Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Jarmann skjuter sig, sedan han gnolat sig trött på Leoporellos Husen och en », hr Eek öfverlefver sin vän och redigerar i » Fra Kriätiania-Bohémen » dennes och sina egna memoarer, dock utstött äfven han ur det goda sällskapet, emedan han på ett möte formulerat samma kärleksteori, som hans vän och han sjelf praktiserat.
Och författaren vill då härmed visa oss, hur den nutida samhällsordningen icke gifver två sådana menniskor plats att lefva och hur annorlunda stort och sundt många individer skulle utveckla sig under en friare sakernas ordning.
Men författaren begår härvidlag ett gundfel, som låter hans sak blifva äfven ur tendensens synpunkt nästan verkningslös.
Bärarne af de nya idéerna, hrr Eek och Jarmann, äro för små, deras intressen för ensidigt sensuella — den medkänsla de väcka, förringas af deras obetydlighet, och man drar på munnen åt dem som reformatorer.
Man göre blott i tankarne en jemförelse mellan dessa två lättingar och de två män, som i Tchemychewsky ' s » Hvad är att göra? » skildrats som representanter för likartade tankar, de två vetenskapsmännen » LopoukhofF och Kirsanow, båda själsligt förnäma personligheter, män som arbeta och uppoffra och derföre verkligen på allvar kunna tänka som banbrytare af en ny tid.
Hr Jaegers två samhällsförnyare taga sin sak lättare, de göra sin egen sjelfviska njutningslust till utgångspunkt för reformerna och i full öfverensstämmelse dermed nämna de ytterst litet om de ekonomiska omhvälfningar, som måste föregå de sociala, predikade
— och intet, så vidt jag sett rätt, icke ett ord om barnen — nog är sådant minst sagdt underligt af en författare, som tydligen vill gifva sig min af att hafva studerat sin sociologi både praktiskt och filosofiskt.
Nej, för hr Jsegers monomana uppfattning står blott ett moment klart — och det är njutningen.
Han gör det sexuella till lifvets resultat i stället för att göra det till en vigtig faktor deri — och märker icke så, att han just derigenom förordar just den sortens » individualistiska moral », han eljes så hårdt fbrdömer.
Estetiskt taget har författaren rätt att benämna sitt arbete &gt;ett monstrum » — med en sådan nerkrossande massa doktrin är enroilians okonstnärlighet gifVen, och intrycket blir icke lättare, der-för att ämnet i och för sig vill hafva en pikant anstrykning.
De m&amp;nga erotiska scenerna, hvilka äro lika många variationer öfver det franska uttrycket, » le difficile, c ’ est convenallement déshabiller une femme », äro lika monotona och tråkiga som resonnemangen.
Författaren har icke fått någon ton eller doft af sin erotik — intet af en Gautiers rusiga hänförelse, intet af en Sainte Beuve ’ s utsökta qvinlighet, intet af en Maupassants epikureiska lidelsefullhet, intet af en Garborgs breda tokrolighet.
Det är blott ett känsiotomt libertin-lif, författaren förmår skildra, passionens brutalitet, men intet af dess adlande hänförelse eller aningarika lycka.
Ingen lyrik och ingen omedelbarhet!
Orättvist vore dock att förneka de många ansatser till god och verkningsfull konst, som mångenstädes hittas i » Kristiania-Bohêmen ».
Särskildt är hela bokens afslutning, Jarmanns sjelf-mord, skildradt med en energi, en intensiv styrka, som är oändligt gripande.
Författaren får med ens något af en verklig skald på dessa ypperliga slutsidor, och det vore väl önskligt, att dessa kapitel räddades undan den glömska, som det öfriga myckna pap-peret — trots tryckfrihetsåtalet — snart nog måste försjunka i.
Bättre ett ensamt lösryckt fragment — låt vara blott en final — der lifvets egen tragik talar, än att dränka en lyckad episod i 600 sidors damm och tråkighet.
Hr Jæger talar så entusiastiskt om » Bohemen », och han tror nästan, att det är ur den krets af fria, lösgiorda och vagabonderande existenser, som framtidens evangelium skall komma.
Bohéme-litteraturen måste växa, utropar han — jag tror för min del, att.
dess vexlande, oroliga verld bättre är egnad att alstra poeter som Murger än samhällsförnyare af det slag, de unga Önska.
Bohêmen — det är parodoxens, jargonens, invektivets, det ytterliga revolutionsteoretiserandets förlofvade land — och på qvällarne, i kaféernas gasljus, der replikerna dimpa fantastiska och upphetsade genom tobaksröken, vändas institutionerna upp och ned af sjudande hjernor och ansvarslösa tungor.
