Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Regeringssätt, Revolutioner til en allmännare Sällhet; men likt flera andra Vägar, hvilka alla gå til Rom.
Climat.
Årstiderna, Lifvets åldrar – med et ord det sociala är det Hufvudsakligaste uti alt Regeringssätt.
Cicero på en Tribun i Januarii eller Februarii månader på Torget i Torneå, med hvad skilnad skulle Han icke där hålla sina orationer emot på Torget i Rom?
På Taiti där ungdomen florerar är alt ting gladt.
Inga hårdheter hvarken i straff eller brott.
Vid Gangesfloden hvar Braminerna råda och der folket lefver utan kött, hvilken godhet i caracteren.
Samma regeringssätt är icke möjeligt i Sverige, då Nationen samlas på Riks-Salen, som vid Mora Stenar.
Det artifficiella Climatet har således äfven sin verkan, icke som nuance utan som Hufvudsak.
Luxe är, som alla weta mycket sammansatt hos Policerade Nationer, men består ofta i ohyra hos en Hottentott, i Tran hos en Grönländare.
Blifwer i alla tider til sin bemärkelse local.
Frihet bör såsom Synden, delas i 2:ne: arf- och verksynd.
Arf-Frihet är at andas, at dricka vatten.
För att få behålla Näsan, påtog man sig den första Beskattningen i Sverige.
Med sin person äro alla skyldige at tjena Staten:
Se hos alla vilda Nationer: med jagt, med fiske, med krig.
Hvadan kommer Patriotisme såsom en skyldighet Frihet i Tal och i Skrifter är verkfrihet; densamma tillhörer icke mera et
Regeringssätt än Penningen.
Uti Lacedemon voro hvarken Mynt eller Tryck.
Den Rådande uttyder altid Bokstafven, och betjenar sig stundom äfven så mycket til sin förmån at stå bakom, som en Medborgare at vilja synas.
Förstånd leder til Sällhet genom Frihet.
Dogmatique.
En Swedenborgare sade mig nyss at: hvisla är emot änglarne et genljud – förrän anden upplyser förstå vi icke dessa sentencer.
Hvad är Sant?
Hvad är Sanning?
En Fråga, gjord för något öfver 1700 år sedan, men blef icke besvarad.
Thorilds disputation 1788 betecknar höjdpunkten af hans Upsalavistelse.
Resultatet och utgången af hans juridiska studier voro, som bekant, klena nog.
Lewenhaupt har i Samlaren (1883) aftryckt
Flygares kyliga intyg öfver hans juris utriusque candidatexamen, och redan då skref Neikter till Rosenstein en profetia om, att hans licentiatexamen skulle misslyckas.
»Thorild är i Juridiska Facult. admitterad cum monitu och torde improberas i Licentiatexamen».
Hur därvid tillgick har han ju själf i bref till Tham och Heurlin skildrat.
– Men disputationen inför konungen förde hans namn som man ser öfver alla svenska bygder.
Hans föregående arbeten fingo liksom en ny folie genom denna lysande triumf, och äfven där man klandrade hans öfvermod, böjde man sig för det diktatoriska i hans geni.
En spetsborgerlig antecknare, till hvilken jag lämnar sista ordet, just därför att han torde gifva uttryck åt känslorna mot Thorild i de breda lagren och deras stämning, delad mellan den beundran och det förvånade klander, som hans eldiga och ovanliga personlighet väckte, skrifver: »Thorild, et stort snille, för närwarande Studerande i Upsala, har där hållit en ganska märkwärdig Disputation.
Hans Passioner vitna om et äkta Snille i Prosaiska Sången.
Det är dennes fel at han är för storsint och håller alla andra som stackare mot sig.
Ofta går han öfwer de wanliga gränserna i denna väg, så att man skrattar däråt».
En fransk skådespelerskas öden i Sverige – Sophie Hus.
