Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Samme talare bär vidare sagt, att det f. n. icke ens är möjligt att placera inteckningar till 6 proc., och att det vore sannolikt att man icke skulle kunna försälja obligationer till större belopp än några 100,000 rdr inom landet.
Jag får då uplysa derom, att för Upsala gasverks räkning sådane äro försålde blott inom Upsala till Deri 5 September f. m 31 ett belopp af 120,000 rdr med 6 proc., en visserligen hög ränta, men man mäste dock medge att säkerheten måste vara större, när staten garanterar obligationerne, än då ett enskildt bolag ansvarar derför.
Man har dock icke försålt alla obligationerna på en gång, utan så småningom för ungefär 10 k 20,000 rdr hvarje gång.
Hvad obligationerna för öfrigt beträffar, är derom redan så mycket taladt, och en auktoritet, på hvars yttrande man måste fästa stort afs:de, nemi.
Statsrådet Frih.
Gripenstedt, har redan förut upträdt i denna fråga och förklarat att obligationer kunna säljas inom landet.
Här har vidare yttrats, att Utsk:t ej lemnat föreskrift, huru räntebetalningen skall ske; men det är ju icke fråga om räntan, utan blott om amorteringen, som ej skall inbetalas, förrän arbetet är färdigt.
Staten skall endast, ifall bolaget icke erhåller mera än 4 proc. på de pengar, staten lemnar till 5 proc., betala denna skilnad.
Staten skulle således under nästa statsregleringsperiod endast utbetala 32,000 rdr, en så obetydlig summa att statens finanser väl icke deraf kunna skadas.
Onder de afsedda 44 åren skulle statens bidrag icke upgå till mer än 1,976,000 rdr tillsammanlagdt.
Jag hemställer till R. o. Ad., om icke statsverket under en statsreglering beviljat understöd till vida större belopp, än' det nu begärda, för backars och vägars omläggning m. m.
Man har påstått att jernvägarnes finanser skulle vara dåliga, och detta kan till en del vara sannt; men jag får nämna, att upgifterna, ang. de förmodade inkomsterna af Upsalabanan stödja sig på det resultat, Geflebanan lemnat, och jag tror, att upgiften ang. sistnämnde bana är fullkomligt tillitsfull.
Vidare har här talats om att vid sista riksdagen var strid om huruvida banan borde gå öster eller vester om Sigtunafjärden.
Jag beklagar i sanning, att man icke, till undvikande af denna strid, kan lägga banan midt i fjärden.
Man har äfven påstått, att dessa vägar ännu icke blifvit tillräckligt undersökta.
Jag tror för min del, att icke någon föreslagen jernvägssträckning varit mera undersökt och omtvistad än denna.
Den förste som väckte fråga om jernvägars anläggande här i landet, Gr. A. v. Rosen, utstakade denna östra bana, ehuru ännu något östligare än den nu föreslagna rigtningen.
Vidare hafva 1856 års komiterade uttryckligen tillstyrkt denna östra bana och Öfverste Ericson har bestämdt uttalat sig derför, hvarjemte K.
M:t afgaf Propos. i ämnet vid sista riksdag.
Vidare har man nämnt att Boråsbanan blifvit tillstyrkt derföre att den skulle tillskynda staten vinst; men enl. mitt förmenande faller det sig något svårt att på förband veta delta, och i alla händelser kunna väl icke några inkomster påräknas under denna statsregleringsperiod.
Hvad arbelsmateriel till Upsalabanan vidkommer, så hafva vi af bolaget för Gefle-Fahlu-vägen fått anbud att emottaga deras materiel tili högst billigt pris.
På grund af hvad jag nu anfört, får jag förnya min anhållan om bifall till hvad PiesteSbt i sin inbjudning föreslagit.. H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit ut färdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. 32 Den 5 September f. m.
Här har blifvit mycket or dadt såväl inom detta rum som utom detsamma ang:de nyttan och förträffligheten af en jernvägsanläggning norr om Stockhom till Upsala.
Jag vill icke heller bestrida densamma; men frågan har en annan sida, som man icke bör lemna ur sigte, och det är det financiela tillståndet i allmänhet inom landet.
Vi veta litet hvar, att det är ganska svårt att anskaffa penningar, så att jordbrukaren kommit i en icke obetydlig förlägenhet.
