Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid sådant förhållande är det ej underligt, om de, åt hvilka rättvisan skall utdelas, visa en tillbörlig omsorg, för att åtminstone icke yttre omständigheter eller behof måtte föranleda slika olyckor för det allmänna.
Grefve Posse har tillåtit sig alt andraga, det HofRätterne af mig icke rönt samma välvilja, som JustiticeRåderne.
Jag hän - i\o
Den 17 December e. m. visar till mitt yttrande, der jag uttryckligen förklarar mig inse nödvändigheten atfc ÖfverDomare äro väl lonte.
Jag skulle kanske yrkat äfven för HofRätternes Presidenter och Ledamöter, att den föreslagne löneförhöjningen blifvit större, om nemligen jag känt Kongl. Maj:ts förslag derom, hvilket den Nådiga Propositionen dock icke upptager, då deremot JustitiasRåds löneförhöjningen blifvit bestämdt utförd.
Angående de utvägar jag motionerat till minskning af Rättegångar i allmänhet, och således äfven i HofRätternes göromål, har Grefve Posse yttrat, att vi ännu torde ett tiotal af år få vänta på desamma, och Friherre Ehrenborgh, LagUtskottets Ordförande, har äfven sista gången då fråga förevar, yttrat ett tvifvelsmål: vi få se huru det kan gå med Herr Ribbings förslag:—« Ja mine Herrar! vi få ock först derefter se huru det med anslag för ÖfverDomarnes förökande till antalet kan gå.
Huru man än må vilja hafva det, så kan det icke nekas, att det vore lyckligare, om Rättegångarne finge minskas, än om Domarpersonalen måste ökas.
Inom det gamla Götha Rike vill man nu, inberäknad den tillökning, som under sednare åren skett, genom inrättning af Christianstads HofRätt, till öfver \ flerfaldiga ÖfverDomare-personalen och det, sedan dertill Wermland gått från Götha lill Svea HofRätts Jurisdiclion.
Gref - Den 17 December e. na. 241 Grefve Posse, liar, under medgifvande alt göromålen skulle minskas genom det förslag angående expeditionslösen jag framställt, deremot förklarat att ett annat af mig motioneradt angående ändring af fylleriförfattningarne, ej vore af betydenhet i detta afseende, emedan IIofRätterne ej vore särdeles besvärade af mål, som från desse författningar sig härledde.
En ledamot i HofRätt har likväl sagt mig, att endast med desse mål separatim en division skulle vara sysselsatt; och hvad jag härutinnan kan bestämdt yttra är, att en enda åklagare, vid en enda Auctoritet på ett år, det sistförflutna, haft 3oo sådane mål anhängige; låt nu en tredje- eller fjerdedel häraf gå lill IIofRälten, så är det redan från en UnderAuctoritet mycket.
Grefve Posse har derefter gjort en framställning, som öppnar en bana, hvilken Grundlagen förbjuder, i det han, under gifna personela sidohugg, troligen velat afleda uppmärksamheten från hufvudämnet, och innäslat, att jag bland HofRättens göromål ej borde förgäta den mängd fiscaliska aclioner, som emot Iläradshöfdingarne förekomma.
Jag beder således Ridderskapet och Adeln om tillåtelse för det af mig nu påkallade svar: att sedan Kongl. Maj:t i Nåder utnämt mig till Domare, har för mig ännu icke något ansvar eller andra obehagliga erfarenheter af fiscaliske aclioner uppstått- Huruvida Gref6 H. 16
Den 17 December e. m. ve Posse erfarit det ena eller andra, vet jag ej.
Jag hoppas att det är för sista gången jag här behöfver ingå i ett dylikt försvar.
Det går för lång tid åt, alt upptaga allt det som blifvit yttradt och sora försenade anmärkas, såsom i afseende på den dragna stylén, om mina fromma önskningar o. s. v. då dessutom hvar och en räknar sin fromhet efter sitt hjerta.
