Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var bra hårdt, att det skulle sluta så, att hon skulle gå miste om hans vänskap, vara tvungen att låta honom försvinna ur sitt lif.
Han hade varit så mycket för henne, gifvit henne nya intressen, själfförtroende!
Men hur hade hon egentligen tänkt sig, att det skulle sluta?
Hon gick fram och åter i rummet och försökte analysera sina känslor, vara fullständigt uppriktig mot sig själf.
Först och främst hade hon känt sig smickrad öfver, att den begåfvade mannen varit så road att utbyta tankar med henne, att den unge mannen visat intresse för henne som kvinna, lämnat de unga flickorna för att söka upp henne.
Ja, ville hon vara riktigt uppriktig, så hade hon kanske också tyckt om den stämning, som låg öfver deras sammanvaro och den hade väl aldrig blifvit eller varit sådan, om han icke älskat henne.
Och nu förstod hon, att hon vetat det länge, nej, det var väl för brutalt, men anat det, känt det i luften, märkt det af hvad han sade eller lämnade osagdt.
Hon hade försökt kalla det vänskap, därför att hvad hon kände var sammansatt af så mycket, af allt det hon nyss gjort sig reda för, jämte kärlek till hans kärlek, ty det finns värkligen en känsla, som ej kan beskrifvas annorlunda och bättre.
Men allt detta behöfde väl ej förplikta henne till att gifta sig med honom.
Hon hade ju inte koketterat, åtminstone inte afsiktligt — och det, att hon vetat om hans tycke så länge utan att göra något steg till brytning — var något han omöjligt kunde ana.
Hon ville inte gifta om sig, endast tanken på, att hon skulle vara tvungen höra en kärleksförklaring kändes som att röra vid en blottad nerv.
Hur kunde man ens förutsätta, att hon, Gerhard Palmers enka ...
Hon tänkte och kände allt detta, men dessutom fanns det en underström af ungdomligt, öfversvallande jubel öfver att vara älskad — och älskad af honom!
Det var denna känsla, som kom hennes hjärta att slå med sådana häftiga, oregelbundna slag, men dem kunde hon ej analysera, så uppriktig var det henne omöjligt att vara.
Kom han då aldrig, så att det kunde bli slut!
Jo, där var han, borta vid hörnet, hon såg honom från fönstret och hennes hjärta slog, som om det skulle sprängas.
Hon skyndade in i sängkammaren och laste dörren om sig.
Hvad hon var besynnerlig!
Han hade kommit, det var ju det hon önskade, och så sprang hon sin väg för att inte träffa honom!
Jungfrun knackade på dörren.
— Herr Hult är inne i förmaket och frågar om han kan råka frun.
— Ja, jag kommer, bed honom sitta ner!
Hon kastade en blick i spegeln, for med handen genom håret, försökte se ut som vanligt.
Herre Gud, det var ju ej något annat än att säga nej, ett klart och tydligt, men vänligt nej.
Han kunde ju inte tvinga henne, när hon inte ville.
Men ändå, ändå, ändå, hvad det var svårt att göra slut, att veta, att det var sista gången!
Han hade varit så mycket för henne, gifvit henne så många nya intressen, hjälpt henne till utveckling, till själfförtroende.
Och nu stod hon inför ett afgörande.
Hon fick icke välja, hvad hon ville taga emot af honom, hon måste taga allt eller intet.
Det ville säga, hon måste göra slut, låta honom glida ut ur sitt lif.
Och så öppnade hon sakta dörren och gick in.
Han stod framme vid det utbyggda blomsterfönstret och vände sig om, när han hörde dörren öppnas.
De voro båda plågsamt förlägna.
Hvad detta möte var olikt deras förra, så ogenerade och kamratlika samtalsstunder i detta samma rum!
Det föreföll henne plötsligt, som om hon omöjligt kunde låta honom gå, som om hon måste bibehålla deras förhållande som det förut varit — och som om hon skulle kunna det, ifall hon blott hindrade honom att tala, — han hade ju ingenting sagt ännu!
