Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. stanna vid försöks anställande med det ifrågavarande straffsystemet, t. ex. intill nästa riksdag, och dervid inträffade, alt en eller annan Ahlberg, en eller annan Tellman eller Rapp visade mer eller mindre spår lili sinnesrubbning, skulle icke systemets motståndare deraf hemta valten på sin qvarn och såsom erfarenhetsskäl för dess förkastande åberopa dessa facta?
Jo, man skulle prisa denna försigtighet, som i sjelfva verket ledde lill falska resultaler för systemets bedömmande.
För min del är jag så innerligt öfvertygad om olämpligheten af vår närvarande brottmålslagstiftning, sä förvissad om det nya systemets oskadlighet för fångarnes så väl physiska, som psychiska helsa och verskamhet alt moraliskt förbättra den straffade, att jag ingalunda tvekar vid afgifvandet af min röst i denna vigtiga fråga.
Jag röstar ja till LagUtsk:s betänk.
224 Den 28 April.
I en fråga af denna vigt och della stora inflytande på samhället och hvarje individ i detsamma, är det en oeflergillig pligt för hvar och en, som nitälskar för det allmänna hästa, att uttala sin öfvertygelse och yttra de meningar han anser för fäderneslandet vara nyttigast.
Jag tillåter mig således, mine H:r, att under några fä ögonblick upptaga er tid med en och annan anmärka, emot förslaget, äfven om jag skulle blottställas för att, såsom den siste värde talaren yttrat, misstänkas för svekfulla afsigter.
Men innan jag ingår i sjelfva frågan, finnér jag mig uppmanad af den plats jag inom detta Hus innehar, att icke lemna oanmärkt det sätt, hvarpå Gr.
Anckarsvärd i sisllidne plenum sökt göra sin mening härstädes gällande.
Efter att i förbigående hafva yttrat några skäl för förslaget, täcktes ueml.
Ilr Grefven åberopa en hög persons önskan och vilja i denna fråga, under förmodan att denna omständighet skulle verka på K. o. Ad:s beslut.
Jag hade i sanning icke trott, att man från detta håll skulle bruka sådana vapen.
Alt indraga denna höga personlighet i discussionen inom en representantkammare, är icke förenligt med den parlamentariska ordningen.
Om någon vid de föregående riksdagarne skulle hafva vågat, då hau ville understödja Regeringen i något förslag, all mot Gr.
Anckarsvärd åberopa någonting sådant, sä betvifla!' jag, ali del af Grefven skulle hafva med tillfredsställelse blifvit upptaget.
Skulle icke Grefven då hafva förebrått sina motståndare för servilism, för att rösta för uniformen o. s. v.?
Huru kan då Grefven, för det lian nu tror sig vara i majoriteten, tillåta sig att mot sina motståndare bruka sådana vapen.
Jag täflar med Grefven i kärlek och vördnad för min Konung och tillgifvenhet för milt fädernesland, men jag anser just dessa känslor bjuda mig att öppet uttala min öfvertygelse om hvad jag anser leda lili Konungens och fäderneslandets båtnad, ulan alt dervid taga impuls från hvilket håll det vara må.
Således hoppas jag, alt hvar och en i detta fall, utan afseende på Gr.
Anckarsvärds framställning, följer sin egen öfvertygelse.
Hvad sjelfva frågan beträffar, anser jag den vigtigasle omständigheten vara huruvida sjelfva systemet är antagligt eller icke.
Flera värde talare hafva härstädes anfört såsom en allmän sats, hvars riktighet ingen lärer bestrida, att en strafflag bör stå i jemförligl förhållande till den ståndpunkt, hvarpå bildningen hos en nation sig befinner.
Gör strafflagen icke det, så blir han antingen för sträng eller motverkar han sitt eget ändamål.
Dä frågar jag, mine Hrr, är väl den del af vår nation, ur hvilken de Hesta brottslingar utgå, pä den bildningspunkt, att den kan rätt bedomina beskaffenheten och verkan af det stral!’, som man vill införa.
De rop man med skäl hörom den bristande bildningen hos de lägre folkelasserna och om be hofvet af betydliga anslag för inrättandet af folkskolor, vittna nog - Den 28 April. 225 noggrant derom att mycket ännu återstår för att bereda denna inenniskoclass den bildning, att de förmå inse det ändamålsenliga eller del välmenande i de nya straffen.