Men det är icke den sortens resonnemang, som bringa de nya tidernas idéer närmare de tänkandes medvetanden.Ännu- en gång Svenska Akademien.
Den lilla uppsatsen » Ett stundande Jubileum », som ni godhetsfullt behagade intaga i senaste häftet af » Dagens Krönika^, innehöll en lista under rubrik » De aderton utom svenska akademien.
&gt; Om ni ej har något deremot, skulle jag nu vilja anställa några betraktelser öfver hvad » De aderton i svenska akademien » uträttat i afseende på det denna vittra myndighet ålagda Ordboksarbetet samt tillika påpeka några få af dess meriter såsom högsta domstol öfver » Snille och Smak ».
Lund i April Insändaren.
» Dyrbara skatter, sädana som dei icke böi ' tillåtas någon tidens tand att förtära, anförtroddes åt stvnska akademien att rårda och förjcofra: språket, skaldelconsten, vältaligheten, häfde-forskningen, den sista betraktad ej blott såsom vetenskap, men tillika som vitter konst.
Det har varit och skall alltid blifva wenska akademiens orubbliga föresats, att icke genom ensidig förkärlek för någon viss del af sin mångfaldiga verkningskrets låta de öfriga träda i skuggan.&gt;
På sin högtidsdag den 20 December 1866 gaf akademien genom sin dåvarande direktör,- professor Svedelius, denna för svenska språket löftesrika försäkran.
Vi äro öfvertygade om att löftet var ärligt raenadt; men hur har det infriats?
— Hur har den orubbliga föresatsen blifvit förverkligad under de senaste tjugu åren.
Innan vi likväl söka besvara denna fråga vilja vi i korthet tillse, huru den orubbliga föresatsen blifvit förverkligad under de föregående åttio åren af akademiens verksamhet,
- \
* För dem som äro närmare intresserade af ämnet kunna vi nämna att Svenska akademien och dess ordboksarbete äro * grundligt skärskådade i Framtiden för 1869 och 1870 af den välkända signaturen — r.hvarvid vi hufvudsafeligen vilja taga i betraktande den dyrbaraste af de skatter, akademien haft att vårda, nämligen svenska språket.
Visserligen har den rent fosterländska språkforsknin gen på de senare årtiondena äfven i vårt land gjort glädjande framsteg och många värderika arbeten på detta område hafva blifvit synliga, men utom Svenska språkets lagar, hvilket verk, så länge ett svenskt språk finnes, skall stå som en härlig minnesvård öfver författarens lärdom och snille, finnes i hela svenska literaturen ingen sammanhängande framställning, ur hvilken den, som vill lära sig sitt modersmål, kan hemta nödiga kunskaper.
Men äfven nämnda arbete är ingalunda nog lättfattligt för den större allmänheten, hvarjemte dess dvrhet för de fleste är ett hinder att kunna draga nytta deraf.
Det ojämförligen vigtigaste liksom ock det svåraste af svenska akademiens åliggande är derför hennes ordboksarbete.
Htiru olika man än må döma om konung Gustaf HI: e. en god egenskap kan man icke frånkänna honom, en dygd, som ej nog kan värderas, isynnerhet hos en konung, det är hans fosterlandskärlek.
Sitt land älskade han, för dess ära glödde han.
Liksom de störste bland sina Jöreträdare på svenska tronen insåg han värdet af en sant svensk odling och att grundvalen för en sådan är ett utbildadt svenskt språk.
När han stiftade den akademi, på hvilken han slösade så mycken ömhet och om hvilkens verksamhet han gjorde sig så stora förhoppningar, förklarade han, att han ville » upprätta ett Samhälle eller Akademi endast för Svenska språket. » På verkliga språkforskare fans då li litet som någonsin stort öfver-flöd.
Johan Ihre, Sveriges största språksnille, samt Jakob Se-renius, författare till en på den tiden värderik engelsk-svensk ordbok, voro döda; och den ende svenske språkforskare af någön betydenhet, som fans 1786, var författaren till » Svenska språket i tal och skrift » med flera lärda arbeten, Anders af Botin, hvilken också af konungen fick en plats i den nya stiftelsen sig anvisad.
De ord, med hvilka han vid inträdet af Ikonungen helsades, äro betecknande för den höge stiftarens ¿sigter.
