Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag lefde nu i stilla tillbakadragenhet och under utvecklande af en stor flit på min lilla vindskammare i samma hus som gamla Gustafvas spisningslokal och sökte med all omsorg att undvika hvarje störande inflytande ifrån andra.
Under hela terminen tog jag således ej minsta notis om hvarken Emelie eller Tegnéhr eller Pettersson och naturligtvis ej heller om mamsell
Ringvall och jag skattade mig lycklig öfver, att de ej på något sätt gåfvo sig tillkänna för mig.
De enda, som jag något umgicks med, voro mina klasskamrater och bland dessa serskildt Hans Johansson och Wallin, hvilka liksom jag bodde i Haga och intogo sina middagsmåltider hos gamla Gustafva.
Vid samma bord som vi spisade äfven några gymnasister, hvilka, uppblåsta af sin förmenta stora lärdom, sökte imponera på oss seminarister, framför allt genom att i tid och otid använda latinska och grekiska fraser och citater.
Men den alltid fyndige Hans Johansson uttänkte snart ett sätt att stuka dem för deras inbillade öfverlägsenhet.
Så fort de började förhäfva sig med sina glosor, så inledde han genast med mig en diskussion i pedagogik, ett ämne, som ej studeras vid elementarläroverken och som derföre var väl egnadt att ingifva dem aktning äfven för våra studier, änskönt dessa ej omfattade döda språk.
Det dröjde ej heller länge, innan vår pedagogik i grund och botten förqväfde gymnasisternas klassiska ogräs.
Men något serdeles intimt umgänge mellan oss seminarister och gymnasisterna kunde aldrig utveckla sig.
Fram på våren blef jag kallad till beväringsmönstring (jag hade nemligen redan fyllt mitt tjugonde år).
Att anmäla mig till värnepligtens fullgörande på Hallands bataljons exercished, Skedala, fann jag föga lämpligt till följe af den långa, besvärliga resan dit, dock, upprigtigt sagdt, mest af det skäl, att jag derstädes ej kunde undgå att råka i beröring med min gamle jemnåring och vedersakare Sven Jönsson på Lyngen.
Jag inställde mig således på mönstringsdagen å cellfängelset i Göteborg och lät mönstra mig till Göta artilleriregemente.
Helst ville jag naturligtvis sluppit ifrån hela exercisen, hvilken aldrig tilltalat mig, hvarföre jag också gjorde ett försök att erhålla befrielse på grund af närsynthet, något som dock ej lyckades.
Omkring 14 dagar före terminens slut måste jag således lemna mina fredliga studier för att inställa mig på regementet.
Af sparsamhetsskäl hade jag underlåtit att skaffa mig några egna uniformspersedlar, utom en beväringsmössa n. b.
Häruti gjorde jag emellertid en dumhet, som jag sedermera fick bittert ångra, ty i kronans kläder måtte jag hafva sett allt annat än prydlig ut; byxorna voro för korta, tröj- eller, som det heter, kollett-ärmarne för långa, ja, hela uniformen tedde sig snarare som en komediantkostym än som en krigaruniform.
Jag sökte med all magt att få göra utbyte, men omöjligt; det såg nästan ut, som om vederbörande haft serskildt nöje af att se mig utstyrd på detta löjliga sätt.
Till öfnings- och lägerplats hade vi den s. k.
Exercisheden straxt söder om sjelfva staden.
Och mina tältkamrater utgjordes af beskedliga handtverksgesäller och bodbetjenter, hvilka på intet vis generade mig.
Men instruktören för vår servis, en undersätsig, rödhårig och koppärrig andre konstapel, hvilkens dialekt angaf, att han måste vara ifrån Marks härad i Vestergötland, tycktes alltifrån början hafva utsett mig till syndabock.
»exercisdjefvul» af värsta slaget n. b. emot mig; mot de andra kunde han någon gång låta nåd gå för rätt, då de gjorde fel.