Af hela det brokiga teaterlif, som uppblomstrade under Gustaf III:s tid, hade knappast någon skådebana att glädja sig åt ett på en gång så lifligt och så konstförståndigt intresse, som den franska skådespelartrupp, hvilken under åren 1781–92 uppträdde dels på hofteatrarna dels på gamla Bollhuset.
Detta låg också i sakens natur.
Den franska truppen fick ju till gynnare och stamgäster det dåtida Sveriges yppersta och finast bildade publik.
Så länge den spelade privat på lustslottens små scener eller på Stockholms slott, inbjödos åskådarna för hvarje särskild representation genom hofkurirer.
Det blef en »distinktion att få biljett», som man »briguerade såsom en särskild nåd».
Men äfven vid det franska sällskapets offentliga föreställningar bevarade åskådarkretsen något af en förnäm umgängescirkels utseende.
Det franska spektaklet på Bollhuset blef en mötesplats för adeln och den högre bourgeoisien, på samma vis som det svenska å samma tilja för medelklassen.
Liksom de breda, jämna lagren inom Stockholms borgarskap i Gustaf III:s fosterländska skådespel återfunno sina egna känslor af konungatrohet och patriotism, det svall af rojalistisk och stridbar svenskhet, som monarkens egen personlighet och Sveriges ställning under dessa storhetstidens sista solnedgångsår väckt till lif, återfann aristokratien i de stycken, som de franska konstnärerna spelade, alla sina idealer, sjuttonhundratalets på en gång upplösande och entusiastiska tankar, hvilka voro gemensamma för tidens starkt kosmopolitiskt anlagda högre klasser.
Så mycket större intryck måste dessa skådespel göra, som de tolkades med en finhet och en stilkänsla, som vår egen nyskapade och traditionslösa skådespelarkonst ännu var långt ifrån att erbjuda.
Bland de franska skådespelare, som förirrat sig hit upp, fanns åtminstone en af första rangen, Boutet de Monvel från Comédie Française, Lars Hjortsbergs läromästare – och det var för att förskaffa honom en värdig motspelerska, som den franska aktris kallades till Stockholm, hvilkens svenska äfventyr här skola korteligen tecknas.
Sophie Hus, som nu införskrefs för att blifva den franska truppens primadonna, kom till Sverige från Liège.
Många franska litteraturhistorici hafva ända in i våra dagar identifierat henne med den berömda m:lle Hus från Théatre Français, om hvilkens skönhet och hvilkens extravaganser Diderots bref, Grimms korrespondens och många andra 1700-talsskrifter hafva så mycket att förmäla.
Men detta beror på ett misstag.
Den berömda m:lle Hus, hvilkens förnamn dessutom var Adélaide, debuterade vid femton års ålder 1751 på Théatre Français, gifte sig 1775 med en viss Lelièvre och drog sig från teatern 1780, för att med samma lidelsefulla ifver ägna sig åt välgörenhet och fromhet som hon förut hängifvit sig åt ett vildt och själfsvåldigt lif.
Äfven under den tämligen osannolika förutsättningen att hon därpå i Sverige och Ryssland återtagit sin teatraliska bana, skulle hon vid sin ankomst till Sveriges hof varit 48 år gammal, något som skildringen af hennes person och hennes äfventyr gör föga troligt.
Men afgörande är, att hon i en ännu i Kungl. Bibliotekets samlingar befintlig ansökan om ett respass för en resa till
Ryssland kallar sin mor, hvilken följt henne till Stockholm, m:me Soulier och sig själf Sophie Hus.
Hon var sålunda gift med en Hus, kanske den beryktade dansmästaren, som efter att hafva varit anställd vid
Turinerhofvet förestod baletten vid italienska teatern i Paris.
Liksom sin vida berömdare namne, Adélaide Hus, tycktes äfven Sophie Hus varit lika känd för sina kärleksintriger som för sitt artistskap.
