Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Naturligen är det icke vår mening att härmed bestrida den allt sedan Leibnitz ' dagar allmänt erkända sanningen, att ali utveckling sker inifrån och består i på förhand gifna anlags utveckling.
I den sanningen äro äfven de förvärfvade egenskaperna medfödda; ett anlag eller en möjlighet till dem måste ligga i varelsen redan före deras aktuella framträdande.
Det är icke härom meningsskillnaden rör sig.
Utan frågan är blott den: får det medfödda anlaget någon större benägenhet att aktualiseras hos ättlingen, därigenom att det vunnit en högre utbildning hos fadern eller modern?
Det är detta, som Weissmann nekar, men vi på grund af alla sannolikhetsskäl öch erfarenhetsrön hålla för troligt, trots Weissmanns argument.
Hvarför de förvärfda egenskapernas öfverförande genom arf skulle vara étt större mysterium, än de icke förvärfdas, inse vi icke.
Och Weissmanns försök att förklara t. ex. mullvadens blindhet genom det af Darwin så kallade » naturliga!
urvalet » i st. för genom den vanliga teorien, att ett organ, som ej brukas, så småningom blir rudimentärt, synes oss allt för konstladt för att vara sannolikt.
Men om vi sålunda stå i hög grad tviflande inför Weissmanns teori, så göra vi det äfven inför de filosofiska konsekvenser, som förf.
ur den tror sig kunna utdraga, förutsatt att teorien själf vore tillförlitlig.
påstår, att konsekvent måste Darwin förneka alla slumrande anlag i naturen och förklara allt genom yttre inflytelser.
Oss synes äfven Darwin kunna adoptera den Leibnitz ' ska anlagsteorien.
Ja, vi finna hans teori egentligen hållbar endast, om han det gör; ty hvarur annars förklara de variationer, hvilka äro hela teoriens grundförutsättning?
Om Weissmanns teori återigen påstår förf., att den konsekvent skulle leda därtill, att hvarje individ såsom sådan måste af evighet vara preformerad, så att det redan i urplasmat fanns en tendens att ur sig utveckla just detta individuella väsen.
Oss förefaller förbindelsen emellan denna lära och Weissmanns ärftlighetsteori mycket lös.
Snarare tyckes oss den Weissmannska uppfattningen tendera därhän, att ärftligheten intet har att göra med det individuella hos oss.
Enligt hans åsikt, kan ju jag icke hafva ärft af mina föräldrar alis något annat, än hvad desse i sin ordning ärft af sina, och så ända upp till människosläktets första urfäder.
Ali individualitet reduceras ju då tillbaka till resultatet af omgifningarnas hämmande inflytelser, som hållit vissa af de377 ' SVENSK FILOSOFI.
allmänt ärfda möjligheterna nere vid potentialitet, under det andra ohindrade utvecklats till aktualitet.
För individualitetsintresset synes oss därför denna Weissmannska teori ej mera tillfredsställande, än andra vändningar af den moderna evolutionsläran.
Och förf: s försök att på den vägen finna en försoning mellan sin personlighetsfilosofi och den moderna naturalismens utvecklingslära förefaller oss därför i hufvudsak förfeladt.
Genom dessa antydande referat och därvid knutna reflexioner hafva vi velat fästa uppmärksamheten vid den mängd intressanta frågor, som i dessa korta föredrag belysts.
I vissa detaljer äro förf.
och anmälaren af något olika meningar.
Men anmärkningarna äro härvid alis icke framställda med något anspråk på, att sanningen blott är att finna på deras sida; utan blott af intresse för ämnena och i syfte att äfven » altera pars » i ' dem ' - skall komma till orda.
Äfven där, hvarest förfis ord ej verka öfvertygande, kan hans utredning vara af gagn och intresse såsom » tankeferment ».
' Och vår öfvertygelse är, att hvarje tänkande läsare skall hemta både nyttig vägledning och väckande uppslag genom studiet af dessa föreläsningar.
Frans von Schéele.Francesco d ' Ändrade.
Att träffa en helgjuten konstnär är nästan lika så sällsynt som att träffa en harmonisk personlighet.
De flesta stora konstnärer, liksom de flesta framstående personligheterna uppnå ofta sin storhet just igenom det, att en eller par egenskaper hos dem äro starkt utvecklade på de andras bekostnad.
Också är det ju ett faktum, att det stora publikum lättast låter sig gripas af det frappanta och extravaganta.