Men då det gällde mig – o, hvad han kunde missfirma min person och min heder!
Jag hvarken vill eller ens kan citera de skurar af grofva tillmälen och eder, som han dagligen och stundligen utöste öfver mig.
Sådana titlar som lymmel, bengel, drummel och bulvan utgjorde nästan smeknamn ibland de andra otidigheterna.
Till en början var det mig alldeles omöjligt, huru mycket jag än brydde min hjerna, att utgrunda orsaken till detta hans i högsta grad oförsynta beteende mot mig, som ju aldrig gjort honom det minsta för när, ja, som ju ej en gång vetat, att han fans till, förr än nu här på heden.
Ej kunde det vara blott för den löjliga uniformens skull, ty missfirmade han den, så missfirmade han ju egentligen Kongl.
Majestät och kronan, som rådde om densamma.
Nej, anledningen måste vara en helt annan; och snart fick jag äfven lösning på gåtan.
En dag, då konstapeln hoppade och svor och rasade värre än någonsin för hvarje tempo, som jag skulle göra, så fick jag se bland den mängd åskådare, som alltid samlade sig omkring vår afdelning – ja, hvem tror man väl?
Jo, ingen mer eller mindre än Tegnéhr, hvilken skrattade åt mina förödmjukelser, så att han knappast kunde stå på sina ben.
Jag iakttog äfven, att de båda, vår servisbefälhafvare och Tegnéhr, gåfvo hvarandra tecken till godt samförstånd.
Således hade jag egentligen Tegnéhr att tacka för alla mina obehag och vedermödor här på heden, ty det var ju tydligt, att han och ingen annan uppeggat konstapeln till att chikanera mig på detta oförskämda sätt.
En dag medförde han äfven Emelie för att låta henne se på min förnedring.
Och det sårade mig mer än allt annat, att hon, glömsk af all tacksamhetspligt och medkänsla, kunde ställa sig här att skratta ut mig, äfven hon.
Men allt har en öfvergång, så äfven denna min pröfvotid på exercisheden.
Det var med en suck af oerhörd lättnad, som jag aflade kronans kläder och påtog mina egna »civila».
Och jag beslöt att, kosta hvad det ville, till nästa år förskaffa mig en passabel uniform, så att jag åtminstone ej för den sakens skull behöfde lida någon smälek.
Ty det kunde jag nogsamt förstå, att för en krigsman är uniformens beskaffenhet det allra vigtigaste; huru det är bestäldt med kunskaperna, karakteren etc. inunder det »lysande eländet» betyder deremot noll eller intet.
Jag vill derföre förlikna en »krigsman så båld» vid den skalbagge, som kallas tordyfvel, d. ä. krigsguden Thors dyfvel:
Se, hur han lyser, hur grann!
Skimrande rustning har han,
Sporrarne skina,
En sjelfbiografi ur bref och anteckningar
Denna bok handlar mindre om författaren Ernst Ahlgren, än om menniskan Victoria Benedictsson.
Det är icke någon minnesteckning; det är en sjelfbekännelse.
Victoria Benedictsson var en stämningsmenniska, och dessa bref och anteckningar äro alla stämningens barn.
Återspeglande hennes tankar och känslor under olika utvecklingsstadier och i olika lynnets skiftningar, rymma de enstaka detaljerna skenbara motsägelser; men sedan man läst alla dessa vexlande, skiftande fragment skall det ur detaljernas virrvarr så småningom skymta fram ett menniskoansigte, mer sant och mer lefvande än någon minnestecknare skulle förmå att framställa det.
Och detta ansigte skall visa sig tillhöra en originell och intressant personlighet, en romanfigur midt i vår realistiska tid.
Jag har blott samlat de spridda fragmenten af hennes lif, sådana de föreligga i efterlemnade bref och anteckningar, och bundit dem samman med några förklarande ord.
Barndom och uppväxtår.