En svensk korrespondent berättar, att hon haft »det glada besväret» att ruinera många, däribland en hertig af Zweibrücken.
M:me Hus ankom till Stockholm under våren 1784, i slutet af maj eller början på juni.
Detta år var ju som bekant Gustaf III utomlands på sin stora resa, och flera af hans korrespondenter, som kände hans lidelsefulla intresse för allt, som rörde Stockholmska teaterförhållanden, skyndade att underrätta honom om den otåligt väntade konstnärinnans ankomst.
Särskildt gäller detta hans kvinnliga korrespondenter, hans svägerska och hans syster, lika passionerade teatervänner.
Hedvig Elisabeth Charlotta, hvilkens bref äro en njutning att läsa, icke blott på grund af hennes i dem framträdande älskvärda och kloka egenskaper, men äfven på grund af hennes sirliga stil och hennes korrekta franska, berättar åtskilligt om m:me
Hus på sitt vanliga pratsamma, litet blåstrumpeartade vis.
Hon omtalar, när m:me Hus passerat Hamburg, och efter hennes ankomst till Stockholm relaterar hon, innan hon själf sett henne uppträda, det intryck, som skådespelerskan väckt.
»Man skulle kunna tro, att m:me
Hus är ett världens underverk,» skrifver hon, alla människor äro förtjusta och »grefvinnan Sophie» – furstinnans väninna Sophie Piper, född Fersen – »så hänryckt, att man lätt kunde föreställa sig, att det ej fanns något jämförligt med den skådespelerskan».
Ungefär på samma vis uttalar sig Sophia Albertina i sina rebusartade franska kråkfötter, hvilkas groteska ortografi gör något af samma omedvetet humoristiska intryck som hon själf i tidens memoarer.
Clewberg- Edelcrantz, som med halfofficiella skrifvelser höll konungen au courant med teatrarnes angelägenheter, skildrar hennes första uppträdande.
Förtjusningen och applåderna ville icke upphöra; det applåderades till och med, när hon efter att hafva slutat sin uppgift steg ner i orkestern för att åse efterpjesen.
Men det var icke ensamt nöjesmänniskor som dessa, hvilkas tankar sysselsatte sig med den nya aktrisen.
Hennes berömmelse nådde öfverallt – till det skrifbord, där landets vittre premierminister, grefve Creutz, skref sina betraktelser öfver den europeiska ställningen, och in i kronprinsens barnkammare, där den sedermera så sorgligt ökände riskanslern, Fredrik Sparre, inblandade hennes namn i de pedantiska rapporter, som han uppsatte öfver den unge furstens hälsa och humör.
Själfva Munk, som ingen misstänkt för något lifligare konstsinne intygar, att hon väckt »allmän admiration», och den stockholmske bourgeoisiens umgängeslejon, Olle Malmgren, uttrycker sin hänryckning i ett bref till Rosenstein, jämförande hennes utseende med fröken Axelsons och grefvinnan Löwenhjelms.
Man frågar sig då, huru hon såg ut och hvilka roller hon spelade, denna så enstämmigt prisade skådespelerska, mot hvilken den ganska kräsna gustavianska publiken nedlade all kritik.
Clewberg och Hedvig Elisabeth Charlotta hafva nästan med samma ord skildrat hennes yttre.
M:me
Hus var ej längre i sin första ungdom, utan »i de år, då det är oklokt att efterspörja en dams ålder», men ansikte och gestalt voro ännu af ett intagande behag.
Hon var välväxt, men snarare under medellängd än öfver, fyllig med vackra, pikanta men ej reguliera drag samt ett par underbara ögon »lånande sig till alla uttryck och sinnesrörelser – passion, oro, ömhet, allt fanns där måladt till fullkomlighet».
Med dessa skildringar öfverensstämmer ett porträtt af skådespelerskan, som ännu finnes i Stockholm i en enskild samlares (Kanslirådet Sander) ägo.