Det är då gifvet att man i detta ifrågav:de afs:de får lof att gå försigtigt tillväga, och att en inhemsk uplåning, så nyttig och önskvärd densamma både för samtid och efterverld torde vara, likväl, om den nu företages på ett oförsigtigt sätt, kan medföra stor skada.
Om nu PresteSt:ts förslag bifalles, skall en uplåning företagas till ett belopp af 6,292,000 rdr för Upsalabanan; och denna summa tillsammans med hvad som begäres för de öfriga jernvägsanläggningarne, allt tillsammans upgående till 10,750,000 rdr, medför en icke ringa tryckning på penningeförhållandena i landet, hvarigenom äfven den penningeförlägenhet, som redan förefinnes, säkerligen kommo att ökas.
Deremot har man icke nekat att en inhemsk uplåning är ganska önskvärd, och att den bör företagas, men att dertill bör väljas ett lämpligt tillfälle och att den icke bör gå längre än hvad marknaden erbjuder, hvilket sednare lätt kan inträffa, om man säger att det eller det företaget bör ske genom inhemsk uplåning.
Om man skulle utlofva att staten skall med lån biträda allmänna företag, såvida staten kan anskaffa penningar genom inhemsk uplåning, men densamma icke lyckas, vore detta icke lyckligt för statens kredit.
Statens kredit är f. n. ganska god; men den har svåra minnen, och är ganska ung, hvarföre man måste varsamt vårda densamma.
Om nemi. utländningen, hos hvilken man uptagit lån, får höra att staten äfven försökt sig på samma bana inom landet, med lika vilkor som för den utländska uplåningen, men att icke några penningar inom landet kunnat erhållas, inverkar detta, med den ringa kännedom utländningen i allmänhet eger om våra Svenska förhållanden, möjligtvis ganska menligt på vår kredit.
Man skulle måhända tro att utgången vållades af brist på förtroende till statens vederhäftighet, men icke af brist på kapitaler.
PresteSt:t har föreslagit att, om Riksgäldskontoret af en eller annan ani. icke skulle kunna få sälja obligationeina, det skulle öfverlemna dem åt bolaget till dess förfogande, på det att detsamma må sjelft blifva i tillfälle att anskaffa penningar.
Detta sätt att gå tillväga, anser jag i sanning högst vådligt.
Här har af en talare yttrats att
Riksgäldskontoret förr lyckats försälja obligationer, och att han således icke kunde finna, hvarföre det nu icke längre skulle låta sig göra.
Förhållandet är alldeles som lian sagt, att nemi.
Riksgäldskontoret hittills lyckats försälja obligationer, men detta har skett, då räntan stod så, att den enskilde fann sin fördel vid att i Riksgäldskontoret insätta sina penningar; deremot har försäljningen icke lyckats, då den enskilde icke Den 5 September f. tn. sa icke funnit fördel dervid.
Om man nu åt enskilda bolag öfver lemnar dessa obligationer, derföre alt penningar icke på annat sätt kunnat anskaffas, är naturligt att dessa, vid behof af penningar, får sälja dessa . till underpris.
Då jag tror att man icke bör utsätta sig för en sådan fara, så får jag, ehuru jag anser denna bana kunna vara af väsendtlig nylla för både bufvudstaden och de norr om densamma liggande provinserna, anhålla om bifall till hvad litsle! i denna punkt föreslagit.
Den ledamot, som yttrade sig först i dag, frågade mig, då jag nämnde att statslånet skulle kosta 4 V2 Proc-, om deri vore inberäknade alla omkostriaderne för lånet.
Jag ber att i detta afs:de endast få erinra, hvad jag sade, då jag sist hade ordet, nemi. att jag icke sett kontraktet, hvadan jag blott kan säga att räntan är emellan 4 f/2 oc^ 5 proc.
Vidare har anmärkts att i SlatsUtsk:ts förslag nämnes att afbetalningen af Upsalabolaget till Riksgäldskontoret skulle börja första året, sedan banan blifvit färdig.
Jag har ingalunda förbisett hvad som i detta afs:de finnes antydt i punkten f., nemi. att det skall erläggas 4 proc. i början, men 5 proc. då banan är färdig.
Det må vara mycket eller li tet som skall utbetalas, men, som hvar och en vet, är det en utgift.
Fullmäktige kunna, till följe af sin instruktion, icke utbetala en enda skilling utan R.
St:rs anvisning, hvaraf följer att, då R.
St:r första åren af bolaget endast hafva 4 proc., men sjelfva få betala 4 V2 proc., och då en utbetalning måste årligen göras, R.
