Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Albert! jag påminner mig just här den stund, då jag och min mor stod på bron över Lidan ... och hon kastade ... kastade ringen bort ... långt ... långt ut ...
Albert ryste hastigt, tog henne åter under armen och gick, fastän hon knappt ville det, tillbaka bort ifrån Tidabron.
Komna upp i staden igen, vände de sig åt trakten, där kyrkan står.
Kyrkogården, omgiven av en låg stenmur och planterad med träd i flera grupper, ligger så nära Vänern, att man tycker sig ha sjön inunder sig.
Och den gråa, höga, vördnadsbjudande kyrkan själv har man bredvid sig.
Sara bad att få sätta sig på en gravsten.
Albert satte sig bredvid.
Du är så tyst, älskade, goda Sara, är du trött?
Hon svarade inte en gång på dessa hans ord; men han följde hennes ögonkast och märkte, att hon länge och nästan svärmiskt (sådant hade han aldrig sett hos henne förr) betraktade ett par små vackra barn, som lekte ett stycke ifrån dem i gräset: de rasade hurtigt och slog varann i ansiktet med levkojor.
Barnen såg varken fattiga eller rika ut, men ovanligt vackra.
Albert vinkade dem till sig för att göra Sara ett nöje.
De kom barhuvade och långlockiga.
Sara höll med svårighet tillbaka en glimmande tår, teg, men klappade dem kring huvud och hals.
Albert sade:
--Tänk likväl, Sara, om dessa vackra barn skulle sakna föräldrar?
Far och mor kan de inte ha varit utan, eftersom de är till.
--Men om deras far och mor ...
Dött? ja, då beskyddas de av Gud ändå, och av goda människor, som alltid finns.
Jag vet en i Lidköping, som inga barn haft, men vars nöje bestått i att av sina medel klä upp och hjälpa flera små barn, vilkas föräldrar ...
Albert ...
--Dött?
Nej, väl sämre! slogs och förskingrade varann till själ och kropp, och lät barnen gå där.
--Ett sådant slags barn har du själv en gång varit, Sara?
Och en barmhärtig moster, moster Gustava, som brukade smyga sig hem till mina föräldrar, har jag att tacka för, att jag är så pass folk som jag är.
När pappa dog, vart det väl något lugnare och bättre hemma, fast mamma då redan var så förstörd och förslöad, att hon dugde till intet, och inte mer kunde repa sig, fastän det då annars kunde ha varit en möjlighet för henne att bli människa igen.
Sedan har jag växt upp och tagit tömmarna hemma.
Men jag är så, det vittnesbörd må jag giva mig själv, att jag vill förtreta och fördärva ingen; minst dig, Albert.
Hiskeligt är och blir det alltid, att en människa skall kunna få en rättighet, varigenom hon sätts i ställning att in i döden förgöra en annan.
Därmed vinner Guds vackra kärlek visst inga framsteg på jorden.
Aldrig vill jag ha den makten över en annan, och åt ingen tänker jag ge den över mig.
Albert teg: han klappade barnen på hjässan.
--Ack, du tycker om små barn! utropade hon.
Utan att svara henne, sade han likväl:
Om nu dessa barns föräldrar, Sara, var ogif ...
--Barnen ser goda och vackra ut; det tycks, som Gud och människor älskar dem.
Men om föräldrarna inte är gif ... inte ser om dem ...
Vi kunde ju i stället för dessa barn, Sara, tänka oss utsvultna, trasiga, övergivna.
--Är föräldrarna goda och förnuftiga människor ... inföll hon milt ... så ser de nog om sina barn, så länge de lever; det vet jag så visst, som att ingen river hjärtat ur bröstet på sig själv.
Men om föräldrarna är elaka och oförnuftiga?
--Ja, i det fallet är de elaka och oförnuftiga, antingen gifta eller inte; och de handlar därefter, både emot barnen, sig själva och mot annat Guds skapade arma verk.
