Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Åh Hennes Nåd behöfver väll inte gråta för dä.
Men de der namnen, de der namnen.
Hvad för namn?
Dä må Hennes Nåd väl fråga!
Hvem ska vettat om intet Hennes Nåd?
Hva vet Gertrud annat än Götheborg?
Fru Wahl, som märkte att hon, sig sjelf ovetande, måtte sagt någonting hvaraf Gertrud anat oråd, lät icke tillfället ifrån sig att, så skonsamt som möjligt, förbereda Gertrud på de der namnenas betydelse – men ack! efter fyra timmars samtal visste Gertrud icke en gång Götheborg mer, och när hon slutligen lemnat Hennes Nåd, som med tårar i ögonen flera gånger försäkrat att, om det ej vore för Göstas skull, stadnade hon mer än gerna, för Gertruds på Stånga, hade fasa för att på några år ej se sin Hennes Nåd, och fruktan att förlora den beskedelige Herr Gösta, och räddhåga för främmande Hedniska land, och omöjligheten att på egen hand lemna hvarken Hennes Nåd eller hushållet på Stånga, så helt och hållet vändt upp och ned på Gertruds hufvud, att der ej fanns något bestämdt, utom endast ett förökadt hat till den förbannade Grefvinnan på Högesta, som ändå i grunden var skuld till hela oredan
– Morgonen derpå och sedan allt framgent, förblef Gertrud i valet och qvalet.
Nu återstod allenast Gösta – och mången gång sväfvade inledande ord på Fruns läppar, men när hon då såg på Gösta, kunde hon ej vidare få fram dem.
Gösta talade numera nästan om hvad som helst – var lugn, till och med aktsam om sin helsa – men der var ett uttryck i hans ansigte, (Gösta hade för öfrigt enligt Wahl, fullkomligt det romantiska i sitt utseende, som qvinfolk tycker om) som vållade att Fru Wahl i det längsta bäfvade tillbaka för den inledning, som gick ut på att beröfva honom sitt sista personliga nöje – nämligen att från kabinettsfönstret, när vädret var klart, se spiran af den kyrka, under hvars skugga hans Elin hvilade sött.
När Gösta trodde sig ensam, kunde han stå hela timmar i det fönstret.
Fru Wahl detta år fyllde den 28 Juli femtioett år, var hon ej gammal nog att veta hvilken dag det var om dagarna, eller hvilken vore hennes födelsedag.
Sina år visste hon – men om hon var född den 27 – 28 – eller 29 Juli mindes hon aldrig så noga, hvilket ock kunnat vara rätt det samma, om ej Gertrud funnit det så allt för galet.
Nåd ska väl i dag me fråga hvad dä för en dag i dag”, hade i otaliga år varit, den 28 Juli, Gertruds morgonhelsning och Hennes Nåds svar alltid sig likt:
”Ja så, då kan jag tänka det är min födelsedag.
Tack skall du ha som alltid så noga kommer ihåg den.”
Annorlunda firades ej den dagen på Stånga – men så länge Wahl lefde, funnos alltid någon eller några, som på den gladt sig åt en hjelp, som synts dem fallen från Himlen – ty från hvilket annat håll den komma månde, fingo de aldrig veta.
På Hennes Nåds femtiondeförsta födelsedag framfördes den vanliga morgonhelsningen mycket tvärt.
Den dagen tänkte Gertrud följa med Hennes Nåd – när hon deremot ämnade stadna på Stånga, var hon nästan öm mot henne, hvaraf kunde slutas, att Hennes Nåd fått svåra dagar, om
Gertrud af tillgifvenhet följt henne på utländsk botten, men på det sättet tänkte Hennes Nåd aldrig framåt.
Att Gösta, som på Fru Wahls födelsedag gjorde henne den glädjen att se ganska kry ut, visste hvad för en dag det var, såg
Frun genast, men ingendera talade derom och Gösta syntes ej mycket till på förmiddagen.
Middagen gick för sig utan potates men icke alldeles utan appetit.
