Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
DK (3) 192 — 204 Svahn, Oscar, Det muntliga föredragets konst i tal och sång.
I. Sthlm 1890
PT (5) 222 — 226
Svend sen, - C., Praktisk veiledning til at rette talefeil.
FT (2) 143 — 144
Svenska fornminnesföreningens tidskrift.
Bd 8, h.
NT (4) 374 — 375 Mémoires du prince de Talleyrand, publiés avec une préface et des nötes par le duc de Broglie.
FT (6) 407 — 419
Tamm, Fredr., Etymologisk svensk ordbok.
A — Bärga.
FT (5) 394-396
--, O., Hushållsträdgården.
FT (6) 474
Tavaststjerna, K A., Dikter i väntan.
FT (3) 225 — 229.
NT (1) 78-80 Tham, Karl, Proportionslära med tillämpning på plangeometrien.
Sthlm 1890
PT (3) Il8 — T2T
Tikkanen, J.
J., Die Genesis-Mosaiken in Venedig und die Cottonbibel.
Hel singfors 1889.
Tolstoy, Leo, Kreutzersonaten.
D (3) 102 — 105.
UH (4) 275 — 293 Troup, John Rose, With Stanley ' s rear column.
NT (2) 108 — 130 Törnebladh, R., Handledning för deltagare i rådplägande och beslutande för samlingar.
ST (2) 61 — 63
Ur Finlands historia.
Publikationer ur de alopæiska papperen, redigerade af A. Neovius, h.
1 — 6.
Borgå 1890 — 1891.
FT (5) 392 — 393
Waldenström, PGenom Norra Amerikas förenta stater, reseskildringar.
DK (1) 60 — 62
Wallace, A. Russel, Darwinismen, en framställning af teorin om det naturliga urvalet.
Öfvers, af G. F. Steffen.
FT (6) 470 — 4733 * 8
326 i 3
Ward, Herbert, My life with Stanley^ rear guard.
London 1891.
Ni; (2) 108 — 130.
War tieck, G., Zur Abwehr und Verständigung.
Offener Brief an Herrn Major von Wissmann.
Gütersloh 1890.
SM (2) 168 — - 172.
Vising, Johan, Fransk språklära.
Ljud- och skriflära.
PT (3) 123 — 125.
Wissmann, H. von, Antwort auf den ofifenen Brief des Herrn D: r Warneck tiber die Thätigkeit der Missionen beider christlichen Confessionen.
Vodskov, H.
S., Sjæledyrkelse og Naturdyrkelse.
Bidrag til •Bestemmelsen af den mytologiske Metode.
I: 1 — 2.
FT (2) 138 — 140.
Wrangel, F. 17., Liste des diplomates francais en Suéde 1541 — 1891.
HT (2) ö; &amp; g.
39 — .41.
Använda signaturer.
ANF
VII, 4.
XI, 3; XII, 1 — 4.
1891, 1.
1891, 1 — 5.
DK — Ur dagens krönika.
1891, 1 — 6.
1891, 1, 2.
1891, 1 — 3.
III, 4.
1891, 1 — 4.
41 — - 43.
SM ~ Meddelanden från studentmissionsföreningen i Upsala.
1890 — 91,1 — 3.
1891, 1 — 8.
TFU
TPF
V -- Verdandi.
1891, 1 — 3.Literära notiser.
M. Carlander har för någon tid sedan utskickat en fortsättning af sina anteckningar om » Svenska bibliotek och ex-libris ».
Han •meddelar här först diverse om bibliotek och ex-libris, som, sedan förra bandet utgafs, kommit till hans kännedom, hvarefter följa: ex-libris, bibliografi, rättelser och tillägg till första bandet, förteckning öfver ex-libris-samlare, så några sidor ytterligare tillägg och till sist förteckning Öfver svenska ex-libris-gravörer samt register.
Denna fortsättning är, liksom hufvudbandet, tämligen otillfredställande såsom helhet.
Naturligtvis innehåller arbetet många intressanta meddelanden och notiser till Sveriges biblioteks- och personalhistoria, men äfven icke så få » rätt nöjsamma digressioner från ämnet », for att citera en anmälare i N.
•för d.
20 juli d. å.
