Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Den är", sade Erik bitande, "ett kapitel i resehandboken."
"Tack, kusin Erik, det der skall jag inte glömma", hviskade Jenny, "men det är oartigt mot fröken Ros att stå här och hviska."
Erik rodnade tvärt emot sin vilja, men Jenny skyndade till sin nya bekantskaps sida.
Emellertid hade sällskapet brutit upp.
Ros bjöd sin arm åt tant Agatha.
Aina och Jenny ilade förut och Erik såg sig tvungen att följa efter, men inom sig erkände han att hans sinnesstämning ingalunda var den lämpligaste för att riktigt uppfatta och kunna njuta ett storartadt naturskådespel. -- Hvarföre hade hon rest efter honom?
Och huru listigt hade hon icke vetat att passa på hans ankomst till Imatra!
Erik kom nu ihog att han i sina dagboksanteckningar talat om denna resa.
Var hon svartsjuk? tänkte den egenkäre unge mannen.
Detta var visserligen smickrande för hans fåfänga, men ändock fatalt, mycket fatalt, ty Aina
Ros var i hans tycke såväl vackrare, som ock behagligare och mildare, än den sjelfrådiga Jenny.
Och det åtlöje sedan, för hvilket han utsattes genom detta sin kusins uppförande!
Han såg redan i andanom den muntre skådespelaren X. på Hasselbacken för vännerna derbortä skildra "den ertappade fästmannens öden".
Olidligt att tänka på!
Det gör oss verkligen ondt om den stackars Erik att han skulle befinna sig i en så olycklig sinnesstämning första gången han besökte det berömda Imatra och det i Ainas sällskap.
Ja, det är så mycket förargligare som han, enligt sin egen tanke, icke allenast blifvit "näsledd af sin kusin" -- utan till på köpet: hvad skulle Aina Ros och hennes bror tänka om denna historia?
Det såg ju minsann ut som om han verkligen varit en förlupen fästman.
Det var fatalt, mycket fatalt i den -- af sin egenkärlek missledde Eriks tycke.
Vid Imatra.
Vid åsynen af den stora naturföreteelsen slets det oaktadt en flik ur det täckelse af moln, som höljde Eriks sinne.
Den i början likgiltiga blicken öfvergick, honom sjelf ovetande, i en beundrande åskådning af det imposanta fallet, och i samma mon som de yrande skumhvirflarne i bestämdare konturer framträdde för hans på deras vilda lek riktade öga, veko det inbillade bryderiets töcken från hans för allt skönt och stort mottagliga själ, och den herrliga taflan framför honom uppfyllde med sitt majestät hela hans väsende.
Hans bekymmer flögo bort på forsens dunstmoln, som försvunno i ethern, och det mäktigt väckta medvetandet af hans egen krafts otillräcklighet, som här så tydligt framställde sig för honom, återgaf hans sinne dess ädla hållning och jemvigt.
Hans hjerta svällde af tillfredsställelse deröfver att han, utan all reflexion, på den omedelbara förnimmelsens väg erfor tillvaron af en högre makt än hans egen ringhet.
Den symboliska handlingen att med sin hand liksom stryka bort molnen från sin panna, åtföljdes af en större klarhets utbredning i hans inre.
Anden höjde sig ur hvardagslifvets och prosans verld och vår vän var åter samme poetiske Erik Stenrot som förut.
En sympatetisk känsla, för hvilken han hvarken kunde eller ens ville redogöra för sig sjelf, dref honom till Ainas sida.
Jenny, som gått ett stycke längre fram, hade han glömt; för honom funnos blott Aina och han vid den eviga forsens brädd.
Tant Agatha hade satt sig på en af den lilla paviljongens bänkar, och, utan att veta sjelf huru, stod Ros några ögonblick derefter i Jennys närhet.
Hon märkte icke hans annalkande och hvarje muntligt meddelande från hans sida var, der de befunno sig i det dånande fallets omedelbara grannskap, en omöjlighet.