Efter den frågade Gösta om Frun ej hade lust att gå ut.
Vädret vore så vackert.
Gösta sjelf gick alltid ut om eftermiddagarna.
Ack att Fru Wahl den gången varit så – så ogin som den beskedliga Gertrud – tänkte hon sedan ofta, men hon kunde det ju aldrig vara.
På ena sidan af den ås, vid hvars andra, mot Stånga å långsluttande, sjelfva Stånga ligger, är en djup och trång dal inklämd emellan denna och en ännu högre ås.
Hvarföre ej Stånga låg i den dalen kunde Fru Wahl aldrig rätt begripa.
Visserligen flöt genom den blott en liten bäck, den der om sommaren till och med alls icke flöt, ned mot Stånga sjö, och der Stånga nu strök fram var ju den breda och djupa Stånga-ån placerad med sina fall, sina härligheter till hvilka menniskor flyttat sig sjelfva och sina bostäder och sitt buller – Men Stånga manbyggnad kunde ju legat i dalen för det – Der var så stilla, så fredligt, ingenstädes frodades gräs och löfskog bättre
– Om qvällarna när solen under sin färd mot sjön förgyllde klipporna och träden och gräset, och fåglarna tystnade, och blott då och då något vallhorn hördes eller ock någon klocka, som hängde kring ett eller annat kriaturs hals – då var der ganska bra i dalen – Fru Wahl kallade den för sin – Efter Stånga ej blifvit uppbygdt der, hade hon gerna, åtminstone låtit sig derstädes begrafvas, men Wahl låg på ...... kyrkogård och vår Fru åtnöjde sig nu med att tillbringa mången ledig stund i sin dal, då trästubbar, stenar, ja baraste marken, till Gertruds innerliga misshag, ofta nödgades föreställa soffor och stolar.
Förr i verlden hade Wahl velat anbringa – i det minsta några grässoffor på hustruns favoritställen, men hon bad så innerligt för hvarje torfva i sin dal, ty – såsom hon sade – hur godt det än är med menniskor och hur svårt det vore att lefva dem utan, är dock så roligt att hafva om än blott en dal i fred för deras förbättringar.
Inom sig var affärsmannen Wahl af alldeles samma tanka och dalen förblef ostörd.
I sednare tider hade Frun, alldeles emot sin vilja, börjat tänka på de der grässofforna.
I synnerhet fanns ungefär midt på den ganska branta gångstigen ned från Stånga åsen till dalen en stor Ek, sträckande väldiga armar mot skyn – Utan att precist vara trött, kunde man likfullt så gerna önska stadna under den Eken – der man hade skönaste utsigten af hela det underliggande, fridlysta landskapet – Särdeles under denna Ek hade en grässoffa icke varit ur vägen.
Gösta måtte dock ha gissat sig till vår Frus hemliga tankar
– När hon på sin födelsedag samtyckt till en promenad med honom, förde han henne mot dalen.
Frun hade ej på längre tid varit der – dels för alla restillredelser som mycket upptagit hennes tid – dels misströstade hon måhända något att i främmande land träffa på någonting så skönt som sin dal, hvars behag hon derföre ej alltför lifligt ville i minnet inprägla – dels hade kanske Gösta ett par gånger föreslagit att gå åt andra kanter – Nu fann Frun för sina fötter en anspråkslös, men beqväm väg i stället för den fordna gångstigen, och under Eken icke blott soffa, bord, och stolar, utan sjelfvaste Gertrud med kaffe, blommor och diverse till den så ofta glömda dagens heder.
Gertrud icke vid hommör, förklarade genast att Hennes Nåd hade den beskedlige Herr Gösta att tacka för allt ihop.
Nåd hjertligt glad ej så mycket åt soffa och stolar som att Gösta kunnat tänka på dem, tog Göstas hand och tryckte den vänligt –
I tysthet förde Gösta Fruns hand till sina läppar.
Det var, det var första gången han så gjort, sedan Elin dött.
