Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men vid landtbrukets tilltagande utveckling är spanmål icke hufvudsaken, de öfriga varor som landtmannen producerar, såsom mjölk, smör, ägg, fjäderfä, kött, fläsk m. m., dessa afsätter han äfven till största delen under vintern till städerna, derföre att han skyndar att sälja dem, för att icke nödgas föda dem hela året; äfven dessa alster kan han aldeles icke föra på sjön, och om han kunde föra dem, så är det endast 5 månader om året, under det kommunikationen under 7 månader är stängd; huru förlamande skall ej detta inverka på landtmannen, som sedan han under T72 af året icke haft tillfälle till en jemn kommunikation, får detta tillfälle under de 5 månader, då han icke behöfver det?
Och hvad betyder dessutom en vattenkommunikation?
Om också de personer som bo närmast vattnet, deraf hafva någon vinst, så hafva deremot de, som icke bo vid vatten, alldeles icke en sådan vinst, de hafva flera mil till staden eller hamnen, der de kunna aflasta.
I Hr Ericssons betänkande, i fråga om vestra banans dragning genom Westergötland, talades om Stockholms handels-gebit.
Detta Stockholms handels-gebit ligger till största delen norr om Mälaren.
Jag har en gång gjort beräkning deröfver och jag tror, att om jag till detta handels-gebit räknar Stockholms län, Opsala och Westerås län, en liten del af Dalarne och möjligen en ringa del af Wermland, så kommer jag till en folkmängd af omkring 550,000 invånare, hvaremot, om jag beräknar Stockholms handels-gebit söder om Mälaren, jag endast kommer till en folkmängd af 165,000 invånare; jorden i det förra har ett upskattnings-värde af 2,800,000 R:dr, det sednare af endast 800,000 R:dr.
Nu erkänner jag, att genom förslaget att draga den norra banan till Upsala, så bör Stockholms län med 90,000 invånare, norr om Mälaren frånräknas, men jag får i alla fall qvar för de norra delarne en befolkning af 460,000 invånare, som hafva behof af vestra eller Mälarevägen.
Eör öfrigt har Stockholms stad med afseende på dess fördelar, hos K.
M. förordat den norra vägen, just derföre att den insåg att på denna väg de förnämsta lifsförnödenheterna tillfördes 406
Den 6 December f. m. densamma.
Hr Ericsson gjorde i går en annan beräkning, hvilken jag ber att få kontrollera; ban sade, att vägen söder om Mälaren gjorde en besparing af 12 mil och således af 7 å 8 mill.
R:dr i anläggnings-kostnad; dervid gick ban så till väga att han sade: »om jag antar 3 punkter dit jag vill komma, nemi.
Upsala, Hjulö och Cathrineholm, så kommer jag att vinna 12 mil om jag går den södra vägen.
IIr Ericsson anför som ett axiom att man skall lägga en väg från Stockholm till Cathrineholm, men har icke Hr Ericsson också antagit som ett axiom, att man skall anlägga en väg genom Westmanland?
Om jag nu intar i beräkningen vägen från Upsala gonom Westmanland till dess den når den södra vägen (och vägen genom Westmanland bör väl med lika stort skäl kunna antagas böra anläggas som vägen till Cathrineholm, såvida R.
St:r ej vilja beröfva Westmanland alla jernvägar), så skulle jag tro ett Hr Ericssons beräkning helt och hållet faller igenom och att besparingen blifver alldeles ingen.
Men om jag i allmänhet upgör min beräkning så, att jag antager såsom axiom att den ena provinsen skall hafva jernväg, men den andra icke, så erkänner jag, att Hr Ericssons beräkning är fullkomligt riktig i detta afseende.
Hr Ericsson genomgick slutligen i detalj, sedan han yttrat sig i allmänhet, de särskilda provinserna; han förklarade, att Nerike icke behöfde den norra vägen, för att komma till Stockholm.
Jag skulle önska, att Nerikes invånare fingo i detta afseende uttala sig; tilläfventyrs skulle de vara af en motsatt mening med Ilr Ericsson.
Han yttrade vidare, att Westmanland bör blifva tillfredsställdt genom den jernväg han föreslagit.
Jag vågar tro att jag uttalar flertalet af denna landsorts innevånares mening, då jag förklarar mig vara af motsatt tanke, ett förhållande, hvarom förhandlingarne i de andra Stånden torde bära vittnesbörd.
