Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I motsats mot den siste värde talaren vågar jag påstå, att hittills åtminstone har mord räknats till sällsynta brott inom landet, och att sätta dödsstraff såsom ovilkorlig påföljd för detsamma, kan enl. min tanke ej föranleda till någon stridighet emot de grundsatser, som vid lagstiftningen hittills blifvit följda, så mycket mera som alla förslag, hvilka på sednare tider blifvit framstälda, gått i enahanda rigtning, som det af K.
St:rs pröfning nu öfver lemnade.
En talare har påpekat, att det ifrågav:de förslaget skulle innefatta en konseqvent tillämpning af det s. k. latityd-systemet och af de åsigter, som sedan 1844 gjort sig gällande.
Andra talare hafva, som mig synes, på ett öfvertygande sätt visat, att den konseqvens, som här blifvit ådagalagd, snarare kan anses innebära en inkonseqvens.
Den 24 Mars f. m. 325
Vid de förändringar i strafflagen, som efter 1844 blifvit vidtagna, liar man i allmänhet gått varsammare till väga med latitydsystemets användande, än som var fallet i det vid 1844 års
Riksdag handlagda förslag till ny strafflag.
Man har t. ex. fortfarande bibehållit en straffart, som i 1844 års lagförslag var föreslagen att borttagas, nemi vatten- och brödstraffet; och i öfrigt sökt att göra öfvergången från det förutvarande till det nya, som man velat införa, mindre skarp.
Utskt har, såsom mig synes, utan fullt giltiga skäl nu beträdt en annan bana, och det har af flere talare blifvit visadt, att, långt ifrån att af den ifrågasatta förändringen en mildare strafftillämpning skulle komma att göra sig gällande, man snarare kunde hafva att befara motsatsen.
Propos. Frih. Armfelt, Magnus:
Då jag af innersta öfvertygelse biträdt LagUtsk:ts förslag i detta fall, har jag ansett mig skyldig att utveckla de skäl, som föranledt mig dertill.
Det har icke varit en filantropisk eller sjuklig åsigt derom, att vissa straff voro alltför stränga, för att någonsin böra tillämpas ens för de grofsta brott, för hvilka de blifvit i lag stadgade.
Men det har varit fast öfvertygelse, att det ej är riktigt, att, då en dödsdom afkunnas, såväl den dömde, som den dömande vet, att densamma icke kommer att gå i verkställighet.
Jag får för detta mitt påstående, att dödsdomar, om ej aldrig, så åtminstone ytterst sällan gå i verkställighet, åberopa exempel ej blott från vårt eget land, der, i anseende till lagstiftningens beskaffenhet i just de delar, om hvilkas förändring nu är fråga, otvifvelaktig! dödsstraff alltför ofta ådömas, utan äfven från andra länder, hvarest nämnde straff' nästan endast är bibehållet för mord.
Den utmärkte kriminalisten Mittermaier har nemi. i ett icke längesedan utkommet arbete uplyst, att i dessa länder knappast
T/10 af afkunnade dödsdomar verkställas.
Det var kanhända oförsigtigt al Utsk:t att framställa detta förslag, då ej blott K. M:s Propos., utan äfven Lagberedningen och LagKomitén, pä hvilkas arbeten K. M:s Propos. är grundad, ej tala om denna af Utsk:t föreslagna modifikation; men i detta afs:de torde det tillåtas mig anmärka, att rättsvetenskapen ej står stilla, utan ständigt utvecklas, och att det således, med all aktning för de åberopade auktoriteterne, är ganska naturligt att, då det är 35 år sedan LagKomitén, och ej obetydlig tid sedan Lagberedningen afgåfvo sina förslag, Utsk:t vågat anse vetenskapen numera hafva kommit till den förändrade åsigt, att det vore rättare att utsträcka latituden jemväl till detta fall.
Utskrt har, för att gå hittills gällande åsigt.er till möte, ej föreslagit straffarbete på lifstid såsom alternativ med dödsstraff, utan endast såsom kunnande af domaren ådömas, då omständigheterne äro synnerligen mildrande.
Och detta anser jag, för min del, såsom på en gång så öfverensstämmande med de åsigter om latituds-systemets företräden, som lt.
St:r genom de vid sednaste riksmöten antagna lagar om stöld och rån, samt om bedrägeri och förfalskning, måste anses hafva gillat, och sä 326 Den 24 Mars f. m. moderadt affattat, att jag anhåller om proposition på bifall till Utskits Betiink. i denna del. Hr Adlercreutz:
Jag skulle icke ännu en gång uptaga B. o. Ad:s tid i denna fråga, såvida icke Frill.
