Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är ännu icke bevisadt, att denne man är min fader, och innan detta är fullkomligt ådagalagdt, vill jag icke erkänna honom för att vara det.
Han, som förföljer min tro och förnekar den gudomliga uppenbarelsen!
– Clemens, sade biskopen, – hvarje tvifvel är undanröjdt, att du i Krysanteus återfunnit honom, som gaf dig lifvet.
Men låt icke ditt mod nedslås af denna upptäckt!
Omfamna honom och tacka Gud, som ändtligen uppfyllt din varmaste önskan: den att lära känna dina föräldrar.
– Nej, hvad har jag att göra med denne man?
Du hör, jag erkänner honom icke.
Jag har aldrig önskat att lära känna min fader, ty du, Petros, är min rätte fader, den ende, som jag erkänner och den ende jag kan tänka mig.
Det är efter min moder jag har längtat, och icke efter honom.
– Du måste förlåta honom, Krysanteus, sade Petros.
– I sin första öfverraskning förgäter han det gudomliga budet, att en son skall hedra sin fader.
Han behöfver tid, för att vänja sig vid tanken, att han är din son.
– Petros, du får icke öfvergifva mig, sade Clemens, – eller lyssna till denne man, om han åberopar någon rättighet, som skulle skilja dig och mig ifrån hvarandra.
De föräldrar, som utsatte mig till att lida hungersdöden, hafva icke längre något anspråk på mig.
Jag förnekar dem.
– Dock, inföll han plötsligt, – min moder skulle jag vilja återse.
Jag vill säga henne, att jag lefver och fråga henne, hvarför hon förskjutit mig.
– Din moder, sade Krysanteus, – är död.
Hon dog, när du ännu låg i vaggan.
– O, min Gud, hvad säger du?
– Du vill fråga, hvarför hon förskjutit dig.
Hon tryckte dig ännu i dödsstunden till sitt bröst.
Jag lyfte dig ur vaggan och lade dig i hennes armar.
Dock, nog härom för denna gång.
Din ädla moders minne skall en gång stå rent och strålande för dina ögon.
Det är nu till dig, Petros, jag vill vända mig med en fråga.
Hvarför har du i din fosterson inplantat, att han är ett hittebarn, utsatt af grymma föräldrar åt hungersdöden?
Behöfdes denna lögn, för att lära honom att afsky deras minne?
Du gjorde ju detta emot ditt bättre vetande, enär du förmodade eller kanske med bestämdhet kände, att din fosterson var stulen ifrån sina föräldrar?
– Min arkont, den athenska slafven sade mig, att han var ett hittebarn.
– Erinrar du dig den athenska slafvens namn ?
– Jag skall då söka påminna dig om detsamma.
Hvad var ditt eget namn, innan du kallade dig Petros?
Biskopen bleknade märkbart vid denna fråga.
Krysanteus fortfor, utan att afvakta svar:
– Vi hafva utan tvifvel sett hvarandra i fordna tider och under andra förhållanden.
Det finnes drag i ditt ansigte, som velat påminna mig om en person, den jag minst af allt skulle väntat att återfinna här uti Athen.
Likheten är väl icke stor, ty sjutton år kunna förändra mycket, och biskopskåpan var för icke längesedan mägtig att förvandla slafvens skygga blick till en öfvermodig herrskares.
Det är i dag icke första gången du bär den grofva arbetsdrägten, Petros.
I den är du mer lik dig sjelf, sådan du var i din ungdom.
I dag hafva ock mina ögon blifvit något skarpare, och jag tror mig icke begå något misstag, när jag påstår, att du, homoiusianernas biskop, är min förrymde slaf Simmias.
– Hvilken förmodan! utbrast
Petros med ett bemödande att le.
– Jag har ju redan berättat dig min lefnadshistoria.
Erinrar du dig icke, att jag är född i Efesos af fria, ehuru fattiga föräldrar?
– Det är möjligt, att jag misstager mig.
Men det är också möjligt, att du ljuger.
Jag skall sända en pålitlig person till Efesos, för att utransaka, om den man, hvilken du uppgifver vara din fader, någonsin har funnits.
Tillsvidare antager jag motsatsen.
Simmias’ fader var slaf, likasom han sjelf, blef förryckt genom religionssvärmeri och en ursinnig böjelse för min maka, samt flydde med sin son, när jag ämnade inspärra honom på dårhuset.
– Min arkont, jag kan icke besvara en sådan fråga.
Din gissning är alldeles ogrundad.