Båda voro rörda – men Gertrud kom med rykande kaffe upp i hela rörelsen, och var sedan så beställsam och så högtidlig, så menande och så högst vältalig, att Hennes
Nåd vid första möjligen passande tillfälle brast ut i skratt, Herr Gösta flera gånger log och Gertrud sjelf, slående alla resor och öfriga besvärligheter ur hågen, slutligen blef helt belåten.
När Frun och Gösta ämnade fortsätta promenaden, skiljdes Gertrud, som aldrig insett hvarföre man gick om det ej vore för någontingen, vid dem med den förmaningen, att ej gå längre i dag, än att de kunde göra sammaledes i morgon.
Ett godt råd var det.
I följd deraf afkortade Fru Wahl, under föregifning af trötthet, mycket af den vandring Gösta ville öfvertala henne till – men Frun såg icke dessmindre att Gösta vetat reda på alla hennes favoritställen.
Hon kunde numera qvardröja hvar hon ville, utan att förtreta Gertrud, och dalen var ändå så litet som möjligt ofredad.
Allt detta gjorde Fru Wahl så godt.
Måhända – om några år, när hon verkligen vore så trött hon nu sade sig – måhända skulle hon då åter, såsom nu, besöka sin dal, med Gösta vid sin sida – med Gösta frisk såsom fordom och glad – så mycket man kan vara, sedan man förlorat sin egentliga glädje.
Frun kände sig lycklig af denna aning.
Gertrud med tillbehör syntes ej mer till, när de återkommo till stora Eken.
Men Frun hade varit för trött att icke nu hvila sig under den – på nya soffan.
Ett stycke ifrån Frun på ett litet säte vid trädets fot, satte sig Gösta.
Man kunde se på solen, att klockan gick till sex.
Då började blifva som skönast alltid i dalen.
En stund fröjdade sig Frun deråt.
När hon, efter Gösta ändå nödvändigt, långt innan solen gick ner, skulle vara i sina rum, ville gå, bad Gösta henne så bevekligt att stadna ännu ett litet ögonblick.
O att Frun åtminstone då varit så, så ogin som den beskedliga Gertrud – men ack! hon var det ju aldrig.
Åt Göstas bön kunde man ej undra.
Frun tyckte sjelf sig aldrig ha sett skönare afton.
Hittils språksammare än vanligt, försjönko de nu begge i tystnad.
Gösta såg åt sjön, som redan höll på att högtidskläda sig för solens aftonvisit.
Frun såg emellanåt på Gösta.
Kanske – tänkte hon sedan framdeles – var det blott solstrålarna, som med helsans rodnad öfvergöto Göstas annars så bleka kinder.
Kanske hade synen låtit villa sig af allt annat godt och härligt som stunden erbjöd – men säkert vore att i Fruns ögon Gösta nästan frisk såg ut .... sjelfva den djupa själsmärtan röjde sig ju endast af några få drag på hans panna, kring hans mun, de der alltid så beställsamt förråda hvad inom en bor .....
Visserligen hade Gösta mycket lidit, men Frun skulle kanske ändå få behålla honom.
Fru Wahls ögon fylldes af tårar.
De torkades oförmärkt bort.
Hon började tänka på Elin.
Om Elin nu suttit hos Gösta och sett utåt sjön – de hade varit lyckliga då.
Men, måhända är hon nu i detta ögonblick hos sin älskling, ingjuter i hans hjerta ”lefnadslust och mod och hopp.”
Ett mildt leende sväfvar öfver Göstas läppar – länge är det sedan ett sådant syntes der – Göstas blick blir strålande, ehuru stadigt, liksom frågande fästad på samma ställe ....
en ljum vind kommer sakta från sjön, flägtar upp Göstas rika mörklockiga hår – med det lekte Elin i barndomens fordna lyckliga dagar så gerna ......
Öfverlemnande sig åt dessa och än flera outsägliga tankar, ryste Fru Wahl nästan till, i det några ömma klagande toner nådde hennes öra.
Gösta gjorde en häftig rörelse, förblef sedan orörlig som förut.