Armfelt, i fråga om det sätt, hvarpå benådningsrätten hittills utöfvats, haft ett yttrande, som möjligen kan missleda det Höglofl.
Efter den fleråriga erfarenhet, jag såsom föredragande i Högsta Domstolen eger, tror jag mig kunna försäkra, att knappast V10 af de för brott af nu i fråga vale beskaffenhet afkunnade domarne innehålla en benådning från dödsstraffet.
Då den tiden kommer, att, såsom Hr Frih. Armfelt yttrade, l/in af dödsdomarne ej tillämpas, och då en sådan utöfning af benådningsrätten af allmänna föreställningssättet i landet upbäres, då torde oek tiden vara inne att införa de alternativa straffen, roen då ej vidare såsom undantag, utan såsom regel.
Jag vill ej uprepa, hvad förut blifvit yttradt, utan endast fästa upmärksamheten derpå, att i händelse icke K.
M:s förslag antages, utan ett nytt förslag, så kan det vara tvifvel underkastadt, huruvida ändring uti denna föreslagna förordning kommer att. godkännas, enär man kan ega skäl betvifla, att Konungen frångår den öfvertygelse, som Han, jemte sine Rådgifvare och Högste Domstolens Ledamöter, hyser, grundad säkerligen på en föregrde noggrann pröfning vid lagförslagets framlemnande.
På grund af hvad jag anfört, får jag förena mig med dem, sorn yrka bifall till K. M:s Nåd.
Så länge dödsstraffet skall i lagen qvarstå, anser jag, att det alltid bör ådömas den, som med berådt mod begått mord, och att således några mildrande omständigheter ej vid domstolarne få tagas i betraktande för den, som begått detta brott, utan må dessa mildrande omständigheter af K.
M. tagas i öfvervägande vid benådningsrättens utöfning.
Jag anhåller derföre om bifall till K. M:s Propos. Frih.
Jag vill endast nämna, i ani. af Frih. Hermelins yttrande, att detsamma grundar sig på ett missförstånd, ty Högsta
Domstolen har ej fått sig updraget att yttra sig om företrädet emellan 2 förslag, K.
M:s och det af LagUtsk:t afgifna, och kan således icke anses, derigenom att det gillat det förra förslaget, hafva uttryckt ett bestämdt ogillande af dea åsigt, det sednare innehåller.
Det återstår ännu att erfara Högsta Domstolens åsigt i denna del, och sättet att erfara sådant är att antaga Utsk:ts Betänk.
•— hvarom jag således ånyo anhåller.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, samt H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till §:n och dels afslag derå, samt antagande af 1 § uti den af K
M. föreslagna förordningen, framstäldes propos. först å bifall till §:n, Den 24 Mars f. tu. 327 dervid svarades starka nej, blandade med flere ja, samt sedermera på afslag å §:n och antagande af § 1 i K.
M:s förslag, hvilken sednare propos. besvarades med starka ja, blandade med nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Adis beslut måtte kommuniceras MedStånden.
Jag vill visserligen icke motsätta mig, att R. o. Ad:s mening må blifva bekant för de öfriga Stånden; men som det förr ej varit vanligt, att ett Si and genast meddelar MedStånden sitt beslut, liksom för att gifva deni en ledning, då Utsk:t vid frågans öfvervägande alltid fäster afs:de vid hvarje Stånds beslut, i den mån Utsk:t anser det kunna vara lämpiigt, vågar jag anhålla om afslag å Frih. Hermelins förslag.
Då mitt förslag tyckes röna motstånd, öfverlemnar jag till Hr Gr:ns o. Landtm:s samt R. o. Ad:s pröfning, huruvida något afs:de bör fästas vid mitt yrkande eller ej.
Efter framstäld samt med blandade ja och nej besvarad propos. å bifall till det af Frih.
Hermelin nu väckta förslaget, gjordes propos. om afslag derå, och då dervid svarades mångå ja, jemte åtskilliga nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande. § 2.
Då frågan om lagstiftning ang:de försök till brott i allmänhet befinner sig i ofullständigt skick, och då denna fråga verkligen erfordrar en annan afhandling i lagen, anser jag det icke vara tillrådligt, att i afs:de på denna punkt nu göra några bestämmelser.
Lika med de fleste ledamöter af Högsta Domstolen, anser jag således att denna § bör ur förslaget utgå.
