Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Marianne steg pligtskyldigast in i det stora kalla rummet och såg sig omkring.
Hyllor och krokar öfver alla väggar, bunkar och krus, hon kunde icke ens utfundera hvad allt skulle vara till.
»Och här är nedgång till källaren», fortsatte Börje ifrigt, i det han lyfte upp en lucka i golfvet, »se, är det inte beqvämt?
Och der går aldrig vatten i.»
Marianne tittade ned; hvad skulle hon göra annat!
Men hon kunde icke förstå att Börje kunde finna något i allt detta.
»Se der, ha vi dem!» utropade Börje lågt, då det hördes ett traskande och trampande af många par fötter derute i köket, »men det är bäst att inte helsa på dem förr än sedan de ätit sin middag, och det tar tid.»
»Hvar är det som barnen skulle ha?» ropade han utåt köket.
Jungfrun kom in och stälde fram ett par stora såll fulla med limpor, små formkakor samt medisterkorfvar.
Börje och Marianne delade af i små högar, en till hvarje barn och en hel hop kakor allra öfverst.
Börje var uppsluppen som en pojke, han tyckte synbarligen att det här var utomordentligt roligt.
Marianne skrattade, men hon hade svårt att finna sig tillrätta.
»Jag går i borgen för att de bli förtjusta», sade han och gaf Marianne en liten puff i sidan, »du skulle bara stå i en vrå och se dem – ungarne menar jag.»
Och så började han räkna efter: »sju har Nils Ols och tre har Per Lars, fem till Per Hendriks och två till Hans Jepps», och så skrattade han.
»Om jag vet det!
Jag kommer ihåg hvad de flesta af dem heter också.»
Och han berättade små anekdoter om sådant som passerat på gården, allt med låg röst, som om han och hon varit ett par bänkkamrater i skolan, som stulit sig till en liten sqvallerstund, när ingen märkte det.
Och han ryckte
Marianne med, så att hon också blef intresserad, icke så mycket af hvad han berättade, som af hans sätt, det var så oemotståndligt torroligt, och så skrattade han liksom om han skulle gömma sin munterhet.
»Ja, nu är det riktigt», sade han och räknade öfver alla högarna, »Marna kan komma och bära in det!»
En af pigorna kom in, fick besked af Börje och bar ut välfägnaden till de respektive mammorna.
Börje bad om en skål vatten i köket att tvätta sina händer i, men Marianne gick in i sängkammaren.
Då hon dröjde der en stund, kom en af pigorna och bad henne komma ut; folket hade ätit och ville tacka.
Börje stod och talade med en af karlarne, då Marianne kom.
»Ja, här ha vi frun», sade han, »och detta är vår fördräng Nils Olsson, de andra får du reda på så småningom, för jag vet att du ändå inte kan komma ihåg alla namnen.»
»Tackar så mycket, fru», sade karlen och räckte hand, i det han bugade sig på ett snedt och otympligt sätt, som visade ovana.
Marianne räckte honom handen, men icke utan en viss motvilja, hon hade aldrig tagit en sådan der arbetare i hand förr och hans händer voro så förfärligt grofva.
Efter honom kom hustrun.
»Tack, fru», och så tog också hon i hand skarpt och lustigt med en arbetsvan, hård liten hand, och dervid neg hon – blixtsnabbt – som om hon tryckts ned i golfvet och gått upp på en fjeder.
Det gick på samma sätt hela raden utefter.
Marianne såg ned på dessa händer.
Hon var dödligt förskräckt för dem.
Somliga voro skrofliga som barken på träd, somliga tjocka och okänsliga som en läderputa och somliga varmt fuktiga, så att hon kunde förgås af att röra vid dem.
Och hon måste dock låtsa, som om det icke alls vore någonting förskräckligt.
En af drängarne hade hela handen öfversållad af stora vårtor, höga, grå, spruckna på ytan.
