Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvem påminner sig ej om Hedborn, hvars harpa klingar bredvid Wallins liksom Assaphs bredvid Davids, att hans lyckligaste verldsliga dikter uppblommat omedelbart, likt gullvifvor i pingsthelgen, ur folksagans och folksångens ljusgröna vårgrund?
Ingen kyrkosång är äkta, som är, eller vill bli, något annat än den högsta arten af folksång, – gudelig folkvisa.
Men den utesluter fördenskull ock ur sin omkrets alla de interessen, alla de slag af Poesi, som ligga utom det gudstjenstliga andakts- och läroqvädet.
Om vi nu tillika erinra oss, att den katholska kyrkosången, visserligen romersk, ändock ej var det fordna Roms; om vi besinna, att den således hvarken kunde eller ville vägvisa till den forn-klassiska vitterhet, konstbildning och språkbehandling, hvartill de romerska profan-författarne voro de närmaste ledarne; om, slutligen, sådan vägvisning, och deraf följande kunskap, var i denna tidpunkt det främst tillgripliga villkoret för möjligheten af någon inhemsk skön konst och litteratur: då är påtagligt, att en ditåt syftande aning måste framför allt annat söka närmare bekantskap med just dessa författare; hvilkas förmedlande ställning mellan Europas nyaste och äldsta cultur införde den sökande äfven i sullskapsringen af Greklands Vise och Skalder.
Kunde man icke än dricka med dem ur deras spegelklara ingifvelsers källa, så fann man sig dock omsider på stigen, som ledde dit.
Desto bjertare föll i ögonen, med detsamma, svenska smakens och språkets tillstånd.
Vid de upptäckter, som gjordes, dagades mer och mer den hittills dunkla föreställningen om
Vitterhetens betydelse; och tillämpningar på modersmålets uppdiktande togo sin början.
I Sverige, likasom i Tyskland och Holland, stod denna uppdagning i nära sammanhang med Reformationens allmänna verkningar.
Likväl dröjde länge, innan den blef synlig i något bestämdt skick, eller i rak syftning på sitt mål.
All dermed förenad traktan möttes af en större hårdhet i det andliga klimatet, än i det physiska; och kunde derför blott sent yttra sig med någon växande och kraftig liflighet.
Sjelfva Reformations-tidehvarfvet, skådadt i sina omedelbara och herrskande företeelser, var ett för Vitterhet och Konst ingalunda gynnsamt.
Det hade rätt i sin kamp mot blind auctoritets-tro, mot det Heligas förverldsligande, mot andaktens sinnliga urartning; men sättet, hvarpå det utförde striden, föranledde ett nästan oinskränkt misskännande af allt, hvad sedan Kyrkofädernes tid hade utbildat sig inom den äldre Kyrkans omfång.
Denna stämplades i allmänhet till blott en ny hedendomsform, värre än de förra; den borde derföre – lastas, och föröfrigt, så vidt möjligt, glömmas.
Med dylik fördömelse följde öfverhufvud ett bortseende från Sinntighetens djupare mening, från Skönhets-glädjens rätt att också gälla såsom en af det christliga samhällslifvets beståndsmakter: ty den besegrade Kyrkan hade, mot slutet af sitt envälde, så betraktat den.
Förgätande den ovilja, hvarmed hon fordom bannlyst Antikens förgudning af det Sköna, hade hon sjelf upplåtit ett spelrum åt sådant afguderi, och tydligen befrämjat de fria konsternas återuppblomstring i den afsigt, att göra sin egen makt öfver menniskornas sinnen fullständig genom deras.
Hvad bör då förefalla oss naturligare, än att det tidehvarf, som helt och hållet uppfylldes af Reformationens interessen, allmänneligen blef ett mot behofvet af Skönhet ganska vresigt; så att i de länder, der Protestantismens ande visade sig mest nitisk, öfverröstades och nedtystades detta behof ett helt århundrade framåt, genom den theologiska polemik, som då utgjorde dessa länders nästan enda litteratur?