Imatras hvirflar ha den egendomligheten att ehuru naturligtvis det hela öfver hufvud taget städse erbjuder samma tafla af den, så att säga, mest rörliga oföränderlighet, så byta dock -- kanske en optisk villa -- de skilda partierna alltjemt om utseende.
På samma ställe der nyss en jättebölja trotsigt reste sin skumhöljda hjessa högt upp... och de lösta, fina vattenpartiklarne, såsom ett vildt fladdrande hår, skakades i luften, på samma ställe gapar i nästa ögonbliek ett inåt sitt djup mörknande svalg, bekransadt med hvitfradgande skumbräddar, och man tycker sig kunna skåda, ned till sjelfva bottnen af forsen.
Man skulle tro att detta skådespel åter och åter upprepar sig, och så är väl också i sjelfva verket förhållandet, men åskådarens öga, huru länge han än betraktar forsvågornas jättetåg framför sig, skall nästan aldrig finna att samma slags grupp af sammanstötande böljor bildar sig på samma ställe som förut.
Uppjagad af en plötslig nyck rusar en från det hela liksom lösryckt våg med sin kam högt upp emot klippstranden och öfversköljer oförmodadt den plats som åskådaren nyss trott vara fullkomligt trygg för sådana påhelsningar och hvilken var alldeles torr då han beträdde densamma samt följaktligen på en längre tid icke varit utsatt för någon framforsande böljas vilda famntag.
Ögonblickligt rusar dock vågen, liksom manad med trollmakt, tillbaka i det kokande kaos, blottande på flera ställen forsens branta sidosluttning, en hemsk nedgång i den brusande afgrunden, till hvilken i otaliga små rännilar de högt uppkastade vattendelarne med brådskande ifver åter söka bana sig väg utmed klippans slätslipade afsatser, glittrande i den oväntadt skådade dagens ljus.
En dylik våg, en slintande fot, och den sålunda öfverraskade åskådarens öde är afgjordt, ty bortryckt i Imatras famn af det tillbakarullande svallet, skulle hans jordiska tillvaros ögonblick snart vara räknade.
På en sådan plats, men okunnig om sin fara, stod den föga nervsvaga Jenny Bertram alldeles försjunken i åskådandet af de gigantiska syner som i hastig oinvexling bildade sig framför det magiskt fängslade ögat.
Der delade sig just nu en väldig vattenmassa isär och medan den ena hälften med höjdt skumbanér i ilande fart fortsatte sin gång, drog sig den andra hälften liksom tillbaka.
Emellan de sålunda uppkomna vattenväggarne gapade ett djup, snarlikt en öppnad famn, som emot åskådarne utsträckte sina hvita, skumklädda jättearmar.
-- Jenny lutade sig ovilkorligt framåt i namnlös bäfvan, liksom hennes själ icke velat förlora ett enda moment af den hänförande synen -- då halkade hennes fot på den sluttande hällen och i nästa stund spolade en väldig våg öfver den plats der den älskliga flickan nyss stått, en tjusande bild af den hyllning behaget egnar kraftens genius.
Det vilda elementet röt af raseri att dess sköna rof gått förloradt, -- ty Jenny hvilade blek och mållös mot Birger Ros' axel.
Denne hade, förtrogen med fallets egenheter, i det hotande ögonblicket med kraftig arm ryckt henne undan den öfverhängande faran och hoppat ett steg tillbaka med sin ljufva börda.
Räddarens fötter sköljdes af det fräsande elementet.
Den stora vågen vek tillbaka och fortsatte sin brusande gång, men de små rännilarne flydde i glittrande kaskader igen till den dånande Imatra-drottens fot, förmälande sitt nederlag och hans svikna förhoppning på det sköna rofvet.
