Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inför solen, rymdens herskarinna, förställde de sig, dessa växande vidunder, och antogo en ofarlig skapnad.
Där var ett glupande lejon.
Det förbytte sig till en pudrad dam.
Där var en jätte med kväfvande armar.
Han lade sig ned som en drömmande sfinx.
Somliga prydde sin hvita nakenhet med guldbrämade mantlar.
Andra stänkte rödt smink öfver kinder af snö.
Där voro slätter.
Där voro skogar.
Där voro murade borgar med höga torn.
De hvita molnen blefvo sommarhimlens herrar.
De uppfyllde hela det blå hvalfvet.
De nådde solen och skylde henne.
»O, huru skönt,» tänkte då den fromme konstnären, »om de längtande andarna kunde stiga upp på dessa tornande berg och bäras af dem som på ett gungande skepp allt högre och högre uppåt!»
Och med ens förstod han, att sommardagens hvita moln voro de farkoster, på hvilka de saliges själar färdas.
Han såg dem där.
Där stodo de på de glidande massorna med liljor i händerna och guldkronor på hufvudet.
Rymden genljöd af deras sång.
Änglar svängde sig på breda, starka vingar ned till deras möte.
O, hvilken mängd af salige!
Allt efter som molnen bredde ut sig, blefvo flere och flere synliga.
De hvilade på molnbäddarna såsom näckrosor på insjön.
De prydde dem, såsom liljorna pryda ängen.
Hvilket jublande uppstigande!
Sky rullade upp bakom sky.
Och alla voro de uppfyllda af himmelska härskaror i rustning af silfver, af odödlige sångare i purpurkantade mantlar.
Denne konstnär hade sedan målat taket i Svartsjö kyrka.
Där hade han velat återgifva sommardagens uppstigande moln, som förde de saliga in i himmelens härlighet.
Handen, som fört penseln, hade varit kraftig, men också något styf, så att molnen mera kommit att likna de krusiga lockarna i en allongeperuk än växande berg af mjuk dimma.
Och så, som de heliga tagit gestalt för målarens fantasi, hade han ej förmått återge dem, utan han hade klädt dem efter människosätt i långa, röda kåpor och styfva biskopsmössor eller i svarta kaftaner med stela pipkragar.
Han hade gifvit dem stora hufvuden och små kroppar, och han hade försett dem med näsdukar och bönböcker.
Latinska sentenser flögo dem ur munnen och för dem, som han förmenade vara ypperst, hade han anbragt stadiga trästolar på molnryggarna, så att de bekvämt sittande kunde färdas in i evigheten.
Men det visste ju en hvar, att andar och änglar aldrig visat sig för den stackars konstnären, och så undrade man ej mycket öfver, att han ej kunnat göra dem så öfverjordiskt sköna.
Den gode mästarens fromma målning hade nog synts mången öfvermåttan ljuflig, och mycken helig rörelse hade den väckt.
Den kunde nog hafva varit värdig att skådas också af våra ögon.
Men under kavaljersåret lät grefve Dohna hvitmåla hela kyrkan.
Då blef takmålningen förstörd.
Likaså blefvo alla lerhelgonen tillintetgjorda.
Ack, de lerhelgonen!
Det skulle vara bättre för mig, om mänsklig nöd kunde göra mig så mycken sorg som den jag känt öfver deras undergång, om människors grymhet mot människor kunde fylla mig med sådan bitterhet, som den jag erfarit för deras skull.
Men tänk blott, där fanns en S:t Olof, med krona om hjälmen, yxa i handen och en knäfallande jätte under fötterna; där fanns på predikstolen en Judit i röd tröja och blå kjortel, med ett svärd i ena handen och ett timglas i den andra – i stället för den assyriska fältherrens hufvud; där fanns en hemlighetsfull drottning af Saba i blå tröja och röd kjortel, med gåsfot på det ena benet och handen full af sibyllinska böcker; där fanns en grå S:t Göran, liggande ensam på en bänk i koret, ty både hästen och draken hade blifvit sönderslagna; där fanns S:t Kristoffer, med den grönskande stafven, och S:t Erik med spira och bila, iförd fotsid guldblommig kåpa.
