Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men biskopen gjorde esomoftast vissa pauser, tjenliga att låta prosten förstå, att det just icke kunde anses behöfligt att längre uppehålla middagen, något som hvar och en inom sig högeligen gillade.
Men gubben Bråkenhjelm fattade ingenting i den vägen, han såg helt oskyldigt än på den ene, än på den andre, tills man slutligen började fatta att något slags kabal mot allas bestämdaste förhoppningar var å bane.
Fruarna tänkte med bestörtning på den händelsen att deras eleganta hufvudbonader onyttjade måste föras hem, och att i hemmet en kall spis, utan tillstymmelse till mat, väntade dem efter kanske en mils resa.
Och denna sak blef snart satt alldeles utom fråga, ty då biskopen tog ett par steg framåt, för att sätta tåget i gäng, spelade ett så ironiskt leende på prostens läppar, att biskopen ändtligen började förstå alltsammans.
Då kom en af de förnämsta herrarne, i hvars hus biskopen skulle bo, och dristade afhugga knuten genom den frågan, om han kunde våga hoppas att få se herr biskopen på en helt och hållet improviserad middag.
Biskopen förklarade då skrattande, att han skulle skatta sig lycklig att få någon middag.
Härmed satte sig hela paraden i rörelse och med det godmodigaste utseende följde prosten, ända tills platsen blef tom.
Jag granskade honom då han återkom hem, och aldrig har jag sett ett så listigt, belåtet leende upplysa ett ansigte.
Men hela orten (något som dock var den rike, despotiske mannen ganska likgiltigt) fördömde hans elakhet, djerfhet och hämndlystnad, erfarande den ömmaste sympati för fröken Ulla och alla hennes sköna anrättningar, hvilka den härlige skalden icke ens skulle få se, under det andra i ro kunnat få se på honom.
Så slöt historien som jag berättade biskopen.
Det har icke gått alldeles lika fort att nedskrifva den; men man får ej glömma att det är vid en brunnsinrättning vi uppehålla oss, och att intendenten Dahlgren under tiden fått tillfälle att fylla en hel spalt i vår tidning.
Ingen vet förrän nästa gång, hvem som i afton erhållit sin beskärda del ur vattenskopan.
Naturligtvis gick dock skaldernas konung fri.
Dahlgren skulle ej kunnat imitera den gamle prosten i Pjetteryd.
Såsom sammanhängande med min första presentation i den vittra kretsen, hvilken blef både ingångs- och utgångspunkten för mitt litterära lif, skall jag anföra något från hemvägen, som hade ganska vigtiga följder, hvilka naturligtvis eljest också kommit i sin tid – men nu betydligt framdrefvos.
Thomson, min förläggare, hvilken jag ofta kommer att nämna, dels emedan han blef föreningslänken mellan en hel del författare, som framdeles vid hans lifvade aftonsällskap fingo tillfälle att utbyta sina tankar, dels ock emedan han från första till sista ögonblicket af vår bekantskap visade mig en trofast vänskap ...
Thomson, upprepar jag, hade velat låta hemta mig i sitt eget equipage, men Mellin påstod att det för mig skulle bli angenämare att i ro få betrakta belysningen öfver Norrström och Strömparterren.
Jag förstod sedan, att Thomson fruktat för obehöriga följeslagare.
Mellin företedde tre utmärkta egenskaper, han var förlofvad man, prest och utomdess den hederligaste själ i en aktningsbjudande yta, så kunde honom väl anförtros uppdraget.
Och sedan fans pa stället Thomsons högra hand, A. J.
Arwidsson (sedan konglig bibliotekarie), han skulle nog se efter att allt gick rätt till.
Men om Thomson, i hvars hus jag gästade, ansåg sig som den unga fruns sjelfskrifne målsman, så ansåg sig Mellin (en gång för alla antagen ciceron, vid allt hvad jag skulle se) icke mindre vigtig, men den som betraktade sig såsom allra vigtigast, det var Arwidsson, den der styrde hela kabinettsbiblioteket och genomgick hvarenda manuskriptsmula, icke allenast för språket med tillhörande, utan för att med den rysligaste noggrannhet bortplocka hvartenda franskt ord.
Han kände dem på lukten, redan på längsta afstånd – och pinade mig ordentligt med att i stället för »min» sätta in uppsyn.
Han brukade alltid i början då han sände mig sina trefliga biljetter underteckna sig:
Eder vän, tjenare och efterskrapare.
På ifrågavarande afton hade Arwidsson gått hem före supén.