Angående Taffelpenningarne för Presidenterne har Grefve Posse framfört, att lian icke kunde upptäcka något ord i den Kongl.
Propositionen, som handlar om Taffelpenningar för Presidenten i StatsContoiret, men då först omtalas lönereglering 1’ StatsContoiret, och derefter uttryckeligen att Presidenten i KammarRätten skulle i likhet med andra Presidenter erhålla Taffelpenningar, så hemställer jag om upptäckten varit så svår, som Grefven framställt.
Andra Ledamöter hafva redan til! besvarande upptagit hvad emot min framställning i sjelfva saken blifvit yttradt, i afseende på erforderlige större kunskaper hos en President i en HofRätt, mot uti ett Räkenskaps- eller Förvaltningsverk.
Jag förbigår det således.
Och lärer det emedlertid i afseende på de stadgade kunskapsprofverne för den ene och andre vara såsom jag sagt.
Jag anser mig nu skyldig upptaga hvad af Friherre Ehrenborgh i ett föregående Den 17 December e. m. plenum blifvit yltradt, i motsatts emot min tillkännagifne öfvertygelse om möjligheten för FIofRätterne att, intill dess åtminstone man först fått försöka att minska göromålens antal i de underordnade Rättegångsverken, medhinna att dem nu behandla med nuvarande personal.
Om folkmängden något ökats och flere rättegångar i anledning deraf uppstått, så hafva ock flere utkomne goda författningar, till förekommande af Rättegångar, såsom angående Jordatvister, om åtkomsthandlingars företeende, äfven verkat minskning, och i alla fall har icke folkmängden i samma proportion, som de föreslagne ÖfverDomarnes antal, eller till öfver blifvit ökad.
Att tills vidare, och under afvagtan på minskning i Rättegångarne, Götlia IIofRätt kunde medhinna att sköta Wermland tillika med den öfrige Götha Jurisdiction, och dymedelst möjligen för framtiden undvikas, att öfver hela Riket föröka Öfverdomarepersonalen skulle jag tro vara bevisligt.
Medhinna icke nu HofRättens Ledamöter att, jag förbigår omtalande af alla deras enskildta uppdrag i Förmynderskaps- Godmanskaps- och Boutredningsfrågor m. m., dessutom flera hel- och half-officiella befattningar, såsom Ord förar- Ledamot- och Secreterarskap i ständige Sällskap, Comiteer och Styrelser, utgifvande årligen af vidlyftiga eller årliga böcker och skrifter, sammandrag afLandtmäteriCharlor för hela socknar m. m. utom Den 17 December e. m. enskildta vidlyftiga jordbruk, hvarpå allt exempel kan uppgifvas?
Jag förbigår ytterligare alt omtala huruvida den ena eller andra befattningen, utom lidsödandet, för Embetet icke jämväl är heterogen och hemligen eller uppenbart i många fall gör
Domaren jäfvig för den befattning han utöfvar.
Då i vissa afseenden denna verksamhet ådagalägger ett verkligt patriotiskt nit, är ock onekligt, att det visar, att man har tid och tillfälle dermed; och jag menar alt tiel ock vore patriotiskt, att så träget sköta Embetet, när omständigheterne för en längre eller kortare tid det fordrade, att en eljest nu hotande statsbörda af anslag för flere, i framtiden möjligen mindre sysslosalle Embetsman, kunde undvikas.
Jag tror att hvarje Embete skötes bäst, dådet fullt och uteslutande sysslosätter, med undantag af den verksamhet, som sker för nödig recreation och nöje; jag tror att det vore ett stort fel att förbise detta, just då, när det är fråga om att löna Embetsmännen å tillräckligt, att icke bigöromål för deras utkomst skulle vara nödige.
I fråga om Länsmän har Herr Grefve Posse ansett att man ej kunde begära att en Länsman, som tagit juridisk examen, skulle förstå sig på väggrusning m. m.
