Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna § föreskrifver ju formen för behandlingen af de frågor, som röra statsregleringen, men antingen 1111 dessa frågor erfordra Konungens sanktion eller icke, så höra de ju dock under 69 §, hvilken icke gör någon skillnad emellan de statsregleringsfrågor der Konungens sanktion erfordras och dem, der den icke behöfves; ty, såsom sagt är, meranämnde § stadgar icke något ang:de beslut af R.
St., som erfordra Konungens sanktion för alt blifva lag, utan endast om sättet för de financiella frågornas behandling hos R.
Om det således är gifvet att ingen annan § på nu under handläggning varande fråga är tillämplig än den 69, så är det väl också klart 448 Den 25 September. att dessa frågor hos R.
St. måste bringas till slut, på sätt 09 § föreskrifver.
Man liar här ordat om de enskildles rätt.
Den ömhet derföre man sålunda visar, är ganska vacker, men den bör väl icke leda derhän, alt man påyrkar det R.
St. böra behandla denna fråga efter 16 § Reg.F. Det skulle verkligen försätta R.
St. i en ganska brydsam ställning, enär sistnämnde § icke stadgar något om formen för öfverläggningen öfver dylika frågor, åtminstone icke såvidt jag kunnat uppfatta dess innehåll.
Deremot äga R.
St. rätt och makt att, på i grundlagen föreskrifvet sätt, d. v. s. efter de der föreskrifna former, dels ensamme, dels gemensamt med Konungen, fatta beslut i dylika frågor.
När det då är afgjordt att Konung och R.
St. gemensamt verkligen kunna i dylika frågor fatta gällande beslut, så återstår endast att finna den rälta formen för dylika frågors behandling.
Den enda § i grundlagen, som handlar derom, är den 69 i Reg.F., och dä bör man väl också följa dess föreskrifter.
Ur Carlheim Gyllensköld:
Orsaken hvarföre jag icke anser denna fråga höra under förstärkt StalsUlsk:s behandling, har jag i min reservation sökt ådagalägga, och det är hufvudsakligen alt R.
St. icke äga att deröfver ensamne besluta.
I fråga om hvilken grundlags §, som här må vara tillämplig, vill jag, utan att eftersäga hvad andra redan yttrat, eudast tillägga, det jag tror att äfven 114 § Reg.F. här bör afses.
Jag yttrade, då diskussionen i sjelfva saken förevar, att jag då hyste tvekan huruvida icke så vore förhållandet.
Sedermera har jag fått en upplysning, som gör det klart för mig att denna fråga hörer under nämnde §.
Förhållandet är nemi. all 1789 års resolution eller K. förorda. om Svenska allmogens fri- och rättigheter, utkom just till följd af Borgare- och BondeSlms vid 1781 års riksdag gjorda begäran att det löfte måtte uppfyllas, som redan år 1723 var dem gifvet, innefattande alt de ofrälse Stånden, lika såväl som R. o. Ad. samt PresteSt., skulle fä sig privilegier tillerkända.
Dessa sistnämnde
Stånds privilegier af är 1723 blefvo konfirmerade 1771 och 1772.
Konung Guslaf lil erinrades om nyssnämnde löfte genom BondeShs Talman då Konungen äskade R.
St:s bifall till förenings- och säkerhetsakten.
Innan derföre denna akt framlades till sistnämnde Stånds pröfning, gaf Gustaf lil dem dessa år 1723 lofvade privilegier, derigenom att
Han utfärdade 1789 års meranämnde författning.
När nu i 4:de § af dessa privilegier bland annat tydligen står, att de en gång bestämda tiondesättningarne skulle för evärdeliga tider förblifva, anser jag alt förändring deruti icke kan ske ens af tre Stånd med Konungens samtycke, ulan att dertill erfordras alla fyra Ståndens gemensamma beslut jemte Konungens sanktion.
