Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid varans utförsel erhålles i drawback 2 sk. pr pot af 4 gr. styrka och fa sk. för hvarje ^ gr. derutöfver, alltså 4 sk. pr pot af 8-gr. bränvin.
Ifrån 1851 till 1855 har tillverkningen af bränvin i Danmark ökats med 7,640,321 potter.
Den största tillverkningen ägde rum sistnämnde år då den upgick till 36,515,462 potter.
Under denna tid hade således bränvins-produklionen tagit en betydlig fart inom landet, ehuru denna produktion just under samma tiderymd försvårades genom inskränkning af bränningstiden och ökad beskattning.
Under dessa år ägde äfven en icke obetydlig utförsel af bränvin rum, enär år 1853 utförseln emot drawback upgick till 799,174 potter och år 1855 till 2,012,426 potter, så att utlörseln ökats med 1,213,252 potter.
Dessutom utgår ej obetydligt bränvin utan godtgörelse, och om detta lägges till, så kan man antaga utförseln år 1854 till 3,161,536 och år 1855 till 3,575,856 potter.
Då man nu vill söka förklaringen dertill, att hränvins-produktionen och utförseln just tilltagit under de år, då näringen försvårades, så faller man lätt på den tanken, att orsaken dertill bör ligga deri, att stora qvantiteter bränvin insmuglas från Danmark till Sverige, enär bränvinet bör står till mycket högre pris än der.
Denna tro alstrade mycket bekymmer hos en mängd personer här i landet, hvilka fruktade, att man vid bränvins-lagstiftningen under sista Riksdagen gått för långt uti näringens inskränkande och skattens förhöjning, och sålunda befrämjat införseln af den utländska varan på samma gång man förhindrat den länge lofgifna tillverkningen deraf inom eget land.
Dessa omständigheter hafva gifvit Gen.Tullstyrelsen härstädes anledn. att införda uplysningar i saken från konsulerne i en mängd
Danska hamnar, äfvensom från åtskilliga tullbevakare på vestra kusten.
Svar härå hafva äfven ankommit från Konsulerne å de tre ställen, hvarifrån den största utförseln af bränvin äger rum, och deraf inhämtades, att man, oaktadt skedda undersökningar, ej erhållit något bevis derpå, att den qvantitet bränvin, eller 500,000 kannor, som man antagit årligen insmuglas från Danmark till Sverige, verkligen blifvit hit insmugladt.
Konsul Ewerlöfs upgift skulle omkr.
250,000 k:r bränvin smuglas ifrån Jutland, men som en stor del deraf går till andra håll, så har man ej kunnat antaga, att mera än högst ^ deraf eller 25,000 k:r Den 6
Maj f. m. inkommit tili Sveriges vestra kust.
På den andra kusten torde smuglingen bedrifvas i större skala, men ej till så stora qvantiteter, som man förmodat.
Smuglingen bedrifves endast med smärre båtar och farkoster, som intaga bränvinet uti ankare och kuttingar.
Enl. författningarna i Danmark får man ej dravvback för mindre qvantitet bränvin än 40 potter, och man finner således, att då drawback ej erhålles för mindre qvantiteter, är det ej troligt att smuglingen bedrifves i så enorm skala som man upgifvit.
Såsom ett bevis på lättbeten att råka in i imaginära beräkningar vill jag nämna, att man inom Utskm vid ett tillfälle upgaf, att icke mindre än 6 mill. k:r bränvin blifvit till Sverige införde.
Man fasade härför och råkade verkligen uti en viss ängslan, huru man skulle förekomma detta.
Det stod och vägde en tid om man icke borde behålla den gamla skatten och afverknings-beräkningen för att sålunda förekomma den våda som den oerhörda bränsvinssmuglingen medförde.
Men slutligen fick man bättre uplysningar om smuglingen och antalet af de insmuglade kannorna bränvin antogs då utgöra 500,000.
