Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I natt hörs det så många underliga ljud – liksom af sprängda fjättrar.
Det smäller i korsvirkeshusen, det knakar i alla bjälkar och stolpar; isen skrufvar sig frasande i kanalen, och från gardesstallarna ljuder ideligen ett hemlighetsfullt, doft bultande.
Den vakthafvande officern, löjtnant Schlemann, ligger vaken.
Han hör, hur otåligt de sadlade hästarna stampa i sina spiltor, och undrar öfver, hvad det skall betyda, att han är befalld till sin chef klockan fyra.
Han gäspar och sträcker på sig, ser på sitt ur hvar femte minut, stiger ändtligen upp, axlar sin kappa och går ut.
En sällsam procession af skuggor rör sig ljudlöst i skymningen öfver ridbanan, och löjtnanten känner det, som om stångpiskan stelnat till en istapp i hans nacke – bära de icke en svart likkista emellan sig?
Han ropar hest:
– Men de stanna icke.
Då drager han värjan och går löst på spöksynen, som vid närmare granskning befinnes vara en afdelning af Köllers grenadierer bärande en bärstol, genom hvars fönster grefve Rantzaus likbleka ansikte ett ögonblick skymtar fram.
På Kultorvet är mörkt och tyst som i en graf.
Intet lefvande väsen varsnas, och intet ljus lyser från generalmajor Eichstædts våning.
Schlemann trefvar sig uppför trapporna och in i kabinettet.
En talgdank under bordet belyser underifrån med ett osäkert, fladdrande sken tre omorgnade ansikten, som nicka stilla.
Det är idel officerare vid Sjællands dragoner.
De tala dämpadt och resa sig plötsligt, ty nu träder chefen in, hälsar allvarligt, samlar dem med en gest omkring sig och börjar hviska någonting om, att konungen hittills varit omgifven af en del onda människor och att änkedrottningen, H.
M:ts höga styfmoder, beslutit befria sin son.
Hon väntar af alla tropliktiga officerare, att de skola bistå sina öfverordnade i detta värf.
Major Carstenskjold nickar beslutsamt, och generalen visar en order undertecknad af änkedrottningen och arfprinsen.
Schlemann förstår icke klart, med hvad rätt änkedrottningen och arfprinsen handla, men det lönar sig väl icke att spörja.
Generalen befaller, att hela vakten skall rycka ut och besätta slottets portar klockan half fem.
Därefter får ingen utan särskild passersedel slippa ut eller in.
I kaptensvakten på slottet har öfverste
Köller samlat sina officerare, för hvilka han högt och morskt berättar att den regerande drottningen och alla hennes anhängare, främst grefvarna Struensee och Brandt, i natt skola arresteras, och att änkedrottningen och arfprins Friedrich förlita sig på falsingarnas trohet!
Därvid hostar den äldste kaptenen, som om han velat hasardera en invändning, ty hans ömtåliga samvete säger honom just, att han svurit konungen sin trohetsed – icke änkedrottningen.
Men öfversten låter honom icke komma till tals.
Öfversten är tydligtvis i en upphetsad sinnesstämning, och hvem vågar brista i disciplin?
Kapten Malleville, löjtnant Bech, sekundlöjtnanterna Oldenburg, Eyben och Bay följa sin chef.
I arfprinsens mottagningsrum vakar änkedrottning Juliane Marie, blek som hämnden, med ett oroligt, brottsligt uttryck i sina små sluga ögon.
Vid hennes sida skymtas i det osäkra ljuset en gosse med ett tanketomt, envist ansikte.
Det är arfprinsen.
Bakom honom står Guldberg med hopknäppta händer, som om han i stillhet bedt en bön för sitt eget lif.
Ett stycke därifrån har Rantzau sjunkit samman i giktsmärtor och onda aningar, stirrande stelt framför sig, som en mjältsjuk hök.
I närheten af dörren håller sig förre lakejen, justitsrådet och vinhandlaren Jessen.
Öfver dem alla är ångesten.