Han var alltid öfverlastad med arbete.
Steg upp klockan 4 om morgnarna, eldade sjelf och började det tråkiga dagsarbetet just med att korrigera manuskript – och ändå var han alltid lika glad.
Men som han nu för tillfället icke kunde gifva råd och Mellin lät passera att två herrar åtföljde oss, så kunde naturligtvis icke jag invända något deremot.
Den person, som gick bredvid mig, lärde jag snart känna såsom en fjerde rådgifvare, och han kom innan kort att tillhöra mina små förtroliga thesocietéer, några andra gåfvos icke från början af hösten 1839 till 1841, då jag upphörde att kallas fru Flygare.
Men efter hand fick jag det namnet tillbaka i sällskap med det senare.
Min nye rådgifvare var filosofie doktor Snellman – nu senator.
Jag kan ej begripa huru han lockade ur mig att jag för min första lilla roman endast haft det då brukliga öfversättarearvodet, alltid lika äfven för nybegynnare i originalväg nemligen 5 r:dr arket, hvilket dock sedan, vid de två efterföljande arbetena, förhöjdes efter den ringa skala jag sjelf vågade antaga.
»Det der», sade han, »duger alldeles icke.
Ni måste ovilkorligen ha detsamma som jag vet att mamsell Bremer haft för sitt sista arbete.»
»Hvad var då det»? frågade jag med förlåtlig nyfikenhet.
»Hon betalades med 50 r:dr arket.»
»50 r:dr», upprepade jag, i min oskuld, alldeles häpen.
– Jag tänkte på huru härligt det hade varit för mig, (som icke var säker på att man ej skulle få betala för att se sitt första arbete i tryck) då det första lilla honorariet räckte till renskrifningen och derjemte att presentera min nioårige son sin första »bonjour».
Det föll mig icke in att för dessa högtidliga penningar, hvilka naturligtvis icke liknade andra, köpa något åt mig sjelf.
Mellin, som jag troget hela tiden höll under armen, vände sig nu från den person han talat med; och sättande på sig en min, som jag sedan hörde Sturzen-Becker benämna Mellins »förnumstiga min», det vill säga att den visade föreningen af torr humor, blandad med en smula diktatorisk myndighet, sade han: – »Bror Snellman känner icke Thomson, ett praktexemplar bland förläggare.
Han kommer att sjelfmant höja fru Flygares honorarium.»
»Det är jag säker på.
– Jag blir nog nöjd», inföll jag – men kunde ändå icke glömma magister Snellmans sista ord.
»Den lilla doktorinnan förstår ju icke sjelf att döma om den saken.»
Mellin följde mig upp – och stannade qvar hos Thomson, som väntat oss, sedan jag gått in till mig.
Och hvad de då afhandlade märkte jag genast följande morgon vid kaffebordet, då min värd temligen sötsurt yttrade:
Jag gissar att nöjet i går afton var fullständigt ...
Det blef ju till och med öfverflödig eskort – och som jag gissar smicker och goda råd.
Emellertid är min enfaldiga tro, att äfven en författarinna, helst den nykomna, behöfver vara ganska försigtig med de der herrarne som göra sig vigtiga.»
»Herr Thomson!» tillät jag mig förklara, »jag är visserligen inom den litterära sferen en okänd obetydlighet, men var förvissad att sällskapslifvet långt ifrån är mig främmande, och hvad som i går afton på hemvägen talades» ...
Men der måste jag stanna och förbarma mig öfver mina helt och hållet uppblötta skorpor.
»Hvarom talade då den der finnen på hemvägen?
Jag sade till Mellin, att det varit vida bättre att jag skickat efter min gäst.»
»Magister Snellman talade om mamsell Bremer.»
»Jaså, troligen om innehållet af hennes arbeten?»
»Jag minnes icke precis.»
Kanske han språkade om hennes honorarium?
– Jo, jo, frun rodnar.
Tala fritt, jag tänker nog tåla vid det.
Han sade således ...»
»Hvartill tjenar att sätta mig i förlägenhet?
Mamsell Bremer är en storhet, längesedan erkänd, och jag har ej mera än börjat min bana.
Hvad skulle jag kunna vänta efter all den artighet och välvilja, hvarmed jag blifvit mottagen.»
»Det skall jag säga», svarade han med en viss uppmjukad rörelse.
»Frun kan vänta af mig samma honorarium som mamsell Bremer har.
Och det icke blott för hvad som hädanefter skrifves, utan de två sista arbetena ha af mig beräknats efter samma pris.