Om de kunde smitta och hon skulle få sådana på sina händer!
Hon hade velat ge till ett skrik, när hon såg ned, och draga handen till sig, men hon vågade icke för Börje, som stod vid sidan om henne och såg ut som om allt vore som det skulle.
Dessutom märkte
Marianne att det här var fråga om en icke mindre sträng etikett än i de kretsar hon var van vid, fast den här var annorlunda än der.
Och hon vågade icke resa sig upp emot någon menniskas mening om det riktiga.
Börje märkte att hon var till ytterlighet förlägen, men det endast roade honom:
– Marianne, som annars var så säker!
Han kunde vara färdig att skratta; han var så belåten.
Men när den siste gått med sitt »tack, fru» och sina förfärliga näfvar, då var det slut med Marianne.
Hon var så nervös att hon skälfde i hela kroppen, och utan att säga ett ord gick hon in i sängkammaren, der hon dök ned i ett handfat och alldeles förtviflad gned sig med vatten och tvål.
I ett kök, bland menniskor, liknande oskäliga djur, så klumpiga i hvarje rörelse, var detta det lif han bjöd henne!
Upprörda, vexlande stämningar hade under de sista dagarne fylt hennes sinne till brädden; minsta anledning var nog att låta hennes tårar flöda öfver.
Och som en svallvåg slog det in öfver henne igen, allt ifrån gårdagen: skrämseln under hemfärden, ödsligheten vid det första inträdet, den främmande känsla, som lurade bakom hvarje möbel i detta hus, för att gripa henne, så fort icke Börje var tillreds som ett värn, sist dessa obekanta ansigten, obekanta seder – – – och så dessa händer, dessa händer!
Känseln af dem och åsynen af dem förföljde henne som ett kräldjur, man icke kan bli qvitt, och för hvilket ens vämjelse växer till en vanvettig fruktan.
Hon grät af harm eller skrämsel, ty man hade begärt någonting orimligt, öfvermenskligt.
Börje fann henne i det lilla arbetsrummet, uppkrupen i soffhörnet och stridande mot sina snyftningar.
Det klack till i honom, och han gick fram till henne.
»Käraste – hvad är det?
»Åh, Börje», hon satte sig upp på soffan och skakade till af vedervilja, – »åh, sådana händer»!
Hon såg ned på sina egna, liksom skulle de burit spår efter det som väckt hennes afsky.
»Händer?» upprepade han förundrad och ogildande, »var du generad af att ta dem i hand?»
»Kära Börje, blif inte ond.
Jag kan inte hjelpa det», sade hon afbedjande, i det hon sträckte ut sin hand för att blidka honom.
Han tog den icke och svarade ej.
Han kände ovilja.
Denna pjunkighet väckte hans förakt.
Det fans icke ett enda tillfälle, då han utbetalade en större aflöningssumma, utan att man tackade honom med handslag.
Och han visste hvilken dödlig förolämpning det skulle vara att dra sin hand tillbaka.
Det sårade honom att Marianne känt någon hemlig lust att göra det.
»Jag skall låta bli sådant hädanefter», sade han med mulen röst.
Hvilken dåre han varit, som gladt sig åt att med ett enda slag kunna framkalla en vänlig stämning mellan henne och folket på gården!
Han hade glömt att hans icke var hennes och hennes icke hans.
Men han förnyade ett löfte, som han gjort en gång förr: det skulle finnas ett område för hans arbete och ett annat för hans hustru; han skulle veta att dela sig mellan båda.
– Hans var icke hennes och hennes var icke hans.
Redan dagen efter fick
Börje tillfälle att tala med sin gamla hushållerska.
Allt sedan
Mariannes visade likgiltighet för middagsmaten hade nämda dignitär gått och tuggat på ett hemligt missnöje med sin nya ställning i huset.
För henne var detta både en allvarlig och vigtig konflikt.