Det kan icke nekas, att hos många är föreställningen om det harmoniska tämligen nära förbundet med föreställningen om något enformigt och tråkjjgt; ungefär som anblicken af en stor grön äng, där allt gräs växer lika högt, men där ingen bergskedja vid horisonten afskär den jämna slättkonturen.
Emellertid kommer nog denna uppfattning af, att man tänker sig en harmoni mellan en del små egenskaper, hvaremot den harmoni, som dock måste stå som målet för alla mänskliga sträfvanden består i en harmoni mellan stora egenskaper.
När alla de olika sidorna i en konstnärsbegåfning hafva fått samma kraftiga utveckling, så att ingen blifvit försummad eller undertryckt på de andras bekostnad, då har man det sällsynta skådespelet af en harmoni, som icke ver-, kar som ett slättland, utan såsom en lång, mäktig bergskedja, där topparne med sina olika former dana ett imponerande helt.
Till att frambinga ett sådant resultat hörer så mycket.
leke nog med en medfödd begåfning, (en medfödd begåfning kan försummas och fördärfvas), icke nog med en stark, ' god vilja.
I konsten fciåste begåfningen och viljan följas åt för att frambringa något.
Lyckligtvis har man upphört att tro på den gamla lögnen, att genierna äro färdiga utan arbete.
Genierna arbeta mer än alla andra; skillnaden är endast, att de arbeta med mer intelligens, eftertanke och energi, Dèt varar mycket länge innan en konstnär kommer så långt, att hans svåra arbete gör intryck af att våra lätt, ja — af att vara något som alis icke har kräft någotFRANCESCO D ' ANDRADE.
arbete, men verkar direkte, som naturen själf.
Till denna höjdpunkt kan emellertid en konstnär komma.
Det har nyligen Francesco d ' Ändrade visat den svenska publiken.
Han eger först och främst alla medfödda gåfvor i rikaste mått.
Hans skickelse har denna elegans och böjlighet., ' som man endast finner hos de sydliga raserna.
Denna slags rytmiska skönhet i rörelserna, som har sin första grund i att armar och ben, hela kroppen är så välskapad, att tafatthet eller klumpighet nästan blir omöjlig.
Det är denna slags lefvande-rörlighet, som är lika långt från den oroliga kantiga franska lifligheten, som från vår nordiska hållning, hvilken, när den är som bäst, dock alltid påminner något om korpral eller sergeant.
Det är ett fullkomligt misstag, då nordboarne tro, att sydländingarne utmärka sig för en larmande liflighet.
Visserligen kan folket, då det kommer i rörelse, hålla ett väsen, som vi icke kunna uppvisa maken till, men en gentleman skriker ej som en tysk för att väcka uppmärksamhet.
Ehrensvärd säger om italienarne: » Italienaren är mogen och full af eld » — och hans ord passa också in på de andra romanska raserna.
d ' Andrade är härpå det mest talande exempel.
» Mogen och full af eld. » Han beherskar så fullkomligt sin gestalt, sin mimik, att någon •öfverflödig eller störande liflighet aldrig gifver detta pinsamma nervösa intryck, som man ofta lider af vid en fransk dramatisk föreställning, men hvarje blick, hvarje smil, hvar rörelse korresponderar med repliken, han har att säga, Är det svårt att vara dramatisk skådespelare, så måste det vara ändå svårare att vara dramatisk sångare, och för det mesta ha ju sångare nog att göra med att så godt som möjligt få sina toner oclr ord framförda, så att de icke kunna •öfvervinna den svårigheten att också tänka på sitt uppträdande.
Det tomma och meningslösa i de gester, som vanligtvis ledsaga en opera-aria är en alltför stor och genomgående brist, för att man icke däraf skulle kunna inse, hvilken mästare den sångare må vara, som icke ett ögonblick uppoffrar det dramatiska för det musikaliska, d ' Ändrades stämma har en klang, som helt och hållet beherskar orkestern, men den har på samma gång denna mjukhet, som är egen för sydländingar.
Måhända ha vi haft lika så stora röster här, men skillnaden mellan de nordiska ock de sydländska stämmorna är den, att det gör intryck af, att de nordiska sångarne hafva inandats köld och de sydländske en solig värma.