Summan ligger aflagd för fru Flygares bosättning i min bottenvåning» ....................
»Det der var fint», förklarade Snellman, då han fick höra talas om Thomsons yttranden.
För min del visste jag ej rätt hvad jag skulle tro.
Men från den tidpunkten gingo mina honorarier alltid i stigande, och jag skulle varit mycket otacksani om jag någonsin glömt Dahlgrens och nymfen Aganippes aftongillen eller de gäster jag der träffat.
Då slutligen våren med grönska och blommor förkunnade, att alla festligheter »vid ljus och lampors sken» borde inställas, lade nymfen Aganippe igen den ådra från hennes källa, som skalden funnit och lyckats leda in i sitt hem.
Sällskapet åtskildes således för att, efter olika utflygter till andra brunnar, vid höstens inbrott, som det hette, träffas ånyo på samma mötesplats.
Emellertid hade under den förflutna vintern nästan alla ledamöterna skrifvit något bidrag för den kalender, som icke likasom tidningen skulle tjena endast till nöje, utan tryckas och utgifvas med titeln Aganippe och hvaraf inkomsten var bestämd att godtgöra utgifterna för sällskapets högtidsdag.
Denna kunde likväl ej uppskjutas tills den lilla boken såg dagen (det hade ock blifvit en väntan utan soluppgång), den arrangerades ändå.
Och denna fest på Björkö, en verklig liten ädelsten bland nöjen, förhöjdes betydligt af att vid middagsbordet få se Phosphorismens äldste och ädlaste stödjepelare, Atterbom.
Hvad var det ej sedan att höra de väldiga strömmar af tal, som Dahlgren lät följa med bålens aldrig sinande vågor och de tal, med hvilka Atterbom svarade!
Från båda hållen gnistrade ett fosforiskt sken, i hvilket allt himlens solsken hade tillåtelse att utströ sitt guld.
Men icke får man tro att det då varande unga Sverige satt tigande inför det gamlas representanter.
Förvisso läto Blanche och Ridderstad med flere höra tal, hvari blixt och champagne-dunder icke saknades, medan pauserna fyldes medelst vackra svängningar af glasen efter skålarne, små effektfulla stamningar, och slutligen reciterande af en oändlighet af verser, skrifna för tillfället.
Naturligtvis afslöts det hela med sång och spel, då damernas skål ej heller uteblef.
Huru underligt att i minnet se denna tafla och på samma gång veta att största delen af alla dessa, som då lyste och skattade åt lifvets glädje, nu hvila i den tysta fristaden, under det att ett »ungt Sverige» äfven på litteraturens område kraftigt och ståtligt skjutit upp, så att vår ära alltjemt häfdas i flera rigtningar.
Det var under en den härligaste natt som ångfartyget med
Aganippens eget folk och hela skaran af hedersgäster återvände.
Skämtet lekte på alla läppar och väl hundra gnistrande qvickheter ramlade mellan relingen och månfloden på vattnet ....
»Se så, nu äro vi framme!»....
Och af hela den glänsande högtiden har blifvit ett fattigt – skuggspel!
Hösten var åter inne.
Från alla slags utflygter, från land och strand, återkommo Stockholms litteratörer, men de samlades ej mera hos sin forne brunnsintendent.
Han hade då måst inställa sina regelmässiga aftongillen och såg endast någon gång ett helt litet sällskap.
Men i det allra längsta besökte han sina vänner och mötte alla sina pligter och otaliga göromål med det fasta mod som bodde i hans mannahjerta – dock syntes numera icke så sällan ett uttryck af lidande på hans ansigte.
Men ingen häntydde derpå, ty det var påtagligt, att man ej kunde göra honom något misshagligare än att låta honom förstå att man observerade det någonting lefde inom honom, som gaf en falsk färg åt hans infallna kinder, och sände ett falskt leende upp på läpparne då de kanske hopdrogos af bemödandet att kufva de grymmaste plågor.
När slutligen hvad han ansåg som dödens annalkande ryckte hemligheten om hans ädla kamp ifrån honom, ville han ej att hans mångåriga strider skulle blifva okända.
Och det var då han, såsom förut är nämdt, till A. J.
Arwidsson öfverlemnade den sorgliga berättelsen om en kräftsjukdom, som han ensam under många år skött.
Han säger i sin skrift (sedan han förut hört läkarens allvarsamma utslag), bland annat följande, som icke torde anses öfverflödigt för att fullständiga karaktersbilden, ty icke kunna alla hafva tillgång på hans skrifter, eller komma ihåg det som nu är i fråga.