Om man vill fortsätta den bana, som redan i 1734 års lag blef följd, nemi. att i vissa fall bestraffa försök till brott, så bör väl försök till mord framför andra bestraffas.
Enl. min öfvertygelse, är det en stor åtskilnad mellan försök till mord och försök till dråp, och bestraffandet af det förra fordrar ej oeftergifligen, att äfven för det sednare lagstiftaren måste bestämma särskilda straff.
Hvilket slagsmål som helst, der, som Hrr:ne veta, man vanligen måttar åt hufvudet, skulle just af denna anledning kunna rubriceras såsom försök till dråp; men man kan sannerligen ej gå så långt i lagstiftningen för försök, och det är ej heller nödvändigt, emedan 11, 12, 13 och 14 §§ i det följande stadga ansvar för slag i allmänhet; och försök till dråp kan med tillämpning af dessa §§ ganska väl bestraffas.
Helt annat är det med försök till mord.
Jag antager, att någon lagt sig i försåt för en person och vill med ett bösskott 328 D en 24 Mars 1. m. mörda honom, men kulan träffar plånboken och skadar honom sålunda icke.
Bör ett sådant försök till mord lemnäs ostraffadt?
Just öfverläggningen i detta sednare fall, sorn skall bevisas, utesluter möjligheten af obehöriga åtal, och det är just denna möjlighet, som alstrar tvekan i fråga om bestämmandet af straff för försök.
Med anledning af II. o. Ad:s beslut i fråga om 1 §, vill jag likväl ej motsätta mig denna punkts återremitterande, utan får lika med den siste talaren derom anhålla.
H. Exo. Hr Frih. De Geer:
Hufvudsakligen förekommen af den siste talaren, vill jag blott tillägga, att det skulle vara en besynnerlig inkonseqvens, om man icke med något straff betade fulländade försök till mord, under det man har straff för försök till åtskilliga andra grofva brott, såsom t. ex. för försök till rån, förgiftning, fosters fördrifvande m. fl. Gr.
Sparre har redan fullständigt utvecklat skälen, hvarföre icke försök till dråp blifvit särskildt i författningen uptaget, och att detsamma ändock icke blifver strafflöst.
Utom de lagrum, han nämnde, som i sådant fall ofta äro tillämplige, är stadgandet om ansvar för bruk af lifsfarlrgt vapen företrädesvis att anse såsom ett i lagen utsatt straff för försök till dråp.
I fråga derom, huruvida försök till mord må med särskildt ansvar beläggas, hyser jag för min del ingen betänklighet, men, i afs:de på redaktionen af denna punkt, anser jag det Kongl. Förslaget ega företräde framför det af LagUtskrt upgjorda, hvilket sednare dessutom oafsigtligt innebär en skärpning af straffet, i det att deruti stadgas straffarbete på lifstid för mordförsök, föröfvadt äfven utan försvårande omständigheter, så framt ej tvärtom mildrande omständigheter förekomma.
Jag förenar mig alltså med dem, som begärt återremiss.
Jag har på grund af de utaf Högsta Domstolens ledamöter anförde skäl reserverat mig root denna punkt; roen, då nu återremiss blifvit yrkad, vill jag ej motsätta mig en sådan, utan förenar mig med dem, som derom anhållit.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att i afs:de å förev:de g yrkats dels återreraiss deraf och dels af Hr Dalman, att §:ti skulle ur förslaget utgå, framstäldes propos. å §:ns återremitterande och blef med ja besvarad. § 3.
Vid det förhållande att R. o. Ad. beslutar ett annat innehåll af l:sta g, anhåller jag att äfven denna 3dje § blifver återremitterad.
För min del anser jag, att då bortta - T> e n 24 Mars f. m. 32!) gandet af orden »eller liro omständigheterna eljest synnerligen mildrande» icke skulle medföra någon rubbning af redaktionen i öfrigt, R. o. Ad. genast torde kunna besluta denna förändring, och LagUtsk:ts förslag således antagas, med uteslutande af de förutnämnde orden, hvarå jag vördsammast vågar begära propos.
Det Ur alltid förenadt med betänkligheter, att i ögonblicket besluta sig för en redaktionsförändring.
Eliuru man här har K. M:ts Propos. att gå efter, så skulle det kunna hända att §:n blefve sådan, att den ej fullt motsvarade hvad tt. o.
