Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så - Den 30 Maj. 651 lunda, då man säger att hvarje skyddstull är en prissättning till fördel för en viss klass producenter, synes man hafva glömt att skyddstull ofta är ett vilkor för produktionen, att produktion är rikedom, att näringarnes blomstring utgör statens styrka, att fördelen häraf återfaller på hela samhället, och följaktligen i sin mån på konsumenten, och att solidaritet finnes emellan alla medlemmarne af en stat; men att en sådan solidaritet icke eger rum emellan skilda stater, som icke sällan stå med stridiga intressen mot hvarandra.
Man säger sig icke vilja vidkännas några konstlade åtgärder för att väcka näringarne till lif och verksamhet; meri är icke staten i och för sig sjelf en konstbyggnad, eller tror man sig i ett samhälle kunna undvara finanslagar?
lagar för beskattningen, för penningen, för handeln?
Frihandelns vänner medgifva ju sjelfva behofvet af s. k. finanstullar.
Men om dessa lagar icke kunna undgå att utöfva det största inflytande på näringarne, hvar finnes då den så mycket prisade friheten?
Det gifves förhållanden, då en skyddstull ovilkorligen måste medgifvas.
Sådant inträffar t. ex. då andra stater, för att gynna sina producenter, beviljar dem exportpremier, eller om staten sjelf lägger så stora skatter på en näringsgren, att den icke kan bestå, med mindre än att den skyddas.
Ett motsvarande exempel erbjuder’ oss frågan om tullen på bränvin; men månne det icke i viss mån eger sin tillämplighet å andra af jordbrukets produkter?
Jag vill erinra mig från förra riksdagen ett yttrande, om jag icke misstager mig af Hr Frih.
Gripenstedt, att det skulle vara i hög grad obilligt att låta jorden qvarstå vid alla sina servituter, på samma gång man borttoge allt skydd för hvad den frambringar.
I omvänd ordning skulle detta lyda så: att det varit mindre billigt betaga jordbruket allt skydd, så länge servituterna ännu qvarstå.
Men, Mine Hrr! vår nu gällande tull-lagstiftning har äfven en annan sida, sorn kanske är den betänkligaste.
Jag menar dess inflytande på rikets penningeväsende och kreditförhållanden.
En fortsatt underbalans i vår handel, sorn somliga år uppgått ända till 25 å 30 millioner, och en skuldsättning af 150 till 200 millioner å enskilda händer, äro förhållanden, som icke tala till fördel för det statsiiushållningssystem, under hvilket allt detta tillkommit.
Min öfvertygelse är, att häri fordras en rättelse, och det är på grund häraf jag, som vän af ett frisinnadt handelssystem, men icke af frihandeln, yrkar bifall till Hr Åkermans reservation.
Lika med den siste värde talaren, fäster jag stor betydelse vid det beslut R. o. Ad. i denna fråga fattar.
Lika med honom anser jag ock att det, på den punkt diskussionen nu står, icke tjenar till något att utbreda sig ang:de theorier, åtminstone icke för att söka öfvertyga sina motståndare, då man bör antaga att, sedan vi nu genom - 652 Den 30
Maj. gått liela tulltaxan, hvar och en stadgat sina åsigter ang:de tulllagstiftningen.
Det enda vi således här hafva att göra, är att vi gruppera oss efter våra opinioner, hvilka dock naturligtvis böra bestämdt uttalas, enär frågan gäller intet mindre än grunderna lör Sveriges blifvande tull-lagstiftning.
Då, på den sida jag tillhör, ordet först lemnats mig, må det kanske derföre, ehuru intet ämne kan vara mer oangenämt, än att tala om sig sjelf, då frågan gäller ett helt system, ursäktas mig, om jag något täger tiden i anspråk för att förklara huru jag sjelf tänkt och tänker i detta ämne.
Sådant är mig i ett afseende lätt, emedan nemi. mina tänkesätt icke undergått någon förändring sedan jag första gången offentligen uppträdde inför allmänheten uti denna fråga, derefter 33 år förflutit.
Jag behöfver derföre nu endast upprepa några af de satser jag yttrade i tidskriften »Mimer» år 1830, i anledning af den nva författning, som d. 20 Febr. s. å. utkommit, och hvarigenom här infördes den i England sedan 1815 gällande, efter priset fluktuerande skalan — »sliding scale» — för spanmålstull.
Jag började med att förklara, att »säkerhet och frihet är allt hvad som fordras för industrien.»