»Godt, tänkte jag, här gäller nu mod och tålamod och framför allt att spela rollen af en frisk.
Jag besvor läkaren att hålla mitt onda hemligt, emedan derpå berodde min familjs soutien.
Jag hade nemligen inträdt i Riksgäldskontoret 1834, och med tillhjelp af det arfvode jag der egde, kunde jag underhålla nätt och jemt mitt hushåll.
Ty som komminister hade jag knappt 2,000 rdrs inkomst.
Att söka pastorat var då för sent, att draga mig ur verlden gick ej an.
Jag spelade alltså ett maskeradt spel.
Jag var med på kalaser, dryckesgängen, skref vers, orerade, predikade och gick på i andans svett i min tjenst.
När jag var i ensligheten kände jag först plågorna.
Ofta måste jag flera timmar obemärkt kasta mig på min säng för att hvila ut den arma lekamen, och sedan inför menniskorna se temligen modig ut.
Emellertid, som ingen anade mitt stora elände, lyckades det mig att 1840 blifva riksdagsman, hvarigenom jag fick behålla mitt fullmägtigskap, och sålunda blifva tills vidare satt i förmåga att kunna försörja de mina.
Nu började jag få svårt för att röra mig, åka förmådde jag knappast.
Det vackra Haga, Stallmästaregården och Solnaskogen voro nu evigt försvunna från mig ...
Det är obegripligt att jag ännu kan lefva!
Aftnarna äro svårast, synnerligen vid väderskiften.
I half förtviflan måste jag då ut för att glömma för en stund mitt qval, och dölja det för min familj ...
Härefter ingår han i detalj öfver huru han allt sedan 1835 sjelf skött sitt onda och afslutar sålunda:
Se så, nu har jag efter sjukas sed talat länge, och mer än mycket, om mitt elände.
Gud förläne mig krafter och mod att gå den sista kampen till mötes, som väl ej bör vara långt aflägsen.
Dock, ske icke min, utan Herrans vilja!
Stockholm den 16 juni 1842.
Carl Dahlgren.
Hvem kan utan smärtfullt deltagande läsa denna, en stark mans öfverväldigande klagan, en förklaring öfver mycket der han ej varit förstådd, utan tvärtom missförstådd?
Men hans långa dödskamp lyktades icke på ännu nära två år, ty först 1844, natten mellan den 1 och 2 maj, den härliga vårmånaden, med hvilken hans ande var så nära beslägtad, fick han sluta striden, och efter den rika, men ändå fattiga vandringen på jorden återvända till fadershemmet.
Få skalder hafva under sin lifstid fått glädja sig åt ett så fullt erkännande som Dahlgren.
Hans öfverlägsna målande snille, hans glada verldsåskådning förenade med det ädla och varma element, som tillhör den diktare, hvilken, liksom han, fattar Guds ande i hela den lefvande naturen, gjorde honom dyrbar för hans samtid och skall för all tid låta hans namn lysa bland de verkliga ädelstenar, hvilka efter hand infattas i Sveriges skaldekrona.
CARL JONAS LUDVIG ALMQVIST.
Hans bild sedd på nära håll.
Resan.
Den store författaren i sitt hem.
Återfärden.
Om man står vid randen af ett stort, i stillhet hvilande vatten, försjunken i beundran öfver något idylliskt strandparti som återspeglas på den blanka ytan, kan man ej undgå att känna en viss saknad, när en plötslig vindkastning, en orkanby, bortsopar den vackra bilden.
Men efter hand fängslas man än mera af det skådespel som nu framträder.
De sofvande böljorna börja häftigt röra sig under sitt härliga spegeltäcke.
Det går oroligt till i djupet.
Och snart visa sig de yrvakna sofverskorna med skumkrönta hufvuden.
Det blir ett larm, en strid, en klagosång, som skär genom både haf och luft.
De kastas så våldsamt mot öfver- och underklipporna att de borde få stanna der, men nej, de slungas åter tillbaka ut i det vilda tumultet.
En vattentitan som reser sig upp torde uppsluka dem för ögonblicket – dock, snart skall äfven han slunga dem ut igen.
Detta stycke haf, med sina försåtliga spegeltaflor ur idyllens lif, och sedan de förfärliga stormscenerna, der allt splittras med undantag af de i det innersta djupet boende krafterna, torde måhända i någon mån kunna antagas som en bild af Almqvists själ, af hans författarskap, och till och med af det yttre lif, som våra lekamliga ögon skådat af honom.