Det har jag tillräckligt sett och skådat, Albert.
Men en skillnad är det ...
--Ja, en stor skillnad.
Den skillnaden har jag nämligen sett vara, att om människor börjar med att vara goda och kloka, så kan de väl fortfara därmed och även tillväxa däri, om de får leva i sitt liv, som Gud skapat dem; eller ock beskedligt rättas av människor, därest de felar, som ofta händer.
Men bringas de att vara natt och dag i ont sällskap, så smittas de till själ och kropp: och om de avskyr det sällskapet, men ändå nödgas umgås därmed, så händer det ofta, att de förbittras, retas och blir liksom djävlar.
Albert studsade, liksom alltid, vid detta ord; så fort han inte själv brukade det i svordom.
Han viskade något för sig själv om läsare.
--Tänk vad du vill, Albert, men visst inte är jag en läsare, det kan du fråga dem själv efter; ty jag lämnar dig i din fulla frihet.
När jag på gravstenen här talar om djävlar, så menar jag fördärvade, hiskliga människor, som man väl kan få skåda i städerna, och på landet med, tror jag.
På det sättet prövas människorna, Sara.
--Prövas?
Jag tänker, att ingen, som vill människor rätt väl, tillställer en sådan prövning, där största delen går under i och rent i kvav.
Och vilken är det väl tillständigt och anständigt, att med människor anställa en så helvetes prövning, att den slutas med helvetet själv?
Det kallar jag inte prövning, men raseri.
Albert studsade ånyo och sprang upp vid de förfärliga orden.
Helvete, raseri och djävlar hade aldrig ingått i det samtalsspråk, varmed han umgicks, utom, som sagt är, då han svor.
Och i sällskap med Sara hade han aldrig gjort en enda ed, åtminstone ingen ställd till henne själv, varken god eller ond.
För att muntra sig, lyfte han upp barnen det ena efter den andra i sin famn, kysste dem varmt och såg litet skygg ned mot henne, som satt på gravstenen.
Han fann henne i detta ögonblick se upp på honom själv och på barnen, och det tycktes som hon till hälften ämnade sträcka armarna efter dem.
Han fästades underbart av denna tavla.
Han var varken målare, musikus eller skald; han kunde således varken teckna, sjunga eller säga sig vad som så intog honom i den sittande, uppåt skådande kvinnans bild.
Och hon var inte heller poetisk.
Bilden av det rent och himmelskt okonstlade är likafullt någonting.
--Nu ... nu kom in, Sara! aftonen stupar allt mer; du kan bli kall.
Jag ville inte för tusen världar att du skulle förkyla dig.
Han gav barnen åter flera kyssar och små silverpengar; de sprang sjungande sin väg, och han tog Sara Videbeck under armen.
Förkyla mig?
Det hoppas jag inte skall hända.
Jag är ganska varm, Albert, fast det tör vara så, att du aldrig ser mig het, eller finner mina kinder glöda.
Innan de steg ut ifrån kyrkogården, vände hon sig om en gång, såg på det majestätiska, höga, grå kyrktornet bakom dem, och gjorde en omärklig böjning, liksom neg hon till avsked därifrån ... eller kanske till tacksamhet för det nöje, som hon njutit av de små på kyrkogården.
Alberts hjärta blev lätt igen, när han kom på gatan.
Hon gick också lätt, frimodigt och nästan elastiskt vid hans sida.
De började språka om resan och varjehanda förnödenheter.
Innan de visste ordet av, var de komna till gästhuset, där deras saker redan befann sig i en rymlig, vacker, glad kammare.
Likväl blev det snart så skumt, att jungfrun kom upp med ljus, rullade ned gardinerna och frågade vad herrskapet befallde till afton? och om de ville spisa där nere i allmänna rummet, eller uppe för sig själva?
--Till en början gå efter matsedeln, jungfru lilla, så skall vi sedan bestämma det andra.
