Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lag- samt Allmänna Besvärs-och EkonomiUlskotlens den i8sistlidne Mars under N:o i3 afgifne, samt den 3o i samma månad e. m. på bordet 19 H. 10 t46 Den l April. lagde, Betänkande, i anledning af väckte motioner om ändring i Kongl. Förordningen den 19 December 1827, angående grunderne oell vilkoren för Hemmansklyfning samt afsöndring af Jord eller andre Lägenheter från Hemman, blef detta Betänkande, uppå begäran af Herr von Hartmansdorff, August, och Friherre Wrangel, Henning, ytterligare bordlagt; äfvensom vid förnyad föredragning af samma Utskotts den 18 sistlidne Mars under N:o 14 afgifne, och den 3o derpåföljde e. m. på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af Kgl.
Maj:ts Förordning af den 19 December 1827, angående grunderne och vilkoren för Hemmansklyfning samt afsöndring af Jord eller andra Lägenheter från Hemman, må gälla äfven i afseende på Säteri-, Rå- och Rörs-, samt Frälsehemman, och att föreskrifterne om Säteri-byggnads underhållande å Säterier må upphöra, berörde Utlåtande, uppå ofvannämnde Ledamöters derom gjorde anhållan, jemväl förklarades böra ytterligare hvila på bordet.
Vid förnyad föredragning bifölls Lagsamt Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottens den 2i sistlidne Mars under N:o i5 afgifne, och den 3o i samma månad e. m. på bordet lagde Betänkande öfver väckt förslag, att Konungens Befallningshafvande må förpligta*, att till JustitiseCancelleren Den 3 April. *47 och Justitieombudsmannen insända ett exemplar af Kungörelser, som Konungens Befallningshafvande utfärda; att Konungens Befallningshafvandes obestämda rättighet, att kalla Länens innevånare till sammankomster och muntliga förhör må inskränkas, och att med utmätning af debiterad afgift må innehållas, då jäf emot krafvets behörighet väckes.
Föredrogos å nyo och bifÖllos följande LagUtskottels den 23 sistlidne Januarii och den 5 sistlidne Februarii afgifne, samt den i dennes e. m. på bordet lagde, Betänkanden: N:o 35.
Öfver väckt Motion om ändring i Kongl.
Förordningen den 12 Junii 1816, angående vissa delar af Yexelhandeln.
I anledning af väckte frågor, dels om stiftande af en AnsvarighetsLag för Sakförare, och dels om stadgande af rättighet för Sakegare till fritt val af Rättegångsombud.
Då Ridderskapet och Adeln nyss biföll Lagsamt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande N:o i5, tillstår jag, att jag icke visste, att Betänkandet var af den vigt, eller rättare sagt, alt det handlade om den motion af Grefve Gyllenborg, 10* 148 Den 3 April. hvarom jag nu inhämtat kännedom, och hvilken motion så nära rörer beskattningsrätten samt står i sammanhang med en af mig väckt motion om sockenstämmor.
Jag får således alldeles förena mig i den reservation Grefve Hamilton bifogat
Betänkandet och gör det så mycket heldre, sorn jag anser all myndigheternes inblandning i beskaltningsfrågor vara stridande mot grundlagen, och tror alt deras afgörande endast genom Rikets Ständer, såsom utgörande de skattskyldiges enda lagliga deputerade, är en af vår frihets förnämsta grundvalar.
Äfven jag får reservera mig emot Ridderskapets och Adelns omförmälte beslut.
Företogs till pröfning LagUtskottets den 20 sistlidne Januari under N:o 34 afgifne, samt den i6 sistlidne Mars e. m. på bordet lagde, Betänkande, öfver väckt motion om granskning af alla de lagförändringar, som utan Rikets Ständers samtycke blifvit gjorde, i synnerhet emellan åren 1786 och 180c).
Herr Cederschjöld j Pehr Gustaf uppläste följande:
Lag-Utskottets under öfverläggning uu förevarande Betänkande N:o
I Den 3 April. »49 34» anhåller jag att få göra följande anmärkningar.