Om BondeSt. icke nu vill begagna delta sitt privilegium, sä rörer den dock numera icke BondeSt. allena, ulan äfven hvarje annan Svensk medborgare, som har jordegendom, och anser jag R. o. Ad. derföre både kunna och böra utöfva ett veto i detta afseende, hvilket jag tillstyrker Ståndet att göra.
Den 25 September. 44'J Frih.
Jag hembär min tacksägelse åt den siste värde talaren för det att han underrättat R. o. Ad. om innehållet af BondeS(:s privilegier, hvilket numera efter 2 § i K. kungörelsen d. 2 Maj 1810 utgör ett Svenska folkets privilegium, som tillkommer hvarje innehafvare af Kronans jord.
Lagerbjelke har yttrat sig icke känna någon grundlags-§, som afser huru delta mål skall behandlas.
Sedan Ur Gyllensköld nu upplyst om innehållet af BondeSt:s privilegier, är det klart att frågan lyder under 114 § Reg.F. Men det finnes äfven en annan §, som äfven här är tillämplig, nemi. den 89.
Hr Gr:n har väl omnämnt denna §, men han har icke velat komma ihåg slutmeningen deruti, sora lyder så här: ”vill Konungen åt R.
St. öfverlemna att gemensamt med Honom något afgöra, sora rikets allmänna styrelse rörer, då förfares dermed, på sätt, som angående lagfrågor är stadgadt”.
Så har Konungen äfven gjort i detta fall, dä han till R.
St. öfverlåtit att, tillika med Sig, besluta öfver dessa frågor, och den nåd. propos. bör väl då behandlas i öfverensstämmelse med hvad 87 § Reg F. för lagfrågor bestämmer, d. v. s. att då två Stånd stannat emot två, frågan måste förfalla.
Jag anhåller om propos. till ogillande af denna punkt.
När man söker bevisa sina påståenden genom exempel, så måste man framdraga sådana exempel, som äro tillämpliga på den sats man försvarar.
Detta har Hr Rosenblad icke gjort.
Han har talat om en Konungens åtgärd i ministeriel väg.
Hvad har väl sådant att göra med lagstiftningsfrågor?
Om Konungen i ministeriel eller administrativ väg förfogar öfver enskildt persons rätt och detta förfogande sedermera befinnes slå i strid med beslående lagar, så inträffar det förhållande, att domaremakten tillägger ersättning åt den enskildte, som derigenom blifvit lidande.
Sådant har förut handt, icke blott med dykerikompagniet, utan äfven i andra fall; och vi hafva högsta domstolens domar derpå alt K.
M:s i administrativ väg meddelade beslut icke kunna lända till efterrättelse, såvida de äro stridande emot Sveriges allmänna, i grundlagsenlig väg tillkomne, lagar och författningar.
Nu är här frågan om huruvida lagstiftningen kan äga rätt att inkräkta på äganderätten.
Uti 4:de punkten af StatsUtsk:s förevande betänk, talas om den af mig äfven omnämnda ostskatten i Herjeådalen.
Om Konung och R.
St. varit berättigade att besluta om förändring i denna skatt, så hade väl icke komilerade och sedan StatsUlsk. tillstyrkt att vederbör:de skulle höras öfver förslaget, utan K.
M. hade kunnat jemte R.
Sl. helt enkelt dekretera ett nytt förhållande.
Man tilltrodde sig likväl icke alt i fråga derom gå så våldsamt till våga, och samma hofsamhet borde man väl här hafva iakttagit.
St. gemensamt äro väl icke bundna af andra lagar än de moraliska, men dessa bjuda, enligt 16 § Reg.F., för Konungen, alt Han icke skall någon förderfva eller förderfva låta.
Det innefattar likväl ett bestämdt förderfvande, om man för någon upphäfver en rätt, 9 II. 29 450 Den 25 September. som han af ålder haft, innan man inhemtat hans tanke huruvida han vill afstå från densamma eller icke.
Från denna grundsats utgår jag, då jag anser den föreslagna voter:s-propos:n böra ogillas, emedan den innefattar ett ämne för förstärkt Utskis pröfning, icke ens för Konungs och Ständers beslutanderätt, sä vida de icke vilja göra våld, hvilket den moraliska lagen dock, på sätt jag förut yttrat, förbjuder.