Flickan gick.
Är du road av att vara bland folket där nere? frågade Albert.
--Inte ... och alldeles inte i afton! sade hon.
Vi är nu i Mariestad, och har litet att samtala och överräkna med varann, ifall vi skils här och du far söderut, men jag åt väster.
Låt oss äta häruppe.
Flickan återkom med matsedeln.
Albert bestämde sina rätter, vilka överensstämde med Saras, utom däri, att hon tog sallad till köttet, han däremot sin lieblingsrätt gurkor.
Och duka häruppe åt oss, sade han.
Jungfrun gick och kom åter, allt blev i ordning.
Efter den lilla, glada och förtroliga måltidens slut dukades det av igen, och de blev ensamma.
Sjunde kapitlet
Men det säger jag, att om du sedan far omkring något, det har jag inget emot.
Och jag vill inrätta mig hemma alldeles ensam.-- Glömma?
om du sprang upp nu, och sprang ut, och reste till Solle brunn i natt, skulle du glömma mig för det?
När de blivit ensamma, såsom i slutet av förra kapitlet omtalades, gick Sara fram till deras kappsäckar och började avskilja de saker, som tillhörde Albert.
Reser du genast i kväll, eller först i morgon bittida? sade hon, likväl med en halv röst.
Vart, menar du?
--Jag vet inte vart du ämnar dig, Albert.
Men du har talat om att ifrån Mariestad vika av söderut till de stora egendomarna?
Vadsbo härad, där jag hade åtskilligt att uträtta, har vi nu redan till det mesta kommit igenom och lämnat.
Jag får ta igen det på återfarten.
Nu ska jag visst till Odensåker, Skövde, ja ända ned åt Marka och Grolanda, så att vigaste vägen väl vore att här utanför vid Lexberg vika av åt Kekestad, och inte följa västra vägen genom Björsäter och så till Lidköping.
Men jag har även göromål vid Grävsnäs, åt Sollebrunnstrakten, och vägen dit går ganska bekvämt och rätt genom Lidköping.
Varför kunde jag inte då lika gärna nu genast få ta den senare turen?
--Varför säger du?
du har ju din frihet att ta vilkendera du vill?
Ja, Sara, för mina affärer har jag visserligen frihet härtill ...
--Är då något annat hinder?
Vilketdera vill du själv?
Du frågar mig, Sara? och du vet lika så väl som jag, att jag vill följa dig till Lidköping.
Får jag inte se ditt lilla hus? dina små rum en trappa upp, som kan hyras ut par exemple åt resande? och det där större rummet nere på botten, där du en gång tänker hålla handelsbod, och det måhända snart nog, ifall din mor ...
--Allt detta vill du verkligen se?
Goda, älskade Sara ... du ler? det är mitt fulla allvar.
Jag har många resor att göra här i Västergötland, fram och åter, om sommaren och kanske hela året, ifall min plan lyckas att få transport på Västgötadals regemente, och det beror på Dorchimont.
Någonstans skall jag under alla dessa färder ha mitt hem ... för mina sakers skull ... kunde jag inte få hyra av dig de där smårummen en trappa upp?
--I Lidköping?
Men du har inte sett de rummen ännu.
Spar till dess.
Aldrig köpa, aldrig hyra vad man ännu inte sett och skådat!
Denna gyllne regel gick på meter, och var de första av det slaget, som sergeanten hörde från Saras mun.
Men orden föll sig så bra och beledsagades av en ljuv, nästan smekande tonvikt.
De stod bägge vid ett av fönstren i rummet, hade ånyo rullat upp gardinen och släckt ljusen, för att en stund njuta aftonhimlens intagande anblick innan de lade sig.
--I dina Lidköpings-smårum, Sara, är det visst rosiga tapeter? det slår inte fel, och därinne har du säkert fordom vid sina tillfällen malt krita?