Vi antaga nu, att jernvägen ginge, som Hr Ericsson föreslagit, från Upsala till Sala och vidare genom norra delen af Westmanland till bergsbygden.
Då från den af Bergsbruk upfyllda södra delen af Dalarne, der Westmanland afsätter en stor del af sin spanmål, någon jernväg, enl.
Hr Ericssons förslag, icke skulle anläggas, utan längre åt öster, långt ifrån dessa bruk, så skulle de nödgas genom formän föra sina varor från Dalarne till Sala; men då formännen kommo till Sala, hvilken icke är och sannolikt-icke blir en så betydande ort, att de derifrån kunde hämta återföra, så skulle de begifva sig till Westerås, som just genom sin belägenhet vid hafvet, är en större stad, der de så väl med mera lätthet skulle finna återföra som få sina förnödenheter upfyllda; ty erfarenheten har visat i alla länder der jernvägar äro anlagda, att de städer, hvilka förut icke äro af betydenhet, till följd af sitt läge, eller industriel utveckling, blifva aldrig något annat än poststationer.
Jag vill i detta afseende som ex. taga Södertelje stad.
Månne det kan finnas en ort, sorn är så väl lottad med afseende på komrnunikationsanstalter som Södertelje?
Nåväl! har den under den tid den åtnjutit dessa kommunikations-anstalter, blifvit annat än hvad den var, en eländig håla.
Den 6 December f. m. 407 Efter att hafva yttrat sig om Westmanland, komitier Hr Ericsson slutligen till Upland, der gör han likväl det erkännandet, att Upland blir mindre gynnadt, än öfriga provinser; men, säger han, Upland är i alla fall så gynnadt i fråga om kommunikationsanstalter, d. V. s. sådana kommunikations-anstalter, hvars beskaffenhet och värde för landtmannen, hvaraf befolkningen i Södra Upland förnämligast utgöres, jag redan nämnt, alt det icke beböfver någon jernväg.
Jag hemställer till Hrr:ne, om dessa båda provinser, Upland och Westmanland, kärnan af det gamla Svea land, belägna i hufvudstadens närmaste granskap, förtjena att med så lätt hand behandlas.
Med Uplands län äger det särdeles egna förhållande rum, att det på längden innehåller 16 å 17 mil, men på den smalaste punkten endast är 4 mil bredt; just der skall det emellertid, enl.
Hr Ericssons förslag, genomskäras af jernvägen och nu inträffar det att denna del af Upland, med undantag af en mil från Flottsund till Qvarnbo, eller mil på hvardera sidan om Upsala, hvilka äro bördiga trakter, är den åldra sämsta trakt af provinsen.
Som jag flera år varit jordägare derstädes, känner jag till såväl denna trakt, som den angränsande delen af Westmanland; den uptages af stora vidsträckta allmänningar, utan jordbruk, utan menniskor och utan industri.
Jag frågar, skall Upland, denna rika bygd, helt och hållet åsidosättas och jernvägen dragas tvärt öfver länet på punkter, der den aldra minst behöfves?
ty om vatten-kommunikationen är så förträfflig, så bör den kunna begagnas -J mil på hvardera sidan om Upsala, sorn dessutom är en temligen stor stad för afsättånde af landtmatina-alster.
Men härtill kommer att dessa provinser, Upland och Westmanland äro hårdast af alla Sveriges landskap beskattade.
Jag har gjort en beräkning mellan folkmängden och de direkta statsbidragen i ailä län inom riket, och den tabell, sorn jag har i handen, visar, att Uplands och Westmanlands län bära den absolut högsta beskattningen, med undantag af Malmöhus, Skaraborgs, Götheborgs och Stockholms län; de äro till den oerhörda grad beskattade, attnär i öfriga län af Riket beskattningen upgår till 3, 4 ä 5
R:dr på personen, med ett undantag i Stockholms län, der den upgår till 6 R:dr, så upgår den i Westmanlands och Uplands län till 9 R;dr på hvarje person.
Dessa provinser äro således beskattade i ojemförligt högre grad än någon annan.
Skola nu dessa provinser, belägna i hufvudstadens närhet, alldeles åsidosättas under yttrande: de hafva kommunikations-anstalter, de behöfva icke något mera.
Slutligen må det tillåtas mig att göra en jemförelse mellan Upsala och Nyköpings län, i fråga öm beskattningen och den andel de skola erhålla af jernvägen.