Derest det ej skulle leda till alltför stor vidlyftighet skulle jag dock med tillgängliga handlingar kunna styrka, att insmuglingen vid vestra kusten endast upgår till 25,000 k:r och vid den andra till .
Detta bevisar, att den så myc ket fruktade smuglingen med bränvin i sjelfva verket är en obetydlighet, och ej större än den, som med många andra varor bedrifves.
Jag tror således att i detta fall det ej är någon fara att höja skatten och att inkastet om den stora insmuglingen saknar stöd i verkligheten.
Vidare hafva BondeStis ledamöter åberopat ByråChefen Nycanders meddelade uplysning, att den enkla pannans afverkningsförmåga ej kan beräknas till mera än gång pannerymden, då redskapen ej är försedd med mäskvärmare, och till 2 gånger pannerymden, då mäskvärmare finnes.
Jag skall söka ådagalägga, att denna beräkning är alltför låg.
Vid förra Riksdagen voro åtskilliga vetenskapsmän tillkallade för att meddela det Särskildta Utsk. uplysningar rörande brännings-tillverkningen, och de förklarade, att en skickligt drifven bränvinsbränning med enkel redskap kunde utöfvas så, att averkningen pr dag upgick ända till 3 gånger pannans rymd, men att, om bränningen verkställdes med mindre teknisk kännedom och mindre noggranhet, upgick afverkningen till icke fullt pannerymden.
Häruti finner man äfven orsaken, hvarföre den enkla pannans afverkningsförmåga vid förra Riksdagen ej beräknades högre än som skedde.
Men på de år, som sedermera förflutit, har man kommit till vissheten derom, att
Svenska bönder afverkat 2 å 3 gånger pannans rymd, ja inom Östergöthland till och med något öfver 3 gånger pannerymden.
En så stor afverkningsförmåga beror naturligtvis af de materialier som begagnas och det sätt hvarpå bränningen bedrifves, men att den kan drifvas till nämnde höjd, är emellertid alldeles säkert.
BondeSt:s ledamöter hafva sjelfva så småningom gifvit med sig i frågan om pannornas afverknings-förmåga.
Vid förra Riksdagen försäkrade de, att ingen enkel panna kunde afverka ett belopp, motsvarande Den 6 Maj f. m. 50 f» pannans rymd, och att en sädan beräkning af afverkningsförmågan skulle helt och hållet förstöra den mindre bränvinsbränningen.
Samma ledamöter hafva emellertid nu medgifvit, att man kan afverka lij- gång pannerymden, och vid nästa Riksdag torde de få lof att erkänna, att man kan afverka 2, ja 3 gånger pannerymden.
Jag har ansett mig böra meddela dessa uplysningar, och jag hoppas derföre att E. o. Ad. benäget ursäktar, att jag dermed uptagit tiden.
I ani. af detta anförande fästade Hr Gr. o. Landtm, upmärksamheten derpå, att frågan om den i mindre bränneri begagnade redskapens afverkningsförmåga först förekom i 41 §, och att discussionen nu endast borde angå den skatt, som utgjorde föremål för förev:de §.
I afseende på frågan om beskattningen å bränvins tillverkning, en fråga, som under loppet af de sednare åren i hög grad varit föremål för den allmänna upmärksamheten, kan man, utan fara att misstaga sig, säga, att R.
St:r grundat sina be beslut derom, icke på några allmänna principer, utan endast på vissa faktiska förhållanden och företeelser, så vida man ej vill anse såsom en allmän grundsats den omständighet, att man lägger den allmänna opinionen till grund för en lagstiftningsåtgärd, ty i sådant fall kan man visserligen säga, att en allmän grundsats bestämt bränvinets beskattning.
Som vi erinra oss, beräknades skat ten å bränvinet före sednaste
Riksdag endast till omkring 6 rst. per kanna.