Minst kunna vi förundra oss, med någon kännedom af Sveriges dåvarande ställning, att sådant blef förhållandet äfven der.
Reformationens tidehvarf var der Gustaf I:s och hans söners: ett i sina följder nyttigt, men i sig sjelft endast oroligt och otrefligt.
Det gaf hvarken utrymme eller uppmuntran, att tänka på vittra bragder: ty dess egentliga bildnings-innehåll var alltjemnt Protestantismens kamp för sin segers fullbordan.
Der hände alltså, ”hvad man ej skulle tro, att Religions-ändringen utsläckte i lärdom och vitterhet de matta gnistor, som förut hunnit sprida sig10”.
Med Kanikerne och Klostren upphörde den undervisning, som hos dem plägat inhämtas.
Universitetet i Upsala nedlades.
Endast några få svaga skolor, här och der tillvarande slumpvis, försågo landet med andliga och verldsliga Ämbetsmän.
Öfver bådaderas okunnighet beklagade sig Konung Gustaf esomoftast, och bitterligen.
Men dervid stannade hans åtgärder till förbättring.
Det våldsamma i Reformationens utbrott hade till en stor del framkallats af den hedniskt-antiqvariska rigtning, hvarmed en i det sydligare Europa nyvaknad humanistisk verldsåsigt, som ville undantränga det scholastiskt- romantiska tänkesättet, börjat tillika undantränga sjelfva det christ-trogna.
När nu åter trädde i stället en tidsålder af polemiskt barbari, ett nytt chaos af krafter, som kämpade ensidigt och vildt: så sväfvade visserligen äfven nu en gudomlig anda öfver de upprörda vattnen; men sköna kunde dess tidigaste företeelser ej vara.
Väl både man i Sverige då ännu föga erfarit de sireniska lockelserna.
Man hade dock hört dem omtalas, och skydde för närmare rön.
Det af ut- och inländska faror hotade fäderneslandets allmännaste samhälls-förhållanden; deribland, i främsta rummet, Trons och Kyrkans angelägenheter: se der de föremål, med hvilka den nya verldsskapelsen måste börja.
Benägenhet för Diktens lekar, – kärlek till de fria Konsterna och smak för deras verk, – läsning af vittra författare ur äldre och nyare tider, – hvad kunde genom sådant härvid uträttas?
Tvärtom: huru både onyttig och skadlig all dylik böjelse vore, tycktes åtskilliga föredömen af furstliga personer mer än tillfyllest ådagalägga.
Blef ej Erik XIV en tyrann? den undersköna Cäcilia en sköka?
Johan III – hvad vida värre var – en papist?
Den art af tros- och sede-nit, som i en viss rigtning lyftat sig öfver tidsbildningens råhet, sammanhängde med denna i alla andra hänseenden ännu: det var då i sin ordning, att den förtjustes blott af dogmatiska stridskrifter och homiletiska stridstal.
Om det ”liturgiska oväsendet,” såsom Nordin påstår, var ”det, som efter Reformationen först satte svenska snillet i någon rörelse:” så var denna rörelse dock alltför mycket förbittringens, att föranleda frukter, i hvilka snillets alstringskraft igenkännes.
Desto afgjordare måste rättrogenheten anse det Sköna, och hvarje åt dess tjenst hängifven lefnad, för någonting anti-christligt; en finare vällust, som innebar idel syndförgiftade och vid jordstoftet fängslande retelser.
Det var icke Gud, det var Djefvulen, som befanns uppenbarad i Naturen och Sinnligheten; man fästade sig derföre med förkärlek vid Fulheten sjelf, för att vara rätt säker mot affall.– Också sakna vi ej talande bevis på den ästhetiska skiljaktigheten i de gamla och de nya kyrkolärarnes sinnesstämning.
