Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Föredrogs och bifölls StatsUlsk:s d. 26 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 29, i anledn. af äskad uppgift å de sedan är 1809 tillsatte comitéer och de kostnader, Staten för dem fått vidkännas.
Vid föredragning af LagUtsk:s d. 26 dennes bordlagda utlåt.
N:o 12, i anledn. af väckt motion om förändring i trohetseden, ansåg R. o. Ad. den i detta utlåt, omförmälda motion tillhöra Allm. Besv.- o. Ekon.Ulsk:s behandling.
Föredrogs och bifölls LagUtsk:s d. 26 dennes pä bordet lagda betänk.
N:o 13, i anledn. af väckt motion, ang:de införandet af ett stadgande i 5 cap.
Utsöknings-balken i afseende på tid för verkställande af utmätning i sterbhus.
Vidare föredrogos och biföllos Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s nedannämnde d. 26 dennes på bordet lagde utlåtm och belänkm:
N:o 3, i anledn. af väckt motion om vidtagande af lämpligare åtgärder än bildande af comitéer för att tillvägabringa förslag till nyttiga förändringar; N:o 4, i anledn. af väckt motion om vinnande af rättelse uti en af ephorus vid läroverket i Wexiö vidtagen åtgärd, i afseende på enskild undervisnings meddelande åt lärjungarne derstädes; N:o 5, öfver väckt fråga om indragning af s. k. ordonnanser hos befälet vid K.
Mss flotta, samt N:o 6, öfver väckt fråga om upphörande af rättighet för Riksmarskalks-embetet att reqvirera biträde af båtsmän.
M:s nåd. propos. i hvad den rörer 8:de hufvudtiteln
233 eller anslag till ecclesiastik-staten och undervisningsväsendet, anhåller jag att tå göra åtskiilige erinringar, hvilka, ehuru fördröjda, dock icke torde komma för sent, emedan Stats-Utsk. väl ännu icke lärer hafva hunnit att behandla dit hörande ämnen.
För elementarläroverken, äfven Stockholms, föreslås ett anslag af 40.000 r:dr. och för folkskole-lärare, under 3:ne år .... 123,000 „ Redan under 1828 års riksdag begärde Regeringen anslag af 42,000 r:dr lill undervisningsverken, hvilket af R.
Ansenliga summor hafva vid de nästföljande, och sedan årligen utgått äfven till folkskolorne.
1 mån af ökade anslag för undervisningen, hafva dock icke försports någon minskning i utgifter, som härröra från en aftagande sedlighet, såsom för fångvård och lagskipning i brottmål, tverlom synas de, såsom jag vidare torde få upptaga, hafva ökats, så att hvad man påkostat för undervisningen, åtminstone hitintills icke ländt till samhällets moraliska förbättring.
Huruvida de anslag, som nu begäras, skola visa sig lika fruktlöst förspillda, eller om man af dem och de förut lemnade har att vänta nytta först i en aflägsen framtid, torde derföre vara ämnen förtjente att noga öfvervägas innan man skrider till yttrande och beslut om de nu äskade anslagens beviljande.
De till elementarläroverken och akademierne kunna icke anses direkte verka till folkets förbättring, utan medelbarligen genom bildande åt detta folk af dugliga religionslärare, men de dugligaste af dem hafva gått till de högre läroverken, och åtnjutit hvad som för desse blifvit beviljadt och när de der användt sina bästa år, hafva de ofta, såsom utarbetade och orkeslöse, utkommit till pastoraterna, och der borttagiljbrödct för prester som egnat deras hela verksamhet åt församlingarnes tjenst, och derigenom blifvit de tjenligaste ämnen för den egentliga pastoralvården.
Så har tillgått ända sedan förordmn af d. 8 Februari 1724, med de flera efterföljande, om de dubbla tjenståren utkom, hvarigenom de största och bästa pastoraterne dragits det egentliga presterskapet ur händerna, och begagnats såsom pensions-anstalter för åldrade skollärare, eller lemnats åt sådane män, som mindre bestämdt egnat sig åt det presterliga kallet, fastän det varit just de stora pastoraterne, som fordrat den trägnaste och mest öfvade verksamheten.