Deremot och då det är en alldeles gifven sals, att för den råa och obildade en ögonblicklig, men kraftig bestraffning i samma män verkar mera både afskräckande och till förbättring än det stralfsätt, hvarom nu är fråga, så är det efter min öfvertygelse betänkligt alt helt och hållet bortkasta det gamla systemet för att införa ett af alldeles ny beskaffenhet.
Dessutom, hvilken auctoritet har man åberopat för det nya systemets företräde framför det gamla?
Jo, utländska exempel; meu man har förtegat, att många ullänska, utmärkta män, hvilka i juridisk bildning och erfarenhet äro fullt jemförliga med dem, som ifra för penitenliärsystemel, hafva bestämdt motsatt sig detsamma och bestrida dess antaglighet.
Jemför man således dessa lärda mäns omdömen å båda sidor, så kommer man till deu slutsats, att systemet ännu icke vunnit den utveckling, som borde erfordras innan man för detsamma bortkastar den gällande strafflagen.
Dessutom anser jag det ifrågavar. lagförslaget hafva det väsendtliga fel, att det borttager alla diffamerande straff, såsom t. ex. ärans förlust, afbön, halsjern m. 11.
Vi känna alla, alt till och med i allmänna lifvet anser man sig ti11bakahå 11en från mången åtgärd, hvars följder skulle medföra skam och vanära, När t. ex. en person icke blyges för att offentligen förorätta en annan antingen i skrift eller på annat sätt, manne icke den förfördelade bör vinna upprättelse, och huru skal! väl delta kunna ske annorlunda, än att. den som förfördelat erkäuner, att han laiderat den andra.
Jag skulle således tro, att man icke bör frångå ett sä lämpligt straff.
Man har visserligen i det nya förslaget intagit en likartad straffbestämmelse med ärans förlust, meu det är efter min tanka icke nog, alt man i en lag ultrvcker sjelfva straffen lill deras besksaffenhet, utan man bör också dervid begagna sådana ord, som af den mindre bildade förslås.
En obildad person faster föga vigt dervid om man dömmer honom förlustig rättigheten lill medborgerligt förtroende, hvilket han knappast vet hvad det vill säga, men deremot vet lian ganska väl hvad som förstås med ärans förlust, emedan del står i den gamla lagen, under hvilken han uppväxt.
När man vill införa nya lagar bör man noga akta sig att icke borttaga sådane i folkets begrepp inympade uttryck, som göra lagen för dem åskådlig.
Man har till stöd för den nya lagens företräde framför den gamla dels åberopat det förhållande, att 1734 års lag skulle i nästan alla delar vara förändrad, så att ingenting deraf qvarstår, och man har tillika anfört, att nationens yppersta lagkloke blifvit hörde öfver det nya lagförslaget, äfvensom alt vederbörande cmbetsmyndigheter tillstyrkt detsammas antagande.
Hvad den första frågan beträffar, så bar nian erkänt förträffligheten af 1734 års lag, ehuru den i denna stund vittnar om det förhållande, alt alla mänskliga verk 10 H. 2!) 22 6 Den 28 A p ri 1. äro underkastade förändringar.
Tidens ström kan ingen motstå, och man måste således jemväl förändra lagen i öfverensstämmelse med lidslynnct.
De förändringar emedlertid, som i 1734 års lag blifvit gjorda, hafva dock icke upphäft de grunder, hvarpå den blifvit byggd.
Således kan man icke med fog säga, att ingenting af den gamla lagen qvarstår.
I öfrigt ber jag att fä erinra, att man ganska väl kan tänka sig, att upplysningen och aktningen för menniskovärde år 1734, dä lagen stiftades, stodo i samma förhållande lill de äldre lagarne som dessa begrepp nu slå lill 1734 års lag.
Men de lagkloke män, som stiftade denna lag, ansågo del likväl icke rådlig!, all bortkasta den grund, hvarpå lagen från urminnes tider hvilat; de bortrensade endast af det gamla hvad som icke mera var användbart; de codificrade de stadgandcn, som under tidernas lopp hade uppkommit och hragte dem i system.
Jag hade trott, att detta förhållande skulle verka till efterföljd, då man nu vill stifta en ny lag; jag hade trott, att man icke skulle rent af vilja bortkasta det gamla, för att införa eli nytt system, hvars verkan ännu är ett problem, som i intet land till fullo blifvit upplöst.
Här har en Konungens rådgifvare åberopat, att R.
St. redan vid 1815 års riksdag uttalade den mening, att criminallagen behöfde förbättras.