Att vara hushållerska och icke få gå till frun och fråga om allting, det ansåg hon så ytterligt skeft och abnormt, att hon på allvar började fundera på att flytta för halfår, något som hon icke gjort mer än en gång förr i hela sitt lif.
Det framstälde sig för henne så många olösta problem och obesvarade frågor, att det gick rundt i hennes hufvud, synnerligast som hon icke hade någon att förtro sig åt, då hon icke kunde gå till mor Sjöholm förr än nästa söndag.
Af hvem skulle hon mottaga hushållspengarna, för hvem skulle hon aflägga räkenskap och till hvem skulle hon gå efter instruktioner?
Hon hade en lång och orolig öfverläggning med sig sjelf om detta, framkallad af den trängande nödvändigheten att begära penningar till groft salt.
Börje satt i sitt rum och skref, då det lilla fruntimret kom traskande in på sina anilinblå ullsockor.
Hon hade en liten röd flamma på hvar kind af lutter sinnesrörelse.
»Jag skulle fråga herrn hvar jag nu skall begära hushållspengar?» frågade hon med en röst som var dimmig af bara själsoro.
Börje såg upp.
Han hade i ett ögonblick fattat situationen.
»Det var bra jungfrun kom», sade han i sin lugna, vänliga ton, »jag önskade just tala med jungfrun.»
Han dröjde ett litet tag och tänkte efter.
»Ser jungfrun, min hustru är ju uppfostrad i staden och har icke alls varit på landet.
Det skulle bara besvära henne, om jungfrun skulle gå till henne, det är bäst att det blir som det varit.
Jag kan lemna ut pengarne, och om det är någonting, så kom till mig.»
»Men du min tid!
Hvar skall jag fråga om maten?» utbrast jungfrun med förfäran.
Börje drog gladlynt på munnen.
»Jungfrun har ju inte haft någon att fråga förut.»
»Nej, men när det fins fru i huset!»
»Det gör ingen skilnad; hon ser helst att hon slipper det der.»
Jungfrun stod och gned i fönsterkarmen med sitt ena pekfinger.
Hon hade så mycket på hjertat hon ville säga, men det kunde icke komma fram nu.
Börje förstod att för henne skulle detta sätt att taga sina husmoderliga pligter vara någonting ytterligt afvita, nästan föraktligt.
»Min hustru är klen, hon tål inte vid att befatta sig med sådana saker», sade han nästan barskt för att med ens afklippa alla förklaringar.
Jungfrun blef förskräckt, ty hon hade stor respekt för sin unge husbonde, och i största hast fick hon penningarne till saltet och lemnade rummet.
Efter den dagen var Marianne befriad från hushållsfrågor, hon fick följa sin smak och gå som ett slags inackordering i sin mans hem.
Marianne sade till Börje att han var hennes första kärlek.
Och hon talade sant.
Ty nog hade hon haft sina »tycken», men de hade aldrig haft någonting af verklig lifsvärme, af förtroende eller af att ge något af sitt eget jag.
Det hade varit ett slags lek, der allvaret endast låg i den stränga kontrollen öfver att hvad hon fick som garanti alltid öfversteg hvad hon lemnade i utbyte.
Mariannes svärmeri förskref sig ända från hennes barndom, från den tid då hon ännu var så liten, att ingen menniska börjat misstänka henne för erotik.
Den gick också aldrig längre än till hennes fantasi, och lika lössläppt som den var der, lika tillbakahållen var den i sina yttringar.
Att den var ytterligt uppdrifven genom romanläsning och sällskapsförströelser gjorde ingen skilnad till det yttre, Marianne skulle aldrig ens för ett ögonblick kunnat öfverskrida det passandes strängaste föreskrifter.
Hon skulle hellre ha dött än tålt en fläck på sitt rykte.
För all denna instängda erotik hade äktenskapet löst upp knuten.
Och detta var skälet hvarför hon trodde sig älska Börje.