Han höll henne i sina armar, hon såg frågande upp i hans ansikte, för att finna om han gjorde narr av hennes dröm, den hon berättat ... den där drömmen i Arboga.
Men hon fann nu ingen ironi, ingen satir på hans läppar.
Fordom? inföll hon.
De kan ske många gånger ännu.
Jag ärnar ej avlägga mitt yrke.
--Men om jag hyr rummen?
Så sköter jag mina saker på bottnen i nedre våningen hos mig själv.
--Du vill då aldrig sköta någonting uppe hos mig?
Blir du där något boendes, Albert, så skall du väl också ha mycket att uträtta för egen räkning, och behöver ha dig i ordning, så som du kan tarva.
En god matinrättning finns i grannskapet, och billig städning är lätt att få, även tvätt och strykning hos beskedliga människor, som därav har en liten skärv för sin bärgning, Albert.
De skulle kunna förtjäna mer, om inte skråna vore.
Men det säger jag, att ofta önskar jag ändå få bjuda dig ner på en liten enkel risp, om det faller sig: kanske bjuder du mig också någon gång upp?
Men aldrig, aldrig vill jag ta av det ditt är, eller lägga mig i ditt husväsende ... blott svara dig, ifall du frågar mig till råds, det du sedan kan följa eller inte, hur du vill ... och allraminst skall jag nånsin hindra dig i ditt arbete.
Jag förstår mig inte på dina sysselsättningar: det måste väl vara en hop skriveri och räkenskaper, kanske, efter du har att göra med inspek ... ja, lika mycket ...
Hörstadius och Selander och Silfver ... kanske på Koberg ... men aldrig vill jag störa dig i det.
--Det tackar jag dig för, Sara, det är rasande bra.
Men finns det ingenting, som kan vara gemensamt, sådana människor emellan, som ...
Det är rätt mycket, ja ganska mycket över ändå att ha gemensamt, utom sådant där, Albert.
Får jag säga dig rent ut, som jag menar?
Ty jag har tänkt på detta ... under dessa dagar ...
--Också jag har tänkt mycket på det, mycket, må du tro: det måste bli vår högsta angelägenhet.
Likväl får vi akta, att det inte må gå sönder för oss av alltför mycket nit.
Det är hälften vunnet, att ta sakerna lätt och klokt, vet du; rätt och slätt, Albert.
Och det är just så man kan ta dem, när man riktigt håller av varann.
Sergeanten förstod henne inte alldeles, men smekte det vackra hårfästet vid hennes panna.
Fortsätt, Sara! du skall tala först.
Hon lyfte upp sitt huvud från hans bröst, varemot det vilat litet, betänkte sig en smula, men sade dock:
Eftersom det är så, att du håller av mig och jag dig, så har vi ju det gemensamt?
Det är mycket det, Albert.
Och det är mer än många har.
Men tar vi oss för, att även ha en hop annat onödigtvis gemensamt, så skall jag berätta dig vad därav följer.
Skulle du ta mitt lilla hus, min näring, mitt bohag och penningar ... obetydligt, men som jag kan ha eller få ... ja, jag vill inte neka för dig, att jag kunde börja bli förtretlig.
Ty kanske förstår du inte att sköta sådant?
Jag gissar att du inte vet det själv ännu, eftersom du inte försökt ha hus och yrke: åtminstone vet jag inte det.
Och det är mycket möjligt, att min oro vore orättvis, och att du skötte allt ganska bra; dock skulle den oron, Albert ... ja, jag skall tala om för dig, att så fort du märkte dylikt hos mig, så blev du rasande.
Då gick jag för mig själv och gnagde på mina hemliga tankar; ena stunden skulle jag tycka, att jag gjorde dig orätt; andra stunden skulle jag finna, att jag väl kunde ha rätt ändå, åtminstone i ett och annat.
Av dessa strider och plågor i sinne och själ skulle tiden förnötas, som kunde användas till nytta och förvärv.