Uti de tidningsartiklar och brochyrer i ämnet, som föregingo Riksdagens början, en tid, hvarunder den allmänna opinionen i frågan egentligen bildade sig, förfäktades alldeles motsatta åsigter i afseende å beskattningens belopp, men till och med de personer, som lifligt intresserade sig för en genomgripande förändring i bränvinslagstiftningen, och bränvinstillverkningens hämmande genom varans af en förökad beskattning förorsakade fördyrande, ansågo dock i allmänhet, att 4 sk. per kanna vore den högsta skatt, som kunde tillverkningen åsättas.
Under den fortsatta meningsstriden förändrades småningom denna åsigt, och man kom till det resultat, att handteringen kunde tåla en ännu högre skatt, hvilken slutligen föreslogs att bestämmas ända till 16 sk. per kanna.
En stark opposition upträdde visserligen emot denna åsigt, men den utgick, på sätt det temligen tydligt uppenbarade sig, endast från de enskildta intressenas sida, och lyckades icke heller att göra sig gällande, utan blef skatten slutligen bestämd till 16 sk. per kanna.
Under det R.
St:r voro sysselsatte med lagstiftningen i ämnet, blef varan föremål för lifliga börsspekulationer, och detta börspel steg slutligen till en sådan böjd, att man deruti utan tvifvel kan finna orsaken till det ovanligt höga pris, hvartill bränvinet vid denna tid stod.
Jag tror nemi. att man betydligt misstager sig, om man anser den då beslutade förhöjda skatten hafva varit förnämsta orsaken till pris-stegringen, ty hvar S06 D e n 6
Maj f. m. och en, som har kännedom om tillverkningskostnaden vid då gällande sädespriser, vet att denna kostnad, skatten inberäknad, endast utgjorde omkring 1 Rdr 30 sk. per kanna, och likväl höll sig bränvinspriset hela tiden vid 2 Rdr, ända till dess den Holländska genevern infördes, då priset började falla.
Såsom kändt är, utgingo R.
Sttr vid bränvinslagstiftningen under förra Riksdagen hufvudsakligen från den ståndpunkt, att lagstiftningen borde föra till bränvinets fördyrande, hvilket åter ansågs leda till en förminskning i konsumtionen, och jag, för min del, finner äfven, att denna väg är den enda, som leder till målet.
Men för att hinna detta mål måste bränvinspriset, enl. mitt förmenande stiga åtminstone till 2 Rdr per kanna.
På sednare tider hafva nemi. dagsverksprisen stigit så högt, att en arbetare numera köper en kanna bränvin för ett halft dagsverkes förtjenst, då han deremot för några år tillhaka ej fick samma qvantilet för mindre än 2 dagars arbetsförtjenst.
Om man ännu vidhåller grundsatsen, att den arbetande klassens bränvinsförtärande bör försvåras genom varans fördyrande, så måste man följaktligen än mera förhöja skatten.
Bränvinet gäller f. n. 1 Rdr 32 sk. ä 1 Rdr 34 sk. per kanna.
Jag föreställer mig, att om det blifver ett någorlunda godt år, skall man kunna tillverka en kanna bränvin för omkring 30 å 32 sk., skatten oberäknad, och om denna skatt höjes till endast 30 sk. eller 60 ören, kommer en kanna bränvin således ej att kosta tillverkaren mera än omkring 1 Rdr 12 sk., så att han har omkring 24 sk. vinst för hvarje kanna.
Vid början af denna Riksdag väckte jag det förslag, att skatten å en kanna t i 11 - verkadt bränvin skulle bestämmas till 24 sk.
Bko. Jag har mig bekant, att Utskin under tiden för frågans första handläggning vore betänkta på att tillstyrka denna förhöjning, men att Utskin, efter några månaders mellantid, öfvergåfvo denna åsigt och stannade vid det föreslagna beloppet, eller 30 sk.
Om man går till de motioner, som härom vid Riksdagens början afgåfvos, finner man att ingen motionär föreslagit skatten till mindre belopp än 24 sk.