Jag skulle då fråga huru man kan begära, att en Landshöfdinge, som tagit denna examen, skall förstå det; hade han i sin befattning börjat vid begynnelsen, så hade han kanske Den ry December e. m. a45 förstål.l det bättre.
Emot de befordringslagar jag föreslagit, har vidare anmärkts, att Länsmäns skyldighet att öfvervara executioner, vore derföre hinderlig; men kan nu en Länsman anses icke hafva begått något som är värdt missagtning eller hinderligt då han låtit verkställa dessa yttersta verkningarne af rättvisans arm, utan derefter vinna befordran till Kronofogde, hvilken Grefven erkänner böra vara så qvalificerad, som jag föreslagit, ser jag icke huru Herr Grefven» framställningar skola kunna bringas i förnuftig öfverensstämmelse.
De äto ock byggde på en falsk grundsatts; ty det är lika litel skam, att verkställa eller låta verkställa hvad Lagen bjuder, somattdömma dertill, eller gifva befallning om utförandet.
Slutligen har Herr Grefven vidlyftigt utbred t sig öfver alt jag trott en löneförhöjning, utan accordernes afskaffande, vara ändamålslös, och klagat öfver de beskyllningar jag gjort Kronobetjeningen; men då Kongl. Maj:t sjelf i dess Nådiga Proposition uttryckligen sagt, att Kronobetjeningen lig ger folket lill tunga; så måste det väl vara mig tillåtit att detta eftersäga.
Herr Grefven har dessutom straxt sjelf erkänt en hos den lägre Kronobetjeningen så kallad bristande integritet.
Med fortsatta förebråelser och personella tillämpningar har vidare blifvit frågadt, huru det skulle ljuda för mig om någon uppträdde och säde, 246 Den 17 December e. rn. att Domare togo för hög lösen eller mutor.
Mig synes att Herr Grefven borde redan hafva funnit denna fråga besvarad af mitt ifrande här mot nämnde författningar om lösen m. m., hvilket rört så väl mitt eget som andras Embeten.
Jag svarar nu ytterligare: att jag skall tycka ganska väl om all sanning i sak, som kan leda till förbättring af det felaktiga; jag bar redan sjelf uppträdt och talat om för hög lösen, som uppkommer genom dragen stil, och jag skall vidare till rättelse uppsöka hvad felaktigt jag tror kunna hjelpas så härutinnan som hvad dermed gemenskap äger.
Jag kommer nu till sådant som Grefve Posse förklarat sig icke förstå, nemligen: först den del af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, som rörer det militaira —• saklöst må då den vara förbigången — och för det andra det mitt yttrande: att under det mycket göres för Uppfoslringen och Lagstiftningen, göres allt för litet för alt till verksamt lif sammanbinda dessa de håda yttersta delar af en god omsorg för det helas bestånd och förädling; ty värr, det öppna erkännandet alt icke ens hafva förstått mili mening vittnar allt för mycket om sorglöshet alt behjerta hvad jag öfverklagat.
De som skola blifva församlingarnes Lärare, undervisas och examineras icke de om samvetspligterne, bekräfta de icke med Embetsed deras iagttagande, och deribland uttryc - Den 17 December e. m. 247 keligen ali icke genom olaga medel söka befordran; och släpper man elem efter denna uppfostan och denna edgång icke allt för handlöst ut, alt kanske, vid den första befordran, som sökes, frestas till olaga öfverenskommelser, som utestänga medsöka lider, utan atl sträcka någon vårdnad derom, att förekomma sådane frestelser; de emotstås kanske till en tid, men slutligen, den som underskrifver förbindelsen att afstå Embctcls lagliga rätt, han får Pastoratet, under del de mera samvetsgranne 1'å gråna utan befordran.
Ständerne insågo sjelfve sista Riksdag nödvändigheten af och begärde hos Styrelsen åtgärder lill afhjelpande af detta förderf i Församlingen, hvilka dock ända hittills uteblifvit.