Hon knöt fortfarande maska till maska på det nät af romantik, hvari hon kringspunnit sig som en puppa.
Och det var lika litet den verklige Börje hon älskade som hon förut bundit sina drömmar kring någon bestämd person.
Erotiken hade fått ett kroppsligt uttryck, det var allt.
Det var icke Börje hon älskade, det var hans smekningar.
Honom sjelf kände hon icke ens; hans tankegång, hans hela sinnesriktning voro henne fullkomligt främmande, och hon hade icke ens en tanke på att göra sig bekant med dem.
Och utan att reflektera hängaf hon sig åt det nya lif hon begynt, lefvande om sina gamla drömmar i en ny verklighet och sjunkande ned i vekliga vanor som i en bädd af dun.
Hon var lycklig efter sitt begrepp om lycka, och hon trodde att detta kunde fortfara hela lifvet igenom.
I den verld, der hon nu framlefde sina dagar, fans det ingenting annat än hvad hon benämde kärlek.
Kunde den slockna och utplånas, då skulle det icko stå någonting qvar att ge lifvet innehåll med.
Absolut intet.
Kärleken var både ändamål och medel, den var allt genom sig sjelf och för sig sjelf.
Hvad helst som störande kunde tränga sig emellan, blef fiendtligt och främmande, och hvarje stund hon var skild från Börje blef för henne blott en väntetid, som hon fick utfylla med hvad hon kunde.
Sådant var för henne äktenskapet.
»Älska, i nöd och lust», sade sjelfva kyrkan.
Och ordet hade för henne blott en betydelse – romanernas.
Börjes naturliga finkänslighet i förening med hans beslut att låta henne följa sina egna vägar, gjorde att det icke heller i hans sätt kom fram något som kunde väcka henne.
Visserligen hade hon icke en tanke på att hon borde egna sig åt hushållsbestyr, när hon sjelf icke kände lockelse dertill eller Börje tycktes fordra det, men hon var allt för väl uppfostrad för att ej bemantla sin sysslolöshet.
Det fans små fantasiarbeten af olika slag, samt knyppling eller dylikt, som hon kunde ta till för att få tiden att gå.
Och hon ansåg sig för en verkligt exemplarisk liten hustru.
Endast i en punkt hade Börje visat sig obeveklig:
Marianne hade önskat få öppna umgänge med några af ortens adelsfamiljer.
Men härtill sade han bestämdt nej, och icke ens några små finter, som hon försökt sig med, hade ledt till önskadt resultat.
Börje å sin sida hade uppbjudit hela sin öfvertalningsgåfva för att förmå
Marianne att lära sig schackspelets mysterier, men hon såg så grundolycklig ut hvar gång hon tog plats vid schackbrädet för att undervisas, att
Börje snart uppgaf försöket och i stället åtnöjde sig med sin gamle antagonist, apotekaren nere från byn.
Hvarje söndagseftermiddag och ibland någon gång midt i veckan togo de sina långa partier, hvilka voro Mariannes fasa.
Hon kunde dö af tråkighet bara vid att se på dem och brukade derför alltid sätta sig så, att hon kom att vända sig bort med sitt arbete.
Men schack hade nu en gång blifvit Börjes passion, och det kunde icke hjelpas. – »Det är själsodlande», sade han.
Nu, då Marianne icke behöfde låna böcker af sina vänner, eller köpa sig dem med försakelse af hvad annat det måtte vara, utan alldeles fritt kunde reqvirera dem på Börjes redan förut ansenliga bokräkning, nu riktigt fråssade hon af romaner.
Men aldrig valde hon någonting groft eller osedligt.
Zola skulle hon icke velat ta i med en tång ens, och Strindberg var henne så okänd som om han skrifvit på grekiska; hon visste att han var författare till Röda rummet, och det var henne nog.
Icke ens de »spännande» romanerna föllo henne på läppen.