Häraf har ock följt det oriktiga förhållande att yngre skole- och gymnasii-lärare, som efterträdt de äldre, blifvit deras förmän, såsom konsistoriales, hvaraf tillsynen från desse å de sålunda underlydande pastorerna lidit, och af de gamle skollärarnes sätt att sköta sina större pastorater, hafva de yngre presterna tagit exempel, hvartill kommit att från är 1724 endast de egnat sig såsom prester åt den egentliga pastoralvården, som varit så underlägsne i kunskaper och begrepp, alt de icke kunnat vända sig åt en bana, der mera vetande fordrats och dubbla tjenstår beräknats och sådana hafva endast fått adjunkturer eller sacellanier samt någon gång, såsom grånade och förskuldade, kyrkoherdebefattningar i de mindre pastoraterna, till följd hvaraf presterskapets anseende minskats äfvensom moraliteten inom Svenska församlingen.
Ofvanberörde för 20 år sedan till undervisningsverken äskade 42,000 r:drs anslaget förordade re - 234 Den 29 Januari. geringen då redan medelst andragande att det skulle tjena till att bereda upphörande af den menliga dubbla tjenstårsberäkningen.
Det utföll, men de förhöjda tjensteåren stå ännu till hälften qvar och tjena fortfarande till förespråk för det nu begärda nära lika stora anslaget.
Delta uppmuntrar i sanning icke det folk att bevilja medlens årliga utgående, som icke vållat utan varit föremål för de inkräktande missbruken; men om menigheten ånyo skall lösa sig ifrån dem, hvilket skulle ske genom bifall till det äskade anslaget, sä borde väl fullkomlig visshet vinnas att 1724 års med efterföljande författningar om de förhöjda tjensteåren, i och med anslagets utgående, upphörde att vara gällande, likasom att det presterskap, hvilket dymedelst återinsattes i deras förra, lagliga befordringsrätt till de större och bättre pastoraterna och hvars verldsliga hestvr K.
M. nyligen i nåder minskat genom befrielse från fattigvårdsmedlens förvaltning, omsorgslullare mot församlingen och dess ungdom fullgjorde lärarekallet än som hitintills kunnat ske, då en del icke orkat eller varit vande och andra hindrats af näringsomsorger derifrån, så att man kanske öfversett med det myckna, som kunnat brista i hvad gällande lag eljest ålagt.
Emellertid lärer det icke fela att från det bristfälliga i det presterliga kallets utöfvande vi till stor del kunna härleda brottens tilltagande inom samhället, deraf följande dryga kostnader för fängelsebyggnader, fångvård och brottmåls-lagskipning.
Således, mindre för de nu ifrågavar. i nåder proponerade statsutgifterne, än för att söka på rätta stället angripa det onda, torde det tillåtas mig att i första rummet få fästa uppmärksamheten på förfallet och förslappningen inom kyrkan, och i pastoralvården och den deraf följande immoraliteten, som härrört från, utom hvad jag redan anfört, äfven andra, kanske ännu vigtigare orsaker.
Men innan jag går vidare för att söka visa att brottmålens tilltagande är blott en följd af gifna orsaker, och huru det onda skall kunna höfvas, månne från mig något yttrande erfordras för att bevisa det brotten verkligen tilltagit ?
Gör ej tillfyllest för öfvertygelsen härom, t. ex. i afseende på de gröfre, hvarföre friheten förloras, blott en blick på kostnaden öfver fångars skjuts och underhäll, som år 1815 var 70.000 och nu, enligt den K. propos:n, finnes gå emellan 7 och 800.000 r:dr b:co; eller att fångarnes antal på 10 år ökats med 50 procent under det folkmängden endast tilltagit med 10; så att om än hälften af dessa proportioner afräknades för tillfälliga eller möjligen yttre, öfvergående orsaker, såsom bränvins-floden eller dylikt, det starka tilltagandet af brott ändock finnes gifvet; eller skall jag särskildt behöfva åberopa exemplen från det landskap jag bebor, i sedligt hänseende eljest icke illa kändt, der man nu till det ena af länen ogerna färdas för osäkerheten på vägar och stigar och der, i de tillförene fredliga byarne, man icke vågar gå till hvila förr än nattvakt blifvit utställd, der länets hofdinge i officiel väg frågar dess domare efter orsaken till de öfverhandtagande brotten, under det att det andras hofdinge icke på eget boställe kan fä behålla säden i sin lada, hästen i sitt stall, oxarne på betet, eller ens silfret i sin sockenkyrka, m. m. dylikt; men om så väl häraf, som af Hr Justi tie-statsminislcrns nyligen afgifna berättelse för år 1845, Den 29 Januari. 235 det är bevisadt att brottsligheten tilltagit, hvad hafva vi gjort för att angripa dess rot?