Ad. afser; och då dessutom, med ani. af den lydelse, sorn den lista § har, de §§:r, hvilka med den ega sammanhang, och med hänseende till densamma blifvit af LagUtsk:t ändrade, åter måste undergå förändringar, anser jag någon propos. på bifall eller afslag å denna punkt så mycket mindre böra komma i fråga, som R o. Ad. vid fråga om den andra §:u yrkat återremiss.
Jag fortfar att yrka återremiss på denna §.
Afven jag anser en återremiss af den 3:dje §:n vara aldeles nödvändig; ty om man äfven, på sätt Hr Adlercreutz föreslagit, utesluter orden »eller äro omständigheterna eljest synnerligen mildrande», så blefve det nödvändigt att. också utesluta några ord på näst föregående rad, nemi. orden »af den drapne», emedan det är möjligt, att vid ett slagsmål gerningsmannen blir till vrede retad.
Följaktligen blir behöfligt att göra en ändring af ordalagen, till följd af R. o. Ad:s fattade beslut i första punkten, ang;de orden »synnerligen mildrande omständigheter.» • Hr v. Ehrenheim:
Då man synes vara öfverens derom, att tillägget »eller äro omständigheterna eljest synnerligen mildrande» bör, såsom en konseqvens af R. o. Ad:s beslut i lörsta punkten, utgå, så kan jag ej se något skid att här icke genast fatta beslut, i stället för att återremittera.
Skiljaktigheterne mellan Utsk:ts förslag och den K. Propos:n äro i öfrigt ej betydligare än att det förra har »i upsåt att döda» och den sednare »med upsåt att döda» samt det förra i slutmeningen »kunna inskränkas» och deri sednare »inskränkas.»
Att redigera lagparagrafer i Ståndet är visserligen eljest mycket olämpligt, men då förändringen ej är större än här och då det förslag, som med denna ringa ändring antages, undergått granskning och godkänts af landets högsta juridiska auktoriteter, kan jag ej finna någon betänklighet dervid, hvaremot fattande af beslut otvifvelaktig! gifver mer styrka åt Ståndets åsigt än tu återremiss.
Jag förmår sannerligen icke att inse, hvartill det gagnar att förlänga diskussionen, då punkten i ani. af dess sammanhang med de föreg:de §§:ne fordrar att i förening med dessa tagas i betraktande, och, i enlighet med i dessa skeende förändringar, omarbetas, samt ingen här motsatt sig återremiss i sådan syftning. 330 Den 24 Mars f. m.
Öfverläggningen förklarades afslutad, hvarefter och sedan H.
Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels återremiss af §:n och dels bifall dertill med uteslutande af orden: »eller äro ornständigheterne eljest synnerligen mildrande»; propos. på §:s återremitterande framstå kies och besvarades med ja. § 4- Gr.
Afven här torde en återremiss vara behöflig, hvarföre jag derom får anhålla.
Hr Carleson, Ed v. H.:
Vid en återremiss af denna g torde ej vara nr vägen att anmärka den af Utsk:t föreslagna ändringen i första mom:ts lydelse, en ändring, som blifvit motiverad med hänvisning till skilnaden emellan det bestämda och obestämda upsålet eller dolus determinatus och iudeterminatus. Från denna, af en Tysk kriminalist i början af århundradet först utvecklade begreppsåtskilnad har härledts en straffindelningsgrund, som visserligen blifvit uptagen i åtskilliga moderna Tyska brottmålslagar, men saknas i de nyaste, såsom den Preussiska och Österrikiska.
Af LagKomitéen och LagBeredningen uttryckligen förkastad på grunder, som äro anförda i LagKomitéens UtlåLde öfver anmärkningarne vid dess förslag till allmän Kriminallag, har berörda, för vår gamla lag okända, indelningsgrund icke blifvit uptagen i våra nyare, på LagBeredningens förslag fotade lagar och igenfinnes icke heller i det af K. M:t till R.
St:r ölverlemnade lagförslag, hvarom nu är fråga.
Något särskildt bevis på olämpligheten att i den lag, som nu åsyftas, uptaga en sådan indelningsgrund, torde här vara öfverflödigt att anföra.
Bestridande riktigheten af Utsk:ts motiv för den föreslagna ändringen af §:ns första moment, vill jag likväl icke förneka att, efter min tanke, den af Utsk:t förordade lydelsen kan utan fara bibehållas, men detta af det skäl att meningen blir, efter hvad mig synes, densamma, ehvad momentet får den lydelse, det har i det K.
Förslaget, eller den, hvilken Utsk:t tillstyrkt, och hvilken jemväl öfverensstämmer med det förslag, som biet för Högsta Domstolen framlagdt.