Nu skulle jag blott vilja tillägga »upplysning.» K. M. hade, uti skrifvelse d. 13 Febr. 1829, till R.
St:r förklarat: »Upprättandet af tulltaxor åsyftar det dubbla föremål, att förskaffa staten en betydlig, lätt utgående inkomst, och att åt inhemska näringar bereda det skydd emot utländsk medtäflan, som de i större eller mindre mån behöfva.» Jag tog mig, i anledning af detta skyddssystemets program, ungefär det som Hr Akerman ännu vidhänger, den friheten att då yttra: »Det system, som nästan alla folkslag hittills följt, för att icke få sig tillförda utländska produkter, skulle, om länderna ännu voro styckade liksom under medeltiden, ovilkorligen föranleda detta systems försvarare att nu söka öfvertyga oss, det en fri handel mellan Languedoc och Provence, Mersien och Westsex, Upland och Westmanland, nödvändigt skulle förstöra de resp. herradömena, samt att narra deras små beherskare att, med en här af tullnärer, bevaka sina stater för den olyckan att deras invånare skulle få byta sig till af sina grannar hvad som frodats bättre på andra sidan om bommen, och de sjelfva i sin enfald inbillade sig behöfva.» — — — — — — — — »Man bör äfven vid tullbeskattningen ihågkomma, att uppbörden af dessa afgifter är den dyraste af alla, och att det icke finnes några samhällsinstitutioner, som skapa flera brott och hafva en större tendens att alstra förakt för lagbud, och sålunda de moralisera folket, hvilket aldrig skall lära sig att anse för straffvärdt i dag, hvad hela verlden ansåg tillåtet i går.» »Man bör ändtligen erinra sig, att hvarje ny tullbestämmelse medför en rubbning i eganderätten; att, så länge tullbestämmelser finnas, dessa komma att undergå förändringar; att, p& Den 30 Maj. 653 detta sätt, just sjelfva lagstiftningen, bland hvars hufvudsakliga föremål det är att trygga eganderätten, måhända blifver den som oftast kommer att störa denna grundval för menniskoslägtets trefnad och lycka.» »Må man öfverväga detta, när man åt staten vill förskaffa »betydliga, lätt utgående inkomster», och tillika, påminnande sig att älven dåliga näringslagar ej häftigt böra ändras, tillse om icke det skydd, man vill bereda inhemska näringar emot utländsk medtäflan, får återgäldas af alla de ömsesidigt skyddade och skyddande kontrahenterne med hufvudstol, ränta och ersättning för hela uppbörds- och försnillningsbesväret, och om icke samtlige de skyddade skulle finna sin räkning vid att afsluta sina affärer,
ersätta de under de stora rnstningarne förorsakade enskilda lidanden och vända sina gemensamma krafter emot den enda verkliga fienden och fredsförstöraren — skyddslagen.
» Slutligen, och efter att hafva yttrat den åsigt, att tull å spanmål kunde umbäras, förklarade jag: »Skall emellertid en tull bestämmas, så bör den åtminstone vara så låg, att fråga aldrig kan blifva om dess nedsättning, i händelse af en inträffad missväxt — den bör vara fix till sin natur.
Landtmannen vet då, att han alltid får så och så mycket mer än utländningen.
Handlanden är säker att hvarken den, som införskrifvit säd före eller efter honom, åtnjutit eller skall åtnjuta andra fördelar än han kunnat bereda sig.
Han kan aldrig med säkerhet uppköpa säd i goda år, ty han skulle i ett sämre få sälja den, med en billig ersättning för möda och kostnader, samt en vinst, som icke medtoges af den, sednare spekulanter beviljade tullnedsättning.
Konsumenten skulle åter förses jemnt, och ju lägre tullen sättes, naturligtvis för desto bättre pris.» Jag är således, såsom Hrr:ne finna, en gammal inbiten frihandlare och hyllar den sats, att man, för att bereda staten inkomster, måste fördraga finanstullar; men aldrig för att reglera näringarne, bör åsättas tull.
Min åsigt är dock ännu, att öfvergången från ett system till ett annat bör ske varsamt och så, att de näringar, som under tiden uppspirat, och hvarpå kapitaler och arbete blifvit nedlagda, icke gå under, äfvensom att man icke bör beröfva den ena näringen sitt skydd, under det man bibehåller det för en annan.
Het är af denna anledning jag förklarat, att jag icke kunde gilla att, på samma gång man beröfvade landtmannen det skydd han haft å sina produkter, man bibehöll hög tull på allt hvad han skulle köpa.