Jag har suttit där, i Svartsjö kyrka, så mången söndag och grämt mig öfver, att bilderna voro borta, och längtat efter dem.
Jag skulle ej sett så noga efter, om det fattats dem näsa eller fötter, om förgyllningen bleknat och färgen fallit af.
Jag skulle sett dem omstrålade af legendernas glans.
Det lär alltid hafva varit så med dessa helgon, att de tappade sina spiror eller öron eller händer och måste lagas och putsas.
Församlingen tröttnade på det och längtade att bli af med dem.
Men bönderna hade nog icke gjort helgonen någon skada, om ej grefve Henrik Dohna varit.
Det var han, som lät taga bort dem.
Jag har hatat honom därför, såsom blott ett barn kan hata.
Jag har hatat honom, som den svultne tiggaren hatar den snåla matmodern, som nekar honom bröd.
Jag har hatat honom, som en fattig fiskare hatar en okynnig pojke, som förstört hans nät och huggit hål i hans båt.
Var jag ej hungrig och törstig under dessa långa gudstjänster!
Och han hade tagit bort det bröd, af hvilket min ande skulle lefvat.
Längtade jag ej ut i oändligheten, upp till himmelen!
Och han hade förstört min farkost och rifvit det nät, med hvilket jag skulle fångat heliga syner.
Det finnes intet rum i de vuxnes värld för ett riktigt hat.
Hur skulle jag numera kunna hata en så ömklig varelse som denne grefve Dohna eller en vansinnig sådan som Sintram eller en förslappad världsdam sådan som grefvinnan Märta!
Men när jag var barn – då var det deras lycka, att de voro döda för så länge sedan.
Prästen stod kanske därframme på predikstolen och talade om frid och försonlighet, men till vår plats i kyrkan kunde aldrig hans ord höras.
Ack, om jag haft dem där, de gamla lerhelgonen, de skulle nog hafva predikat för mig, så att jag kunnat både höra och förstå.
Men nu satt jag oftast och tänkte på, hur det var, då de blefvo bortröfvade och förstörda.
Då grefve Dohna hade låtit förklara sitt äktenskap upphäfdt, i stället för att uppsöka sin hustru och låta legalisera det, hade detta väckt allas harm, ty man visste, att hans hustru lämnat hans hem endast för att ej bli pinad till döds.
Det tycktes nu, som om han skulle vilja återvinna Guds nåd och människors aktning genom ett godt verk, och så lät han reparera Svartsjö kyrka.
Han lät hvitstryka hela kyrkan och rifva ned takmålningen.
Han själf och hans drängar buro bilderna ned i en båt och sänkte dem i Löfvens djup.
Hur kunde han dock våga att lägga sin hand på dessa Herrans väldige?
O, att illdådet fick ske!
Den hand, som afhuggit Holofernes’ hufvud, förde den då icke mer ett svärd?
Hade Sabas drottning glömt all hemlig kunskap, som sårar farligare än en förgiftad pil?
S:t Olof, S:t Olof, gamle viking, S:t Göran, S:t Göran, gamle drakedödare, dånet af edra bragder är då dödt, underverkens gloria utslocknad!
Men det var väl så, att de helige ej ville bruka våld mot förstörarna.
Eftersom Svartsjö bönder ej längre ville bestå färg till deras rockar och förgyllning till deras kronor, tilläto de, att grefve Dohna bar dem ut och sänkte dem i Löfvens bottenlösa djup.
De ville ej längre stå där och vanpryda Guds hus.
O, de hjälplöse, mindes de den tid, då böner och knäfall hemburos dem?
Jag tänkte på denna båt med sin last af helgon, som gled fram öfver
Löfvens yta en stilla sommarkväll i augusti.
Karlen, som rodde, tog långsamma årtag och kastade skygga blickar på de sällsamma passagerare, som lågo i fören och aktern; men grefve Dohna, som också var med, var ej rädd.