Det visar sig då, att Upsala län, som med en befolkning af 90,000 invånare i direkta statsbidrag bidrager med 763,000 ll:dr, således med nära eller 6 proc. af de direkta statsbidragen, utgörande omkr. 13 mill. för hela riket, då deremot Södermanland, med 112,000 invånare, endast bidrager med 550,000 och således med något öfver 4 proc.
Nu blir förhållandet mellan dessa provinser, om jag tager i betraktande den andel bägge få i jernvägarna, att Upland, som drager 6 proc. af Den 6
December f. m. de direkta stats bidragen, skulle få 2 proc. af de jernvägar, som i riket anläggas, det skulle af 140 mil knappt få 4, då deremot Södermanland, som drager 4 proc. af statsbidragen, skulle få omkring 16 mils jernväg, och således skulle denna provins få nära 12 proc. af jernvägarne.
St:r vid sednaste Riksdag yttrade, att de särskilda provinserna borde i samma mån draga fördelen af jernvägarne, så hemställer jag till lirrme, om det är i någon mån rättvist, att gifva en provins 16 mils jernväg, under det en annan endast får 4; är det rättvist att låta den ena genomkorsas i alla rigtningar af jernvägar, under det den andra endast skäres midt igenom och just på den olämpligaste och minst behöfliga delen.
Det är också icke underligt att, som vi känna, idéen om den södra jernvägen egentligen utgått från Södermanland; men jag vill deröfver icke hålla några vidare kommentarier.
Också då först frågan upstod om jernvägars anläggande i vårt land, an visade det sunda förståndet, då hvarken vilseledt af theoretiska spekulationer eller af intriger, och som vid sådana förhållanden vanligen träffar det rätta, den vestra vägen norr om Mälaren, såsom den, hvilken ansågs vara fördelaktigast.
Detta var meningen vid 1847 års Riksdag, vid 1850 och 1851 års
Riksdag var meningen alldeles densamma och Ständerna uttalade den i den skrifvelse de afgåfvo till Konungen, om garanti för Köping-Hultbanan, med tiilkännagifvande att »denna väg gick genom de bördigaste och sädesrikaste delar af Riket, nära eller i grannskapet af Bergslagen.»
Riksdag återigen tillkännagaf K. M. i dess Nåd.
Propos., att »vägen mellan Stockholm och Götheborg, med afdrag af vägen mellan Köping och Hult, vore den förnämsta och till utförande angelägnast.
I öfverensstämmelse med desse statsmakternas vid flere föregide Riksdagar uttalade åsigter, hafva åtgärder redan i dessa provinser blifvit vidtagna.
Man har tryggat sig vid statsmakternas gifna löfte, Köping-Hult-banan är anlagd under förutsättning att den skulle fortsättas, städerna hafva med stora upoffringar anskaffat plats för bangårdar, utan all ersättning, och efter Borgmästarens i Köping upgift, skulle invånarne derstädes med upoffring af ända till 50,000 Ridr, förvärfvat sig dessa platser, allt i förhoppning på de löften, som gifvits om vägens fortsättande.
Skulle det då vara Statsmakterna värdigt att återtaga dessa löften och försäkringar, hvarigenom de utgifter, som blifvit gjorda, skulle vara förspillda.
Jag tror det icke, jag hoppas det icke; och jag är öfvertygad om, att StatsUtsk. i detta afseende skall behjerta de provinsers talan, som blifvit förespeglade fördelen af en jernbana.
Jag kan icke begripa i hvad mån dessa provinser kunna hafva så förbrutit sig, att representationen skulle finna sig föranlåten att återtaga löftet^om de förmåner som en gång förespeglats dem.
Jag hade icke tänkt att yttra något vid remissen af den K.
Proposin om jernvägarne, men i följd af ett updrag af Öfverste Ericsson anhåller jag att få för Ståndet tillkännagifva, att hans frånvaro i dag är föranledd af en förkyl - Den G December f. m. ning, som han ådrog sig, när han i går gick från Börsen efter det föredrag han der hållit.
Vi sakne således i dag tillvaron af hans säkert i hög grad uplysande yttranden till följd af de invändningar som här komma att göras mot det förslag, som K. M. framlagt för R.
St:r och hvilket af honom blifvit upgjordt.
Vi få säkert nu från flere håll höra förfäktare af den norra sidan och troligen älven försvarare af den södra, således komma de olika intressena att här framlägga sina skäl.
Jag är icke i detta fall född till någon öfvertygelse.
Den kommer att grunda sig på de skäl, som komma att framläggas på båda hållen, i förening med de utlåtrn som af verkställande myndigheten redan blifvit för R.