Med erkänsla för de åtgärder som från styrelsens sida vidtagits, torde de dock hitintills egenteligen afsett att upprätta redan fallna eller att ombilda de redan bildade och för öfrigt blott nödvärna fredliga medborgare för öfverhängande faror; men att sörja för en allmän uppfostran, sådan att ombildning icke behöfves och att utomordentliga straffanstalter icke påkallas, torde ännu återstå.
Jag medger att den nya författningen om folkskolorna och de ytterligare anslag man fordrat, åsyftat något i denna väg, men jag har från detta rum vid 1840 års riksdag, då K.
M:s propos. om dessa skolor under dåvar. slats-sekret., nu mera en af rikets biskopar, meddelades, yttrat, att det ändamål som K. M. förklarade
Sig förnämligast åsyfta, eller att utbilda och förädla den religiösa och moraliska känslan, icke egentligen skulle vinnas, enär skolorne på sin höjd derföre endast kunde anses som förberedelser och att jag trodde, att om det icke kunde lyckas att på något sätt väcka kyrkan och dess tjenare till mera lif, så botade icke vexelundervisning i läsa och skrifva den kräfta af moraliskt förderf, som alltmera grep omkring sig, utan yxan sattes dermed till trädet i så måtto, som, med öfvad förmåga att uppfatta, folket skulle af sina lärare utkräfva kunskap, i brist af hvars meddelande, eller om den blefve af mindre god beskaffenhet, förstörande verkningar skulle spörjas, enär kunskapsbegäret icke vore hälsobringande förr, än den stund det finge släcka sin törst i sanningens rena källa.
Tiden för fullbordan af de förutsägelser jag vågat, har väl ännu icke kunnat hinna sä långt, men den redan gångna har tyvärr icke vederlagt dem, minst inför landets domare, hvilkas skyldighet det blifvit att anställa ransakningar om sednare tiders svåra brott, såsom lönnmord och förgiftningar, hvilka endast synts begångna för att öfvertäcka och undangömma ändå rysligare sedekränkande missgerningar.
Kortligen, det djup, ' hvartill sederna sjunkit i allmänhet, är betänkligt.
I en af våra mest lästa tidningar hafva vi nyligen sett förslag framställda om föreningars ingående, för att inom vårt fädernesland, som det heter, återföra sederna åtminstone till jemnbredd med den allmänna Europeiska ståndpunkten, emedan det icke torde finnas något land i verlden, der hos männerne så lättsinniga och tadelvärda grundsatser äro rådande, som i Sverige.
Detta har förut blifvit anmärkt af utlänningar, som besökt oss, men de hafva derföre rönt gensägelse och ovilja.
Väl, om vi sjelfva börja inse huru det förhåller sig.
Men med sädane tänkesätt hos männerne, hurudana mödrar, hurudan afföda kan man vänta!
Afven styrelsen tyckes numera hafva fästat sin uppmärksamhet härpå, då i den nåd. proposm om statsverkets behof jemväl förekommer det om årligt anslag för inrättande af en ”normalskola till bildandet af lärarinnor för fruntimmers undervisning”.
En stor tänkare har sagt, att det är på mödrarne som det beror, om de unga, som utgå i verlden, skola blifva hennes plågoris eller välgörare, och otvifvelaktigt är, att ända från modersskötet måste härledas orsakerne till mensklighetens fall och förhoppningarne om hennes upprättelse.
Emellertid måste faderlig vård, undandragen i barndomen, också ofta beröfva barnet den moderliga.
Bådas samverkan är hvad som fordras för en god uppfostran.
Denna blir icke rätt förståndig utan faderns råd och biträde.
Den blir t icke kärleksrik utan moderns.
Bibehåller han icke henne såsom maka, så stänger han äfven för sig vägen till barnets hjerta, och fruktlösa torde derefter försöken från honom sjelf blifva, att genom förnuftskäl återföra det af föräldrarnas exempel vilseförda barnet.
— Det var en tid af lättsinnighet i de högre af vårt samhälles kretsar, hvilken, med skimret, som lag öfver Gustaf den lll:s dagar, spridde sig till de lägre klasserne.
Otrons och lastensi läror gynnades och infördes i landet genom tryckta skrifter och sinnliga afbildningar med den då moderna franska litteraturen.