Utskottet börjar med att låtsa icke förstå hvarom fråga egentligen vore, utan säger: att Motionären_, som yrkat granskning af alla Lag-för ändringar hvilka emellan i'j86 och 180g blifvit gjorde utan Rikseu$ Ständers bifall, har hvarken antydt ändamålet j hvartill granskningen skulle syfta j eller ens bestämt sin mening ined uttrycket
Lag för ändringar.
Hvad först ordet Lagförändringar beträffar, så har jag dermed menat just det, som jag förmodar att ordet egentligen uttrycker, nemi. förändringar af lagen.
Och detta ord har jag nyttjat för att uttrycka det allmännare eller högre begrepp, hvarunder nya lagbud och egentliga lagförklaringar äro underordnade.
Beträffande sedan sjelfva ändamålet med granskningen, så hade jag förmodat, att det åtminstone var antydt, då jag, efter att hafva satt de utan Ständernas bifall tillkomne stadganderna i samma cathegori, som lag-förklaringar, påminte, att dem ägde Rikets Ständer antingen godkänna och antaga till verklig lag, eller ock ogilla, hvarefter de icke längre voro gällande eller af Domstolarne iakttagas eller åberopas må.
Jag hade sålunda trott, att Lag-Utskottet, isynnerhet efter inhemtad kännedom af discussionen här på Riddarhuset den 29 December, bort kunna finna, j5o Den 3 April, det min önskan varit, att Utskottet velat utlåta sig öfver ofvanbemälte, utan Rikets Ständers bifall tillkomne, lagförklaringar och nya lagbud, på samma sätt, som öfver de sedan sistlidne Riksdag utgifne Lag-förklaringar, med bestämdt tillstyrkande för Rikets Ständer att antingen upptaga dem i allmänna Lagen, eller ock ogilla dem, enligt 88 §. i Regeringsformen, Men oagtadt Utskottet sålunda först sagt sig icke förstå, hvarom fråga vore, har det likväl sedan baft den godhet, att undersöka grunden för mitt yrkande, och derigenom icke allenast tydligen ådagalagt, att det ganska val förstått motionen, utan äfven sökt vederlägga den.
Jag vill ej trötta Ridderskapet och Adeln med en utförlig granskning af Utskottets Betänkande, utan blott anmärka: att Utskottet medger, det Riksens Ständer hade år 180g kunnat ogilla de utan deras bifall förut tillkomne Lag-förändringarne; men påstår, att dessa nu genom häfd vunnit egenskap af verklig lag j och icke mer kunna upphäfvas, utan med Konungens samtycke.
Detta påstående synes Utskottet grunda på den mening, som det ej dragit i betänkande att öppet uttala, nemi. att en emellan Riksdagarne utfärdad Lagförkla» ring „ som ej vid den påföljande Riksdagen af Ständerna ogillas vinner kraft af lagj Den 3 April.
1S1 och kan ej sedan ändras eller upphäfvas _, utan i den ordning Regeringsformens 8y bestämt.
Om det således kan lyckas mig att visa origtigheten af denna Utskottets mening; så lar väl den deraf gjorda tillämpningen förfalla af sig sjelf, och det följaktligen vara tillräckligen bevisadt, att Ständerna verkligen äga rätt att enl. 88 §.
Regeringsformen behandla de före år 1809 tillkomne lagförklaringar och nya lagstadganden, hvilka Ständerna ännu icke gillat och godkänt.
Hela vår frihet beror väsendtligen på säkerheten om delaktighet i lagstiftningen.
Såsom en säker borgen för friheten fordras derföre tillräckliga garantier, alt ingenting må kunna erhålla egenskap af verklig lag, utan Ständernas fria samtycke.
Men om näst följande
Riksdag vore en praescriptionstid för Ständernas rätt att ogilla de sedan näst föregående Riksdag utkomne Lagförklaringar; så skulle dylika förklaringar lätt kunna undgå Ständernas granskning, dels genom JustitiasOmbudsmannens försummelse att anmäla dem, och dels genom Riksdagens upplösning, innan Ständerna hunnit pröfva dem, samt de sålunda blifva till lagar förvandlade, utan att Ständerna varit i tillfälle att ens lära känna dem.
