Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Först tyckte han sig vara i sin trädgård, gömd i en af de två hvita halftutspruckna roserna på Elins buske, hvarifrån han kunde se hur Elin blef glad, när hon fick hans bref – men allt som hon läste det, blef hon mindre och mindre, tills hon slutligen också kunde gömma sig i den andra hvita rosenknoppen – och då började, rätt som det var, dess blad att alla falla af, det ena efter det andra; men då Gösta förskräckt sprang fram var knoppen alldeles borta, men Elin stod der i stället, och hade vuxit mycket och började snart flyga – Gösta ville flyga med – men då var han åter på vägen emellan Stånga och Högesta – i början sprang han mycket fort, men det var varmt – och han blef trött – och det var liksom Fru Wahl i svarta kläder stått på trappan hemma hos sig och ropat på Gösta, men bortåt Högesta till syntes Herr Wahl som hade Elin på armen, och Elin nu åter mycket liten sträckte armarne mot Gösta – just som Gösta skulle springa fram till henne, trampade han på en orm som hade ett hufvud likt Magnus H., och ormen flög upp och stack Gösta i bröstet ....
Härvid vaknade Gösta, och tyckte sig ännu en lång stund känna det stynget.
Han hade blott sofvit en half timma.
När han kom ner till Brukspatronens, fick han undergå en ordentlig examen, hvaraf utröntes, att han skämts att begära en häst bara för sig, och som en tjuf krupit ut genom fönstret, för att icke så tidigt väcka någon i huset.
Den aftonen brann en stygg fläck på Göstas kind.
Wahl tyckte ej om den, och så länge Gösta stadnade på Stånga, måste han mornar och eftermiddagar dricka ”mjålkvarmer mjålk”, hvilken bekom honom förträffligt.
Snart blef Gösta riktigt säll, ty Elin kom till Stånga.
– Vid ett besök på Högesta, hade hennes fordne Läkare funnit henne så affallen, att han tillstyrkt luftombyte – I följd häraf skickades hon till Wahls, och båda barnen framlefde en paradisisk tid.
Elin lemnade sjelf åt Gösta ett svar på det bref han smugglat in i sin trädgård.
Skrifvet i många repriser och med Elins bästa styl, lydde det som följer.
”Högesta Fredag – den timman jag skulle le”ka.
Ack hvad det var roligt att få se ditt bref ”när jag skulle ta vattenkannan!
Jag skrek till i ”glädje.
Men sedan kunde jag inte låta bli å ”gråta när du talar om den stackars blinda gubben ”som man tog hans hund ifrån
”Min goda Gösta!
”Men du är inte blind eller gammal men om ”du vore det så vore jag din hund och skulle inte ”lockas ifrån dig.
När du sedan bad mig inte grå”ta för din skull gret jag redan men försökte låta ”bli.
Så blef jag så glad att du säger det är ändå ”bättre vara Gösta och ha en Elin än heta någon”ting och ingen Elin ha.
Gösta jag är bara Elin, ”din Elin, hör du det.
”Annars vore jag mycket fattig och blind.
”Samma dag jag fått ditt bref vet du kom här en ”stackars liten flicka.
Hon sa hon hade inte något ”Hem.
Hon har då ingen Gösta kan jag tänka.
”Jag fick lof att ge henne lite kläder och lite mat.
”Hon ville kyssa mitt förkläde vet du.
Men jag ”kysste henne på munnen i stället och så får du ”inte bli ond men så tog jag henne ner i trädgår”den och gaf henne en af de knopparna du hade ”kysst så jag tänker nog hon blef nöjd.
Fastän jag ”skall sjelf ge dig mitt bref vill jag skrifva mig ”inunder för det är så roligt att se mig stå på pap”peret för din Elin
Din Elin.”
På utanskriften stod:
Till Elins Gösta från Göstas Elin.
Elin hade, utom med skrifning, äfven i annat varit mycket flitig under skilsmessan ifrån Gösta.
Men barnets dagar flyga bort – säger skalden.
Vid åtta år önskade Elin ej blifva större, än att hon kunde åka i Göstas vagn.