Jag är född den 6 mars 1850 på en mycket ensamt liggande landtgård i södra Skåne.
Det fins icke sten på sten af den, ty den brann ner till grunden och har sedan icke blifvit uppbyggd på samma ställe, der den stod.
Min far hette Thure Bruzelius och härstammade från en gammal prestslägt.
Han blef student i Lund och bestämdes, liksom de andra bröderna, ursprungligen till att gå den lärda vägen; men i sjelfva verket afskydde han boken, och strax efter det min farfar dött afbröt han derför sina studier och slog sig på landtbruk – som han aldrig lärde sig förstå.
Ursprungligen hade han haft lust att bli militär, men det ville föräldrarne icke tillåta.
Min mor hette Finérus och hade – efter hvad jag kan förstå – någon blandning af holländsk och tysk race i sig.
Hon var sina föräldrars enda arftagerska och hade fått en för sin tid ovanligt god uppfostan.
Alldenstund hon gifte sig med min far utan tvång, antar jag att hon tyckt om honom.
Men så långt jag kan minnas tillbaka var förhållandet dem emellan spändt; och efter hvad man berättat mig hade det så varit långt innan jag blef född.
På den tiden då informatorn förälskade sig i min äldsta syster, bodde min far och min mor i hvar sin ända af huset och träffades aldrig utom i matrummet, som låg midt emellan de fiendtliga territorierna.
Men när informatorn efter många vedervärdigheter blef antagen till svärson och förlofningen firades, då grep väl den svenska sentimentaliteten hela hushållet; det slöts fred.
En mycket kort sådan, ty då jag snarast möjligt derefter kom till verlden, hade ofreden åter inställt sig, och då man skulle enas om, hvad jag skulle heta, ville hvar och en kalla upp mig efter sina anhöriga.
Tvisten slets genom förslaget att jag skulle få namn efter den dag, då jag döptes; man gick efter almanackan och fann – omen accipimus! – ett karlnamn, Victor.
Så kom jag att heta Victoria.
Då var min mor 43 år och min far 49.
Om jag fått lof att sjelf välja mina föräldrar, tror jag nog att jag först och främst skulle anhållit att få dem något yngre.
När jag växte upp hade min far och mor redan hunnit glömma, att de sjelfve varit unga en gång; så längesedan var det.
Jag kan aldrig minnas min far annat än som en gammal, gråhårig man med militärisk hållning och – om vintern – en stor pelsrock, som jag förmodar kunde ha varit ganska lämplig i Ryssland och som han icke ens tog af sig inne i sitt rum, der temperaturea dock vanligen var 20–25 grader Celsius.
Han hade en berghelsa och han var en jätte.
Det han var mest stolt öfver i verlden var sin armstyrka, sin vackra figur och sina små fötter.
Han hade – efter hvad jag kunde förstå – i sin ungdom varit blond, sentimental, häftig och totalt utan sjelfbeherskning.
Min mor – hvad hon skulle ha passat till abedissa i ett kloster!
Nu hade hon endast mig, stackars unge, att tillämpa sina grundsatser på; ty mina två systrar hade längesedan undandragit sig hennes välde.
Jag skulle delas mellan mina föräldrar; sex timmar om dagen var jag min mors privategendom.
Hon ville icke sätta mig i skola och icke heller ha guvernant; derför undervisade hon mig sjelf.
Under min fritid stal jag mig alltid till att vara samman med min far.
Han hade två egenskaper som lockade mig oemotståndligt: sinne för friluftslif och förmåga att berätta.
Han lärde mig rida, brottas, skjuta med pistol m. fl. manliga idrotter; han behandlade mig i det hela taget som en pojke.
Han kunde vara förtviflad och melankolisk, men också munter och lustig.
De historier, han berättade, fingo sin färg af hans sinnesstämning.
Ibland slutade de med, att indianer sköto honom ihjäl och hundar släpade bort hans kropp.