Nyss försvann
Köller med sina handtlangare för att arrestera Struensee, Eichstædt för att arrestera Brandt.
Honom följde den handlingslystne Beringskjold som frivillig.
Sammansvärjningens män ha gått i elden; och de andra bida i stigande spänning underrättelse om utfallet.
I den djupa tystnaden hörs tunga andedrag, och i det darrande matta ljuset skälfva skuggorna för hvar ändlös minut, som kryper fram.
Hårresande föreställningar fladdra i dunklet genom allas själar.
Rantzaus fantasi rör sig med blodiga effekter.
I detta ögonblick pinas han af en nervös förnimmelse – som om en yxas egg vändes mot hans egna halskotor.
Samtidigt biter gikten som en giftig orm i hans tå, och han stönar högt.
– Hur är det, min käre grefve? hviskar arfprinsen och ser på honom med en blick utan medkänsla.
– Jo, tack, Ers kungliga höghet – he!
Jag mår som en hund från hjässan till fotabjället!
Så blir det åter tyst, och Rantzaus inbillning fladdrar vidare.
Hans onda aningar växa till visshet om, att allting skall misslyckas.
Hur vore det väl möjligt annat?
Han ser nu väl, hur barnsligt-dumdristigt denna statskupp satts i scen.
Kabinettsministern är dock en man af mycken klokhet – och har säkert vidtagit omfattande säkerhetsåtgärder!
Detta skenbara lättsinne, denna otroliga sorglöshet dölja visst en fruktansvärd öfverraskning för de sammansvurna.
Struensee är icke en man, som låter sitt lifsverk kullkastas af en handfull soldater, när en hel armé står färdig att lyda hans minsta vink – –
Rantzau lägger handen öfver sin heta panna.
Det tyckes honom just, som om hans stackars värkande hufvud suttit löst på hans skuldror i natt.
Allas ansikten lyftas och allas ögon stirra spändt mot korridoren.
Därutifrån hörs ljud af brådskande steg.
Dörren flyger upp, och Köller träder in.
Hans min och hållning äro segerherrens.
– Allt väl! säger han.
– Fågeln är i bur!
– I Guds namn!
– Änkedrottningen reser sig, nickar nådigt tack till öfversten och markerar ett småleende med några spasmodiska ryckningar i musklerna omkring munnen.
– I Guds namn – upprepar hon krampaktigt – vårt verk är begynt och måste föras vidare.
Vi gå nu till kungen!
Världsrättfärdighetens vålnader ordna sig.
Främst skrider
Jessen, vägvisaren, ty han känner slottets trappor och korridorer lika väl som han känner sina egna kamrar i Vimmelskaftet.
I hans fotspår följer Guldberg med de tända vaxljusen.
Bakom Lucifer tassar
Megæra med den hårda profilen, efter henne den knutne gnomen och den haltande gamle syndaren och den barske krigshöfvitsmannen och hans drabanter.
Utför trappan till kungens våning skrider skuggornas tåg.
Men plötsligt stannar ljusbäraren, och hans hand börjar skälfva.
Lågorna flämta och alla lyssna.
Där nedifrån mörkret hörs vapenslammer och sporrklang.
Är allt förrådt?
Ur mörkret stiger generalmajor Eichstædt fram och rapporterar, att grefve Brandt är häktad och förd till kastellet.
I Guds namn!
Eichstædt och hans följe sluta sig till tåget, som skrider vidare.
Spökstämningen brytes ett ögonblick af Beringskjolds röst, som hviskande berättar:
– Dörren var låst innanför – vi måste spränga den.
Yrvaken flög den lille grefven ur sin paulun ... böjde sig och famlade under sängen som om han sökt vapen – drog fram ett par tofflor.
– Huttrande i bara linnet och med nakna ben sökte han i det längsta intaga en behagfull attityd – och ansträngde sin hjärna för att finna ett bon mot ...