Han liar derifrån velat hemta ett stöd för antagande af det ifrågavar. förslaget; men, så vidt jag känner, åsyftade väl II.
St:s skrifvelse lill Konungen är 1815 ett lillkännagifvande af sjelfva hehofvet, men ingalunda, att det Auburnska eller det P Ii i ladel ph iska systemet skulle läggas till grund för den nya lagen.
Tvertom är jag för min del snarare höjd alt tro, det Ständerna, med denna sin skrifvelse, hvilken sedermera några gånger blifvit förnyad, haft till syftemål, att det nya lagverket, liksom är 1734, skulle byggas på förut befintliga grunder.
Man kan således icke häraf hemta någon grund för antagande af delta lagförslag.
Det har varit mycket omtvistadt hvilketdera mest skulle verka på brottslingen, att, såsom det nya lagförslaget innehåller, för en längre tid beröfva honom sin frihet, eiler afflictivt bestralfa honom.
Det kan visserligen vara möjligt att åtskilliga individer finnas, som äro af den natur llr af Ekströmer uppgifvit, och hvilka således kunna känna sig hårdare bestraffade genom frihetens förlust än genom ett a lil i c l i v t straff, men om så är förhållandet med några, sä torde det likväl blifva svårt att bevisa, del ett sådant förhållande med den stora måssan af våra brottslingar äger runi.
I vårt glest bebodda land finnas mångå hyddor, hvilkas innevånare kanske icke pä månader se någon annan än deras egen familj, der man vänjer barnet från vaggan all vistas i den största enslighet, under det föräldrarne begifva sig ut på arbete om morgonen för att icke återkomma förr än pä aftonen.
Kommer sä en främling till denna skogsbygd och barnet blifver honom varse, så springer detta barn likasom skogens djur och flyr för den okände.
Å deni, sorn sä tillbringat deras barndom, ligger det i sakens na - Den 28 April. 227 tur alt cnslighetsfängelscrna icke skola göra den verkan, sorn på dem, hvilka från den späda aldren blifvit uppfostrade tillsammans med elt större antal menniskor.
Der är möjligt, att fängelsestraffet har den åsyftade verkan hos de nationer, der elt mildare luftstreck herrskar, der ytan är talare peuplerad o. s. v. än inom vårt fädernesland.
Häraf följer dock icke, att eli straff, som kan vara ändamålsenligt i det eller det utlandet, derföre bl ifver det hos oss.
Man har mycket ordat om det diffamerande, sorn ligger i våra nuvarande slraffheslämmelser, men efter min tanka är den vanära, som ligger i straffet, en följd af sjelfva brottet.
Det är nemi., efter min erfarenhet, brottet, som anses vanärande, och icke siraD’et.
När man hör talas om en person, som begått stöld och återkommit till sin hemort, så hör man sällan sägas att han är spösliten, utan blott att han är en tjuf.
Manne icke samma förhållande äfven kommer att med den nya strafflagen äga rum?
Kan man väl hoppas, alt alla tjufnader då skola upphöra?
Kan man icke det, så qvarstår alltid hvad som egentligen är diffamerande, d. v. s. sjelfva brottet, och antingen brottslingen straffas med spö eller enslighetsfängelse, så skall allmänna opinionen anse honom för hvad han i verkligheten är, nemi. en tjuf.
Alt verka lill brottslingens förbättring genom icke diffamerande straff, tror jag således vara alldeles fruktlöst; ty i alla händelser blir det endast den förbättring, brottslingen visar i sin hemort, som derstädes gör honom tåld, och kommer hans omgifning att förgäta det sira (T han undergått.
Jag har sjelf härpå sett elt talande exempel.
Jag bodde för några år tillbaka några månader pä landet.
Der fans en arbetskarl, som hade för stöld blifvit struffad med spö. flan var en arbetsam och slöjdskicklig man och tåldes derföre inom församlingen, utan att man förebrådde honom det straff, som han undergått.
Förbättringen visade sig likväl hos honom vara af samma art, som hos de flesta andra brottslingar.
I 6 år förtjenade han sin bergning på ärligt siitt, men efter hvad mig nu är af tillförlitlig hand berättadt, har han återfallit till brottslighet.
Det är besynnerligt, att vissa talare, som förorda den nya strafflagen, likväl måste erkänna, att den gamla har uppfyllt sin bestämmelse, att våra straff hafva varit afskräckande, och att de icke utgjort något hinder för brottslingen att återgå till samhället.