Likaså i Domareväg.
Man klandrar att jag omtalat arrende af Domsagor. —•
Huru då?
— Frågar icke Ordinarie Domaren vanligen Vicarien hvad han kan gifva i årlig afgäld af den Domsaga han åt Ordinarie
Domaren förvaltar?
Det bestämmes, och händer atl Vicarien kan uppfylla det, hvartill han sig förbinder 0111 han drager stylén, uppskjuter målen, skrifver vidlyftigt och icke förliker, för mycket.
Så är det stählt med det förvända aflöningssättet och del är åtminstone icke dettas förtjenst, om de vidriga missbruken uteblifva.
Jag skulle kunna anföra exempel, som utgjorde mer än tillräckliga sådane aningar, hvilka 248 Den 17 December e. m.
Grefve Posse sagt nu icke ens kunna uppstå; men tiden är för korrt nu och alltid att upplysa hvad man ej vill förstå.
Äfven sista Riksdag begärde jag rättelse i de missbruk, som föranledas af nu varande Expeditionslösen, men utan framgång.
I fråga om Militairen har man endast yttrat, att det icke ens kunde medgifvas att något förledande till sjelfförnöjelse lage i glittret på kläderne hos de nyskrifne Oflicerarne.
Hvem af Eder, mine Herrar! har icke sett huru desse omyndige Ynglingar i den gyldene drägten ofta, så att de nästan sjelfve icke rått derför, visat en höjning i deras yttre, som ingalunda motsvarats af omsorgen för en inre förkofran.
Brahe har förklarat sig vilja vidare upptaga detla blott nu löst vidrörda ämne, och jag vill ej vidare dermed uppehålla.
Herr Cederschjöld, Pehr Guataf: En värd Ledamot har ansett 5ooo R:drs lön vara för mycket för JustitiaeRåden, jemförelsevis med Presidenterna, hvilka, såsom varande af en vida höcrre värdig o O hetj äfven borde erhålla en motsvarande löneförhöjning.
Och då det är jag, som först väckt fråga om berörde förhöjning af JustitaeRådens löner, anser jag för min pligt att till besvarande upptaga den gjorda anmärkningen.
Jag får dervid först erindra, att den auctoritet, som före Hög ste Domstolens tillkomst, förrättade dess Den 17 December e, ro. 24o functioner, var en Division af Rikets Råd, hvars ledamöter då voro af lika rang med dem, som presiderade i Collegierne, eller rattare öfver all rang.
När Högsta Domstolen, efter Rådets upplösning år 1789, inrättades, fingo dess Ledamöter en mycket lägre värdighet än Rikets Råd haft; och detta var ett af de olämpliga förhållanden, som Rikets Ständer vid 1809 års Riksdag försummade att rälta.
Derefter får jag förklara, att jag för min del gör stor skillnad emellan Embetsmäns värde och värdighet.
De äga värde _, oell böra belönas i det förhållande, hvari de stå till de nödvändiga vilkoren för Statens trefnad och bestånd.
Och hvilka Embetsman kunna väl då vara vigtigare och af ett högre värde , än Lagarnes högste skipare?
Embetsmännens värdighet beror deremot blott på den godtyckligt upprättade Rangordningen.
I det Constitutionella Samhället anser jag derföre t. ex. en StatsSecreterare vara af ett vida högre värdej än en Hofmarskalk , oaktadt de i RangOrdningen blifvit uppförde till lika värdighet.
Erkännande rättigheten att pröfva öfver allt, hvarest rättigheten alt bifalla eller afstå finnes, och medgifvande att vördnaden ej är ensam ett skäl till bifall af nya anslag, tror jag i afseende på behofvet af det för H. K. II.