» På hur mycket sätt », heter det, » förtjenar icke denne ledamot sitt säte i detta samhälle, och hur mycken nytta bör man ej vänta af dess förstånd och lärdom, af honom, säger jag, som redan gjort en så vacker början till det arbete akademien nu ålägges. » Slutorden hafva afseende på Botins of vannämnda arbete, hvilket således var en hufvudanledning till Botins ledamotskap.Oaktadt bristen på män med djupare insigter i svenska språket, tyckes dock ordboksarbetet hafva under de första åren bedrifvits med ifver.
Konungen visade sig synnerligen angelägen just i denna fråga och satt hela timmar som åhörare vid akademiens öfverläggningar rörande ordboken.
Murberg — uppfinnaren af ordet oafbaselig — och Adlerbeth sägas hafva inlagt stor förtjenst både medelst samlingar till ordboken och förberedande åtgärder till dess utförande.
Dernäst nämnas Kellgren, Stenhammar, Nordin och Sjöberg, såsom de, hvilka lemnat de rikaste bidragen.
Det synes häraf att man till en början gjorde allvar med ordboksfrågan; och ingenting kan bättre * bpvisa, att man tänkte högt om ordboken än Rosensteins jämte de fleste af ledamöternas redan, vid akademiens stiftelse yttrade öfvertygelse, att författandet af en ordbok aldrig bort lemnas åt ett samfund.
Rosenstein gjorde till och med » lifliga föreställningar mot stiftarens beslut i denna del. » Ledamöterna åtogo sig likväl det ansvarsfulla uppdraget, och hvarje ny ledamot har sedan otvunget iklädt sig förpligtelsen att egna all uppmärksamhet åt detta företag, hvilket naturligtvis blef allt mer maktpåliggande, i samma mån som behofvet af ett sådant verk gjorde sig mera känbart.
Vid flera tillfällen har akademien i sina handlingar vidrört denna fråga.
Det uppgifves att ordboksarbetet äfven på senare tider fortgått med oförminskad ifver.
1853 voro 127,800 språk-prof antecknade, för hvilket ändamål icke allenast äldre arbeten, som kunde lemna upplysningar till språkets historia, utan äfven de berömdaste författare från Dalin intill våra dagar blifvit genomgångna.
Skada blott, att akademiens andel i äran af detta mödosamma värf visar sig mindre, än mängden förmodar.
Det år nämligen känd t, att dessa språkprofsam lingar gjorts för en obetydlig penning af akademiens amanuenser eller andra utanför de adertons krets stående personer.
Herr K.
E. Kindblad lemnar i förordet till en af honom 1854 utgifven skrift: » Förslag till plan för ordbok öfver svenska språket » några ganska märkliga upplysningar angående akademiens förhållande till ordboksarbetet.
Efter fyra och ett halft års verksamhet för svenska akademiens räkning anmälde hr K.
1850 sin önskan att dermed upphöra., och öfverlemnade derefter till akademien alla sina samlingar, * innehållande bland annat öfver 64,000 språk-
* Mot värdet af dessa samlingar har för öfrigt en insigtsfull kritiker inltgt en gensaga.prof.
» Svenska akademien », säger författaren, &gt;som for en ringa summa kommit i besittning af mina samlingar, fann kort derefter tiden vara inne att, på grund af de då samlade språk-profs betydliga antal, begära för ordboksarbetets fortsättande ett årligt anslag, till belopp, nära dubbelt mot hvad samman-lagdt mig tilldelats för mitt fleråriga arbete. »
Från akademiens sida har anförts mycket såsom ursäkter för den fördröjda utgifningen af ordboken, oeh der i bl and är visserligen åtskilligt, som knappast kan bestridas af någon, som har omdöme.
Det har anförts att ett sådant arbete icke är så lätt; att ett samfund icke lämpar sig för utförandet af ett sådant företag; att hos * oss på senare tider icke fynnits någon språkforskare af första ordningen o. s. v. På ett ställe heter det: » Hade fäderneslandet frambragt en Johnson eller Adehtng, eller hade Ihre tillhört vår tid, och akademien hade försummat att tillegna sig ett dylikt snille, för att uppfylla det henne lem-nade uppdrag, så hade hon förtjenat det stundom mot henne riktade klander för ordboksarbetets försummelse. » Men härvid kan likväl anmärkas, att om fäderneslandet nu hade en språkforskare af första ordningen, så vore den ordbok, akademien med sin sammansättning kan åstadkomma, temligen umbärlig; och huru skall i vårt land ett språksnille kunnna bevisa sig som en Johnson o. s. v., utan att det får tillfälle att pröfva sin förmåga, och huru åter skall detta kunna ske med ett språk, hvars ordboksliteratur är så obetydlig som det svenska språkets, öfver hvilket det, enligt hvad som framgår af akademiens egen argumentation, nu är alldeles otänkbart för en ensam, vore han också det största snille i verlden, att författa en ordbok af större värde, jämförlig med de bästa Öfver de främmande språken.
