Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta är den allmänna sidan af frågan; den andra, den moraliska, den menskligheten djupast rörande, är den, att i stället alt, såsom hittills skelt i vårt land, genom gemensamhetsfängelse, det knappast varit möjligt för den olycklige, som en gång fallit, att rycka sig lös ifrån brotlets bana, det ifrågavarande systemet gifver förhoppning om brottslingens förbättring, synnerligen då lian ännu endast gjort det första steget på brottets väg.
Dittills har äfven den, som blott en gång fallit, blifvit insatt med de mest förhärdade brottslingar, oell inkommen i detta sällskap, måhända för en ringa förseelse, har han derifrån ofta utgått snart sagdt såsom en fullfärdig brottsling; han liar brutit om igen, för andra gången kommit in i fängelset, och merendels bar han sedan derifrån utgått såsom mästare i konsten att skada sina medmenniskor.
Pä detta sätt har brottet till en förfärlig grad gripit omkring sig; och då må väl den, jag säger det än en gång, som tror sig se en utväg beredd för fäderneslandet och för dess olyckligare barn, att blifva befriad ifrån en sådan spetälska, hvilken de hittills varit utsatta för, icke böra klandras, om de ifra för en sak, som är så ädel och så god.
De inkast, som deremot hafva blifvit gjorda , äro för det första, att man icke skulle äga rättighet att så strängt, så grymt stralfa förbrytaren, som detta förslag skulle åsyfta.
Man säger, att han instänges lefvande begrafven emellan 4 murar och beröfvas umgänget med andra menniskor, som är det första behofvet, näst det att andas, för hvarje lefvande varelse.
Jag betvillar likväl icke, att J, mine Hrr, tagit kännedom om den ståndpunkt, på hvilken det nya fängelsesystemet nu står sedan det blifvit allmännare tillämpad!, i synnerhet i Frankrike.
Brottslingen begrafves icke lefvande, afstänges icke ifrån alla lefvande varelser, utan tvertom alser systemet, att lian skall ofta besökas och tvingas att umgås med andra menniskor, men med dem, sorn äro bättre än han, upphöjdare än lian i bildning och moralitet.
Det är blott ifrån de lägre än han fallne, som han skall utestängas.
Det är afven sagdt, att det skulle vara betydligt strängare, att under så många år skilja en menniska ifrån sin frihet, än de nu varande straffen, dä brottslingen ifrån fängelset återgår till samhället och kan återtaga sin förra bana.
Hvar och en af eder, mine Hrr, som följt förhållandet i vårt land, och det hafva vi säkert gjort allesamman, måste veta, att om också den 168 Den 26 April. e. m. juridiska rättigheten är beredd för brottslingen att efter straffets undergående återgå till sin plats i samhället, så är denna rättighet i sjelfva verket honom betagen genom omöjligheten att när han återkommer ifrån det straff han undergått i brottets plantskola, kunna återvinna förtroende.
När han kommer tillbaka till sin hemort är han afskydd, och det är för honom då nästan omöjligt alt till sitt uppehälle erhålla tjenst hos någon af vår allmoge.
Han stryker landet omkring en tid, tvingas snart af nöden att åter begå brott, och kommer tillhaka i fängelse; och således måtte den frihet, som han på delta sätt antingen frivilligt eller ofrivilligt missbrukat, i sanning icke för bans bättre jag varit någon stor gåfva, som Staten lernnat honom, när han utsläppes ur fängelset, utan förlusten deraf måste vara mer än rikligt ersatt, om brottsligen qvarhålles så länge i fängelse att han får rådrum att sansa sig, att rycka sig lös ifrån de brottsliga vanor han fått och småningom genom umgänge med bättre menniskor viuna öfvertygelse om brottsligheten af sitt förra lefnadssätt och behofvet att afvika derifrån.
Jag har tagit mig friheten att söka något närmare utveckla detta, emedan bär är gjord en förebråelse emot förslaget, den strängaste och svåraste, som kan framställas emot ett system, föreslaget af en Christ 1 ig Öfverhet, och denna förebråelse är uttalad icke blott här, utan äfven inom det Stånd, som i första rummet äger sig anförtrodt att vårda Christendomen och dess utbredande i landet.