Dock, från hvilken sida han studeras möta motsägelser!
Hvad har man icke allt skrifvit, sagt och gissat om honom, hvad har man icke allt liknat honom vid?
Man har sökt en motsvarighet inom månget slags områden, men allt jemt söka vi förgäfves ordet till gåtan.
Mer än en gång har äfven jag sökt att på något pappersblad fästa skuggan af denna personlighet, hvilken man aldrig förmår glömma då man varit någorlunda bekant med honom.
Men bladen ha åter fått halka ned i skrifbordslådan.
Det är dessa små resurser som jag för närvarande teckning anlitar till underlag, äfvensom en liten artikel som min man bad mig att »i flygten» skrifva för »Illustrerad tidning», då dödsbudet så plötsligt slog ned här.
»Almqvist är död!» ljöd från mun till mun.
Och det var minsann icke då lämpligt för redaktören af en illustrerad veckotidning att vänta 10 eller 11 dagar, tills saken redan blifvit gammal, eller icke mera ny.
Huru herr
Meijer fick färdigt porträttet vet jag icke, men jag vet att jag fick knappt tid att tänka.
»Skrif för all del icke vidlyftigt», sade min man ofta i dörren.
»Haf det ändtligen färdigt tills jag kommer hem; i morgon får jag icke tid att renskrifva det.»
Det blef färdigt, och kallades helt naturligt hvad det var: »En anspråkslös minnesbild».
Skulle min man skrifvit sjelf, hade det naturligtvis blifvit en ordentlig nekrolog med de mest noggranna biografiska uppgifter, men då ett vigtigt dröjsmål var i fråga så fick min bit passera.
Det är så godt jag begagnar det tillfälle som nu erbjuder sig, för att säga det alla mina teckningar stödja sig nästan uteslutande på personligt umgängeslif och olika tillfällen till uppfattning af karakteren.
De litteraturhistoriska uppgifterna komma ganska litet i fråga, all den stund jag skulle få svårt för mina ögon att studera dem, och icke mer vid min sida har den vän, hvilken utgjorde inbegreppet af en hel hop biografiska lexikon, som stod många fler än mig till buds att utan besvär hemta kunskap ur.
Man kan säga att dylika notiser icke fattades i första teckningen, men det var af goda skäl.
Jag hade tänkt på dessa skildringar under många år, och min man hade sjelf renskrifvit det mesta af den öfver Dahlgren.
Men nu går jag väl ut och fortsätter på fri hand!
Alla dessa minnen och personligheter skola befolka min djupa enslighet.
De ha så ofta i min inbillning frågat mig när vi åter tillsammans skulle se oss om i verlden, och erinrat mig att jag, som blifvit qvarlemnad efter dem, icke torde ha så lång tid för att fullborda mitt löfte.
Må jag då försöka att skrifva – men aldrig glömma, att de nu döda, då kände lifvet i hvarje åder.
Hvem har väl en gång mött en full blick från Carl Jonas Ludvig Almqvists märkvärdiga ögon utan att erfara det dessa tolkar af en till och med för sig sjelf outforsklig själ verkat magnetiskt, om än aldrig så stor motspänstighet stält sig i vägen för deras kraft?
Hvem har derjemte kunnat se hans uppåt sträfvande krusiga hår utan att märka liksom en flygande snilleblixt från hvarje särskild strå?
Och hvem såg hans mun dragen till ett leende, der enfaldens engel och skepticismens demon tycktes sväfva om hvarandra, utan att begripa det mannen, som egde dessa ögon, detta hår, denna mun, ovilkorligen stod utom ordningen för vanliga menniskor och i följd deraf måste, då man bedömde honom, ställas nästan utom det egentliga sammanhanget med de vanliga moraliska och sociala lagarna ...
Det var en lördagsmorgon under sommaren 1842, då den som vågar utkasta dessa rader hade af den store skriftställaren blifvit inbjuden till en färd åt hans hem på landet, omkring, som jag vill minnas, ett par mil från Stockholm.
Han kom sjelf att, såsom han redan långt förut förklarat, »enlevera» sin gäst från man, son och hem och ansvara för nämnda gäst ända till måndags eftermiddag.
Vi reste helt anspråkslöst i en schäskärra, förspänd med en, mer än beskedlig, men dock något egensinnig häst, hvilken Almqvist sjelf körde.