Det är sannerligen icke likgiltigt att vid dessa öfverläggningar försöka att utreda de hufvudgrunder, på hvilka den sidan, som afslår, stödjer sina beslut.
Frågorne äro nemi, af största vigt.
Jag ber emedlertid om ursäkt, att jag ännu en gång begärt ordet.
Lagerbjelke har yttrat, att man påhittat en ny klass af lagstiftningsfrågor, som man kallat financiella.
Det är jag sorn försl begagnade detta uttryck; det hade måhända varit bättre alt i st. f. delta utländska ord begagna uttrycket drätselårender.
Jag får dä lie Gr.
Lagerbjelke slå upp Beg.F., så finner han der i 79 §;n följande stadgande: ”Ingen förändring i rikets mynt till skrot eller korn, det vare sig till förhöjning eller afslag, må äga rum utan R.
St:s bifall; Konungens rätt att slå mynt dock oförkränkt”.
Här är således en klass af lagar, som hvarken tillhöra den civila-, kriminella- eller kyrkolagstiftningen.
De tillhöra icke eller den ekonomiska lagstiftningen, dervid Konungen äger ensam beslutanderätt.
Jag vill nu blott citera eli enda exempel till på sädane lagar, nemi. 1830 års myntbeslämningslag, hvilken K. M. och IL St. gemensamt beslutade.
Dit höra också alla de K. författningar, som från äldre tider eller under sednare åren tillkommit, lill bestämmande af medborgarnes inbördes förhållande uti ekonomiska frågor och som skydda deras äganderätt.
Deribland är i främsta rummet att räkna allt hvad som rörer skattläggningen i riket, emedan delta ingår på äganderätten, som bör hällas i helgd.
Dit hörande frågor kunna benämnas drätselårender.
Dessa blefvo af framfarne Konungar ensamt afgjotde, men enligt nuvar:de statsskick äga Konung och Ständer ali gemensamt derom besluta.
Efter denna utredning ber jag alt få öfvergå till 75 §:n Riksdtsordn. och anhåller serskildt att Gr.
Lagerbjelke vill fästa sin uppmärksamhet derpå, emedan jag vill söka utreda att den af honom åberopade 69 §:n icke är tillämplig på dessa ärender.
Berörde 75 § stadgar i allmänhet sättet huru R.
Sl:s beslut skola fattas.
Der säges: ”Till grundlags stiftande, upphäfvande eller förklaring fordras alla RiksSt:ns sammanstämmande beslut och Konungens sanktion”.
Delta åren klass af lagar.
Vidare heter det: ”För beslut i alla öfriga ärendenden, de mål undantagna, hvarom i Reg.F:s 66, 69, 70, 71 och 72 §§ serskildt förordnad! är, galle, jemte Konungens samtycke, tre Stånds mening; men skulle tvä
Stånd stanna emot två, förfalle frågan och förblifve vid del, som tillförene stadgadt varit, ulan alt samma fråga må kunna vid den riksdag å nyo väckas eller upptagas.
Ar åter frågan af sådan beskaffenhet, att den ei kan förfalla, gånge såsom i 73 §:o stadgadt är”.
När jag nu, Den 25 September.
451 utan all slags advokatyr, konsidererar hvad denna mellanmening skall betyda som undantager 69, 70, 71 och 72 §§ R.F:n, så finner jag att karaktären af de under dessa §§ inbegripne ärender är den, att R.
St. derutinnan äga att ensamne besluta.
Lagerbjelke medgifver att Konungens sanklion erfordras i fråga om alla, eller åtminstone någon af de i förevar, betänk, förekommande ämnen, så lärer lian väl också nödgas medgifva att den eller de icke kunna höra under 69 §:n, der R.
St.s beslut ensamt är till fyllest.
Dessa frågor äro derföre icke af den beskaffenhet meranämnde § förutsätter och kunna således icke eller af förstärkt StatsUtsk. behandlas.