Under sådant förhållande är det då icke ulan vigt att söka utreda, alt systemet icke är ochristligl, ulan alt detsamma tvertom hvilar på de ädlaste och vackraste moliver, nemligen på de moliver, som en värd talare nyss så ganska vackert och riktigt sade vara grundvalen för vår lära.
Man har äfven talat om de dryga kostnaderna för det nya systemets införande.
Del kan väl vara, att kostnaderna skulle blifva mycket stora, men om det mål, som efterslräfvas, är så ädelt och sä vackert, som jag åtminstone linner det vara; så vore det i sanning en illa förstådd sparsamhet att neka statsmedel lill delta måls vinnande.
Detta har äfven blifvit insedt af de Stånd, hvilka otvifvelaktig! skatternas börda tyngst drabbar, och de hafva icke tvekat, att lemna sin skärf till åstadkommande af ett bättre straffsystem, syftande till brottslingarnes förbättring, och jag gör mig förvissad derom, att äfven inom delta Stånd, der sparsamhetsandan är så stor, man icke skall neka det begärda anslaget.
Må vara att summan kunde stiga lill en million; denna uppoffring vore saken värd.
Denna fråga har äfven blifvit sammanställd med anslagen till undervisningsverken..
Det är icke första gången, som detta skett, utan tvertom skedde det vid förra riksdagen (lerfaldiga och upprepade gånger.
Jag känner visserligen lika varmt som någon annan behofvet af goda uppfostringsanstalter, men det är väl lika vigtigt och under närvarande tidpunkt vigtigare alt söka förekomma lastens utbredande med en hastig lärt in - Den 26 April e. m. 161) Inom landet.
Den calcul, som en värd talare gjort i afseende pä förhållandet emellan anslaget till fängelsebyggnader och det till undervisningsanstalter var felaktig, och jag får fästa bans uppmärksamhet på, alt de 50,000 r:dr till skolväsendet utgå årligen, dä deremot det nu ifrågavarande anslaget är begärdt blott för en enda gång, samt att det förra utgör räntan efter 5 procent på ett capital, som är lika stort med det sednare anslaget.
Dessutom begärdes icke mera af Styrelsen än dessa 50,000 r:dr, och detta samt öfvertygelsen derom, att skolsystemet, till hvars införande lärare nu fattades, icke kunde utveckla sig så hastigt att något ytterligare anslag behöfdes, var orsaken hvarföre icke en större summa beviljades.
Erfarenheten har också visat riktigheten af denna förmodan, men sedan man nu anser ett större anslag behöfligt, så har det äfven blifvit Icmnadt.
Här är sagdt, att man borde, på sätt PresteSt. sagt, försöka detta system innan man handlöst kastade sig deruti.
Handlöst kan man väl icke förebrå en Styrelse eller en representation att kasta sig in uti ett nytt system, då detsamma under mer än 20 år varit anlaget i andra länder och redan ett och ett halft är varit anlaget hos värt brödrafolk.
Mig synes, alt denna erfarenhet är åtminstone så god, som den som skulle kunna hinna att inhemtas bär under ett eller två år.
På dessa samfällda skäl kan jag icke annat än med full öfvertygelse och godt samvete lemna min röst för det betänk., som nu utgör föremål för vår öfverläggning, och, ehuru litet min ringa röst bär kan förmå, så vågar jag likväl anhålla och bedja att Sveriges R. o. Ad. mätte betänka sig och noga betänka sig förr, än den lemnar ett afslag eller beslutar ett uppskof i en fråga, som är af så omätlig vigt som denna.
Då så många talare redan yttrat sig i delta ämne, skulle jag icke hafva upptagit liden med någon vidare framställning deruti, om jag icke af det förhållande att jag såsom ledamot af LagUtsk. deltagit i dess arbeten, fann mig uppmanad att något närmare utveckla mina åsigter i denna fråga.
Af den reservation jag bifogat Utsk:s betänk, känner R. o. Ad. redan, att jag icke lill alla delar gillar de grunder, på hvilka det nya lagförslaget är bygdt.
Jag har sökt att i korthet antyda mina skäl derför; men då framställningar i motsatt syftning bär blifvit gjorda, anhåller jag att få upptaga några bland dem.
Innan jag ingår i sjelfva ämnet torde det likväl tillåtas mig att fästa uppmärksamheten på ett yttrande af Gr.
Frölich, att frågan skulle vara af belt oell hållet politisk beskaffenhet.
