Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag står blott i vägen för din.
Du vill ingen förbättring.
Du vill blott hafva mig undan.
Mitt lidande kan ej blifva större.
Jag är förskjuten, förkastad.
– O jag olyckliga – – mitt arma faderlösa barn!
Hon gjorde härunder sina händer fria och täckte med dem det glödande, redan tårstänkta ansigtet.
– Han tog sin hatt och gick, ty han fruktade att förlänga denna scen.
I dörren hörde han hennes sista ord.
Han stadnade en sekund, men han vågade ej se tillbaka, och i den nästa var han utom dörren, kastade en kappa öfver sig och lemnade med snabba steg huset.
Märthas tårar afstadnade, och hon satt en stund såsom döfvad på sin plats.
Men denna domning upplöstes icke i smärtans tårar, utan dess tunga dimmor fröso tillsamman till den kalla förbittringens spetsiga iskristaller.
«Jag skall icke förnedra mig att tigga medlidande,» tänkte hon; «han skall ännu ångra sig och känna hvad han bortkastar och hvad han vinner.
Hon skall icke kunna, icke våga.
Den gamle skall icke tillåta det.» – – «Fort bort härifrån!» sade hon högt och skyndade in till sin tröstarinna, den lilla dottren.
Fredrik hade en mängd affärer att uträtta.
Det var plågsamt, men det var också välkommet; ty han undgick så att tänka på hvad som ännu förestod.
– Men äfven denna verksamma hvila tog slut, och mot klockan tolf på dagen, just då en solstråle bröt igenom molnen, likasom för att visa de frusna menniskobarnen, att det lifgifvande klotet ännu satt qvar på fästet, stod han i en sal framför Lina, kring hvars retande skepnad samma stråle genom de regnbestänkta fönstren göt sin rika men flyktiga ljusflod.
Det var dock ej den, som uppdref den starka rodnaden på hennes kinder; men hon var ensam hemma, ty farbrodern var vid denna tid på embetsrummet – och det visste Fredrik – och hon visste, att han visste det.
Det var således ej för att underrätta honom derom, som hon genast efter hans helsning försäkrade:
«Farbror är ej hemma.»
Hon drog sig dermed åt förmaksdörren.
Men han steg fram i ett par snabba steg, fattade hennes motsträfviga hand och qvarhöll henne:
Hvad jag har att säga är snart sagdt.
Jag lemnar Stockholm i dag – afbryt mig icke, Lina! – då jag återser dig, är jag fri från alla band.
– Det är ej blott egennyttigt sällhetsbegär, som drifvit mig härtill.
Hon, Märtha, är olyckligare än jag, och jag kan icke hjelpa henne, hon måste blifva fri – hon skall då ännu blifva lycklig.
– Men Lina – –
Lina hade redan längesedan dragit sin hand tillbaka och stödde sig nu mot dörren, ty hon darrade som ett löf för stormen.
Hon suckade:
«Är det då så långt kommet?
Nej, du gycklar, Gud förlåte dig det! du talar ej sanning.
Det är ett ögonblickets beslut.
Ni ångrar, ni måste ångra det.
Ni gör er olyckliga – – Tag för Guds skull råd af någon förnuftig menniska.
Tala med farbror – han älskar – er båda»
Hennes hufvud gjorde en knappt märkbar böjning, och hon drog sig tillbaka in i förmaket, men han följde snabbt efter henne, fattade åter djerft hennes hand och fasthöll den och henne, utan att akta på hennes ängsliga bön: «Lemna mig, Fredrik!» eller på hennes bemödande att göra handen fri.
Nej, Lina, du måste höra mig – i denna stund.
Du måste svara mig – min hela framtid beror af ditt svar.
– Nej, gå icke – jag – jag har en rättighet att fordra det – jag skall ingenting säga – blott detta:
Lofvar du mig att ej förrän efter ett år besluta öfver din framtid? – du förstår mig – öfver din hand – denna hand, som jag nu håller mellan mina.