Nu bultar Jessen försiktigt på dörren till den tjänstgörande kammartjänarens rum, och i den spännande tystnaden hör enhvar sitt eget hjärtas oroliga slag.
Dörren öppnas till sist, och Brieghels hufvud visar sig, men försvinner åter, skrämdt af de nattens skuggor, hans sömndruckna ögon varsnat.
– Underhandlingarna börja, Jessen nämner änkedrottningens namn, och dörren öppnas ändtligen på nytt.
Det spökar i kungaborgen!
Speglarna i de stora, tysta och skumma praktgemaken reflektera ett fantastiskt tåg af skuggor, som smyga sig framåt vid skenet af två flämtande lågor.
Är det den gamla, maktlystna drottning Sophie Magdalene som går igen?
Dörren till kungens sofrum öppnas ljudlöst, och vålnaderna samla sig omkring den stora härskaresängen, en hvit hand drager sidendraperierna till sidan, och en darrande ljusstrimma faller öfver den lille härskarens hufvud, som hvilar blekt på det hvita örngåttet.
Det rycker till, och ögonen öppnas; han reser sig upp i sängen, knäpper sina händer samman och ber för sitt lif.
Änkedrottningen står vid hufvudgärden och vill tala, men den häftiga sinnesrörelsen tycks förlama hennes tunga; det blir icke till annat än ett oartikuleradt hväsande.
Rantzau, som åtagit sig att förklara för kungen ändamålet med detta nattliga besök, ryggar tillbaka, gripen af en vidskeplig fruktan för envåldsmakten af Guds nåde.
Ändtligen stammar den framfusige öfverste Köller försagdt:
– E. M:t – vi – – vi – – var bara lugn – – det är änkedrottningen och arfprinsen – –
Men då Rantzau hör en annans röst, får begäret att spela en roll öfverhanden, och han tränger sig åter fram:
– E. M:t – säger han, en smula patetiskt – blif icke förfärad:
Vi äro här beredda att offra vår sista droppe blod för E.
M:ts välfärd – – och vi kasta oss för E.
M:ts fötter och bedja E.
M:t vara lugn och endast lyssna till H. K. H. änkedrottningen.
Nu har änkedrottningen verkligen också återfått målet och börjar i en ansträngdt moderlig ton:
– Min käre Kristian – hon lutar sig öfver bädden, som om hon ville omfamna sin stjufson, men han viker förskräckt undan – var icke rädd, det är jag, din mor och din bror, som älskar dig.
Vi ha kommit hit för att främja ditt väl – värna om din och allas vår – det kungliga husets – ära.
Vi vilja icke längre tåla den brottsliga förtroligheten mellan Struensee och landets drottning!
Det våldsamma och tyranniska regemente, som blifvit en följd däraf, har dessutom åsamkat honom hvar rättskaffens undersåtes förtrytelse och hat – nu stå vi här, beredda att offra våra lif för att frälsa vår konung och vårt folk – –
Kungens ansikte är förvridet af ångest, och han stirrar, som om han sett alla afgrundens andar dansa ringdans omkring bädden.
– Hvad är det? frågar han och gömmer hufvudet i sina händer.
Han har tydligen ingenting förstått!
– Tag gärna riket och kronan – men skona mitt lif!
Hon böjer sig ännu djupare ned emot honom och öppnar sin famn.
Hennes små ögon söka med ett hårdt och kallt uttryck hans irrande blick.
– Kom till besinning, käre Kristian! ber hon enträget.
– Vi äro dina vänner, vår afsikt är att rädda dig!
Vi ha kommit en sammansvärjning på spåren – ett anslag mot din kungliga makt och myndighet – kanske mot ditt lif – – men vi äro här för att omintetgöra ondskans planer – – gif oss blott rätt att handla – genom att underteckna dessa order – – ty det lär bli nödvändigt, att vi försäkra oss om den regerande drottningens och statsministerns personer.
Guldberg håller alla papperen i beredskap, och Jessen har hämtat en gåspenna.
Alla tränga sig in på monarken.