St:r skola anvisa en summa, innan fullm:ge kunna utbetala något i detta afs:de.
Jag vet icke om Gr.
Taubes yttrande, att jag skulle hafva en viss förkärlek lör utländsk skuldsättning, skall innefatta en förebråelse eller en anmärkning.
Om dermed metias en förkärlek för statens skuldsättning, är anmärkn:n orättvis.
Afser den åter endast, att uplåningen företrädesvis bör ske utrikes, är den deremot ganska riktig af de skäl, jag redan förut antydt, nemi. att jag icke tror att medlen kunna inrikes anskaffas.
Jag har för öfrigt lärt mig att, om tvenue vägar finnas, af hvilka den ena leder till målet, men icke den andra, man bör välja den förra.
Gr. af Ugglas, Carl Ludvig: R. 0.
Ad. torde ihåg komma att jag redan vid riksdagens början yttrade att allt hvad R.
St:r anse sig kunna utgifva till jernvägsanläggningar, borde koncentreras på ett håll, för det derigenom så fort som möjligt några resultat måtte upnås och några inkomster erhållas.
Jag har icke funnit skäl att frångå denna min tanke och måste derföre förena mig i hvad Utsk:t föreslagit.
Det synes likväl som man sedan början af riksdagen i detta afstde kommit till annan öfvertygelse.
Hvad som egentligen dertill bidragit är dels ett temligen lätt förklarligt begär bos det norra Sverige att få tillgodogöra sig något af de fördelar, som de sett så frikostigt utkastade på det södra.
Den andra omständigheten är att man förespeglat H. X. 3 34 Den ö September f. m. en så obetydlig utgift från statens sida.
Jag anhåller att nu i korthet få beröra detta.
Då må det tillåtas mig att först betrakta den finansiela sidan.
I Hr Schrams reservation, äfvensom af en talare här i dag, har framhållits, att det var besynnerligt at.t staten ej har så stora tillgångar att den kan lenina understöd af endast 32,000 rdr.
Det är ett sätt att resonnera, som åtminstone icke bevisar någon vidsträcktare upfattning af ämnet.
Samme talare, som nämnt denna summa, har likväl tillagt att hvad staten i och med detsamma förband sig att för framtiden erlägga tillsammans, upgick till I V2 million.
Jag håller honom räkning för denna hans upgift, men kan likväl icke till fullo godkänna denna beräkning.
Utgår man från den grundsats, som finnes antydd i Hr Schrams reservation, att nemi. staten icke skulle kunna placera sina obligationer al pari med mindre än 5 proc., under det den skulle få utsätta sina obligationer för 4 proc., framstår den verkliga utgift, som genom denna transaktion tillskyndas staten, och hvilken upgår till 1 proc, om året.
Denna proc. jemte amorteringsprocenten med ränta på ränta, gör att hela summan kommer att upgå till 3,360,000 rdr.
Mången torde mot en sådan beräkning göra den invändning att staten ej får begagna en sådan.
Jag tror dock för min del, att om man Vill göra kalkyler, man måste göra dem fullkomligt noggranna.
Det är äfven fråga om, huruvida den fördel, staten tillskyndas genom utgifvandet af ett sådant kapital, motsvarar räntan på detsamma.
Jag har svårt att föreställa mig det, med den känne dom om orten jag eger.
För åtskilliga enskilde skulle visserligen en besparing upstå, men jag tror likväl alt den beräkning, man gjort öfver inkomsterna vid denna bana, äfven under medgifvande att den är uprättad i enlighet, med Geflebolagets kalkyler och hvad vid denna bana visat sig, torde kunna nedprutas.
Om staten nemi. skall göra några upoffringar, bör det vara för att skaffa nya industriela utvägar i dagern; men någon sådan utveckling tror jag ej kunna blifva följden af ifrågavide bana.
Jag vädjar till de Hrr, jag ser från dessa trakter, om de kunna påstå att någon utveckling till följe af svåra kommunikationer är tillbaka hållen.
Då så efter min öfvertygelse icke är förhållandet, och då banan egentligen kom att gagna Upsalasidan, bör man tillse att staten för de utgifter, den gör, skördar största möjliga vinst.
Då förefaller det mig solklart, att det vore bättre att staten sjelf företog jernvägsanläggningen och derpå nedlade de penningar den nu rent af bortskänker.