Petri – såsom man ser af företalet till hans ”Tobiæ Comedia” – ville blott så till vida gilla ”poetiska dikter och spel,” som de kunde vara ett ”sätt att låta then menige hopen förslå hvad goda seder och ett ärligit lefverne kräfva;” hvaremot Biskop Brask ansåg sig kunna uppbyggas äfven af Bojardo och Ariosto, hvilkas verk om kärleks-äfventyr han från Rom införskref vid sidan af Breviarier och Missaler 11.
Samma motsats visar sig, när vi mot den nyktra, samvetsgranna, men onekligt prosaiska förståndighet, hvarmed Olaus Petri betraktar Nordens fornminnen och Göternes bragder, ställa den fantastiska fosterlandskärlek, som hänförde Johannes Magnus – i häfdforskning det sextonde århundradets Rudbeck – till försöket, att begåfva Sverige med en ännu diktskönare fornhistoria, än Danmark erhållit genom Saxo.
Småningom infunno sig dock ånyo begynnelser till ett ljusare sakernas skick; och det företrädesvis i kraft af de Språk-studier, dem Protestantismen hägnade för att begagna dem till vapen.
Just af dessa studier vann det undertryckta Skönhets-behofvet så mäktigt bistånd, att det ändtligen ej längre tillät sig återhållas.
Den herrskande Theologien fogade sig; och mildrade så till vida synpunkten, att hon numera såg i det Skönas behof och yttringar någonting, väl icke christligt, men också ej heller ochristligt.
Det theologiska och det ästhetiska interesset gingo hvarandra derhän till mötes, att det sednares sysselsättningar – äfven såsom fritt sådana – antogos vara en i sig sjelf oskadligt verldslig lek, som derföre finge efter behag hämta sina leksaker från de Gamles mythiska fabler och öfriga poeteri-kram; blott med de förbehåll, att vid möjliga collisions-fall borde Vitterheten alltid gifva vika för Kyrkoläran, och att hvarje vers-tillverkare borde, utom sina ”verldsliga dikter,” äfven författa ett antal ”andliga,” såsom en gärd åt Kyrkan och den allmänna uppbyggelsen.
Motsättningen mellan Dogmatikens och Vitterhetens områden blef dymedelst en fredlig.
Den inre grund-enheten af Religion och Poesi begrep man ej: om den ock understundom anades.
Men bägge fingo hädanefter bredvid hvarandra fortgå, utan befarande, att den sistnämnda skulle störa den förra genom sina (mestadels) blott tillfälliga och utvändiga beröringar.
De många förträffliga Psalmerna från denna tid bevisa tvifvelsutan, att jemväl då lefde en djup känsla af Religionens och Poesiens invärtes samband; men de, som i sådana qväden utgöto sin bön, sin tack, sin ruelse och förhoppning, betraktade dem sällan annorlunda än såsom blotta – andakts-utgjutelser, hvilkas inre nödvändighet vore en uteslutande religiös.
Detta förhållande sträckte sig, med ingen eller ringa förändring, genom det sjuttonde århundradet ett långt stycke in i det adertonde.
Då ombyttes plötsligt bladet; och den fordran uppkom, att i collisions-fall borde Renlärigheten, ja Christendomen öfverhufvud, beqväma sig efter Vitterheten och Konsten, Dessförinnan kunde man, i samma person, vara god luthersk christen och god hednisk poet ungefär så, som ännu i våra dagar här och der träffas vetenskapsmän, hvilkas religiösa och vetenskapliga öfvertygelser hvila på sins emellan rentaf oförenliga antaganden, utan att derigenom någondera öfvertygelsen skakas.
På längd, och i det hela, mäkta dock Religionen och Poesien lika litet finna sig belåtna med en sådan öfverenskommelse.
Menniskan är född, att frukta Gud och vara glad.
Sedan man insett, att det ena ej upphäfver det andra, återstår den insigt, att det ena ej kan tillvara utan det andra; eller att all verklig gudsfruktan är (med detsamma) glädje, äfvensom all verklig glädje (med detsamma) gudsfruktan.