Fru Wahl såg sig tillbaka åt det håll, hvarifrån tonerna kommit.
Snart hördes åter några – allt flera – småningom högre och starkare – och Frun igenkände en af våra folksånger, hvilka hon, hvilka hennes man så mycket älskade, men som ibland kunna suga ut menniskans innersta hjertblod
– Ack hvarför var denna sången så sorglig!
Det var – det var en Yngling omkring Göstas ålder, en flicka så gammal som Elin – hade varit – Med raska steg mot sjön gingo de nere i dalen – och sjöngo.
Deras röster voro starka och friska.
Den Ynglingen, den Flickan visste nog icke hvad sorg månde heta, men visan deras visste det.
Fru Wahl såg på Gösta.
Alltid djupt känslig för Musik, hvad skulle han ej nu vara.
Gösta satt orörlig som förut
– Han blott andades fort.
Nu voro de sjungande nästan under Eken – Tydligt hördes dessa ord: ”Och han dog med sin älskade af kärlek.”
Det var omqvädet af visan ...
Och sången upphörde.
Det unga sångarparet hade blifvit dem varse, som sutto under Eken.
Flickan neg, ynglingen tog af sin hatt, och de försvunno snart ibland träden, men deras visas ord hade sammanpressat Fru Wahls hjerta.
Hennes blick sökte Gösta.
Gösta satt som förr – men nu så blek – så blek, att Frun förskräckt flög bort till honom.
Gösta lefde verkligen.
Men den stackars Frun blef ej stort gladare för det.
Gösta var knappt igenkännelig – så fann honom vår Fru på ett ögonblick förändrad.
Gösta hvarken hörde eller såg.
Frun tog Göstas hand.
Den var kall som Elins i döden, som den nästan medvetslös.
”Gösta, goda Gösta!
Låt oss gå”– sade Frun med så mycken fasthet hon kunde.
Gösta hvarken svarade eller rörde sig – Hans bröst häfde sig våldsamt, ögonen stirrade vildt utåt sjön.
”Gösta, min goda Göstal Låt oss gå hem” – sade åter Fru Wahl med hvarje sekund ängsligare till mods.
I Fruns röst var troligen nu någonting som trängde till Göstas stelnade hjerta – Med dof röst upprepande:
”Ja hem” – reste han sig, men sjönk tillbaka mot Eken.
Under hemvägen återvann Gösta småningom sin fattning – svarade till och med nästan raljant på någon anmärkning af Gertrud, som ängslig öfver Nådi Herrskapets uteblifvande kom trippandes emot dem – och när Fru Wahl gick in i sina rum, följde han henne dit – dröjde der ganska länge, samt talade, ehuru Frun nästan hellre sett han tegat.
Gösta kysste åter Fruns hand, när han önskade henne Godnatt.
Natten blef god för ingen på Stånga.
Klockan elfva gick Frun väl för tionde gången bort till Göstas dörr att lyss.
Förut hade der varit tyst, nu var rörelse derinne.
Frun steg in, och rätt gjorde hon, ty Wahls fordra betjent, som nu passade Gösta, skulle just gå och hämta henne, fastän Gösta icke ville.
Gösta hade fått den allraförfärligaste blodspottning, och ifrån den stunden rasade den en tid hejdade sjukdomen utan återhåll.
Doktorn, som sett Elin dö, kom äfven nu – för att, som han sade, få se det samma med Gösta.
Fru Wahl förebrådde sig bittert all sin oförsigtighet sista dagen Gösta varit – frisk, men Doktorn tröstade henne dermed att der döden fanns, skulle han nödvändigt någon gång utbryta, och ett underverk vore det i alla fall nästan att Gösta, hvilkens bröst dessutom redan i barnaåren tagit skada, kunnat lefva så länge.
Ej lätt och plågofritt som Elin, slocknade Gösta.