Den fras hon så ofta upprepat, for igenom hennes hufvud:
»Ville man riktigt, att det blott skulle vara vänskap, så blef det ingenting annat, det berodde bara på en själf.»
Och hon ville!
— Er sista recension var mycket intressant, sade hon, som hon tyckte i sin vanliga ton, i det hon flyttade lampan litet längre bort.
Hon såg inte på honom, under det hon talade, utan fortsatte: ni var kanske väl sträng ...
Han svarade ej.
— Sätt er, sade hon, i det hon med en nervös rörelse vred på sina ringar.
Hon märkte, snarare än hon såg, att han flyttade en stol närmare, men han satte sig icke, lade blott upp ena knäet på sitsen, stödde handen mot karmen och såg på henne.
Hon rodnade under hans blick, som hon försökte undgå.
— Nå, och hvad håller ni på med nu? frågade hon åter.
Hon hörde, att han andades kort och hastigt — men han svarade ej.
Nej, det här var outhärdligt — och med en häftig rörelse, som gjorde henne själf häpen och förlägen, och en ton, som lät flämtande, upprifven, brast hon ut:
— Nå, så säg det då!
Och nu satt hon och hörde på honom.
Hon höll ena handen för ögonen, icke för att skydda dem för lampskenet, men för att slippa möta hans blick.
Han talade häftigt och passioneradt, sade allt det hon väntat och mycket, mycket mer.
Hon skakade då och då på hufvudet, men sade blott: nej, nej det är omöjligt, alldeles omöjligt.
Jag tror inte på att man kan börja ett nytt lif.
Förstå mig, jag tycker inte det är orätt, att andra göra det, de som kunna, men jag kan inte!
— Hvarför?
— Därför att mitt lif är slut, det kapitlet af mitt lif är slut!
— Slut!
Vid er ålder!
— Ja, och också det: jag är äldre än ni.
Ni vet kanske inte, att jag är trettitre år!
— Jo, jag vet, och jag är trettiett.
Hur många års skillnad var det mellan er man och er, femton eller tjugo?
Det kunde inte vara mindre!
— Det är inte detsamma.
Den skillnad, som är oss emellan, betyder, att ni är ung och jag är gammal, att ni har lifvet framför er och — jag inte har det.
Nej, nej, jag kan inte ge, som jag vill ge, som jag har gett, och kan jag inte det, är det orätt att taga emot —
Om ni visste, hvad ni kan ge mig, hvad ni varit för mig, sedan jag första gången säg er!
Och tror ni inte jag vet, hvad ni skulle bli för mig som min hustru!
— Å, det är något man bara inbillar sig!
Man kan ingenting vara för sin man.
Man hoppas det, man försöker tro det, men det är bara själfbedrägeri!
— Därför att jag inte kunde det, sade hon sakta, liksom för sig själf.
Jag tillbad honom, jag såg upp till honom, jag försökte sätta mig in i hans intressen och ändå var jag bara för honom ett litet barn att jollra med, att retas med, en liten skolflicka att uppfostra!
Och när jag inte kunde vara något för honom då, som ung, när jag hade hopp och energi, hur skall jag nu!
Nej, försök inte!
Det var som om hon sade de sista orden snarare till sig själf än till honom.
Det hade kommit något bittert i hennes tonfall.
— Men ni är inte densamma nu som då!
Tror ni man är densamma vid aderton år som vid ett par och tretti?
Ni var ett barn då, ni är en kvinna nu!
Märker ni inte själf, hur ni på dessa år har förändrat edra åsikter, edra sympatier, blifvit en annan människa, med annan lifsåskådning, en annan syn på tingen, ja, jag säger en annan.
Hur kom han att säga just det?
Det var ett ämne, som hon börjat grubbla öfver på senare tiden.