Vid tolf år var hon ohjelpligt för stor för den.
Efter den tiden växte Elin sjelf nästan ej mera, men Göstas och Elins tillgifvenhet stadnade derföre icke.
Den hade vuxit upp med dem – växte sedan öfver dem, sade Wahl, och hans hustru disputerade ej med honom mera i det ämnet – om något annat hade det aldrig skett.
Väl lät Fru Wahl sin Man numera, när de talade om huru mycket Gösta och Elin höllo af hvarandra, opåtaldt få nyttja äfven ordet kärlek, men dermed är oss ingalunda hulpet, då vi, som så mycket ordat om denna kärlek, öfver all beskrifning gerna skulle vilja anföra något rätt glödande bevis för den, och omöjligt kunna finna på ett enda passioneradt ord eller annat känsloutbrott, af hvilka så mången till yngling upprakande gosse, så mången sig utvecklande qvinna haft ett outtömligt förråd.
Synd vore verkligen, om Gösta och Elin derföre skulle anses kalla eller känslolösa.
Lyckligt- eller olyckligtvis bevisar dock deras lefnad sammantagen just det, man är mycket ledsen att ej här kunna en detail plocka fram.
Om det för öfrigt vore oss tillåtet att, för att något hämta andan, stadna, såsom
Gertrud torde kunnat sagt, midt i backen af vår berättelse, så skulle vi drista fråga för hvem troper, antiteser och annat passioneradt tal egentligen passar?
Månne ej för dem, som se hvarandra högst kort och sällan, så tillsägandes på obekant fot?
– I familjelifvet plägar allt, äfven orden, gå lugnare och jemnare för sig, och der lär nog gälla hvad Wahl en gång svarade sin hustru, som, efter att för honom ha läst något brusande och sprakande kärlekssamtal, helt bekymrad utropade: ”Men Herre Gud, så talade vi aldrig, icke en gång, då vi voro nyss förlofvade!”
”Åh kära barn,” tröstade mannen, ”vi kunde ju tala med hvarandra mest alla dagar, och som vi dessutom hoppades få en gång lefva ständigt tillsammans, hade väl icke varit värdt att alldeles förtala sig i början.”
Icke helt och hållet belåten med denna förklaring, invände Fru Wahl efter en stunds djupt tänkande:
”Men kanske vi talat så, om vi ej fått hvarandra?”
”Kanske” – upprepade Wahl lakoniskt.
”Må tilläme då inte varit det bästa att tala lagom, och bitt Gud bevara Nådi Herrskapes förstånd,” anmärkte nu Gertrud, som obemärkt hört detta samtal och äfven förut snappat upp ett och annat af det som gifvit anledning dertill, och Nådi Herrskapet funno sig mycket roade af Gertruds visa hemställan.
Gösta och Elin talade verkligen lagom.
Elin alltid, Gösta i det längsta.
En tid kom väl, en förskräcklig tid för Elin, som, naturligt rädd för storm och oväder, fordom alltid flyktat undan dem just till Gösta – – – Men i det längsta var Gösta lugn.
I det längsta visste de icke om sin kärlek.
Det var för dem att andas, att lefva, och hvem har vid tolf, vid sexton års ålder rätt kunnat tänka döden?
Döden – ett besynnerligt, ett hemskt ord!
Någon gång spänner det sina klor i menniskans bröst, sedan blir derinom antingen bättre eller sämre, men aldrig mer alldeles lika som förr.
Den menniska som ingenting visste om Döden, vore Djur eller Ängel och ......... men ack!
– Gertruds tala lagom – huru hålla vi ej nu på att försynda oss mot det!
Vändom oss för säkerhetens skull till något ganska ”maadeligt:” Grefvarne Ringschöld Fader och Son.
Den sednare var en alltför dyrbar telning af det urgamla Ringschöldska trädet, för att utsättas för skolors eller pensioners skarpare luft.
Tills den lyckliga dag, då han på riktigt allvare finge ikläda sig en Uniform, skulle hans uppfostran ske hemma.