Det är ett arbete af Breda från år 1786, således från hans yngre år, som, om också icke jämförligt med hans senare alster – exempelvis det härliga porträttet af m:me
Hus’ yrkeskamrat, sångerskan Thérèse Vandoni, i vårt Nationalmuseum – dock är ett ganska vackert och intressant verk.
Hus står för oss som Roxelane i Racines »Bajazet» med ett bref i handen utslungande en vredgad replik.
Hon är klädd på det stiliserade vis, som ännu under 1700-talet anlades för att antyda främmande folks kostym.
Med en egendomlig hög hufvudbonad, pälsbrämadt, djupt urringadt lif och vid, hvit sidenrob med silfvergarnityr.
Hon är liten och välproportionerad med små mjuka, otåliga händer.
Öfveransiktet är nästan en italiensk skönhetstyps med klar, vacker panna och välpenslade ögonbryn, ögonen mörka och brännande, men munnen är pikant, en smula ofin med sina högröda, framåtböjda läppar.
Hus ägde en vidsträckt repertoar – alltifrån de kvinnliga hufvudpartierna i Voltaires stora och deklamatoriska tragedier, som Tancrède och Adelaide de Guesclin ner till subrettroller af uppsluppen och själfsvåldig art.
Men hennes egentliga fack var dock den finare komedien, Marivaux’ utsökta och spetsfundiga kärleksstycken, Sedaines och Beaumarchais uppskakande skådespel.
I hennes uppträdande berömmes allt, från den beundransvärda stämman med sitt klara distinkta uttal till själfva spelet, där medfödd fallenhet förenades med en samvetsgrann skolas alla företräden.
Och dock var det intet konstladt i hennes spelsätt, hon var snarare »rude än maniererad».
Ensamt Thorild fann, att hon »ulfvade» i stället för att gråta och ej var naturlig.
Början af m:me Hus’ vistelse i Sverige tedde sig sålunda mycket lyckosam.
Hon var publikens förklarade älskling, Monvel visade henne »en alldeles särskild» tillgifvenhet, som Hedvig Elisabeth Charlotta en smula maliciöst uttrycker sig i ett af sina bref, och när hon hade sina beneficeaftnar, var det säkert mer än en, som begagnade tillfället att få se henne utom scenen genom att gå och köpa sin biljett – efter dåtida bruk – i hennes privata bostad hos trakteuren De Land – samma man, vid hvilkens buffet i Operan konungen enligt traditionen stannade den olyckliga maskeradnatten – tre trappor upp i Develska huset vid Norrmalmstorg.
Först senare händelser skulle ytterligare fästa allmänna uppmärksamheten vid m:me Hus’ person, sedan den ryske envoyén i Stockholm
Markoff med henne lyckats ingå »en rysk-fransk alliance».
Denne »en fin negociateur» men med rykte att vara »en elak människa och en krångelmakare» hade sökt upplifva de ryska traditionerna från frihetstiden, men trots sina försänkningar ända in i departementen hade han icke lyckats förvärfva kunskap om den brådstörtade riksdagen 1786 förr än den kungjordes, och blef därför, som det åtminstone allmänt berättades, af Katarina rappellerad.
Men m:me Hus, som trots all sin popularitet, tycktes hafva blifvit grundligt utledsen vid de svenska förhållandena och det för en parisisk aktris anspråkslösa lifvet i Stockholm, kunde icke finna sig i den tanken att stanna ensam i Sverige, sedan Markoff lämnat henne.
Säkerligen frestade henne äfven tanken att få uppträda för nordens Semiramis, Grimms och Diderots beskyddarinna.
Man ser af andra bref om den franska truppen i Stockholm (La Tours skrifvelser), att franska konstnärer gärna rekryterades i Stockholm, och Katarina hade säkerligen funnit det vara ett ypperligt puts att beröfva sin konungslige »broder» och beundrare hans franska primadonna.