Denna insigt åter, – är den ännu för våra egna samtida fullklar?
Näppligen.
Desto mindre kunna vi fordra, att den, i sin egenskap af ästhetisk grundsanning, borde varit klar för våra förfäder.
Att den icke var dem främmande i sin egenskap af moraliskt-praktisk, veta vi tillräckligt och erkänna, så ofta vi till den Gustavo- Carolinska tiden – förlåtligt! – blicka tillbaka med en blandning af stolthet och smärta.
Det anförda synes oss tillfyllest förklara, huru man kom till den förutsättning, hvarmed man, vid denna ljusare tidsålders gryning, äfven i Sverige oinskränkt antog: att endast
Romare och Greker voro i besittning af de enkannerliga mönstren för vittra yrken; och att man, vid närmandet till dessa högsta förebilder, borde dana sig till möjligaste likstämmighet med de män, som hos andra samtida folk idkade vitterhet enligt samma förutsättning,
Sedan slägtförhållandet till Nord-Tyskarne och Holländarne nu blifvit ett förtroligare än någonsin, genom trosförvandtskap, politiska förbund och gemensamma krigsbragder, medförde det ock en till liknande företag uppeldande kännedom af det ädla verk, som hos dem var påbegynt: att till en egen national-vitterhet utbilda det egna skaldelynnets och det egna modersmålets anlag.
Redan länge hade ett bemödande dertill, sammansatt af patriotiska, poetiska och philologiska böjelser, fortplantat sig från Italien till Frankrike, från Frankrike till Holland, från de båda sistnämnda samfäldt till Tyskland; under gemensamt erkännande, att man borde först och främst gå i de gamla Klassikernes skola, för att der strängt underkasta sig en formal språk- och smak-uppfostran, om man ville på allvar komma till ett eget nyklassiskt värde och sjelfbestånd.
Det var medelbarligen från alla dessa länder, men omedelbarligen från Holland och Tyskland, som en väckelse i samma rigtning omsider meddelade sig jemväl åt Sverige.
Sådant måste inträffa, såsnart en man der uppstod med tillräcklig förening
af mottagsamhet och skaparsnille.
Denne man, som alltså i Sverige började, hvad i Frankrike börjats af Marot och Ronsard, i Holland af Heinsius, Hooft och Cats, i Tyskland af Weckherlin ochOpitz, blef Georg Stjernhjelm.
Begåfvad med djupare och mångsidigare snille-krafter, än samtlige desse, skulle han visserligen såsom poet stigit vida högre än han steg, om icke sjelfva mångsidigheten hade förhindrat det.
Mellertid begynte dock från honom, liksom i Tyskland från Opitz, den inhemska poesien såsom konst; och i denna mening helsas han med skäl för den svenska skaldekonstens fader.
I allmänhet blef han förste upphofsmannen till den lingvistiska och techniska formalism, som sedermera utbildades till en i fransysk betydelse förfinad ”smak”.
Mycket kan anmärkas om dess mera negativa än positiva halt; men onekligt är, att den var i sin art nödvändig och välgörande.
Stjernhjelm.
Mången torde förundra sig, om vi påstå, att de trenne tidehvarf, som i vår vitterhets häfder kallas det Stjernhjelmska, det Dalinska och det Gustavianska (eller Gustaf den Tredjes), äro blott skiftande skepnader af ett enda, hvars innersta lynne alltigenom bestämmes af en och samma grundsyftning.
Men sådant är verkliga förhållandet.
Ehuru mer och mer klarnande, var i denna syftning en och samma instinkt eller förkänsla, af formvärde, af urväljande studium, af smak och konstförstånd; med blicken rigtad på Europas mest bildade folkslag, och med lågande fosterländsk nitälskan, att äfven svenska snillet och svenska språket engång skulle, efter fullbordad uppfostran, täfla med hvarje annat folks om skönhetens pris.