Lofvar du?
– Ack, lofva!
Ljufva Lina, lofva!
Milda Lina, lofva, lofva!
Sänd mig ej i förtviflan!
– Blott ett år, lofva! –
Hans blick sökte hennes, och fann den.
Tigande, stirrande, hvilade hon sitt ögas oro ett ögonblick uti den blixtrande lågan i hans.
Hon vacklade, och hans arm omslöt henne, medan han betäckte handen med kyssar.
Men med en häftig ansträngning slet hon sig åter lös, utsträckte handen hotande och afvärjande, och mörk purpur betäckte hennes ansigte, då hon svarade:
«Vik ifrån mig!
– Löften nu?
O, jag är brottslig, oförlåtligt brottslig!
Du vet det, och det är efter den brottsliga du har rättighet att utsträcka din hand?
Men nej, jag har bedragit mig sjelf – du har bedragit dig.
Jag älskar dig icke, jag har aldrig älskat dig; jag afskyr dig.
– Gå, gå, jag vill aldrig återse dig – du bringar mig endast qval och blygselns rodnad.»
Men rodnade gjorde hon icke mera; hon hade blifvit blek, och endast hennes ögon hade färg – fasans skumma, glanslösa.
Han stod tvekande, med frågande blick och utsträckta armar, tyst, orörlig.
«Jag älskar dig icke; jag afskyr löftesbrytaren; jag älskar Magnus – jag – jag är – hans – trolofvade!» sade hon och försvann pilsnabbt genom dörren till sitt eget rum – och, vi kunna ej dölja det, försvann med två osanningar på sina läppar.
Han hörde nyckeln kringvridas – men han stod ännu qvar, likasom väntade han, att hon skulle återkomma.
Slutligen irrade hans blick kring rummet, som hade han sökt något, och återvände ännu till dörren, genom hvilken hon försvunnit.
Då steg han ett steg tillbaka, skyggade, i det han svängde om, för sin egen bild i spegeln och hastade ut ur rummet, genom salen, derifrån solstrålen redan försvunnit, utför trappan, der jungfru Mari mötte honom och häpen såg efter honom, ut på gatan, öfver slussen, långsåt skeppsbron, der han tyckte att alla vandrares ögon stirrade på honom som på en förstörd menniska, och att alla vandrerskor flinande gäckade hans harm och smärta.
Först senare på eftermiddagen kom han till hemmet.
Genast sände han betjenten, som bodde i bottenvåningen, efter hästar och gick sedan upp, obekymrad om de besynnerliga ögon denne gjorde.
Han ringde till tamburen, men ingen öppnade.
Han ringde åter häftigare, men ingen kom; hvarken knäpp eller gny hördes, sedan den lilla klockans ton förklingat.
Han bultade häftigt på köksdörren, men ingen svarade.
Kort derpå gick man dock i en dörr i öfra våningen, och pigan, som kom ned, förklarade, förrän han hunnit fråga:
«Frun har rest med lilla mamsell till fruns mor.»
Utan att säga ett ord, lät han henne låta upp till rummen och inträdde.
Han försökte att lägga något i ordning för resan.
Men arbetet blef honom för tungt.
Han gick ut i de ensamma rummen, han kunde icke motstå en inre drift, som förde honom till hennes dörr.
Varsamt gläntade han på densamma, likasom skulle han trott sig ännu finna någon derinne.
Men der var så tyst och tomt, att han icke ens ville stiga öfver tröskeln.
Lutad mot dörrposten betraktade han blott en stund de omsorgsfullt ordnade möblerna, längst det lilla barnets bädd, som stod der nära till modrens, och på hvars täcke hvilade en stor spöklik trädocka.
Sakta tillslöt han åter dörren, och satte sig, emedan han kände sitt hufvud så tungt och sina ögon så skumma, i soffan uti det rum, der han nu just befann sig.