Under de långa veckor hans dödskamp varade, kallade han Fru Wahl ständigt för Tante – och hade verkligen, han också, lefvat om han kunnat, så mycket såg han sin annalkande död kosta på Elins Tante, som blifvit dömd att inom tre år förlora de tre varelser hon haft kärast på jorden.
Men Elin hade sjelf, den aftonen i dalen, frikallat Gösta från att längre lefva skiljd ifrån henne.
Sålunda hade Gösta uppfattat det unga bondfolkets sång, och numera tjenade till intet att disputera med honom.
Såsom det också ej mer tjente till ”någontingen” att tiga, gjorde Gertrud, när hon någon gång befann sig ensam inne hos Gösta, honom underrättad om många ting.
Så Gösta fick veta både huru rik han blifvit, och huru Hennes Nåd stackars Nådi Frun lilla, skalle rest med Herr Gösta till Munkbelja i Taljen.
En dag, – hvad gjorde det, efter Herr Gösta i alla fall skålle derhän? – utfor hon väldeliga emot den förbannade Grefvinnan på Högesta, som ändå var skuld till allt.
”Min kära Gertrud!
Låt oss alla tänka på Femte Bönen,” hade Gösta matt svarat efter en ganska lång tystnad – och Gertrud som med all sin räddhåga för främmande Hedniska land, (den der gick så långt, att det enda som tröstade henne vid Göstas död var att ingen resa dit ut kunde blifva af –) icke dess mindre icke var så helt och hållet döpt utaf sig, påstod sedan alltid, att den beskedelige Herr Gösta var visst beskedelig, men bara alltför beskedeliger.
När vintern kom, den Fru Wahl ämnat resa undan, satt hon åter ensam med Gertrud på Stånga.
På Högesta kyrkogård var en graf till.
Gösta hade bedt
Fru Wahl skaffa honom plats så nära intill Elin, som han, född i synd och vanära, möjligen kunde få.
Ifrån Göstas död och till den natt då Gösta och Elin, huru än förhöll sig med deras spökande i Göstas trädgård, hvarom Gertrud ordat, åtminstone så till vida spökade för Fru Wahl, att deras minne alldeles förjagade sömnen ifrån hennes ögon, hade flera år förflutit.
Lugnt och stilla, icke utan trefnad, icke utan glädje, men ändå icke – – – ej så – som förr.
När Gertrud nästa morgon inträdde och sporde huru Hennes Nåd sofvit, torde Hennes
Nåd icke tala sanning, men steg upp alldeles som vanligt.
Dagens bestyr och några gamla vänners ankomst till Stånga på ett längre besök, förjagade snart hvad feberaktighet den sömnlösa natten efter sig lemnat, och Fru Wahl lefde ännu många år, sig alldeles lik till själen, till utseendet obetydligt åldrad, men ack, utan att någonsin blifva så förståndig som Gertrud önskade.
Den dag på hvilken jemt 50 år förlupit, sedan Gertrud kommit i Wälborne Herr Majorens och Högvälborna Fru Friherrinnans tjenst, trodde deras efterlefvande dotter sig kunna våga på, att ibland andra skänker gifva Gertrud en svart sidenklädning.
De öfriga prisangterna, deribland en massiv guldkedja af många gånger sidenklädningens värde, emottogs med ej mycken mer än vid slika tillfällen vanlig onådighet, men sidenklädningen, sidenklädningen! ”Hvad skålle Hennes Nåd då bruka må?
Nåd hade allri intet maghaf när fråga var att gi.
Åtminstone om Hennes Nåd, fastän och ehuru att Gertrud icke allenastens hade sin alldeles nya svarta bombasinsklädning och sin något äldre, hvarmed hon sörjt Sali Patron, Herr Gösta och Fröken Elin om Såndarna, utan äfven dessutom sin svarta kamlottsklädning, som var så godt som alldeles ny, efter Gertrud fått den efter sin Mor (Gertruds enda arf), ändå burdus envisades att klä Gertrud i siden, så kunde ju Hennes Nåd gett en af sina gamla klädningar och sjelf rätt väl behållit den nya m. m. m. m.
