Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men icke för ty finnes här en hake, som ingalunda är att förakta och för hvars undgående grefve Posse skall behöfva använda hela sin förmåga och energi, utan att ändock kunna med säkerhet vänta ett lyckligt resultat.
Första kammaren skall — som sagdt — icke lägga hinder vägen för grundskatternas afskrifning enligt den plan härför, som kammarrådet Anderson framlagt.
Emellertid är det klart, att denna afskrifning i högst väsentlig grad skall inverka på allmänna bevillningen, hvilken härigenom måste blifva betydligt förhöjd.
Såsom vilkor för sitt bifall till grundskatternas afskrifning skall derför första kammaren fordra högst genomgripande förändringar i bevillningsförord-ningen.
Vid 1878 års riksdag stodo i detta hänseende de båda kamrarna gent emot hvarandra i det särskilda utskottet.
Andra kammarens ledamöter voro belåtna med bevillnings-stadgan och ville medgifva endast några få förändringar deri.
Första kammarens ledamöter åter fordrade enhälligt
— på ett undantag när, general Abelin, men han reserverade sig mot hela grundskatteafskrifningen — att bevill-ningsförordningen måtte grundligt omarbetas samt — hvad här är mest betydelsefullt — att vissa delar af nämnda för -- ordning måtte göras till en af konung och riksdag gemensamt stiftad lag.För grefve Posse är detta i två afseenden en förargelse-klippa.
För det första står häremot grefvens antecedentia.
Det måste för honom, hvilken såsom oppositionsman etablerade principen om riksdagens exklusiva rätt öfver bevill-ningen, och detta in amplissima forma, förefalla något svårt att nu såsom konseljens chef genom en hel frontförändring soka ställa sjelfva bevillningsförordningens vigtigaste delar under konungs och riksdags gemensamma skydd.
Äfven i ett annat afseende är denna första kammarens fordran till förargelse för grefve Posse i hans stora värf.
Bevillnings-förordningen är landtmannapartiets ögonsten, och hvarje försök att röra vid densamma i riktning att förändra dess konstitutionella karakter skall genast med misstroende och motvilja tillbakavisas af landtmannapartiet.
Äfven i denna punkt står den nuvarande konseljen i ett svårt dilemma, i en kinkig mellanhand mellan de båda kamrar ne, med fara att derest den söker tillfredsställa den ene ohjelpligt stöta sig med den andre, och olyckan är, att båda kamrarnes samtycke erfordras för de stora planernas realiserande.
För ministéren gäller det sålunda att äfven här finna en medelväg, som kan tillfredsställa båda kamrarna, en uppgift som med hänsyn till de hvarandra diametralt motsatta meningar, som af hvardera kammaren förfäktas, måste hafva sina stora svårigheter.
Det är här så, att, då man vill undvika Scylla, man löper fara att ohjelpligt törna mot Charybdis.
Som man ser, visar den politiska ställningen för den Posseska ministéren ganska stora svårigheter så i ena som andra afseendet, svårigheter de der icke minskas deraf att förhållandena inom sjelfva konseljen icke häntyda på den inre fasthet, som är egnad att stärka och stödja en regering samt befrämja dess uppgifter.
Rörelsen mot judarne i Tyskland.
(öfversatt från förf: s originalmanuskript.
Hr redaktör!
Ni önskar från mig, såsom bosatt i Berlin, för ert nya organ ett uttalande om den i tidningar och i den offentliga diskussionen en så stor roll spelande » judefrågan », och jag griper gerna tillfallet att säga ett par ord derom.
Men ni tager miste, om ni tror att jag, såsom närmare källan till all denna grumliga rörelse i sinnena, är i stånd att tala med synnerlig autopsi.
Jag försäkrar er, att om det hela försiggick i Babylon i stället for i Berlin, kunde jag icke hafva märkt mindre der af än nu.
Endast af tidningarna vet jag, att här säges en del oqvädinsord och hållas några möten mot judarne.
Men ni kan lätt förstå, att det sällskap jag uppsöker eller som uppsöker mig, lefver och ' andas i ett luftstreck, dit detta skrål från gatan icke når.
Sant nog, att herr hofpredikanten Stöcker — en äkta prelat med ett ljust, öppet anlete och falska Ögon
— sade ett par dumheter mot mig från riksdagens tribun » men då jag kort och slående ådagalade, att han aldrig hade sett mina böcker och att hans från en norsk smädeskrift mot mig hemtade citat voro falska, har detta lilla intermezzo ingen annan verkan haft än den, att det kanske har inbragt mig en smula popularitet hos några judiska juve-lerare och bankirer, som jag personligen hvarken umgås med eller känner.