Det lär väl följaktligen vara ovedersägligt, att en sådan praescriptionstid skulle Den 3 April. vara lika så vådlig för vår frihet, som den till all lycka är stridande mot ordalydelsen af Regeringsformens 88 §., enl. hvilken Ständernas rätt alt granska och ogilla de af Konungen utgifne Lagförklaringar, icke är inom någon viss tid inskränkt.
Sedan jag nu, som jag hoppas, tillräckligen vederlagt den princip, hvarpå Lagutskottet stödjer sitt påstående om Rikets Ständers obehörighet att enligt 88 §. i Regeringsformen kunna behandla de före 1809 tillkomne Lagförklaringar, hvilka ännu icke blifvit af Ständerna godkände; får jag vördsamt hemställa, om ej Ridderskapet och Adeln skulle finna, att Betänkandet bör återremitteras.
I händelse denna min hemställan bifalles, torde jag såsom föremål för Utskottets serskilta granskning få uppgifva den så kallade 180J års förklaringj hvaraf jag till upphäfvande föreslår 4° punkten, rörande Förbud för enskild man att för embetsfel tilltala Domare; i hvars ställe jag skulle önska, att Utskottet ville föreslå en serskilt lag, som, genom tillräckliga äfventyr för ohemult åtal, lemnade Domare nödig säkerhet mot missnöjda parters kittslighet, utan att likväl alldeles betaga den verkligt förfördelade möjligheten att sjelf söka upprättelse.
Och kan hända torde äfven 43:dje punkten angående Uppenbar kyrkoplikt, böra upphäfvas, derest denna akt derigenom skulle Den 3 April. i53 lunna återföras till hvad den ursprungligen varit, nemi. icke straff, utan endast en försoning med församlingen.
Men om ingen af de på olagligt sätt tillkomne Lagstadganden skulle finnas böra upphäfvas, så skulle jag önska, att de alla mätte blifva af Rikets Ständer ordentligen godkände, och derigenom till verkliga lagar förvandlade, på det Svenska Folket måtte befrias från den för det constitutionela sinnet obehagliga känsla, att ännu skola lyda den fordna Envåldsmagtens utan Ständernas begifvande utfärdade lagbud.
Jag har tagit mig friheten begära ordet för att vederlägga d°n satts, Herr Cederschjöld sökt göra gällande, den nemligen att Lagförklaringar af Kongl.
Maj:t i Nåder utfärdade mellan Riksdagarne, skulle kunna af Rikets Ständer när som helst ogillas, enär Rikets Ständer försummat att göra sin rätt dertill gällande å det Riksmöte som inträffade, näst efter det Lagförklaringen blifvit utfärdad.
Utskottet har bestämdt uttalat sin mening, att en sådan grundsatts icke står att förena hvarken med Grundlagens tydliga ord eller med andan deraf; och Utskottet har byggt denna sin öfvertygelse på lydelsen af 88 §.
Regeringsformen, som, då den förbjudit Konungen att utan Rikets Ständers bifall stif - i54 Den 3 April. ta ny Civil- Criminal- samt Kyrko-lag, likväl visligen förutsett behofvet för honom att mellan Riksdagarne, då Representationen ej är permanent, kunna ensam ge Lagförklaringar, som fyllde möjliga luckor i Lagstiftningen.
Just igenom denna §:s tillkomst liar en nödvändig länk emellan de begge Statsmakternas Lagstiftningsrätt blifvit etablerad, som på en gång förekommit saknaden af erforderlige Lagbud, och bevarat Ständernes rätt att deltaga i Lagstiftningen, den de i följd af denna § äga att utöfva derigenom, att de vid deras första sammankomst efter Lagförklaringens utfärdande utlåta sig öfver densammas antagande eller ogillande.