Men under tiden blefve nödvändigt att utanpå hans djupare bildning stryka af den fernissa, som blott fås i hufvudstäder.
Också började en resa på obestämd tid till Sveriges Kapital att på Högesta omtalas.
Ringschölds flyttat till Högesta, hade de endast sällan och helt kort varit i Stockholm.
Alfred hade alltid följt sina Föräldrar, men Gösta och Elin fått vara på Stånga.
Äfven nu, då den stora resan kom att afhandlas, var Elins första tanka:
”Ack då få vi väl vara hos Onkels;” men henne blef sagdt att hon skulle ut i verlden att bildas.
”Och Gösta! och Gösta!”– tänkte Elin och ville qväfvas af den tankan.
Och Gösta .. och Gösta .. tänkte Herr Wahl också, samt framkom, väl för tionde gången med försök att till arf och ego få taga honom.
Hvad hade han i Stockholm att göra?
Till stora verlden hörde han icke?
Finslipas torde han alltså icke behöfva?
Dessutom hade Naturen sjelf dragit försorg om att ädelslipa honom?
Och till på köpet tänktes ju icke någonsin på Göstas framtid! ....
Wahl som alltid tänkte, och i följd deraf ibland inne hos sin hustru lät, ehuru annars ingen hatare af frälseståndet, ett och annat ord undfalla sig om ”aristokratisk tanklöshet,” om ”förnämt lekande med andras öde,” talade åter och allvarligt med Grefve Ringschöld.
Fåfängt!
Grefve Ringschöld förklarade högtidligt, och hans ögon tårades dervid, och han trodde sig säga det skönaste och sannaste i verlden, att så länge han lefde, skulle Gösta i allt (följaktligen äfven uppfostran) dela lika med Grefvens egen son – med den skillnaden blott, att när Alfred kom till Regementet, skulle Gösta stadna hos Grefven och blifva hans Handsekter – – – –
Inför ingen domstol kunde Wahl göra några sina rättigheter på Gösta gällande.
Han måste låta det blifva vid Grefvens förklaring.
Med all makt började nu rustas till Högesta-familjens afresa från orten.
Ett par veckor innan den skulle anträdas, insjuknade Grefve Ringschöld och dog .... man hade så när sagt ... lika oförargligt som han lefvat.
Gösta och Elin, dem Grefven helst af alla sett omkring sin dödssäng, sörjde honom uppriktigt.
Alfred gret mycket, när Fadern dog och när han begrofs.
Grefvinnan – för Grefvinnan kunde Sali Grefven lika gerna lefvat som han dog, påstod Gertrud, och vi tilltro oss ej att säga något bättre.
Grefve Ringschölds död omintetgjorde Stockholmsresan för det året – hvarmed ingen just var missnöjd utom Alfred, som fick trösta sig med att lära rida, göra intet och spela värd.
Medan Fadern ännu lefde, hade Alfreds Magister ändtligen lofverat sig fram till ena jusset, och allt sken af läsning med honom försvunnit.
Huru för öfrigt Grefvinnan
Ringschöld kunde vara så svag mot sin son, som var sin Herr Fader upp i dagen, då hela verlden visste hur många vänliga ord Sali Grefven fått af henne i lifstiden – påstod äfven Gertrud vara outfunderligt – men det hör egentligen icke hit.
Comme de raison, var Wahl utredningsman i sterbhuset.
Till hans ytterliga förvåning och harm, befanns att Grefve Ringschöld alls ingenting gjort för Gösta.
Om Wahl ej varit bortrest under hela Grefvens sista sjukdom, hade måhända blifvit annorlunda.
Nu tycktes Grefve
Ringschöld liksom hafva varit alldeles okunnig om Göstas tillvaro.
Grefven glömde likväl icke så lätt, men han förblef sig lik till slut.
Dels af maklighet, dels kanske af någon kännedom om sin hustrus karakter, hade han lemnat Göstas öde vind för våg – ja till och med gjort hvad han kunnat, för att från honom undanstänga en ganska säker hamn, .... ty när Grefvinnan en dag ensam inne hos sin man yttrat, att man väl ändå borde tänka på den der gossen, svarade Grefven dermed att han icke allenast lemnade alla de tankarne till sin hustru, utan äfven tog af henne ett löfte att i sitt hus behålla Gösta, åtminstone tills han fyllt sina ett och tjugu år.