Man tager knappast miste, om man betraktar den tyska rörelsen mot judarne såsom ett bland många symptom af den stora tyska sociala och politiska reaktionen.
Under reaktioner förhindrar man samtidiga och ångrar man tidigare frigörelsesträfvanden.
Den omständigheten, att en del af » framstegspartiets!
) organer hafva judiska redaktörer och medarbetare — likväl i vida ringare antal, än det berättas
— och den, att den utträdda, icke-regeringsvänliga delen af det nationalliberala partiet i två judiskt födde män, Bam-berger och Lasker, den förre en skribent, den senare en talare, har sina mest betydande ledare, har stämt de reaktionära och konservativa partierna ännu mera fiendtligt mot judarne, än hvad de i hvardagslag äro.
Hr von Treitschke, som gifvjt signalen till hela rörelsen, är ju en till den rena Bismarckianismen öfvergången gammal nationalliberal, som efter att i många år hafva så tillskurit Tysklands historia, att arffienden Frankrike blef ärelös och fäderneslandet förhärligadt, nu har kastat sitt hat på judarne, som på en inom landets gränser boende arffiende.
Hos Treitschke uppenbarar sig emellertid tydligt det andra momentet, som i skydd af den herskande reaktionen gör sig gällande mot judarne, det inskränkt-nationala.
Det är ingen tillfällighet, att liksom på folkkriget mot Napoleon 1814 under 1819 följde en afskyvärd judeförföljelse, och detta i trots deraf att judarne hade kämpat och blödt i fr ihet sstrider na lika så mycket som deras kristna medborgare — så har ock på det andra stora tysk-franska kriget under 1870 — 71 följt ett sträfvande att om möjligt beröfva judarne, hvilka likväl äfven denna gång och på ett hedrande sätt gjort sin pligt i kriget, de blott sedan en så kort tide-rymd beviljade medborgerliga rättigheterna.
Treitschkes egentliga utgångspunkt finner man, om man läser hans ungdomsskrifter, i synnerhet hans » Historisch-politische Auf-sätze ».
Denna är vreden mot det » opatriotiska » unga Tysk-land, särskildt Heine och Börne såsom dess ordförande, hvilka ju båda yoro af judisk härkomst.
Det var lätt att beröfva Heine och ännu lättare att beröfva Böme en stor del af det nu lefvande slägtets ynnest.
Båda hade de beundrat Frankrike, båda hade de emigrerat till Frankrike och, hvad värre var, båda hade de i trots af den tyska nationalkänsla, man icke utan att ljuga kunde frånkänna dem, hatat och misskänt Preussen.
Det är ett stort missöde för de nu lefvande tyska ju-darne, att Heine, som likväl annars i historiskt och politiskt afseende hade en så skarp och genialisk blick, ja som i många punkter har visat sig som profet — han har bland annat spått kommunen, ja spått att den skulle rifva Yendömekolonnen ned — det är ett stort missöde^ att han ingen aning haft om den mission som var Preussen förbehållen såsom grundläggare af Tysklands enhet.
Hans blödiga gyckel öfver den store Friedrich och hans efterföljare, hans förakt för det preussiska militärväsendéF, som han ständigt såg i Jena-belysning, tager sig nu för tiden föråldrad ut och väcker ovilja hos alla dem, hvilka icke förmå att taga den historiska situation i betraktande, från h vilken, till utgångspunkt, han skref.
Treitschkes förbittring mot hvad han kallar hans hån mot sina landsmän som » de dumma och de fega » känner inga gränser, och de nu lefvande ju-darne skola umgälla Heines obetänksamheter.
På grund af dessa demonstreras det, att judarne i allmänhet icke hafva fosterlandssinne.
Reaktionen och chauvinismen i förening hafva alltså underblåst det i icke alla fullt genombildade sinnen ända från urminnes tid på djupet glimmande rashatet.
Detta hat har ju gent emot denna egendomliga ras en vida mer än tusenårig historia och det har allt sedan judarnes emancipation blifvit närdt, uppammadt, lifvadt och understödt af en brandgul afundsjuka, som sträcker sig genom alla sam-hällslager, i hvilkä det fins judar.