Han tog dem en och en med högstegna händer och kastade dem i vattnet.
Hans panna var klar, och han andades djupt.
Han kände sig som en kämpe för den rena evangeliska läran.
Och det skedde intet under till de gamla helgonens ära.
Tysta och modlösa nedsjönko de i förintelsen.
Men nästa söndags morgon stod Svartsjö kyrka skinande hvit.
Inga bilder störde mer den inre betraktelsens ro.
Endast med själens ögon skola de fromma skåda himmelens härlighet och de heligas anleten.
Människors böner skola på egna starka vingar nå den Högste.
Ej mer skola de haka sig fast vid helgonens klädafåll.
Ack, grön är jorden, människans älskade boning, blå är himlen, hennes längtans mål.
Världen strålar af färger.
Hvarför är kyrkan hvit?
Hvit som vintern, naken som fattigdomen, blek som ångesten!
Den glittrar ej af rimfrost som en vintrig skog.
Den strålar ej i pärlor och spetsar som en hvit brud.
Kyrkan står i hvit, kall limfärg, utan en bild, utan en tafla.
Den söndagen satt grefve Dohna i en blomsterprydd länstol i koret för att ses och prisas af hvarje man.
Nu skulle han äras, som låtit laga de gamla bänkarna, förstört de vanprydande bilderna låtit sätta in nytt glas i alla trasiga fönster och låtit stryka hela kyrkan med limfärg.
Sådant stod honom förvisso fritt att göra.
Om han ville blidka den Allsmäktiges vrede, så var det ju godt, att han smyckade hans tempel så väl han förstod.
Men hvarför tog han då pris därför?
Han, som kom med oförsonad stränghet på sitt samvete, han kunde ju hafva lagt sig på knä nere på skampallen och bedt sina bröder och systrar i kyrkan anropa Gud, att han måtte tåla honom i sin helgedom.
Det hade varit bättre för honom, om han stått där som en arm missdådare, än att han skulle sitta, ärad och välsignad, framme i koret och taga pris, därför att han velat försona sig med Gud.
Åh, grefve, han hade förvisso väntat dig vid skampallen.
Han kunde ej låta gäcka sig, däraf att människorna ej vågade klandra dig.
Han är ännu den nitälskande Gud, som låter stenar tala, när människor tiga.
När gudstjänsten var slut och sista psalmen sjungen, lämnade ingen kyrkan, utan prästen steg upp på predikstolen för att hålla tacksägelsetal till grefven.
Men så långt fick det dock ej gå.
Ty dörrarna slogos upp, och där kommo de gamla helgonen åter in i kyrkan, drypande af Löfvens vatten, nedsölade af grön dy och brun gyttja.
De hade väl förnummit, att här skulle talas hans lof, som störtade dem i förintelsen, som dref dem ut ur Guds heliga hus och sänkte dem i de kalla, upplösande böljorna.
De gamla helgonen vilja hafva ett ord med i laget.
De älska ej vågornas entoniga skvalp.
De äro vana vid psalmsång och böner.
De tego och läto allt ske, så länge de trodde, att det skulle lända till Guds ära.
Här sitter grefve Dohna i heder och ära framme i koret och vill tillbedjas och prisas i Guds hus.
Sådant kunna de ej tåla.
Därför hafva de stigit upp ur sin våta graf och tåga in i kyrkan, igenkänliga för allt folket.
Där gå S:t Olof, med kronan om hatten, och S:t Erik, med guldblommorna på kåpan, och den grå S:t Göran och S:t Kristoffer, inga flere, drottningen af Saba och Judit hade ej kommit.
Men då folket hunnit hämta sig från sin förvåning, går det en hörbar hviskning genom kyrkan:
»Kavaljererna!»
Ja, visst är det kavaljererna.
Och de gå rätt fram till grefven utan att säga ett ord och lyfta upp hans stol på sina axlar och bära honom ut ur kyrkan och nedsätta honom på kyrkbacken.