Den ingifver mig på en gång harm och löje.
– Ditt löje skall dämpas, när du blir häktad såsom förrymd slaf och barntjuf.
– Du skall icke våga en sådan anklagelse.
– Ur denna villfarelse skall du ännu i dag blifva tagen.
– Det är sannt, du, som är kejsarens gunstling, kan våga allt, isynnerhet mot en bekännare af Kristus.
Men jag fruktar dig icke.
Jag väpnar mig med min oskuld och skall inför domaren slå dig med blygsel öfver din otacksamhet.
Det är på detta sätt du vill belöna mig för den omvårdnad, jag egnat din son.
– Oförskämde, utbrast Krysanteus, – det är denna omvårdnad, som skall kosta ditt hufvud.
Du har stulit honom från hans fader, lärt honom att hata denne, skändat hans moders minne och uppfostrat honom till en olycklig svärmare.
Är det detta, som förtjenar min tacksamhet?
Simmias, jag har igenkänt dig.
Från detta ögonblick gör jag min rätt öfver dig gällande.
Du är min slaf.
Jag för dig härifrån till fängelset för förlupna slafvar, och från fängelset inför domstolen.
Du följer mig nu genast.
– Jag ber, att du betänker dig, innan du låter fängsla en romersk medborgare.
Vore jag än den Simmias, om hvilken du talar, så låter det likväl icke bevisa sig.
Tacka dina gudar, att du återfunnit din son, och trösta dig härmed öfver förlusten af en slaf.
Simmias skall du aldrig återfinna, äfven om du verkställer din hotelse.
För öfrigt är jag beredd att följa dig till fängelset eller hvarthän du vill föra mig.
Du är envåldsherrskare i Athen, och motstånd mot din vilja tjenar till intet.
Men följderna af din obetänkta handling skola återfalla på ditt eget hufvud.
Bevekelsegrunderna för ditt handlingssätt äro mig fullkomligt klara.
Jag är Kristian och biskop; detta är nog för att vara brottslig i dina ögon.
Du vill ej låta gå ett tillfälle ur händerna att kasta en svart skugga på en sådan mans lefnadsbana, ty om äfven anklagelsen är obevislig, skall den dock, som du hoppas, fästa en fläck på hans namn, en fläck, på hvilken förtalet kan peka och säga: se sådane äro den nya trons förkämpar och Kristianernas herdar.
Och ännu mer, du vill i min Clemens’ ögon nedsätta mig till en usling, emedan du förbittras deröfver, att hans hjerta tillhör mig och är främmande för dig sjelf.
Jag vedergäller detta dermed, att jag säger dig, Clemens, att denne man är din naturlige fader, och att du bör vörda och lyda honom såsom sådan – lyda honom i allt, som icke strider emot Guds bud.
Jag öfverlemnar dig i hans händer, förvissad, att fastän vi skiljas, skall du i hans farliga grannskap hvarken förgäta den Gud, som jag lärt dig att känna, ej heller förgäta den fosterfader, hvars glädje du hitintills har varit.
Vill han intala dig, att jag varit hans slaf, så vet jag, att slafven i dina ögon icke är en föraktlig varelse, utan en menniska, frigjord i Kristus; och kan han öfvertyga dig, att jag stulit dig från din fader, så tänk dig, att det skett, för att rädda din själ och föra dig till en bättre fader i himmelen.
Petros omfamnade den förvirrade ynglingen och fortfor derefter till Krysanteus:
– Om du ännu icke besinnat dig, utan vill verkställa din afsigt, så är jag nu beredd att följa dig.
Jag hade visserligen åtskilliga angelägenheter att ordna, innan jag trädde inom fängelsedörren, men jag vill icke besvära dig med en bön om uppskof, som du förmodligen icke skulle bevilja.
– Nej, Simmias, svarade Krysanteus, – jag skulle icke bevilja den.
Jag fruktar på goda grunder, att ditt samvete icke är så rent och din själ icke alldeles så lugn, som du vill låta påskina.
Det kunde hända, att du sökte rädda dig med flykten.
Väl ur min åsyn, skulle det blifva svårt för kejsarens hela magt att uppspåra dig.
Jag är mån om en undersökning, som sprider ljus öfver de minsta enskildheterna af ditt förflutna lif.
Endast derigenom kan jag erhålla en fullständig visshet, att jag ej begår ett misstag, då jag lagligen erkänner denne yngling för min son.
Tvifvel derom hafva åter börjat vakna inom mig.