Ty dä K.
M:s sanktion äfven erfordras, så falla frågorne under 75 §:n Riksd.-Ordmn, der det står tydligen oell klart att dylika ärender skola förfalla, enär två Stånd stanna emot två.
Så läser jag grundlagen.
Ett annat sätt att gå tillväga vöre att förvandla konklussionen till premiss och tvärtom.
Om man säger, derföre att någonting kan inverka på statsreglering, mäste det höra under 69 §:n, så begär man detta fel att göra konklussionen till premiss.
Vill man gå logiskt tillväga, sä skall man resonera så här:
Hvad är det man vill lagstifta om?
Ar det ett sådant ärende, deröfver Konung o. Sl:r gemensamt besluta, eller sådant hvarom R.
St. ensamne äga beslutande rätt?
När man sålunda gjort sig reda för frågans verkliga karaktär så följer det af sig sjelft efter hvilken form den skall behandlas, d. v. s. att i alla de frågor, der Konungens sanktion fordras å R.
St;s beslut, på det alt de må få egenskap af gällande lag, der erfordras det, vare sig 4 eller minst tre Stånds sammanstämmande beslut.
Men om 2 Stånd stanna emot 2, förfaller frågan.
Så mäste man gå tillväga, så vida man ej vill undvika att bryta emot grundlagens tydliga och klara föreskrifter.
Det är visserligen ganska vådligt att pä något sätt gifva sig in uti en diskussion om rätta ordaförståndet af en grundlags §, med en så gammal grundlagstolkare, som Frih. Cederström, Jac., men jag tror dock, att hvad han sednast i det afseendet yttrat, så uppenbarligen grundar sig på ett misstag, att frågans rätta lösning efter en mening motsatt Fritnns icke är svär att bevisa vara den rätta.
Frih:n har nemi. i förevar, fall åberopat slutet af 89 §:n Reg.F.
Berörde stadgande angår dock icke R.
St:s lagstiftande magt, utan har endast afseende på det fall att K.
M. uti de frågor, derom
Han ensam har beslutande rätt, finnér för godt att inhemta R.
Sl:s tanka eller råd.
Sagde mom. handlar således endast om formen för dylika råds afgifvande och kan således på intet vis tillämpas pä förevande frågor.
En värd talare, Hr Gyllensköld, har påstått att denna fråga vore för BondeSt. af privilegii natur och har till följd deraf yrkat på tillämpning af 114 § Reg.- F. Nu stadgar sistnämnde § visserligen ganska tydligt huru förhållas skall då det är afgjordt, att en fråga är af privitegii natur: men grundlagen har icke afsett sättet huru bestämmas skall om en fråga är af privilegii natur eller icke.
Detta hafva grundlagsstiftarne glömt att uppgifva.
När nu så är förhållandet, torde det ock 29* - 452 Den 25 September. så vara något vanskligt att säga det BondeSt. har ett privilegium och detta tvärt emot nämnde
Stånds egen åsigt af saken.
Det förekommer mig något så när orimligt att då det Stånd, som saken närmast angar sjelf förklarat att de icke anse den vara för sig af privilegii natur, ett annat Ständ då skall söka påtvinga det en rättighet, som det icke anser sig hafva.
Detta är sä mycket betänkligare, som grundlagen icke stadgat något sätt för en dylik formfrågas afgörande.
Hvad Hr Lefrén sednast anfört, anhåller jag att få till besvarande upptaga.
Jag ber den värde talaren om ursäkt derföre att jag vägar påstå det han i sin argumentation icke tillräckligt skiljt emellan de båda frägorne, huru en fråga skall hos R.
St. afgöras samt huruvida saken, sedan R.
St. derom fattat sitt beslut, endast derigenom blir lag, eller om dertill jemväl erfordras K. M:s sanktion.
Den 75 §:n Riksd.-Ordn., som den värde ledamoten citerat såsom afgörande i detta fall innehåller bestämmelser för bedömandet deraf huruvida en fråga är af natur att till dess afgörande erfordras Konungs o.