Det är verkligen att mycket beklaga, att icke den nitiske samlaren och antecknaren ställt sitt material till någon verkligt kompetent och kunnig persons förfogande, i hvilket fall resultatet hade blifvit ett helt annat, än förhållandena nu medgifvit.
Författaren har för Öfrigt själf i N.
A. för d.
30 juli i ett svar till den ofvan nämde anmälaren gifvit sitt arbete en mycket betecknande dom, då han säger: » Till sist beder jag få upprepa, att en bok, sådan som min, hvilken nästan kan sägas vara ' tryckt som manuskript ', just icke är lämpligt föremål för högre kritik, men desto mera för helt enkelt rättel-, ser ».
Häri instämmes till fullo.
Boken är ett i högsta grad lämpligt föremål för rättelser — man skulle kunna skrifva en hel bok med bara rättelser.
Detta är nu dock icke här meningen; lika litet att utöfva någon » högre kritik » — endast att fästa allmänhetens uppmärksamhet på detta arbete, som visserligen enligt författarens utsago icke är afsedd för någon » publik », utan endast för bibliofiler, men som kan komma att tjäna som grundval för en framtida svensk, bibliotekshistoria.
Hr Carlanders förtjänst är, att han på ett ställe samlat en stor mängd af de upplysningar vi ega om svenska bibliotek jDch boksamlare, hans fel, att detta skett till den grad kritiklöst, att det är fara värdt, att den, som verkligen vill använda boken, i alla fall ofta blir nödsakad att återgå till originalkällan.
En ' kuriös idé af Hr Carlander kan jag inte låta bli att omnämna, nämligen att han alltid, då han på en bok funnit ett par initialer i blåstämpel, genast antager detta som ett ex-libris och mycket samvetsgrannt beskrifver detta märke, samt den bok, där det stått, samt så tillägger: » Hvad dessa bokstäfver beteckna, ha vi ej kunnat utröna », eller: » Man skulle kunna gissa på den och den — eller också på den och den, men boken är för ny, för att ha kunnatr tillhöra honom » — o. s. v.
J — n.32°
Boknyheter:
Jordens historia.
Efter M. Neymayrs " Erdgeschichte " utarbetad med särskild hänsyn till Nordens urvärld af A.
G. Nathorst.
Häftena i — 7.
— Stockholm, F. &amp; G. Beijer 1891, 10 häften à 1,50 kr.
Fra Akershus til Akropolis.
Skildringer fra Studiereiser af Dr. Ingvald Undset.
Heften 1 — 7.
— Christiania, Alb.
Cammermeyer 1891, à 1 kr.
De norske Stavkirker af Prof. L. Dietrichson.
Med ca.
250 tegninger^.
Heften 1 o. 2.
Christiania, Alb.
Cammermeyer 1891, omkr. 14 häften à 0,80 kr.
Paa grundlag af J.
Krafts och Chr.
Langes " Norsk Forfatter-lexikon 1814 — - 1856 " samlet, redigeret og udgivet med understöttelse af statskassen af J.
Hefte 27, Klingenberg — Kraft.
— Kristiania, Den norske forlagsforening 1890.
Del V häft.
— Stockholm, Looström &amp; Comp.
i kom.
" Af Mrs Woods Baker.
— Stockholm, Z. Hæggström 1891, 0,75 kr.
Kyrkohistoria i sammandrag af Rudolf Sohm.
Öfvers, från femte tyska upplagan af A. Fernholm.
A. V. Lundholm i&amp;gi.
2,50Jtr.
Psalmbok öfver alla årgångar evangelietexter af C.
J. Lénström.
— Stockholm, Akad.
Bokhandeln i Upsala i distrib.
Ordbog over det gamle norske sprog af Dr.
Johan Fritzner.
Omarbeidet, foröget og forbedret Udgave.
ig ' .de Hefte.
— Kristiania, Den norske forlagsforening 1891.
Per häfte 1,50 kr.
•Det nittonde århundradets historia i öfversiktligt sammandrag af Otto Sjögren.
E. Fritze 189.1.
16 häften à 0,90 kr.
Anthropos.
Dramatisk dikt af Oscar Benzow.
Del II o. III.
- Stockholm, R. Blædel &amp; Co. 1891.
Hvarje del à 1 kr.
Bebodda Världar af Camille Flammarion.
Sjätte upplagan.
Stockholm, Hiertas bokförlag 1891.