De slungades af den mäktiges vrede ögonblickligt i form af dunster högt upp i skyn, der de, upplösande sig i vänliga solstrålars famntag, för dessa täljde sagan om sin tillvaros skönaste och sista syn, den ljufliga menniskodottern som de, förenade med en väldig våg, velat röfva bort från jordisk fröjd och njutning.
Nu dogo de gladt för det de icke lyckats.
Men de goda luftandarne fläktade de små såsom ett uppfriskande duggregn öfver den räddade jungfruns marmorhvita anlete och aftonsolens milda strålar väckte snart ungdomens röda rosor igen till lif på hennes fina kind.
Jenny slog upp ögonen och tackade sin räddare med en blick, som vatten- och luft- och solstrålsandar afundades honom, ty den var innerligt skön emedan den hade sitt upphof i ett rent och friskt, af kärlek och tacksamhet uppfyldt hjerta.
De två menniskorna som nu hand i hand stodo der bredvid hvarandra på Imatras klippbrädd, hade båda nyss gifvit och mottagit stora gåfvor.
Han hade ju återgifvit åt lifvet en af dess vackraste rosor och denna ädla ros åter hade, såsom föremål för hans egen lilla, men hurtiga handling, i tviflarens bröst väckt hågen för det sanna lifvet, som icke vill grubblas bort i töcknigt drömmeri utan förhoppningsrikt verka för stora, höga ändamål.
Den besvarade kärleken, vaknad till klart sjelfmedvetande, hade åstadkommit denna förvandling.
Sålunda mognade i ett enda ögonblick till verkligt lif två goda menniskor: den yra Jenny Bertram till en lycklig brud och den tviflande Birger Ros till en nyttig samhällsmedlem.
De stodo, öga i öga och själ i själ, invid hvarandra, sälla i hvarandras sällhet, åtminstone ett ögonblick, och intet ord vexlades eller behöfde vexlas, ty de talade "blickarnes alltförkunnande andespråk".
Men kall som en obeveklig frostnatt sveper sitt dödande dok öfver vårlifvets lofvande brodd, -- så stod plötsligen framför Birger Ros' strålande lefnadsutsigter den i hans döende faders kallnande hand aflagda eden:
"att aldrig taga till äkta dottren af ett främmande folk" -- och med bleknande kinder tryckte han den älskade flickans hand till sitt af onämbar sorg sammanpressade hjerta.
Emellan dem stod ju den sällhetsdödande skepnaden af en oblidkelig fordringsegare; bilden af den döende fadren uppreste sig förebrående framför den affallige sonens inre öga.
Men en underbar klarhet tycktes dock ha utbredt sig öfver Birgers hela själ.
Utan inverkan hade den korta sällhetens ögonblick icke varit och den nya ed att tro på lifvet, hvilken han svurit i det stolta medvetandet af besvarad kärlek, gaf hans väsende lugn och fasthet -- men det var vinterdagens kalla lugn och fastheten i det våldsamt kufvade lycksalighetsbegärets till is frusna framtidsspegel.
Annorlunda gestaltade sig dock framtiden för den sköna Jenny Bertrams själ.
Blekheten på den älskades kind, vittnande om styrkan af den strid som kämpades inom honom, undgick icke hennes klara blick och äfven för hennes inre syn stod den manande fadrens ljusskvmmande bild.
Men genom den i oskuldsfull kärleksglädje rodnande ungmöns vaknande väsende gick en så onämbart behaglig ström af lefnadslust och tro och ur hoppets framtidsblomma uppstego så tjusande aningar och bilder att hon icke trodde den kalla skuggan ega kraft att tillintetgöra all denna skönhet.
Och så var det: hon slog sina vackra, liljehvita armar omkring den älskade mannens hals och hviskade i hans öra, förnimbart för honom till och med öfver forsens dån, de vingade orden:
"Jag tror inte på ett oblidkeligt olycksöde!"
"Ett smultron, vuxet i skuggan."