Blodets frändskap skulle väl annars gifvit sig tillkänna i någon droppe af hans hjerta, när jag kallade honom min återfunne son.
Undersökningen skall äfven bära en annan frukt.
Den skall för kejsarens ögon afslöja den ohyggliga sedelära, som J Kristianer prediken och hvars grundsatser J tillämpen.
Fördragsamheten med edra religionsåsigter må icke sträcka sig till denna eder sedelära.
Sammanhänga de förra oskiljaktigt med den sednare, så måste de begge utrotas.
Menniskor, som predika barnarof, andligt sjelfmord, förakt för medborgerliga plikter och död öfver alla, som icke svärja på deras egen narraktiga metafysik, må icke tålas mer än andra slags tjufvar och mördare.
Hvad serskildt dig beträffar, så är det ännu icke utredt hvilken andel du haft i de blodiga förföljelser, som vid tiden för Konstantii död rasade i vår stad och kostade tusentals menniskor lifvet.
Min öfvertygelse är, att du var anstiftaren till desamma, och att allt det blod, som då utgöts, kommer på ditt hufvud.
Äfven detta är en sak, som förtjenar utredas.
Det var ett förhastadt löfte, då kejsaren lofvade glömska af det förflutna åt dessa kristianske illgerningsmän, som härjat öster- och vesterlandets städer med mord och brand.
Han bör åtminstone tillse, att de för framtiden göras oskadliga.
Följ mig nu.
Andan och Köttet.
Clemens beledsagade
Petros, när denne fördes till fängelset, och lemnade honom först efter en varm omfamning och de lifligaste försäkringar om sin tillgifvenhet.
Under vägen iakttogo begge tystnad.
Krysanteus var synbart nedslagen; det låg smärta och vemod i den blick, hvarmed han stundom betraktade sin återfunne Filippos, som stum, dyster och motvilligt vandrade vid hans sida.
Först sedan de anländt till huset vid Tripodgatan, samt Krysanteus tillkallat
Hermione och sagt honom, att hon var hans syster, ljusnade Clemens’ ansigte och en öm känsla började röra sig i hans barm.
Han besvarade plötsligt och med mycken häftighet hennes systerliga kärleksbetygelser; han betraktade med förtjusning hennes rena och ädla anletsdrag, och lyssnade till de upprepade utbrotten af hennes glädje öfver att hafva återfunnit honom.
Krysanteus lemnade de begge syskonen att tillbringa aftonen med hvarandra.
Hermione förde Clemens till hans moder Elpenikes bild.
Hon visade honom hans vagga och de leksaker, som tillhört honom i hans barndom, och hvilka man hade förvarat som kära minnen af honom.
Hon berättade för Clemens, huru djupt hans fader sörjt hans förlust, huru de undrat och fruktat för hans okända öden, och huru de slutligen kommit på hans spår.
Hennes berättelser afbrötos endast af ömhetsbetygelser, då hon i öfvermåttet af sin glädje förnyade gånger omfamnade honom, smekte honom och skådade honom djupt i ögonen.
Allt detta smälte slutligen skorpan kring Clemens’ hjerta; och när han om qvällen återsåg sin fader, skyndade han i dennes armar.
Krysanteus hoppades, att den känsla af blodsbandet, hvilken sålunda vaknat i hans bröst, skulle genom den kärlek, som visades honom, stärkas och blifva varaktig.
Men denna förhoppning bleknade inom kort.
Clemens påminte sig åter, att Krysanteus var erkehedningen, Antikrists förnämsta verktyg och medhjelpare, ja ännu mer – hans lärare och den som förmått honom till affall från Kristendomen! och denna tanke, som ingaf Clemens fasa, kunde han så mycket mindre förjaga, som tusen föremål i hans nya hem, de vanor, som der iakttogos, och Krysanteus dagliga verksamhet måste erinra honom derom.
Krysanteus och Hermione sågo, att dessa omständigheter samverkade till att fördystra och göra honom otillgänglig.
Krysanteus ställde för den skull en serskild afdelning af huset till hans förfogande, lät smycka detta med alster af kristlig konst, skaffade honom homoiusianska tjenare och försåg honom med en liten boksamling af kristna författare.
I Theodoros, som ofta besökte Krysanteus’ hus, hoppades denne hafva erhållit åt Clemens en vän, hvars umgänge skulle på en gång vara honom angenämt och helsosamt.
Men hvarje försök af Theodoros att närma sig den unge föreläsaren och vinna hans förtroende strandade.