Hur hejdlöst jag grät dervid!
– Men så fort jag kunde befara, att min mor var i tillfälle att se oss, gled jag sakta ner från hans knän; och om hon frågade mig, hvarför jag gråtit, svarade jag alltid »för ingenting».
Oftast låg det emellertid öfver min fars berättelser en oemotståndlig, smittande humor; och det humoristiska elementet var för mig mera tilldragande än det tragiska.
Som barn hörde jag henne ibland yttra att hon gråtit, när hon var ung.
Jag trodde det icke; det föreföll mig lika omöjligt som underverken i bibliska historien, hvilka jag icke heller trodde på — — —
Mina föräldrars ömsesidiga fiendskap gjorde min ställning till dem båda skef; jag ville stå väl med dem båda – och tvangs derigenom att ljuga för dem båda.
I det hela taget ha de egendomliga förhållanden, under hvilka jag växte upp, sedermera lemnat djupa spår i mitt lif — — —
— — Jag tvingades att vara som en gammal menniska, när jag var barn, derför har något af barnanaturen glömt sig qvar djupt inne i mig.
Jag kan vara konventionell i mitt sätt, men jag blir det aldrig i mina känslor och min tankegång.
Så skildrar Victoria Benedictsson i ett bref till en kvinlig vän, sin egen barndom.
Ett underligt skyggt och lillgammalt barn var det, som gick omkring på gården dernere i Skåne klädd i en fantastisk drägt, till hälften en pojkes och till hälften en flickas.
Ett underligt barn – frukten af ett äktenskap, hvars sommar längesedan var förbi, en senhöstfrukt, alstrad af en enda solskensdag i oktober, vuxen upp under höstkyla och frost, ensam.
Ensam gick hon omkring i det dystra hemmet, tidigt misstänksam, tidigt på vakt mot sin omgifning, ängslig att förråda något af sitt inre lif; ty hennes blod var starkt och varmt, våldsamt och upproriskt, fast hon tidigt lärt sig att kufva det under en mask af förställning.
Det fins ett ord, som kastar ljus öfver hela hennes lif; det ordet heter längtan.
Den yttrar sig på många sätt; tidigast röjer den sig naturligtvis som en längtan efter ömhet och tillgifvenhet; derpå slår den öfver i en obändig konstnärslängtan, och som nyss fullvuxen flicka kämpar hon en hård kamp för att få egna sig åt målarkonsten.
Det förvägras henne, men hon ger icke tappt.
Hon beslutar att taga sitt öde i egna händer; hon vet hvad som fordras: pengar.
Hon måste förtjena dem och hon söker sig en plats som gouvernant.
Hon har efter ett par års arbete förvärfvat sig hvad hon behöfver; då finner hon att det icke är nog.
Med fjerde budet på läpparne, förbjuder fadern henne att resa; och hon stannar.
Detta våld på hennes rätt att förfoga öfver sin framtid har i hennes sinne alstrat en djup bitterhet emot föräldrarne.
Till detta hem vill hon icke mer återvända.
Samtidigt har
Eros kanske för första gång rört vid en sträng i den tjugoåriga gouvernantens bröst.
Men hon vet ingenting derom – vill ingenting veta.
Hon är öfverspänd och fantastisk; modern har inpräntat hos henne misstro emot hjertats rörelser; hon är rädd för dem; hon förstår sig icke sjelf; allt är kaos inom henne – och hon längtar efter en lefvande varelse att trygga sig till, en bror, en äldre vän, att anförtro alla tankar och känslor.
Från den tiden förskrifva sig nedanstående bref:
Ahlestad den 5 Mars 1871.
I mitt förra bref sade jag det jag ämnade efter aftal bedja E. skrifva till eder på det vi muntligen måtte kunna säga vår mening, men icke heller det är tillåtet.
Nåväl jag skall ändå svara uppriktigt, just på trots, det kan inte vara för mycket att vara uppriktig åtminstone en gång i sitt lif.