Detta var anledning, hvarföre jag, som icke fann med mina principer förenligt, att tull sattes på lifsförnödenheter, sedan den en gång varit bortagen; men å andra sidan fann, att jordbrukaren hade stora skäl till klagan, afhöll mig från den votering, hvarigenom tull sattes å landtmannaprodukter.
Huru berättigad landtmannens klagan än var, syntes mig dock det sätt, hvarpå man lör honom då sökte bot, vara origtigt.
Den hjelp eller upprättelse 654 Den 30 Maj. landtmannen nu bör erhålla af tull-lagstiftningen, bör, enligt mitt tycke, bestå deruti, att tullen nedsättes å salt, sill, torr fisk och alla de varor landtmannen köper, med ett ord, att det återstående skyddssystemet småningom blir borttaget och att man öfvergår till finanstullar.
I många landsorter, särdeles der bränvinsbränningsnäringen är mycket idkad, finnes obestridligen nu ett ganska betänkligt tillstånd, om ock icke alldeles så bedröfligt, som vissa talare velat antyda.
Den nuv:de bränvinslagstiftningen, bättre än den äldre, är dock högst felaktig genom de koncessioner, som i den skett åt välment, men oklok nykterhets-fanatism.
Näringen går under, och landtbruket lider deraf.
Detta bör hjelpas.
Vid fastställandet af våra tullsatser bör ihågkommas, att landtmannen kommer att lida indirekt, så länge som åtskilliga andra näringar njuta ett högt tullskydd och sålunda idkas på landtbrukets bekostnad, derigenom att penningar blifva dragna till dessa näringar, som kunna betala en högre räntefot, än landtbrukaren kan underkasta sig.
Räntefoten har de sednare åren betydligt stigit, och landtmannen betalar ungefär 6 millioner årligen mer i ränta å sin skuld än för 10 år sedan.
Detta anser jag för närv:de vara hans värsta tunga.
För att afhjelpa denna olägenhet för landtmannen, är först nödigt, att icke den ena näringen skyddas mer än den andra.
Dernäst måste kapitalsamling underlättas.
Jag begagnar detta tillfälle, för att påminna om hvad idkeligen måste upprepas, till dess man blir hörd.
Man måste egna mer uppmärksamhet än hittills åt våra sparbanker och de låneanstalter, som dermed stå i samband, hvarigenom landtmannen kunde bättre understödjas än genom nuv:de privat- och filialbanker.
Jag har sett att man i flera orter varit betänkt på att inrätta ett slags sparbanker, som man benämnt landstingsbanker, och som otvifvelaktig! skulle göra stor nytta, om de organiserades efter de hufvudgrunder: att många och lätta tillfällen bereddes att göra små — de aldra minsta — besparingar fruktbara, mot den högsta, vid säker placering gångbara ränta, och att medlen alltid företrädesvis utlånades inom det distrikt, t. ex. det härad, der de blifvit samlade.
Ju flera tillfällen beredas arbetaren att insätta sina besparingar, desto mer befordras kapitalsamling och sparsamhet.
Jag var ännu i går på f. m. färdig att understödja det förslag till underd. skrifvelse, som blifvit af Utsk:t framlagdt; men efter det beslut och den diskussion, som egde rum i går afton, har jag blifvit villrådig.
Jag har nemligen funnit, att åt »frihandelssystemet» kan gifvas en alltför elastisk tydning.
Jag har dock slutligen bestämt mig för antagande af Utsk:ts skrifvelse, men vill till prot:t hafva förklarat, huru jag anser att denna skrifvelse under närvide förhållanden rätteligen borde vara affattad.
Enligt min öfvertygelse, hade den bort lyda sålunda:
Den 30 Maj. 655 R.
St:r få hos K. M. i underd:t anhålla, att K.