När så är förhållandet, så synes det mig, sorn detta skulle vara ett ganska gilltigt skäl, alt icke så hastigt förkasta hvad man har.
Likaledes har en värd talare sagt, att vatten- och bröd-straffet har genom flatheten vid dess verkställande sjunkit i opinionen, hvilket, efter hans mening, skulle utgöra ett skäl för dess förkastande.
Han lärer likväl icke kunna undgå att medgifva, det händelsen blir enahanda med alla lagar och föreskrifter af hvad beskaffenhet som helst, i fall de icke efterlefvas, äfvensom att verksamheten hos hvarje straff, det må vara aldrig så ändamålsenligt, helt och hållet beror på sältet, huru det tillämpas.
Glömmes lagen, så anser man den vara af noll och intet värde, men icke ligger 228 Den 28 April. orsaken härtill hos sjelfva lagen, felet skall sökas hos lagens väktare, och icke annorstädes.
I afseende på suspensionsstraffet har Hr Gunther, i likhet med Lagcomiteen, ansett detta slags bestraffning nedsätta tjenslemännens anseende.
Visserligen kan sådant vara möjligt, men erfarenheten, sorn är den bästa läromästare, bevittnar likväl, att mången tjensteman, som blifvit ådömd delta straff, har låtit detsamma ilinda sig lill rättelse och varning.
Nödvändigheten all låta suspensionsstraffet qvarstå, visar sig för öfrigt från en annan omständighet.
En uppbördsman, t. ex., som beträdes med oordentlighet i sin befattning, måste understundom för det allmänna bästas skull suspenderas, intilldess hans fel blifvit utredt och han för detsamma varder dömd.
Skulle nu suspensionsstraffet helt och hållet komma att upphöra, så får jag fråga den värde talaren, huru skulle en landshöfding eller en annan embetsmyndighet förhålla sig under sådana omständigheter?
Skall han genast dämma uppbördsmaunen af med tjensten, eller skall han riskera, att denne fortfar att öka den åsamkade balancen?
Här har blifvit mycket ordadt om nyttan af lalitudssyste-# niet, och man har sökt hemta skäl derför från andra länders lagstiftning.
Det må vara andra länder förbehållet att stifta sådana lagar, som de för sig anse nyttiga och ändamålsenliga; men jag tror, att Svenska folket är bäst belåtet med all sådana lagar stiftas, som äro mest öfverensstämmande med dess begrepp och föreställningssätt.
Man må fråga hvem som helst af den råa massan, huruvida han vill dömmas efter lagens klara bokstaf eller efter godtycke, så skall lian ovillkorligen välja det förra, emedan han duner att domaren dä, lika väl sorn han sjelf, är underkastad lagen.
Det är också klart, att när straffgradens bestämmande ensamt får bero på domarens pröfning, sä skall denne, i fall han har mildt sinnelag, välja den mildare straffbestämmelsen, äfven om brottet del icke förtjenade, och likaså tvertom, i händelse domaren har ett strängt sinne.
I häda fallen utgår lagens tillämpning från godtycket, och den, som blir strängare dömd, än en annan för samma brott, skall icke förmå inse rättvisan i domarens beslut.
För min del får jag högtidligen förklara, att jag hellre skulle undergå det grymmaste straff för en handling, som är stridande mot samhällsordningen, om detta straff är uttryckligen bestämdt i lagen, än jag skulle vilja mottaga ett lindrigare straff, der latitudssyslemet lemnat rum för dess tillämpning.
Det är lagen, som skall hållas i helgd; domaren skall endast vara lagens verkställare och icke dumma efter sina egna åsiglcr och begrepp.
Man säger till stöd för latituds-systemet, att detsamma lemnar tillfälle åt domaren att lämpa straffet efter brottet; men jag frågar, hvar finnes i sådant fäll den egentliga straffmätaren för brottet, om icke i godtycket?
Del är omöjligt att bestämma, hvad straff eli brott egentligen förtjenar, och brottet bestraffas icke allenast för sin egen skull, utan för de följder, sorn det kan medföra för samhället, och det är med afseende derpå, Den 28 April. 229 sorn Ingen skall bestämma slraffet, pä det alt livar och en skall pä förhand veta, hvad han har alt vänta, om han bryter emot samhällsordningen.
Om detta straff är grymmare eller mildare, kan dä vara mera likgiltigt, ty det finnes lika litel någon rationel grund för det ena straffet som för det andra, och det är ett bland de svåraste problemer man har att liisa, då man vill ställa straffet i bestämdt förhållande till hrottet.