I följd af detta löfte, måste Grefvinnan, fastän högeligen emot sin vilja, afslå Wahls till henne förnyade anhållan om Gösta.
Denne fick deremot, på Wahls invändande, börja taga del i åtskilligt i affärsväg.
Då han öfver all förmodan bra drog sig derur, var det liksom Grefvinnans aflägsenhet något minskades ...
Att Grefvinnan, i många andra fall skarpt och klart seende, allt fortfor att ingenting se emellan Gösta och Elin, och det, oaktadt Wahl sökte öppna hennes ögon, var i sanning oförklarligt.
Den stolthet som gjorde henne så närsynt, måtte varit af rätta slaget.
Tyst och stilla framgick vintern efter Grefvens död på Högesta.
Hvar och en hade sitt att göra, men Alfred var mest betungad.
Om sommaren derpå skulle samtliga familjen först resa till Medevi, och efter några besök hos vänner och slägtingar, slutligen hamna i Stockholm – der grader att passera samt bildning förestode Alfred, samt Gösta och Elin åtskilligt, hvaremot de högst ogerna gingo.
”Ack, om vi väl vore tillbaka hos Onkel och Tante!” suckade ofta Elin, och af fullaste hjerta instämde Tanten i både suck och önskan.
Innerligt ondt gjorde det både Herr och Fru Wahl att skiljas vid sina älsklingar.
De resandes första nattqvarter var på Stånga.
När Wahl hade följt den marmorhvita, darrande Elin till vagnen, och tillika med sin ånyo gråtande hustru såg på hur den rullade af ifrån gården blef han på en gång så blek, att Frun, som ändå alltid hade ett öga på honom, hastigt och förskräckt frågade hvad honom fattades. ”Ingenting!” blef svaret.
Men Fru Wahl, som trodde på sin Mans profetiska gåfvor, var sedan alltid fullt och fast öfvertygad, att han då sett någonting.
Huru dermed än förhöll sig – så såg Wahl åtminstone aldrig mer Gösta och Elin.
Makarna på Stånga erhöllo ofta bref från sina unga vänner.
Åt Göstas, särdeles efter inflyttningen till Stockholm, skakade Wahl allt mer och mer på hufvudet.
”Jag visste väl att – knappt utom
Högesta – skulle – åtminstone Gösta, finna att han icke mer vore barn” – sade han en gång.
Fru Wahl försäkrade då, att ingen förändring af ort och ställe skulle någonsin kunna göra Elin till annat än barn.
Icke dessmindre blefvo småningom Elins bref allt kortare, måhända ömmare, och en allt starkare längtan efter de goda Onkels, efter Högesta röjde, sig i dem.
Stackars Elin!
Hon hade väl skäl att längta, att se tillbaka – på den förflutna tiden.
”ack! hur vi längte och blicke
kommer han icke.”
Det var nu tomt och ödsligt på Högesta.
Snart äfven på Stånga.
Fru Wahl blef Änka.
Frid öfver hennes sorg!
”Ensam med Gud” lemne vi nu Fru Wahl under sitt första Änkeår – så mycket hellre som vi om Gösta och Elins lefverne under den tiden vete åtskilligt, som Wahls bedröfvade Änka aldrig fick veta.
Gösta och Elin kände djupt Elins goda Onkels förlust.
I hela vida verlden hade nu Gösta ingen att hålla sig till, utom den, vid hvilken han redan var blott alltför mycket fästad ... (Gösta kom väl ihåg Fru Wahl, men han trodde ej hon skulle öfverlefva sin Man).
Det blef Elins tur att söka lugna, trösta Gösta, men – lugn och lycka hade stadnat på Högesta.
Alltsedan Gösta och Elin rest derifrån, hade de varit mer åtskilda än förr.