St:r framlagda, och jag tror att pluraliteten af representanter äfven så komma att behandla frågan, och det är alldeles för tidigt att ingå i någon discussion öfver de skäl som här framläggas; men paradoxer borde ej framkastas, så har likväl skett när man, för att kullkasta det af Ofverste Ericsson upgjorda förslag, säger att en jernväg, lagd långt från Mälaren, skulle vara af största nytta för bergslagen, som ligger på flera mils afstånd från Mälarens stränder, ty då skulle conseqvensen af denna sats fordra, att om man skulle lägga en jernväg på 4 å 5 mils afstånd från Mälarens stränder, för att gagna denna rika bygd, som man anser vara hufvudsaken, d. v. s. att jernvägen skulle gå som Öfverste Ericsson föreslagit, ehuru man vill bevisa motsatsen.
Då Öfversten här saknas, anser jag opartiskheten fordra, att man bemöter de an märkningar, som hufvudsakligen blifvit framställda mot bans personliga åsigter, och dit hör att han skulle tvertemot hvad han förut sagt, yttrat, att Westmanlands intresse kan förbises och att transitohandeln var en hufvudsak, jemförd med trafiken på kortare distanser.
Jag anhåller derföre att få upläsa en del af hans yttrande, då det säkert fins många af 11. o. Ad. som icke hört hvad han i går på börsen yttrade, och dessa stycken äro korta.
Den förre talaren utvecklade, huru, efter hans åsigt, provinsen Westmanlands intresse blifvit förbisedt, jag anhåller derföre att få upläsa det stycke som rörer provinsen Westmanland; R. o. Ad. torde derigenom blifva i tillfälle att finna skillnaden mellan de skäl, som tala för Öfverste Ericssons och för Gr.
Sparres åsigter. »Westmanland.
Afven detta landskap bör, i afseende å sina kommunikationsanstalter, finna sig bäst lottadt, om det, jemte de från Mälarestranden utgående förbindelser med hufvudstaden och denna strand tillgränsande provinser, få en jernbana anlagd i ungefär midten af länet, på sätt den å kartan från Sala vester-ut dragna linien anvisar.
Det måste för Westmanland vara af vida större nytta att bida några år och få en bana, som upfyller rörelsens fordringar och för all framtid gagnar dess inre delar, der tyngden af transporterna kännes hårdast, än att tidigare erhålla en jernväg utmed Mälarens strand, som vore för rörelsen djupare inuti landet af mindre gagn och dessutom afskure möjligheten att för framtiden erhålla en bättre.
Hvad skulle väl bruksägaren samt bergs- och jordbrukaren, boende på något afstånd från Mälaren, säga om en bana, förlagd utmed stranden af denna sjö?
Skulle 4X0 Den 6
December f. m.' han kunna räkna sig till godo de millioner, som Staten nedlagt pä en sådan kommunikationsled?
Lika som förut skulle han ju nödgas forsla sina tunga varor till och från alldeles samma platser.
Exempelvis må anföras, alt man i dessa dagar för ett lass gods om 48 lisp:d vigt från Westerås till Fahlun i transportkostnad betalat ända till 25 R:dr r:gs.
Om nu detta är öfverdrifvet och tillfälligt, kan man dock deraf sluta, att t. ex. 1 t:a salt kostar mera i frakt på denna distans, än i inköp.
Under sådana förhållanden synes väl jernbanan företrädesvis böra läggas så, att dessa dyrbara transportkostnader förminskas.
Principen att aflägsna jernvägarne från segelbara vatten framstår, som mig synes, här bjertare än annorstädes.
I ett land med små tillgångar, der folk och produkter äro utspridda på en stor yta, bör man väl undvika att åt samma håll hafva två kommunikationslinier bredvid hvarandra, eller en jernväg, der naturen redan anvisat en vattenväg, hvilken, i mån som distansen tilltager, lemnar en i proportion månfaldigt billigare frakt, med hvilken all täflan på jernväg är omöjlig.
Under den mildare årstiden, då is icke hindrar, skulle också trängerne på en jernväg utmed Mälarens strand sannolikt få gå utan varor; och äfven flertalet af passagerare skulle välja de beqvämare ångbåtarne.