Sl:s gemensamma samtycke eller blott endera statsmaktens beslut.
Nu påstår Hr Lefrén, att, som nämnde § dessutom stadgar, att i alla öfrige ärender, utom grundlagsfrågor samt de mål, som i 66, 69, 70, 71 och 72 §§:ne Reg.F. upptagas, gäller, jemte Konungens samtycke, tre Stånds mening, samt till gällande beslut öfver den nu förevar:de frågan erfordras Konungens samtycke, så kan frågan icke komma under behandling enligt 69 § Reg.F. Jag ber då att först få fästa uppmärksamheten derpå, att det icke är så gifvit, som han synes antaga, att till denna frågas afgörande erfordras Konungens sanktion.
Det är på grund af en tolkning af 59 §:n Reg.F., som man kommit till detta resultat.
För att nu återkomma till den 75 §:n, innehåller den stadgandcn, dels hvilka ärender, sedan de af IL St. blifvit afgjorda, erfordra Konungens sanktion dels hvilka mål skola anses förfallne då 2 Stånd stanna emot 2.
Men dervid har man för alla de mål, som inbegripas under 66, 69—72 §§:ne Reg.F. gjort undantag från berörde stadgande att till afgörandet af ärender i allmänhet erfordras jemte Konungens samtycke 3 Stånds beslut äfvensom att frågan förfaller då 2 Ständ stanna emot 2.
Det är derföre också icke på grund af denna §, som förevar:de ämne kan anses erfordra Konungens sanktion utan på grund af 59 § Reg.F. Pä grund af denna sistnämnde § har denna fråga fått den särskilda natur att både vara statsregleringsfråga samt dertill vara underkastad K. M:s pröfningsrätt.
Dä frågan om Konungens sanktionsrätt sålunda blifvit vederbörligen afskiljd, återstår icke annat än att tillse, i hvilken § grundlagen uppställt normen för behandlingen af drätsel-ärender, såsom Hr Lefrén kallar förevande frågor.
Jag tror mig hafva visat att det icke kan vara hvarken den 87 elier 89 eller någon annan §, än den 69:c!e.
Om man nu skulle anse denna § icke lemna tillräckliga garantier för afgörandet i ett förstärkt Utsk. af t. ex. den vigliga frågan om ett förändradl sätt för tiondens utgörande, sä är detta visserligen ganska bedröfligt, men man mäste väl ändå lyda grundlagens bud, sådane de äro.
Ar man icke nöjd med den garanti grundlagen lemnar för riksdagsärenders afgörande, så har man sig öppet alt söka få förändrade Den 25 September.
453 föreskrifter antagne, men icke bör man söka vinna sitt syftemål genom att icke tillämpa gällande grundlagssladganden.
Då nu, enligt min öfvertygelse ingen enda ledamot, kunnat uppgifva någon §, som så väl som den 69 § passar iu på förevar:de fråga och de förut till stöd för denna åsigt anförde skäl synas mig vara ovederlagde, kan jag icke inse annat än att nämnde § här måste tillämpas, så alt frågan skall gå lill förstärkt StalsUtsk.
Ty, såsom jag redan yttrat den omständigheten att Konungen härutinnan äger sanktionsrätt, kan icke lägga hinder i vägen för en sådan frågans behandling, enär 69 §:n omfattar så väl de stalregleringsfrågor, som höra under Konungens sanktionsrätt, som dem der 11.
St. ensamme äga beslutande rätt.
Jag skall icke blifva vidlyftig, utan blott yttra några ord. 1 anledn. af Gr.
Lagerhjelkes yttrade oförmåga att skilja emellan början af 89 §, som handlar om R.
St:s rätt alt till K.
M. framställa önskningar frän slutet af samma §, som tydligen innefattar ett särskildt stadgande för det fall att K. M. vill åt R.
Stir öfverlåta att gemensamt med Honom något afgöra, får jag endast säga att jag sannerligen icke anser det löna mödan att derom med honom tvista.