Deras längtan efter de stunder, då de fingo vara tillsammmans, deras glädje, när de voro det, började kännas högre, allt starkare.
(Att hvarken längtan eller högt uppdrifna glädjekänslor äro lugnande utaf sig, är alldeles öfverflödigt att anmärka).
Snart inskränktes dessa fröjdestunder endast till de lektioner Gösta ännu dagligen gaf Elin.
Också hafva väl aldrig några lästimmar varit så litet försummade som deras.
Lärjungen var lika uppmärksam, flitig och noggran som någonsin, kan det samma, ty värr, ej mer sägas om Läraren.
Skref Elin något, det vill säga, öfversatte eller gjorde utdrag – annars var Elin ingalunda ett skribblerande fruntimmer – och Gösta efter vanligheten skulle rätta, så såg han deristället på papperet, som om han velat äta upp det, och när han så slutligen kanske satt en punkt eller komma, stoppade han skriften merendels på sig, och Elin hade ingen nytta af rättelserna ......
Läste Elin något högt, hvilket likväl sällan skedde, hörde Gösta hvarken ord eller mening, utan satt som i en dröm, lyssnande till klangen af Elins ljufliga röst.
Ja – en dag som Elin läste Geografi och träffade derunder på några lärdes tvister om Paradisets läge, hade hon – troligen för att rätta sin mening efter Göstas – frågat, på hvilket af de många ställena han då trodde att det verkligen varit.
Gösta hade hittils suttit och sett på huru vackert
Elins mot solens glänsande, fagergula hår smög sig efter hennes sköna, milda, hvita panna, hur gudomligt skuggan af Elins långa, mörka ögonhår tog sig ut mot hennes fina, blekblommande kind – Af läsning eller spörsmål hade han ej hört det minsta.
Först när Elin för andra gången upprepade sin fråga, spratt han till och – det gör oss verkligen skamflata, efter vi så mycket lofordat Gösta såsom Lärare, att för sanningens skull här nödgas oförfalskadt meddela Göstas svar, det han afgaf i följande ord: ”Öfverallt med Elin!
Ingen”städes utan Elin!”
Elin, som tänkande på det Gamla Paradiset hittills beskådat sin bok, såg förundrad upp på Gösta.
För första gången i sin lefnad kunde hon ej uthärda barndomsvännens blick.
Några dagar derefter skickades Gösta af Grefvinnan, (som ehuru alltid kall mot Gösta, hade verklig nytta af honom och erkände det,) i angelägna ärenden till en egendom hon hade ett par mil från Stockholm.
Under Göstas frånvaro skulle Elin läsa och göra utdrag ur någon af Göstas böcker, hvilken han likvisst glömde att lemna henne.
Elin sökte rätt derpå, men fann inuti den – ett glödande Poem, som i anledning af Elins fråga om Paradiset flutit ur Göstas hjerta.
Gösta började verkligen blifva glömsk!
Elin, som icke visste att Gösta brukade skrifva vers, tordde att papperet innehölle några föreskrifter, någon hjelpreda för hennes studier, samt begynte läsa derpå.
Knappt hade hon genomögnat ett par rader, innan hon märkte sitt misstag.
Hastigt vek hon åter ihop papperet, suckade och gömde det i ett litet skrin – När Gösta kom tillbaka, tordes hon icke återlemna honom det ...
Poemet qvarblef oläst, så när som till sina första rader, i Elins skrin, och Gösta frågade aldrig derefter.
Han trodde sig förmodligen hafva, jemte sina öfriga poetiska utgjutelser, äfven brännt upp denna, men Elin blef hädanefter icke mer så barnslig med Gösta.
Hennes tårar öfver att Gösta ej mera var så – – opoetisk som på Högesta, voro lika oräkneliga som bittra.
Imedlertid, oaktadt ängslan, tårar, sorg och oro, blomstrade Elin under första vintern i Stockholm, för hvarje dag skönare upp mot sina femton år.
Hennes helsa tycktes verkligen vilja stadga sig, och det började allmänt omtalas, hvilket uppseende lilla Fröken Ringschöld komme att göra vid sitt inträde nästa vinter i verlden.