För min del kan jag aldrig frångå den gruudsatts, att Representationen bör vara lika varsam örn Konungens, som om sina egna rättigheter; och att de Lagförklaringar, hvilka, af Konungen utfärdade, icke vid näst påföljande Riksdag af Rikets Ständer ogillas, just derigenom tillvunnit sig egenskap och kraft af gällande
Lag, som sedermera icke utan Konungs och Ständers gemensamma bifall kan upphäfvas eller förändras.
Jag ser visst in-' gen våda uti, att en motsatt princip antages, men ock ingert fördel deraf.
Derföre att Utskottet sagt, att de af Kongl. Maj:t utfärdade Lagförklaringar, hvilka icke vid nästpåföljde Riksdag af Ständerne upphäfvas, blifvit i annan än Grundlagsväg oföränderliga Lagar, bar Utskottet icke på - Den 3 April. 155 stått, att ju flera utan Ständernes uttryckliga sanction sålunda tillkomna Lagar kunna och böra upphäfvas; men det bör då ske i den ordning Grundlagen föreskrifver, så att den Lagförklaring, hvars upphäfvande eller förändring önskas, till sina brister uppgifves; att desse derefter granskas af Ständernes Lagutskott och af Ständerne sjelfve pröfvas, samt det beslut, som sålunda varder fattadt, hemställes till Kongl. Maj:ts antagande.
Lagutskottet har jemväl icke kunnat tro, att det vore förenligt med en riktig behandling af den mängd motioner, som till Utskottet blifvit remitterade, och den korta tid, som till Riksdagsförhandlingarne egenteligen blifvit afsedd, att Utskottet skulle genomgå alla de Författningar, hvilka utkommit från år 1786 till år 1809; så mycket mindre som Utskottet af motionen icke hämtat någon anledning att urskilja, hvilka af de under nämnde tid tillkomne
Författningar enligt motionairens omdöme borde upphäfvas eller förändras, och flera af dem vid närmare granskning torde förtjena snarare bifall än tadel.
Då Herr Cederschjöld nu uppgifvit de sine serskilta Stadganden, hvilka han anser förtjena en till ändring deri föranledande granskning, betraktar jag detta yttrande, som två af den föregående föranledde, med Grundlagsenlig rätt väckte nya motioner, hvarå i56
Den 3 April. jag ej vill sätta mig emot remiss» då Utskottet blir i tillfälle att inkomma med motiverade Utlåtanden deröfver.
Jag har trott mig böra tillkännagifva den åsigt jag med Utskottet delat, ehuru närvarande discussion är utan serdeles -ändamål, enär de andra 3:ue RiksStånden redan bifallit
Betänkandet, och en återremiss, den jag dock icke vill bestämdt bestrida, följaktligen skulle blifva utan någon annan påföljd än att Utskottet kommer i tillfälle att inberätta, hvad irenne Stånd i ärendet till gjort.
Friherre Anckar swärd j> Carl Henric:
I sjelfva htifvudfrågan instämmer jag med Lagutskottet, och tror ej, att man kan begära, det Utskottet skall ingå i detaljerad granskning af alla de Författningar, hvilka utkommit från år 1786 till år idag, men förenar mig med Herr Cederschjöld i yrkandet af återremiss i anseende till dea sednare satts Motionairen yrkat och Utskottet hestridt, eller att ofvannämnde Författningar böra betraktas såsom Lagförklaringar, ehvad de äro Lagförklaringar eller ej.
Ehrenborgh har visserligen fullständigt utvecklat sättet, huru allmän Civil- Criminal- och Kyrko-Lag i Constitutionel ordning bör stiftas, men för mig kan denna utveckling ej vara nöjaktig, då Friherreu antagit den grundsatts, att de Lag - Den 3 April. förklaringar Ständerne förbisågo, skulle vinna helgd och kraft af beständigt gällande
Lag, och den vigtiga omständigheten af eria Lagstiftande maktens pröfningsrätt sålunda skulle blifva öfverflödig.