Så har jag icke kunnat uppfatta den, och så hoppas jag, att den icke uppfattas af någon annan, än den värde talaren.
Jag anser frågan vara om en förbättring i rikets criininaltag och fängelseväsende; — en vigtig förändring, men visserligen icke ett ämne för politiska partier.
Ett försök att 10 H. 22 170 Den 26 Åpri! e. m. genom framkastande af sådana argumenter tillstänga munnen på dem, som möjligen hafva en från talarens åsigt afvikande opinion, skulle jag här icke hafva väntat mig, och, efter att hafva protesterat emot all sådan tolkning af det yttrande, jag kan komma att afgifva, anhåller jag nu att få öfvergå till sjelfva saken.
Det är icke min mening att vilja bestrida de många förtjenster, som förslaget till ny strafflag äger, och de många företräden det onekligen har framför det beståndande.
Detsamma har jag äfven i min reservation antydt, men af ett sådant förklarande följer icke ett obetingadt bifall till förslaget i sin helhet.
Det nya lagförslaget är hufvudsakligen bygdt på införande af frihetsstraff.
Man har ansett detta straff mera jemnt än andra kunna mätas efter brottens beskaffenhet, och mera rättvist träffa de särskilda förbrylarne.
Att frihetsstraffen komma alt olika hardt drabba olika personer, torde likväl vara lätt att inse.
En person med bildning, som ryckes från en oberoende ställning i samhället, lider helt olika af att instängas i cellfängelse, emot den som varit van att tillbringa sin tid nära nog i tanklöshet och utan stadigt uppehälle, som icke har något skydd emot climalcts hårdhet, eller några förbindelser till öfrige invånare i Slaten, utan står såsom en fiende lill samhället.
Huruvida för denne sednare påföljden att sättas in i ett fängelse, der han åtnjuter vida större beqvämligheter, än hvarvid han varit van, och tilläfventyrs kommer i åtnjutande af större delen utaf de fördelar, som just utgjort föremålet för hans sträfvande under hans föregående lefnad, och för hvilkas ernående han förfallit lill brott, huruvida ett sådant straff blir för honom särdeles afskräckande, kommer framtiden att utvisa, i fall förslaget vinner R.
Hvad angår dess inflytande på fångarnes helsotillstånd, så sammanstämma de flestes omdömen deruti, att detsamma inom de länder, der det hittills varit användt, visat ett förslappande inflytande på de personer, hvilka en längre tid det undergått.
Särdeles under den första tiden hafva flera anfall af vansinnighet inträffat och de, som varit underkastade detta straff en längre tid, utan att falla i vansinne, hafva sedermera oftast blifvit förslöade till förståndet och öfriga sjalsförmögenheterne.
Föreståndaren för det Engelska Pentonvillefängelset har, enligt hvad Tellkamp i sin utgifna skrift säger, till honom yttrat, att man icke nu mera uti nämnde fängelse anser fångens förbättring såsom hufvudändamål med straffet.
Peutonville-fängelset är en förberedelse för dem, som skola deporteras.
Af den förbättring, de i fängelset ådagalägga, beror, i hvilken class eller till hvilken ort de vid deportationen komma att skickas.
Det ligger således i fångarnes eget intresse, att under vistandet i detta fängelse uppföra sig väl och göra sig af sina förmän omtyckta.
Samme författare yttrar äfven, att under de samtal, han med fångarne hade så väl der, som i andra häkten, visade fångarne mycken fruktan alt göra sig misshagliga för sina styresmän, hvilket ock tyckes vara mycket Den 26 April e. m. 171 nalurligl, då de af dem helt och hållet bero.
Straffets verksamhet att förbättra brottslingar torde således vara långt ifrån bestämdt ådagalagd.
Jag har emedlertid icke andragit detta såsom något absolut skäl emot antagande af det föreslagna ensamhetsfängelset; tvertom har jag i min reservation biträdt Utsk:s förslag, att detsamma borde i de två lägsta graderna tillämpas, emedan de, som på närmare håll tagit kännedom om verkställigheten af sådana straff, hafva, så vidt jag haft tillfälle erfara, icke funnit någon våda vid dess användande under en inskränktare tidrymd.
Man har här yttrat, att de kostnader, som med det ifrågavarande nya fängelsesystemet skulle uppkomma, icke borde afskräcka från förslagets antagande, och man har åberopat en calcul, som varit i några af hufvudstadens tidningar införd.