Skulle dessutom ingenting kunna göras för en ordbok af andra än sådana snillen som Ihre, och har akademien bland sina representanter för skaldekonsten, vältaligheten och häfdeforskningen endast räknat sådana, som i dessa ämnen varit lika stora, som Ihre var i språkforskningen?
Vårt fädernesland har haft, och har ännu, språkforskare — språksnillen — om icke af första, så åtminstone af andra ordningen, och genom att icke hafva i tid tillegnat sig dem, och derför att hon icke gjort något nämnvärdt för att framkalla en språkforskning af grundligare art, har hon » förtjenat det stundom mot henne riktade klander för ordboksverkets försummelse.
Vi hafva redan nämnt att Botin inkallades till ledamot af svenska akademien, hufvudsakligen på grund af sitt arbeteSvenska språket i tal och skrift ».
Har akademien sedan dess vid val af ledamöter och på annat sätt ådagalagt den nitälskan för språkets vård, som hon bort och kunnat?
Af de 94 män, som tillhört eller tillhöra hennes krets, hafva 2 eller på sin höjd 3 ledamöter valts på grund af djupare insigter i modersmålet och i detta ämne utgifna lärda verk.
Hafva då inga andra svenska språkforskare funnits än dessa?
Namnen Liljegren, Rietz, Uppström, Säve, Dalin torde icke vara alldeles obekanta, för att icke tala om nu lefvande såsom t. ex. Klemming och Schlyter.
Hvad den senare beträffar lär han visserligen sent omsider blifvit erbjuden plats bland de aderton, men be-tackat sig.
Om vidare inom svenska akademien ända från 1786 den öfvertygelsen varit rådande, att både hennes egenskap af samfund och sjelfva detta samfunds sammansättning och arbetsordning vore hinderliga för utförandet af det allra förnämsta
* Apropoe prof. Schlyters nekande att mottaga den erbjudna utmärkelsen påminner jag mig några vere — troligtvis kända af få äfven bland samlare — som med anledning häraf i ett litet kotteri Lundastu-denter hopgjordes af en sedermera icke alldeles obekant författare.
Verserna äro långt ifrån akademiska; men som tillfällighetsprodukt kunna de väl passera.
För att icke upptaga allt för stort utrymme citerar jag endast fo \ jande.
Sedan det beskrifvits hur akademisterna grälade om hvilken af dem borde skrifva ordboken, sjunger slutligen ett af snillena:
(Melodi: Amanda gängar sig ned i lunden, i
Hvem af oss alla skall hugad blifva Att fardig ordboken nånsin skrifva?
Nu tid är inne till att tänka på,
En räddningsplanka att * kunna få!
Hvarpå e \ t annat snille glädjefullt utbrister:
I Lund vi ha ju professor Schlyter Jag rostar för att vi honom snyter,
£n ordbok skrifver han uti ett nafs,
Och säkert är, den blir intet rafs.
Ett kallelsebref att blifva en af de aderton utfärdas nu,
Men gubbén svarade — med förfäran —
Go ’ herrar, jag kan ej ha den äran;
Jag är för gammal och jag är för grå,
Och ma ni alla ät fanders gå !af hennes åligganden, hvarför icke i tid afsäga sig ett arbete, som bon icke trodde sig om att nöjaktigt gå i land med, eller företaga sådana ändringar i sammansättningen och arbetsordningen, som nödvändigheten kräfde?
Gustaf HI: s stiftelse har i så många andra fall temligen ovårdigt handskats med de af honom £ifna stadgarna, att hon icke behöfde i detta göra sig samvete af en något fri tolkning.
Vidare nämnes, att akademien från och med Oktober månads början till högtidsdagens förlopp (den 20 December) är oafbrutet sysselsatt med läsning och bedömande af täflingsskrifterna, hvilkas antal stundom uppgått till 30, 40 och någon gång ända till 50, nästan alla i bunden stil, men då delta anföres såsom ett af skälen till ordboksarbetets fördröjande, så tro vi, att denna undskyllan icke är så allvarsamt menad.