Clemens misstänkte i honom en förledare, som iklädt sig skepnaden af en ljusets engel, och visste honom bestämdt vara en kättare, och dertill en kättare, farligare än någon annan, ty han förnekade kyrkan såsom en institution, förnekade den helige Ande såsom en magisk, genom handpåläggningen meddelbar kraft, förnekade presterskapet såsom ett serskildt medlarestånd och hade på sednare tider i Athen och dess omgifning vunnit en mängd anhängare för sin farliga lära, hvilka samlat sig kring honom och bildat en församling.
Det enda tvång, som Krysanteus ville pålägga Clemens, var det att icke pläga vidare umgänge med Petros.
Men Clemens nekade bestämdt att efterkomma denna befallning.
Petros var hans andlige fader, som han vore skyldig kärlek och ovilkorlig lydnad.
Krysanteus kände det olycksdigra inflytande, som denne utöfvade på hans son, utan att likväl ana det i hela dess vidd.
Han befallde, att fängelsedörren icke vidare finge öppnas för Clemens, och hoppades derigenom hafva afbrutit förbindelsen mellan Petros och honom.
Men detta blef intet allvarligt hinder för Clemens att träffa sin fosterfader.
Han smög nästan hvarje natt till fånghuset, samtalade genom den gallerförsedda gluggen med sin fosterfader, biktade för honom och emottog hans välsignelse.
Petros uppmanade honom att så ofta som möjligt förnya dessa besök, emedan de voro honom en borgen, att fostersonens hjerta bevarat sig rent från den farliga inflytelsen af sin omgifning.
Petros förklarade, att han med undergifvenhet bar sin fångenskap, och att den enda oro, som plågade honom, gällde Clemens och de faror, som i de lockande gestalterna af faderlig och systerlig kärlek, af hednisk filosofi, jordisk rikedom och en kättersk vältalighet omgåfve denne.
Denna oro, försäkrade han, var förskräcklig och kunde endast stillas genom Clemens sjelf.
Han besvor föreläsaren att noga hafva akt uppå sina tankar och känslor.
Genom de ringaste medgifvanden åt dessa lockelser vore han förlorad, ty hade de väl fått insteg i hans själ, skulle de snart helt och hållet bemägtiga sig densamma: det vore ju svårt att besegra en belägrande fiende, sedan muren och portarne, som skulle utestänga honom, fallit i hans händer.
Clemens lemnade sällan sin andlige fader, utan att hafva blifvit påmind om de orden: „den som älskar fader eller moder mer än mig, han är mig icke värd“.
Också drog han sig så mycket som möjligt tillbaka inom sig sjelf, visade sig sällan för sin fader och syster, emottog endast besök af Eufemios och andra medbröder i embetet, umgicks med sina böcker och sina fantasier, afskref S:t Johannes uppenbarelse och infann sig om qvällarne, innan han smög till Petros, i Eusebias budoar, för att med henne bedja, svärma och kyssas.
Om han förut saknat någon anledning till sjelfpröfning och undersökning af den känsla, som han hyste för den sköna Romarinnan, så var han nu fullkomligt invaggad i säkerhet, sedan han under en bikt för Petros omtalat sitt förhållande till henne och denne gillat det, emedan det var ett band mera på hans sinne och ett föremål, som tog i anspråk den ömhet, som han möjligen annars skulle riktat på sina anförvandter.
De efterforskningar, som Krysanteus med anledning af Petros’ uppgifter om sin föregående lefnad lät anställa i Efesos och Antiokia, fördröjde den undersökning, som väntade
Petros inför domstolen.
Krysanteus hoppades, att sedan Petros blifvit afslöjad, skulle Clemens vördnad och undergifvenhet för denna menniska upphöra och förbytas i afsky.
Petros förekom honom med en frivillig bekännelse, som han gjorde för Clemens, när denne en natt infunnit sig vid gluggen till hans fängelse.
Han berättade för Clemens, att han var densamme Simmias, hvilken Krysanteus misstänkte honom vara, skildrade de svåra strider, han hade att utstå, då han som slaf i ett hedniskt hus, i likhet med sin fader öfvergick till Kristendomen, skildrade vidare den glädje, han kände, sedan hans beslut var stadgadt och hans själ härdad mot det hån och den ovilja, som detta steg ådragit honom af hans herre, likasom af hans medtjenare; den ifver, hvarmed han på sina från arbetet lediga stunder egnade sig åt de heliga skrifternas studium, och den lycksalighet, som med det nya ljuset genomstrålade hans själ och uppfyllde honom af medlidande för alla, som ej blifvit delaktiga af detsamma.