Efter det begrepp jag gör mig om all fatalietid, mäste den vara uttryckeligen bestämd.
Någon tid, inom hvilken Ständerne äga att ogilla mellan Riksdagarne utkomne Lagförklaringar, finnes icke utsatt.
Jag tror derföre, att någon fatalietid för Ständernes pröfningsrätt af Lagförklaringar icke existerar.
Jag skulle anse att den, om den funnes, förnärmade Svenska Folkets rätt, enär Folket blefve lidande, om genom Ständernes eller deras JustiliEeOmbudsmans förbiseende en Lagförklaring kunde blifva gällande som Lag, längre än mellan Riksdagarne, utan att hafva undergått Ständernes pröfningsrätt.
Jag tror LagUtskottets härutinnan etablerade och af Friherre Ehrenborgh utvecklade princip vara vådlig att antaga; och upprepar alltså, att jag förenar mig med Herr Cederschjöld i begäran om återremiss af ifrågavarande Betänkande.
Jag anser förevarande ämne af stor vigt, och tror, att man skulle lika mycket glömma Konungens, som Folkets bästa, om man hyllar den grundsatts, att en Lagförklaring kan vinna helgd af Lag, derföre att den vid nästpåföljde Riksdag efter densammas ut - 158 Den 3 April. färdande icke blifvit af Rikets Ständers Justi tiaeOmbudsman anmäld, och sålunda undangått Ständernes pröfning.
Jag tror det vara af vigt, för Konungen att få veta hvad Ständerne tänka oni en utfärdad Lagförklaring, och för Folket, att
Ständernes pröfningsrätt deraf icke försittes genom en inskränkt prajscriptionstid.
Det förefaller mig sorgligt, att fråga härom ens kunnat uppstå.
Jag har trott, att det tillhör Konungen att till Ständerne inberätta, hvilka Lagförklaringar mellan Riksdagarne blifvit utfärdade, och att ej något fall skulle kunna inträffa, då man ville undandölja för Ständerne gjorde Förklaringar af Lagen.
Jag upprepar än en gång, att det är sorgligt för mig, att fråga kunnat uppstå om ingrepp i Ständernes lagstiftningsmagt, och att se, huru Allmänna Lagens grundsattser kunnat rubbas ej allenast genom Lagförklaringar, utan äfven genom Kongl. Kungörelser och Skrifvelser, hvilka på det närmaste ingripit i äganderätten, t. ex. Kongl.
Rescriptet om bevis öfver inbetalning af Krigsmanshus-afgiften, innan Fasta på köpt Egendom får meddelas.
Detta förefaller mig som ett sorgligt bevis på, huru litet afseende göres å hvad som är föremål för allmän Lagstiftning, samt skillnaden deremellan och den Ekonomiska Lagstiftningen.
Genom dessa anmärkningar har jag led t mig till det jag anser för hufvudfrågan, eller bestämmandet af hvad som är Den 3 April. af sådan vigt, att Lagförklaring erfordras.
Detta mätte endast inträffa, då tvifvelsmål om Lags rätta förstånd vid Domstolarne uppstå, enär 88 §.
RegeringsFormen endast talar om de Lagförklaringar, som till svar på inkomne förfrågningar om Lagens rätta mening, Konungen genom Dess Högsta Domstol emellan Riksdagarne gifver.
Alla öfriga af Motionairen ifrågasatte Lagförklaringar röra endast Ekonomiska ärenden.
Jag medger, att jag ej vid denna Riksdag kan hoppas, att göra gällande något rigtigt begrepp om skillnaden emellan Civil- och CriminalLagstiftning samt den Ekonomiska; men jag tror det vara nyttigt, att fästa uppmärksamhet på nödvändigheten af att utreda skillnaden deremellan.
För min del tror jag äfven, att största delen af de Författningar, hvilka utkommo emellan år 1786 och år 180g, och hvilka hufvudsakligen afhandla Ekonomiska ärenden, snarare förtjena beröm än tadel, och delar följagtligen deri Friherre Ehrenborghs mening.