Det var just den med dunkelröda öfverdraget, och han lutade sig nu just med slutna ögon ned i samma hörn, der han icke så längesedan suttit med hennes hufvud hvilande mot sitt bröst.
Länge satt han så, tills betjenten hemkom och anmälde, att hästarne voro på gården.
Kärft sade han:
«Låt dem återvända.
Jag reser ej.»
Men ynglingen hade knappt hunnit ut i farstun, förrän hans herre öppnade den nyss tillslutna dörren och ropade efter honom:
«Nej, låt dem vara; kom in och packa kappsäcken!
Jag reser straxt.»
Och ännu samma afton bragte betjenten Märtha ett tungt, försegladt paket.
Hon öppnade det; det innehöll endast några nycklar och på en liten lapp de vårdslöst skrifna orden:
«Du skall ej fly hemmet.
Jag bör göra det.
Jag skrifver från Göteborg.
Förlåt, som jag ångrar och förlåter; farväl!
Kyss mitt älskade barn – farväl!»
Den sista raden kunde hon icke mera läsa, ty papperet låg på golfvet och hon nedsjunken mot en närstående stol.
Modren höll hennes hufvud, ropande på hjelp, och den lilla gret vid hennes fötter.
Och på samma tid rullade en vagn af från Fittja gästgifvargård mot Södertelje.
Och den resande derinne han hade tokroliga konster för sig.
Han stack ut hufvudet ur suffletten och gapade omkring sig i mörka natten, och tog mössan utaf sig – det är svårt att säga för hvem, om det ej skedde för att i den hvinande blåsten och de strida regnskurarne svalka hufvudets feberglöd.
Menniskorna äro förunderligen visa, icke blott deruti att de verkligen ega visdom, utan ännu mera deruti att de förskaffat sig den.
Numera går väl den saken oändligen lätt, sedan en gång visdom finnes.
Det är med den som med jästen – den tar aldrig mera slut; ty det behöfves blott en droppa deraf i hvarje ny ölbrygd, så vexer den snabbt till flera kannor, och ölet har man dervid på köpet.
Så tar man nu bara en liten pojkbyting, drifver med en björktelning ett par gran visdom uti honom, och det är förvånande, hvad den vexer, sväller och pöser; ja, dess vextkraft ökas synbarligen med hvarje minut, så att en skolman, som i dag tycker sig vara sin tids Solon och blott ger bort en 100:de-del af sin visdom åt en liten pilt, i morgon uti samma pilt får beundra sin egen mästare.
Det är verkligen förunderligt att åse.
Gammalt klokt folk påstår också, att dermed icke kan hänga rätt tillhopa; och man hör månget lands vise gråhårsmän försäkra, att allt hvad ungdomen säger sig veta mera än de är pur galenskap.
Också vore det besatt, om en höna icke skulle känna, hvad de kycklingar, hon utkläckt, kunna förstå eller icke förstå.
Om derföre någon af dem tror sig hafva krupit ur ett ankägg, beger sig till hafs och simmar, så är det påtagligt en radikal vansinnighet, och försöket skulle aldrig kunna bära sig, om ej den omtänksamma hönan sprunge på stranden och kacklade.
Emellertid simma åter de ungar, en sådan toka utkläcker, och hon kacklar icke dervid, och likväl går saken för sig – begripe det den som kan!
Men visast var den, som först hittade på konsten att förskaffa sig visdom, ty han gjorde andligen detsamma som salig
Münchhausen, då denne med sin egen hårpiska drog sig upp ur kärret; och om visdomen kan man med skäl fråga, som Sancho om sömnen: «jag undrar just, hvem som uppfunnit den tingesten?»
Den hedersmannen kunde väl par hasard hitta på att för eget behof begagna björkqvisten; men hvarifrån han tog de två granen vishet, då ännu ingen enda vis menniska fanns på jorden, det tror jag i all evighet blir för de lärde en nöt att knäcka.