Öfverallt, hvar som helst ieke särskildfc högsinnad tysk i en än så öppen, ärlig konkurrens blifvit undanträngd, slagen, öfverglänst af en jude, vare sig i konst eller handtverk, i affärer eller industri, i rent vetenskaplig prestation eller i täflingsstriden om en universitetsplats, har vederbörande dragit sig tillbaka med « » tt skällsord mot » juden » på sina läppar.
Hur mycket mera vid de tillfällen, när judens beteende varit förkastligt «lier blott slugt beräknande!
En judisk procentare bedömes nödvändigt hundra gånger hårdare än en kristlig, och detta fastän hvar och en vet, hvilka raffineradt grymma ute-stängningslagar drifvit judarne in på banan till de få och föraktade förvärfskällor, som ensamma voro dem tillåtna.
Men när så reaktion och chauvinism i förening underblåst den simpla och den fina pöbelns afundsjuka och rashat, då inträder ett fenomen, som har talrika analogier på andra områden och som bäst låter beteckna sig som en andlig farsot.
Sinnessjukdomarne äro påtagligen minst lika smittosamma som kolera och pest.
Mëd ens gripes ett folk liksom af en mani, med ens handla hundra tusentals menniskor som besatta.
Hur många pa-ralleler finnas icke i vår tid till fiaggellantraseriet och andra liknande sjukdomar under medeltiden!
Det är icke nier än några få år sedan vi här i Berlin hade angifvare-raseriet mot verkliga eller förmenta socialister.
En rå och förfallen arbetare hade affyrat en pistol på kejsaren utan att träffa honom, en stupid och af fåfänga nästan sinnes-svag filosofie doktor hade följt hans exempel, ty värr med bättre framgång, och på en gång började de lugna tyskarne att spionera, angifva, utleverera, förfölja och beskylla hvarandra, liksom hade de varit ett folk af klent begåfvade och skadelystna polisspioner.
Då drabbade det socialdemokraterna.
På samma sätt äro för närvarande judarne syndabockar.
Och man träffar beslägtade epidemier hos alla folk.
Ur dagens kr ’ onika.
4Här i Tyskland våndas man nu under bordan af fattigdom * af höga skatter och affärernas stillastående, söker efter någon, som kan vara skuld dertill, och finner judarne; i Frankrike har man allt sedan krigets tid våndats under harmen öfver nederlagen, under den oerhörda förödmjukelsen och under fiendens intellektuela och militära öfverläg-senhet, och man uppfann då, för att förklara allt på det för en sjelf lämpligaste och för fienden mest förnedrande sätt, de berömda tyska spioner, som spöka öfver allt, ända ifrån Sar-dous och Dumas ’ dramer till de sista dagarnes skandalprocesser.
Men judarne i Tyskland voro dessutom genom sin så hastigt förvärfvade rikedom och sitt så hastigt tillkämpade inflytande samt slutligen genom sina dygder ännu mera än genom sina laster utsedda till förbittringens offer.
Alldeles samma omständighet, som gör att man begär .kinesernas utdrifvande från San Francisco och tyskarnes ut-drifvande från Ryssland, föranleder här ropet på att be-röfva judarne menskliga rättigheter: den större energi, som den ras, hvilken i alla dessa fall är i minoriteten, lägger i dagen.
När helst en ras är mera återhållsam, mera flitig, mera sparsam, mindre lättsinnig än sina omgifningar, skola dessa ropa död och förbannelse öfver den.
Det är äuda till löjlighet påfallande, i hvilken grad vissa ryska organers smädeartiklar mot tyskarne i Ryssland och vissa tyska organers utfall mot judarne i Tyskland se ut som plagiat af hvarandra.
Det är ett ryskt ordspråk, att hvar och en tysk födes med en hake i handen; med den hakar han sig: fast vid en annan tysk ofvanför honom och hjelper på.
samma gång en tysk inunder honom att fästa sin hake i hans bälte.
Alldeles samma tema varieras här om judarne, hvilkas sammanhållning beständigt påpekas som en fara, fastän de i sjelfva verket känna litet eller intet till hvarandra, ja fastän många ibland dem under de friare idéernas herravälde så fullständigt hade glömt, att de voro judar,att de, som en bland dem qvickt uttryckte det på ett möte, egentligen först nu » ha blifvit judar — af Stöckers nåde ».