Han märkte, att han vunnit ett öfvertag, och han fortsatte i en låg ton, som liknade en smekning:
— Jag förstår er bättre än ni tror.
Ni är en trofast natur, och ni är rädd att vara otrogen mot — edra minnen.
Men det är ni ju inte.
Det där adertonåriga barnet, den där unga kvinnan, om ni vill, hon finns inte mer, det är ju inte heller henne jag vill ha’, det är er — er!
Hon lät sig ryckas med af hans ord.
Det föreföll henne icke längre så omöjligt, att hon kunde bli lycklig, om hon hade mod!
Hon försökte tysta ner sina invändningar, endast höra på honom.
Det fanns något så energiskt, så bestämdt, så envist i hans ton och sätt, att hon förstod, hvad det var, som från början dragit henne till honom.
Det låg något oändligt sympatiskt i denna blandning af barnslig vekhet och manlig vilja!
Han hade fattat hennes hand och höll den fast i sin, under det han talade.
Hon sade icke det där bestämda, oåterkalleliga: nej, eller var det han, som ej ville höra det?
Han kom igen ett par dagar därefter, utan att förut ha anmält sig, och när han den gången gick, kysste hon honom på pannan.
De första dagarne efter deras förlofning, som de beslutat hålla hemlig för alla, ännu så länge, var Marie lugn.
Han kom som förut, den enda skillnaden var, att de kallade hvarandra vid namn och att de voro mindre obesvärade med hvarandra.
Han var strålande lycklig, nästan barnslig i sin glädje.
Maries smeknamn på honom var också: »min store gosse», »mitt stora barn».
Hon talade med honom i en sorts moderlig ton, med hvilken han skämtade, men som lugnade henne.
Hon hade aldrig trott, det skulle vara så lätt att börja ett nytt lif, men det var lätt, därför att det var detsamma; hon tänkte inte på framtiden, det var alldeles som under deras »vänskapstid».
Då hade hon också tänkt: just så vill jag ha det, så och inte annorlunda.
De underrättade föräldrarne, och sedan eklaterades deras förlofning.
Harry talade om giftermål och framtidsplaner och Marie började återigen grubbla och känna sig osäker och ångestfull.
Dessa, de yttre förändringar, för hvilka hennes stillsamma, tungsinta natur kände sådan fasa, trängde sig allt närmare på henne.
Vännernas lyckönskningar, fadrens belåtna min och hans jämna: nå min flicka, att jag skulle upplefva att se dig så lycklig, modrens förtjusning, att alla tyckte det var »så naturligt», »så själfklart», »så passande», att det var något, »de länge väntat», irriterade henne, oroade henne, gjorde att hon åter började tvifla, nästan ångra.
Själfva ordet »fästman» värkade obehagligt på henne, men mest af allt att Harry ville vara fästman, tog sig en fästmans rättigheter, ville kyssa henne, smeka henne.
Hon hade som ung fru varit mycket smeksam, men Gerhard hade ej tyckt om det och gjorde sig själf aldrig saker till »dylika barnsligheter», och nu generade och pinade Harrys ömhetsbetygelser henne.
Förgäfves resonerade hon med sig själf: det var ju naturligt, hon kunde väl ej vara så naiv och inbilla sig, att Harry skulle nöja sig med en kyss på pannan eller handen, — och den tanken förde andra med sig, som höllo henne vaken om nätterna.
— Hon tänkte på de sömnlösa nätter, hon under de sista åren genomvakat, under sorg och saknad, men de hade varit lugna i jämförelse med dessa.
Tusen kvalfulla och stridiga känslor jagade hvarandra.
Hon, Gerhards enka, skulle gifta om sig!
När hon slöt ögonen, såg hon honom framför sig med sitt ironiska småleende och hörde honom säga: »naturligtvis, alla fruntimmer äro hvarandra lika, det där är så kallad »evig kärlek» och trohet».
Hon grubblade öfver äktenskapet som aldrig förr.