Prinsessan Sophia Albertinas Hofhållning föreslagna, mig böra fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet derpå, alt den - 25o Den 17 December e. m. 11a Furstinnas Hofhållning, utgörande före 1809 på ordinarie stut Omkring 27,000 R:dr, nu utgår med föga öfver 40,000 R:dr, under det att myntet förlorat mer än 60 procent i sitt värde.
Jag ber om tillgift för det jag å nyo uppträder, men jag har hört anmärkningar göras mot mitt yttrande, hvilka jag icke anser mig höra lemna obesvarade.
Jag skall dock vara ganska kort, hälst jag anser mig kunna och böra undgå att vidröra hvad som blifvit sagdt örn ”den lägre Embetsmannens ställning
Lill den högre,” ty bland Ridderskapet och Adelil finnes väl icke någon, sorn icke inser det olämpliga i denna anmärkning.
Det är icke såsom Embetsman, utan såsom jemnlike Representanter, vi här framställa våra åsigler, hvilka åter blifva gällande, icke genom maktspråk, ty sådant är främmande inom dessa murar, utan i den nion de befinnas sanna och rigtiga.
Motionairen har mycket misstagit sig då han förebrått mig att i mitt anförande finnes ”den illa dolda meningen: 77g och betala.”
Någon sådan slutföljd kan icke dragas af hvad jag yttrat.
Jag har endast sökt ådagalägga behofvet af tillökning i anslaget för Hennes Kongl. Höghet Prinsessan Sophia Albertina, öfverlemnande åt hvar och en att bedöma mina uppgifters riktighet och att derefter stadga siLt beslut.
Pröfningsrälleu
Den 17 December e. m. liar således icke blifvit af mig för nära trädd, och det är orätt, att genom sådant förebärande vilja dölja bristen på skäl lill vederläggning af hvad jag yttrat.
I frågan om anslag till lön för flere
Slottsknecktar har jag aldrig fästat synnerlig vigt vid den omständigheten att de voro behöflige till Brandredskapens vårdande, och Friherre Klingspors anförande innehåller icke heller, så vidt jag kan påminna mig, att de ifrågavarande Slottsknecktarne voro obehöflige, utan har han upplyst, alt de erfordrades icke endast till Brandredskapens vårdande, utan ock till flere andre af honom uppgifne göromål.
Jag begriper således icke huru man kan af detta förhållande hämta anledning till det yttrande: ”Att det icke är Kongl. Maj:ts egen Nådiga mening allt hvad som står i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition.” Kongl.
Maj:ts mening i detta fall är ostridigt att
Slottsknecktspersonalen skall ökas till erforderligt antal, och för Kongl. Maj:t äfvensom för Rikets Ständer är det temmeligen likgilltigt huru Ståthållaren på Stockholms Slott fördelar göromålen emellan Slottsknecktarne.
Det tvetydiga i uttrycket: ”med 48 tunnor spannemål derunder kan jag icke finna, utan är för mig ganska fattligt, att detta spannemålsbelopp är inbegripet i lönen — men jäg afslår från allt försök alt bibringa Motionairen min öfvertygelse i det - 302 Den 17 December e. m. ta hänseende, ty jag är viss att eli sådant försök skulle aflöpa frugtlöst.
Jag har aldrig sagt att 5ooo R:dr vore för hög lön för JustitiasRåderne, utan har jag tvärtom yttrat, att ett sådant lönebelopp icke vore för högt i jemförelse med den värdighet sorn åtföljer JuslitiaeRåds-litlen; men jag har trott, att då man icke kunde öka alla löner till det högsta möjliga, så borde man noga tillse, då man ökade en del deraf, att man likfullt bibehöll nödig proportion lönerne emellan.
Långt ifrån att hafva blifvit öfvertygad 0111 motsatsen, genom hvad Molionairen sednast anfört, har jag i stället funnit styrka för min förut fattade tanka i detta fall, derigenom, alt Motionairen , fästat uppmärksamheten derå att högre Embetsman varit nödsakade att för sin utkomst skull träda från deras Embeten till lägre.