M. behagade åt sakkunnige män uppdraga utarbetandet af fullständigt förslag till ny tulltaxa, att Rikets härnäst sammanträdande Ständer föreläggas, dervid torde böra iakttagas dels att, vid öfvergången från det skyddssystem, som ännu lör vissa näringar qvarstår, men för andra redan upphört, till ett system, enligt hvilket tull endast upptages för att bereda staten inkomst, denna öfvergång dock sker småningom och på förut bestämda tider, så att först tullsatserna nedsättas årligen med vissa proc. af värdet å de varor, som åtnjuta den högsta skyddstullen, intill dess lika skyddstull qvarstår å alla de varor, som inom riket tillverkas, hvarefter älven denna skyddstull med viss proc. årligen minskas, dels att tull för statsinkomst i främsta rummet lägges å främmande spritdrycker, tobak och dylika mindre nyttiga artiklar, dernäst å kolonialvaror, the, kafle, socker och andra nyttigare, redan allmänna förbrukningsartiklar, men icke, utan i nödfall, å verkliga förnödenheter till föda, kläder och värme för de mindre bemedlade, såsom salt, sill och torr fisk (gråsidor eller sey), bomull, ull, hudar, kol m. m., dels ock att författnrn må vinna erforderlig formel enkelhet och tydlighet till lättnad och säkerhet vid tillämpningen.
Derjemte utbedja sig R.
St:r, som med underd. tacksamhet mottagit meddelandet derom, att underhandlingar ang:de lättade handelsförbindelser med Frankrike blifvit åter upptagna, hvarigenom anledning är att hoppas att äfven Sverige skall snart komma i åtnjutande af de fördelar, deraf flera andra folk redan äro i åtnjutande, att E.
M. täcktes med grannländerna söka tillvägabringa sådana öfverenskommelser, hvarigenom till ömsesidig fördel äfven i ekonomiskt afseende, men särdeles till befordrande af moraliteten hos kust- och gränsbefolkningen, kontrollerna lättas för hämmande af insmugling eller oloflig införsel af varor, och deribland främst af såd3ne, för hvilka s. k. »drawbackw eller restitution af erlagd afgift, i någotdera landet beviljas — t. ex. bränvin — eller sådane, som äro belagda eller böra beläggas med höga tullar, hvilka äro eller efter det uppgjorda förslaget till tulltaxa skulle blifva väsendtligen olika uti de särskildta staterna, och derför på gränserna kunde blifva föremål lör insmugling — t. ex. tobak.
Visserligen kunde man vänta att någon vacker prydnad skulle sättas öfverst på den byggnad Bevilln.-Utsk:t uppfört, så herrlig Utsk:t trott sig kunna åstadkomma; men jag måste bekänna det beskaffenheten af denna prydnad förefaller mig något oväntad.
Den blygsamhet, som, huru ifrigt man än förfäktar en sats, i alla offentliga förhandlingar bör iakttagas, synes mig helt och hållet saknas.
När man har för afsigt att framgå till thronen med begäran af en utredning, synes mig alt ämnet bör beskådas från alia håll och att det icke är höfviskt af representationen att på förhand 656 Don 30 Maj. utstaka den rigtning, hvari representationen vill att Regeringen skall gå.
Att det ämne, som skall utredas, är af särdeles stor vigt, har redan af den talare, som först uppträdde, blifvit utveckladt.
Det synes mig derför olämpligt att på förhand uttala en mening, enär det först är den utredda meningen och icke någon viss fraktions mening, som skall pröfvas.
Jag kan således icke understödja det förslag till skrifvelse Utsk:t framlagt och ännu mindre det invecklade förslag, som af siste värde talare blifvit framställdt.
Framför dessa båda slag har visserligen Hr Åkermans den stora förtjensten att, utan att uttala någon mening, blott begära en utredning af frågan, och dessutom att vara affattadt i en anspråslös form; men då jag anser bäst att meningarne utkämpa sig sjelfva, och då jag icke anser representationen böra på förhand uttala en åsigt om den rigtning, hvari den komité, som, i händelse någon skrifvelse aflätes, af Regeringen skulle tillsättas, bör arbeta, anser jag att äfven detta förslag bör afslås.
Skulle emellertid de flesta ledamöter yrka aflåtandet af en skrifvelse i ämnet, förbehåller jag mig öppen rätt att vidare yttra mig.
I valet mellan de 2:ne förslagen till underd. skrifvelse, gifver jag företräde åt Bevilln.- Utsktts.
Jag kan icke heller rätt tänka mig hvad en talare menade dermed att R.
St:r i en skrifvelse till K.
M. icke borde uttala någon bestämd mening, enär afsigten med skrifvelsen måtte vara att antyda i hvad rigtning R.
St:r önska att omarbetningen skall ske, — huruvida de vilja att den skajl gå i den syftning, att ett friare handelssystem bör införas, eller att skyddstullar, när en för hastig öfvergång skulle vara lör industrien farlig, böra bibehållas.
För min del hyser jag inga betänkligheter vid den skrifvelse Bevilln.-Utsk:t föreslagit, men då det synes mig mindre lämligt att besluta en öfverbyggnad (såsom Gr.