Hvad äter beträffar den ekonomiska delen af frågan, så har man här åberopat en calcul, som finnes införd i en af dagens tidningar, för alt dermed ådagalägga, att kostnaden för dessa fängelseanslalter icke skulle blifva sä stor, sorn man befarat.
Jag har läst denna calcul, men med ilen erfarenhet jag äger om byggnadscalculer i allmänhet, plägar vid deras verkställande oftast dubbla kostnaden åtgå, och aldraminst öfverskridas de med en tredjedel.
Man kan således med visshet antaga, alt de 850 r:dr b:co, som i denna calcul äro beräknade för hvarje cell, komma all uppgå minst till 1275 r-.dr samma mynt, och lill fullbordande af det uppgifna antalet cell-fängelser fordras dä icke blott de beräknade 500,000 r:dr, ulan kanske dubbla summan.
Och månne man med någon slags visshet kan beräkna, att kostnaderna dervid skola stanna?
Jag tviflan derpå.
Calculen antager, att man blott skulle behöfva 1200 celler.
Nu veta vi likväl, all sådana brottslingar, som skola undergå ccllslraffet, per medium utgöra 3- å 4000 om året.
Man invänder, alt ett så stort antal cellfängelser icke hr behöflig!, emedan, dä brottslingarne endast dömnias till 6 månaders fängelse, så komma andra in i stället för dem, som utsläppas.
Men jag hemställer, 0111 man kan vara säker på alt en så jemn circulalion i brottens föröfvande och deras bestraffning kommer att äga rum, att 1200 celler skola vara tillräckliga för 4000 brottslingar under eli år.
Jag är tvertom öfvertygad, att detta antal inom kort tid behöfves, om icke fördubblas, åtminstone ansenligt ökas.
Kostnaden är dessutom icke slut med fängelsernas uppförande.
1 hvarje fängelse skall finnas en uppsyningsman med nödig betjening, en prest o. s. v., och dessa lära väl icke kunna lefva af ingenting, ulan skola naturligtvis aflönas, hvilket icke aflöper för ringa summor.
Vi fä genom den nya strafflagens antagande en helt ny, hittills okänd tjenstemannapersonal, hvilken i en framlid torde komma att drygt nog belasta riksslaten.
En af Hr von Hartmansdorff framställd fråga, som icke blifvit besvarad, är den: hvarmed skola stralf-fäugarne sysselsättas?
Efter nuvarande system arbeta de flesta fångar oell correclionister på föremål, som äro för det mesta improduetiva, eller åtminstone icke af beskaffenhet att göra intrång i handtverkarnes näring.
Genom den nya lagen skulle detta förhållande till största delen komma att upphöra, fångarne blifva inneslutna i små celler, antingen utan verksamhet eller sysselsatte med sådana arbeten, som fordra ringa utrymme och således der kunna verkställas, såsom t. ex. skräddare-, skomakare-, 230 Den 2S April. svarfvare-arbeten m. fl. Men, mine
Hrr, är det väl rättvist emot den laglydige handtverkaren, att göra fångarue till concurrenter med honom?
Skall han icke upphöra med sitt bemödande att ärligt förtjena sitt bröd, då hau ser att brottslingen beröfvar honom sin arbetsförtjenst.
Skall han icke blifva förbittrad emot samhället, och slutligen sjelf, för alt fä bröd, öka broltslingarnes antal.
— Den laglydige medborgaren är väl den, som i första rummet kräfver statens skydd och omvårdnad, och lian bör väl således icke vid anstalterne för de brottslige lemnäs åsido eller ulan all uppmärksamhet.
Att bereda honom arbetsförtjenst, utgör det säkraste medlet att förekomma fängelsernas befolkning, och staten är icke ens berättigad att göra förbrytarne till hans concurrenter.
Bättre är det då och ändamålsenligare alt använda dessa förbrytare lill allmänna arbeten, hvilkas utförande icke menligt inverka på den enskilda industrien, men likväl äro af stor vigt för samhället, såsom fästningsbyggnader, canalgräfningar, vägförbättringar m. m.
Det kan icke ligga utom möjlighetens gräns, att så ordna straflinrättningarne, att förbrytarne kunna förläggas der, hvarest dylika arbeten bedrifvas.
Då uppfyller
Staten på en gång tvenne vigtiga ändamål, nemi. att straffa den brottslige, men också åt den oskyldige lemna det skydd han förtjenar.
