Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle derföre vilja veta, om de värda ledamöter, hvilka så bestämdt uppgifvit nämnde förhållande, hafva talat af egen erfarenhet.
Hafva de det, och i sådant fall gifvit vika för frestelsen, så beklagar jag dem, men skulle likväl ej kunna anse äfven ett sådant bevis fullgiltigt, emedan andra ju kunde vara starkare än de.
Hafva de åter motstått frestelsen, så borde de väf tilltro andra att kunna göra så med.
Hafva de deremot icke talat af egen erfarenhet, så vilja de väl i alla fall icke medgifva, att de sjelfva äro fala, och böra derföre vara blygsamma nog för att tro äfven andra mägtiga af samma dygd.
Slutligen har man sagt: ”att Riddarhuset är för tal”r i k t och borde genom val minskas till i oo ledarn ö - Den i3 Octo ber f m. ”mötet', emedan Ståndet skulle genom sjelfva fåtalig h e t e n komma att vinna i sjelf ständig het, i "samma mån nppmärksamheten då mera vore fästad på hvarje individ.”
Detta är ett misstag af för stor vigt, för att kunna lemnäs oanmärkt.
Om corruption är möjlig, mäste den vara desto lättare, ju mindre antal man hehöfver vinna.
Om R. o. Ad. genom val minskades till too, behöfde blott 5i vinnas för att försäkra sig om majoriteten.
Flera bland dessa skulle ti-oligen votera med Ministeren af öfvertygelse, och många tilläfventyrs kunna vinnas genom hofgunst, smicker och löften, samt den lilla i'esten uppvägas med obetydliga redbara uppoffringar, allt detta, så framt det eljest verkligen är så lätt att corrumpera, som man velat förespegla ess.
När dessutom förminskningen skulle ske genom val, linge Ministeren ett ypperligt tillfälle att genom deras ledning bilda Riddarhuset efter eget godtfinnande.
— Att fåtaligheten utsatte individerna mera för uppmärksamheten, är ganska sannt.
Men hvilkasuppmärksamhet?
Jo, i första rummet Ministrarnas, hvilkn kunde med större lätthet conti-ollera kreaturens lydaktighet.
Svenska folket kunde icke med sin uppmärksamhet följa annat än talen, icke voteringssedlarna och vallistorna.
Jag måste sålunda på det högsta afstyi'ka delta förslag, genom hvars antagande Riddarhuset skulle alldeles föi'störas.
Mot PresteStts representation har man anmärkt: "att mii 11 gden af prester har nu ganska ringa, "ja, kanske lägre grad af allm. medborgerlig bildning, än mängden af de andra s. k. bildade clas"serna. ” Jag tror, att detta är oriktigt.
Just genom den elassiska bildning, presterna måste erhålla, har, likasom genom en psychisk gymnastik, deras själs organ blifvit utbildad, och deras förstånd skärpt alt kunna redigt behandla hvad ämne som helst.
Genom sitt läge i samhället äro de bättre än någon annan i tillfälle att noga känna folkets behof, och att bedöma medlen till dessas uppfyllande.
Också kan jag betyga, att jag i landsorterna hos ingen class af medborgare funnit de allm. ärenderna så allmänt följas med den uppmärksamhet och det constitutionella lifvet vara så ali— jMänt utbildadt, som just hos presterna.
Man säger, att ”PresteSt. har intet annat inte”resse att bevaka, än sina gamla privilegiers, "sina inkomsters och befordringars."
De hafva folkundervisningen och religionen att bevaka; och i ett annat land med Päi'skammare och Underhus hafva de rysligaste religionsstrider och förföljelser ägt rum i århundraden, sedan man i Sverige redan vunnit full visshet, att dess inbyggare aldrig mer skulle kunna nedsjunka till en så fanatisk råhet.
Jag skulle dessutom, utan fruktan för jäf, kunna åberopa den närvar, tidens erfarenhet till i4 H. 48 Den i3 Oetober f. m. vittne, att PresteSt. vet bevaka annat, än sina enskilda interessen.
Vidare säger man, ”att PresteSt. utgöres af idel ”embetsman, b v i I k a s naturliga fördel det alltid ”måste blifva alt stå val bos de maktägande.”
Mea dessa embetsman äro alla oberoende.
Ingen enda af dem kan afsättas utan ransakning och dom.
De flesta, sorn väljas till riksdagsmän, hafva gemenligen redan vunnit den utkomst, hvarmed de kunna för sin återstående lifstid finna sig belåtna.