Vid återremissen af denna § torde upmärksamheten böra fästas på de sista orden i sista morn., der det står att straffarbetstiden kan nedsättas till 4 år.
Det borde väl stå »minst 4 år.»
Efter gjord propos. blef denna § återremitterad. § 5.
På grund af hvad jag förut haft äran anföra, får jag äfven yrka återemiss af denna §.
Den 24 Mars f. m. 331 Hr Ribbing:
Äfven vid denna punkt torde det tillåtas mig att göra samma anmärkning, som vid den töreg:de.
Äfven denna § återremitterades. § 6.
Hr Cederschiöld, Rob. Theo fr.
I denna § finnes endast stadgadt, huru lifstidsfånge bör straffas för det lall, att lian begår dråp, utan att mildrande omständigheter förekomma; men då sådana förekomma, finnes ej stadgadt, huru förfaras bör.
Att han ej skall blifva strafflös, synes mig vara påtagligt, då en annan person, som beträdes med att hafva begått dråp, skall straffas med arbete under 6 —10 år.
Visserligen har
Fångvårdsstyrelsen rättighet att ålägga fånge straff, men blott för disciplinära eller Polisförbrytelser, ej för egentliga brott.
Då fråga nu är att stadga nya straff för ifrågavide förbrytelser, torde det vara i sin ordning att äfven bestämma, huru en fånge skall bestraffas, för den händelse han begår dråp under mildrande omständigheter.
Jag anhåller om återremiss af denna g, på det att Utsk:t måtte taga frågan i närmare öfvervägande.
En återremiss af denna g för det ändamål, Hr Cederschiöld ifrågasatt, får jag bestrida af det skäl, att straff bestämmelser af den beskaffenhet, Hr Cederschiöld omnämnt, tillhöra en särskild fängelselag.
Jag anhåller tor min del om bifall till Utsk:ts förslag i denna punkt.
Jag instämmer i hvad Hr Carlesson anfört och anhåller om bifall till ifrågav:de §.
Jag hade föreställt mig, att det ej kan tillhöra Konungen att på administrativ väg bestämma straff för dråp, begånget af lifstidsfånge, under mildrande omständigheter.
I fall jag har misstagit mig häruti, medgifver jag att återremiss är onödig, men föreställer mig dock att min åsigt i berörde af seende är riktig.
H. Exc Hr Frih. De Geer:
I ani. af hvad den siste värde talaren anfört, ber jag att blott få anmärka, att det torde möta någon svårighet, att i allmänna lagen med dess nuvarande straffarter, nu utsätta något annat straff, än dödsstraff, hvartill eu lifstidsfånge kan göra sig förfallen, enär, enligt 2:dra §:n 2:dra mom. i K. Förordn. d. 21 Dec. 1 857, ang:de sammanläggning af straff, redan blifvit stadgadt, att med straffarbete på lifstid må ej förenas annat frihetsstraff eller böter.
Jag vågar hemställa, huruvida det icke vöre 33?
Den 24 Mars f. m. lämpligt att, då de i denna g åberopade 3:dje och 4:de g:ne blifvit återremitterade, detsamma äfven skedde med den ifrågav:de.
Jag anser mig böra fästa upmärksamhe ten derpå, att ett sådant fall verkligen har inträffat, att sjelfva gerningsmannen, ehuru han erkänt brottet, ej kunnat åläggas straff enligt nu gällande lag, då deremot den, som var delaktig i brottet och således mindre skyldig vid allmänna lagens tillämpning, ålades högsta kroppsstraff.
Hr Catleso n: I ani. af Hr Cederschiölds yttrande -må erinras, att en lag ang:de bestraffning af fångars förbrytelser jemväl varit ifrågasatt, men hittills måst anstå under afvaktan på utgången af frågan om den allmänna Kriminal-lagens ombildning, på det förenämnde special-lag ej måtte komma att stå i strid mot den allmänna lagen.
Efter det den sednare frågan blifvit afgjord, lär väl också otvifvelaktig^ den förra komma under behandling.
Efter härmed slutad öfverläggning samt framställda och med blandade ja och nej besvarade propositioner först å bifall till §:n och sedermera på äterremiss deraf, gjordes förnyad proposition fi Stns antagande, och då dervid svarades starka ja jemte åtskilliga nej, förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. § 7. Hr Dalman:
Jag anser mig böra göra en anmärkning mot Utsk:s förslag till denna g, emedan Utsk:t bibehållit 3 straffgrader.