Hvad ville det egentligen säga att vara trogen?
Nu sympatiserade hon och Harry med hvarandra, voro lyckliga öfver att vara i hvarandras närhet.
Hur länge skulle det fortfara?
Om den ene förändrade sig — eller båda, om man åter fick en annan syn på tingen, andra sympatier, andra ideal?
Och det vore ju möjligt, troligt!
Man kunde inte en gång svara för sig själf; det man ansett omöjligt, otänkbart, det gjorde man!
Man var inte densamma, inte ens efter några korta år.
När var man egentligen sig själf, vid aderton eller vid tretti?
Mot hvilket jag skulle man vara trogen, mot det förflutna eller mot det som sorger och erfarenhet och tiden utvecklat en till?
Egentligen var man endast sig själf i nuet, i ögonblicket, man var helt och hållet stämningsmänniska!
Det var en ångestfull tanke för den, som än en gång skulle lofva tro-het för lifvet.
Å, hvad det hade varit lugnt att vara död!
Hon kände det nu, när hon skulle lefva, var fästad vid en lefvande, passionerad varelse, skulle börja på nytt!
Den nervösa oro, som plågade henne, gjorde henne alldeles oberäknelig i hennes förhållande till Harry.
Han förstod henne inte.
Ibland, när han satt hos henne i skymningen, kunde hon lägga hans hand öfver sina ögon, luta sig tillbaka i hans armar och hviska: jag är lycklig, så lycklig! och ibland tålte hon icke, att han rörde vid henne.
Ofta under det han talade om deras framtid, alluderade hon på sin forntid, liksom gaf honom ett slag i ansiktet med sitt: »Ser du, jag som enka ... om du gift dig med en ung flicka ... när Gerhard lefde!»
Hon insåg själf, att det varit både klokare och bättre att ej komma fram med dylika yttranden.
Hon visste att det pinade honom, men det var något inom henne, som dref henne att säga de orden, att ge luft åt de tvifvel, den ångest, som rörde sig inom henne.
Det var, som om hon med all makt ville rycka honom från hans drömmar och illusioner.
Hon drabbade sig själf genom honom: sådana drömmar, sådana illusioner hade också hon haft.
Hvad man är barnslig, hvad man är dum!
Idag, dagen före deras tredje lysningsdag, hade hon varit mer pinad, mer oberäknelig än vanligt, det låg något så ångestfullt däri, att det nu var oåterkalleligt.
Det var med en känsla af lättnad, hon ensam gick till sitt hvardagsrum och satte sig ner att grubbla.
Blotta känslan att vara ensam värkade lugnande, hon hade så länge varit van därvid.
Hon tänkte med vemodsfullt medlidande på Harry.
Att han kunde stå ut med henne, att han brydde sig om att göra allt för att hålla henne kvar, i stället för att taga henne på orden, då hon sagt:
Låtom oss bryta, innan det blir för sent, jag vet inte själf, hvad jag vill!
Men han hade svarat med sin trygga själfkänsla:
— Det menar du inte, Marie, jag tror bestämdt inte, att du vill lämna mig, och jag vet alldeles säkert att jag inte vill lämna dig — — —
Redan half åtta.
Då var Harry på väg till kamraterna och hon hade icke så mycket som rört vid ett papper en gång.
Hon gick till skrifbordet, det stod på trissor, och hon kunde lätt draga fram det till sin plats bredvid kakelugnen, där en brasa sprakade.
Det hade varit en ovanligt kylig Aprildag.
Hon genomgick och brände räkningar och gamla hushållsböcker.
Så kom turen till en mängd bref från hennes gifta tid och hennes enketid.
Hon ögnade igenom några och kastade dem på elden, brände andra utan att läsa dem, slutligen återstod endast, längst borta i lådan, en bundt bref, hennes mans bref.
Hon tog upp dem och lade dem i sitt knä utan att öppna packen.
Öfverst låg en liten biljett, som hon drog fram.