De, som äro mindre väl lottade, kunna t. o. m. vinna befordran till bättre lägenheter, tvärtemot Regeringens vilja.
Huru kan man då säga, att presterna företrädesvis hafva interesse utaf att stå väl hos Regeringen?
Mig synes, som hade de mera interesse utaf att stå väl hos folket, hos sina åhörare.
Vidare säger man: ”Biskoparna, likasom lands”höfdingarna och reg : tscheferna, kunna icke an”ses annorlunda an såsom u n d e ra I d e
I n i 11 g a r af "Min ister en.”
Den skillnad befinnes dock emellan biskoparna och de andra embetsmunnen, att de förra äroinamovibla och således alldeles oberoende af Regeringens godtfinnande.
De hafva icke någon befordran att eftersträfva, helst sjelfva ärkebiskopsstolen icke bör för särdeles många kunna erbjuda ökade fördelar; och om biskopar finnas, som icke fullt motsvara folkets fordringar af sina representanter, kan man deraf draga den vigtiga lärdom, att riksdagsmannens oberoende icke beror på yttre förhållanden eller har sin grund i cassakistor, utan i själens moraliska kraft, eller kanhända ytterst i det sätt, hvarpå blodet löper i ådrorna.
Ytterligare påstår man, att "manga ledamöter tor"de hafva knappa pastorater eller, såsom t. ex. ”lector er, alldeles sakna sådana och behöfva "förlijelpas till större inkomster; andra torde "äga hjertlig lust till en nordstjerna In. in.”
Af den säkerhet, hvarmed de, som klandra vårt representationssätt, sluta från representanternas yttre omständigheter till deras handlingssätt, kan man tydligen finna, att de anse den låga egennyttan nödvändigt leda alla menniskans handlingar.
Men om det sålunda verkligen förhölle sig, vore det ju högst obilligt och en uppenbar motsägelse att klandra vårt representationssätt derföre, att representanterna handla i öfverensstämmelse med deras menskliga natur.
Eller månne den menskliga naturen skulle förändras genom en förändring i representationssättet?
Men jag, för min del, bestrider det påståendet af den materialistiska philosophien, att egen nyttan nödvändigt måste Vara driffjädern til! alla menniskans handlingar, så framt man ej vill utsträcka begreppet om egennytta ända till den inre tillfredsställelsen, som medvetandet af en god och ädel, med sjelfförsakelse begången handling nödvändigt måste medföra, i hvilket fall
Den 13 October f. ra. 3 79 liela påståendet blefve blott ett ordspel.
Jag beklagar samhället, att tron på den grofva egennyttans allsmågtiga inflytande blifvit så allmänt antagen.
Jag beklagar dem, som antagit denna tro; ty på dygdens bana, likasom på en smal väg högt upp i luften, svindlar och faller mången blott derföre, att han misströstar om sin förmåga att kunna gå fram.
Jag tror derföre, att äfven de mindre väl lönade presterna kunna uppfylla sitt riksdagsmannakall lika så värdigt, som bättre lottade medborgare af andra classer.
Vidare heter det: ”1 PresteSt. måste altså pluralitet e n kunna beräknas af dem, som är o i tillfälle att befrämja dess enskilda interesse.”
Detta är blott en fortsatt tillämpning af egennyttighetsprincipen.
Det är påkostande att höra all tro på dvgd så envist förnekas; och jag har mången gång med innerlig grämelse hört menniskor vid åsynen af en ädel handling, hvars motiver de icke kunnat beräkna, gäckande undra, hvad dermed egentligen kunde hafvas i sigte.
Slutligen har man sagt, att ”prestens verknings* ”bana ligger inom det husliga, stilla lifvet, inom "h jertats' k re ts.
De yttre politiska stridigheter”na höra ej honom till.
Han bör derföre icke ”hafva någon röst i lagstiftningen.”
Jag tror ej, att häftiga strider, som uppröra sinnena, äro inom Representationen så särdeles nyttiga, ännu mindre alldeles oumbärliga, utan föreställer mig, att ärenderna afhandlas bäst i stillhet och lugn.
Icke heller kan jag se något ondt deri, att folksrepresentanten så inrättar sin politiska bana, att den ligger ”inom hjertats krets."
För öfrigt bör den, som är bäst bekant med ”det husliga, stilla lifvet,” också bäst förstå att bevaka dess sanna interessen.