Bko, men att deremot ett ännu högre belopp, eller 1 Rdr, blifvit påyrkadt.
Nu säga Utskm, att de väl instämma i den åsigt att varan bör fördyras, men att man härvid bör gå långsamt och försigtigt till väga, emedan en alltför hastig förhöjning af skatten skulle förorsaka lönnbränning och lurendrejeri.
Hr Adelborg har emellertid uplyst, att ehuru bränvinsskatten vid förra Riksdagen höjdes med mera än 300 ä 400 proc., har likväl någon betydligare insmugling af bränvin ej ägt rum, och om man rådfrågar personer från Götheborg, så får man veta att före sista Riksdag, då bränvinsskatten endast utgjorde 6 rst., bedrefs smugiingen i större skala än sedermera.
Genom ha I foffic i ela meddelanden från Danmark hafva vi, på sätt
Hr Adelborg jemväl uplyst, fått kännedom derom, att den högsta qvantitet bränvin, som man anser hafva blifvit från Danmark hit insmugladt, upgår till omkring 500.000 kannor.
Denna qvantitet anser jag vara en sådan obetydlighet, i fråga om dess inverkan på bränvinspriset, att den icke kan tagas i beräkning.
Ja, om man än antager, att en hel million kannor Den 6 Maj f, m. 507 bränvin insmuglas från
Danmark, tror jag ej att denna qvantitet utöfvar något märkbart inflytande på bränvinels pris här i landet.
Emellertid är det ett annat skäl, som hufvudsakligen föranledt mig att väcka förslaget om skattens höjande till 75 ören, och detta skäl består deruti, att bränvinsskatten i Norrige blifvit bestämd till ungefärligen samma belopp.
Den har nemi. blifvit förhöjd från 19 sk till 23 sk. 8 rst.
Då skatten i Sverige är 16 sk., men i Norrige 24 sk., och tillverkningskostnaden i båda länderna ungefärligen lika, så är det klart, att det å Svenska sidan skall finnas en frestelse att insmugla bränvin i Norrige.
Då vi utan tvifvel ogilla Danska Statens förfarande, att befordra oloflig införsel af bränvin i Sverige genom den drawback, som vid varans utförsel från Danmark beviljas, böra vi väl ordna vår bränvinslagstiftning sålunda, att vi ej upmuntra bränvinsinsmugling till andra länder, och aldraminst till vårt brödrarike Norrige.
Uti en af gårdagens tidningar har jag sett upgifvet från London, att Norska Stortinget skulle hafva, på Regeringens förslag, beslutat att bestämma skatten till 10 sk.
Norskt mynt per pott, eller omkring 30 sk.
Svenskt Banko.
Om vi skulle behålla den gamla skatten, blefve således skatten i Norrige ungefär dubbelt så stor, och detta måste naturligtvis upmuntra till bränvins-insmugling från Svenska sidan till det älskade brödralandet.
Vid sådant förhållande hemställer jag till R. o. Ad., om det ej vore Svenska representationen värdigt att bestämma en beskattning, som någorlunda motsvarar den i Norrige fastställda.
Jag tror likväl att man, till följd af den inom representationen rådande opinionen, ej bör påyrka denria beskattnings bestämmande till högre belopp än 75 ören per kanna.
Skulle beslutet fattas af Svenska folket, vågar jag deremot tro, att detta folk, och i synnerhet den Svenska allmogen, skulle bestämma en ännu högre skatt, och jag stödjer denna min förmodan på det förhållande, att under förra året inkommo en stor mängd petitioner från innebyggare i olika landsorter till Regeringen, uttryckande den åsigt, att endast en mycket hög skatt kunde stäfja bränvinsbränningen.
På grund af de skäl, jag nu haft äran anföra, vidblifver jag min i motionen uttryckta mening, att skatten å bränvinstiilverkning bör sättas till 75 öre för hvarje kanna, och anhåller om Hr Gr. och Landtnäs propos. derå.