Och att tiden förstördes, vore ändå det minsta.
Men, Albert, jag skulle bli stingslig av mig.
Du skulle finna mig retsam, först någon gång, sedan oftare.
Därav skulle du själv bli stingslig.
Eller om vi bägge undertryckte obehagligheterna, gick för oss själva och svalde som de kallar det, då skulle misstrycket i stället krypa invärtes in i märg och ben, tära hälsan, och vi skulle avta till själ och kropp.
Då fick vi väl börja på att dricka Lunds brunn, eller kanske förstöra pengar på gyttja, som jag har hört omtalas vid Porla eller Loka: sådant, som föga uträttar, när man har det illa ställt.
Så en annan sak, Albert, som jag även vill att du skall märka väl.
Av plågorna skulle min hy snart avta, ögonen blekna, och jag bli fulare än jag är.
Det skulle du aldrig ha hjärta att säga mig, men du skulle ofta tycka det.
Jag skulle nog vara så klok att finna på det själv, och gå avsides i mina mörka grubbel över vad du tyckte om mig: och vad du aldrig sade mig, det skulle jag dock tänka ut och gissa för egen räkning.
Därav blev min sömn nog dålig, och sedan skulle jag härav bli ännu skrumpnare dag för dag, Albert ja, det har ingen gräns med fulheten, när en börjar på det viset, det har jag sett på folk.
Och hur gick det med dig?
Du skulle om du var så god som den bästa man kan finna, söka trösta mig med milda ord; men hur än du därmed menade, skulle det låta litet tomt i mina öron, eftersom jag kunde märka, att du ljög åtskilligt för att ställa mig tillfreds.
Det skulle komma att göra saken värre, men inte bättre.
Och du skulle nog också ledsna, ty du är i alla fall människa, Albert, du som jag.
Du torde väl ändå mindre ledas vid mig för mitt försämrade utseende till kroppen, än för min inre retsamhet, tråkighet och hela stygghet till själen; kanske blev också jag av lidande till slut oförnuftig och dolsk, så vart jag dig ännu olidligare.
Och det man brukar yttra om löften och eder blir bara tomma ord, då ingen människa ändå håller det som ingen människa kan hålla: jag talar om den inre hjärtats kärlek till en person, som är det enda härvid att skatta, men som utan hjälp går bort, om personen till sin andes tycke blir olidlig för en.
Jag har nu nämnt om hur jag kunde bli odräglig för dig: detsamma skulle väl kunna inträffa, att du kanske vart outhärdlig även för mig.
Vad är det då för tröst i de givna orden?
Man sitter olycklig för sig själv och har ett namn.
Det är som en titel utan ämbete.
Det är som en skylt utanför en bod, och när man kommer in i boden och frågar på varan, så finns inte varan, som skylten talar om.
Jo, man går ut förargad och spottar åt skylten.
Är inte det rätt nöjsamt?
Det har jag ofta med grämelse måst se hos andra, och jag likar det inte.
Jag önskar inte att du eller jag må ha det så.
Älskar du mig till själen ... då är jag glad och har nog vad det vidkommer, och skall sköta mig för hela resten själv, lustig och nöjd och flitig; sova gott om natten och vara vacker om dagen; det vet jag, och det skall du få se.
Men älskar du mig inte ... vad hjälper då allt annat, och vad skall jag med det övriga?
Det gagneligaste och bästa för oss är blott, att kärleken må räcka.
Och den kan nog ta slut ändå kanske: men åtminstone bör sådant undvikas, som man kan förutse gör förtret, eller kan göra förtret, och stjälpa kärleken, men inte hjälpa den.
Men, Sara, om vi är goda och förnuftiga människor, som jag tycker vi är bägge två, så bör vi väl strax från början kunna ... och sedan fortfara ... och jag tycker inte vi borde räkna oss till de olyckliga exempel du anfört?