Angående BorgareSt:s representation har man yttrat, att ”B o r g a r e S t., så framt dermed innefattas hela ”den s. k. mcdelclassen, eller den, som i samhället representerar de industriella in teressena, ”har ostridigt i vår tid de mest grundade anspråk att deltaga i lagstiftningen; ty det är på ”denna m e d b o r g a r e c I a ss, som den nya tidens he”ia hopp livi lar.” Stadernas borgerskap skulle väl icke möjligen kunna ur någon n presentation uteslutas.
Också tyckes det hafva vunnit nåd för den stränge domarens ögon, som icke allenast erkänt, att det ”i vår tid har de mest ”grundade anspråk att deltaga i lagstiftningen,” utan äfven förklarat det vara den medborgareclass. på hvilken ”den nya tidens hela hopp livi lar.”
Men bladet vändes, tyvärr, om, och samma individer skildras med temligen mörka färger, såsom förenade till ett BorgareStånd.
Sålunda heter det: ”1 de mindre städerna utgö”res bovgerska pet, till större delen, af några usla "skråmästare och fattiga kryddkrämare.
De fin - 38e Den i3 O eloi) or f, ra. ”na sällan i staden någon annan person, än borgmästaren eller kämnärsprasses, som vill åtaga ”sig riksdags man na varfvet.”
Den inedborgareclass, på hvilken ”den nya tidens hela hopp liv ilar,” ådagalägger här icke något synnerligt nit för allmänt val genom obenägenheten att åtaga sig ”riksdagsman navärfvet.”
Man kan endast deraf redan på förhand förmoda, att ett sådant borgerskap icke kunnat bättre bevaka det allmännas bästa, än derigenom, att det utser borgmästaren eller känanärsprseses till sin riksdagsman; och af det följande synes denna förmodan blifva förvandlad till visshet.
Det säges nemi., att ”den enda angelägenhet, som ”ligger borgrarne om h j e r t a t, är bibehållandet af ”de förträffliga skräna, af våg- och hamnpenningar, t o 1 agsafgift er m. m., hvilket directe r ö”rer deras lilla by.”
Här prisas de egentliga borgrarne icke särdeles, då de sägas ickej sträcka sina blickar längre än till egna interesseu.
Det borde derföre icke misstyckas, att de välja magistiatspersoner, hvilkas politiska åsigter loi de vara mer upphöjda, än deras, hvilkas hela omtanka städse varit inskränkt inom den trånga kretsen af medlen för förvärfvande! af enskild förmögenhet.
Men det är för öfrigt högst orätt att klandra en statsrepresentant derföre, att han söker bevaka sina committenters fördelar.
Genom vårdandet af hvarje enskilds fördel befordras bast det allmännas.
Vidare heter det: ”Magi st r a ts pers o ner n a hafva ”såsom riksdagjsmän enskilda affärer att besör”ja.
De söka h ä r a d sh öfd i n g eb es t ä 11 n i n g a r eller ”transporter till bättre borgmästerier, eller ock ”fika de efter en lagman&titel eller en stjerna.”
Hvad som här säges om magitsratsperaonerna är hvarken mer eller mindre, än hvad som redan förut blifvit sagdt och nedanför säges om alla andra m cd borga reel asser, nemi. att de alla ledas endast af låg egennytta.
Men de, sorn anse detta för mensklighetens allm. arfsynd, borde väl icke deraf vilja hemta bevis för felaktigheten af vårt representationssätt; och jag, sorn vågar hysa en bättre tanka om menskligheten, har haft den tillfredsställelsen att finna magistratspersoner vara lika så frisinnade som någon annan medborgare, samt ingalunda stå efter sina ståndsbröder i nit för fosterlandet, i allmän upplysning och i constitutionel bildning.
Vidare heter det: ”1 de större städerna väljas ”visserligen riksdagsmän bland borgareclasseiij ”vanligen bland de rikaste af stadens köpmän ”eller fabrikörer; men äfven dessa, som det vill ”tyckas, oberoende representanter låta förblinda och förleda sig.”
Städerna tyckas verkligen vara att beklaga.
Välja de m ag i s t ra t sp er so ne r, så låta dessa Den i3 Octobcr f. m.
38i latt tubba och besticka sig; oell välja de rika köpmän eller fabrikörer, så låta äfven de förblinda och förleda sig.
Af alla dessa kunde åtminstone de sednare vara temligen säkra att blifva valda, hurudan förändring representationssättet än måtte undergå.
Men månne desamma personerna blefve mindre lätta att förblinda och förleda, om representanterna fördelades på 2:ne kamrar?