Nej, det skulle vara något att le åt, som älskogsgnabbet i Molly Bawn, eller att smälta åt i tårar, som »Cometh up as a flower», der sensualismen låg insvept i religiositet, som begrafningskonfekt i sitt sorgepapper.
Sög hon på papperet, så var det för karamellens skull.
Hon hade öfvertalat
Börje att läsa högt för henne under vinterqvällarne, på det han måtte på detta sätt bli bekant med några af hennes älsklingsförfattare.
Hon hade just valt »Som ett blomster», hvilken hon för detta ändamål skaffat sig i svensk öfversättning.
De första qvällarne gick det bra.
»En pigg tös», sade Börje.
Men när Dick drog sina färde och bedröfvelsen tog fart, då slängde han boken i soffan och sade:
»Nej, fy tusan!
Det kan vara för fruntimmer, men inte är det något för mig.»
Han hade icke ordet ur munnen förr än han ångrade sig, kysste
Marianne på hand och under skratt bad henne om förlåtelse.
Men boken tog han icke upp mer.
Hans ringaktning för hvad hon beundrade hade sårat Marianne, och hon gick och var nedstämd i flera dagar, fast hon icke lät honom märka något.
Hade Mariannes yttre lefnadsställning blifvit fullkomligt omstöpt genom hennes giftermål, så var förhållandet annorlunda med Börje.
Det hade tillkommit ännu ett element i hans dagligdags lif, det var allt.
Han sjelf var oförändrad.
Den första tiden efter bröllopet hade han visserligen stulit undan så mycken tid som möjligt, för att få vara hos Marianne, men äfven då skrattade han och sade:
»Kom ihåg, hustru, att detta är smekmånaden; en sådan latmask som nu vill jag inte vara alla mina dagar.»
Men Marianne litade på sina små förförelsekonster: hon önskade ingen förändring.
Under vintern hade Börje icke mycket att göra vid landtbruket; det var endast att lemna fram foderrationer, ställa om spanmålsleveranser och dylikt, jemte den dagliga tillsynen.
Men han var ofta sysselsatt inne på sitt rum, än med räkenskaper, än med annat.
»Om jag kunde begripa hvad du läser allt det der för!» kunde Marianne säga ibland.
Han hittade på så många onyttiga ting att dra igenom: lagverk, stora arbeten öfver foglar och insekter, kemi, geologi och allt hvad det kunde vara; eller också läste han tyska böcker, med tillhjelp af ett stor lexikon.
Och han syntes outtröttlig med hvad han fick för händer.
Att bli störd tyckte han rakt icke om.
»Men hvad skall det nytta till?» utbrast Marianne ibland med otålighet.
Och så kunde han se upp från böckerna, med håret rakt på ända, ljusa ögon med små pupiller, och ett eget uttryck af koncentration i sitt ansigte.
»Man lär något af det.»
»Men hvad skall du lära för?
Du kan ju allt hvad du behöfver.»
Då endast såg han på henne, alltjemt med denna betraktande blick, detta något af kallt, absorberadt förstånd, och så hette det:
»Jag kommer strax.»
Och så kunde hon likaså gerna gå som stanna, ty när han såg ut på det viset var han alldeles omöjlig.
Hon märkte dessutom, att han kände sig besvärad af att hon kom in i hans rum.
Derför vande hon sig så småningom vid att vänta på honom tills han kom af sig sjelf.
Då hade han alltid gjort toilett, och då hade han ett helt annat ansigtsuttryck, liksom upptinadt.
Och Marianne kunde kasta sig på hans knä, ruska honom i håret och skalkas som den ystraste barnunge; hon hade märkt att det var det som »tog» honom mest.
Allt som var i den högre stilen förstod han sig icke på.
Men så kom våren, och med den all en landtbrukares brådska med sitt ständiga utelif.