När d ' Ändrade kommer in såsom Figaro i » Barberaren » och ' frågar, hvad det är för larm å färde, då klingar hans stämma Öfver både kör och orkester, men den blir ej ett skrån som våra baryton-stämmor så lätt blifva, den fortfar att vara en klang af skönhet38o
FRANCESCO D ' ANDRADE.
Hvilken skola han har haft, är mig obekant.
Hans skola måtte ha varit en god skola, ty han har glömt den.
Han har kommit till en ståndpunkt, då man aldrig i hans sång applåderar något för att det är svårt eller en öfvervunnen svårighet.
Man tänker icke på, att det är eller varit svårt.
Det förefaller en, som det vore hans naturligaste sätt att uttrycka sig på, liksom talspråkat är uttrycksmedlet för oss andra.
Och i denna underliga, kombinerade konst, som kallas » opera », om hvars väsen man kunde anställa långa granskande undersökningar, behöfs konstnärer af allra första rang för att kunna göra den njutbar.
Först när man som d ' Ändrade behandlar sången med samma lätthet som en dramatisk skådespelare behandlar språket, först då kan det dramatiska i en opera komma till sin rätt.
Utan detta faller det musikaliska och det dramatiska på ett alltför i ögonen fallande sätt från hvarandra, och opera-dramat framstår som en abnormitet, som hvarken tillfredsställer de musikaliska eller dramatiska fordringarne.
Då operan är en musikart, som använder mänskliga karakterer till sitt uttrycksmedel, måste man väl utgå från att — förutsatt att konstnärerna ha sångspråket i sin makt — framställningen af dessa karakterer skall vara operans hufvudsak.
Sången är medlet, icke ändamålet.
Men, som sagdt, detta medel är allaredan en så stor konst att lära sig, att ändamålet, karakteren i operan, ofta blir mycket flyktigt och styfmoderligt behandladt.
En sak är att sjunga partiet väl, en annan sak är att vara den person, som opera-dramat fordrar, d ' Ändrade var Don Juan och Figaro.
(Jag såg honom icke i » Rigoletto »).
Man har anmärkt mot d ' Ändrades Don Juan, att han icke nog framhöll » det demoniska ».
— Hvari vill man finna det demoniska hos Don Juan, om icke just i de egenskaper som framhäfvas af d ' Ändrade — hans oemotståndliga älskvärdhet och hans gränslösa köld för andra människor, dessa två egenskaper, som så ofta utmärka de stora egoisterna.
Don Juan är icke någon skurk i ordets allmänna betydelse.
Han lägger ej planer mot andra, han vill ingen något ondt, utom i det fall, de stå i vägen för hans eget nöje; i detta fallet trampar han ned dem och går öfver dem, som Öfver dammet på landsvägen.
Hans skönhet, hans charme, hans fullkomliga likgiltighet för alla utom sig själf, däri ligger det demoniska, som fängslar de varma hjärtan, som tror att han tänker på dem, när han blott tänker på sig själf.
Don Juan är liksom Hamlet och alla de största konstnärlige typer, ingen exceptionel typ,.FRANCESCO D ' ANDRADE.
men tvärtom en mycket ofta förekommande mänsklig personlighet, skildrad i stora koncentrerade drag.
Egoisten par préférence det är Don Juans storhet
Egoisterna äro, som man vet, för det mesta de människor, som ha mest framgång.
När man hvarken skyr medlen eller följderna, mep blott söker att få sin vilja fram, så får man den.
Don Juan är så viss 0111 sin makt, att han får alla andra att tro på den, men han gör inga särskildt demoniska ansträngningar därför; han behöfver blott visa sig, och vara så älskvärd, så fin, så Öm, som endast han kan vara det, för att alla skola sjunka till hans hjärta.
Män och kvinnor förstå hvarandra icke vidare; som man vet utgör det en ständig ömsesidig förundran, hvarför män kunna synas om den kvinnan, och hvarför kvinnor kunna synas om den mannen?
Männen begå det stora misstaget att tro, att kvinnorna — de fina kvinnorna — låta sig bedåras af starkt framträdande manliga egenskaper.
Till följd häraf framställes Don Juan ofta med denna manliga Öfverlägsenhet, som smakar starkt af råhet.
Men härutinnan misstaga sig de manliga skådespelarne.
Kvinnorna — jag upprepar det, de fina kvinnorna — ana råheten på långt håll.
Den stöter dem bort i stället för att locka dem.
d ' Ändrade har förstått detta.