Derigenom kan staten få någon vinst på sina kapitaler, ty driftkostnaden bör banan alltid bunna bära.
Det är dock ingalunda min mening att föreslå något sådant nu, ty dels har staten vid denna riksdag icke råd dertill, och dels torde staten handla oklokt, om den nedlade medlen i företaget under närv:de förhållanden, innan ännn den ifrågasatta undersökningen, huruvida ej jernvägar hos oss skola kunna byggas för bättre pris, blifvit verkställd.
Åtminstone borde staten för sina banor kunna påräkna att få marken, hvaröfver jernbanorna gå, kostnadsfritt.
Herrarne torde möjligen påminna sig, att fråga upstått om Den fi September f. m. 35 att föreskrifva, såsom vilkor för nya banors anläggande, att jord bör kostnadsfritt uplåtas.
Äsigten derom var temligen allmän, men strandade derpå, att man redan åt somliga utbetalt expropriationskostnader.
Men om så hädanefter komme att tillgå, skulle det blifva en högst betydlig besparing i anläggningskostnaden, hvilken är särdeles högt uptagen; ty den beräkning, som här förefinnes, utgör 900,000 rdr pr mil.
Det är temligen klart, att norra Sverige skulle blifva intresseradt af att erhålla någon jernvägsförbindelse med bufvudstaden; men ffdet förefaller mig, som man i detta afs:de ginge tillväga som ett barn, som sett andra njuta af en god frukt, och der före tager det första till hands varande äple, antingen det är moget eller icke.
Hvad rigtningen af banan antingen vester eller öster om Sigtunafjärden vidkommer, tror jag för min del att norra Sveriges intresse bättre befrämjas genom en bana vester om Sig tunafjärden, och att det således vore lämpligast ge sig till freds, tills närmare utredning af alla förhållanden skett.
Jag betviflar nemi. på det högsta att banan skall vinna någon större utsträckning eller komma att gå direkte till Gefle från Upsala.
Icke lär väl något bolag vilja gå in på en teckning till en ' sådan bana som den sistnämnda, om det än vore större understöd från statens sida, än här är i fråga; ty en sådan bana kan under den utvecklingsperiod, som nu förefinnes, aldrig bära sig.
En bana från Upsala till Sala tror jag älven icke medföra den fördel, man Önskar, ty icke vilja de bergslagar, som finnas i den orten, beqväma sig att göra en krokväg öfver Upsala; utan man bör ovilkorligen draga vägen från Sala till Mälaren söder ut, och derigenom förskaffa dem tillfälle till en billigare transport.
På dessa skäl anhåller jag, att R. o. Ad., innan alla förhållanden blifvit riktigt utredda, måtte godkänna StatsUlsk:ts förslag.
Hvad åter PresteSt:ts inbjudning angår, får jag i allo instämma i hvad flere föreg:de talare derom yttrat.
Hvad som först torde' böra afgöras, innan man gifver sin röst i denna fråga, är utan tvifvel den föreslagna Upsala-jernbanans nytta framför en jernväg vester om Sigtunafjärden.
I detta hänseende är det min orubbliga öfvertygelse, att den östra sträckningen har ett obestridligt företräde; hvarföre ej eller något annat bevis synes beböfligt än en blick på kartan, dervid man inbemtar att den vidsträckta östra delen af Stockholms och Upsala län sakna alla andra kommunikationer än landsvägarne, och att banan kommer att gå rakt genom landet den kortaste vägen till Upsala, då deremot den vestra bansträckningen går midt emellan flere vattenkommunikationer och icke ens förutsätter någon annan förbindelse med Upsala än medelst en bibana, som skulle göra vägen till sistnämnde stad omkring 2 */3 t11’! längre.
Jag bar vid förra riksdagen varit af den mening, att den vestra stambanan borde förläggas norr om Mälaren, och vid sådant förhållande röstade jag jemväl då för sträckningen vester om Sigtunafjärden, för att derigenom dels undvika se Den 5 September t. m. omvägen öfver Upsala, när man vill resa till Götheborg, dels tillika vinna en längre gemensam linie för de vestra och norra stambanorna.
Men då, i ans:de till den äfven då befintliga likgiltigheten och splittringen emellan hufvudstadens representanter i BorgareSt:t, den för hufvudstadens intresse vigtiga frågan föll, och vestra stambanan i stället förlädes söder om Mälaren, följer deraf att det enda skälet för den vestra rigtningen af Upsalabanan uphört att vara gällande.