De säga ingenting och se hvarken åt höger eller åt vänster.
De bära helt enkelt ut grefve Dohna ur Guds hus, och då detta är gjordt, gå de åter bort, tagande närmaste vägen ned till sjön.
De antastades ej och spillde ej heller mycken tid på att förklara sin mening.
Den var tydlig nog: »Vi, Ekeby kavaljerer, hafva vår tanke för oss.
Grefve Dohna är ej värd att prisas i Guds hus.
Därför bära vi ut honom.
Må nu hvem som vill frakta honom in igen.»
Men han blef ej inburen.
Prästens loftal blef aldrig hållet.
Folket strömmade ut ur kyrkan.
Där var ingen, som tänkte annat, än att kavaljererna handlat rätt.
De påminde sig den ljusa unga grefvinnan, som blifvit så grymt pinad där på Borg.
De påminde sig henne, som varit så god mot fattigt folk, som hade varit så ljuf att se på, att det varit en tröst för dem att betrakta henne.
Det var synd att komma med vilda upptåg till kyrkan; men både prästen och församlingen kände, att de själfva varit på väg att drifva större gyckel med den Allvetande.
Och de stodo skamsne inför de förvildade, gamla galningarna.
»När människor tiga, måste stenar tala,» sade de.
Men efter den dagen kunde grefve Henrik ej trifvas på Borg.
En mörk natt i början af augusti körde en täckt kaross tätt intill stora trappan.
Alla tjänarna ställde upp sig omkring den, och grefvinnan Märta kom ut, höljd i schalar, med ett tätt flor för ansiktet.
Grefven förde henne; men hon darrade och ryste.
Det var med yttersta svårighet, man kunde förmå henne att gå öfver förstugan och trappan.
Så kom hon då ned i vagnen, grefven sprang upp däri efter henne, dörrarna smälldes igen, och kusken lät hästarna sätta af som i sken.
När skatorna nästa morgon vaknade, var hon borta.
Grefven lefde sedan långt nere i södern.
Borg blef såldt och har många gånger bytt om ägare.
Alla måste älska det.
Få torde de vara som ägt det med lycka.
Guds vandringsman.
Guds vandringsman, kapten Lennart, kom en eftermiddag i augusti vandrande fram till Broby gästgifvargård och steg in i köket där.
Han var då stadd på väg till sitt hem, Helgesäter, som ligger en kvarts mil nordväst om Broby, tätt invid skogsbrynet.
Kapten Lennart visste då ännu ej, att han skulle bli en af Guds vandringsmän på jorden.
Hans hjärta var fullt af spelande glädje öfver att han skulle få återse sitt hem.
Han hade genomgått mörka öden; men nu var han hemma, och nu skulle allt bli bra.
Ej visste han, att han skulle bli en af dem, som ej få hvila under eget tak, ej värma sig vid egen spis.
Guds vandringsman, kapten Lennart, hade ett muntert sinnelag.
Som han icke fann någon människa i köket, rustade han om därinne, som om han varit en yr pojke.
Med hast slog han in en missrand i väfven och bragte spinnrockshjulets snodd i olag.
Han slängde katten ned på hundens hufvud och skrattade så, att det ljöd kring huset, då de två kamraterna läto stundens hetta bryta gammal vänskap och drabbade samman med spända klor, ilskna ögon, resta hår.
Kom så gästgifvarmor in, lockad af larmet.
Hon blef stående på tröskeln och såg på mannen, som skrattade åt de stridande djuren.
Hon kände honom väl, men då hon sist såg honom, hade han suttit på fångkärran och haft handklofvar på sig.
Hon mindes det väl.
För fem och ett halft år sedan hade tjufvar under vintermarknaden i Karlstad bortstulit landshöfdingskans smycken.
Många ringar, armband och spännen, högt skattade af den ädla frun – ty det mesta var arf och gåfvor – hade då gått förlorade.
Aldrig blefvo de återfunna.
Men ett rykte löpte snart kring landet, att kapten Lennart på Helgesäter skulle vara tjufven.