Men ett ögonblick ser det ut, som om hans vilja stegrat sig och gått bakut.
Förnimmelsen af, att han äger makten, vaknar, hans min blir plötsligt kunglig, och kring hans läppar lägrar sig det stelfrusna, ironiska småleendet.
Änkedrottningen varsnar förändringen i hans uppsyn och känner, att i detta nu står allt på spel.
Också hennes ansikte skiftar uttryck, hennes ögon gnistra som en skrämd kråkas, och hennes dämpade röst får ett hotande tonfall.
– Nåväl, min käre Kristian – fortsätter hon – om du icke bekymrar dig om hvarken din egen eller det kungliga husets skam – eller landets välfärd – – så skola vi, din mor och din gode broder, påtaga oss ansvaret att värna din ära och din kungliga myndighet mot din vilja.
Men i så fall får du själf vidkännas följderna.
Bakom oss står ett helt folk i vapen – –
Hotelsen gör verkan.
Monarkens ansikte förvrides åter, kallsvetten bryter fram på hans panna, dödens ångest är öfver honom.
Hans vilja brister som ett rö, hans blickar slockna och med en åtbörd som en människa i högsta nöd sträcker han armarna uppåt.
– Hjälp mig då – hvad skall jag göra!
– Ingenting annat än skrifva ditt namn – till tecken att du godkänner våra åtgärder – vi skola sörja för, att befallningen utföres.
Sammansvärjningens hufvudpersoner måste fängslas – först och främst drottningen, Struensee och Brandt – –
– Brandt? – upprepar kungen, och det visar sig en glimt af skadeglädje i hans ögon.
– Skall Brandt också inburas?
Tag hit pappersluntorna!
Ifrigt fattar han pennan.
Änkedrottningens ögon följa spändt hvar rörelse af hans skälfvande hand.
– Men detta är icke nog – säger hon – det finns en mängd andra regeringshandlingar, som måste undertecknas – statsrådet Guldberg har gjort utkast till dem alla – och vi skola nu underställa dem E.
M:ts höga pröfning.
– Här nere töra vi dock knappast vara säkra för öfverraskningar – hon kastar en menande blick på dörren till drottningens våning – uppe hos oss skall du vara bättre i säkerhet och kunna arbeta mera ostörd.
Nu är han mjuk som vax och underkastar sig blindt.
Som en sömngångare reser han sig ur bädden och låter kläda sig af Brieghel.
Lydigt följer han sin stjufmor upp i hennes våning.
Här känner han sig i säkerhet, och längtan att uträtta något ondt vaknar inom honom.
Han ser sig själf grym och förfärlig, en straffets, en hämndens dämon – och han sätter sig att arbeta, afskrifver order, som redan föreligga, kopierar som han är van, utan tanke på, att hans fattiga själ fått en ny herre.
Till och med den egenhändiga biljett, som han hänvänder till sin gemål, dikteras honom ord för ord af änkedrottningen och Guldberg.
Sanden har ännu icke hunnit torka på dessa skrifvelser, innan de öfverlämnas åt Rantzau, som ofördröjligen sätter sig i rörelse utför trapporna, följd af tre adjutanter och tio grenadierer.
Han haltar fram med högburet hufvud, som en fältherre i spetsen för sin armé, och han gör sina dispositioner med en min så viktig, som om det gällt en afgörande sammandrabbning med en mångdubbelt starkare fiende.
Han känner djupt betydelsen af det uppdrag, som anförtrotts honom, och vet, att hans lycka är gjord, om han segrar.
Och han måste segra!
Han tviflar icke längre på framgången, han har fast mark under sin giktbrutna fot.
Han ordnar allt och förutser allt; placerar vakt vid alla utgångar till drottningens våning, öfvertygar sig om, att löngången mellan drottningens och Struensees sofgemak är starkt besatt; håller krigsråd med sin stab, löjtnanterna Bech, Oldenburg och Bay, anvisar enhvar sin plats i striden och bultar ändtligen på den cernerade fästningens port.