--Om vi är goda och förnuftiga människor som jag hoppas vi med Guds hjälp kanske är ... så, Albert, fordras det ju inte mer?
Vi behöver ju då intet vidare, än utöva vad av godhet och förnuftighet följer mot varann och mot alla andra, så vitt vi sträcker oss.
Vem kan hindra det?
Betänk väl ... om vi nu är goda och förnuftiga, är inte då det allra angelägnaste, att vi därmed fortfar, och älskar varandra?
Och det måste vara saken.
Då måste synnerligen allt sådant undvikas, som kan fördärva, göra en elak, fånig och dum.
Det står alltid till Gud hur en människa fortfar att vara, och mången kan falla.
Men åtminstone bör vi inte med varann ställa till sådant, som en liklig trolighet är uti, att det kan fylla hjärtat med etter och hjärnan med en dimmig sky.
Det må andra kalla prov; men jag kallar det onda och okloka företag, som folk inte med rätta borde göra varann.
Ty om Gud själv ger någon en plåga, som inte kan undflys, hon är då att tåligt utstå och är ett prov.
Men människor kan låta bli usla tillställningar: sådana är undvikliga och bör undvikas, och är inte att kalla prov, helst som de oftast för till helvetet, dit väl ingen vänlig inrättning borde vilja dra sina underlydande.
Men tänker du inte som jag, Albert, så har du din fulla frihet med dig, och ...
I alla fall, avbröt sergeanten, har du orätt i det, Sara, att fördärv och olycka finns i alla hus.
--I alla? frågade hon.
Nej, jag har sett ett eller par hus, där de lever bra, rätt bra.
Men det kommer visst inte därav, att de blivit hoplästa, vilket inte annorstädes hjälpt, utan därav, att de i själ och hjärta drar överens, åtminstone så pass mycket som behövs, vilket alltid hjälper där det finns.
Hoplästa? vad menar du med det?
--Att man läst över dem, vet jag.
Kära Albert, signerier tjänar till intet.
Man måste en gång komma därhän, att i denna sak, som i alla andra, söka vad som verkligen tjänar, och inte bygga på det odugliga.
Därav blir inte blott olycka, utan, vad värre är, riktiga laster.
Ty, så fort man inte älskar varann, så är det en riktig ful last att ...
Signerier?
Men jag tycker rätt mycket om en vacker bön ... sådan par exemple, som brukas när två ...
Sara såg upp med ett underbart uttryck.
Gud är mitt vittne, yttrade hon, knappt hörbart, men med den renaste stämma, Gud känner att jag älskar böner.
Och jag gör dem, Albert, och jag tänker göra dem.
Men ack, inte nyttjar jag böner till sådant, som de inte tjänar till; ty det är signeri och tomma ljud, om inte ännu värre, nämligen hädelse.
Böner?
O min store Gud?
Ej den vackraste bön förvandlar vitt till svart, eller svart till vitt.
Om två står bredvid varann och ljuger redan då ett tycke för varandra, som de inte har, inte gör bönen lögnen därvid till sanning.
Eller om de inte då står och ljuger, men likväl lovar sådant, som det händer att det sedan alls inte står i deras makt att hålla, inte avböjs det genom någon läsning över dem?
Och det som oftast inträffar, nämligen, att de sedermera inte håller vad som blir dem omöjligt att göra, men likväl med skenet låtsas så, till ökad plåga och lögn, vad uträttade väl då den arma bönen på förhand? inte hindrade den att så går?
Och när de så ändå fortfar med varann, blir de allt mera grova till själ och kropp ... ja, riktigt liderliga, det måste man tillstå ... och till slut sådana, att de inte mer alls kan fatta vad vackert och rent i världen är, eller förstå något i grunden klokt om människan, ehuru man läst över dem.
Det ser man ju jämt, och det kallar jag oseder, Albert! inte är det värt att heta god, ädel eller lycklig, om man inte är det.