Det var alltså – i grunden – Stjernhjelms verk, som fortsattes genom Dalin, och som ändtligen uppnådde genom Kellgren och Leopold sin fulländning.
Den väsendtligaste olikheten uppkom visserligen, då man efter Dalin antog såsom axiom, att den fransyska konstsmaken af Ludvig XIV:s tid vore, i hufvudsaken, alldeles densamma som den antikt-klassiska, och tillika en denna sistnämndas fullkomning, till en för alla tidsåldrar oföränderlig lag och föresyn.
Men grundväsendtlig var skillnaden likväl icke.
De Gustavianska vilterhetsidkarne, med rättmätig sjelfkänsla af sina framsteg i skönhetssinne och konstodling, ansågo den så; och detta må dem icke förtänkas.
Ty sannt är, att tiden från Stjernhjelm till Dalin var öfverlägsen i vitter mångbeläsenhet och litterär-historisk kunskap, hvaremot tiden från Dalin till
Leopold inskränkte sig till nästan blott vissa latinska och fransyska författares kännedom; lika sannt är dock, att denna sednare tid, oaktadt sina misstag i uttydningen eller tillämpningen af sin egen sträfvan, öfverträffade föregångaren i rikare fond af poesi och talent.
Men gemensamma för dessa tidskiften voro, alltjemnt, den uppmärksamhet, som fästade sig, i bemödanden och bedömmanden, företrädesvis, ja nästan endast, vid det lingvistiska, det prosodiska, öfverhufvud vid det i composition och technik negatift formala; den undergifvenhet för de främmande mönstren, hvilken ofta ledde till ytlig härmning; och sättandet af vitterhetens kärna i ett något trångt upprättadt utile dulci, hvarmed man ville rättfärdiga hennes anspråk på medborgerlig vigt och aktning.
Lyckligtvis skedde ofta, att snillet gick i sin praxis vida längre, än i sin reflexion; me vi tala här om theorien af det vittra tidslynnet.
Sedan man vunnit, att ”Poeteriets” lek ej längre ansågs för en otillbörlighet, ville man ock, att någon ”redbar” betydelse skulle tillerkännas äfven sjelfva leken; för att göra förklarligt, huru så många både fullvuxna och lärda män kunde deråt hängifva sig.
Också är, alltifrån Stjernhjelms uppträdande ända till Svenska Akademiens stiftelse, den traktan hos de förnämsta litteratörerne oafbrutet märkbar, att höja det moraliska begreppet om Poetens kall och om de egenskaper, som tillhöra hans yrke.
Dervid lådade nämligen, i det längsta, föreställningen om ett rimmande dagdrifveri, som tillika innebure en för vissa qvicka, men utsväfvande oduglingar anständig utväg, att vid allahanda tillfällen, genom än beställda, än obeställda qväden, förvärfva en lättfången allmosa.
Allmänheten höll sig hårdnackadt fast vid den tro, att näppligen någon vore sannskyldig poet, som ej vore med detsamma, liksom ex professo, strykare, drinkare och fattighjon.
Ännu i och efter Gustaf den Tredjes dagar anförde man, till bekräftelse derå, Lidners, ja Bellmans exempel; liksom man, under den för-Dalinska tiden, plägat åberopa Lucidors och Runii.
Vi kunna häraf förstå, hvarför nyssnämnde Konung fann nödigt, att i Svenska Akademiens Stadgar, bredvid vittra förtjenster, föreskrifva moralisk välfrejd (och uttryckeligen ”goda seder”), såsom ett oeftergifligt villkor för valbarhet till ledamot.
Ändtligen frambröt med makt en aning om någonting mera enkom Svensk-haltigt, hvilket jemväl skulle från alla traditionala myndighets-lagar återvända till Naturens hjerta och ånyo intränga till Poesiens urkälla; någonting, der en innerligare och själfullare verldsåskådning skulle föranleda en innerligare och själfullare diktning; någonting, der den varmaste känsla och den ljusaste tanka skulle förena sig till en djupare uppfattning af menniskolifvet, för att derur låta framgå en fullständigare upplösning af dess motsatser till gudaskön harmoni.