Jag tycker mig just se honom, huru han, ännu en tok bland tokar, sitter der under ett träds gungande grenar, med fingret på pannan, och bråkar sin hjerna och bråkar, för att hitta på något klokt.
Hade den stackarn helst råkat sätta sig under ett äppelträd, så hade ett nedfallande äpple kunnat lätta hans bekymmer, om det fallit på hans hufvud såsom på Newtons, och i detsamma väckt genljudet af en hel orkester visa och snillrika tankar.
Men denne syndare, han fick väl egenhändigt knacka på sin skalle, som icke rimligtvis kunde ge andra toner än en tom tunnas.
Aj aj, stackars farfarsfarfarsfarfars o. s. v. farfar, hvad du måste varit olycklig, då du tänkte på oss alla dina blifvande söner och döttrar och förtviflade om att kunna skaffa oss ett enda ass vett!
Lycklig dock du, att du, sedan du påfunnit den kostliga panaceen, icke förutsåg, huru svårt en din sonsonssonsonssonsons o. s. v. sonson, densamme som alldagligen träder sina armar i min rock, skulle få att hafva din uppfinning, vettet och visdomen, i behåll.
Så der ungefär fantiserade och klagade Magnus, på aftonen samma dag, då nyss anförda händelser timade, häftigt gående fram och åter i farbroderns rum, medan denne höll på att försegla ett bref.
Denna sysselsättning slutade han ungefär i samma stund, som Magnus sitt tal, och svarade till detta:
«Åh, din tok, flickan håller af dig, och dermed punktum.»
Men Magnus hade många skäl, tyckte han, att tänka annorlunda.
För att framlägga dem, måste vi gå tillbaka i tiden till klockan 55 minuter till tolf förmiddagen.
Ty just vid samma tid satt Magnus i sin skola, med en latinsk kria framför sig, och apostroferade dess författare i följande ordalag:
«Det skulle ej förundra mig, att titulus har så litet förtroende för Ciceros kunskap i latinet, ty han kunde olyckligtvis icke rådfråga vår förträfflige Streling, men att Streling sjelf får lida ett så uppenbart förakt, det förvånar mig i sanning.
I min tid hörde jag aldrig en rektorist påstå, att qui med conjunctivus efter dignus, indignus, endast borde gälla i tredje klassen, utan man ansåg den vara fotad på goda grunder, derföre att då talas om något som borde eller bort ske, icke om en verklig tilldragelse.
Dessutom accusativus cum infinitivo efter sperabat?
Skulle ej titulus hålla så bålt litet på Cicero, så vore det lätt att minnas, att han»
Men längre hann vår rektor lyckligtvis för den tilltalade och läsarinnan icke.
Ty just här öppnades dörren, och då Magnus såg upp från boken, varsnade han ett lätt leende på alla de unga ansigten, hvilkas blickar voro rigtade åt dörren, der den gamla jungfru Mari ärbart neg och rodnade.
Hon trädde modigt fram och räckte honom en liten behändig biljett, hvars handstil han icke utan någon bestörtning igenkände.
Han öppnade den och läste, men varnades af ett litet sorl, hvartill ungdomen oförtöfvadt begagnade detta ypperliga tillfälle, från att ens fråga, huru mamsell mådde, och bad endast helsa, utan att nämna till hvem, samt lofvade komma genast.
Med ett par återstående scripta gick det nu till vederbörandes förnöjelse lätt som en dans, ty de lemnades helt och hållet oransakade; och ehuru det efterlängtade klockslaget lät blott tvenne minuter vänta på sig, så väntade Magnus icke ens så länge.
Två minuter äro också tid, och de ungas uppbrott skedde med stor glädje.
Biljetten innehöll:
«Goda Magnus!
Låt mig, så snart som möjligt, få bedja om råd och med en bekännelse om stora fel vinna förlåtelse och tröst.
Snar hjelp kan afvända en stor olycka.
Lina.»