Han gör sin Don Juan så mjuk, så fin, så taktfull, så att till ocn med det mest uppmärksamma kvinnohjärta skulle kunna taga miste af klangen och tro, att denna Ömhet var godhet, att denna artighet var vördnad.
Blott då han säger ordet » Zerlina », har rösten en klang af hängifvenhet, som liknar den äkta kärleken, d ' Ändrades Don Juan förföljer icke blott kvinnan för sina passioners skull, han uppfattar verkligen det kvinliga hos dem, detta som så få män uppfatta, och det är detta, som rör och fängslar dem.
Han ser det naiva och förtroendefulla hos Zerlina, han uppfattar Elviras patetiska passion, och har i Donna Anna beundrat den förnäma, rena kvin-ligheten.
Han erfor under en kort tid en estetisk kärlek till enhvar af dem, oaktadt ingen af dem tränger in i hans hjärta, af den enkla grunden, att han intet hjärta har.
Den vanliga framställningen af Don Juan är den af den fruktade kvinno-förföraren.
d ' Andrades Don Juan är den fina kvinnokännaren, den sköne, förnäme, ridderlige egoisten, om hvilken man förstår att Elvira i sin förtviflan sjunger, att hon ännu älskar honom.
Och till sista ögonblicket blir han sig lik.
Då Elvira kommer in i sista akten för att ännu en gång söka beveka honom och faller på knä framför honom, är det med det älskvärdaste uttryck i sitt stumma spel han synes säga: » Men min fröken!
hvad vill deåa säga!
Ni på knä för mig!
— Det är naturligtvis jag, som skulle boja mina382
knän!
Se här! » — Ironien i hans uttryck är så fin, att blott en så förtviflad människa som .Elvira förstår, att det blott är en vacker fras.
Det är denna kalla, intagande, förnäma Don Juan, som till sist tar emot kommendantens ^taty och därvid icke visar den minsta förskräckelse, blott en slags estetisk nyfikenhet, som om det till en viss grad intresserar honom att
•v .........
se en så ovanlig person inträda i sitt palats.
Han mäter honom från hufvud till fot, som om han ville säga: » Hvad är du för ett odjur!
— Hvad vill du mig egentligen? » «
Först då den döde fattar det dräpande greppet kring handen på Don Juan, blir han hemsk till sinnes.
Då framträder sydländingen med sin smidighet i alla rörelser för att göra sig fri.
Han famlar efter dolken med venstra handen vid sitt bälte och försöker att skära bort den järnhårda handen, som håller honom fången.
Hans sista stormanlopp mot de slutna dörrarne är ännu trots, blott ungdomligt öfverlägset trots, med knutna händer mot den makt, han icke vill böja sig för.
d ' Andrades Don Juan är den spanske ' Don Juan, sådan som han skildras i den gamla spanska legenden, och det är Mazarts.
Don Juan, " sådan som hans musik har skildrat honom, oeh så som man bäst förstår, att denne bedårande egoist må ha lefvat och dött.
Af alla de detaljer, med hvilka d ' Andrade gör sitt spel rikt, vill jag blott nämna ett par till upplysning, om huruledes en stor konstnär aldrig försummar att gifva karakter åt den minsta småsak.
Då han på maskeraden å slottet dansar menuett med Zerlina, visar han henne under dansens lopp, hvilka steg hon skall göra.
Zerlina är ju blott en bondflicka; hon kan ej dansa menuetten, som är de förnämas dans; men så vänligt och älskvärdt visar Don Juan henne, huru hon skall sätta sina fötter, när hon skall sträcka fram handen, och ler uppmuntrande mot henne.
Då Don Juan i första akten dräper kommendanten, böjer han sig ned och känner länge på hans hjärta.
» Jo, han är stendöd. » Så torkar han blodet efter värjan af sin kappa och så först bort.
I hvilken situation han än uppträder, så bevarar han alltid den öfverlägsenhet, ^som jag skulle vilja kalla för » kulturens ro ».
— Han är icke blott en fin herre, han är en förnäm, danad adelsman.
Han kan icke göra något simpelt.
Det är blott uppkomlingar, som posera på scenen liksom i lifvet, och genom knalleffekter söka vinna publikens uppmärksamhet, d ' Ändrade är alltför upptagen af att vara Don Juan för att kunna befatta sig med publikum, och till och med i de mest rifvande tempo, bevarar han denna ba-lance, som är så ytterst sällsynt att finna.