I denna aning låg således ock föreställningen om en Skaldesång, som icke längre imiterade de Gamles konst, och än mindre Fransmännens, utan sjelf nyskapade det Skönas uppenbaringar, eller vore en Konstens nyfödelse ur det återupplåtna Natur-djupet.
Hvarigenom åter kunde slik nyfödelse förmedlas?
Blott genom en till själfkännedom uppstigande sjelfkänsla af Diktens ursprungliga väsende.
Den förste, som började utveckla denna anings innehåll med rak tillämpning på Poesi och Svensk Vitterhet, den förste, som dermed uppträdde polemiskt och kritiskt, såsom förkunnare af ett nytt Skaldskap och en ny Gransknings-art, blef Thorild.
Han är fördenskull ock rätte fadern till den såkallade ”Nya Skola”, der de elementer af Natur-enthusiasm och Speculation, som voro förenade hos honom, visat sig införlifvade med de romantiskt-historiska, hvilka länge utropades för ”tyskerier”, men i sjelfva verket äro lika forn-nordiska som Vala-qvädet.
De, som tillvitat henne, att vilja blott sätta en annorlunda modificerad (en tysk) imitation i stället för den förra, hafva ej sällan varit personer, som handlat enligt grundsatsen: pereant, qui ante nos nostra dixerunt, men eljest sådana, som dels om Skandinaviens äldre och äldsta vitterhet ägt ringa kunskap, dels ansett den tillfälliga (och derföre kortvariga) öfvervigten af vissa tyska förebilders inflytelser för någonting grundadt i sakens princip.
Hvad åter denna, eller sjelfva saken, angår: så skymtade, i alla fall, redan för Stjernhjelm – hans philosophiska skrifter visa det bäst – nödvändigheten och möjligheten af en vishet, som, för att tillfredsställande förklara lifvets gåta, endast kan framgå ur en full samverkan
af de högsta speculativa och de högsta poetiska krafter.
Detta i allmänhet om betydelsen af Stjernhjelms plats i Sveriges vitterhet, och således i häfderna om dess snille-odling.
Det särskildare utmärkandet är nu vår nästa skyldighet.
Närmaste förberedelser.
Hvad var, för ett framträde sådant som Stjernhjelms, undangjordt eller förberedt?
Om ofruktbarheten af Gustaf Vasas och hans söners tidehvarf hafva vi redan talat.
Väl böra vi härvid ej förgäta det verk från denna tid, för hvilket äfven Vitterheten står i evärdlig förbindelse: den bekanta Bibelöfversättning, hvars upphofsmän, genom detta verk och andra, återställde svenska språkets egendomlighet, ja, räddade det ifrån att helt och hållet gå under såsom svenskt.
Det var, då de båda bröderne Petri öfvertogo det, icke blott förtyskadt, utan fastmera fördanskadt till en grad, att föga återstod till fullbordad sammansmältning med Danskan.
Man har det ögonskenligaste beviset derpå, när man ser, huru mödosamt Konungen sjelf, med all sin ovilja mot Danmark, med all sin egen nitälskan för svenska språkets rykt, och med all sin vältalighet på detta språk, arbetade att frigöra sig från de danska inverkningarna.
Olai Petri ”Krönika” är, äfven i denna hänsyn, skrifven med mycken omsorg och stor förtjenst.
Men icke för Vitterhetens, icke för Skönhetens skull gjordes dylika lofvärda bemödanden.
De utgingo från patriotiska grunder; men dessa voro för det första religiösa, och för det andra politiska.
De sednare bevekte Konungen på hans ålderdom, att jemväl i rim strida mot ”the Danske”.
Denna stridskrift 12 har fosterlandskänslans värma och värde; men visserligen ej poesiens.