Det är ej utan, att denna tid, synnerligast början af 1800-talet, visar en alfvarlig uppmärksamhet på Landets hushållning och förkofran.
En revision af dessa tiders författningar, den jag anser nödig, skulle troligen närmare ådagalägga detta.
Jag bestrider ej, att Lagutskottet saknar tid härtill, men tror, att det bör begagna tillfället yttra något till ledning för allmänna 160 Den 3 April. opinionen, som, säga hvad man vill, dock till slut gör sig gällande.
Den värde Motionairen Herr Cederschjöld har nu serskilt omnämt 1807 års
Förklaring angående klander och åtal emot Domare.
Jag linner visserligen nödvändigt att förekomma, det Domare af kittslige parter obehörigen angripas, men tror äfven, att vid bibehållandet af den pröfningsrätt, om åtal skall ske eller ej, som är JustiticeCanzleren uppdragen, bör ihågkommas, att JustitieCanzlerens förhandlingar ej äro af samma natur sorn StatsRådets, hvilka af ConstitutionsUtskottet granskas.
Af dessa skäl förenar jag mig med Motionairen i yrkandet af återremiss på Betänkandet, ehuru jag ej i öfrigt anser det vara af någon vådlig beskaffenhet.
Jag bekänner, att jag ej för nain del kunnat fatta annan mening af 88 §.
RegeringsFormen, än att de Lagförklaringar, som Konungen emellan Riksdagarne utfärdar, få kraft af Lag, så vida icke Rikets Ständer vid deras nästa sammanträde ogilla’ dem.
Måhända har jag häri misstagit mig; men vådan af denna princip är i alla fall icke betydlig, ty om någon utkommen Lagförklaring vore af så vådlig beskaffenhet, att den derföre borde ogillas, så har den måst visa så skad - t)en 3 April. liga verkningar, att säkerligen någon derå fästar Representationens uppmärksamhet»
Inträffar icke detta, oell blir Representationen ej på sådant sätt i tillfälle alt granska den möjligen felaktiga Lagförklaringen, då må den gerna, såsom oskadlig, qvarstå.
Jag tror i öfrigt, att Ständerne äga obestridlig rätt, att genom Deras Justitieombudsman eller på hvad väg som hälst i Grundlagsenlig ordning skaffa sig del af alla emellan Riksdagarne utkomne Lagförklaringar» Ja! jag vill gå ännu längre; jag vill med Herr Hjerta yrka, att Ständerne hafva rätt att af sin JustitiaeOmbudsman vänta, att deras uppmärksamhet blir fästad på viglen af skillnad emellan Civil- oell Ekonomisk Lag» Rikets Ständer kunna och måhända böra förklara deras JustitiaeOmbudsman ovärdig det förtroende han innehar, om han un* derlåter det ena eller det andra.
Slutligen får jag, i anledning af hvad Herr Hjerta yttrat, förnya mitt förklarande, att jag ingalunda har något emot, om Ridderskapet och Adeln behagar såsom nya Motioner behandla de uppgifter, Herr Cederschjöld nu behagat göra af 2:ne Stadganden, dem han anser fordra omarbetning* nemligen det om åtal emot Domare beli det om Kyrkoplikt.
Utskottet skall då visserligen icke underlåta, att inkotnma med fullständigt molioerade Belänkanden öfver frågorna. 19 H» ti 162 Den 3 April.
Då Herr Cederschjölds Motion remitterades, hade jag äran öfver innehållet deraf yttra min öfvertygelse, så fullständigt jag förmådde.
Lagutskottet har i dess afgifne Betänkande, och ytterligare Friherre Ehrenborgh i hvad han nu anfört, så fullständigt utvecklat ämnet, att jag ej har något i liufvudsaken att tillägga, utan förenar mig i allo med de af Utskottet yttrade åsigter.
Jag delar äfven Friherre Ehrcnborghs tanka, att de anmärkningar Herr Cederschjöld nu afgifvit emot 1807 års Författning, må anses som en ny motion; och hemställer, att den må såsom sådan behandlas.