Då han sjunger dryckesvisan i ettFRANCESCO D ' ANDRADE.
presto, som man knappt kan följa, får den icke karakteren af en orgievisa, som en supbroder sjunger, men af ett utbrott af en otämbar, öfversprudlande lifsglädje, som strömmar öfver sina bräddar lik en flod.
— — Den liflighet, med hvilken han spelar Figaro i » Barberaren », är åter en helt annan.
Under det att Don Juan blott lefver för att roa sig själf, så är Figaro till för att tjäna alla andra.
Han är den outtröttliga företagsamheten, som ständigt står till tjänst, och för hvilken intrigen är lifsluften.
Han är alltid färdig natt och dag till att hjälpa andra ur förlägenheten och har själf blott den tillfredsställelse, ' som sådana verksamma människor gärna njuta af, den att veta sig vara en mycket viktig och oundgänglig person.
Liksom man i de mindre italienska städerna samlas hos apotekaren^ såsom den man hvilken representerar vetenskapen och bildningen på stället, så måtte i Spanien barberaren i småstäderna vara den intelligenta makten, som beherskar och leder det lilla samfundet.
Rossinis » Barberaren » är tydligen en typ för en spansk barberare, och d ' Ändrade, som på nära håll känt och studerat dessa människor, förstår, som endast en sydländing kan det, att gifva honom ali den verve, ali den smidighet, munterhet och fiffighet, som gör honom till operans egentliga hjälte, trots grefve Almaviva, som har älskar-rollen.
— Han kommer dansande in med guitarren, och strax i hans första stora aria, där han underrättar publikum om alla sina briljanta egenskaper, gifver d ' Ändrade en sådan glans till partiet, att man riktigt förstår hur förnöjda alla människor äro med Figaro — inberäknadt han själf.
— Det är bara solsken alltsamman utan den minsta skugga.
Då han strax därefter berättar Almaviva, huru hans butik är inredd, påminner hela föredraget om huru folket i södern kan framställa den enklaste sak med en så dramatisk schwung, att en barberarstuga gör intryck af att vara ett kungligt palats.
Ingen annan än en sydländing förmår egentligen gifva en sann bildväf Rossinis Figaro.
d ' Andrade känner honom personligen, han har hela hans karakter lifs-lefvande för sig, och han njuter tydligen af att spela denna roll.
Han gifver den så helt igenoTn con amore, att han rifver alla de andra med sig.
Aldrig har man hört kapellet spela eller körerna följa sådana tempo på operan i Stockholm.
Det är en hvirfvel af lustighet, skälmaktighet, barnslig uppsluppenhet, som är obeskrifligt välgörande och ovanlig hos oss.
Figaro är icke endast uppfinningsrik, fiffig, tilltagsen och fräck, han är också älskvärd, så ovanligt älskvärd.
Han har det innerligaste medlidande med Rosina, som hålles inspärrad som en fågel i buren, han har en taktfull-het, en beskyddande broderlig ömhet gent emot henne, som kommer en att förstå, att hon med den största frimodighet följer hans råd och anvisningar.3^4
Han är visserligen den, som fullkomligt beherskar ock leder den unge grefven, men han glömmer dock aldrig sin ställning, är aldrig näsvis eller påträngande i sin förtrolighet, ehuru han tydligen förstår, att han i allt är den ledande principen.
Det är detta förhållande mellan herrar och tjänare, som man så ofta är vittne till i södern.
Herren samtalar med tjänaren, får sina råd och ingifvelser af en sådan folkets son, som ofta är intelligentare än han själf; men i det afgörande ögonblicket träder alltid tjänaren i bakgrunden och säg«r som Figaro, att han endast varit talangen som Èållit lyktan, under det att de andra handla.
Det finns ej ett ögonblick i » Barberaren » då d ' Ändrade icke fyller sitt stumma spel med att företaga sig ett eller annat, som passar till situationen, — och huru skall man också kunna tänka sig en Figaro sysslolös, endast lyssnande till de andras sång?
— Men aldrig är detta stumma spel af det påfallande eller störande slag, att det tilldrager sig uppmärksamheten på bekostnad af något viktigare som händer på scenen.
Det är endast naturliga småsaker, hvarmed en lefvande människa sysselsätter sig under pauserna.
Den vanliga uppfattningen, att en sångare, när han har sjungit sitt parti, förhåller sig alldeles passiv, som om han icke vidare hörde till stycket, under det andra ha replikerna, gör en allt annat än dramatisk verkan.