Beskyllningarna för att eftersträfva och tillskansa sig höga embeten, universitetsplatser, leveranser och Gud vet hvad mera äro vidare alldeles lika så typiska mot tyskarne i Ryssland som mot judarne här.
Ja, i Ryssland går tyskeji och gäller för den kall blodige » utsugaren » par excellence, derför att han i allmänhet utgör länken mellan godsegaren och dennes bönder.
Med flit berör jag alldeles icke den ofantliga literatur af af handlingar och broschyrer, som uppstått om denna » judefråga », som i sjelfva verket ingen fråga är, efter som ingen på allvar kan tänka på att taga de politiska rättigheterna ifrån judarne, men som rör sig kring en ren brutalitet, den att man väl icke rättsligt men praktiskt utestänger judarne från så många embeten och anställningar, som det på något sätt kan låta sig göra.
Man kommer säkert icke att afsätta någon, men man blir i tillfälle att bespara sig denna skandal derför att man nästan icke tillsätter någon.
Jag förbigår till och med bidrag af sådan betydelse som Schleidens lilla förträffliga broschyr: » Die Romantik des Martyriums bei den Juden » eller Mommsens öfver-lägsna uppträdande.
Jag vill hellre söka att samla de anklagelser jag genom att fråga mig för har funnit vara de väsentligaste och minst oberättigade bland dem man från de mest skilda håll riktat mot de tyska judarne.
Man beskyller dem för att med sin i regeln tem-ligen nyförvärfvade rikedom hafva gifvit ett dåligt exempel genom benägenhet för lyx och ett visst ståtande med andelös yppighet.
Man anför sådant som att Bleichröder har serverat sina gäster på guldservis och haft en betjent stående bakom hvarje gästs stol.
Det sistnämnda är kanske en smaklöshet, men det är ingen synd, och äfven om ju-darne i allmänhet stundom hafva visat något af parvenyers belägenhet att lysa, så är denna egenskap dock i grunden ursäktligare hos dem med deras bristfälliga uppfostran och bildning än hos mången furstlig eller högadlig penninge-man, hvars sinne tidigt varit vändt åt högre intressen och som i hvarje fall ofta icke har förtjent ett enda öre af sin rikedom.
Man beskyller från katolsk sida judarne för att hafva tagit en verksam och otillbörlig del i kulturkampen.
Jag betraktar denna anklagelse såsom den tyngsta.
Det är icke bevisadt, men det är antagligt, att en stor del af de katolsk-fiendtliga tidningsartiklarne hafva varit skrifna af judiska pennor.
De judiske liberales frisinthet höll i kulturkampen lika litet stånd som de kristnes.
Men om man vill invända, att det i sådant fall ej är judarne, utan de liberale man här bör angripa, ligger svaret nära, att judarne, som så nyligen sjelfva voro förtryckta och förföljda, borde hafva visat större frihetskärlek.
Det var billigt, att man entusiasmerades af den tanken, att staten ändtligen skulle rycka skolundervisningen ur de andliges händer.
Men det var sorgligt, att man lät förleda sig till att följa regeringen i sådana steg, som jesuiternas och » de beslägtade ordnarnas » utvisande.
Mycket medverkade härvid utan tvif-vel de af protestanterna utbredda enfaldiga fördomarne mot jesuiterna till denna judarnes hållning.
Många bland dem betraktade på protestantiskt sätt jesuiterna helt enkelt som dåliga menniskor, hycklare, menniskor som anbefalde lönmord o. s. v. Men man har icke lof att vara enfaldig, och den ursäkten: » jag var dum », är ingen.
Man behöfver icke hafva rest mycket i Europa för att bland de mest skilda lands jesuiter hafva funnit så öfvertygelsefulla, så fint bildade och så uppoffrande män som man ytterst sällan finner bland protestantiska andlige.
Jag för min del liar umgåtts med en 20-årig engelsk jesuit, som var en afde renaste och eldigaste svärmare jag har känt, och har hos italienska jesuiter funnit själsfinhet och hjertegodhet.
» Jesuiter » i protestantisk mening, d. v. s. lömska hycklare, voro de icke.
Jesuiterna borde derför ha samma rätt att lefva i landen som alla vi andra hafva.
Jag har personligen, när jag fått tillfälle dertill, alltid förfäktat denna uppfattning, men den blef förnekad under kulturkampen.
Dock är det anmärkningsvärdt, att den ende medlem af framstegspartiet, som röstade mot jesuiternas fördrifvande, var Franz Duncker, som på mödernet härstammar från judar.