Jag hade åtskilliga gånger förut njutit af Almqvists sällskap, dels i »Aganippiska brunnssällskapet» och dels i vårt eget hem, men aldrig hade jag lärt känna så mycket af hans ursprungsväsende som vid denna minnesvärda och rätt konstiga färd, under hvilken jag då och då lösryckte min uppmärksamhet så pass, att jag inom mig undrade huruvida vi någonsin skulle hinna fram.
Medan hästen, som tycktes ha en utbildad smak för lugnt begrundande, gick efter eget behag i helt sakta mak, understundom hotande att beta på andra sidan diket, utgöt Almqvist, efter den korta ingressen af lite småprat, småningom den rika strömmen från en ande så gigantisk, så förvånande olika andra menniskors i sättet att uppfatta, åskådliggöra och gifva glans åt de bizarraste idéer, att jag ofrivilligt råkade tänka på vissa syner ur Johannis uppenbarelse – der det talas, än om den starke engeln, som var klädd i en sky och en regnbåge öfver hans hufvud och hans ansigte som solen, än om den röde draken med sju hufvuden och sju kronor och hvars stjert drog med sig tredjedelen af himlens stjernor och kastade dem ned på jorden.
Nog, det fans i denna väldiga andes förtroliga utgjutelse öfver lifvet, menniskorna, tankefriheten, den religiösa filosofien och sammanhanget i hans egen natur med alla dessa elementer: ett så öfverväldigande intresse, att det var mig omöjligt för stunden, om jag än annars förmått det, väga någonting mot och med, vid detta fyrverkeri af paradoxer ...
Jag var bländad!
Upprepa orden kan jag ej.
Då skulle det icke heller bli rum för allt det andra.
Under vägen gjorde vi åtskilliga små uppehåll ... då hästen fick beta mera beqvämt än på dikeskanten.
Under dessa mellanakter var Almqvist treflig, ordentligt treflig på menskligt sätt.
Då talade han om sin mor, sin mormor, sina första intryck, och något litet om sin tidiga håg för ett enkelt landtlif ...
Men han talade hvarken om sitt författarskap eller om sin familj, till hvilken vi ju dock skulle resa.
Detta senare föreföll mig besynnerligt.
Om det var af Dahlgren, eller någon annan af brunnsällskapets ledamöter, minnes jag ej, – man hinner bli invigd i en hel hop förhållanden på en lång vinter – som jag hört historien om Almqvists giftermål, kan göra sak samma, allt nog att jag förenade i mitt hufvud något litet romantik med herdinnan som följt honom under hans säkert ärligt menade, originella bondlif i Wermland, och som icke blott skötte det lilla hushållet, då han skötte timmerhuggningen i skogen, utan äfven arbetade i något slags trädgård, och räckte visst dessutom till att räfsa på ängen.
Då man tänker sig Almqvist, sättande i scen en sådan föresats, som detta kroppsliga arbetslif, detta förbrödrande med bondeståndet, så måste man ju ovilkorligt tänka sig att den följeslagerska, han valt, skulle, när dagsverket var slutadt, och det intelligenta lifvet började, äfven i detta taga del.
Jag väntade alltjemt att han skulle säga något.
Men långt derifrån; ju närmare vi kommo detta hem, till hvilket han inbjudit mig, men öfver hvilket hans läppar voro förseglade, desto tystare blef han, och han blef, sedan vi slutligen hunnit denna familjekrets, fullkomligt bortbytt.
Icke att han ej var en artig och vänlig värd, men i den förtroliga landtkostym, hvari han presenterade sig, låg det minsta möjliga af natur och trefnad.
Jag fann mig mycket väl med fru Almqvist och den unga dottern, – men jag tror icke, att den berömde författarens »Maria» var en lycklig hustru.
En tyngd hvilade orubbad öfver hennes starkt tecknade ansigte, och ehuru hennes fasta armar tycktes under idyllen i Wermland ha väl egnat sig åt att vara mannen en verklig hjelp, så röjde dock hennes hela, lugnt välvilliga och godmodiga väsende att hon alltid måtte andats i en annan andlig atmosfer än hans.
Jag kände inom mig att hon räknat ett stort tal med bittra timmar, och att hon icke var oberedd på att få räkna ännu fler.
Sådana qvinnor synas nästan skapade för att dyrt betala deras korta ungdomsroman.
Och den är mer än dyrt betalad med den, äfven för en hustru af lugnt och ödmjukt sinne, sorgliga vissheten att egentligen aldrig ha förstått eller blifvit förstådd af den, hon var förenad med.