Den enkla och, som jag tror, jemväl den mest praktiska principen i denna fråga torde vara den, att ålägga bränvinsbränningen så hög skatt, som man anser denna handtering kunna bära, utan att man behöfver befara, att allt för stor lönnbränning och smugling skall komma att äga rum.
Utslcn synas mig hafva följt denna princip, då Utskrn beslutat att ej tillstyrka en allt för stor tillökning i skatten på en gång, utan för denna gång stanna vid en skälig mindre förhöjning, af farhåga att gä för mycket bröstgänges till väga, och derigenom mera skada än gagna saken.
Jag lemnar i sitt värde säkerheten af beräkningarne öfver bränvinsinförseln från Danmark till Sverige, och tror icke 508 D e n 6
M aj f. m. att de införda qvantiteterna varit så bålstora, som man upgifvit, men jag anser det vara naturligt, att ju högre skatten å bränvin här i landet är, desto svårare skall det blifva att förhindra den olofliga införseln deraf, enär frestelsen att begå ett lagbrott alltid stiger med vinsten af detsammas föröfvande.
Jemte det jag således yrkar bifall till Utsk:ns förrlag i förevar. -de fall, vill jag besvara Hr Hjärnes framställning derom, att vi skulle skada våra bröder i Norrige genom att hos oss hafva en lägre skatt å bränvin, än den hos dem fastställda.
För detta ändamål behöfver jag ej gå längre än till att erinra om Hr Hjärnes eget yttrande, att ehuru bränvinet i Sverige vore vida lägre beskattadt än samma vara i Danmark, så har dock insmuglingen från det sednare landet hit till Sverige ej varit af någon betydenhet.
Är detta en sanning, så måtte väl man ej hafva någon grundad anledn. till den farhåga, att Norrige skulle öfversvämmas med insmugladt Svenskt bränvin.
Jag, för min del, tror att vi vid denna Riksdag böra nöja oss med den förhöjning Utsk:n föreslagit, och tillstyrker derföre bifall till §:n. Gr. af Ugglas:
Uti denna fråga föreföllo ganska lifliga dis cussioner inom Utslcn.
En betydlig del af ledamöterna röjde en temligen stor obenägenhet att föreslå skattens förhöjning, och jag medgifver att äfven jag befann mig bland deras antal.
Anledningen tili denna obenägenhet var hufvudsakligen den, att man ansåg, att så länge man hade att lagstifta för tvenne olika sätt att bedrifva bränvinsbränning och ej kunde beräkna averkningen enl. det ena sättet så noga som afverkningen enl. det andra, borde man ej alltför mycket öka näringens beskattning, emedan man derigenom gåfve ett premium åt det ena sättet, eller de mindre brännerierna, hvilkas afverkning ej kunde med säkerhet beräknas, helst det redan visat sig, att den vid sista Riksdagen antagna beräkningen af de enkla pannornas afverkningsförmåga varit felaktig.
Om, på sätt Utsk:n, vid början af förhaodlingarne i denna sak, ämnade föreslå, vi finge endast ett slags bränvinsbränning under en säker kontroll, skulle jag, för min del, ej hafva något emot en ytterligare förhöjning af skatten, men så länge vi bibehålla husbehofsbräningen, och ej våga att med ett enda slag tillintetgöra denna näring, emedan vi derigenom skulle få att bekämpa ett så mäktigt intresse, att dess motstånd kunde skada hela den nya lagstiftningen i ämnet, måste vi ej brådstörta den öfvergång, vi småningom önska bereda.
Hr Hjärne har anfört åtkilliga skäl för bränvinsskattens ytterligare förhöjning, och ibland annat påstått, att lurendrejeri med bränvin bedrifvits i större skala före än efter sista Riksdag, ehuru skatten då så betydligt förhöjdes.