Jag har slutligen hört den anklagelsen mot judarne, att de genom sin öfverdrifna lojalitet och sitt ifrande mot socialismen hafva förtjent sitt öde, det nämligen, att arbetareklassen är bragt i harnesk mot dem.
Här är nu först att anbringa ett stort frågetecken i afseende på arbetareklassens stämning i denna sak.
Det sista störa massmötet af » Lohnarbeiter » här i Berlin (hvilka vid ingången måste dokumentera sig som sådana genom förevisning af sina papper) uttalade sig enstämmigt mot juderörelsen, yttrade sin afsky för undantagslagar, sin likgiltighet för de gamla tros- och rasfiendtligheterna, och håg-kommo ändtligen med djup tacksamhet den omständigheten att Johan Jacoby, den store demokraten, och Ferdinand Lassalle, socialdemokratiens stiftare, båda hade varit judar.
Den man, som man egentligen åsyftar, när man gör judarne ansvariga för någonting sådant som socialistlagen, är Bam-berger.
Jag för min del är principielt oense med denne för öfrigt så anderike och lärorike författare i hans synpunkter rörande socialismen.
Jag anser hans ståndpunkt, en ovilkorlig fordran på statens passivitet under den allmänna konkurrensen, såsom en föråldrad princip, hvilken ingen framtid har.
Men hans öfvertygelse är i alla fall varm och uppriktig, nästan fanatisk, och hvad har öfver hufvud den saken, att hans föräldrar voro judar, att görahärmed!
Liksom om endast judar vore frihandlare och so-cialistföraktare!
Någon grund till judehat kunna arbetarne icke hafva i Bambergers uppträdande, men det är icke heller från dem, utan från den egentliga pöbeln, som skränet höjer sig.
Detta skrän skulle visserligen icke imponera på någon och är minst af allt egnadt att fälla en stam sådan som den judiska, hvilken har uthärdat helt andra stormar och helt andra yxhugg, en ras hvilken — såsom jag en gång uttryckt det — genom årtusenden splittrad och förvisad, marterad, plundrad och förödmjukad har uthärdat, hållit sig oblandad, visat sig outrotlig, outtömlig, oumbärlig, energisk, genialisk.
Denna rörelse skall dessutom icke visa sig varaktigare än de många tidigare af samma slag.
Men om den kunde hafva den verkan, att tvinga ju-darne till en sträng och pröfvande sjelfkritik; om den kunde inprägla hos dem, att de mera än andra böra påakta sin lefnad och sitt handlingssätt, derför att så många göras ansvariga för den enskildes förseelser och fel; om de ville betänka att en judisk ockrare åstadkommer oändligt mycket «ner olycka än en kristen, att en judisk svindlare, vällusting, narr bringar skam och sorg öfver mångfaldiga af sina stam-fränder; om de ur pöbelskriet emot dera blott ville höra - en mångtungad maning till allvar, arbetsamhet, enkelhet, lugnt uppträdande och manlig fasthet, till förnyad och förökad frihetskärlek, välgörenhet, medkänsla med de fattiga och förtryckta bland alla raser och folk; om de åter och .åter igen ville säga sig sjelfva, att de hafva ett ansvar, •derför att de hafva en historia, att en historia adlar, att ett ansvar adlar och att adel förpligtar — så skall till och * med denna andelösa och af orena lidelser burna rörelse icke försvinna utan att hafva satt god och varaktig frukt.
Berlin den 17 januari 1881.
Georg Brändes.Politiska partier och partinamn fjerran och när.
» Parti är fria staters lif. »
Jak.
Det nyligen försiggångna presidentvalet i Nordamerikas förenta stater, hvarigenom general Garfield blifvit utsedd - fcill den höga posten, har gifvit oss anledning att i den svensk-amerikanska pressen, sådan den föreligger i de till k. biblioteket senast ankomna årgångarne, anställa en klapp-jagt efter de amerikanska partinamnen.
Detta utgör nämligen ett ganska egendomligt kapitel, och enligt hvad vi föreställa oss eger detta ämne för de flesta bland våra läsare nyhetens behag, såsom äfven fallet torde vara i afse-■ende på sjelfva de källor vi användt — redan dessa kunna i och for sig vara värda en bekantskap.