För min del tillstyrker jag vördsamt återremiss å betänkandet samt att LagUtsk. mätte taga i öfvervägande de skäl, som mot det nya lagförslaget blifvit anförda, och se lill om det icke är nödvändigt att bibehålla en stor del af de stral!', som i den gamla lagen finnas utstakade.
Landtm, yttrade, del han ansåg sig böra gifva H. o. Ad. tillkänna, att anslag till plenum för e. m. ej blifvit utfärdadt af den anledning, att plenum oafbrutet komme att fortsättas äfven under eftermiddagen.
Då jag anmälde mig var jag den 12:te i ordningen.
Nu har jag blifvit den 9:de, dymedelst att vissa talare varit borta och andra låtit sig postponeras.
Om de sednare gjort det för min skull, så får jag derföre aflägga min tacksägelse, emedan jag derigenom får tillfälle ali tala inför flera ledamöter af delta Stånd än eljest.
De påståenden från motsatta sidan, hvilka jag har att vederlägga äro så mänga och af så olika art, att det blifver mig svårt ordna dem i något system.
Jag anhåller derföre att få upptaga dem i den ordning, de blifvit antecknade.
Man har sagt, att vi genopi de många tillsatserna och ändringarne i vårt straffsystem, för närvarande hade intet, som förljcnte ett sådant namn, och att vi derföre borde taga det som bjudes, äfven om det icke vore så fullkomligt.
Månne icke, under sådana förhållanden, det vore säkrare ali förbättra det gamla straffsystemet genom de vigliga tillsatsernas borttagande, än att införa ett nyttv hvars ofullkomlighet man på förhand erkänner?
Man säger, att broltslingarne nu blifva ständiga gäster Den 28 April. 231 i fängelserne.
Hvad är skälet, om icke det, att man icke åtskiljer ransakningsfångar från dömda brottslingar, hvarigenom den, sorn 1 :sta gången begålt en förseelse, eller blott är anklagad oell häktad, snart blifver invigd i alla hemligheter af brotts begående?
Hvarföre kan icke denna rättelse vidtagas utan införandet af ett nytt straffsystem, enär alla äro ense derom, altman bör skilja de förra fängarne från de sednare?
men man synes andtligen vilja förkasta det gamla för att fä något nytt och fördenskull underlåta de förbättringar, som kunde äga rum med den gamla grundens bibehållande.
Fängelserna blifva väl dessutom mera fyllda när fängelse är hufvudstraffet, och om brottslingar, oaktadt ensamheten, återkomma ända lill 9 gånger, såsom i Philadelphia?
Emot exemplen på den svagsinthet eller fånighet, som ensamhetsfängelse medlörer, har man äfven åberopat exempel på motsatsen.
På hvilkadera skall man nu tro?
Vore det under sådana omständigheter icke skäl att genom egna försök i smått utröna, hvilken erfarenheten som är tillförlitlig?
Det vill man icke eller; — men väl tro blott på ett slags uppgifter och genast rätta hela strafflagen derefter.
Sålunda har Hr Cederschjöld talat för ändringen, ehuru han sjelf uppgifvit exempel på en Svensk fånge, som suttit utan sysselsättning i 9 år, utan att hafva bekant.
Visar denna erfarenhet alt straffet haft åsyftad verkan?
Tvertom, i fall fången var brottslig, hvilket talaren tycktes förutsätta.
Hr Lagergren har i sin reservation yttrat ungefär detsamma.
Han säger: ”Alla bekännelsefångar äro i det närmaste lÖrvunne om mord och dråp, de hållas i sträng enslighet, öfverlemnade ät deras med blodskulder belastade samveten, och de blifva flitigt förmanade till ånger och bekännelse.
Icke destomindre skall den förbättring, ensligheten och sjelfbetraktelsen borde medföra, sällan visa sig.”
Om så är, hvilken säker förhoppning har man då alt göra sig, om verkningarne af det straff, hvars införande med sä stora uppoffringar man nu föreslår?
Hr Cederschjöld har sagt, att straff icke afskräcker ifrån brott.
Hr Ekströmer har nyss upprepat detsamma.
Om så förhåller sig, hvarföre göra vi oss allt detta besvär med en strafflag?
Hvarföre öfverlemna vi oss icke, med lif och egendom, på nåd och onåd ål brottslingars godtycke?
Nej, säger Hr Cederschjöld, det är icke för vår skull, utan för brottslingarnes egen förbättring, som de skola straffas.