Eller månne representanterna skulle genom allm. val mera återhållas af fruktan för sina committenters missnöje, än genom de nuvar. corporationsvalen?
Jag anser det föga troligt, då jag besinnar, att de i förra fallet förmodligen icke skulle umgås eller tilläfventyrs ens vara personligen bekanta med mer än blott en ringa del af den blandade valinansmassan, men i det sednare deremot måste stå i den närmaste och nästan dagliga beröring med hela valclassen.
Iför öfrigt vill jag för min del icke bestrida, att ju de rikaste icke alltid
Uro de bästa och värdigaste representanterna; ty många af dem tyckas tro sig hafva sitt fädernesland i cassakistan.
"De hafva sina svåra frestel”ser (de rika borgrarne); det är dem angeläget att ”stå väl hos Regeringen.
Deras döttrar gifta sig ”vanligen med adels- eller em betsmän.
Deras sö” n e r eller åtminstone dottersöner skola meren”dels uppdragas på t jen s t e m an na v äg e n, — och "detta fullbordar verket.”
Det är verkligen svårt nog att inse, hvarföre de rika borgrarne skola vara så angelägna att komma till hofs.
Deras döttrar lära nog ändå blifva gifta, och för sönerna står derförutan embetsbanan lika öppen; och de, som verkligen äro behäftade med en sådan svaghet, skulle naturligtvis deraf föras desto längre, ju vigtigare de genom en representationsförändring sjelfva blifvit.
Vidare heter det: ”B ef or dr ingslöf ten och v anil et ”äro således, i afseende på pluraliteten af vårt "BorgareSt., starka, ofelbart verkande och lätt ”användbara r essorter i r i k s d agsm a c h i ner i et.”
Allt går jeijmt ut på att visa, huru alla, på ett eller annat sätt, äro corruptibla; och om alla menniskor verkligen vore corruptibla, så skulle ju det representationssättet vara det bästa, enligt hvilket representanterna kunde corrumperas med minsta kostnad, emedan folkets skatter till corruptionsverkets bedrifvande då blefve så mycket mindre.
Såsom slutsats påstås, att "hufvudfelet består der"u t i, att ståndsin rättningen bibehåller skrå- och "m ono po
I ie väse nd e t bland städernas närings idskär e.
Intet interesse står således närmare att "begära en representationsförändring än det V. "BorgareSt.”
Att ståndsinrättningen icke är oskiljaktigt förenad med skrå- och m o n opo 1 ie väse nd e t, synes bäst deraf, alt den nuvar.
Representationen, genom 3 Stånds 3S2 Den 13 Oclobcr f. m. beslut, redan 1823 hos K.
M. begärde dess upphäfvande, hvaremot BorgareSt. likväl protesterade.
Det synes för öfrigt besynnerligt, och föga bättre än en motsägelse, att BorgareSt:s interesse skulle mest fordra en representationsförändring, blott för att blifva af med skrå-och monopolieväsendet, då likväl detta Stånd icke behöfde, för ändamålets vinnande, mer än blott att återkalla sin protest.
Om Bon de St. yttrar man: ”Svenska BondeSt. väl”jes nu endast bland innehafvarne af den gamla ”krono- och sk a 11 ejor d e n, d. v. s. bland den minst ”bemedlade classen af Svenska jordbrukare.”
Detta fel är redan så vida afhjelpt, att frälse-jordägare äro upptagna i BondeSt.; och om man än vidare upptager säteriägare, hvartill man nu har allt hopp, så synes något ytterligare i det afseendet icke erfordras.
Vidare heter det: ”Man har på allt upptänkligt ”sätt sökt hindra, det någon af kunskap eller lef”nadser får enhet bildad man finge inträde i Stån”d e t, hvars renhet skulle b e f 1 ä c k a s, om det bland ”sig upp toge andra än rama bönder, till kropp ”och sjal.”
Så stämplas BondeSt. af dem, som ifrigast ropa på representationsförändring och allm. val, genom hvilka de s. k. ”rama bönderna” förmodligen skulle komma att bestämma den nya Representationens pluralitet!
Jag för min del anser deremot de liesta riksdagsmannen af BondeSt. redan hafva iner
I ef n ad ser fa r e n h e t och sundare omdöme än många af dem, hvilka äro, om jag så får säga, bländade af upplysning och uppblåsta af bokvett.
Vidare säges; ”Hvad kan nian billigtvis vänta af ”en utaf slika elementer sammansatt lagstiftan”de församling?