Jag vågar dock betvifla denna upgift.
Jag minnes ganska väl, att vid 1848 och 1850 årens Riksdagar, då jag såsom Utskotts-ledamot deltog i bränvislagstiftningen, man ofta påstod att lurendrejeri med bränvin bedrefs i stor skala, ehuru verkliga förhållandet, vid närmare efterforskning, befanns vara helt annorlunda.
Hr Adelborg har nyss omnämnt, D e il 6 M a j f. m. 509 att under loppet af ett år omkring 2 mill:r k:r bränvin blifvit utförda frän Danmark, men icke får man deraf draga den slutsat* sen, att dessa 2 milhr blifvit derifrån utförda, för att till andra länder exporteras, ty det är temligen säkert, att en betydlig del, ja måhända största delen deraf, återkommit till Danmark på insmuglingsväg, och sålunda tillskyndat exportörerna, som fått upbära sin drawback, en icke obetydlig vinst.
På samma sätt bar det troligen gatt med den million kannor bränvin, som förmenats årligen hafva blifvit hit insmuglad före sista Riksdag, ty det är temligen naturligt, att lurendrejeriet icke kan vara mindre på den tid vinsten är mindre, än under den tid, då vinsten är större.
Såsom ett annat skäl för skattens förhöjning har Hr Hjärne andragit, att då ändamålet är att fördyra bränvinet för den arbetande klassen, men dennas arbetsförtjenst på de sednare åren betydligt stigit, måste, om ej ändamålet skall förfelas, skatten å bränvinet höjas.
Satsen kan vara till en viss grad riktig, men jag tror, att Hr Hjärne misstager sig i sin beräkning, att en arbetare kan köpa en kanna bränvin för en half dags arbetsförtjenst, ty en kanna bränvin köpes ej på minuteringsställena för mindre än 2
Rdr, och mängden utaf arbetare torde ej per dag förtjena dubbla beloppet deraf.
Likaledes tror jag att Hr Hjärnes påstående, att en kanna bränvin för några år tillbaka ej kunde köpas för mindre än 2 dagars arbetsförtjenst, vara något öfverdrifvet, ty bränvinet gällde då ej mera än R6 sk. kannan, och den vanliga arbetslönen per dag öfversteg detta belopp.
Under sin argumentation har Hr Hjärne framkastat en ganska hård beskyllning emot Danska Styrelsen, derföre att den medgifver bränvins-exportören drawback, hvarigenom insmugling af bränvin till grannländerna skulle upmuntras, och yttrat den önskan, att Sverige ej emot brödrariket Norrige måtte följa ett dylikt förfaringssätt.
Härvid vill jag till en början anmärka, att genom drawbacks beviljande gynnas väl utförseln af bränvinet, men att detta ej får anses vara detsamma, som att gynna oloflig införsel deraf till Sverige, äfvensom att jag skaffat mig uplysning derom, att underhandlingar äro å bane, åsyftande att genom på förhand erhållna underrättelser förhindra bränvinssmugling från Danska kusten till den Svenska.
Vidare får jag erinra llr Hjärne, att orsaken dertill, att man i Norrige kan hafva en så hög beskattning å bränvinstillverkning, är den, att man derstädes ej har mera än ett slags bränvinsbränning, då vi deremot hafva att lagstifta för tvenne slag af denna näring.
Jag har förut sökt i korthet framställa de svårigheter, som för oss derigenom upstå, och om R. o. Ad. gillar detta mitt sätt att se saken, torde R. o.
Ad. äfven finna, att man ej för denna gång i beskattningsfrågan bör gå längre än till antagandet af Utskins förslag, hvarom jag således vördsamt anhåller.
Jag är till största delen förekommen af de tvenne sista talarne och är fullkomligt af deras mening.
Jag anser att tiden ännu ej är inne att gå längre än Utskms förslag. 510 Den 6 Maj f. m.