Det mästa af hvari Herr Ribbing anfört, i afseende på tillökningen i HofRätternes personal, innefattar icke svar på hvad jag i detta ämne yttrat, och jag kan således undgå alt upptaga rict till besvarande vidare än att jag härmed förklarar, det jag icke trodde att mitt yttrande skulle framkalla Herr Ribbings bekännelse, att han såsom Domare ännu icke blifvit fälld till ansvar i någon fiscalisk aktion; äfvensom jag vill gifva tillkänna, att jag aldrig om - Den 17 December e, m. q53 nämnt Herr Ribbings fromma önskningarj ty elem känner jag icke; utan har jag endast sagt att frågan om expeditionslösens upphörande torde länge få räknas bland fromma önskningar.
Herr Ribbing har sjelf uppläst den del af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, som handlar om anslag till taffelpenningar för Presidenten i Kongl.
KnmmarRätten, men han fortfar likfullt i sitt påstående att denna mening af Propositionen innefattar begäran om dylikt anslag för Presidenten i Kongl.
StatsContoret.
Något annat svar härå kan vid sådant förhållande å min sida icke lemnäs, än att jag till Höglofl.
Ridderskapet och Adeln öfverlemnar bedömandet hvilkendera af oss rättast läst och bedömt den Kongl. Propositionen.
Det har fästat Herr Ribbings uppmärksamhet att jag förmodat att de personer, som taga juridisk examen icke skulle förstå sig på väggrusning med flere af Länsmännens göromål och han har i anledning deraf dels frågat, ”huru man kunde begära sådan kunskap af en Landshöfding, som tagit denna examen,” dels yttrat den förmodan, ”att om han i sin befattning börjat vid begynnelsen, så hade han kanske förstått det bättre.”
Häraf drager jag åter den slutsats att Herr Ribbing skulle Önska det Länsmännen blcfye befordrade till Lands - 254 Den 17 December e. m. höfdingar och om man antager att desse sednares egentliga befattning består i väggrusningens bedömmande m. m. dylikt, så bar Herr Ribbing rätt; men jag, som, på grund af den erfarenhet jag i detta fall äger, föreställer mig att tillsynen öfver väggrusningen är i jemförelse till Landshöfdingens öfrige göromål af ringa betydenhet, och som derjemte tror, att denna tillsyn kan äga rum, utan att
Landshöfdingen sjelf känner sättet hvarpå grusningen bäst verkställes, kan icke undgå att i delta fall bestrida Herr Ribbings åsigter.
Till svar å min anmärkning mot de beskyllningar Herr Ribbing gjort Kronobetjeningen i allmänhet, har Herr Ribbing åberopat ordalydelsen i Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition, men det skydd som der bakom sökes är icke tillräckligt, tyder står väl att Kronobetjeningen stundom faller allmänheten till tunga, men Herr
Ribbing har beskyllt denna tjenstemannaklass för att olofligen beskatta Folket och att taga mutor, och något hvar torde således finna den märkbara skillnaden emellan de uttryck, sorn igenfinnas i den Nådiga Propositionen, och dem som blifvit begagnade af Herr Ribbing.
Hvad Herr Ribbing slutligen anfört till bestridande af mitt yttrande att om mycket göres för uppfostringen, så skall Den 17 December e. m. och derigenom de svårigheter undanrödjas, sorn Herr Ribbing framställt för den unge medborgaren, hvilken bana han än må beträda, ger mig anledning förmoda, att Herr Ribbing icke fattat hvad jag sagt, och mitt svar i denna del måste derföre inskränka sig till anhållan att Herr Ribbing mätte genomläsa mitt yttrande, hvarefter äfven han torde finna denna ordatvist öfverflödig.
Herr Lagerhjelm.
Den siste värde Talaren har velat finna en skilnad emellan det uttryck Herr Ribbing nyttjat om Länsmän och det som i Kongl.
Maj:ts Proposition förekommer.