Förgäfves föreställde
Slängkyss åt Törnrosens Boks, och Nu-Tidens förnämsta Svenska Författarinnors Snille
Första Bandet.
Hvartill skola recensioner af böcker tjena?
om icke: att med dem påminna författarn om sina fel emot konstens reglor och moralens fordringar – hvilket borde innebära det samma, som afvägar från det sannt sköna – och äfven derigenom upplysa de läsande om dessa afvägar och fel till smakens renande hos dessa.
Skönheterna i ett arbete få icke heller deri glömmas; men huru uppfyller nutidens recensioner dessa åligganden? i mitt tycke på ett ganska förvändt sätt.
Det sannt sköna ligger ju i det moraliskt sanna, sålunda vore en recensents första skyldighet att upptaga alla moraliska osanningar, som förekomma i det arbetet han recenserar och sedan, att liksom stryka under, på det de läsande icke måtte hoppa öfver dem, alla sanningar af samma hallt, som deri finnas.
I första bandet af Törnrosens Bok förekommer en af det förra slaget verkeligen af storartad beskaffenhet.
En ung flicka bemärkt i hela byggden för sin skönhet; men missbrukande denna naturens gåfva till en leksak, hvarmed hon narrade byggdens ynglingar, under det hon roade sig sjelf – denna flicka, vid namn Magdalena, möter en dag en äldre man med ovanliga förståndsgåfvor, af henne känd ifrån hennes barndom, tilltalas af honom varnande mildt och påminnes om sin barndoms oskuldsfulla tid.
Hon blir rörd, önskar denna lyckliga tid åter och hennes inre bättre menniska tyckes helt och hållit vakna – då – så låter denne äldre mannen sjelf förstå – då skuffade han till flickan, att hon ifrån den klippan, hvarpå han och hon stodo, föll i den nedanföre flytande strömmen och drunknade – och detta, gjorde han, emedan hon då var, i hans tanka, förvandlad till sitt inre väsende och minutens besinning gifvit hennes håg och lust eller kärlek en himmelsk rigtning.
Kan detta tillåtas inför moralens domstol?
Det fins blott En, som är Herre öfver lifvet och denne Ende måste också ensamt vara allt lifs upphof och medelpunkt – Gud ske lof! vi christne kunna icke tvifla om, hvem denne Ende är och förblifver.
– Huru skulle en menniska kunna vara så förmäten, att tro sig förstå den rätta stunden, då det inre osynliga lifvet – eller det eviga – hos en hennes like, är färdigt att öfvergå till ett högre, ett för oss okändt lif? och då det sålunda vore den högsta välgerning af den ena menniskan, att beröfva den andra detta synbara lif för att befria henne dermed ifrån all frestelse till återfall ifrån det heliga, som ensamt kan utgöra hennes eviga lifs salighet.
En sådan omdömeskraft är icke tilldelad menniskan, en så genomträngande blick in i sin likes hjerta tillhörer henne icke.
Det är blott ”En som pröfvar hjertan
och ransakar njurar” och denne Ende är ock densamme som är Herre öfver lifvet och döden.
Hugos sago-lust är vacker, det är i sig sjelft lefnadslust, förenad med sniken lust, att lära af detta lifvet (sjelf).
Menniskorna borde lära af hvarandra i det dagliga umgänget, lära af andras motgångar, lära af deras vackra handlingar, lära af deras lycka – det bjuder en sann vishet – men det är hvad de allra minst vilja och förstå; en berättelse deremot om menniskor, framställande på en gång handlingar, motiver, oförutsedda händelser och slutet af det verdsliga sträfvandet och äflandet: det fäster uppmärksamheten, ingifver eftertanka, och nästan omedvetet har den hörande inhämtat någon varning, någon god idée, om icke annat någon glädje, och menniskan blir bättre under den.
Hvarföre berättar man sagor för barn? icke blott för att roa dem, utan äfven att bibringa dem derunder något menskligt begrepp.