Det var många minnen förknippade med det papperet.
Hans första bref!
Det var intet kärleksbref, långt därifrån — men hon hade aldrig varit så lycklig öfver något, som när postbudet lämnade henne det brefvet.
Hon ögnade igenom det.
Det började:
»Min Nådiga!
Ni vill gärna »lära» sade Ni igår afton!
Menade Ni det, eller var det vanligt flickprat, för att göra Er intressant?
Jag läser, som Ni kanske hört, med min syster och min kusin, Anna Lundström.
De ha’ båda gått igenom sjunde klassen och fortsättningsskolan, så de behöfva det.
Om Ni nu, ovanligt nog för ett fruntimmer, värkligen menade något med Edra ord och vill lära Er litet annat, och på annat sätt än pensionssättet, så kan Ni ju deltaga i deras lektioner!
Tiden är måndags afton från åtta till tio.
Jag erkänner, att det är en olämplig tid för en ung dam, som har till uppgift i lifvet att illustrera baler och tillställningar, uppträda i sällskapsspektakel och tablåer, för att nu inte tala om de af mig så beundrade välgörenhetsbasarerna, men jag har ingen annan till mitt förfogande.
Ännu en sak!
Blir Ni min elev, så kom ihåg, att jag inte ämnar ta’ i Er med glacéhandskar, jag kommer att behandla Er precis som de två andra, d. v. s. som en riktig skolflicka!
Vill Ni, så säg mig besked, när vi härnäst råkas.
Eder lärare in spe
Gerhard Palmer.»
Hvad hon varit öfverlycklig!
Om hon ville!
Läsa för honom — bli hans elev!
Han hade nyss kommit från universitetet och grundlagt den nya liberala tidningen.
Han var hennes och hennes jämnårigas ideal för manlig fullkomlighet.
De svärmade alla för honom!
Hans oartigheter gjorde honom pikant och intressant, han var ju så öfverlägsen, inte kunde han vara som andra.
Tusen gånger hellre en ohöflighet af honom, ett sarkastiskt ord, ett satiriskt småleende, ett ironiskt utfall, än de söta komplimenter, de andra kommo med.
Hellre en dans med honom, och till och med hans mest entusiastiska beundrarinnor kunde ej annat än erkänna, att han dansade mindre »gudomligt», än med den förnämsta balkavaljeren och kottiljongsanföraren!
Han hade genast, första gången han sett Marie, börjat reta henne.
»Han hade hört, att hon varit den främsta i skolan, och hans systrar påstodo, att hon var ovanligt kunnig, riktigt lärd, han tyckte så mycket om lärda fruntimmer, det skulle bli roligt få utbyta tankar med henne.»
Hon hade förvånad sett på honom.
Inte kunde han mena allt det där, men han såg fullkomligt allvarlig ut, drog inte det allra minsta på mun.
Så började han anställa en riktig examen med henne, ett fullkomligt förhör i allt möjligt, och hon hade varit så dum, så förfärligt dum, gifvit de allra barockaste svar, trasslat in sig.
Hon var nära att sjunka till marken af skam och blygsel.
Han bara såg på henne med sina små svarta, skarpa ögon och smålog ironiskt, medan han väntade på hennes svar, liksom han på förhand kunnat veta, att hon skulle svara dumt!
Hade hon då haft reda på, att de där ögonen och den där minen kunde förvirra kallblodigare människor än henne, skulle hon kanske ej känt sig så fullkomligt idiotisk, som hon nu gjorde.
Det var den allra besynnerligaste kavaljer, hon någonsin haft.
Hon blef hvarken ond eller förvånad, endast fullkomligt krossad, när han sade:
Ja, det var som jag trodde, en riktig pensionslärdom i sino prydno.
De där elementarläroverken äro beundransvärda inrättningar.
Hvad deras adepter kunna väl använda sina stora kunskaper och framför allt, hvad de förstå att tänka logiskt och ge en ordentlig definition.