Det var vid den tiden, Clemens föddes.
När Clemens var årsgammal och vid sin moders eller sköterskas hand visade sig ute bland slafvarne, hade Petros blifvit fängslad af ett för så späda barn ovanligt uttryck i hans sköna ansigte.
Det låg något himmelskt i hans ögon, och han förekom Petros som en engel.
Desto odrägligare blef honom den tanken, att detta barn skulle uppväxa i hednisk villfarelse och förakt för honom, som är barnens himmelske vän.
Petros kämpade ett helt år med tanken att fly med den lille Filippos ur det hedniska huset, för att sålunda rädda hans själ och återgifva lammet åt den rätte herden.
Han hade under denna tid gått sjuk af tvifvel och oro, huruvida detta vore rätt inför Gud eller icke.
Men orden: „låten barnen komma till mig“, hade natt och dag genljudit i hans själ och slutligen kommit hans beslut att mogna.
Hvad sedan händt, det visste Clemens.
Petros hade länge irrat omkring, under oupphörliga faror att med sin dyrbara skatt blifva gripen af de kejserlige embetsmännen, som efterjagade honom öfverallt.
Hans fader hade åtföljt honom under flykten.
Det var ett underverk, att de undkommit efterspaningar, och ett icke mindre underverk, i trots af de ömmaste omsorger, att Clemens så späd kunnat uthärda de lidanden, som de begge flyktingarne icke förmådde afvända från honom, när de som oftast ledo brist på det nödvändiga.
Allt detta berättade
Petros så vältaligt och rörande, att Clemens, när
Petros uppmanade honom att döma öfver sitt handlingssätt, långt ifrån att ogilla det eller känna afsky för sin röfvare, tryckte hans genom gallret utsträckta hand till sina läppar, kallade honom sin störste välgörare och förklarade honom sin eviga tacksamhet.
Förhållandet mellan Petros och Clemens blef ömmare, bandet, som förenade dem, starkare tillknutet än någonsin.
Inom den homoiusianska menigheten väckte Petros’ fängslande en vild förbittring, som endast väntade på tillfälle att gifva sig luft.
Eufemios, den äldste presbytern, skötte under tiden hans embete och infann sig dagligen i fängelset, för att inlemna sina rapporter och emottaga sin förmans befallningar.
Den svartlockige prestbyterns hållning var ödmjukare än någonsin, då han stod inför sin biskop, och för det goda han kunde uträtta, var han anspråkslös nog att gifva denne äran.
På lediga stunder sysselsatte han sig ännu alltid med punkteringskonsten.
Genom denna ville han erfara, huru länge Julianus skulle lefva; om den kejsare, som komme på thronen efter honom, blefve homousian eller homoiusian; om Petros i den rättegång, som väntade honom, skulle blifva frikänd eller fälld, hvilket sednare vore detsamma som dömd till döden; om Petros, i händelse af frikännelse, skulle blifva biskop i Rom, patriark i Konstantinopel eller på annat sätt bortryckas från sin hjord i Athen; när detta skulle ske, och hvem som skulle blifva hans efterträdare, Eufemios eller någon annan – alltsammans frågor, som i hög mån intresserade Eufemios och dagligen sysselsatte hans tankar.
En bland Eufemios’ skyldigheter såsom äldste presbyter var att hålla sina yngre embetsbröder till studier och vaka öfver dessas kristliga och renläriga beskaffenhet.
Nu hade Eufemios gjort den erfarenhet, att man svårligen kan inhemta en boks innehåll på ett grundligare sätt, än när man åtskilliga gånger afskrifver densamma.
Han plägade derför till föreläsarne, besvärjarne och de öfriga unge presterna lemna till afskrifning dels de mångahanda Evangelierna, såväl de allmänt erkända som de andra, dels sådane nyare skrifter, som bland den kristna kyrkans medlemmar väckt ett större uppseende och för den skull kunde påräkna en lätt afsättning.
Med de sålunda erhållna kopiorna dref Eufemios för egen räkning en inbringande handel.
Vid denna tid talades mycket bland Kristianerna om en bok, som kallades „Ensamhetens Faror“, och hvars författare var eller uppgaf sig vara en munk, som vistats många år i den egyptiska öknen, för att fjerran från verldens hvimmel och lockelser tillbringa sin tid med betraktelser och själens rening.
Men under denna tid kom han till en dyrköpt erfarenhet derom, att man flyr förgäfves till ödemarkens tomhet, när man dit medbringar sitt hjerta och sin inbillningskraft.