Utskottets förklarande, att en viss prescriptionstid måste finnas för Ständernes rätt att granska utgifne Lagförklaringar, instämmer äfven så mycket mera med min öfvertygelse, som orden ”emellan Riksdagarne” ej kunna stå utan betydelse i den citerade 88 §. af RegeringsFormen.
Någon fara af denna princips antagande kan icke heller uppstå, då Rikets Ständers JustitiaeOmbudsman, enligt dess Instruction, ej kan underlåta att vid hvarje Riksdag underrätta Ständerne om de sedan deras sista sammanträde utkomne Lagförklaringar.
Skulle lian likväl göra det, så vore sådant ett Embetsfel, som
Ständerne säkerligen icke skulle underlåta att behörigen anmärka.
Jag får således under förnyadt åberopande af Den 3 April.
Utskottets skäl, begära proposition till bifall på Betänkandet.
Jag kan ej trösta mig med den af flere värde talare insinuerade sats, att Ständerne ägde hämnäs på deras JustitiaeOrnbudsman för underlåten anmälan af utkomne Lagförklaringar, och ej heller deri finna någon garantie mot en sådan underlåtenhet.
Jag blir fast dervid , att det är en otillständighet i vår Grundlag, att der ej står föreskrifvet, att Lagförklaringar böra af Konungen vid nästa Riksmöte Sländerne till granskning företes.
Vöre det så, kunde aldrig inträffa, att någon Lagförklaring kom att utan Ständernes sanction existera längre än emellan 2.’ne Riksdagar; men så länge en sådan föreskrift ej finnes, måste man söka alla möjliga garantier emot inkräktning i Ständernes lagstiftningsrätt.
Jag skall serskildt i ConstitutionsUtskottet fullgöra min pligt, att söka åstadkomma en i detta fall behöflig Grundlagsförändring.
Tiden må utvisa, hvad framgång mitt bemödande kari få.
Hvad jag ej kan underlåta upprepa, är att jag anser det mindre farligt antaga Utskottets princip beträffande de egentliga Lagförklaringarne, än angående de Ekonomiska Lagarne.
Jag förenar mig med Herr von Schulzenheim, deri, att Herr Cederschjölds i dag afgifne anmärkningar emot 2:ne serskilte Stadganden må såsom nya Motioner behand x i ® i64 Den 3 April. las, ty derigenom blifva vi i tillfälle att besluta i ämnet, hvilket icke är möjligt, då 3:ne Stånd redan bifallit Utskottets Betänkande; och jag förbehåller mig, att, då dessa Motioner till Remiss förekomma, få gifva mina tankar deröfver närmare tillkänna.
Jag anhåller derföre, alt proposition må göras till afslag å Betänkandet.
Jag är hufvudsakligen förekommen af Herr Hjerta i hvad han yttrat, för att vederlägga Friherre Ehrenborgh och Herr von Schulzenheim.
Jag kan icke finna den underrättelse, att 3 Stånd redan afgjort frågan, behöfva inskränka Ridderskapets och Adelns rätt, att, genom ett afslag ogilla den princip Utskottet antagit, som skulle någon prescriptiontid behöfvas för Rikets Ständer, för att icke antaga en lagförklaring, sorn utgifvits af Konungen, äfven om det skett före sist förflutna Riksdag.
I afseende på hvad Friherre Ehrenborgh yttrat, då han gått in i en undersökning om Lagstiftarens mening, kan jag visserligen icke annat än gilla ett sådant bemödande, att sätta sig in i Lagstiftarens anda; men då jag gör detsamma, kan jag icke finna en sådan anda och mening i §:n; ej eller att det vore nyttigt.
Jag har också intet hört något annat skäl anföras för nyttan af en sådan prarscriptionslid, än att den, genom sin tillvaro, icke kunde göra någon skada; men
165 clemia indirecta åsigt föranleder mig icke att finna riktigheten deraf, alt man nästan gör ett grundlags tillägg i 38 §.