Utom den om en orolig sinnesstämning märkbart vittnande stilen, var äfven innehållet, såsom finnes, rätt mystiskt och hotande.
Intet under alltså, att Magnus under sin vandring blott lätt öppnade kappan och kastade en flyktig blick på sin skolrock samt likaså i förbigående bemärkte, att biljetten hvarken innehöll «du» eller «farbror».
Men ehuru grundligt han i öfrigt med kritikens mikroskop skärskådade detta lilla manuskript, kunde hans skarpsinnighet icke finna någon antaglig utläggning af de få orden.
Lyckligtvis hann han icke drifva sin undersökning så långt, som Newton den öfver uppenbarelseboken, nemligen till komplett förvirring i egen hjerna, utan hann i rättan tid till målet för vandringen.
Redan i yttre rummet mötte honom Lina, synbart upprörd och med en brådska, som om hon ämnat falla honom om halsen; men hon hejdade sig ögonblickligt och utbrast blott:
«Ack så lyckligt!»
Detta förvånade väl något Magnus, som på, såsom han tyckte, goda grunder trott biljetten icke vara en notifikation om någon lycklig tilldragelse.
Men hans förvåning upphörde snart, då hon tillade:
«Det är förfärligt!
Fredrik och Märtha skola skiljas; han har varit här, och – jag är kanske en orsak dertill – icke oskyldig – det är rysligt!»
Hon hade först rodnat, sedan bleknat, och efter denna bekännelse tog svagheten ut sin rätt, tårarnes gärd, medan hon med båda händer betäckte sitt ansigte och stod framför honom med nedböjdt hufvud, nästan såsom färdig att nedsjunka på sina knän; hon såg verkligen ut som förkrossad.
Stödjande henne, med armen kring den darrande skepnaden, förde han henne till soffan i inre rummet, satte sig sjelf nära bredvid henne, fattade hennes hand – den andra täckte ännu hennes ögon och stödde hufvudet – och började sitt värf som biktfader.
Hennes ord förvånade honom icke, ty hennes förhållande till Fredrik hade han längesedan genomskådat, ehuru han ej kunde veta, att omständigheterna för denne skulle yppat så mycket af hennes tänkesätt, ja till och med i afseende å dem missledt honom.
Hvad sjelfva faran angick, så trodde han den ej så nära förhanden, ty han visste, att i sådana fall parterna ömsesidigt gerna betänka sig, förrän steget verkligen tages, fastän det lätt kan blifva en vana att utan betänkande hota dermed och tala derom.
Något oroades han likväl af Linas häftighet och Fredriks besök i dag.
Han fruktade nemligen, att denne skulle förstått aflocka henne något oförsigtigt, uppmuntrande ord, som nu så bittert ångrade henne.
Han trodde henne om allt godt, men egna förhållanden hade gjort, att han redan vid Fredriks giftermål fruktande upptäckte det, som hon icke trodde att då ännu någon dödlig anat.
En tid hade han hoppats, att denna böjelse nu var helt och hållet qväfd, men sednaste tilldragelser hade tyckts visa, att dermed icke så förhöll sig, och han hade af en så tidigt rotad känsla, då den fann sig besvarad och säkert på allt vis uppeldades, fruktat det värsta för hennes lugn, ehuru intet för hennes heder.
Nu inneburo hennes ord en stark sjelf-anklagelse.
Sedan hon i hvad hon ansåg för hufvudsak, nemligen att han borde medla försoning mellan Fredrik och Märtha, yttrat den åsigt:
«att för Fredriks skull farbrodern härtill vore lämpligast, samt att han sjelf nog skulle ställa saken så, som om uppmaningen dertill komme blott ifrån honom,» frågade han, icke utan liten farhåga för svaret:
«Hvad sade då Fredrik i dag, som så mycket upprört Lina?
Att han kastat sina ögon på vår lilla engel, det visste ju också Lina förut.
– Var han nog samvetslös att göra förslager för framtiden?