Det förefaller, som om sångaren då betraktade sitt eget parti som det enda viktiga, efter hvars afslutning han alldeles icke hade något att göra med samspelet.
Man har anmärkt mot d Anirade, att han med sin öfverlägsenhet tryckte medspelarne.
Ja, det är nu engång en oundgänglig, själfklar sak, att ett geni sticker af emot vanligt folk, ofta icke till de senares fördel.
När en stor konstnär helt fyller sin uppgift, då märker man ännu mer påfallande bristerna hos de andra.
Men ingen uppmärksam iakttagare kan med rätt beskylla d ' Ändrade för att han på ett enda ställe låter sin karakter framträda i skådespelet för att bringa de andra i skuggan.
I » Don Juan » må väl ingen kunna neka att han är hufvudpersonen i dramat, och dock tager han med största uppmärksamhet del i hvar och en af sina medspelares roller.
Han visar just genom sitt eget deltagande, huru publikum nu bör intressera sig för den af personerna, som för ögonblicket talar eller sjunger.
Han eger i hög grad den aktning för skådespelet i dess helhet, som af håller den enskilde från att sticka sig otillbörligt fram, eller visa en slö likgiltighet för sina medspelares parti.
Som Figaro är han ju lifsgnistan i dramat.
Både den, som uppfinner och utför, och sålunda dominerar hela operan.
Men långt ifrån att nedslåFRANCESCO D ' ANDRADE.
genom sin öfverlägsenhet, visar d ' Ändrade just här den smittande värme, som en inspirerad konstnär kan utöfva på sin omgifning.
Bättre har aldrig » Figaro » gått, än då denne Figaro anförde upptågen.
Publiken, sådan som den direkte låter sig beröras, innan folk har läst .alla motsägande artiklar i tidningarne, låter sig oemotståndligt hänföras af den - sanna och stora konsten.
— » Don Juan » grep den i sin imponerande storhet, och » Barberaren » gladde och roade den, så som vi icke här hos oss äro vana vid att roas.
Hemligheten ligger just i det att d ' Ändrade är lika stor som sångare •och som skådespelare.
Hans naturel, hans studium, hans person och konst uppgå i ett så högst ovanligt harmoniskt helt, att det verkar som naturen och sanningen själf.
Helena Nyblom.
■Svensk Tidskrift 1891.
12, 13.Några försök med somnambuler
De försök, jag här går att relatera, framträda icke med anspråk på " att vara några vetenskapliga experiment, utan jag framlägger dem i ali sin enkelhet sådana de af mig företagits i den förhc^pning, att de må utgöra en sporre för andra att systematiskt och vetenskapligt företaga liknande experiment, hvilket jag på grund af min praktiska verksamhet icke kunnat medhinna.
Publicerandet af på andra håll företagna experiment af samma slag och uppmaningar från framstående personer i in- och utlandet hafva bestämt mig för offentliggörandet af mina rön angående clairvoyancens verklighet och väsen.
Innan jag går att berätta.
dessa tilldragelser, vill jag dock föriitskicka några anmärkningar och iakttagelser, som jag tror mig hafva gjort.
Hvad då först förekomsten af clairvoyanta personer beträffar, sä har jag funnit att, för så vidt man icke vill antaga, att jag haft en särdeles stor tur i att, träffa på dylika, de icke äro så sällsynta, som man i allmänhet antager, utan har jag tvärtom funnit, att en rätt betydlig procent af hypnotiserbara personer hafva clairvoyanta egenskaper; jag har emellertid endast arbetat med svenska personer, men tror dock ej att någon skillnad mellan olika nationer finnes, lika litet som någon dylik finnes mellan de olika könen, olika ålder eller olika konstitution.
Den yngsta clairvoyanta flickan var 15 år, liten och outvecklad; den äldsta mannen 66 år.
Karaktererna hafva äfven varit i hög grad olika, liksom ock graden af sömn, hvilken senare omständighet ock ledde mig till den upptäckten, att det var lika onödigt att fördjupa sömnen till de högre graderna, som öfverhufvud att alis sofva personerna.
Jag har därför dels
*) Denna uppsats af Regementsläkaren Alfred Backman i Kalmar har redan förut i engelsk öfversättning offentliggjorts af " the Society for Psychical Research " i London, men meddelas här med författarens benägna tillåtelse efter dennes svenska manuskript.