Bli nu inte stött, lilla fröken, det är inte mödan värdt att bli ond på mig, för jag lägger aldrig småsaker på sinnet.
Han fortsatte en lång stund i samma ton.
Slutligen sade han henne en »sanning», som träffade någon ömtålig punkt, ty hon fick tårar i ögonen.
— Jaså, ni hör till de trefliga unga flickor, som inte ha roligt, om man inte matar dem med artigheter och hviskar: hvad ni är förtjusande — och hvad jag beundrar Er!
Och så vände han sig tvärt från henne och låtsade ej om henne på hela aftonen.
Naturligtvis tänkte hon inte på någon annan än honom.
Hon tänkte öfver alla de fyndiga, »värdiga» svar, hon skulle gifvit honom för att bevisa, att hon inte var alldeles så obetydlig, som han ansåg henne.
Hvad han måtte tyckt att hon var enfaldig och okunnig, och så att hon varit så dum och låtit reta sig och börjat gråta, gråta!
Hvar gång de sedan råkades, upprepades samma scener, med den skillnaden, att nu var hon mera van vid hans sätt, och lät ej så fullkomligt öfverrumpla sig.
— Jag har ju aldrig påstått, att jag kan något, det har andra bara sökt inbilla Er, jag försäkrar, att jag ingenting högre önskar än få lära, hade hon sagt en gång.
De orden hade haft till första följd den där biljetten och sedan alla de förtjusande och af de andra flickorna så afundade lektionerna, hvar måndags afton under tvänne vintrar.
De började läsa estetik och de slutade med att skrifva rättstafning.
Hade de fortsatt längre, hade de väl tagit itu med a, b, c, bara för att Gerhard Palmer skulle öfvertyga »den främsta i skolan, att hon ingenting kunde».
Om Marie icke lärde sig något annat, så lärde hon sig det grundligt!
— Nej, den biljetten kunde hon inte bränna!
Den var så karaktäristisk för honom, den gömde så många minnen!
Hvad hon varit förälskad och hvad hon varit svartsjuk på alla, han visade sig intresserad af!
Ibland tänkte hon:
»han tycker nog om mig, annars skulle han inte sagt det och det, han skulle inte läsa med mig, ty den där »läsningen» utgjorde den förnämsta utmärkelsen han visade henne, annars behandlade han dem alla ungefär på samma sätt, d. v. s. dem bland de unga flickorna, som intresserade honom, de andra ignorerade han fullständigt.
Ibland tänkte hon: det är omöjligt, att han kan bry sig om mig, han tycker jag är så obetydlig, så dum, och det är jag också, när jag är med honom!
Det här var hans friarebref!
Hon hade fått det på sommaren ute på deras landtställe.
Hon läste det.
Ja, det var ett friarebref, intet kärleksbref.
Hur olikt de varma, hängifna, ömma rader, Harry brukade skrifva till henne — — —
Hvad lifvet ändå är besynnerligt, tänkte hon.
Allt man önskar, drömmer om och hoppas på, kommer slutligen, men på ett annat sätt, vid en annan tid, än den rätta.
När hon var ung, hade den man hon älskat — och han var dubbelt så gammal som hon, — friat till henne i ordalag, som dem en pascha skulle använda, när han kastar sin näsduk — och nu, när hon tyckte att lifvet blommat ut, nu möttes hon af en kärlek så ung, så öm, så hängifven, som hon känt den då!
Hon tog upp ett bref från deras förlofningstid:
»Jaså, lilla fröken är svartsjuk!
Nå, om jag också värkligen tyckte det var roligt att tala med fru P., än sedan?
Förresten var det hon som talade, jag kom inte till ordet.
Hon är ett litet våp, men såg charmant ut igår.
Om du visste, hvad det är fruntimmersaktigt att vara svartsjuk!
Apropå det, så voro dina »väninnor» ofantligt förtjusta att observera dig, så förtjusta, som endast riktigt »goda väninnor» kunna vara.