Medan han väntar på ett lifstecken inifrån, sjunker hans stolta mod.
Uppdraget att arrestera en ung dam, en drottning, är dock icke obetingadt behagligt!
Han fryner på näsan.
Värdigt en Rantzau är det i alla händelser icke.
Men då det nu fallit på hans lott att tjänstgöra som bödelns rackardräng, tör det vara klokast att beväpna sig med galghumor och gå på blindt!
Jungfru Ahrensbach öppnar och flyr förskräckt vid åsynen af den belägrande armén, ty hon är i blotta linnet och mån om sitt rykte.
Hon lämnar dörren öppen efter sig, och fienden intränger.
I detsamma ringer drottningen, och kammarjungfrun måste ånyo riskera sin reputation.
– Hvad är det för buller och larm? frågar Hennes Majestät ur mörkret.
– Grefve Rantzau och några officerare – svarar jungfru Ahrensbach, huttrande af ångest och köld.
– Tänd ljus!
– Hvad våga de?
Dörren är väl låst?
Men just i detsamma faller Rantzaus skugga in mellan själfva sängomhängena, och hans knarrande röst säger:
– Förlåt att jag på ett mindre galant sätt stör E.
M:ts höga hvila, men mina instruktioner ålägga mig skyndsamhet!
Fantastiska föreställningar flyga som skuggor genom drottningens yrvakna medvetande.
– Hvar är grefven?
Har någonting händt kungen? frågar hon häftigt.
– Kungen befinner sig i allsköns säkerhet – och har själf undertecknat ordern, i kraft af hvilken jag ser mig nödsakad att arrestera E. M:t.
Han räcker ordern och brefvet in mellan sidendraperierna.
Hon sliter upp förseglingen och läser:
Du vet, hur högt jag har älskat dig, men ditt uppförande har icke motsvarat mina förväntningar, hvarför jag ser mig nödsakad att aflägsna dig från mitt hof.
Jag vill att du reser till Kronborg och önskar dig där en lycklig ånger.
Den 17 jan. 1772.
Christian Rex.
Du vet hur högt jag har älskat dig!
Hur hon känner hans svaga själ i dessa skrifna ord!
Hvem är förrädaren, som aflockat honom detta aktstycke?
Men hon skall själf tala med den okynnige pojken – förehålla honom – –
– I kraft af konungens befallning – börjar Rantzau.
– Nej – protesterar hon, utom sig af sinnesrörelse – sådana befallningar lyder den regerande drottningen icke!
Och hon kastar sig ur bädden, springer i blotta linnet öfver golfvet, öppnar löndörren och hastar utför trapporna.
Därnere är löjtnant Bech posterad.
– Undan! skriker hon.
Men han står kvar.
– Hör du icke – tölp?
Jag befaller dig att gå!
– Detta skall kosta dig ditt hufvud!
Hon störtar sig öfver löjtnanten, griper honom i håret för att tvinga sig fram.
Han värjer sig, och de brottas ett par sekunder.
Men han är starkare, och hon återvänder.
Rantzau står midt på golfvet och betraktar henne.
I det hon åter träder in i sitt sofrum möter hon hans blick.
Hon blir blossande röd och tar ett språng fram emot honom, som om hon velat slå honom i ansiktet, men hejdar sig, lyfter i stället hufvudet och betraktar honom med blicken tindrande af vrede och förakt.
– Jag vill tala med kungen! säger hon.
– Det kan icke ske, E. M:t.
– Då vill jag tala med kabinettsministern!
Han skakar blott på hufvudet och småler nervöst.
– Eller med grefve Brandt?
– De båda fåglarna äro redan i bur!
Förtviflan lamslår hennes tankekraft, hon vet nu icke längre hvarken hvad hon skall säga eller taga sig till – och hon börjar gå af och an på golfvet.
Hennes nakna fötter röra sig i hastig takt, som om hon i själfva den yttre rörelsen sökt aflopp för sin inneboende förtviflan.