Men m:me
Hus var bunden af kontrakt och för att slippa från Sverige måste hon bestämma sig för att fly.
Rymningsförsök hörde emellertid till ordningen för dagen inom tidens teatervärld och frestades med omväxlande lycka.
Den berömda tyska sångerskan fru Müller hade ett par år tidigare lyckats i hemlighet kvista af till Norge, och konungen hade måst sända sin understallmästare Henrik Bruse efter henne för att reengagera.
Sämre hade det gått för en fransk skådespelare Cressant, som ertappades och blef insatt på högvakten, där han tillbragte långa och tråkiga dagar, åtminstone med undantag af de timmar, då den vackra mademoiselle Feuchère – enligt Sophia Albertinas berättelse – kom och tröstade honom.
Denna vanskliga utväg tänkte nu m:me
Hus begagna för att rymma öfver till Ryssland, dit ock hennes kavaljer Markoff skulle återvända, blott han hunnit klarera sina affärer.
Natten mellan den 22 och den 23 juli satte hon också sin plan i verkställighet, och när de goda stockholmarna sent på morgonen den 23 – de hade kvällen förut firat Magdalenadagen, drottningens namnsdag – vaknade, flög ryktet om den franska divans rymning från mun till mun.
Gjörwell satte sig genast ned och berättade händelsen för sina korrespondenter, och midt bland alla boknotiser och all lärdomshistoria, som han sände sina vetenskapliga vänner, de båda lärda östgötarna professor Lidén och domprosten Samuel Älf, inflätade sig berättelsen om m:me Hus’ flykt som en lustig anekdot om ett pojkstreck midt i en allvarlig konversation. »Sedan Markoff blifvit befordrad till Ledamot af Geh.
Stats-Conseljen i Petersburg, finner m:me Hus vårt klimat så odrägligt, att hon natten mellan i går och i dag anställde, jag kan icke säga, en luft-, land- eller sjöresa härifrån, till icke ringa bestörtning för högre och lägre i Theaterdirektionen».
Vid denna tidpunkt var hela hofvet samladt på Drottningholm, eljes hade helt säkert än flera korrespondenter sysselsatt sig med den värda damens flykt, men hvilket uppseende den väckte, visar bäst den lilla komedi som under namn af La Desertrice eller Rymmerskan förevigat tilldragelsen.
Denna lilla fars »bestående af tolf scener dels i action och dels i relation», som trycktes anonymt 1786, har alltid gällt som en af vår dramatiska literaturs lustigaste kuriositeter, intressant både genom sin sällsynthet och osäkerheten om dess upphofsman.
Stycket har nämligen tillskrifvits både Hallman – och Gustaf III själf.
Det lilla lustspelet begynner med en scen mellan Langlauri, kammarjungfru hos den stora aktrisen m:me Superlative, och figuranten Trippsnapp.
Det är sent på natten, och Trippsnapp har listat sig upp till sin »charmanta Langlauri» i strumplästen, men hans tillbedda har denna gång blott sorgsna budskap att meddela sin fästman.
Hennes härskarinna madame Superlative har beslutat rymma från Sverige och själf måste hon följa med.
Bäst de underhandla härom, klappar det på dörren, och figuranten kryper under sängen för att ej blifva upptäckt.
Sedan han här gjort följande kostliga inventarieförteckning öfver en garderobières skräpgömma: »ett par tofflor, en fransk natthufva, hvilken jag stoppar hos mig som en souvenir, en ljusbit, en liten sockerskorpa, ett spaderäss, tummen af en hvit silkesvante, en gammal dominomasque med rödt skägg, en pudervippa, en tom sminkburk», besluter han att förråda flyktingarna för polisen och låta den »curera resfebern».
Den som knackat på dörren var emellertid sångerskan, fru Melodine.
Hon hade under sömnen ängslats af en förfärlig dröm.