Bondkvinnan hade aldrig kunnat förstå, hur ett dylikt rykte kunnat uppkomma.
Var han då ej en god och hederlig man, denne kapten Lennart?
Han lefde lycklig med sin hustru, som han först för ett par år sedan hemfört, ty han hade sent fått råd att gifta sig.
Hade han ej numera en god bärgning af sin lön och sitt boställe?
Hvad kunde locka en sådan man att stjäla gamla armband och ringar?
Och än underligare syntes det henne, att ett sådant rykte kunde blifva så trodt, så fullt bevisadt, att kapten Lennart fick afsked, miste sin svärdsorden och blef dömd till fem års straffarbete.
Själf hade han sagt, att han varit på marknaden, men rest därifrån, innan han hört talas om stölden.
På landsvägen hade han funnit ett fult gammalt spänne, som han tagit med sig hem och gifvit barnen.
Detta spänne var dock af guld och hörde till de stulna sakerna; det blef skuld till hans olycka.
Men allt hade egentligen varit Sintrams fel.
Den elake brukspatronen hade spelat angifvare och uttalat det fällande vittnesmålet.
Det tycktes, som om han behöft skaffa undan kapten Lennart, ty snart därefter öppnades en rättegång mot honom själf, för den skull att det blifvit upptäckt, att han sålt krut till norrmännen under 1814 års krig.
Folket trodde, att han varit rädd för det vittnesmål kapten Lennart kunnat afgifva mot honom.
Nu blef han frikänd på grund af bristande bevisning.
Gästgifvarmor kunde ej se sig mätt på mannen.
Han hade fått grått hår och böjd rygg; han hade nog haft det svårt.
– Men sitt vänliga ansikte och sitt muntra lynne hade han kvar.
Han var ännu samme kapten Lennart, som ledt henne fram till altaret, då hon stod brud, och dansat på hennes bröllop.
Han måste helt visst ännu stanna och prata med hvarje människa han mötte på vägen och kasta en slant åt hvarje barn; han skulle ännu säga åt hvarje rynkig käring, att hon blef yngre och vackrare dag för dag, och han skulle ännu en gång kunna ställa sig på en tunna och spela fiol för dem, som dansade kring majstången.
Åh Herre Gud, ja!
»Nå, mor Karin,» började han.
»Törs hon inte titta på mig?»
Han var egentligen inkommen för att höra hur de hade det i hans hem och om de väntade honom.
De kunde ju veta, att han aftjänat straffet vid det här laget.
Gästgifvarmor gaf honom idel goda nyheter.
Hans hustru hade varit duktig som en karl.
Hon hade arrenderat bostället af den nye innehafvaren, och allt hade lyckats väl för henne.
Barnen voro friska, och det var en glädje att se dem.
Och visst väntade de honom.
Kaptenskan var en sträng fru, som aldrig talade om hvad hon tänkte, men det visste gästgifvarmor, att ingen fått äta med kapten Lennarts sked eller sitta i hans stol, medan han var borta.
Nu på våren hade ingen dag gått, utan att hon kommit gående fram till stenen på toppen af Broby backar och sett nedåt vägen, om han ej skulle komma.
Och nya kläder hade hon lagat i ordning åt honom, hemmaväfda kläder, på hvilka hon själf gjort mesta arbetet.
Se, på sådant kunde man veta, att han var väntad, om hon än ingenting sade.
»De tro det då inte?» sade kapten Lennart.
»Nej, kapten,» svarade bondkvinnan.
»Ingen tror det.»
Då stannade kapten Lennart ej längre inne i stugan, då ville han gå hem.
Det hände sig, att han därutanför träffade kära gamla vänner.
Kavaljererna på Ekeby voro just komna till gästgifvargården.
Sintram hade bjudit dem dit för att fira hans födelsedag.
Och kavaljererna tvekade ej ett ögonblick att trycka straffångens hand och hälsa honom välkommen hem.
Äfven Sintram gjorde det.