Hvarje häfte à 0,50 kr.
Svenska Turistföreningens årsskrift för år 1891.
Wahlström &amp; Widstrand i distrib.
2,50 kr.
Kanarifuglen.
Dens naturhistorie, liv og pleie ved F. O. Guldberg.
— Kristiania, H. Asche-houg 1891.
1,75 kr.
Allvarliga Tankar.
Öfvers, från tyskan af bibliografiska byrån i Berlin.
— Göteborg, Wettergren &amp; Kerber i distrib.
- Berieht über die Pfingst-Versammlung von M. von Egidy.
— Berlin, Bibliographische Bureau 1891.
■Gnistan.
Af Sällskapet Gnistan.
Utgifvare A.
— Göteborg, Wettergren &amp; Kerber 1891.
2,50 kr.Kristendomsundervisningen i våra skolor.
Fredrik Fehr: Några tankar om kristendomsundervisningen i våra skolor.
Föredrag hållet vid invigningen af Södermalms högre allmänna läroverks nya byggnad den 7 september 1891.
— Utgör N: o 5 af samlingen: " I religiösa och kyrkliga frågor ".
o: 40.
Det uppseendeväckande tal, som pastor primarius i Stockholm, Dr. Fredrik Fehr nyligen höll vid Södermalms läroverksinvigning, har nu under * ofvanstående titel utkommit i bokhandeln, och vi vilja med dessa rader därpå fästa allmänhetens synnerliga uppmärksamhet.
Den fråga, som däri behandlas, är af den allra största vikt och betydelse.
Den gäller ingenting mer eller mindre än hela vårt skolväsens hjärtpunkt.
Ty så må vi väl kunna beteckna kristendomsundervisningen.
Endast om denna är af den rätta arten och halten, kan i skolan råda den rätta bildningsandan; ty en bildning utan religiositet är och förblir ett oting, ett skal utan kärna.
Talarens åsikt är nu den, att trots alla i våra skolar åt kristendomsundervisningen anslagna lärotimmar, resultatet dock enligt regeln snarare blir en afskräckning från religionen, än en vägledning till denna.
Så förfeladt anser han sättet för denna undervisnings meddelande.
Hans ord böra därvid väga tungt.
Han talar ur sin egen skolerfarenhet, han har redan under flera år såsom styresman haft tillfälle att blicka in både i vårt folkskoleväsende och i våra elementarläroverks verksamhet.
Och hans varma och allvarliga religiösa nit lär icke kunna sättas i fråga.
Hvaraf kommer sig då den misstillit, hvarmed hans uppträdande mottagits äfven på håll, där man kan räkna på religiöst och kyrkligt intresse?
Ty värr, det har härvid gått såsom vid så många andra reformförsök.
Sak och person hafva icke blifvit skilda åt, och misstankar mot personen hafva kväft intresset för saken.
— Dr. Fehr är känd såsom anhängare af den riktning inom nutidsteologien, som inslagits af Albrecht E-itschl.
Och man har därför bakom hans ord befarat ännu mera revolutionära tendenser, än som i dem blifvit utsagda.
Att en Ritschls anhängare skall opponera sig mot den hos oss rådande dogmatiken, ligger i sakens natur — så har säkert mången resonnerat och så slagit sig i ro trots väckareropen.
21322
Emellertid är detta ett alldeles oriktigt sätt att betrakta saken.
Frågan gäller icke några dogmatiska skiljomeningar, utan är helt enkelt en pedagogisk fråga.
Äfven den, som möjligen anser den gängse dogmatiken- utan fel och lyten, kan sluta sig till Dr. Fehr i denna skolfråga.
Hans fordran är ju nämligen helt enkelt den, att en större naturlighet skall införas i kristendomsündervisningen i våra skolor, d. v. s. mindre abstrakt dogmatik och i stället mera konkret religionslära.
Han har i detta tal icke inlåtit sig på frågan hvilken dogmatik, som skall meddelas våra skolynglingar, blott huru mycken.
Och ej heller i det hänseendet har han gått till några radikala ytterligheter.
Det lär ej vara hans mening att utesluta ali dogmatik från våra läroverksprogram.
Äfven han vill säkerligen, att vår skolungdom skall bibringas en nödtorftig insikt i vår kyrkas grundläror och känna deras särskilnad från de oss omgifvande kyrkosamfundens läromeningar.