Derigenom hafva likväl hufvudstadens och de norra provinsernas anspråk att erhålla jern vägskommunikationer äfven norrut visst icke blifvit förkastade, utan böra utan tvifvel ju förr desto heldre verkliggöras, såvida icke hufvudstaden och det norra Sverige skola upoffras för det södra och vestra Sverige, och framförallt för det mäktiga Götheborgs-intresset.
Hvad nu särskildt angår den östra sträckningen af Upsalabanan, dess vidare utsträckning till Sala och sammanbindning derefter med Gefle
Dalajernvägen, så har denna sträckning efter noggranna undersökningar blifvit förordad både af jernvägskomitéen och i Regeringens Propos. vid förra riksdagen, äfvensom af deputerade från Sala, som 1857 hördes i ämnet.
De hållna undersökningarne hafva äfven tydligen ådagalagt, att icke blott personaltrafiken, utan äfven godstrafiken på den östra linien blir vida lifligare än på den vestra, hvaraf följer att inkomsten på den förra blifver större än på den sednare.
Man har sagt att vilkoret för en jernväg vore att derigenom höja industrien och landets välmåga.
Det är ganska sannt, men derjemte bör väl äfven tagas i beräkning den vinst, som lättade kommunikationer mellan eljest mycket besökta orter medföra genom besparing både af kostnad för transporten och, hvad som är ännu dyrbarare, af tid.
Huru många dagsverken gå icke nu förlorade t. ex. för transporten till Stockholm endast af några få tunnor säd eller öfriga landtmannaprodukter från de nordöstra dalarne af Stockholms och Upsala län?
Ett besök i Upsala, som nu uptager minst två dagar, äfven om det sker på ångbåt, skalPpå jernväg icke erfordra mer än en dag och ofta mindre, för att icke tala om de många mellanstationerna på denna väg.
Staten ger ju betydliga anslag för omläggning af vägar, jemkande af backar m. m., som endast hafva till ändamål att spara tid och kreatur samt lätta transporterna.
För några och tjugu år sedan var jag den förste, som väckte motion om anslag för backiga vägars omläggning.
Jag föreslog då helt modest endast 50,000 rdr, men StatsUtsk:t beviljade fyrdubbla summan, hvilket vid sednare riksdagar, så vida jag icke allt för mycket misstager mig, blifvit än ytterligare ökadt.
Nu är likväl, såsom Gr.
Taube nyss antydt, endast fråga om en utgift för staten under nästa statsregleringsperiod af 32,000 rdr årligen och inalles på 41 år för hela det ifrågaställda lånets amortering en och en half million.
Visserligen bar Gr. af Ugglas fått upp det till 3,360,000 rdr, men detta synes förutsätta en kalkyl af ränta på ränta — en procentaremethod, som staten, mig veterligen, icke någonsin begagnat, och som helt nyligen blifvit af R. o. Ad. förkastad, då en enskild motionär Den 5 September f. m. väckte fråga om att på detta sätt samla millioner till Adelns egen disposition.
Samme talare har vidare yrkat att man borde vänta med ifrågav:de jernvägsanläggning, tilldess man blir ense om ett mindre kostsamt byggnadssätt.
Enligt min tanke kan dock denna erfarenhet aldra bäst vinnas, derest det öfverlemnades åt enskilda bolag att anlägga jernvägar; ty det låge då i bolagets intresse att bygga dem så billigt som möjligt.
Jag kan ej föreställa mig annat än att en sådan besparing i kostnad skulle komma äfven staten tillgodo genom en tidigare återbetalning af det lån, som nu begäres, under beräkning att kostnaden blir högre; men ändå alltid under förutsättning att det enskilda bolaget skall vidkännas en tredjedel af anläggningskostnaden, jemte ränta och amortering å de öfriga Vä- Ett sådant vilkor kan dessutom regleras i det blifvande kontraktet mellan staten och bolaget.
De hufvudsakligaste invändningarne mot den ifrågav:de jernvägsanläggningen hafva likväl stödt sig på flnansiela grunder.
Man befarar nemi. att
Riksgäldskontoret icke skall inom landet kunna låna upp de erforderliga medlen, och detta menarman skulle störa statens kredit hos utländningen.
Jag kan likväl icke föreställa mig att utländningen tager så litet reda på våra förhållanden, att han icke inser att svårigheten att här inom landet uplåpa pen ningar, ingalunda har sin grund uti brist på förtroende till statens vederhäftighet, utan helt enkelt i den omständigheten, att man här kan använda penningarne mot högre ränta än staten erbjuder, och tillika har kapitalet bättre disponibelt.