Tiden har icke medgifvit mig den undersökning, som skulle erfordrats för att tillförlitligen kunna bedömma ifrågavarande calcul, men några omständigheter falla vid första genomläsningen tillräckligt i ögonen, för att för något hvar visa, att calculen tål åtminstone en ganska betydlig modificalion.
Enligt den uppgjorda beräkningen skulle nemi. straffängelser inrättas på 31 särskilda ställen, och man har antagit, att 1762 personer skulle årligen dömmas till straff i första graden med ett medeltal af två månaders fängelsetid för hvardera.
Då man sålunda beräknat
J år på hvar fånge, så har man till förvarande af de 1762 fångarne fått ett antal af 294 celler såsom behöfligt.
Nu hemställer jag, huruvida det är sannolikt, att pä alla orter en så jemn succession af brottslingar skall äga rum att nya sådane icke komma hvarken tidigare eller sednare, än så att de passa in precist hvarannan månad på de 31 särskilda ställen, der cell-fängelserne uppgifvas skola blifva belägna.
Delta är ett förhållande, som vid första påseende gör den uppgjorda calculen föga sannolik.
Dessutom hemställer jag till Ståndets bepröfvande, huruvida det är anledning antaga, alt det skulle medföra någon synnerlig förbättring, om man insatte personer i cellfängelse endast på två månader, vare sig alldeles afstängda eller med lemnadt tillfälle till umgänge med andra personer, hvilket en annan talare tillstyrkt.
Skall man väl föreställa sig, att delta kunde blifva ett verksamt straff, eller att det komme att leda till fångarnes förbättring?
Jag kan icke hafva så sangviniska förhoppningar om den hastiga verkan af det nya fängelsesystemet.
Just derföre att jag hyser den öfvertygelse, alt cellfängelse, tiIlärnpadt under en så inskränkt tiderymd som några dagar eller en å
Iva månader, är ett nära nog alldeles overksamt straff, har jag tagit mig friheten att i min reservation fästa uppmärksamheten på nödvändigheten af att bibehålla vatten- och brödstraffet för sådana händelser, der man icke behöfver afse förbättring hos brottslingen, men likväl vill ålägga honom en näpst.
Lagberedningen och äfven LagUtsk. hafva emot detta straffs användbarhet åberopat, ali det icke skulle med säkerhet kunna controlleras.
För min 172 Den 26 April c. m. del vågar jag säga, att detta skäl är ett af de sämsta man kan andraga, under det man förordar införandet af gemensamhetsfängelser, der man skall tvinga eu mängd arrestauter till fullkomlig tystnad under gemensamt arbete.
Jag kan icke reda för mig, huru sådant skulle vara en möjlighet att verkställa i ett land, der man icke tror sig om att kunna hindra de fångar man har inom lås och bom, att få annan förtäring, än man lemnar dem.
Att man deremot icke lätteligen kan hålla fångar till tystnad, då de arbeta tillsammans i stora salar, derpå äga vi ett ganska talande bevis.
Annu är nemi. icke det stadgande upphäfdt, som ålägger arrestanlerna inom våra correctionsinrättningar alt iakttaga tystnad.
Hvar och en som gör besök i nämnde inrättningar kap likväl öfvertyga sig om, att stadgandet icke efterlefves.
En talare har här sagt, alt i lagförslaget alla straff, som finnas i vår nu gällande lag, voro bibehållna, med undantag endast af fängelse vid vatten och bröd och spöstraffet.
Skulle jag tro, att den värde talaren menat detta på allvar, så följer deraf, att han flygtigt genomläst det förslag, som han till antagande förordat.
Bland straffen äro uteslutna landsförvisning och för embetsmän suspension.
I min reservation har jag fästat uppmärksamheten derpå, alt landsförvisning, åtminstone för en del brott, icke vore olämplig att bibehålla.
Jag skulle anse det vara för en regering temligen oangenämt, att under politiska strider nödgas med cellfängelse eller till lifvet straffa politiska brott.
Att deremot aflägsna en person, som till sådant brott gjort sig skyldig, är förenligt med samhällets eget intresse, och för användandet af detta straff skulle jag för min del tro alt ingen regering hehöfver tveka att använda det.
Man har såsom ett skäl för den trängande nödvändigheten att i oförändradt skick antaga den föreslagna nya lagen, omförmält det här i landet rådande strafflöshetssystem, såsom man utlrvcker sig.