Man har sagt att varuomsättningen är lifligare, de resandes antal ansenligare och handeln i ett större tilltagande utmed norra Mälarestranden, än inuti Södermanland, och detta är ganska naturligt, i anseende till det vidsträckta land, som ligger norr om Mälaren, med sina onda afsättningsplatser vid nämnda sjö; men om lokalförhållandena pålagt de närmast i norr belägne provinsernas invånare de tunga, dyra och mödosamma transporter, som underhålla affärslifvet vid denna insjös stränder, bör man väl vid jernvägens utstakning, så vidt densamma kan utöfva inflytande på dessa transporter, söka lätta och förkorta dem.
Att förminska distanserne och öppna nya källor till produktion och förkofran är ju också syftet med dessa, den nyare tidens så gagnande inrättningar.
» Jag ber äfven att få upläsa en kalkyl, som är ett motstycke till den Gr.
Sparre upgjort öfver fastigheterna och folkmängden i de olika distrikt, som jernbanan skall genomlöpa.
»Folkmängden har utmed den sydligare banan blifvit beräknad till 44,400 personer och 13,570,500 R:dr r:mt taxeringsvärde å egendom, och utmed den norra till 33,400 innevånare och 8,811,000 R:dr r:mt taxeringsvärde.
Jag kommer till ett helt annat resultat, och det på följande sätt: å närlagda karta har jag med kors utmärkt den linie, från hvilken det är ungefär lika långt till hvardera banan.
Endast don söder om denna linie bosatta befolkning kan anses tillhöra Mälarebanans distrikt, hvaremot länets öfriga innebyggare till en del med samma och till en del med vida större fördel söka den nordligaro än den södra linien.
Efter den på kartan utmärkta gränsskillnad komma folkmängd och taxeringsvärde att i stället för ofvan upgifne förhållande blifva ungefär följande: utmed Mälarebanan 48,900 personer och 14,550,000 Den 6 Decembei f. m. 411 R:dr r:mt taxeringsvärde, och utmed norra banan 44,200 innevånare och 10,650,000 R:dr r:mt taxeringsvärde.» Gr.
Sparres andra kardinalskäl mot Ofverste Ericssons förslag var, att Öfversten vid dess upgörande synnerligast fäst sig vid transitohandel och förbisett den vida vigtigare på mellanstationerna, och anser att Öfversten i detta fall gjort sig skyldig till en inconseqvens, till bevis hvarpå Gr.
Sparre upläste ett af Öfverste Ericsson förut afgifvet yttrande.
För att ådagalägga Gr.
Sparres origtiga upfattning af Hr Ericssons förslag, anhåller jag äfven att få upläsa en del af hans betänkande, så lydande: »Den onekligen riktiga åsigt höres numera vara allmänt antagen, att transitofarten bör anses underordnad håde rörelsen emellan landets inre deiar och den trafik, som kommer att upstå mot slutet af de banor, hvilka sammanbinda vigtigare import- och export-orter.
Det allmännas fördel bjuder således att icke endast arbeta från ena till andra ändan af sådane linier, utan i det stället samtidigt företaga dem från båda.
Landet eller rörelsen får på sådant sätt från tvenne sidor nytta af hvarje mil, som fullbordas, långt innan hela banan på midten hinner sammanbindas.
Så blifva t.
ex. 9 mil af vestra stambanan sannolikt färdiga från Götheborg inom nästa års slut, hvadan rörelsen å denna del således kan vara ordnad 4 ä 5 år innan banan i sin helhet kan trafikeras, och det måste medgifvas, att mil jernbana från Stockholm inåt landet göra mera nytta än lika längd af banan t. ex. norr om Götha kanal eller i det inre af Småland.
Det är dessutom af vigt för sjelfva byggnaden att på detta sätt gå till väga, då rails, sleepers och åtskilliga andra materialier, i mån af banans fullbordan, lättare från tvenne sidor än från en transporteras till arbetet inåt landet.
Det blir således en verklig vinst att på samma gång börja arbetet från Götheborg och Malmö åt landets inre delar: i Stockholm åt så väl Upsala som Södermanland, från Jönköping både mot Fahlköping och inåt Småland emot Malmö, samt från Götha kanal i Westergöthland norr- och söder-ut.»
Det är dessa ord, som jag anhållit få fästa R. o. Ad:s upmärksamhet på, såsom tydligen vederläggande den af Gr.
Sparre framkastade satsen, att Öfverste Ericsson i sitt nu afgifna förslag skulle hafva underkänt värdet af rörelsen på mellanstationerna och för mycket fästat sig vid transitorörelsen.
Jag skall icke vidare uppehålla R. o. Ad. med att afgifva yttrande öfver den K.
Propos. eller öfver de af Gr.