Jag hyser förtroende till eder, jag tror på er som – ja, som på hvad? – som på att Gud är kärleken (ty det kan hvarken herr T. eller pastor C. predika ur mitt hufvud!) nå, hvarföre skulle jag inte få säga er hvad jag tänker.»
Ahlestad den 31 Mars 1871 (Fredagsnatt).
Gud gifve mig sin nåd att jag måtte kunna rätt uttrycka mina tankar.
Jag lägger mitt öde i hans hand, han styre allt till det bästa, han gifve både dig och mig frid och ljus.
Han gör det endast vi förtrösta på honom!
– För att blifva förstådd får jag gå tillbaka till min barndom:
Du vet åtminstone någorlunda hur jag blef behandlad som barn, jag hade ett på samma gång vekt och trotsigt sinnelag samt en ovanligt liflig fantasi, men som jag inte hade förtroende för någon enda menniska, så skulle jag dölja på det sorgfälligaste alla mina tankar och sinnesrörelser och blef på detta sätt liksom iklädd ett pansar af köld och yttre lugn, men detta pansar liksom alla andra var tryckande och kallt.
Jag längtade efter värme och ljus, efter tillgifvenhet af någon för hvilken jag kunde säga alla mina tankar och som skulle kunna förstå mig, råda mig stödja mig.
Jag kom bort från mitt barndomshem med alla dess gamla kära minnen och från mina barndomsvänner, jag var frånvarande, blef naturligtvis – glömd, det är så verldens gång, det är ingenting nytt och jag beklagar mig icke heller.
Jag önskade alltid att jag hade haft en äldre bror som hade hållit riktigt af mig och som jag alltid kunde ha min tröst till.
Jag träffade dig, läste i dina ögon jag vet icke hvad, men fick oinskränkt förtroende till dig, trodde mig misskänd af dig, tog ett förtvifladt steg för att rättfärdiga mig och följderna vet du lika väl som jag.
Du skref att du älskade mig, att du icke ville glömma mig, icke svika.
Jag trodde (eller tror) på dig som på evangelium.
Hvilken himmelsk känsla att ändtligen ega en förtrogen som förstod mig, hvilken glädje att kunna omtala allting, ja allt, allt utan förbehåll, utan omsvep; jag var lycklig och i min lycka tänkte jag ej på, att »hålla af» och »älska» är icke detsamma, tänkte ej på att jag »höll af» dig just som vore du min egen käre bror, min vän, min tröst, mitt stöd och min glädje.
Jag tänkte endast på att jag kände glädje och frid genomströmma min själ, jag tänkte endast på att njuta den flyende minuten och jublande sjöng jag »till himlen mera än till jorden min kärlek hör försmå ej den, I himlen är den ammad vorden och längtar till sitt hem igen» äfven det var en orsak till sällhet att rösten som halssjuka gjort stum en del af vintern nu kommit igen samt vunnit i styrka och omfång.
Ja, det der pansaret hade skyddat barnet i hjertat, jag var till hälften barn ännu, ett lyckligt barn!
– Jag reste till Malmö, längtade att träffa dig, jag hade hundra saker att tala och fråga om – du kom! och Du Gode Gud!!!
Jag vet nu att det är skilnad på »hålla af» och »älska», ett ljus gick upp för mig men endast att visa mig att jag fört dig, som jag håller så af, till branten af en afgrund: fasan förlamade mig, jag höll på att sjunka till dina fötter för att bedja om förlåtelse och tillgift.
Jag var feg och fruktade för ditt förakt.
Jag höll af dig och fruktade att bli tillbakastött, hvilka afgrundsqval led jag ej på hemvägen mellan H–a och Ahlestad, jag såg M:s tårfyllda blick, kanske såg jag fel, nej, nej, hon hade bestämdt tårar i ögonen, hon tänkte att jag är ovärdig din kärlek och hon har tyvärr alltför rätt.