"Hvar har du dröjt så länge, söta Jenny?" frågade tant Agatha oroligt den till paviljongen framskyndande unga flickan.
"Jag ser inte heller till Erik och de andra?"
"Se der komma de alla tre", svarade Jenny i det hon låtsade syssla med själen för att dölja sin rörelse, "och nu kunna vi på allvar anträda vår hemfärd."
Erik sällade sig till tanten, förklarande att han nu gjorde anspråk på att få leda henne.
Jenny och Aina ilade åter förut och Ros, försjunken i djupa tankar, afslutade tåget.
Erik uttalade naturligtvis för tanten sin beundran för det storartade vattenfallet och återkom städse mycket fintligt till detta ämne hvar gång den goda damen sökte föra samtalet på Aina Ros. Sjelf yttrade Exik icke vidare någon nyfikenhet öfver anledningen till tantens och kusinens oförväntade resa till Finland.
Hvad åter de unga flickorna meddelade hvarandra få och vilja vi icke förråda, men så mycket kunna vi dock säga, att då sällskapet hunnit upp till hotellet, kallade de två vackra tärnorna hvarandra du, och icke det ringaste tecken till svartsjuka tycktes grumla deras unga vänskaps morgongryning.
Här vore det nu väl vår länge uraktlåtna skyldighet att söka gifva en liten skildring af huru de två hjeltinnorna i denna berättelse egentligen "sågo ut".
Men detta kan vida lättare åläggas än verkställas.
För det första är det i allmänhet svårt att beskrifva unga damers utseende, ty detta vexlar alltjemt karakter efter de personer, i hvilkas föreställning en bild af dem skall tecknas.
För det andra måste beskrifvaren vara mycket på sin vakt för att icke, såsom det heter, "mista koncepterna" vid uppräknandet af alla de otaliga behag som hvarje ung flicka kan utveckla, om hon bara vill.
Må derföre den hulda läsarinnan med undseende döma öfver vår ofullständiga skildring.
Vi kunna till vår ursäkt blott säga att om vi icke ingått i detaljbeskrifningar, detta skett i följd af vår öfvertygelse att den qvinliga skönhetens väsende icke genom den noggrannaste fotografi kan återgifvas fullkomligt sanningsenligt.
Vi anropa dock vår sånggudinna att vänligen föra vår pensel, då vår föresats är så föga egoistisk att vi icke helt och hållet vilja behålla för oss sjelfva de vackra syner vi förvisso tro oss ha sett.
Aina Ros, öfver hvars af naturen jemna sinne aderton vårar strött sina blida blomster ur ett fridfullt hemlifs ymnighetshorn, hade tillbragt större delen af sin tid på landet under sina föräldrars hägn.
Fadern, en lärd prestman och ifrig fennoman, hade sjelf undervisat sin dotter, hvilken efter föräldrarnes nästan samtidiga frånfälle, fortsatt ökandet af sitt kunskapsförråd under brodern Birgers ledning.
Hon hade en god del af den der likheten med "ett smultron, vuxet i skuggan", som hennes bror engång skämtvis uppgifvit såsom en egendomlighet hos "fennomanskorna".
Aina var dock icke alltför landtligt blyg, hon var tvärtom ganska frimodig och ett års vistelse i Helsingfors hade icke i ringaste mon förändrat den henne medfödda lugna hållningen, ett ypperligare vademecum i lifvet, än den mest raffinerade salongsvana i verlden.
Hon förde sig ledigt och behagfullt i hvilken krets som helst, men hon hade en stor ehuru omedveten fördel framför många af sina så kallade väninnor i staden: hela hennes väsende var liksom kringflutet af en egendomlig, vårlig morgonfriskhet.
Det oskyldiga uttrycket i hennes glada, blåa blick förädlades af ett känslans aningsrika skimmer, och hennes tal klingade som lärkans drill öfver ett vaknande vårlandskap.