Börje blef solbränd, så att det endast fans en fredad rand från ögonbrynen upp till håret, händerna voro bruna, och han var brun ända ned på halsen.
När han kom hem var han trött, gick tidigt till sängs och sof som en stock till klockan fyra på morgonen, då han flög i kläderna med en fart som om elden vore lös.
Än väckte han Marianne med att plaska i handfatet, än med att dunka en af sina stöflar mot golfvet.
Och Marianne tyckte det var ett förfärligt lif.
Hon var gråtfärdig, när hon icke fick sofva i fred om morgnarne.
Och så gjorde
Börje något som han länge haft lust till: han flyttade in i sin gamla sofkammare.
Der kände han sig mera ogenerad; der kunde ha ta på sig arbetskläder och långstöflar strax på morgonen, der kunde han klä om sig innan han gick in till Marianne, och der behöfde han aldrig tänka på att gå tyst: han var sin egen herre.
Marianne å sin sida fick mera frihet att ligga och läsa om aftnarne, utan att ljusskenet behöfde stå Börje i ögonen.
När det verksamma lifvet sålunda tog Börje allt mer i anspråk och Marianne lemnades mera åt sig sjelf, började hon leta fram bemärkelsedagar att helighålla.
»Så var det då, och så var det då.»
Hon dref en formlig afgudadyrkan med deras första förälskelse, upprepade smekord, som
Börje hittat på, och trånade af begär att lefva om det samma som då.
Så blef det små toilettknep och koketterier att fånga honom med, allt under en låtsad likgiltighet: – »Nej gå nu och lägg dig, Börje!» – Och så små preludier vid pianot, ty Börje var road af musik, eller en godnattskyss som blef något lång, och tusen små skiftningar i blick och sätt.
Ibland stannade också Börje till sent, men ibland kunde han betvinga sig och sade:
»nej, nu måste jag gå; det kommer en arbetsdag i morgon.»
På detta sätt hade det i Mariannes hvardagslif kommit en eggande liten ovisshet: skulle hon lyckas få honom att glömma sig qvar eller inte?
Nu var det som om hon kunnat mäta sin trollmakt efter klockans minutvisare.
Koketteriet hade fått små hinder att brottas med, och Mariannes äktenskapsroman var mer förtjusande än någonsin; den hade fått hvad den saknat förut – spänning.
Men trots allt detta hade hon och Börje ingenting att säga hvarandra.
Hon kunde icke sitta och berätta om de små fällor hon utfunderade åt honom, och han kunde icke tala om grunddikning och konstgödning.
Hvad visste hon om kali och fosforsyrad kalk, eller hvad han behöfde lägga på sin torfmylla?
Inte som om de saknade det?
När de kysste hvarandra, tänkte de ändå inte på torfmyllan, och att kyssas uttryckte mycket tydligare hvad de ville säga, än långa tal skulle gjort.
Börje redde sig nog med mylla och grunddikning, utan att Marianne behöfde ha bekymmer om det.
I början af Juni kommo Mariannes bröder.
Haqvin hade blifvit student, fått hvit mössa, pince-nez, samt speglosor af sina bröder.
»Vet ni hvad den pince-nez’n ger intrycket af?» sade Karl. »Ackurat af ett kirurgiskt instrument, som håller på att knipa af en liten vårta.»
Ty »vårtan» var det antagna namnet på Haqvins näsa.
Dess egare var naturligtvis gråtfärdig af ilska öfver Karls påfund.
Men Walter sökte lugna honom med det glädjande faktum, att det var för första gången i sitt lif, som Karl lyckats klämma fram en qvickhet.
»Så var den också derefter!» murrade Haqvin.
Han blef Börjes ständige följeslagare, skaffade sig en stor käpp, lika med Börjes, vek upp sina benkläder öfver pjexskaften och vandrade manhaftigt omkring i markerna.
Hans dyrkan för svågern blef föremål för brödernas ständiga drift, men i detta fall bet den icke på honom.