Jag håller af dig, men hvad man kallar kärlek har jag aldrig känt, kommer kanske aldrig heller att känna den; jag älskar Gud och alla hans skapade varelser, men jag är rädd och skygg för den eldiga, häftiga känsla man vanligtvis kallar kärlek.
– Du har nu min heder – hvilken för mig är precis detsamma som mitt lif – och mig sjelf helt och hållet i din hand, du kan bestämma öfver mitt öde. jag beror af dig och ditt ädelmod, men jag skall bära mitt öde som en nordisk qvinna.
Jag har begått ett misstag, ett oförlåtligt och jag skall tåla följderna.
Du säger att jag yttrat »jag bryter ej ett gifvet löfte» det säger jag omigen och skall veta att hålla dem om jag ej blir frivilligt löst från mitt ord.
Ja, du har rätt: pengarne och kedjan bränner mig som eld.
O! hvad de plåga mig!
Kärleken tänker ej på silfver eller guld.
»Kärleken söker icke sitt eget».
– Min vänskap och tacksamhet får du svårt att jaga bort, ty de vilja så gerna följa dig, endast förakt och hämnd kunna jaga dem på flygten; hämnas om du vill, du har både medel och skäl dertill.
Skrif snart!
Gud vare med dig! och var viss att jag i min aftonbön först och innerligast innesluter dig.
Jag tvekar ej ett ögonblick att skrifva
Ett följande bref innehåller ett »Godnatt!
Sof godt!» med variationer.
Mellan dess rader läser man en idyllisk uppfattning af äktenskapet: makarne trycka hvarandras händer om aftonen innan de skiljas: »God natt!
Sof godt!» hviska de till hvarandra.
Så gå de hvar till sitt för alt icke träffas förr än följande morgon.
På många ställen bryter den unga gouvernantens romantiska öfverspändhet fram.
Så i nedanstående passus:
»Det tasslar i trädgården – hu då!!!
Men jag har dolken i fickan i qväll och jag är ej så fasligt rädd då.
Jag fann den i en byrålåda i dag, jag drog den ur slidan, den är skarp och vacker men satt något hårdt så att jag högg sönder manschetten då jag drog den, sedan jag lagt den i lådan igen såg jag till min förvåning att handen var blodig, jag hade huggit mig i den också fast jag ej märkt det genast, ah – ha! är du så skarp, tänkte jag, då tycker jag om dig och när jag gick här in i qväll låg den i min ficka. »God natt!
Sof så godt som jag ämnar med min vackra dolk med sin fasta klinga till sängkamrat.»
Redan som barn har Victoria Bruzelius börjat tvifla på vissa af kyrkans dogmer, hvilka modern tycks ha framställt i en krass form, som väckt barnets kritik.
Men hon har aldrig förut haft någon att utbyta tankar med.
I nedanstående bref-fragment får denna kritik sitt första, naiva uttryck:
Ahlestad den 4 April (1871).
– »hvad det är en gudomlig känsla att kunna säga ut allt hvad man tänker, det är som finge man vingar och lyfte sig mot ljuset, som höjde man sig öfver allt småsinne, all list, all förställning.
Hvad är sanning?
Jag vet det icke, men jag tror att Gud är sanningen och kärleken.
Ser du, mamma håller sig till de gamla dogmerna, hon vill att man skall tro blindt, man får inte pröfva hvad man tror ty det är synd, man skall tro derföre, att presten säger så och dermed punktum.
Då jag var barn liksom petade mamma tro – som hon kallade det – i mig, men det var med mig då liksom nu, jag hade alltid en oändlig mängd saker att undra öfver och fundera på, så började jag undra öfver tron, som mamma ville ha i mitt hufvud också.