Liljencrants benämnde det) innan man känner underlaget, och då det icke finnes några artiklar mer än såpa och ett par till, som icke komma under förstärkt Bevilln.-Utsk:s behandling, samt tiden följaktligen icke synes vara inne att nu besluta i afseende å rigtningen af skrifvelsen, anhåller jag att förslaget derom måtte till Utsk:t återremitteras.
Innan jag inlåter mig på det ämne, som egentligen är under öfverläggning, finnér jag mig uppkallad att anföra några ord med anledning af den förste värde talarens utlåtelse om »förderfligheten af vår statshushållning».
Jag ställer denna utlåtelse i sammanhang med de yttranden, som vid frågor rörande tullagstiftningen förut å detta rum förekommit, hvarigenom man hållit oss för ögonen, hurusom en tilltagande lyx, misshushållning och benägenhet för skuldsättning föranledt en stegrad varuimport, som nedtrycker handelsvågen, förorsakar Den 30 Maj.
657 att silfret går ur landet och försämrar vår penningeställning.
Man skyller allt detta på den nyare tidens friare tull-lagsiftning och yrkar på en reaktion deruti, i tanka att såmedelst bota det onda.
De åsigter, som ligga till grund för detta yrkande, hafva vid några föreg:de tillfällen blifvit bekämpade med teoretiska skäl.
Att dessa icke verkat, kan väcka förundran; men lika mycket förundrar mig, att de värde talare, som påyrkat reaktionen och äro nog upplyste för att ej sakna kännedom om historiens och erfarenhetens lärdomar, icke åt dem egnat nog uppmärksamhet.
Förra århundradets offentliga publikationer, och dess tämligen rikhaltiga litteratur i statsekonomiska och financiella ämnen, vittnar nästan på hvarje blad, huru regering och enskilde författare då voro bekymrade för undervigt i handeln och kritisk penningeställning inom landet.
Till afhjelpande häraf sparade Hiksstyrelsen icke på prohibitiva åtgärder, och förrnynderskapet öfver rikets innebyggare sträcktes ända derhän, att det reglementerades om hvad som fick nyttjas eller icke nyttjas till kläder och föda.
Bland de många exempel härpå skall jag hlott be att få citera en K.
Författning, som jag här har till hands, nemi. en den 1 Januari 1794 utgifven förordning »till hämmande af yppighet och öfverflöd».
Författningen inledes med den förklaring, att, »då K. M., under sina omsorger att genom goda oell verkande hushållsförlättningar främja sina trogna undersåtares förmån och bästa, icke utan största bekymmer sett en hos nationen mer och mer tilltagande böjelse för prakt och öfverflöd lägga de väsendtligaste hinder i vägen emot rikets sanna uppkomst och sjelfbestånd, hade K.
M. ej kunnat uppskjuta med nödiga anstalter för att sätta gränser för denna skadliga yppighet, hvilken ej allenast undergräfde enskild och allmän välmåga, utan äfven oundvikligen ledde till veklighet och sedernas förderf.» — »Jemte dessa bedröfliga följder af ett utsväfvande yppigt lefnadssätt, hade K.
M. ej kunnat lemna utan uppmärksamhet, hurusom en större förbrukning af utländska varor, än rikets tillgårtgar medgåfvo, åstadkom en förderflig undervigt i handeln, samt verkade en hög vexelkurs och ett ostadigt penningevärde, hvaraf, tid efter annan, alla varors värden uppstegrades och en allmän dyrhet förorsakades på äfven de till lifvets uppehälle oumbärligaste förnödenheter, den större och oförmögnare delen af landets inbyggare till förtryck, och deras med hela samhället gemensamma undergång, då efter handen alla rikets redbarheler utjagades och försvunno, blott att förnöja den mindre talrika delens af nationen genom skadliga efterdömen fattade smak lör fåfängt prål och onyttiga läckerheter.»
Af de 15 §§, förordningen sedermera innehåller, förbjuder den lista, för manspersoner »af hvad stånd och vilkor, värde och anseende de helst kunde vara», »allt bruk och nyttjande af ineller utländske silkessammet, hel- och halfsiden till kläder, dock H. IV.
42 858 Den 30 Maj. med vissa undantag, såsom för hofdrägter och dylikt.
—»Såväl i anseende till de stadgade inskränkningarna och förbuden af nyttjande, såsom ock att å ena sidan lätta handelsvågen, samt å andra sidan att uppmuntra inhemska slöjdidkare uti de till bruk tillåtne varors förfärdigande», förbjöd K.