Och vår var det också, idel vår inom den jungfruliga barmen och djupa men ljusa tankar stodo att läsa på den klara, molnfria pannan.
Den raka näsan, icke alltför liten, gaf det milda anletet karakteren af fasthet, men på den friska munnen log ett muntert löje och en liten skalk tittade fram ur gropen på kind.
Det enda yppiga i den harmoniska företeelsen var det ljusa hårets rika svall, som böljade långt ned öfver plastiskt bildade skuldror och hvilket, upplöst ur sina flätor och fangsel, kunnat omhölja hela hennes intagande gestalt.
Sådant var Aina Ros' utseende och vi tillägga ännu, för sanningens skull, att hon var en mycket regelbundnare skönhet än vår lilla väninna Jenny Bertram, hvars beskrifning vi ha all anledning att uppskjuta till en annan gång, emedan vagnarne nu köras fram, det vill säga, Ros' vagn, i hvilken Aina och han togo plats, samt hotelvärdens "trilla", som i sitt sköte upptog tant Agatha och Jenny.
Erik Stenrot deremot skulle stanna qvar på hotellet till dess hans vän fått hushållet på Muistola i ordning igen efter den fleråriga frånvaron.
Afsked togs både hjertligt och ceremoniöst, alldeles såsom det vanligen plägar ske, men man beslöt ingenting om nästa sammanträffande.
Detta öfverlemnades åt slumpen.
Klatsch! och hästarne drogo till, några vänliga nickningar ännu och den unge svensken stod ensam qvar på trappan till hotellet vid Imatra fall.
Huru Erik tillbragte qvällen.
"Hur det än må vara och bli", sade Erik Stenrot leende för sig sjelf i det han blickade efter de bortåkande, "i den der gamla vagnen åker mitt hjerta sin kos."
Som han emellertid var nog mycket "af denna verlden" så gick han snart åter in i salongen, tände en cigarr och satte sig vid ett af fönstren för att anställa betraktelser.
Dagens händelser och sinnesrörelser, som i afskedets stund alla sammansmält till en enda uteslutande tanke, framställde sig nu åter för hans själ i alla möjliga toner och färger.
Trött som han var af resan och de andra intrycken, ville han dock snart åter slippa denna mönstring af ännu så färska minnen och beställde derföre en butelj rhenskt vin samt bad sin värd göra sig sällskap.
Herr Petterson tycktes ha god tur med fint vin i dag, och då han fryntligt framsatte vinet och glasen utpekade han leende etiketten:
"Liebfraunmilch", sade han, men Erik förstod icke kyparvitzen, utan drack värden till och inledde ett samtal om väderleken och skördeutsigterna för året samt grannarne i trakten.
Han ville antagligen begagna den beskedlige herr Pettersson såsom en sömngifvande aftonlektyr.
Denne märkte dock icke sin gästs afsigt, men lyckades deremot i någon mon motsvara hans förhoppningar genom sina vidlyftiga historier ur traktens krönika, hvarvid alla herrskapen i grannsocknarne fingo passera revy, allt till vår stockholmares stora uppbyggelse och lokalisering i trakten.
Erik undertryckte med möda en gäspning och smuttade på sitt glas.
Elfvens vestra sida var affärdad och nu kom turen till den östra.
Länsmannen, häradsskrifvaren med flera företogos och skildrades, men den otacksamme, eller fastmera tacksamme åhöraren kände nu otvetydigt sömngudens annalkande.
Den slocknade cigarren föll ur hans fingrar, han blundade, och beställsamma drömelfvor började sitt fantastiska bestyr omkring honom, ackompagnerade af den brusande forsens oafbrutna dån, på hvars ljudvågor nu, då det yttre ögat var overksamt, själen tyckte sig bäras bort till rymder der ett virrvarr af omvexlande syner mötte den halfinslumrades lösgjorda fantasi.