Jag har äfven här hört detta ord uttalas.
Dess mening kan jag dock icke rätt fatta.
Ett strafflöshetssystem skulle, efter ordets betydelse, bestå deruti, att man lemnade brotten ostraffade; men icke är det ett strafflöshetssystem, om de straff, som finnas, blifva tillämpade men icke äro nog verksamma.
Den är icke strafflös, som blir straffad efter landets lagar, om han äfven skulle anse påföljden lindrig; men användandet af olämpliga ord är särdeles tjenligt, då man deruti inlägger tankar, som icke vilja rent uttalas.
Man har här äfven åberopat, alt en betydlig brottens tillväxt förspordes, och sådant bar man gjort utan afseende på de facta, som jag tagit mig friheten i min reservation anmärka.
Ingen kan naturligtvis betaga en ledamot dess enskilda omdöme, men då den ene bifogar sitt omdöme bevis ur offentliga handlingar, så vore det åtminstone billigt, att, innan en annan förklarar detta omdöme förtjent.af ingen uppmärksamhet, man åtminstone mätte få veta ur hvilka källor de upplysningar liemtats, som grundlagt detta motsatta omdöme.
Om de härleda sig från förhållanden på den sednare liden, som kommit till den Ben 26 April e. m. 173 värde talarens kännedom, sä är lian i sådant fall lyckligare än andra, enär några officiella källor för den liden ännu icke äro allmängjorda.
Emedlertid liar jag äfven sökt göra mig underrättad om förhållandet här i Stockholm, och genom embetsman, anställda vid stadens domstolar, erfarit, att någon märkbar tillväxt i brotten de sednare åren icke skall härstädes försports.
Man har ansett det i lagförslaget använda latitudssyslem vara nödvändigt, emedan brotten icke äro lika.
Att af frihetsstraffens antagande följer nödvändigheten att lenina domaren en viss latitud vid slraffmätningeu, vill jag visserligen icke neka, men jag kan derföre för min del icke linna annat, än att den latitud, som i detta förslag i allmänhet är gifven åt domaren, är alltför vidsträckt, då han för det mesta har alt välja emellan två straffgrader, och ofta mera.
Kammarrådet Theorell, hvars reservation jag i denna del åberopat, har temligen tydligt ådagalagt, att denna latitud, i st. f. alt leda till en noggran slraffmätning, leder till godtycke.
Jag kan således icke obelingadt biträda det förslag, som nu till Ständernas granskning är öfveriemnadt.
De delar, hvaruti jag från detsamma afviken, har jag i min reservation anmärkt och nu vidare utvecklat.
Bidraga till ett afslag å den ifrågavarande nya lagen kan jag lika litet, som obetingadt antaga densamma, och skulle jag nödgas att välja emellan dessa tvä alternativ er, så komme jag säkerligen att snarare rösta för jin emot lagen.
En jemkning deruti skulle jag dock anse vara af behofvet högeligen påkallad, och framför allt skulle jag anse nödvändigt, alt lagen, innan den antogs, hade ett tillräckligt stöd i den allmänna opinionen.
Man har visserligen åberopat, alt det beslut, som af BondeSt är faltadt, skulle i den delen utgöra tillfyllestgörande bevisning.
Huru högt jag än skattar det sunda omdöme, sorn detta Slånds ledamöter i så många och vigliga ämnen ådagalägga, så kan jag dock icke antaga deras beslut såsom ett fullkomligt orakelspråk för oss att derefter lämpa äfven vårt omdöme om de föreslagna straffen.
Men det är äfven nödvändigt, att en opinion bildas hos dem, för hvilka lagen stiftas.
Jag skulle nästan vilja påstå, att till en början tankan på instängning i cell icke hos den stora allmänheten innebär någonting lill den grad afskräckande, att det verksamt kommer alt motarbeta brottens tillväxt.
För min del skulle jag derföre närmast vara af den tankan, alt ett uppskof i denna fråga vore det som för sakens framgång vore det bästa.
Ett sådant beslut är af PresteSt. faltadt.
Deremot hafva många anmärkningar inom detta Stånd blifvit framställda.
Jag vill icke nu upplaga R. o. Adis tid med en granskning i detalj af berörde förslag.
Mycket kan dervid vara att erinra; mycket kan sägas både för och emot.