Vi växa icke så ur vår natur, att icke samma drift och perception, som finns hos barnet, igenkännes hos den fullväxta blott i olika utvecklingsgrad.
Herr Hugo älskade derföre berättelser, att han lärde mera af dem, i anseende till lifvet, än af de lefvande menniskorna sjelfva.
Andra Bandet.
Det innehåller en romantiserad berättelse från Waldemars tid, om hans olofliga förhållande till sin svägerska.
Berättelsen framställer ett bevis på, att i svenska historien, så väl som i andra nationers historia, finnes ämnen, som af en poetisk fantasi kunna behandlas på ett sätt, att den kända historiska händelsen, upplifvad af diktens glans, ingifver ett lika stort och fullkomligt interesse, som framställningen af en ny förut okänd tilldragelse.
Deruti förekommer likväl en idée, som måste motsägas.
En munk beder en vallflicka:
”att förakta äktenskapets ring på jorden, emedan den rätta kärleken hörer icke till jorden, utan till himmelen, der hon skulle få äktenskapets klenod i sin rätta man.”
Och munken tillägger:
”att det är icke som munk han beder henne härom.”
Samma idée fullföljes i slutet, der äktenskapet kallas: ett ”i mörker tynande förbund, ett gift, det gröna jorden erbjuder.”
Detta är väl icke rätt!
En Gud har vandrat på jorden såsom menniska, från denna Guda-menniska hördes dessa ord: ”älsken hvarandra inbördes!” – Skulle det vara omöjligt för menniskors barn, att finna och äga den rätta kärleken under sin vandring på jorden, hvarföre sades det: älsken hvarandra! och icke blott: bemöden eder att älska hvarandra!
Säkerligen fins det en kärlek, som är den rätta på jorden.
Hvilken kärlek kan och bör vara djupare, innerligare och skönare än den makar emellan.
Här är icke blodsbandet, som instinktlikt drager till hvarandra; utan det är tvenne själars sympatiska åtrå att lefva till hvarandras trefnad och hugnad, och så befordra hvarandras bästa, att de icke äro att anse som två utan blott en person.
Samhället ålägger icke äktenskap såsom ett tvång, utan menniskorna söka hvarandra genom denna i deras hjertan inneboende sympatiska kraft och sedan förklarar samhället genom vigseln, att dessa två äro förenade för lifstiden så, som de önskat.
Om dessa två upphöra att älska hvarandra, är det icke äktenskapsbandets fel; men deras eget, som glömma att bibehålla sig på mensklighetens höjd, utan falla derifrån till sorg och bedröfvelse för både himmel och jord.
Friheten, den politiska kan ju icke bestå i annat än sjelfvalda lagar för det yttre, den moraliska friheten åter i sjelfvilligt erkända förnuftiga band på de inre känslorna, som kallas passioner.
Den, som vill i någotdera fallet undandraga sig allt tvång, är eller blir omsider en omenniska.
Andra delen slutar med:
Vargens Dotter, en berättelse på vers.
I inledningen dertill, som är prosa, omnämnes nutidens klena tro på spöken emot medeltidens starka tro derpå, och orsaken vara att igenfinna i vår nu föga intressanta jord; dit ingen vill återvända, som en gång sluppit derifrån.
Detta vill jag ej disputera; men en annan orsak kan äfven finnas i vår tids fullkomliga liknöjdhet för allt, som ligger utom tidens gräns – ingen enthusiasm för helgon eller martyrkronan – (kronan med spiran leker så mycket mera för hågen) ingenting mystiskt får finnas i naturen; ty man tror den redan fullkomligt afslöjad – med ett ord: i nu-tidens tro på ett fullkomligt oberoende
af andeverlden och dess innevånare, samt dess uteslutande kärlek till just denna ointeressanta jord, med hvilken förhållandet i allmänhet är, som med dess nöjen: man klagar öfver deras tomhet; men de upptaga icke dess mindre, för det mästa, uteslutande alla sinnen så, att sinnet för allt högre af dem uttränges och förqväfves.
Tredje Bandet.