Med likgiltighet för sede- och Gudaläran följde äfven missaktning för dess budbärare, icke nog nedsatte genom de redan anmärkte allmänna författningarne; man säger att deras embeten äfven såldes för kontant.
Förtjensten och det sanna nitet utestängdes med penningar och sedan prestembetet pä detta sätt blifvit förnedradt, fick man äfven på svenska läsa skrifter, sådana som Thorilds, med öfverskrift: ”Höra presterne under den allmänna granskningen?” — en fråga, som nogsamt utmärkte huru de voro aktade.
Det vore i sanning underligt om icke sådana grundsatser, läror och exempel skulle bära frukt.
Barn och barnbarn från förberörda tidehvarf äro vi och våra samtida; frukterna äro de allmänt kända och öfverklagade.
De anstalter Staten hittills fogat för de fallnes korrektion hafva misslyckats och, liksom nyss nämndes, för den enskilde fadern nied sitt en gång vårdslösade barn, torde för Staten icke eller framgent lyckas att återföra de en gång vårdslösade och vilseförde.
Endast genom god uppfostran frän början kan man hafva grundadt hopp om mensklighetens förbättring och endast genom kyrkan kan staten tala hjertats språk till sina barn, men hon skall dä hafva varit deras erkända och aktade moder, hvars språk de från barndomen igenkänna.
Af Statens stora barnhus blir ofta ett benhus och åt sine vid lif qvarblifne afkomlingar får ofta den stat, som icke aktat och ärat sin kyrka, i stället upp bygga fängelset.
Man hör nu ofta yttras att presterne äro skulden till det öfverhandtagande onda; man kunde så gerna säga att bönderne, borgarna och adelsmännen äro det, ty af desse liksom af presteståndet utgå prester; men ett embete som man tillförene visat, sig så litet värdera, _kan man icke begära att det skulle mera aktas af in nehafvarna.
Afven under tider, som ligga något närmare, synes man icke alltid främst hafva sökt efter nitfulla Andans män till svenska kyrkans föreståndare utan fastmer efter de snillrikaste, och' lättsinnet har någon gång i dem vunnit inflytelserika förespråkare.
I allmänhet torde man kunna antaga att en embets- och tjenstemanna-corps, som icke är sedd eller har tillsyn hvarken från förmän eller Regeringen i landet och som således saknar både uppmuntran och kontroll, deraf i längden kan blifva mindre .duglig i embetet.
Skulle dertill komma att den kontrollerande makt, som representationen utöfvar å sjelfva styrelsen, till en större del innehades af denna corps, månne det ändock vore skäl alt. tro pä en sådan organisations förträfflighet?
Den som så tror och tänker, han känner Den 29 Ja 11 uari.
237 icke det menskliga lynnet, än mindre det Svenska, hvarom vår store nyligen hädangångne forskare i Svenska folkets Historia yttrat: ”Svensken har stora tillgångar inom sig sjelf nemi., då han uppfordras att använda dem, — — och — — den arbetande mängden mäste i norden värja sitt lif med sina händer — — de högre, befriade från det medelbara arbetet för de kroppsliga behofven, äga ej samma uppfordran till kraftyttring ur första handen; den fiende de hafva att bekämpa är ej en öppen fysisk, utan en dold, och derföre farligare moralisk.
Den later känna sig i den förlamande tyngd som nordens stränga natur lägger på hvarje sinne, som ej med allvarlig verksamhet upprätthåller sig sjelf.
Lättjan förstör hos söderns eldiga naturer genom utbrott af våldsamma oordningar; i norden långsammare, säkrare, eländigare, och är egentligen den nesliga strådöd för hvilken vära förfäder bädo sina Gudar bevara sig”.
— Väckelse till verksamhet hos de svenske tjenstemän, sorn, efter nuvar. tjenstgöringssätt, ofta kunna hafva ledighet under flere af de 6 dagarue i veckan, bör således icke försummas.
Den uppmuntran läraren har deraf att en församling ser och gillar honom, är visst icke likgiltig; men den saknar egenskapen af den högre ledande insigten och, så som man sett, hänföres församlingen stundom af blott det yttre i goda naturanlag och dylikt.
Den slags uppmuntran och den tillsyn, som endast kan lemnäs af den större upplysningen, den högre lärdomen och af det erfarnare nitet är hvad som behöfves.