Det hvita lintyget fladdrar omkring hennes höfter och böljar öfver hennes barm.
Rantzau stöder sig på sin käpp och väntar.
Hvar gång hon kommer förbi, lyfter han demonstrativt sin guldtrensade hatt och håller den framför ögonen.
M:t – säger han till sist i sarkastisk ton och med en min af sårad blygsamhet – värdigas i nåder förskona mig för trollmakten af era behag.
Och då hon ingenting tycks höra eller uppfatta, höjer han sin röst:
M:t skynda på med toiletten.
Morgonen är snart öfver oss, och dröjsmål kan få allvarliga följder!
Plötsligt far hon bort till fönstret, kastar upp det så häftigt, att alla rutorna klinga mot slottets stenmur, och ropar af alla krafter:
– Hjälp! hjälp!
Rantzau rör sig icke för att hindra henne.
Han anmärker endast i en ton af isande lugn:
– Jag tror icke att det tjänar någonting till!
Men hon ropar och ropar ut i skymningen, tills rösten stockar sig i hennes hals, och hon vacklar tillbaka, sjunker samman i en bergère.
Hela hennes kropp skakas af en frossbrytning, tänderna hacka mot hvarandra, och hon brister i våldsam gråt.
Vek i själen är hon icke.
Ännu snyftande, lyfter hon sin knutna hand och talar lidelsefullt till sina bödlar:
– Det skall komma en dag, då ni alla få umgälla!
Ty det skall komma en dag, då det danska folket förstår, hvad jag har uträttat.
Ett vet jag åtminstone – att alla förändringar som skett endast haft kungens och landets väl till mål.
M:t förkyler sig! varnar Rantzau, torrt.
Hon svarar icke, men reser sig och försvinner in i toilettrummet, följd af kammarjungfrun.
En stund senare träder drottningen ut därifrån, fullt klädd, med återvunnen värdighet och själfbehärskning.
Hon ser icke åt Rantzau, tycks icke vilja bevärdiga honom hvarken med ord eller blick, skickar sig som om hon glömt alla föregående uppträden och befaller:
– Jag vill tala med Reverdil!
– Det kan icke låta sig göra! svarar Rantzau.
– Kan jag få tala med utrikesministern då?
– Hon kastar frågan ut i luften.
Jag skall sända bud på honom.
Några minuter senare inställer sig grefven, nalkas med många mjuka slingringar och inställsamma later.
Den pudrade räfven är väl förberedd för sitt värf, han har fått sina instruktioner och kan sin läxa.
Också är han vid bästa lynne och lyser af älskvärd illslughet, ty han vet, att han själf ingenting riskerar, nu då andra krafsat kastanjerna ur elden.
Han kommer just i läglig tid för att få vara med om delningen af frukterna.
Det trygga medvetandet därom förlänar hans väsen en illusion af värme, och den unga drottningen, som längtar efter medlidande, närmar sig förtroendefullt, ger fritt utlopp åt sitt hjärtas gränslösa förtviflan och smärta.
Han klipper med ögonen och nickar förstående och lyssnar länge, innan han själf tager till orda.
Han beklagar tvetydigt hvad som skett och framhåller nödvändigheten för henne att underkasta sig kungens befallningar.
Alla invändningar afvisar han mildt men bestämdt.
Så småningom dukar hon under för reaktionen efter sin egen inre öfverretning.
Hennes mod faller, hon inser att hon måste böja sig.
Dock ställer hon ännu ett villkor: att hennes lilla dotter, hjärtebarnet som hon själf ammar, icke skall slitas från sin mors bröst.
– Den pudrade räfven skakar sitt hufvud eftertänksamt, som vore också detta för mycket begärdt, men låtsar slutligen ge vika för en generös impuls och lofvar att utverka tillåtelsen.
Klockan har blifvit åtta, och den gryende vinterdagens gråa ljus faller in genom de stora fönstren.
Huttrande af köld sveper drottningen sig i sin pälskappa och går raskt utför trapporna, följd af barnjungfrun, som bär lilla Louise Augusta i sin famn.