Han tog sig den allra vigtigaste min, resonnerade landtbruk vid bordet och rökte pipa inne hos Börje.
Han hade uppfångat en oändlig mängd landtbrukstermer, och han använde dem så uppåt väggarna galet, att Börje kunde förgås af skratt.
Men Börje hade privilegium, Börje fick skratta.
När de andra stämde in, såg Haqvin blott på dem med en föraktlig blick, som tycktes säga: ja, visst är Börje min mästare, men hvilka kråkor ären icke
I emot mig!
Härute på sin egen grund var Börje mera munter och språksam än han någonsin varit under sina besök i staden.
Han hade blifvit fet, och det hade kommit en ännu bredare trygghet i hans sätt än förr.
Marianne tyckte att han blef allt mera prosaisk, och hon var nästan svartsjuk på Haqvin.
»Han är som en ärtrefva efter ett par träskor», sade Börje sjelf och skrattade.
Men i sitt sinne var han glad åt denna hundlika tillgifvenhet, och det märktes på allting.
Han letade fram ett par långstöflar åt honom att gå på åkern med, han gaf honom en rothatt, så att han skulle slippa att gå med sin studentmössa i regnväder, och när Haqvin fått någonting i landtbruksväg om bakfoten, var Börje alltid tillreds att ge honom upplysningar.
Aldrig skildes de en qväll utan att Haqvin sade:
»Börje, hvad ska’ vi hitta på i morgon?»
Och Börje sade honom besked om hvad för arbete som skulle göras.
För detta »vi» led Haqvin otaliga smädelser, men utan att kunna försaka det en enda gång.
Under det ensamma lifvet ute på landet hade Marianne så fullständigt invaggat sig i sin förälskelse, att Börje tycktes henne ha fått ett helt annat utseende än förr.
Han hade blifvit hennes egen erotik, förkroppsligad, och derför hade han synts henne vacker.
Hon hade lekt att han egde alla fullkomligheter.
Men med det samma bröderna kommit som medlemmar i hushållet var det som om slöjan slitits undan.
Marianne såg honom icke längre genom sin egen förälskelse, utan med deras ögon.
Han var Börje Olsson – Börje Olsson rätt och slätt, icke någon sagoprins eller romanhjelte.
Hon visste att Walter icke skulle velat ha Börjes solbrända hy och hårda händer, hon visste att Karl icke skulle velat gå klädd som han; ja, att sjelfve den Börje-beundrande Haqvin skulle känt sig djupt olycklig, om hans latinska och grekiska vetande kunnat strykas ut ur hans minne, likasom hans laudatur i studentbetyget.
Denna känsla af att bröderna i hemlighet sågo ned på Börje, gjorde att Marianne kände tvång i deras närvaro: hon vågade icke visa sig som vanligt emot Börje, icke så angelägen om hans vänliga ord och smekningar, ty hon ville för ingen del att de skulle misstänka henne för att hysa samma känslor för honom som han för henne.
Hon tänkte icke på, att om en qvinna blyges öfver kärleken till den man hon gifvit sig åt, så är detta ett bevis att det icke är honom personligen hon älskar.
Walter var sig lik: punktlig och flitig, cirklad och regel rät.
Han hade bundit upp en hängmatta ute i parken, så att han kunde sköta sina studier och njuta af landtluften på samma gång.
Det herskade alltid en viss kyla mellan Börje och honom, men Börje värderade Walter, derför att han med allvar skötte hvad han skulle, och Walter var uppmärksam emot Börje, nästan som han skulle kunnat vara det mot en äldre man af aktad ställning.
Hur väl än Börje kände den hemliga ringaktning Walter hyste för allt som icke var akademisk bildning, så bar han dock intet groll emot honom derför, och han sade till sig sjelf, att om han fått samma uppfostran, skulle hans uppfattning kanske också varit densamma.
Men med Karl var det en annan sak.