Emedlertid anhåller jag, medan jag har ordet, att få åberopa hvad Hr Gyllensköld nämnt i afseende pä BondeStis privilegier eller fri och rättigheter af d. 4 April 1789 som i 2:dra § har följande lydelse: ”Skatlebondes ägande rätt till skattehemmanet bibehälles uti sin helgd allid oförkränkt, äfvensom den dispositionsrätt derå, som beviljad och försäkrad blifvit: och de ä hemmanen engäng gjorde, i laga ordning fastställde, skattläggningar och tiondesättningar, skola i everderliga tider äga bestånd, och alldrig någon ändring eller rubbning deruti tillåtas.”
Nu har genom koncessioner i RiksStms privilegier, som skedde vid 1809 års riksdag och sorn äro uppfattade i K.
Kungörelsen af d. 2 Maj 1810.
— Sveriges samtlige innevånare fått lika rätt till förvärfvande af all slags jord.
Det är sålunda icke blott BondeSt., sora njuter skydd af det i nyssberörde 2:dra § omnämnde privilegium, utan det är ett jordprivilegium för alla Svenskar såväl frälse som ofrälse män.
Men derföre bör detta privilegium så mycket mera hållas i helgd af öfrige RiksSt;n, äfven om BondeSt. skulle vilja borkasta det.
I anledn, af en värd talares yttrande, att K.
M:s sanktionsrätt skulle bestämma huruvida en fråga hörer lill statsregleringen samt bör afgöras genom votering i förstärkt StatsUtsk. eller icke, anhåller jag alt få uppläsa en propos. för dylik votering, hvilken vid ett. föregående tillfälle blifvit föreslagen och såväl af R. o. Ad. som af öfrige RiksSt:n godkänd, och hvilken propos. just innehåller det vilkor att beslutet skulle underställas K. M:s sanktion.
Denna voter:s-propos. var af följande lydelse: ”Den som, med bifall till StatsUtsk:s hemställan, vill, att den till Justitiae-Statens aflönande anslagne s. k. sterbhusafgiften, som för närvar, till Statsverket ingår, må med innevar. års slut upphöra samt beslutet derom hos K. M. i underdånighet anmälas, med anhållan om Dess 454 Den 25 September. nådiga sanktion, voterar ja, etc.”
Häraf synes således, att R.
St. uttryckligen förklarat, att
Konungens sanktionsrätt icke inverkat på frågan harti vid ett ärendes slutliga afgörande skall förfaras. 89 §:n Reg.F., som nu blifvit åberopad, innefattar ej heller någon särskild bestämmelse i omförmälde hänseende.
De frågor, som i denna § omnämnas, skola hänskjutas till det Utsk., till hvilket ärendet i allmänhet hörer.
Och att frågan om sättet huru Svenska skattebidragen skola utgöras tillhörer StatsUtsk:s behandling, torde väl icke kunna bestridas.
Vidare har man åberopat 1789 års författning ang:de Svenska Allmogens fri- och rättigheter, hvilken författning, som hår hedrats med karakter af BondeSt:s privilegier, skulle lägga hinder i vägen för den nu föredragna voter:s-propos:ns godkännande.
Med anledn. af detta yttrande, får jag erinra hurusom, vid flerfaldiga tillfällen, förändringar i sättet för grundskatternes utgörande, blifvit af än den ena, än den andra statsmakten än af 3:ne RiksStånd, än genom votering i först.
Utsk. beslutade, utan att förklarandet i 114 §:n Reg.F. derigenom ansetts vara pä något sätt öfverträdt.
Dä jag omöjligen kan finna annat, än att R.
St. gemensamt med K.
M. äga rätt att besluta om sättet huru tionden skall af de skattdragande utgöras, och dä någon förhöjning i beloppet icke är ifrågasatt, utan endast tiondelösen efter 5-årig medelmarkegång, i st. f. ärliga markegångssättningar föreslagen — så kan jag icke afstå från min begäran om bifall till voter:s-propos.
Jag hade hoppats att vid slutet af detta betänk, vi skulle slippa åter upptaga samma frågor.