Jo! jag väntar hädanefter, hvad jag hittills funnit, nemi, tillförlitliga upplysningar om landets sanna tillstånd samt ett troget bevakande af jordbrukets, tarflighetens, flitens, flärdfrihetens och med ett ord den gamla Svenskhetens interesse, Vidare säga vårt representationssätts vedersakare: ”För ”att vara ett marionettsspel i dens hand, som ”äger magten, Sr ingen representativ sammansättning mera passande än en massa, hvarifrån ”insigt och bildning äro uteslutna.”
Men practiska insigter äro icke derifrån uteslutna; och just dessa insigter, i förening med det allvarliga nitet, det oförvillade förståndet och den naturliga rättskänslan göra helt visst BondeSt. till en ganska nyttig och högst oumbärlig fjerdedel i vår Representation.
Att BondeSt, icke är så utan insigt och bildning finnes Sfven deraf, att det så ganska ofta visat sjg otjenlig! till marionettspel.
Det heter vidare: ”Vi förutsätta, att det i bot”ten af det råa sinnet finnes goc( tro, ja, t, o, m.
"g odt för stand; men huru länge kunna väl dessa Den i3 Octo ber f. ra. 383 "emotstå fördelarnas hvarjellanda smekande skep”nader, eller vakta sig för slughetens listiga sna"ror.
Den råa egennyttan, det råa, njutningsbe"gäret åro dessutom oskiljaktiga från den råa "själen."
Att man med god tro och godt förstånd kan emotstå ”fördelarnas hvarjehanda smekande "skepnader," tyckes BondeSt. ej sällan tillförne, men isynnet vid innevar riksdag hafva nöjaktigt ådagalagt , så framt man eljest får förutsatta, att Regeringen alltid skulle söka verka äfven på annat än öfvertygelsen, för att göra sina åsigter gällande.
Svårare torde den ”goda tron," änskönt förenad med "godt förstånd," hafva att vakta sig/för slughetens listiga snaror; och faran är i detta afseende så mycket större, som snarorna kunna utställas från flera håll, icke blott från Regeringens sida, utan äfven från deras, som vilja uppröra sinnena för alt, såsom man säger, fiska i grumligt vatten.
Vidare heter det: ”På en man ur hopen är säl e"des i de flesta fall (åtminstone med sällsynta u n"d anta g) inflytandet osvikligt, om blott medlen "dertill i råttan tid begagnas."
Det är stor heder för det Hederv.
BondeSt., att här göres undantag för möjligheten af corruption, — ett undantag, hvarmad intet af de öfriga Stånden blifvit bevärdigadt.
Otvifvelaktigt är också, att bland dessa "män ur hopen" finnas många, sorn äga nog religion och hederskänsla för att motstå all obehörig inflytelse.
Slutligen säges:
"Den tilltagande d e m o r a I i sa t i o"nen hos de lägre och torftigare classerna i vår "tid befordrar också naturligtvis allt mer och ”iner systemet, att med mat och dryck eller med "några r:dr i penningar göra personer derifrån ”till m achine r för dens vilja, som har råd att hål"la taffel eller as s is ta n ce - c o n t o r."
Enligt deras ofvan anförda åsigter, sorn klandra vårt representationssätt, hafva de lägre och torftigare folkclasserna, gemensamt med de högre och rikare, att låta bruka sig såsom machiner, blott med den skillnad, att de förra skulle fordra materiella corruptionsmedel, men de sednare deremot kunna tillfredsställas utan någon redbar uppoffring.
Men om ett sådant machineri vöre så lätt att inrätta, oell så föga kostsamt, som här blifvit uppgifvet, så skulle man nästan kunna förundra sig öfver, att Regeringen icke vid denna riksdag velat på sådant sätt lätta ärendernas gång inom BondeSt.
Sedan jag redan alltför länge missbrukat R. o. Ad:s tålamod med granskning af de få skäl, sorn jag funnit uppgifna för behofvet af representationsförändring, vill jag nu blott anmärka, att ropen derom tyckas hafva stått i förhållande till det sätt, hvarpå R.
St. uppfyllt deras pligt och motsvarat folkets förtroende.
Således tystnade dessa 384 Den i3 Octobcr f. n). rop snart vid oell efter i Bog års riksdag.
Deremot höjdes det åter efter 1812, men tystnade temligen efter riksdagen 1823.
Efter sista riksdag hafva de blifvit starkare än någonsin; men jag hoppas, att de efter den innevar. torde ånyo sakta sig, åtminstone till förmån för de 3 valda Stånden.