Det är visserligen sannt, att vi hafva till syftemål att fördyra bränvinet och sålunda förminska bruket af en vara som åstadkommit mycket ondt här i landet; men för detta syftemåls vinnande böra vi ej fatta beslut som strida emot den allmänna opinionen, utan fast heidre småningom leda densamma in på den banan som förer till målet.
I afseende å orsaken till den minskade bränvinssmuglingen får jag förklara, att jag tror denna orsak böra sökas deruti, att ett bättre vetande vaknat hos flertalet af nationen, så att den allmänna opinionen numera anser bränvinssmugling vara ett skamligare företag än förut, hvilket gör att allt färre och färre vilja sig dermed befatta.
Om nu skatten alltför mycket höjes, skulle ett sådant beslut i frågans nuvide stadium ovilkorligen komma att verka menligt, enär rättskänslan komme i en alltför hård strid med vinstbegäret, sfi att fara vore att det sednare toge öfverhand.
Kasta vi en blick på förhållandet i Danmark, torde vi finna att denna farhåga ej är ogrundad.
[Danmark är nemi. smuglingspremien ganska hög, enär, då bränvinet der säljes till 16 å 17 sk. per pot, och i drawback erhålles 4 sk., en pot bränvin står exportören till endast 12 å 13 sk., eller 36 sk.
Rgs för en kanna bränvin som här i Sverige betalas med 1 Rdr 36 sk.
Att vinna 1 lldr på hvarje kanna bränvin är i sanning en så stor premie att den kan locka till bedrifvande af bränvinssmugling i ganska stor skala.
Jag tror att vi ej böra genom skattens alltför stora förhöjning på samma gång öka denna lockelses makt, och anhåller jemväl af detta skäl om bifall till Utslcns förslag.
Ehuru jag, som vid förra Riksdagen lifligt deltog i debatterna om den nya bränvinsförfattntn, ej lyckades att göra gällande alla de åsigter jag ansåg vara de rätta, har jag likväl, enär dessa åsigter i hufvudsakligaste delar vunno framgång, ej ansett mig böra vid denna Riksdag påyrka några förändringar i den riktning jag då följde, emedan jag hyser mycken farhåga för täta förändringar i ekonomiska, pfi en mängd enskilta förhållanden ingripande för fa tt n:r.
Hvad beträffar den särskilta fråga som nu är föremål för vår öfverläggning, eller bestämmande af skatten å bränvinstillverkningen, vill jag ej gå längre än Utskin föreslagit, emedan jag anser, att då man ej på sätt jag vid förra Riksdagen påyrkade, lemnat denna näring nödig frihet, utan tvärtom pålagt densamma en mängd tryckande band och inskränkningar, kan man ej heller ålägga densamma så hög skatt som den eljest ganska väl skulle kunna hära och i Norige, der de antydda inskräkriingarne ej finnas, verkligen bär.
Då vi dessutom här hafva 2:ne olika slag af bränvinsbränning, vid hvilkas beskattning ej samma grund kan följas, tror jag försigtigheten bjuda, att vi ej gå alltför brådstörtadt tillväga i fråga om beskattningens höjande, och anhåller derföre om bifall till Utsk.-ns förslag.
Såsom skäl emot mitt förslag har man hufvud sakligen anfört den ökade frestelsen till smugling och äfven att Den G Maj f. m. 511 det f. n. finnes tvenne sätt att bedrifva bränvinstillverkning, hvarigenom de mindre brännerierna skulle erhålla ett alltför stort premium i förhållande till de större.
Hvad det första skälet om smuglingen beträffar, trodde jag verkligen att man i denna fråga skulle slippa att böra detsamma vid denna Riksdag, enär, på sätt en talare midt emot mig jemväl erkänt, det visat sig, att ehuru skatten höjdes från 6 rst. 16 sk. pr kia, någon större smugling sedermera ändock ej ägt rum.
Men, säger Frih.