För min del tror jag i allt fall, att det vore en stor fördel att en gång grund lägga ett inhemskt fondsystem, äfven om utländningar blifva långifvare och placera sina kapital i våra fonder.
Man undviker derigenom de dryga kostnaderne vid ränte- och amorteringsprocent^- betalningarne, hvilka deremot skulle komma att drabba utländningen, som här måste i Svenskt mynt lyfta medlen, och i stället för att Sverige nu genom de utrikes lånen hlifver beroende af kursoch penningeförhållanden derstädes, blefve det tvertom utländningen, som då komme att bero af våra penningeförhållanden.
Jag tror således alt obligationernas ställande i Svenskt mynt och med skyldighet för innehafvaren att här uptaga räntan och amoterteringsprocenten, skola lemna ett vida fördelaktigare finansielt resultat, än de nu på utrikes ort och mot obligationer i utländskt mynt uptagna lån.
Ja! jag tror att de inhemska obligationerna gerna kunna tåla vid en nominelt högre ränta, utan att derföre på det hela blifva dyrare
För öfrigt beklagar jag att man för införandet af ett inhemskt fondsystem icke begagnat en lägligare tidpunkt, då t. ex. de allmännare kassorna haft öfverflöd på outlånta kapital och kunnat i statsobligationerna placera sina fonder.
Detta är antaget i alla andra länder, ehuru man här envisas att bibehålla de allmänna kassorna såsom diskonteringanstalter.
Vid början af denna riksdag har jag pckså väckt en motion alt åtminstone de af staten sjelf förvaltade kassor, t. ex. de under Krigskollegium, måtte successiv? placeras i statsobligationer, men 38 Den 5 September f. m. denna motion har beklagligen icke vunnit afs:de. Emedlertid tyckes StatsUtsk:t icke vara så särdeles förskräckt för möjligheten ef den inhemska uplåningen, då det icke rörer Upsalavägen ; ty — för att icke nämna att Utsk:t, i samma Betänk., som det afstyrkt att genom inhemsk uplåning bereda tillgång för Upsalabanan, tillstyrkt enahanda uplåning ej mindro för Boråsbanan, än för en bana mellan Södra Dellen och Ilybosjön samt förbi Hedens forsar i Luleå eif till ett belopp af 2,630,000 rdr, så har Utsk:t i ett annat Betänk., som f. n. hvilar på RiksStåndens bord, obetingadt tillstyrkt uptagande af ett lån å 3,000,000 rdr rmt fonderade i inhemska obligationer.
Dessa summor äro således, sammanlagde, betydligt högre än den nu ifrågav:de, som icke upgår till mer än 3,300,000 rdr.
Man har vidare mycket klandrat förslaget att Upsala-bolaget skulle i st. f. penningar få af Riksgäldskontoret emottaga obligationer för att sjelft placera dessa, emedan man befarar att detta skulle leda till obligationernas försäljning till hvad pris som helst.
Jag kan icke dela dessa farhågor, utan tror tvertom, dels att obligationerna till ett ganska betydligt belopp kunna af bolaget användas för liqvid af exproprierad jord, betalning af leveranser, m. m., dels att det i allmänhet är lättare för bolaget än för Riks gäldskontoret att verkställa placeringen.
Jag kan icke heller föreställa mig en så dålig administration hos ett enskildt bolag af solide män, att de till bolagets egen förlust afyttra obligationerna till underpris, äfven om dessa möjligtvis vid ett och annat till fälle behöfver begagnas såsom hypothek för bolagsdirektionens egna reverser och då möjligen belånas under sitt värde.
Men detta är icke en farligare process, än att både Riksgäldskontoret och ban ken nu belåna allmänna papper under deras värde, och alt hos utlandet finnas betydliga belopp inteckningar i Svensk jord under deras värde, stälda såsom säkerheter för kreditiver, lån eller annan kredit.
Slutligen vill jag fästa upmärksamheten dervid, att om man någonsin vill hoppas att stäfja anspråken på statens skyldighet att ensam och med dryga kostnader förse landet med jernvägar, man just bör begagna det tillfälle, som nu erbjuder sig att åt enskilde bolag lemna understöd, med vilkor af bolagens egna tillskott och under deras ansvarighet för återbetalningen.