Men han vill, att dogmatikundervisningen skall inskränkas till rimligt omfång för att lemna rum för ett underlag af konkret religionskännedom, förvärfvad genom direkt bibelstudium och en lefvande undervisning i kyrkohistoria.
Och ' denna reform från det abstrakta till det konkreta, vill han se genomförd äfven och kanske framför allt på skolans lägre stadium.
Hvad är väl den s. k.
» stora katekesen » annat än förtunnad dogmatik.
Dess utanläsning opponerar Dr. Fehr sig därför emot.
Utanlexorna med deras ofta andlösa rabblande böra sammankrympa till det oundgängligaste.
Och i stället för de s. k. bibliska historiernas kortfattade bibelreferat skall man redan från början införa lärjungen i studiet af Bibeln själf.
Hvad är detta väl annat än blott en tillämpning på religionsundervisningens områd«e af den moderna, pedagogikens allmänna grundregel: från åskådning till begrepp, från det enskilda till det allmänna?
— en regel, så påtagligt pedagogiskt riktig, att det väl näppeligen kan falla någon in att bestrida den i dess allmänhet, huru svår den än må vara att troget tillämpa i det enskilda fallet.
Den erkännes därför allmänt i teorien, ehuru den i praxis ännu ej på långt när hunnit blifva tillgodogjord.
Det är denna sanning, på hvilken den nutida åskådningsundervisningen baserar sig.
Det är den, som inom geografiundervisningen ledt till att man börjar med » heimatkunde ».
Det är den, som för naturstudiet leder till att lärjungen först skall se och iakttaga föremålen med egna ögon, innan han så småningom lär sig att klassificera dem.
Det är samma princip, som inom språkstudiet leder till fordran, att man närmast skall lära sig det talade, lefvande språket och först sedan de grammatikaliska reglerna.
Det är nu denna i ordets bästa bemärkelse moderna undervisningsteori, som Dr. Fehr vill få tillämpad inom kristendomsundervisningen.
hans uppträdande bör därför uteslutande bedömas från ' pedagogisk synpunkt ■ — oberoende af alla dogmatiska skilj omeningar.
Och så sedda synas oss hans ord i högsta grad förtjänta, af upp-323 kristendomsundervisningen i våra skolor.
märksammande.
Det är sannt, att af alla pedagogiska reformer är ingen svårare att fullt genomföra än denna.
Det är så lätt att inplugga allmänna regler, så bekvämt att endast explicera en dogmatisk lärosats, men det är så svårt att lara lärjungen konsten att se verkligheten med egna ögon.
Men få svårigheterna afskräcka oss från sträfvan åt det rätta hållet?
Om framför allt — när man allt mera börjar genomföra denna riktiga undervisningsmetod inom de öfriga läroämnena, skall någon blind nyhetsrädsla hindra oss att tillämpa den på det viktigaste ämnet af alla, på kristendomsundervisningen?
Där, om någonstädes, borde det ligga i öppen dag, att det ej går an att nära lärjungens vetgirighet med abstrakta formler och allmänna termer, i stället för med lefvande lif.
Om vår ungdom får en torr, schematiserande uppfattning af naturen, så är det onekligen ett missförhållande.
Än mera, om den lär sig att betrakta mänsklighetens och folkens historia blott såsom én intetsägande rad af herrskarenamn och årtal, af slagfält och fredslut.
Men hvad betyder allt detta mot formalismens faror pä det religiösa området?
Sannerligen — särskildt vår tid behöfver en kristendomsundervisning af det rätta, det lefvande slaget.
Förr tedde sig för ungdomen den fäderneärfda religiösa tron såsom något helt naturligt, hvars berättigande ej sattes under debatt.
Och själfva de kyrkliga dogmerna omgåfvos för det stora flertalet kristna af en auktoritetens nimbus, som fritog dem från kritik.
Man kunde under sådana förhållanden med ganska klen kristendomsinsikt gå sitt lif lugnt igenom.
Naiviteten var då okunnighetens skyddsvärn.
Men för visso — den tidén är för länge sedan förbi.
Den kristendom, som i våra dagar skall kunna bestå, måste vara en både vaken och mogen kristendom, — en sådan, som ej inläres vare sig genom katekeslexor eller abstrakt dogmatik, utan som endast kan byggas på en åskådlig, innehållsvarm undervisning.