Nu heter det väl att det lägre prestcrskapet har tillsyn från biskop och konsistorium, men, utom hvad redan är anförd!, så, och om desse sednare sakna någon egentlig uppsigt öfver sig, månne den de skola utöfva blir med besked? 1 Gustaf d. l:stes tid blef det bättre med kyrkotukt och ordning genom den uppmärksamhet
Han deråt egnade.
— Månne i våra dagar icke så ock kan ske?
Frän Konungen, som, enligt gällande grundlag och kyrkolag, har makt att af 3 valde tillsätta, äfvensom att afsätta biskopar, måste tillsynen genom Hans Regering å desse högviglige embeten och å konsistorierne utgå.
Det är emellertid efter erfarenheten om den nog allmänt störda friden i våra hus och från desse beräkningar om hvad som i materielt hänseende är oss angeläget, säkerhet till vår egendom, som vi intvingas till tanken på samhällets högsta mål.
Af fäderneslandets historia hafva vi fått lära att endast under de Konungar, som haft detta högsta syfte för deras regering, under våra store Konungar, då nationen framskridit till upplysning och sann tro på Gud och på hans ord, har allt detta öfriga goda af borgerlig säkerhet och förkofran fallit oss till.
Ehuru Gustaf d. l:ste och hans sonson Gustaf Adolf hade inre strider och yttre krig, så steg dock riket i makt och anseende under bådas Regering, ty det var för reformationen och religionsfriheten som kampen fördes.
Carl d. ll:te skref vår kyrkolag och sonen den 12:teCarl utgaf vår bästa boks bästa upplaga med förläggarens bild på lista bladet.
Hanfortlefver i minnet som en föresyn af renlefnad och mannamod; men det höga målet för striderne hade försvunnit och de utföllo ej eller till fäderneslandets bästa.
Efter honom vidtog qvinlig regering och 235 Den 29 Januari. hvad har väl sedan dess gjorts för upprätthållande af Carl d. ll:tes kyrkolag?
Hvad i motsatt rigtnirig skett är redan anmärkt.
Vid 1809 års regementsförändring då kyrkolagen i 87 § Reg.F. upptogs bland rikets gällande lagar, ehuru i sista rummet, förordnades en R.
St:s just.ombudsman att bevaka deras efterlefnad, men kyrkolagen synes äfven härvid hafva kommit i sista rummet, likasom tillsynen å presterne vid den eljest honom i allmänhet anbefallda ä embets- och tjenste-män, derifrån likets högste och således förmodeligen icke eller presterne böra anses undantagna.
Först vid 1840 års riksdag har man börjat blifva uppmärksam derpå, att den lägsta ecclesiastika tjenstemannen, klockaren, enligt kyrkolagen, kunde få vara barnlärare; men äfven detta har blifvit obestämdt utfördt så väl i den då afgifna af en prestman kontrasignerade K. propos., som i den derefter följande författningen om folkundervisningen i riket.
Vid denna riksdag föreslås en kriminallag, ehuru den lag som skulle förebygga crimina, eller kyrkolagen, får stå orörd och oförändrad sedan 1600-talet, då brottmålslagen ändock icke är äldre än sedan år 1734.
Allt synes utvisa att det verdsliga vill taga ut företrädesrätt; och i verkligheten torde det också ske, det är så verldens vanliga gårig; men då här är fråga om stats-anslag till andeliga ändamål, så torde böra eftersinnas om det på förhand är så beredt, att de verkligen komma att användas i denna rigtning af landets nuvar. andeliga styrelse; om, i sådan syftning, stifts-styresmännen blifvit, enligt kyrkolagens 20: 1. tillsatte med synnerligt afseende pä hvilken som varit för Guds kyrka nyttigast o. s, v., hvarförutan de materiella tillskotten för hennes och för skolans förkofran, liksom under den katolska tiden, mera torde lända lill den sanna upplysningens undergång än spridande.
Om, för visso att med den andeliga styrelsen menas allvarligt, biskoparnas i lag föreskrifna första pligter verkligen af dem fullgöras, såsom att, enligt 23 cap. kyrkolagen, ärligen sig inställa i församlingarna och vaka öfver pastoralvården, och göra sig underrättade huru prostarne och kyrkoherdarne verkat till sitt sockenfolks förkofring , hvarföre kyrkoboken, eller, som det heter, en längd med kolumner bordt vara att tillgå, samt om biskopen häri biträdts af någon bland konsistoriales och kontraktsprosten, så som samma lagrum, med mycket mera, uttryckeligen förordnar?