Hvar och en, som följer något med underrättelserna från nya verlden, vet att man kan icke om en person der-städes säga, såsom i vissa europeiska kretsar förträffligt går an: » Hr X. är en utmärkt demokrat, näsi an ett ideal för en republikan. » Men man skulle lätt kunna tro, att i ett land, der partierna dela sig i demokrater och republikaner, striden dem emellan skulle gälla huruvida folket bör i massa deltaga i styrelsen eller huruvida det bör regeras af valda ombud.
Om någonting sådant har dock under deras fem tioåriga täflan aldrig ens varit fråga.
Tvärt om äro de fullkomligt ense derom, att regeringen genom ombud är den enda lämpliga.
Om allting annat kifva de, blott icke om detta.
Nordamerikanska statsförbundets konstitution bestämmer i hvar enda paragraf ett afgjordt republikanskt styrelse-sätt for staterna, icke ett demokratiskt, d. v. s. ett sådant der, om möjligt vore, folket sjelf skulle omedelbarligen ut-öfva styrelsen.
Må vi nu höra, huru veckotidningen Nordstjernan i Newyork definierar saken.
Ej länge sedan skref detta blad:
» Hvad Sr skilnaden mellan republikaner och demokrater?
Båda.
partierna säga sig arbeta for speciebetalning; intetdera vill eller kan återinföra slafveriet; båda önska unionens upprätthållande, och bådas syfte är eller säges vara landets välfärd.
Demokraterna fordra endast State Rights, hvarje enskild stats rättighet att styra sig sjelf utan inblandning från förbundsregeringens sida.
Inom demokratiska partiet finnes ett mäktigt organiseradt element, som har sina egna syften att befrämja, nämligen den katolska kyrkan.
Utdrifven eller förlamad i de flesta af Europas länder, arbetar den här tåligt och beräknandeT icke att vinna fast fot — det har den redan — utan att bringa den nya.
verlden under påfvens spira. »
» Egennyttiga beräkningar ha ledt många eljest tänkande svenskar till det demokratiska partiet.
Andra inbilla sig ellér ha låtit intala sig, att ett ombyte är nödvändigt, och att det demokratiska partiet är landets enda räddningsplanka i dessa bekymmersamma tider. »
Sarnma tidning upplyser, att om våra landsmän i Amerika förr, då det varit fråga om politiska angelägenheter,, förhållit sig såsom stilla åskådare eller till och med ljuft slumrat utan att bry sig om att taga reda på hvad somi försiggått omkring dem, så tyckas de numera hafva vaknat till lif och på allvar deltaga i de politiska skärmytslingarna om hvilket parti och hvilka personer som skola styra det amerikanska statsskeppet.
Då förut i Newyork och Brooklyn endast funnos tvänne politiska skandinaviska klubbar (begge republikanska), finnas deremot efter 1876 ej mindre än fem, af hvilka tre äro republikanska och två demokratiska.
Som prof på det för den profane läsaren lätt förvillande i partinamnen anföra vi följande rader ur tidningen Folkets röst, utgifven i Jamestown1:
1 I Virginien vid James river, det första af engelsmännen 1608 anlagda etablissementet. » Vid senaste sammanträdet antogs senatens finanskomités forslag onr ordnandet af landets penningeväsende äfven af representanthuset, och be-höfves nu endast presidentens underskrift, for att det skall blifva gällande * lag.
Vid omröstningen i huset afgåfvos 136 röster for och 98 mot förslaget.
För detsamma röstade 135 republikaner och 1 s. k. liberal.
Emot detsamma voterade 71 demokrater, 3 liberala och 24 republikaner. »
Demokraterna i Louisiana kallade sig samtidigt » det konservativa partiet ».
I det nyssnämnda bladet hafva vi ock hemtat nedanstående, för språket partierna emellan ganska karakteristiska uppsats:
» De senaste politiska tilldragelserna ha ingifvit demokraterna nytt mod.
Den gamla rebellandan i Södern tyckes ha vaknat till nytt lif: åtminstone förefaller det så vid läsningen af de demokratiska tidningar, sonr utgifvas i Södern.
— — Så säger Memphis Appeal: » New Orleans har befunnits lika forderfligt for honom (Sheridan), som för besten Butler, skedtjufven.
Härefter kommer han att gå under namnet ’ den fjeskige lögnaren Sheridan ’. » The Daily Times i Shreveport, Louisiana, säger: » I går framlade den lille gemene skurken och mordbrännaren, kallad Phil, generalordern n: r 1.