Hon såg sin kamrat m:me Superlative »ridande på en flygande örn genom luften åt öster till», men bakom ett svart moln, ur hvilket »åtskilliga bevingade djur af underlig skapnad med utspända klor utflugo och hunno henne».
Och för att berätta detta hemska varsel hade hon i sin deshabillée skyndat till m:me Superlative.
Men hennes väninna fasthärdade vid sitt rymningsbeslut, »skrattande åt den sofvande verldens imagination».
Hon fann Sverige outhärdligt:
»nationen är intet delicate, har ingen complaisance, ingen smak om icke att ge örfilar åt genierne».
Förgäfves afråder
Melodine henne från sin plan.
Blott hennes ledsagare, den hjältemodige Hektor och dennes följeslagare, Saxo Squirre, »som kan skrämma femton med sitt besynnerliga utseende», anländt, begifver man sig af i den väntande vagnen.
Sedan Langlauri på Södermalmstorg vinkat farväl åt Trippsnapp, som med ett ironiskt leende ser sällskapets resa, passerar man tullen och upplefver allehanda äfventyr.
Man blir anfallen af »Gasten» under natten och äter sedan en »löjlig och munter dejeuner på landsvägen, bestående af liqueur eller Ungerskt vin, rapphöns».
Men just härunder nalkas rättvisans handtlangare, ertappar sällskapet och för utan vidare krus de förbittrade rymmarna tillbaka till Stockholm, och där hälsas de af en hel spefull chorus af »pojkar, arbetskarlar, hårfriseurer och käringar», som stojande och skrattande hylla dem med en försmädlig välkomstkuplett:
Ack se på!
Se på! hur de sittja
Flata i sin harm,
De nu komma durck från Fittja.
Ack hvad stoj och buller och hvad stort allarm! lal lalla.
Resan lär dem ängslig falla,
Se hvad frun är varm!
Men likväl så ha de sig fått skaka
Och haft god motion.
Så Herr Hector, Squirre, som Frun och lilla hon! lal lalla
Måtte ingen af er alla falla
I desperation.
Äfven af denna korta redogörelse skulle man kunna sluta till, att åtminstone den ena uppgiften om styckets författarskap är föga sannolik.
Ty till och med en blott ytlig kännare af Gustaf III:s litterära skaplynne skulle knappast vilja tilldöma honom denna själfsvåldiga och obetydliga tillfällighetspjes, hvilkens uppsluppna och drastiska humör och folkliga språkton så föga erinra om den förfinade, litet kyliga kvickhet, som genomgår konungens konversationslustspel.
Utom det osannolika, att han spillt sin tid på att skrifva en pamflett mot en aktris, talar mot hans författarskap äfven den omständigheten, att intet spår af originalmanuskriptet finnes kvar bland hans eljes så samvetsgrant gömda dramatiska handskrifter.
På det kunde peka både styckets parodiska element, riktadt mot operacomiquen Deserteuren af Sedaine, hvilken just var på modet, liksom äfven det fantastiska greppet med Gasten, kanske också språkliga drag – uttryck som »vest du hvad» – det komiska namnet Cedernoll (Cedermes hos Hallman) med mera erinra om vår största burleskförfattare, men penselföringen i La Desertrice är dock genomgående tunnare, flyktigare än i Hallmans så exempellöst saftiga stycken.
Ett styrkande af Hallmans författarskap finnes kanske dock i en notis af Lars v.
Engeström, hvilken säger auktor vara C. J.
H—G—H (Carl Israel Hallman—Gustafsson—Hallman?).
Tonen erinrar egentligen mer om Kexél, hvilken som anställd vid teatern kanske fått lust att hopskrifva detta kotteriaktiga lilla skämt.
Eljes skulle man förr vara böjd att gissa på någon af hofvets litterära dilettanter – Schröderheim eller Armfelt – men häremot talar, att ingen enda allusion på stycket i trots af ifrigt efterforskande funnits i den dåtida breflitteturen.