Sparre framställda förslag.
Det är dessutom, som jag redan nämnt, icke rätta tillfället att här yttra sin tanka, synnerligast då man är ledamot af StatsUtsk., och då dit komma så många skiljda opinioner, ja t. o. m. orätt.
Jag anhåller således att mina yttranden i dag måtte få anses såsom en kommission från Öfverste Ericsson, hvilken, emedan han är frånvarande, icke sjelf kunnat svara på de begge hufvudskål, som blifvit framställda mot honom personligen.
Då jag anmälde mig, väntade jag icke att discussionon skulle taga en sådan vändning som den nu 413 Den 6 December /. m. gjort, synnerligast då man till en stor del med sjelfva förslaget, sådant det nu finnes i tryck, sökt vederlägga den kritik Gr.
Sparre öfver detsamma gjort.
Jag finner Hr
Bildt väl hafva haft skäl att åberopa den frånvarande Hr Ericssons yttrande, och jag säger icke detta för att klandra Hr Bildt, derföre att han upfyllt sitt updrag, men discussionen har derigenom fått en vändning, hvarvid för de efterföljande möter svårigheter.
När jag hade genomläst Öfverste Ericssons förslag och sedermera i går fick höra det om igen och ytterligare inpregla det i mitt minne, trodde jag mig kunna hysa den förhoppningen, att striden om norra och södra banan, såsom alternativ, skulle här redan till största delen vara utkämpad, men jag finner att så icke är.
Jag må då säga att jag, i likhet med Hr Bildt, icke är född att intressera mig för det ena elier andra förslaget, men möjligen skulle mina åsigter, i fall jag ännu ägt qvar den egendom i Upland, som var belägen i Giresta socken — d. v. s. vid den punkt der jernvägskommunikationen skulle dragit fram, i fall JernvägsKomiténs förslag antagits — mitt omdöme i någon mån befunnit sig vaggadt af den enskilda stora fördelen.
Jag vill icke dermed hafva sagt att jag klandrar Gr.
Sparre, hvilken talat till förmån för den norra sidan på ett sätt som ingen lärer till sina motiver kunna underkänna, ty han har, att jag så må säga, icke kunnat göra mindre, såsom varande den, som stått främst i spetsen för denna sidas onekligen stora intresse.
Jag hade tillfälle att korrt före Riksdagen höra Gr.
Sparre förfäkta denna norra sträckning af banan, och jag fann då hos honom samma lyckliga förmåga att i sammanhang kunna säga allt hvad som kan sägas i en sådan sak, hvarpå vi äfven nyligen erfarit ett förnyadt prof, äfvensom den fasta vilja, hvilket är en borgen för att hvad han yttrar, det måste ovilkorligen göra sig gällande, om det icke redan gjort det hos alla dem som redan äro böjda derföre.
I sjelfva saken ville jag yttra att, med den förtröstan man alltid måste hafva, antingen man tillhör ett visst parti eller, liksom jag, till intetdera, dock icke kan tro att
Regeringen underlåtit att egna en sorgfällig upmärksamhet åt båda de intressen, som blifvit så bjert och skickligt framställda.
I följd häraf ansåg jag, som sagt är, den stora striden vara i det närmaste slutad och de dyningar, som nu upstått, torde icke vara så farliga och äro troligen, efter min förmening, de sista.
När jag anmälde mig, var min mening att i korthet säga, det jag finner detta förslag, som har afseende på en stambana, omfattande hela Rikets behof, vara af en så storartad natur, att, när jag tänker på följderna deraf, måste jag erinra mig Cannings yttrande i Engelska parlamentet, när han förklarat att Regeringen, i den händelse parlamentet gillade saken, vore sinnad att antaga Södra Amerikas sjelfständighetsförklaring; han sade nemi. då, »att om England gillade Regeringens förslag, skulle det framkalla till lif en ny verldsdel.»
Detta skulle jag vilja tillämpa på ifrågavar:de storartade förslag i den rigtning till flera förut otillgängliga delar af Riket, med rika naturtillgångar.
Sedan jag sålunda yttrat min tanke i afseende på förslaget i Den 6 December !. m. 413 och för sig, kan jag icke underlåta att säga några ord om den financiei 1 a delen deraf, hvaruti Hr Ericsson ingått, förmodligen för att den skulle komma Regeringen tillhanda.
En sådan beräkning ådagalägger, att hon egnat förslaget och dess verkställighet all den upmärksamhet och noggrannhet som omständigheterna medgifvit.