Han tyckte sig, buren i en stor silfversnäcka af Imatradrottens molnlika vattenandar, sväfva fram högt öfver lifvets mörka svalg.
Och så var det likväl såsom skulle han i sin ståtliga bärstol glida fram utmed den skummande Imatra.
En outsäglig känsla af stolthet vidgade hans bröst.
Men på den höga, skrofliga klippranden stod hans kusin Jenny Bertram och viftade med ett långt skärp, som liknade en resekarta öfver
Rheinfloden med sidoteckningar, föreställande bönder som ur doftande drufvor pressade
Liebfraunmilch -- och hennes vackra läppar rörde sig och orden hördes tydligt öfver forsens larm af honom som åkte i den hvirfveluppburna snäckan:
"Glöm inte att anteckna denna färd i resehandboken!"
Han harmades högligen och ville slunga ett strängt ord till den gycklande kusinen, men ett lent rosenfinger lades på de i vredesmod öppnade läpparne -- och bredvid honom i silfversnäekan satt leende och blid Aina Ros...
"Ja, det gör mig ondt om Rosen", ljöd här hotelvärdens något gnällande stämma, synen försvann och Erik for upp ur sin dröm.
"Ros?..." utropade han förvirrad, hvilket Petterson tog för tankfull uppmärksamhet, "Ros? hvad hör det namnet hit?"
"Jo jo men", återtog värden, "det hör allt hit också.
Han har en egendom här i nejden, men den är mycket illa skött.
Doktorn har ju sjelf för det mesta varit på resor de senare tiderna och hushållet går som det går."
Nu blef Erik vaken och afbrytande värdens vidlyftiga reflexioner bad han honom helt enkelt berätta huru det stod till med saken.
Hvad han fick höra var af mera lugnande art än han väntat sig.
Emellertid fyllde han glasen, tände en ny cigarr och ställde till värden några frågor angående de svenska fruntimren.
Men här stötte han till sin förvåning endast på undvikande svar, till dess han slutligen meddelade att unga fröken var hans kusin, utan att han dock lät Pettersson ana den öfverraskning mötet med Jenny beredt honom.
Han fick nu veta om "Ojala-herrskapet" hvad hotelvärden hade sig "med visshet" bekant; ibland annat att från Wiborg ankommit ett "dyrbart piano" och en präktig ridhäst till fröken äfvensom att hon "brukade företaga långa ridter utmed elfvens östra strand, till Wallinkoski och till och med längre".
Detta ansåg dock Pettersson vara mycket oförsigtigt, ty vägen ditåt, som gick genom mörk skog, var enslig och fram på hösten "spökade det röfvare i ödemarken".
Omsider begaf sig Erik till hvila och tillbragte en ganska lugn natt.
De vid värdens lokalskildringar till hälften bortslumrade timmarne tycktes för den gången ha tillfredsställt hans fantasis behof af drömmar och han vaknade följande morgon kry och munter, gjorde sin toilett och steg upp i värdens från Ojala återkomna "trilla" för att aflägga en visit hos tant Agatha och sin kusin, der vi väl snart åter skola sammanträffa med honom.
Hvad ett månsken får se.
Då tanten och Jenny kommo hem den qväll vi sist omtalat, skildes de snart åt.
Tant Agatha var trött och Jenny längtade att vara allena.
Deras afsked från
Ros och hans syster, som en liten sträcka haft samma väg som de, hade också varit kort.
"Får jag spela litet, snälla tant?" frågade den unga flickan i det hon kysste den vänliga damen på hand.
"Gerna, mitt barn", blef svaret, "jag sofver till och med mycket bättre när du musicerar.
Det evinnerliga bullret från vattenfallet går då inte så omkring i mitt hufvud, och sjung, söta Jenny, om det roar dig, men tänk också på hvilan, vi ha i dag ju riktigt ansträngt oss."