— Frågor härom hafva under föreg:de riksdagar blifvit af enskildte riksdagsmän väckte och det hade varit af stort intresse att från styrelsen få, jemte anslags proposm, upplysning om huru den tillsyn som allmän lag sålunda föreskrifver verkeligen ägt rum; det har förmodligen varit något för mig eget att i de flere församlingar inom olika stift jag dels bott, dels eljest deltagit i öfverläggningar, har jag atdrig hört talas om någon biskops visitation eller besök i slikt ändamål inom församlingarne hvarken af konsisloriiledamot eller prost.
Icke eller under de flere 10:tal af år, och långt innan författningen om folkskolor utkom, som jag varit med om sådana skolors stiftande och underhållande, har jag haft den uppmuntran att någon biskop, konsistoriiledamot eller häradsprost sett till skolan, dess lärare eller stiftare, och jag skulle snart vara färdig att öfvergå till vantron, att icke vara född på en sådan dag som fordras, för att skönja hvad Den 29 Januari. 239 förmodligen alla andra tydligen måtte se, nemi. den biskopliga embetsmanna-verksamheten inom församlingarne, då i 24 cap. 1, 6 §§ af allm. kyrkolagen läses: att biskopen skall fliteligen drifva barnaläran, hålla folket till bön och christliga kärleksverk; uti sitt stift en gång om året visitera så många församlingar sorn möjligt är och, enligt 5 §:
Efter stiften äro stora och embetet svårt förmedelst de många ärenden, som der förrättas måste, skall biskopen hafva sig till hjelp consistoriales etc. 11 §: att vid biskopsvisitationen de, som den omsorgen i församlingen åligger, vare sig kappellan eller klockare, skola tillhållas med flit att drifva barnaläran och undervisa barn utt låsa. i bok, och 14 §: att om någon biskop försummar sitt embete och förmaning af consistoriales eller erkebiskop icke ”utstår” (hvarmed förmodligen menas att den icke utfaller eller verkar) sä skall biskopen, efter anmälan hos Konungen, ifrån sitt embete satt varda.
Sjelf har ock hvarje biskop svurit enligt 21 cap. 2 §: att hafva troliga akt att uti hans stift skickeligen tillgår med ungdomens undervisning och att han skall flitigt visitera i alla honom anförtrodde församlingar och då granneliga efterfråga och undersöka huru allt tillgår, hvad flit prester skalet gjort, rätta sig efter kyrkoordningen såsom ock allvarligen tillhälla presterskapet att göra detsamma, och vidare följande §§ i cap., som innehålla de mest bindande föreskrifter för detta presterskap om en rastlös verksamhet för församlingarnas vård, såsom 22 §. der det heter: kyrkoherden skall låta sig angeläget vara att ungdomen i hans socken lära läsa i bok och (märk väl) förstå sina c h. r is ten d o ms - s ty eken; jemväl besöka sina åhörare, det ena huset efter det andra, när de å båda sidor dertill kunna hafva beqvämlig tid och lägenhet och då efterfråga huruledes de och deras barn och tjenstehjon sins emellan sig förhålla, förmanandes dem till allt hvad godt och lofligt är; hvarefter förekommer om förtroligare samtal med de gamle o. s. v.
Lika stadganden följa i 25 § för kapellanen: alla förträffeliga, ändamålsenliga och derföre troligen af styrelsen till efterlefnad kontrollerade ehuru verkligen det förekommit mången, som om i vissa afseenden icke någon kyrkolag varit till.
Så äfven i afseende på den färskare folkskolelagen af d. 18 Juni 1842, der 10 § finnes vara så lydande: ”Presterskapet utöfve en sorgfällig uppsigt i synnerhet öfver religionsundervisningen i folkskolorne.
Församlingens lärare skola fördenskull, så väl i de fasta sorn flyttbara skolorna, flitigt och så ofta deras öfrige embetsäligganden medgifva, sig infinna, efterhöra och undersöka huru detta skolans vigtigaste kunskaps-ämne af skolläraren bibringas, gifva honom råd, samt sjelfva genom undervisning och tillämpning göra de heliga lärorne lefvande för barnasinnet”.
Jag minnes särskildt vid de förberedande ålgärderne för denna stadga hos R.
St. och i Utsk., der jag var ledamot under hela riksdagen 1840, att det omtalades och lofvades att presterne minst 2:ne gånger i veckan skulle för religions-undervisningen och ordningen i skolan, der infinna sig.