Tidehvarfvet ägde ingen annan verklig poesi, än den gamla Folkvisans; hvilken då ännu, med föga minskad kraft, lefde qvar och fortsatte sig;
Hennes tonart igenfinna vi ock hos den ende skalden i denna tid, den olycklige Erik XIV; en regentkarakter hardt nära sådan, som om man föreställer sig Tasso på en konungathron.
Mästare i hvarje ridderlig öfning, – fäktningens, ridtens, simningens, dansens, – dessutom språklärd, syllogist, mathematicus, stjerntydare, tacticus, målare, vältalare och sångare, var han med allt detta äfven sång-diktare, – i den dubbla meningen af skald- och tonkonstnär.
Blott få af hans qväden – deribland ock ett par andliga, med hans musik – hafva kommit till våra dagar 13.
En stor förlust! emedan de samtligen tillkännagifva en den äktaste poetiska anda; ifrån hans hjelte-grafskrifter och hans visa om sin kärlek till Catharina Månsdotter, diktade under hans välmakts-tid, ned till de båda i vår Psalmbok förvarade fromma klagosångerna, den ena diktad kort före hans afsättning, den andra under hans fångenskap.
Så lyder hans epitaphium öfver Peder Banér, som med ära stupat i en drabbning mot Danska flottan:
Peder Axelson Banér, den ädle man,
Adels ära och trohet aktade han;
Mer, än vällust och egen välfärd,
Gods och skatter och deras värd’.
Som en adelig hjelte, vig och stark,
Sökte han de Herrar af Dannemark.
Ridderligt lät han sin flagga flyga:
De fångna skepp skola det betyga.
Tappert att strida, det var hans sed:
Der striden var starkast, der var han med.
De Svenska förde han troligen an;
På Svanen var han en höfvidsman.
Den dag hans hufvud lades nid,
De Svenske gåfvo sig illa dervid.
Gudi hafver han offrat sin själ:
För Sverige föll han – och är nu säll!
Om detta stycke – i maneret – ansluter sig till de gamla
Rimkrönikorna, möter oss deremot omedelbart de gamla Folkvisornas stämning i qvädet om hans älskarinna.
Denna visa är en af dem, som, oftast af honom componerade både till vers och melodi, plägade sjungas, i vackra sommaraftnar, vid hans båtfärder med sina förtrogna på Mälaren.
Den må här införas enligt en medelväg mellan dess i läsarter skiftande uppteckningar, och med en och annan lätt jemnkning; ungefär så, som hans psalmer finnas behandlade i vår Psalmbok.
Väl den, som vidt ifrån klippor höga
Får vandra på en nedrig ban:
De hala branter han aktar föga;
Han går, der foten ej slinta kan.
Det största slott varder ofta skakadt
Intill grunden af dunderslag:
Eho der bor, hafver sällan smakat
En rätt förnöjelig glädjedag.
I stora hafvet gå stora vågor,
För väder, klippor och storm så hård:
Den, som är klok, efter slikt ej frågar;
Han blifver vid källan i blomstergård.
Fattig för rikemans dörr sig bedröfvar,
Klappar, och slipper dock sällan in:
Hos Phillis jag det ej behöfver;
Ty jag är hennes, och hon är min.
Har Phillis ej land, ej stora skatter,
Så har hon dock, det jag begär;
Den kärlek, hon mig med omfattar,
Mig vida mera än guldet är.
Blänker hon ej af gyllend’ smycke,
Så blänka dock hennes ögon skön’:
Alldeles är hon efter mitt tycke,
Fastän helt ringa i andras rön.
Den, som vill, må i luften flyga;
Jag verlden vill fast öfvertyga:
Till Phillis är mitt hjerta böjdt.
Farväl, med Gud, min hjertans lilja!
Farväl, med mångom tusend’ god natt!
Det sker dock, efter Herrans vilja:
Jag blifver den, som jag har sagt.