Derefter togo de godnatt af hvarandra; tanten gick till sig och Jenny inträdde i sitt sofgemak.
En liten sal, der pianot stod, åtskiljde de två rummen.
Tanten bodde på kökssidan och deras svensk-finska jungfru, Thilda, som var köksa och tolk tillika, logerade i köket.
Bakom Jennys rum, åt gårdssidan till, var en obebodd kammare och emellan denna och köket en tambur.
I en liten sidobyggnad på gården bodde ett bondfolk som skötte om det lilla hemmanets fyra kor, en arbetskamp och Jennys ridhäst.
Så mycket om lokaliteten, nu om något annat.
Jenny var icke upprörd oaktadt det som hon i dag upplefvat gjort ett djupt intryck på hennes själ.
Hon hade icke ens för någon omtalat den fara, i hvilken hon sväfvat, emedan densamma för henne blott hade en ringa betydelse i bredd med den tysta förklaring, som följt derefter.
Jenny förenade med en rörlig och liflig själ en sällsynt sinnets spänstighet och ehuru hennes känslor ganska lätt kommo i svallning, voro dock såväl hennes lynne som ock nerver så starka att någon egentlig efterdyning icke egde rum i hennes själ.
Der låg tvärtom utbredd öfver densamma en nästan lugn stämning.
Då en djup karakter känner sig sannt lycklig, erhålla dessa hjertats högtidsstunder en egendomlig pregel af tyst tacksamhet, i motsats till den mera ytliga menniskans känsloutbrott vid någon lyckosam vändning i dess öde.
Men denna stilla lycksalighetskänsla hade hos Jenny icke den ringaste anstrykning af sentimentalitet och hennes stämning närmade sig mera ett belönadt barns naiva, friska glädje öfver hvad det vunnit, än ett reflekterande öfver sin lyckas höjd och djup.
Hon njöt af den sköna blommans vällukt som öppnat sin kalk i hennes hjerta och tänkte, lifvad af glada förhoppningar, utan att tillgjordt rodna, på den tid då äfven han, den hon så högt älskade, skulle i lä njuta samma lycka, som nu redan kommit henne till del.
Med frid i ton och blick sjöng hon sakta några strofer af en enkel svensk folkmelodi i det hon gjorde sin lätta natt-toilett.
Då hon var färdig dermed trädde hon fram till fönstret, sköt undan gardinen och blickade ut i den tysta natten.
Hennes öga riktades mot den mörkblå himlen och liksom utbytte en vänskapshelsning med stjernorna deruppe, medan öfver de fint öppnade läpparne en enkel bön smög fram till verldarnes herre, som ju äfven unnat hennes lilla hjerta dess ljufva lycka.
Snart stod hon dock vid sängen och i det hon lösgjorde sitt rika kastanjebruna hår och smått kokett slog detsamma öfver sina vackert rundade axlar så att det täcka ansigtet tittade fram liksom ur en mörk ram, neg hon skalkaktigt för sin egen bild, som hon såg i spegeln midt emot, och sade leende: "godnatt, du lyckliga flicka derborta!" blåste ut ljuset och lade sig med en känsla af inre och yttre välbefinnande i den svällande, hvita bädden, som i sin kyska famn mottog den älskliga varelsen.
Hon hvilade der under de afundsjuka omhöljena liksom en skatt af dolda behag.
Månen, älskad af och sjelf en älskare af skönheter, ty hvarföre skulle han annars så troget följa i skönheten Jordens ledband, utsände nästan torgäfves sitt blida sken att emellan gardinerna uppsnappa några drag af den slumrande flickan.
Skenet skulle sedan beställsamt skildra hvad det sett för den högtuppsatte kännaren deruppe, förljufvande sålunda hans ensamhet i rymden, ty de andra stjernorna togo föga notis om honom, alldenstund han, sålänge de utfört sin ringdans på fästet, ansetts såsom en Jordens förklarade kavaljer.