I dem förborgar sig en verld, vida farligare än den, från hvilken man dragit sig tillbaka, befolkad af samma lockelser, som denna eger, men mägtigare och oemotståndligare, emedan de här äro likasom etheriserade, befriade från den gröfre materia, under hvilka de visa sig i den yttre verlden, och ifrån att vara tillfälliga uppenbarelser, som i lifvets flod och den friska verksamheten gifva plats för andra, bemägtiga sig hela själen och göra sinnligheten till envåldsherrskaren och demiurgen, som inblåser sitt lif i hvarje tanke och känsla.
Till dessa inre fiender komma yttre, för hvilka de öppna portarne.
Författaren påminde om skriftens ord, att djeflarne, när de blifvit utdrifne ur de besatte, uppsöka torra och öde platser, der de dväljas under afvaktan på nya boningar.
Han ville, att dessa ord skulle förstås ej endast bokstafligen, utan äfven bildligt, och att dessa torra och öde platser voro icke blott ödemarkerna i den yttre verlden, utan äfven de genom isoleringen sjelfskapade i menniskosjälen.
Ensamheten är menniskans vän, tröstare och upplysare, så länge hon icke missbrukar dess vänskap och uttröttar den genom enträgenhet, ty då blir den vår farligaste fiende.
Sedan författaren genom egen erfarenhet blifvit öfvertygad om denna sanning, men ännu tvekade att lemna det af så många heliga män anbefallda ökenlifvet, hade han flyttat sin bostad till en trakt, der andra eremiter slagit sig ned.
Hans närmaste granne blef en qvinnlig anakoret.
Han beslöt att dela tiden mellan ensligheten och ett fromt umgänge med henne.
Hon var en ung qvinna, som nedtryckt af motgångar och krossad af ett efter många förvillelser vaknadt syndmedvetande hade dragit sig undan verlden.
Han skildrade nu sitt förhållande till henne, för att visa huru själafienden insmyger sig i känslor, der man minst af allt anar hans närvaro, huru han kläder sig i medlidandets och syskonkärlekens drägt, huru han strör jordiskt stoft på sjelfva bönens vingar och blandar sitt gift i andaktens ädlaste vin.
Det dröjde likväl länge, innan författaren hade kommit till inseende häraf.
Han sväfvade i fullkomlig villfarelse om sina känslors halt och stod redan vid förderfvets afgrund, då en plötslig stråle af det gudomliga ljuset föll i hans själ och uppenbarade dess rätta tillstånd.
Hans enda räddning var en skyndsam flykt från ödemarken tillbaka till verldens hvimlande lif.
Och långt ifrån att förlora sig sjelf, hade han nu kommit till den erfarenhet, att själen endast behåller sin helsa i ett verksamt lif, som parar de religiösa plikterna med plikterna mot medmenniskor och samhälle.
Denne bok, som bland de kristne väckt mycken uppmärksamhet, men ådragit sig vida mer klander än bifall, lemnade Eufemios en dag till Clemens att afskrifva, sedan de begge hade lyckligt slutat kopian af S:t Johannes uppenbarelse.
Eufemios tillade, att boken innehölle många nyttiga lärdomar, men att Clemens skulle taga sig tillvara för att gilla den slutsats, till hvilken dess författare hade kommit.
Denna slutsats egde endast giltighet för honom sjelf och hans likar, men icke för alla, och aldraminst för dem, hvilkas böner till Gud om ett nytt hjerta blifvit hörda och uppfyllda.
Med den märkvärdiga boken under armen hastade Clemens till sitt hem och väl ensam i sin kammare, öppnade han henne och fördjupade sig i läsningen af densamma.
Med flygtigt öga genomilade han dess rader, tilldess han hunnit det kapitel, i hvilket författaren omtalade sitt möte och sitt umgänge med den qvinnliga anakoreten.
Här mötte honom iakttagelser och betraktelser af ett slag, som fängslade hans öga vid hvarje ord och tvingade honom till eftersinnande af hvarje mening.
Clemens hade hoppats att ännu samma dag hafva genomläst det lilla arbetet för att, efter vunnen kännedom om dess innehåll, redan följande dag börja dess afskrifvande.
Nu förflöt aftonen och natten ända intill morgongryningen under fortsatt läsning och eftersinnande af det lästa, och Clemens hade ännu icke hunnit slutet af boken.
Han genomläste gång efter annan det ifrågavarande kapitlet.