M. jemväl »ali införsel af utländska hel- och halfsidentyger, florer etc.» — 1 en följande § förklaras vidare att »ibland de utländske öfverflödsämnen, som hufvudsakligen bidragit till den allmänna välfärdens undergräfvande, K.
M. icke kunnat undfalla det i sednare tid allt mera så öfverdrifvet utvidgade bruk af kaffe, att behofvet deraf årligen medtagit mera än 13 tunnor guld af rikets redbarheter»; och K.
M. »föranläts alltså att, vid sin onåd, genast förbjuda all vidare införsel af denna vara, såsom ock, ifrån 1 påföljande Augusti, allt bruk deraf.» Likaledes fann K. M., bland annat, godt »förbjuda alla s. k. fina vinsorter och utländska likörer», o. s. v. Allt visar, att regeringen ansåg rikets ekonomiska ställning högst betänklig; det kan derföre vara af intresse att undersöka hurudan tull-lagstiftningen var på den tiden.
Då gällande tulltaxa hade blifvit utlärdad år 1782.
Derifrån skiljde sig icke mycket den som sedermera utkom 1799.
Begge upptogo omkring 360 varuartiklar såsom till införsel absolut förbjudne, och de laggifne importvarorna voro i allmänhet belagde med oerhörda tullafgifter.
Jag frågar nu: förmådde denna ytterst prohibitiva lagstiftning, — derjemte understödd af öfverflöds-förordningen, — att förebygga 1799 års handels- och penningekris, sannolikt den svåraste som i mannaminne hemsökt Sverige?
Kunde den afböja den statsbankrutt, som inträffade året derpå?
Prohibitivsystemet fortfor, såsom vi veta, ännu ett godt stycke inpå detta århundrade, och i bredd dermed röjde sig jemna officiella bekymmer för en ofördelaktig handelsbalans, hvilka t. o. m. från regeringens sida föranledde åtgärder till reglerande af vexelkursen, med mera dylikt.
Det är först efter det stränga prohibitiv-systemets öfvergifvande och vidtagande af myntbestämningen för 30 år sedan, som vi kunna glädja oss åt att ett bättre förhållande inträdt.
Min mening kan icke vara att hos de medlemmar af detta hus, som nu påyrka en återgång i tull-lagstiftningen, förutsätta så restriktiva åsigter, att de skulle vilja hafva tillbaka det ofrihetstillstånd, som var Sverige pålagdt för 70 år sedan.
Min afsigt med det anförda har endast varit att ådagalägga, att handels- och penningekriser kunna inträffa under hvilket tulllörfattningssystem som helst, — likasom jag hoppas halva derigenom gjort fullkomligen åskådligt, att, om en lagstiftning, hvarigenom den lagliga varuimporten gjordes nära omöjlig, icke förmådde undanrödja^ bekymren för undervigt i den internationella handeln, det ändamål, man söker, icke helier vinnes genom att återställa införselstullarna på jordbruksalster och med några öre öka tullsatserna på kaffe, tobak och socker, eller annat dylikt.
Den 30 Maj.
I sammanhang härmed, och då vid ett och annat foreg:de tillfälle å detta rum yttrats mycken oro öfver den betydliga öfvervigt, som, uti Kommers-Colkii sednast tryckta berättelse om utrikes handeln, importen år 1861 utvisar i jemförelse med exporten, utbeder jag mig att särskildt i detta hänseende få anföra några ord.
Det är klart, att en s. k. handels-balans icke kan eller bör bedömas efter resultatet för ett enda år.
Om vi nu ställa detta för året 1861 tillsammans med en föpgtde tidrymd, huru blifver då förhållandet?
Rådfråga vi samma K.
Colini tabellverk för de 30 år, som närmast, föregingo det nyssnämnda, eller tidrymden från och med 1831 t. o. m. 1860, visar sig, att, under denna period, sammanräknade värdet af exporten utgjorde 1,334,020,890 rdr rmt och af importen blott 1,266,615,342 » » hvadan exportvärdet företer en öfvervigt af 67,405,548 rdr rmt.
Alltså, äfven om man frånräknar 1861 års import-öfverskott ......
25,486,000 » » visar sig ändock, lör 31 år, exportvärdet öfverstiga med ........
41,919,548 rdr rmt.
I dessa summor ingår äfven in- och utförseln af guld och silfver.