Det kan icke vara möjligt, att man upptager tiden för akademiens språkkarlar med att låta dem läsa eller höra allt det versifierade elände, hvarmed akademien uppmuntrat unga fåiänga versmakare — enligt hr erkebiskopens tal på akademiens hundraårsfest uppgår antalet af dylika till mer än 2,000!
— att öfverhopa henne.
Men om så skulle vara, är sannerligen en förändring af nöden, och då uppstår frågan, hvarför en sådan icke långt förut skett.
En annan invändning har också varit den att akademien saknat behöfliga penningetillgångar.
Likväl har hon alltifrån stiftelsen haft icke så obetydligt anslag af allmänna medel.
Efter en uppsats af en med efterräkningar väl förfaren man, för några år sedan införd i en af våra dagliga tidningar, meddela vi följande siffror.
Kronor
Åren 1786 — 91 utbetalades årligen från statskontoret
2,500 rdr specie ....................................... 60,000
I bidragen 1792 — 94 ingår arrendet för » avisorne », med hvilka menas Post- och Inrikes Tidningar.
Deras årliga afkastning, 1,000 rdr, anslogs till akademien, hvarjämte af konungens saköre årligen to-
gos 1,500 ................................................ 30,000
Från och med 1795 räknas bidraget i rdr bko, hvadan hela bidraget för detta år är utfördt med 625 specier, nämligen 250 af tidningen och 375 af sakörena.
Detta utgör emellertid tillhopa 2,500 rdr.
Åren 1795 — 1812 är beloppet oförändradt, hvilket för
dessa år gör i kronor .................................... 67,500
Trpt 157,500Under år 1813 gjordes nytt kontrakt om arrendet for Posttidningen, hvarigenom akademiens inkomst, in-räknadt fortfarande 1,500 rdr.
af statskontoret,
detta år är 3,200 rdr.
bko ............................ 4,800
1814 — 26 utföres inkomsten årligen med 4,000 rdr.
bko., enär arrendet för Posttidningen var 2,500 rdr.
och statskontorets anslag 1,500 rdr ................ 78,000
Vid slutet af år 1826 hade akademien genom besparingar och upplupna räntor en behållning af 56,102 rdr.
bko eller 84,153 rdr.
Ehuru behållningen uppkommit af allmänna medel — arrendet för Posttidningen var ju ock en statens inkomst, som lemnats akademien i stället för reda penningar — så ansåg sig akademien hafva rätt att betrakta denna behållning såsom sin enskilda tillhörighet samt ur följande års räkenskaper, som inlemnats till Kammarrätten, alldeles utesluta densamma.
Detta skedde naturligtvis för att förekomma, det statsrevisorerna skulle fästa någon uppmärksamhet vid den stora tillgången, hvilket hade kunnat hafva till följd statsbidragets indragning för.
några år.
Likaså egenmäktigt förfor akademien genom att ur samma räkenskaper titesluta inkomsterna af Post * och Inrikes Tidningar.
För hvardera af åren 1827 — 57 är i nämda räkenskaper uppförd t såsom inkomst endast 1,500 rdr.
bko från statskontoret, hvarjemte då någon brist uppstått för de löpande utgifterna, det är anteck-nadt, att denna fyllts med akademiens enskilda
medel ...................................................... 45,500
Från och med 1858, då räkningen i riksmynt började, utgår * anslaget årligen med 2,250 kr., hvilket till
och med 1881 utgör .................................... 54,000
samt för åren 1882 — 1885 ........................... 9,000
Utom den ej upptagna inkomsten af Posttidningen samt räntorna å behållningen 84,153 kr.
vid 1826 års slut har svenska akademien sålunda under de gångna 100 åren af sin tillvaro af statens medel uppburit ..................... ............................. 348,800Utgifterna voro under äldre tider understöd åt vitterhets-idkare, företrädesvis bland akademiens egna ledamöter.
Men genom ett särskildt anslag har akademien sedan längre tid tillbaka befriats från denna utgift.
Bland akademiens öfriga utgifter äro löner åt ombudsmannen och åt en amanuens (300 kr.
) till sekreterarens biträde, vaktmästare, hyra för bibliotek, utgifter för medaljer och minnespenningar (årligen omkring 900 till 1,000 kr.
) - samt för högtidsdagen (omkring 250 kr.
hvarje
gång) -
Men vi komma nu till utgifterna för akademiens ordboksarbete.
Första gången en utgift för ordboken förekommer är den 11 September år 1800, då I.
Gh.
Ditzinger erhöll 2 rdr.