Att det försök, som i nämnde förslag blifvit salt i fråga, med lagens tillämpning skulle bestämdt medföra de menliga följder, som af några talare blifvit förcspeglade, kan jag icke anse för gifvet.
Om nemi. den latitud, som della förslag innebär, lemnäs ät Regeringen, så beror det 174 Den 26 April e. m. på densamma att pröfva, i hvad mån den anser lämpligt att göra försöken eller icke, och straffen komma till en stor del att tillämpas just på sådana brottslingar, som, derest den nya lagen antoges, skulle blifva underkastade det ensamma fängelset, nemi. andra och tredje resan tjufvar och de som för dråp njuta förskoning till lifvet, men dömmas till fästning på vissa år.
Jag tror icke, att resultatet borde blifva så ofördelaktigt, som en del talare här yttrat, men det skulle leda derhän, att sjelfva straffsystemet blefve i landet kändt och möjligen derigenom en öfvertygelse om dess allvarliga egenskaper spridd, hvilket för närvarande icke är händelsen.
Utan att således hålla mig ordagrant vid det beslut PresteSt. fattat, eller ens vilja föreslå R. o. Ad. detsamma, kan jag icke biträda LagUtsk:s betänk.
Jag måste först be klaga, att det Utsk., som fått det vigtiga uppdrag alt utreda denna fråga, tagit henne på sätt skett, och att, i st. f. ali lemna oss lagförslaget i sin helhet jemte yttrande deröfver, det har öfverlålit oss detta s. k. principbetänkande, hvarpå vi nödgas förspilla mycken tid och möjligen ändå icke komma till något verkligt resultat.
En värd talare har före mig yrkat, att LagUtsk. borde ingått i en ytterligare utsträckning af grunderna för den nya strafflagen och begärt på grund deraf återremiss.
Jag kan alldeles icke instämma i begäran af en återremiss, utan tror, att en sådan vid delta tillfälle vore deu minst ändamålsenliga åtgärd af alla, som nu kunde vidtagas.
Under sakens närvarande förhållanden och ståndpunkt tror jag, att då man ingalunda kan vara belåten med det betänk., som nu är inkommet, så skulle man ännu mindre kunna blifva det med ett ännu vidsträcktare principbetänkande, enär man derigenom alldeles icke komme närmare till något slut i den vigliga frågan.
En lagkunnig ledamot af detta Stånd har så fullständigt och, efter min tanka, så förtjenstfull! ulredt frågans juridiska sida, att jag hvarken skulle våga eller anser behöfligt att dertill göra något tillägg, och då han yttrat sig för bifall till betänk., så skulle jag tro det vara en naturlig följd, att de i lagkunskapen mindre förfarna sätta förtroende till ett sådant yttrande och bifalla ett förslag, hvarför så mångå andra skäl jemväl tala.
En annan värd talare har lemnat prof på sina phi losop hista och philanlropiska åsigter, då han yttrat, att lagstiftningens åliggande i första rummet vore att straffa och i andra rummet alt förbättra.
En annan ledamot har redan upptagit detta yttrande och till fullo vederlagt detsamma, hvarföre jag icke vill slösa flera ord derpå, utan lemnar gerna den värde talaren vidhållandet af sina menniskoälskande åsigter, under hopp att de gjort föga intryck på andra, än möjligen på de få anhängare af det stationära samhällstillståndet, som gifvit sina bifallsyttringar tillkänna.
Det kan vara conseqvent af dem, som sätta sig emot alla samhällsförbättringar, att de äfven nu handla i samma anda.
Sådant kan möjligen vara en förtjenst hos den så Den 26 April e. m. 175 tänkande individen, men det bör icke kunna inverka på andras omdöme vid behandlingen af en så vigtig fråga.
Man har här beklagat sig öfver, att man vid förra riksdagen beviljat så litet anslag för bildningen, under det att man ät fängelserna anslagit millioner.
Huruvida denna klagan nu står tillsammans med dessa förut yttrade grundsatser om samhällets pligt och åliggande att i första rummet straffa och icke förbättra, lemnar jag derhän.
Dessutom är denna uppgift icke riktig, och alldeles icke såsom tillämpning vid tillfället adeqvat, hvilket äfven af andra talare blifvit anmärkt; ty det ena var ett årligt bidrag, del andra för en gårig.