Så ett annat bref, dateradt från en utländsk badort, dit han tyckt »det varit onödigt att hon följt med.»
De hade då varit gifta kanske ett och ett halft år:
»Jag gjorde ändå klokt, som inte tog dig med», skref han bland annat, »jag hade då varit tvungen att deltaga i utflykter och göra en mängd banala bekantskaper, ty ni kvinnor samt- och synnerligen, ja, också du, fast du inte är bland de allra värsta, äro alldeles för utpräglade »sällskapsdjur», »animalia socialia» på latin, ifall det smakar bättre.
Nu får jag sköta mig i lugn och lefva alldeles som jag vill och behagar, utan att låta mig generas af någon eller något.
Jag har, som du vet, aldrig tråkigt i eget sällskap, de människor, som ha det, anser jag föra sitt »fattigdomsbevis» med sig.
Du skrifver, att du längtar efter mig.
Det skall du inte bry dig om.
Skaffa dig något att göra, ett broderi eller någon annan tidsödande förströelse, du som kvinna har många resurser!
Det är jolmigt, att inte ett par gamla gifta människor skulle kunna vara skilda åt ett par veckor utan att »längta», det är något som fruntimmer inbilla sig »hör till».
Marie höll detta bref länge i hand.
Då hade hon alls inte tyckt, att det var besynnerligt för en man att skrifva något dylikt till sin unga hustru.
Det var ju så Gerhards sätt.
Han kunde aldrig visa, hvad han kände.
Men nu tänkte hon:
Kände han någonsin något för mig?
Skulle jag nu vara nöjd med ett sådant bref?
Palmers vänner påstodo, att han var en stor egoist.
Men var han det, var det ej på det vanliga sättet, åtminstone ej vis à vis henne.
Han begärde ingenting af henne, ville bara vara »i fred», han var sig själf nog, hur mycket, hade hon aldrig förr reflekterat öfver.
Hon kramade brefvet i handen.
Åter tänkte hon: om han lefvat nu — hur hade det då varit, hade jag fortfarande varit blind, fortfarande lycklig, fortfarande sofvit och drömt — och om jag vaknat!
Nej, jag hade inte vaknat.
Gerhard förstod sig på att hypnotisera.
Det ringde på tamburklockan; hon spratt till.
Jungfrun öppnade och kom in med en liten doftande violbukett och ett bref — från Harry.
Marie väntade, tills hon åter var ensam, så läste hon det:
»Jag gick förbi en blomsterhandel på hemvägen, och fick se den här violbuketten.
De första violblommorna, min älskade, det doftar vår och lycka!
Förlåt, att jag var bråkig och plågsam idag, men du kan inte tänka dig, hur det kännes, att med hjärtat öfversvallande af glädje, kärlek och lycka, alltjämt vara rädd att ge för mycket, ständigt vara på sin vakt, visa sig lugn och kall, vara som du säger »förståndig».
Jag försöker sätta mig in i dina känslor, kunde du blott sätta dig in i mina?»
Jo hon kunde, hon kunde!
Hon visste, hur det kändes.
Hans ord liksom klargjorde det för henne.
Det hade hon aldrig tänkt på, men sådant hade hennes äktenskap varit, en, som gaf, och en, som ej ville ta’ emot.
Hon hade också fått vara rädd att ge för mycket och opåkalladt, att truga sin kärlek på den, som ...
Och det hon lidit och känt, fastän oreflekteradt då, snarare som om det skulle så vara, som om det var så i alla äktenskap, det lät hon honom känna och lida.
Hans ord träffade henne som den skarpaste förebråelse.
Hon visste af sitt föregående lif, hvad som sårade och brände — — — Nej, han skulle åtminstone inte behöfva lida af hennes förflutna, det vore det orättvisaste af allt och hvarför skulle hon?
Hon satt länge och såg in i de glödande kolen i kakelugnen och tänkte, tänkte.