Och aldrig är det värt att till vinnande av en sak bruka annat, än det man vinner den med; så tycker jag.
När det fattas mig olja till kitt, inte ställer jag mig då och läser över kritan; utan jag går ut och skaffar mig olja, som jag blandar i kritan, och det hjälper.
Jag brukar aldrig signerier, Albert; fast flera i Lidköping kastar saltkorn i ugnen, när de har tandvärk, och stöper bly över sjukt folk, och sätter stickor i trän: och ibland säger de, att de blir friska, som väl kan hända, fast det inte sker av stickorna, tänker jag.
Så Albert, träffas också hoplästa, som är rätt sediga och lever väl; men det kommer inte i själva grunden av läsningen.
Nå, men så skadar den åtminstone inte.
Ty när man en gång har läst över tvenne sådana, som inte duger för varann till annat än fördärv och elände, så vill och påstår man ändå, att de ytterligare skall vara ihop och bråka sönder varandra, bara för den läsningens skull, som en gång skedde i onödan.
Sålunda är det väl illa gjort, att bruka böner så, att de inte tjänar, men i de flesta fall gör ganska ryslig skada.
Ack min Gud ... och att göra bön, som är så heligt och ljuvt, när det kommer på sitt rätta ställe!
Älskvärda flicka, när gjorde du bön sist?
--I Arboga ...
Hon viskade detta så tyst, och det lät nästan som om ett min gick före namnet Albert; men hela uttrycket var för mycket magiskt att kunna fasthållas, ehuru sekunden därav var för djupt intagande, att i evighet kunna glömmas.
Men hon tillade strax därefter högt:
Jag säger det ännu en gång, Albert; tänker inte du som jag, så har du din fulla frihet med dig och med ditt.
Säg då ifrån, ty jag ville i det fallet, att du for i kväll så gärna, eller i morgon, och inte kom med till Lidköping: ehuru Gud vet, hur gärna jag hade dig hos mig på den sandiga stygga vägen.
Blott på vägen?
Deras varma ögonkast möttes; men de såg inte länge in i varann, förrän de blickade ut genom rutan och på himlen, vilken förekom dem inte ha mörknat, ehuru de tillbringat en lång stund i skymningen.
Albert satte sig på en stol vid fönstret, hade Sara i sitt knä och mindes nu ända bortom Bodarne den skumma kväll i Arboga, då han även satt vid en ruta, med fåfängt bemödande att rista sitt namn i den.
Hur mycket hade inte sedan dess förändrats?
Vilket nytt tidevarv?
Med vilka andra ögon såg han på henne? och hon tycktes själv ha kommit i en annan värld.
Allt det förut inte sällan påkommande barska, kvicka, slyngelaktiga var borta; hon bar nu anblicken av medborgarinna; samma förnuft i allt, som förr, men ett förnuft, sänkt i doften av den innerligaste hängivenhet, den renaste ljuvhet.
Det underbaraste var, att den fullkomliga frihet, varåt han oaktat allt av henne lämnades, att resa bort ifrån henne om han ville och när han ville, långt ifrån att locka honom till övergivande, gjorde henne tusendubbelt älskvärd, lätt och angenäm i hans ögon.
Och älskvärdhet är det enda ... det enda ... som drar till äkta kärlek.
Denna kan utebli ändå kanske; men skall något verka, så är det allenast älskvärdhet, tänkte han.
Vad ser du på däruppe i himlavalvet, Sara?
--Jag undrar, om det kan vara långt dit?
Han tryckte henne till sitt bröst och svarade: vi är på vägen.
--Blott på vägen?
Nej framme ... om ...
Berätta mig, Sara, oförställt ... du talade nyss om hur människan av inre bekymmer och själens plågor kan bli ful; och det hade du visst rätt i.
Vi skall låta bli sådant.
Men Sara, säg ... du kan inte någonsin bli ful?
Det syns mig omöjligt ...