24 sk. bko för renskrifning af bokstafven P. af ordboken, utgörande 46 ark.
* Den, som vid denna tid tyckes hafva påskyndat arbetet, är kanslirådet C.
G. af Leopold.
Ett vigtigt förarbete är utan tvifvel den af honom författade » Afhandling om svenska stafsättet », tryckt år 1801 i Akademiens handlin- &gt; gar, första delen från 1796.
För förlagsrätten till detta arbete erhöll af Leopold (den 7 April 1801) 600 rdr.
specie.
Då detsamma emellertid utsattes för en allvarlig granskning, erhöll amanuensen P.
A. Wallmark i uppdrag att biträda af Leopold vid försvarets affattande samt fick härför den 6 Juni 1804 i arfvode 50 rdr.
rgd.
För det egentliga ordboksarbetet äro för öfrigt följande utgifter gjorda:
Den 11 Februari 1802 erhöll I.
D. Flintenberg 50 rdr.
bko för samling till bokstafven B af ordboken sämt för biträde vid afhandlingen om rättstafning Åren 1808 — 23 uppbar C.
G. af Leopold årligen 250
för arbete å ordboken ........................
Detta arfvode höjdes åren 1824 — 1829 till 750 rdr.
Magister C.
S. Collnér erhöll 1812 — 13 för biträde vid
ordboksamlingen 200 rdr.
bko ......................... -
Efter denna tid visa räkenskaperna ej någon utgift för ordboken förr än regeringen den 5 Oktober 1853 beviljat ett extra anslag af 1,250 rdr.
till ordbokens utarbetande .......................................
13 Icke fullt 7 öre arket!
I proportion till tillgangarne ej synnerligen väl afpassad belöning åt hr Ditzinger, som för öfrigt är i literatur-historien tem ligen okänd.
6,750
1,875Kronor
Riksdagen beviljade för ordboksarbetet 1854 10,000 rdr.
att utgå under åren 1854 — 57 samt ytterligare för åren 1858 — 72 årligen 3,750 kr., hvilket
De som med aflöning af dessa anslag sysselsattes vid ordboksarbetet, voro A. F. Dalin, S.
A. Hollander, F. A. Dahlgren, C. Schweder, I.
E. Rydqvist, L.
M. Enberg, E.
Fries,
B. von Beskow och V. E. Öman.
Såsom man finner af dessa siffror har akademien haft att disponera en ganska vacker summa för att vårda och förkofra svenska språket, och man kunde med skäl tro, att ett icke obetydligt utrymme i handlingarna egnats åt språkliga undersökningar.
Vi hafva i dessa handlingar — intill 1866 — funnit tre titlar, som häntyda på uppsatsen af språkvetenskap-ligt innehåll.
Den första af dessa är en » Afhandling om svenska stafsättet », hvilken utgör första delen af akademiens handlingar från 1796.
Derefter finnes i handlingarna icke ett ord i svensk språkforskning förr än 1837, då i 17: de delen offentliggjordes en af Leopold utarbetad &gt; Undersökning om grunderna till svenska stafsättet, med hänseende till akademiens utgifna Stafningslära, och till fullständigare utveckling af hennes grundsatser » — ett alster så underhaltigt, att det för Leopolds literära rykte, och för akademien, varit önskligt att det aldrig sett dagen.
Den tredje uppsatsen finnes i 39: de delen och har till titel: » Ljus och Irrsken i Språkets Verld. » Vi behöfva icke säga mer än att författaren är J.
E. Rydqvist, och att den följaktligen är af helt annat värde än de båda förut omtalade.
Men 1836 utkom Sren.sk Språklura, utgifvcn tf Svenska Akademien, hufvudsakligen utarbetad af Enberg.
Arbetet vitnar visserligen om god iakttagelseförmåga, men förråder inga djupare språkstudier.
Att akademien sjelf, lika litet som någon annan, anser arbetet motsvara nutidens fordringar, bevisas bäst deraf, att hon icke låtit utgifva ny upplaga, ehuru boken är för längesedan utgången.
En synnerlig uppmärksamhet förtjenar akademiens sätt att framställa prisämnen.
Under det en mängd ämnen upp-gifvits i estetik och historia, hvarvid lemnats fritt val, liksom i skaldekonsten, har ända från akademiens stiftelse icke mer än ett ämne framställs i språkforskning, och om fritt val har här
tillhopa utgör.
71.250
86.250
Dessa utgifter tillhopa utgöra ett belopp afaldrig varit fråga.