Herr Ribbing har sagt, att Länsmän ej sällan olofligen beskatta Allmänheten.
I den Kongl.
Propositionen heter det, att Länsmännens löneförhöjning ansetts nödig, till förekommande af det skadliga missbruket, att de för sin bergning mäste vara till tunga för Folket.
Om nu detta är ett missbruk, måtte det vara ett olofligt beskattande, såsom Herr Ribbing uttryckt sig.
Efter den långa öfverläggning, hvartill Herr Ribbings anmärkningar gifvit anledning, borde jag kanske ej med mitt yttrande upptaga Ridderskapets och Adelns lid; men då ändamålet med en anmärkning mätte vara att derå erhålla svar; Den 17 December e. m. tror jag mig böra i korthet besvara hvad Herr Ribbing anmärkt rörande anslaget för H. K. H. Prinsessan.
Herr Ribbing har sagt, att behofvet af det ökade anslaget borde styrkas.
Jag hemställer, huru det möjligen skall kunna annorlunda ådagaläggas, än som i Kongl. Maj:ts Proposition skett.
Eller skola väl Hennes Kongl. Höghets utgiftsräkningar företes?
Sådant fordrar säkerligen ej någon; och derförutan kan jag, med största beredvillighet att häri gå yttrade önskningar till mötes, ej inse, huru behofvet af detta anslag skall kunna vidare styrkas.
En värd Talare, Herr von Hartmansdorff, bar under discussionen af detta ärende omnämnt mig på ett altför smickrande sätt.
Jag kan icke ens upprepa hvad han sagt; och i anledning deraf får jag förklara, att jag hämtar efterdöme för mitt förhållningssätt härstädes af det rum der jag står, och af de minnen det förvarar.
Den ton jag här nyttjat och föresatt mig att alltid behålla, den utgår från milt hjerta, som, utan öfvertygelse om någon ofelbarhet för mina egna meningar, alltid hyst och alltid skall hysa aktning för andras.
Det är derföre jag, utan tillämpning på den härstädes nu förefallna discussion, tror oss alla böra instämma i den af Herr von Hartmansdorff' yttrade önskan, att våra öfverläggningar, med Den 17 December e. m. a57 med uteslutande af alla personligheter, måtte hära stämpel af hofsamhet i uttryck samt allvar och styrka i sak.
Då skola vi ej stå med väpnade meningar mot hvarandra, utan blott med meningar, skiljde till syftning, men alltid ägande det gemensamma målet, att befrämja Konungens ära och Fäderneslandets väl.
Då skall genom nötningen mellan sinnen och meningar, som utgör det representativa samhällsskickets lif och verksamhet, frambringas denna förnuftets klara gnista, som välgörande både upplyser och värmer, ej detina eld , som tänder sinnena och sönderdelar enskilda förhållanden.
Och då skole vi, efter på sådant sätt uppfylde plikter, deraf bibehålla en fortfarande tillfredsställelse.
Många delar af Herr Ribbings Memorial hafva i afton blifvit discuterade.
Det innefattar likväl ett, hvarom ej är ordat, nemligen Tjenste-Accorderne.
Jag har ej begärt ordet för att häruti vederlägga Herr Ribbing.
Tvärtom önskade jag, om det stod i min förmåga, att ytterligare fästa Representationens uppmärksamhet på detta ämne.
Den satsen, att löneförhöjningen, ehuru medförande en för Staten ständigt fortfarande börda, likväl endast skall blifva nyttig för de förste löntagarne, om ej kraftiga åtgärder vidtagas G II.
1 7' a58 Den 17 December e. m. att hindra nya accords-förhöjningar, sora annars sannolikt inträffa; emedan så länge det är de facto tillåtit att föryttra tjenster, något lika med productiva egendomar, så måste äfven priserne stiga, i förhållande med productionen; derom är jag så öfvertygad, att, ehuru jag haft tillfälle inse, att Armeen, genom de redan existerande