Hr Stuart har åberopat el t prejudikat lill stöd för sin mening.
Mig torde tillåtas nämna all då jag, i början af min Statssecreteraretid, frågade en gammal Rådsherre huru en viss sak skulle behandlas, emedan det funnos prejudikater, som stridde mot lagens ordalydelse, så svarade han.
J kunnen vara förvissade derom att finna prejudikater på nästan allting; men prejudikat är icke lag, och der lagens mening kan med rätt och skäl uttolkas annorlunda, skall han följas.
— Sä är förhållandet äfven här.
Hr Lefrén har, efter min tanke, så klart ådagalagt lagens verkliga mening i detta fall, att hvad han sagt icke gerna kan bestridas.
I alla andra frågor, än dem som bestämdt äro undantagna, gäller tre Stånds mening jemte Konungens sanktion eller om två Stånd stanna emot två förblifver det vid hvad förut stadgadt varit.
Grundlagssliftarne hafva icke särskildt omnämndt alla de speciella fall der drätselfrågor kunna förekomma; derföre har Gr.
Lagerbjelke begagnat utvägen att påstå, att hvad som icke är civil-, kriminal- eller kyrkolag, skall behandlas efter 69 § Reg.F. Men Hr Lefrén har till motbevisning omförmält ett stadgande om skrot och korn såsom utgörande föremål för Konungs och Ständers gemensamma beslut.
Jag ber att dertill få lägga den del af Bankolagstiftningen som beror på Konungs och St:s gemensamma beslut.
Banklagen af år 1830 är af sådan beskaffenhet.
Nu säger Gr.
Lagerbjelke och Hr Stuart med honom, att allt hvad som inverkar på Statsregleringen Deli 25 September.
455 skall blifva föremål för votering i förstärkt
Disk.
Kan någonting verka kraftigare på Statsregleringen än Banklagen af år 1830?
Om den förändrades skulle ju beloppet af kronans inkomster och alla andra afgifter derefter förändras.
Men fördenskull får dock icke förstärkt StatsUtsk. rösta öfver förändringar i denna lag, utan frågan behandlas af Banko- och Lagtitslcn gemensamt.
Stånd stanna emot två, förfaller frågan och den gällande lagen förblifver beståndande.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad framställde Hr Gr. o. Landtm., att Utsk. i första delen af förevande punkt yttrat: ”Hvad först beträffar Utsk:s hemställan, att för hemmansräntorne borde erläggas det belopp, som den fixa penningeräntan, hvaruti hemmansräntor enligt Utsk:s förslag skulle förvandlas, utgjorde, så lärer frågan härom, såsom inbegripen uti hvad i 3:dje punkten, rörande hemmansräntornes förvandling blifvit föreslaget, helt och hållet bero af det beslut, som i afseende pä sistnämnde punkt varder af R.
St. fattadthvadan och dä R. o. Ad. torde finna det omedelbara sammanhanget emellan dessa frågor, Hr Landtm, finge hemställa om R. o.
Ad. ansåge berörde i första delen af 28:de punkten förekommande fråga hafva förfallit, till följd af Ståndets i afseende på 3:dje punkten fattade beslut.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde sedermera om R. o.
Ad. behagade bifalla den uti förevande punkt föreslagna votens-propos.
N:o 16, men härvid ropades starka nej, blandade med ja; i an led n. hvaraf Hr Landtm, hemställde om R. o. Ad. ogillade samme votens-propos.
, samt då svaren härvid utföllo med starka ja, jemte åtskilliga nej, förklarade det han funnit ja hafva öfverröstat nej.
Upplästes till justering och godkändes följande votens-propos.
Den som bifaller den uti StalsUtsk:s mern.
N:o 319, i fråga om 28 punkten af samma Utsk:s utlåt.
N:o 242 föreslagna votenspropos.
N:o 16 voterar ja; den det ej vill voterar nej; vinner nej, varder förenämnde votens-propos. af R. o. Ad, ogillad.
Vid voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit som följer: •fa — 14.