Möjligen ordades äfven derom i hennes närvaro, men hon hörde det icke.
Blott en gång hörde Elin talas om sitt utseende, och hade nog deraf.
Mor hade gifvit en supé!
Efter maten samlade några unga Damer sig i salongen, omkring ett bord med gravyrer och sådant mer.
Elin var ibland dem, ganska tyst, men de andra flickorna hade ännu icke pratat ut – särdeles en som alltid talade litet fortare än hon tänkte.
I anledning af en gravyr, tog hon sig före att bevisa det alla menniskor, äfven de nu omkring henne församlade, hade vålnad af något djur; obarmhertigt skärskådades det ena menniskoanletet efter det andra.
”Nå Elin Ringschöld då!” ropade slutligen en af hennes högeligen roade åhörarinnor – hvad liknar hon?”
”Åh,” svarade den pratsamma Tärnan: ”Hon har bara tycke af sig sjelf.
Men – vänta – om Ni vill veta någonting om henne – så skall jag säga Er, att hon har äktenskapstycke af den der unga Herren borta vid kakelugnen.”
Elin, hittils fördjupad i sina egna tankar, såg nu tillika med de öfriga flickorna, på deras anmodan, bort åt kakelugnen.
Der stod endast Gösta.
Elin såg blott alltför tydligt, att Gösta hört det som sagts.
Hon bleknade sjelf så att hennes läppar blefvo krithvita.
Lyckligtvis bröt nu supéfolket upp och Elin fick obemärkt repa sig någorlunda – men en sträng var vidrörd i hennes själ, som dittills icke – åtminstone ej hörbart ljudit.
När Grefvinnan Ringschöld kommit in i sängkammaren märkte hon, det hennes shavl någonstädes blifvit glömd ...
Elin skickades att söka den.
I salongen, på samma ställe borta vid kakelugnen, stod Gösta ännu.
Med låg, osäker stämma bad Elin honom hjelpa henne att leta.
Gösta fann shavlen, gaf den åt Elin, men fattade i det samma hennes hand och tryckte den till sitt hjerta.
Elin slog darrande ned ögonen.
”En blick måtte väl Gösta få af Elin?” sade Gösta slutligen, men med möda.
Elin såg upp på honom.
Den stygga fläcken brann så klar på Göstas kind.
Elin kysste ej mer bort den ....
Grefvinnan fick strax sin shavl, men Elin sof, den natten, alldeles icke.
Sommaren tillbragtes på lilla egendomen i grannskapet af Stockholm.
På det älskade landet lefde Gösta och Elin åter upp, tills mot hösten, då Alfred ändtligen trefvat genom graderna, han ankom och med honom Magnus H., välbeställd, och till på köpet verkligen till sin förmån utvecklad Lieutnant.
Gösta var ochristlig nog, att ej tycka bättre om honom för det.
Och ehuru Magnus nu gjorde alla möjliga första steg till närmare bekantskap med honom, förblef han dock alltid den orm, som stungit i Göstas bröst.
Ej mer för att förtreta Gösta, men af innerlig hjertelust utmärkte Magnus nu sin sköna, älskliga kusin.
Svårt vore icke att se – påstod man – att han, om han verkligen tänkte på någonting, vore säker om Moderns ja.
Något annat var man i allmänhet elak nog att icke tro af nöden, för att gifta bort den stolta Grefvinnan Ringschölds blyga, veka, nästan litet försagda dotter.
För första gången af flera än Gösta firades Elins födelsedag, då hon fyllde femton år.
Modern gjorde en förmiddagsbal.
Elin var den dagen bra skön – men ej glad som en hyllad femtonårs skönhet.
Först och främst var ju Gösta icke glad – och modern hade ej den dagen mer än någon annan sagt Elin ett vänligt ord – – – Magnus deremot så många, alltför vänliga.
Åtskilliga gånger glänste tårar i Elins änglamilda, ljusblå ögon – lågo tungt på de långa, mörka, silkeslena, ”gudomliga” ögonhåren .....
Men ingen märkte dem.