Jag läste i bibeln att Gud är kärleken, i katekesen stod att han är barmhertig, men både mamma och katekesen sade att om en menniska gjorde aldrig så många goda gerningar men hade inte tro, så blef hon evigt fördömd, men så stod der också att ingen kunde taga eller förvärfva sig tro, det var en nådegåfva hon skulle emottaga af Gud.
Jag hade mycket svårt att tro på helvetet, men mamma sade att om jag inte det gjorde så blefve jag evigt olycklig.
Jag blef gränslöst rädd för att dö; ty fast jag försökte kunde jag dock icke få i mitt egensinniga hufvud att en evig barmhertighet skulle låta en svag dödlig födas med arfsynd och sedan han dukat under för förvillelserna straffa honom med evig pina.
Jag tyckte, att nog var jag ofta både kärlekslös och hämdgirig men jag kände ändå hjertat hopkrympas af smärta vid tanken på om en menska skulle lida i all evighet och aldrig, aldrig få lindring, huru mycket mera vår kärleksrike himmelske Fader som skapte oss för det vi skulle bli evigt lycksaliga.
Skulle en evig vishet så förfela ändamålet att vi i stället skulle bli evigt olycksaliga.
Det kunde jag inte tro och så trodde jag ingenting alls, ända tills jag skulle konfirmeras.
Min käre lärare hade många ovänner för sin qvicka, skarpa tungas skull, men o! hvad han kunde lära en att älska Gud och sin nästa.
Hvilken stund då vi togo farväl af hvarandra!
Det kändes som skulle hjertat brista, jag glömmer aldrig hans välsignelse, hans tårfyllda blick, det var som hade vi en aning att vi skiljdes för att icke återse hvarandra på denna sidan grafven.
Jag tror icke på ett helvete utom oss, uppfylldt med eld och lågor, der det finnes tror jag är i menskans eget hatfulla hjerta; der en gnista kärlek, ren, himmelsk kärlek finnes, der kan icke vara helvete och huru många menskor gifs det väl, som icke älska något.»
På tal om hemtrefnad heter det i samma bref (i uttryck som starkt påminna om Selma Berg i Pengar):
»— — skulle hemtrefnaden vilja fly så nog skulle jag försöka få fast i hans ena vinge och du kan tro, der jag får fast en gång, der håller jag så säkert, ja ett riktigt gubbatag.
Nej, nog får man försöka att göra så trefligt för andra som möjligt om man sjelf vill ha trefligt och hemtrefnad det är det angenämaste man kan finna i ett hus och den ligger nästan uteslutande i qvinnans hand, mannen kan väl störa den men ej framkalla den.»
Och efter dessa djupsinniga funderingar utbrister brefskrifverskan omedelbart:
»Ja, ett eget hem, det är något riktigt lugnt och godt, men – ja blif inte ond – jag har för närvarande en panisk förskräckelse för äkta ståndet.
Ja, jag har riktig fasa för det.
– Hvad det är skada att du inte är min riktige bror, då skulle jag resa och helsa på dig, jag skulle sjunga för dig i skymningarne, rita stycken till dig och så skulle du läsa högt för mig medan jag sydde» — — — etc.
I ett annat bref (Ahlestad 7 Maj 1871) heter det:
»En sak skall jag börja med att säga, men du får inte blifva ond på mig, för det jag säger min mening rent ut, det är att jag har en oöfvervinnerlig fasa och afsky för allt som i ringaste mån liknar berättelsen om Joseph och Potiphars hustru, att det är mig en plåga att höra allt sådant och att jag alltid hyser ovilja mot de af mina flickbekanta som bruka att traktera med sådana historier hvilka alltid efterlemna ett högst obehagligt intryck derföre att de sätta en fläck på hela vårt köns heder hvilket vill säga detsamma som halfva mensklighetens.
Tag renheten ur qvinnans hjerta och hon skall ej kunna handla ädelt och skönt, hjertats renhet är för hvarje qvinna hvad kronan är för bruden, den skönaste prydnad och tillika den oumbärligaste.