Efter dem struttar
Rantzau grimacerande vid hvart steg, och efter honom kommer hela staben.
En fyrspänd vagn håller framför trappan i löngången, och Rantzau skyndar fram, med hatten under armen, för att hjälpa drottningen in.
Hon går honom förbi, som om hon icke sett honom.
Hennes blickar flyga mot Kristiansborgs gråa murar, och hon ryser till som om onda minnen dragit genom hennes själ.
– Jag afskyr detta slott! mumlar hon.
Så stiger hon in i vagnen; efter henne följer hoffröken Mösting och barnjungfrun med den lilla prinsessan; sist major Carstenskjold med dragen värja.
Ännu en gång reser sig trotset inom den unga drottningen, och hennes blick stryker med outsägligt förakt öfver förrädaren i den falska kavaljersattityden.
– Detta skall kosta er hufvudet! säger hon.
Rantzau är blåblek som en inkarnation af vanäran, hans ögon äro fredlösa, men han småler förhärdadt och svarar:
– Jag älskar Gud och är min konung trogen.
Adjö, madame!
Vagnen rullar bort, omringad och följd af trettio dragoner.
Hästarnas hofvar klappra mot den knaggliga stenläggningen i Stormgaden.
Från ett fönster i andra våningen af ett stort hus stirrar en liten blek dam med mörka, förskrämda ögon ut i morgondiset.
Stackars lilla Sophie Gæhler!
Tårarna rinna så strida öfver hennes emaljerade kinder, att moucherna lossna.
Hon väntar på vagnen, som skall föra henne till kastellet.
Hon förstår det icke.
Nyss trängde en tölp – denne brutale öfverste Köller – in i hennes boudoir, där han utan respekt för hennes deshabillé förkunnade henne arrest och infångade henne som ett rådjur, när hon försökte fly.
Drottningens ekipage viker af till höger och rullar längs med vallen till Nörreport och ut ur staden.
Hästarna jaga i fyrsprång fram öfver de frusna vägarna, snöfält och nakna skogar, gårdar och byar flyga förbi.
Karoline
Mathilde håller sitt barn krampaktigt slutet till sitt bröst och stirrar ut genom fönstret.
Ingen vågar tala.
Major Carstenskjold har en besvärad min som om han blygdes för sin dragna klinga.
I fjärran ses en gyllene krona sväfvande i den mulna vinterluften, och snart visar sig, som i en hastig försvinnande hägring, Hirschholms slottstorn, med spiran buren af de fyra lejonen.
Sommarminnena storma in öfver den unga drottningen, hon sluter ögonen och gråter stilla.
Här låg en gång hennes kärleks paradis.
Ännu klingar för hennes erinring ett eko af näktergalarnas sång i parken – tidigt om morgnarna – när solen steg strålande öfver det blåa sundet.
Men hjulen rulla och rulla – förbi – och hvart hvarf för henne närmare fängelset.
I vansinnig fart trafva hästarna framåt vägen, medan drottning Karoline Mathilde med ögonen slutna drömmer om solen och hör Hirschholms näktergalar sjunga.
Dock – åter knagglar sig vagnen fram öfver stensatta gator, rullar dånande öfver en bro och stannar under ett skumt hvalf.
Dörren öppnas och drottningen stiger ut.
Framför henne står Kronborgs kommendant, generallöjtnant Andreas Hauch, som behandlar sin fånge med många ceremonier.
Han bugar och bugar och följer henne själf till en rad af rum i slottets nedre våning.
I det hon träder in ryser hon; luften är råkall, och de tjocka järngallerna framför fönstren vittna brutalt om, att detta är ett fängelse.
Hon sjunker ned i en stol, med sitt barn i famnen.
Kommendanten och majoren med den dragna klingan försvinna ändtligen, och hon hör hur dörren reglas efter dem.
Hon känner det som en lättnad.
Hon afskedar hoffröken Mösting och barnjungfrun.