Hvem kunde också tro balers drottningar om att gråta?
Elin borde aldrig valsa, hade hennes Doktor sagt.
I allmänhet dansade hon icke mycket.
På födelsedagsbalen kom Grefvinnan att gå förbi, när Elin nekade Magnus Cotillon.
Om det valsades försigtigt kunde Elin gerna dansa, sade Grefvinnan, och Elin gick att ställa sig med sin kusin ibland de andra dansande.
Hon var ledsen – blef det ännu mer vid åsynen af Gösta, som blek och dyster, med blicken fästad på henne, lutade sig mot förstugudörren.
Många turer följde på hvarandra.
I en kom Gösta, himlen vet hur, (om det icke var en äldre Fröken, som alldeles inte ville släppa Gösta) att vara Elins kavaljer.
Man skulle en stund gå bredvid hvarandra.
”Gösta du är så blek, du mår visst icke bra,” hviskade Elin.
”Bättre vore att Fröken Ringschöld tänkte på sin egen helsa än på andras –” svarade Gösta i en ton han aldrig förr brukat mot Elin, men han var så missnöjd öfver att hon valsade, och – med Magnus.
Äfven om Elin fått tid att säga någonting, hade hon ej nu förmått det – men i det samma skulle valsningen begynna.
Gösta skalf, när han lade armen om Elins fina lif.
Enligt de obevekliga danslagarne förd bort till sin dansör af Gösta, var Elin blekare än han, till och med så blek, att hennes Mor skickade till henne order att gå ur dansen.
En lättnad var det för Elin – Hade hon bara också sluppit undan den Magnus – men han satte sig på en ledig plats bredvid henne, och började säga mycket vackra saker för Elin.
Och hon ville ju söka rätt på Gösta, höra hvarföre han var – ledsen – på sin stackars Elin! .....
Lyckligtvis kom en ung Dansös och tog upp Magnus till en ny tur, och Elin kunde ändtligen smyga sig ut samma väg som hon sett Gösta taga, när han störtade ur danssalen.
Borta i det innersta kabinettet, vid fönstret, blickande utåt fanns Gösta ensam.
Han hade ångrat sitt Fröken Ringschöld – gjort än värre.
Elin gick så sakta fram till honom, att han ingenting märkte, innan en liten hand halft blygt, halft lekfullt sattes för hans ögon.
Utom
En hade ingen en sådan hand.
Gösta tryckte den oöfverträffliga handen hårdt mot sina ögon – – – till sina läppar ....
Ett par stora heta tårar droppade ner på den.
”Gösta, min Gösta!” sade Elin sorgset.
”Du är ledsen.
Hur skulle
Elin kunna glädjas åt sin födelsedag, när Gösta inte är glad!”
”Elin, förlåt mig!” hviskade Gösta.
”Ack nej, det är jag som visst gjort dig emot, som skall be om förlåtelse,” svarade Elin.
Gösta kallade henne en Ängel.
I rummet utanföre hördes nu Magnus ropa på Elin – Elin sprang en annan väg åter in i danssalen.
Så länge Grefvinnan Ringschöld stadnade på landet, vistades Magnus hos henne – När han så en månad i Stockholm gått ut och in i Fasterns hus, begärde han en vacker dag Elins hand af hennes Mor.
Grefvinnan lofvade honom den, skickade bort Magnus för dagen.
Morgonen derpå skulle Elin sjelf gifva honom sitt Ja.
Magnus gick öfverlycklig.
Grefvinnan skickade efter sin dotter.
Den blyga, försagda
Elin gaf för nu och alltid bestämdt afslag på Magnus’s frieri.
En stund förstummades Grefvinnan af förvåning och vrede.
”Kan man få veta orsaken till det ljusa beslutet, ty orsak måste det väl ha?” frågade hon sedan, så lugnt henne möjligt var.
Mycket blek, med låg men fast stämma svarade Elin: ”Det är synd att lofva hvad man ej kan hålla.”
”Ja det vet man nog – men hvad har den gamla maximen här att göra?”
”Jag kan inte lofva att hålla af Magnus.”