– Vid Gud, han det skall hafva gjort för intet!» slutade han och sprang upp ifrån soffan, glömmande sig och sin värdighet af en fridens man, men återvände genast litet flat till den behagliga plats han lemnat.
Det gick dock ej så lätt att få svar på den frågan.
Hon hade föresatt sig att göra en uppriktig syndabekännelse och började – med balen.
Icke tidigare?
Nej, icke tidigare – men hon tillade dock, då hon omtalade sin förskräckelse och huru hon förrådde den, att det skedde «af barnslig svaghet».
Likaså beskref hon fullständigt, fastän med flere pausser, uppträdet i trädgårdens lusthus, sägande:
«att hon velat förstöra det stygga porträttet, som hon förvarat alltsedan
Märtha gaf det åt henne, men som hon nu icke mera ville behålla.
Vid denna beskrifning fann sig Magnus, oaktadt den oväntade historien om porträttet, dock så belåten, och hon såg ännu vid upprepandet af, huru hon sprungit upp från stolen, huru hon ropat «gå, gå!» och «Mari!» – så rask och modig ut, att han flera gånger å rad tryckte än den ena, än den andra af de mjuka händerna, hvilka han alltid ånyo fångade i sina, då de återvände från lockarne eller de tårade ögonen.
Han sade nu:
»Vår Linas ädla och starka själ har icke förnekat sig!»
Mången syster skall kanske fördöma hennes förställning; ty hon förteg ju nästan helt och hållet sina egna känslor och den del dessa haft i händelserna.
Ja visst!
Men det vore högst besynnerligt att se, jag vill ej säga den qvinna, utan den menniska (må än sjelfva Kant påstå:
»att qvinnan är tystlåten med egna hemligheter, ej med andras,» mannen tvärtom), som i dylikt fall varit uppriktigare.
Man kan lätt ångrande erkänna ett begånget fel, till och med älska att öfverdrifva dess betydenhet, men man kan dock gerna undvika att framställa detaljerna såsom lika många skilda fel, då ibland dem hellre en eller annan framhålles, som möjligen något förringar det obehagliga intrycket af det hela.
Utan att serdeles djupt spekulera öfver saken, kan man lära sig inse detta, och utan att såra damerna torde det få påstås, att de besitta en förunderligt fin urskilning, hvad i dylika fall bör sägas eller förtigas.
Om någon tror, att Linas berättelse blef mera sannt historisk, då hon kom till dagens händelser, så hvilar en sådan tro på ett stort misstag.
Magnus fick väl höra, att hon förklarat fredsstöraren och löftesbrytaren sin »afsky», men hon upprepade detta tvenne gånger, och då han tillsporde henne hvad hon vidare sagt, så hörde han intet svar, men såg att hon rodnade.
Detta gjorde honom märkbart kall, och hon fick vid nästa handflyttning låta sina runda finger lägga sig till hvila öfver hans arm, förrän han visade håg att åter fatta dem.
Hans trösteord föllo sig också, då hon slutat och sedan två minuters tystnad inträdt, i följande besynnerligt kyliga ordalag:
»Han har i sanning varit djerf, och Lina har ej kunnat handla annorlunda, än hon handlat.
Öfver hjertats känslor kan ingen befalla; det är nog, om man tvingar dem att tiga, för att kunna säga och göra hvad pligt och samvete fordra.
Vill han ännu göra sig fri ifrån sin närvarande förbindelse, så sker det åtminstone icke i några vansinniga förhoppningar för framtiden.
Men de skola väl besinna sig på båda sidor, förrän ett så förtvifladt steg vidtages, och om det likväl sker, så kan väl ingen annan än de sjelfva bära skulden derför.
– Men det sker säkert icke.
Var blott lugn!
– Tiden skall göra det öfriga.
Med dess hjelp kan menniskan hvad hon allvarligt vill – äfven glömma.»