Summa summarum blir, att stycket bevarar sitt incognito, intill dess möjligen något nytt dokument kan röja det.
Att stycket skildrar m:me
Hus’ rymningsförsök har sedan gammalt varit klareradt.
Särskildt har den om vår teaterhistoria så förtjänte Birger Schöldström i detalj verifierat pjesens innehåll.
Den ryktbara m:me Superlative är naturligtvis m:me Hus, Langlauri, hennes kammarjungfru, Thérèse Charles, Trippsnapp dennes man franske lakejen Charles, Hector en major Aminoff och Saxo Squirre en i det dåtida Stockholm beryktad skräddare vid namn Bauman.
På grund af ett polisprotokoll har samme författare korteligen skildrat rymningsförsöket – men med hjälp af hittills obegagnade dokumenter, några af polismästar
Liljensparres rapporter i gustavianska handskrifterna skall jag söka att i detalj rekonstruera gången af divans flykt.
Den gifver en liten kulturbild i smått, ett förverkligande af någon humoristisk och spännande sida i en af sjuttonhundratalets äfventyrsnoveller.
Som redan uppgifvet skedde flykten natten mellan den 22 och den 23 juli 1786.
Den 22, Magdalenadagen, hade det med anledning af drottningens namnsdag varit fest å Drottningholm, där hofvet för tillfället vistades.
Enligt Posttidningen var det »Cour med Galadrägt klockan 5, Spectacle klockan half 6 om aftonen.
Derefter Publique-spisning».
Man gaf Den Inbillade Sjuke med alla sina mellanspel, som Schering Rosenhane redan flera dagar förut berättar för sin syster.
Allt hvad hofvet hade lysande och förnämt var i teatersalongen och applåderade utan att ana oråd m:me Hus, som antagligen utförde Toinettes, den kloka och skrattsjuka soubrettens, parti.
Spektaklet höll väl på till mot tiotiden.
Därefter torde m:me
Hus gjort ett besök hos sin mor, som alltjämt vistades i Sverige och för tillfället bodde ute vid Drottningholm, och möjligen hos henne råkat Markoff för att med honom ännu en sista gång diskutera fälttågsplanen.
Visst är, att »vid tutiden i morgonstunden» anlände Markoff till sitt hus i Stockholm.
Något senare körde danske envoyén, baron Juel – han var så nära lierad med Markoff, att han flera nätter under riksdagen 1786 legat kvar i ryska ministervåningen – in på Markoffs gård och hade med denne ett samtal, »som syntes utmärka särdeles förnöjelse å ömse sidor».
Sedan baron Juel åter åkt sin väg, gick Markoff ut, »klädd i grå kappråck», åtföljd af sina två sekreterare och återkom efter en trefjärdedels timmes förlopp, utan att m:me Hus var synlig, »hvilket väckte policens uppmärksamhet».
Liljensparre, som redan förut tycktes hafva haft misstankar på m:me
Hus’ afsikter, lät genast efterhöra i hennes logi vid Nygatan, om hon kommit hem, men erhöll ett nekande svar.
Hennes kusk, som utfrågades genom »en sin vän, som var polisens utskickade», svarade dock, att han kört henne hem, att hennes jungfru gått in i huset, men att hon själf stannat utanför.
»Pigorna i husets portgång» intygade, att vid tvåtiden hade m:me Hus’ jungfru Thérèse varit inne och »begärt eld i ett ljus».
Sedan hade det sprungits af och an i trapporna, till dess en ny vagn, som vittnena icke sett, enär de lågo, stannat i gränden och efter en stund åter farit.
Nu fick Liljensparre klart för sig, att ett verkligt rymningsförsök förelåg, och han vidtog energiska mått och steg.
Man kunde tro, att det minst gällde uppsnappandet af någon riksfarlig konspiratör.