»Käre Lennart,» sade han.
»Var du viss, att Gud hade någon mening med det.»
»Hut, lymmel!» ropade kapten Lennart.
»Tror du inte jag vet, att det inte var vår Herre, som räddade dig från stupstocken?»
Men Sintram blef inte det minsta ond.
Han hade alls inte något emot, att man anspelade på hans förbund med den onde.
Ja, så togo de då kapten Lennart med sig in igen för att tömma ett välkomstglas med honom; sedan kunde han strax gå vidare.
Men då gick det honom illa.
Han hade ej druckit sådana där förrädiska saker på fem år.
Han hade kanske ej ätit på hela dagen, och han var utmattad af sin långa vandring.
Följaktligen blef han yr i hufvudet af ett par glas.
Då kavaljererna fått honom så långt, att han ej mer rätt visste hvad han gjorde, tvingade de i honom glas på glas, och de menade intet ondt därmed, det var idel välmening mot honom, som ingenting godt smakat på fem år.
Eljes var han en den nyktraste man.
Nu kan man också tänka, att han ej haft för afsikt att berusa sig; han skulle ju gå hem till hustru och barn.
Men i stället blef han liggande på bänken i krogrummet och somnade där.
Som han nu låg där, frestande medvetslös, tog Gösta ett kol och litet lingonsaft och målade honom.
Han gaf honom en riktig förbrytarfysionomi; det tyckte han passade bra för den, som kom rakt från fängelset.
Han gaf honom ett svart öga, drog ett rödt ärr öfver näsan, strök håret ned i pannan i orediga tofvor och sotade ned hela ansiktet.
De skrattade åt detta en stund, sedan ville Gösta tvätta bort det.
»Låt det vara,» sade Sintram, »så att han får se det, då han vaknar.
Det skall roa honom.»
Så fick det vara, som det var, och kavaljererna tänkte ej mer på kaptenen.
Gillet varade hela natten.
De bröto upp i dagningen.
Då fanns det nog mer vin än förstånd i deras hjärnor.
Fråga blef nu, hvad de skulle göra med kapten Lennart.
»Vi ska fara hem med honom,» sade Sintram. »Tänk hvad hustrun hans skall bli glad.
Det skall bli en fröjd att få se hennes glädje.
Jag blir rörd, när jag tänker på det.
Låt oss fara hem med honom.»
De blefvo rörda allesamman af den tanken.
Herre Gud, hvad hon skulle bli glad, den stränga frun uppe på Helgesäter.
De ruskade lif i kapten Lennart och lyfte upp honom i ett af åkdonen, som de sömniga stalldrängarna längesedan kört fram.
Och så for hela skaran upp till Helgesäter: somliga halfsofvo och höllo på att ramla ur åkdonet, andra sjöngo för att hålla sig vakna.
De sågo ej mycket bättre ut än ett skojarfölje allesamman, slöa och med uppsvällda ansikten.
De kommo fram emellertid, lämnade hästarna på bakgården och tågade med en viss högtidlighet upp till trappan.
Beerencreutz och Julius ledde kapten Lennart emellan sig.
»Ruska upp dig, Lennart,» sade de till honom, »du är ju hemma.
Ser du inte, att du är hemma?
Han fick upp ögonen och blef nästan nykter.
Han blef rörd öfver, att de följde honom hem.
»Vänner,» sade han och stannade för att tala till dem allihop.
»Har frågat Gud, vänner, hvarför så mycket ondt fått gå ut öfver mig.»
»Åh tyst, Lennart, predika inte!» ryter Beerencreutz.
»Låt honom hålla på,» säger Sintram.
»Han talar väl.»
»Har frågat honom och ej förstått, förstår nu.
Han ville visa mig, hvilka vänner jag hade.
Vänner, som följa mig hem för att se min och min hustrus glädje.
Ty hustru min väntar mig.
Hvad äro fem år af elände mot detta!»
Nu trummade hårda näfvar mot dörren.
Kavaljererna hade ej tid att höra mer.
Därinne blef rörelse.
