minne af sin makt och härlighet.
En nästan osynlig dimma höjde sig nu långsamt från Etnas fot och insvepte blygsamt det nyss så praktfulla berget i sina mjuka luftiga vågor.
Skymningens lugn och frid hade fallit öfver Taormina.
I Taormina.
Etna.
Spridda minnen.
Söndagsstämning.
Endast natur.
Det inflytande som Etna eller »berget», som folket helt enkelt uttrycker sig, utöfvar på sicilianerne, är helt märkligt.
Redan i Palermo, der man blott anar Etnas mäktiga former och snön på dess spets blott skimrar som ett hvitt, glänsande moln, fästes främlingens uppmärksamhet genast vid dess tillvaro, och i Catania märker man, huru det bokstafligt ingriper i hela folkets existens.
Arbeten rättas efter bergets mer eller mindre hotande utseende, resor företagas under skyddet af dess löfte om vackert väder, första frågan på morgonen är, huru Etna ser ut, och sista blicken på qvällen gäller den mäktiga, som i sitt sköte bär tusendes väl eller ve.
Etna eger kanske icke Vesuvii sköna form, men dess väldiga proportioner, dess imposanta höjd och framför allt dess oändligt rika, ständigt skiftande färgtoner och majestätiska lugn komma det att, enligt min åsigt, göra ett vida större och mäktigare intryck.
Etna är den högsta vulkan, som finnes i Europa, och som berg det högsta, Italien och, om jag icke missminner mig, äfven Grekland eger.
»Casa Inglese», ett väl behöfligt rastställe under den besvärliga vägen till bergets topp, som anlades i början af detta sekel af engelsmännen, hvilka då ockuperade Sicilien, ligger 2,942 meter högt; bergets hela höjd anslås till omkring 3,312 meter.
Utsigten från öfversta toppen beskrifves af dem, som varit nog lycklige att få njuta deraf, såsom någonting så öfverväldigande, någonting så underbart af skönhet, storslagen prakt och mäktig stämning, att verlden dertill knapt torde ega ett motstycke.
På våren hindrar snön, och på vintern göra kylan och de kortare dagarne uppstigandet osäkert.
Etna är en hel verld för sig, med sin stad, sin mennisko- och djurverld, sina skogar, dälder och bäckar.
Ända till Nicolosi, Etnas stad, som ligger 697 meter högt, är berget odladt; ja, vinrankan smyger sig uppåt, ända till en höjd af 1,300 meter.
Etnas vin är kraftigt, försåtligt, hetsigt som den mull, ur hvilken det hemtar sin näring, och skattas högt af sicilianaren.
Ofvanför den odlade regionen tager skogsregionen vid.
Här frodas i yppersta växtlighet plataner, ekar, bokar, kastanier samt närmare snögränsen björkar, tallar med flere nordiska arter.
Mera ostörda här än nere på slätten föra harar, kaniner, piggsvin med flere djur ett lugnt lif i dessa skogar, obekymrade om att deras paradis blott är en blomstermatta, utbredd öfver gapande afgrunder.
Etnas flora är rätt intressant och erbjuder flere arter, som äro helt och hållet egendomliga för detta berg, såsom t. ex.
Senecio etnensis, Anthemis etnensis, Robertsia taraxacoïdes, hvilka, fastklängda i lavan, närda af luften, smycka berget ända till dess spets, trofasta och ödmjuka, utan att bäfva för hårda vindar eller dödsbringande rök.
Brist på fuktighet samt jordytans beständiga rubbningar gifva henne icke den näring och det lugn hon behöfver för att utveckla sin praktfulla skönhet.
När man lemnat skogsregionen, blir sceneriet så småningom allt dystrare.
Hvarje ljud förstummas, alla djur hafva flytt; allt oftare snubblar foten mot oländiga stenar, sjelfva dagern fördunklas; hvart man ser, mötes blicken blott at enformiga, dystra lavaformationer.
»Man befinner sig i en mörk, hopplös öken, som blott kommer tanken på kraterns härliga oas att framstå så mycket mer lockande», som en entusiastisk engelsman något excentriskt uttryckt sig i Timeos främlingsbok, hvilken, inom parentes sagdt, var öfverfyld med utrop af förtjusning på alla möjliga och omöjliga språk, och i hvilken också jag naturligtvis präntade mitt namn — utan utrop likväl.
Jag är ledsen att icke kunna föra läsaren ända upp till »oasen», men jag kom aldrig dit sjelf.
Redan i de gamles traditioner framskymtar Etna som en makt, för hvilken man bäfvade.
Jettar ansågos bo i dess djup och kratern kallades för Vulcani verkstad, men från hvilken tid man först fäste sig vid Etnas betydelse som vulkan, är mig obekant.
Historien vet att omtala omkring 80 utbrott, hvaraf före Kristus de häftigaste voro åren 122, 126 och 396.
På senare tider anses det, som inträffade år 1669, för ett bland de våldsammaste.
Lavan kastade sig då med en sådan häftighet ned i dalen, att 27,000 menniskor inom några timmar sågo sig beröfvade hem, förmögenhet, allt.
Hundratals omkommo under försöken att rädda de sina eller något af den egendom de nyss kallat sin.
Den dystraste sidan i Etnas mörka bok inskrefs likväl år 1693, när ett alldeles oförmodadt utbrott jemte en förfärlig jordbäfning förstörde 40 städer och byar, under hvilkas ruiner begrafdes icke mindre än mellan 60- och 100,000 menniskor.
Det sista större utbrottet inträffade år 1874, och emotses år 1884 med en viss oro, ty erfarenheten har visat, att större eller mindre utbrott i allmänhet inställa sig hvart tionde år.
Men så kraftig är bergets vegetation, så stor dess tjusningskraft, att trots faran by efter by uppväxer vid dess fot, att villor till och med insmyga sig bland dess skogar.
Ja, Etnas tjusningskraft är i sanning underbar.
Främlingar, som kommit till Taormina för att stanna en dag, ha stannat veckor, ja, månader, hänförda af dess skönhet.
En tysk målare, som för femton år sedan, då en tjuguårig yngling vandrade in genom Taorminas stadsport, har ännu icke kunnat slita sig ur bergets trollcirkel.
Han har öfvergifvit allt, hem, framtid, rykte, för att måla Etna, endast Etna i alla dess tusen skiftningar, och han påstår, att om han stannade i ännu femton år, skulle icke ämnet blifva uttömdt.
Trolska, förtjusande Etna!
Men jag märker, att jag helt oförtänkt blottar att äfven jag blifvit — förtrollad.
Hvart man går i Taormina, stöter man på minnen från förflutna tider.