Ja, jag behöfver visst glömma hvad som varit – om jag kan det – men något annat har jag ej att glömma!
Hon sade detta med liten knappt märkbar häftighet, men drog dervid sin hand undan och tycktes gråta mera barnsligt och bittert än förut.
Han fruktade väl att hafva sårat henne, genom att alltför direkt anse hennes nuvarande känslor för en gifven sak, men tyckte också, att det var ett onödigt pruderi att numera dölja något sådant.
Dessutom så hade han sjelf icke så serdeles roligt vid allt detta, och han tog sig derföre icke utan en viss belåtenhet den erbjudna friheten att tiga.
Dock, tystnaden ledde honom till sorgliga tankar, och då han åter såg henne lugnare, sade han derföre med nedslagen röst och uppsyn:
»Vi äro bortskämda barn, söta Lina, ty modren naturen har slösat uppå oss hälften af hvarje år för natt, hvila och drömmar, och det är naturligt, att den, som fått så mycket, vill hafva mera och stjäl bort mången dagens stund att vagga sig till ro i den mjuka hängbädd, hvilken kallas fantasiens och svänger så lätt och ledigt, der den hänger bland doftande rosenbuskar och nickande vallmostänglar, utspänd mellan de båda träden: lifvets fruktbärande och dödens skuggrika.
Och dock, det är väl att så är; ty mödan kring det fruktgifvande trädets rot är tung, i de flesta dess rodnande frukter döljer sig en mask, och det skuggrika, det sprider sin svalka blott öfver brustna hjertan.
Så låt oss gunga deri såsom glada, glömmande barn, medan sommarsolen mognar frukten och det skälfvande hjertat ännu klappar.
Vinterstormen brusar snart öfver lunden, och väl oss! om vi, när lifsträdets grenar småningom brista, ännu döfvade och slumrande kunna sjunka ned till den med sköflade rosenblad beströdda mossbädden, öfver hvilken då blott dödscypressen breder sin dunkla, skyddande grönska.»
Han hade åter fattat hennes hand, tryckte den sakta och tillade:
»Men om en omild stämma i förtid väcker oss och en blek hand pekar på rosengårdens härjning, så låt oss modigt värna lifvets träd till den kommande våren och glädja oss åt den kommande höstens frukter.
Jag förstår det, Lina, de äro icke mig beskärda.
Mitt öga speglade sig i för många tidens förrinnande böljor, och det tröttnar vid deras gycklande svall.
Det blir lugn och hvila då dessa en gång strömma hän öfver slutna ögonlock.
Då ser du än från stranden nya bilder le ur deras spegel, och de fordna hafva flytt med strömmen.
Så länge hjertat ännu är ungt och fullt af hopp, blickar äfven ögat mot de kommande, icke efter de försvinnande, och ingen af dessa har så sköna färger, att de ej blekna för dem, som återstrålas af nästa solbeglänsta våg.»
Sakta lade han sina läppar på den fängslade handens fingerspetsar och uppsteg för att gå.
Men hon bad oändligen mildt:
Magnus, misskänn mig icke!
Jag har felat, jag har varit svag, men jag är det icke mera.
Halft forskande, men rörd betraktade han hennes af lidandet bleka drag, och sade sedan:
»Linas själ är den renaste, som blickat mig till mötes ur en qvinnas öga.
Han kysste ännu den bleka pannan och lemnade hastigt rummet.
Magnus gick in i farbrodrens rum, för att der invänta hans ankomst.
Men allt skulle gå prosaiskt och galet till i dag.
Farbrodren kom icke hem före klockan tu, och Magnus, som väntat i det längsta, fick lof att vid denna tid åter bege sig till sin skola.
Han skulle den stackarn blifvit utan middag, om ej
Lina, som väl visste huru dags han i dag började läsningen, haft omtanke för hans temmeligen frodiga lekamen, utan att hon dock sjelf visade sig.
Förrän han gick, skref han likväl en biljett till farbrodren.