Pigorna vaknade och sågo ut.
De kastade kläderna på sig, men vågade ej öppna för denna skara män.
Ändtligen drogs regeln från.
Kaptenskan själf trädde ut.
»Hvad vill ni?» frågade hon.
Det var Beerencreutz, som svarade:
»Vi äro här med din man.»
De skuffade fram kapten Lennart, och hon såg honom ragla mot sig, drucken, med ett förbrytaransikte.
Och bakom honom såg hon hela denna skara af rusiga, raglande män.
Hon tog ett steg tillbaka, han gick efter med utbredd famn.
»Du gick som en tjuf,» utbrast hon, »och kommer hem som en skojare.»
Därmed ämnade hon gå in.
Han förstod ej.
Han ville följa henne, då gaf hon honom en stöt för bröstet.
»Tror du, att jag tänker ta emot en sådan som dig till herre öfver mitt hus och mina barn?
Dörren flög igen och regeln sjönk i låset.
Kapten Lennart störtade mot dörren och började skaka den.
Då kunde kavaljererna ej hjälpa, att de började skratta.
Han hade varit så säker på hustru sin, och nu ville hon ej veta af honom.
Det var löjligt, tyckte de.
Då kapten Lennart hörde, att de skrattade, rusade han efter dem och ville slå dem.
De sprungo undan och kastade sig upp i åkdonen.
Han efter, men i sin ifver snafvade han öfver en sten och föll omkull.
Han kom upp igen, men förföljde ej vidare.
En tanke slog honom i hans förvirring.
I denna värld sker intet utan Guds vilja, intet.
»Hvart vill du föra mig?» sade han.
»Jag är en fjäder, drifven för fläkten af din anda.
Jag är din kastboll.
Hvart vill du föra mig?
Hvarför stänger du för mig mitt hems portar?»
Han vandrade bort från sitt hem, troende, att detta var Guds vilja.
Då solen gick upp, stod han på höjden af Broby backar och såg ut öfver dalen.
Ack, icke visste då dalens arma folk, att deras räddare nalkades.
Icke hade någon fattig eller bedröfvad sammanbundit kransar af sent vissnande lingonris och hängt öfver sin kojas dörr.
Ej lades på de trösklar han snart skulle beträda blad af doftande lavendel och blommor från åkerrenen.
Ej lyfte mödrar sina barn på armen, för att de skulle få se honom, där han kom.
Ej stod kojornas inre putsadt och fint med den svarta härden dold af doftande en.
Ej arbetade männen då med ifrig flit på fälten, så att hans blickar måtte fröjdas åt ansad åker och väl gräfda diken.
Ack, där han stod, sågo hans ängsliga blickar, hur torkan härjat, hur skördarna voro förbrända, och hur folket knappt syntes bry sig om att reda jorden för det nya årets skörd.
Han såg upp mot de blå bergen, och morgonens skarpa sol visade honom de brunbrända trakter, öfver hvilka skogseldarna gått fram.
Han såg vägkantens björkar, nästan förstörda af torka.
Han förstod af många små tecken, af mäsklukten, som han kände, då han gick förbi en gård, af de nedfallna gärdesgårdarna, af den ringa mängden hemförd och huggen ved, att folket ej skötte sig, att nöden var kommen, och att människorna sökte sin tröst i liknöjdhet och brännvin.
Men kanske var det väl för honom, att han såg hvad han såg.
Ty honom var ej gifvet att se grönskande skördar uppspira på egen åker, ej att vid egen härd vakta de glödande kolens slocknande, ej att känna sina barns mjuka händer lägga sig i hans, ej att äga en from hustru till sitt stöd.
Kanske var det väl för honom, hvars sinne tyngdes af djup sorg, att andra funnos, åt hvilka han kunde skänka tröst i deras fattigdom.
Kanske var det väl för honom, att detta var en så bitter tid, då naturens karghet hemsökt det fattigare folket med brist, och då många, som voro lyckligare lottade, gjort sitt till att fördärfva det.