Det beror altså helt och hållet på oss sjelfva att tysta ropen genom ett värdigt förhållande; och om vi allvarligt bemöda oss att med gemensamma krafter befordra fäderneslandets sanna val, på det sätt våra former medgifva, skola vi helt visst derigenom göra Svenska folket mera belåtet med sitt gamla representationssätt, än med tidsödande strider om nya försök till detsammas förändring, helst hvarje representationssätts godhet i alla fall blott skall bedömas efter den nytta, som fäderneslandet deraf hemtar.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum lomme att fortsättas i eftermiddag kl. 5.
Hr Rosenblad, Bernh.: Utaf R. o. Ad:s förtroende kallad till andra pligter, hvilkas uppfyllande upptaga en stor del af min tid, hade jag icke ämnat deltaga i discussionerna öfver detta ämne , och jag har också icke följt öfverläggningen med full uppmärksamhet; men då jag i sista plenum hörde några verkligen karakteristiska yttranden, har jag ej velat underlåta att frambära äfven min skärf af upplysning, öfvertygad att derigenom kunna framlägga nämnda yttranden i deras fulla dager.
Jag ämnar härvid icke ingå i den theoretiska delen af frågan, utan endast tala till le gros bon sens.
Gr. Horn har, med afböjande af det hot, man velat finna i ett hans yttrande i förra plenum, förklarat sin afsigt endast hafva varit att uttrycka den tanka, att i händelse man icke beträder reformernas väg, förestår revolutionens.
Jag ser visserligen i detta yttrande endast den varma fosterlandsvännens bekymmer för af honom anade vådor för fäderneslandet; och vore förhållandet sådant, som den ädle Grefven fruktar, vore det bäst att söka den lugna vägen för utgången.
Men Ivckligtvis är det icke så.
Gr. Horn har sagt, att formen för vår Representation är oduglig; att något godt under densamma icke kan åstadkommas; att bästa beviset för det ringa stöd, den äger i Nationens omdöme, varit den lätthet, en Svensk Konung funnit att tillintetgöra magten hos de Ständer, som efter dessa former voro sammansatta, o. s. v. Jag hemställer då, om det var mot formen af vår Representation, som fordringar på ändringar i vårt samhällsskick voro riktade och gjorde sig gällande 1719; — vidare, om det var mot representationsformen, de mångfaldiga skrifter voro ställda, hvilka uttryckte missbelåtenhet med samhällsförhållandena näst före d. rg Augusti 1772.
Månne det ej var den för ringa magten hos Representationen vid Carl XII:s död, och den för sto - Den i3 October f. tu. stora vid Adolph Fredriks, hvilka läto känna behofvet af förändringar i samhällsskicket.
Månne det ej var erfarenheten af de mångfaldiga missbruk, hopandet i Ständernas hand af all både lagstiftande, lagskipande och verkställande magt hvilken framkallade den lätthet, hvarmed 1772 års revolution verkställdes, och den allm. tillfredsställelse, hvarmed den emottogs?
Vidare hemställer jag, 0111 det varit under former, lika våra, som man sett de representationer röra sig, hvilkas minne svårast tecknades i historiens ammiel'?
Månne någon i detta hänseende kan jemnföras med IVationalconventet i blodig åminnelse, och för dess tillkomst var den allm. valrättsprincipen tillämpad j troligen i den största utvidgning, den möjligen kan erhålla, således just i den form, för hvilken motståndarne af våra finna typen af förträfflighet?
Vill man vidare se, huru samma representativa former, under olika magtfördelning, kunna frambringa olika resultater, .rå betrakta Engelska Parlamentets historia.
Detta samma Parlament, föga förändradt tili sina former, var under Tudorska>huset ett lydigt redskap för olla den monarkiska despotismens, under långa Parlamentet och Cromwell för alla läctionernas och krigare-usurpalionens tyranniska bud, men under Hannoverska huset, då en dyrköpt erfarenhet bestämt gränsorna för Brittiska samhällets båda statsmagter, är det under af detta Parlament stiftade lagar, som samhället uppnått den höjd af ära, anseende och magt, som, i förening med enskildt välstånd och trefnad, gift it England en så hög plats i staternas stora samfund.
Hvad nu särskildt beträffar de här framställda förslagen, får jag, i afseende på det, som går ut på allm. val, erinra, med exemplet från Frankrike under VälfärdsUlsktS regering, hurusom dessa val lika väl kunna blifva redskap i den herrskande styrelsens händer, som de kunna garantera folkets sanna frihet, hvars första vilkor lärer vara säkerhet till lif.