Jag, för min del, instämmer med Just.Rådén Södergren och Iggeström i hvad de till Prot:t anfört eller att endast 2:ne straffgrader, nemi. lifstids fängelse oell dödsstraff, böra bestämmas; och får jag derföre, på grund af hvad jag yttrat, anhålla om äterremiss af denna §.
Jag för min del kan icke se att i denna § talas om fängelsestraff.
Hvad detta straff beträffar, så finnes det stadgadt för flere andra brott af vida allvarsammare art än mindre slagsmål och äfven andra här förekommande förbrytelser; bedrägliga handlingar äro t. ex. efter den sist utkomna bedrägeri-lagen belagda nied fängelsestraff.
Jag föreställer mig att, om ett misstag blifvit begånget i en föregående lag, det derför ej är skäl att bibehålla det i en sednare lag.
Det är visserligen sanut, att det nu förekommer 3 straffgrader, men jag anser, på grund af hvad jag nyss åberopade, att dessa grader böra inskränkas till två.
Då jag för öfrigt ej har hopp att min framställning skall vinna afseende, vill jag ej vara envis i mitt yrkande af återremiss, men får reservationsvis förklara, att jag ingalunda kan instämma i Utsk:ts förslag till denna punkt.
Den 24 Mars f, ra. 333 Gr.
Om det också varit ett misstag, att fängelse intagits såsom straffbestämmelse i bedrägcrilagen, så kan jag aldrig tro. att R. o. Ad., vid det förhållande att detta straff der finnes, skall anse det olämpligt för förbrytelse mot denna g.
Om t. ex. en person blir upretad och gifver en menniska ett. slag, likväl af den art. att det ej borde bestraffas med blott böter, vore det då icke skäl att konna tillämpa fängelse?
Mig synes det vara ett alltför långt afstånd mellan böter och straffarbete, så att något mellan dessa grader befintligt straff torde vara nödigt att stadga.
Jag anhåller fortfarande om bifall till Utsk:s £etänk:de i hvad det rörer denna g. Efter .härmed slutad öfverläggning samt framställd och med många ja jemte några nej besvarad propos. å bifall till §:n, förklarades ja hafva varit öfvervägande. § 8.
Då i nu föredragne §, hvilken till alla delar öfverensstämmer med den motsvarande i K. M:s Propos., jag för tnin del önskar en skärpning i straffbestämmelserna, skulle jag likväl tveka att framställa en sådan önskan, sä framt jag ej för min åsigt hemtade stöd från LagBeredrns förslag.
I denna § afhandlas det fall, då flera deltagit i misshandel, hvaraf någon ljutit döden, utan att utrönas kan, af hvilken den döde blifvit tillfogad lifsfarlig skada.
Det torde ej kunna nekas, att den handling, då flere sätta sig tillsammans för att slå en annan, måste i afseende å den moraliska halten sättas lägre, än då våldet under i öfrigt enahanda omständigheter utöfvas af en ensam person.
En sammanrotning af flere personer innebär ock i och för sig en större fara; tv vid sådana tillfällen uptänder den ene den andre och hvar och en känner sig bära en mindre del af det moraliska ansvaret för den handling, som utöfvas.
Obestridligt är äfven, att hvar och en, som deltager i våldet, åtminstone på ett indirekt sätt bidrager till det deraf framkallade resultatet, i det han genom sin delaktighet är den misshandlade till hinder i sitt sjelfförsvar, och slutligen är det uppenbart, att en i våldet deltagande, om han ej sjelf tillfogar den hufvudsakliga skadan, dock bidrager att fördölja gerningsmanuen, hvilken blifver svåare att uptäcka, ju flera de äro, som i misshandeln deltagit.
Dessa äro de skäl, på grund hvaraf jag anser de i förslaget uptagna straffbestämmelserna böra skärpas.
Utaf lagberedningen begränsades ansvaret i förevarande fall ej vidare, än att högst den straffart kunde jdömas, som vore närmast lindrigare, än den brottslingen drabba bort, om han sjelf gerningsman varit.
I enlighet härmed skulle således en person, som, med upsåt att döda, deltagit i en af flere utöfvad misshandling, utan att banemannen kunnat upptäckas, med ledning af 3:dje gm kunna dömas till 10 års straffarbete, under det att endast sådant arbete i 6 år kunde honom efter nu förevarande förslag ådömas; och otvifvelaktigt skulle detta ansvar i månget fäll pröfvas vara alltför lindrigt.
ZS4 Den 24 Mars f. m.