Flertalet bland oss kan helt visst ur sina egna skolminnen afgifva nedslående vittnesmål om kristendomsundervisningens halt i de dåtida skolorna.
Och tillståndet torde i allmänhet blifvit föga bättre på de senare åren.
Antalet dugliga och samvetsgranna lärare har visserligen stigit.
Men metoden har nog i det stora hela förblifvit oförändrad.
Stå vi inför våra barn till svars med att låta det så förblifva?
Nej något måste göras för att minska de andliga .faror, i hvilka de härigenom kastas ut.
Och det är i den fasta öfvertygelsen, att Dr. Fehrs ord härvidlag peka i den rätta riktningen för en sådan maktpåliggande reform, som vi hänvisa våra läsare till ett allvarligt begrundande af hans tal.
Vi kunna förstå att under de stormlöpningar, som i dessa dagar från alla håll göras mot vår religion och vår kyrka, mången kan frestas att med misstro se hvarje reformkraf på detta område.
Man fruktar, att medgifvande i ett skall leda till kapitulation i det hela, och riktar därför hela sin sträfvan på att i allo stanna vid status quo.
Men denna rädslans konservatism är ej af den rätta arten.
Verkligt konservativ, sannt324 kristendomsundervisningen i våra skolor.
bevarande, är endast den sträfvan, som med vaken blick för tidens kraf söker därefter reformera, d. v. s. gifva nya former åt det eviga innehållet, för att på sådant sätt bevara detta oskadadt och oantastadt.
Detta är icke köpslagande eftergifter åt tidsandan, utan det är det enda sätt, hvarpå det eviga bland oss dödliga kan hållas vid lif under skilda tider med skilda kraf.
Må därför äfven på det religiösa området vår kärlek till det gamla ej vara blind utan framsynt, ej räddhågad utan modigt förtröstansfull.
Segern skall till sist blifva vår, så visst som sanningen är på vår sida!
Thomas Otrygg.En Kär i fält.
Det förhåller sig med de underordnade truppafdelningarna liksom med de enskilda delarna i en stor maskin; i och för sig själfva äro de af ganska liten betydelse, det är först, då de på ett lämpligt sätt blifva förenade i större grupper, och då de sammanslutas till ett enda helt, som de utveckla ali sin kraft.
Vid denna sammanslutning är det dock icke nog med, att alla de olika slagen af trupper eller af maskindelar finnas till, utan man måste ock för att ernå den största möjliga kraft förena dem i rätta förhållanden och i lämpliga grupper.
Det är sålunda långt ifrån likgiltigt, huru en här sammansättes i fält.
Af en föregående uppsats känner läsaren redan, att ända intill franska revolutionen härarnas styrka inskränkte sig till ganska blygsamma siffror, och sällan, om ens någonsin såg man en härförare förfoga öfver mera än 80,000 man på ett slagfält; ja, en så stor styrka var till och med ett undantag.
För striden uppsökte man vanligen vida, öppna fält, där hela hären ordnades i två eller flera långa raka linier, den ena bakom den andra, vanligen med infanteriet i midten, kavalleriet på flyglarna och artilleriet dels fördeladt utefter hela fronten på infanteriet, dels förenadt på lämpliga punkter framför fronten.
För, en här, som uppträdde på detta sätt, fordrades visserligen ett något så när lämpligt förhållande mellan de olika vapenslagen, men en genomförd indelning i större truppenheter var af underordnad * betydelse; bataljon uppställdes bredvid bataljon, skvadron bredvid skvadron, och högste#befälhafvaren ledde det hela med tillhjälp af befälhafvare för olika flyglar och linier.
Kom så franska revolutionen och efter henne den förste Napoleon.
De värfvade soldaterna försvunno nu från slagfälten, där de ur hela folken uttagna stridsmännen trädde i stället.
Gränserna för härarnas styrka försvunno, och den i dem inneboende lifskraften sprängde den stela stridsformens, den s. k. liniartaktikens trånga band.
Man stred, hvar man träffade sin motståndare, och slagen upplöstes i flera, på olika punkter samtidigt utkämpade strider.
Häraf blef nödvändigt att sammansätta trupperna i själfständiga enheter af högre ordning, i sig inneslutande alla vapen.
Divisionen (fördelningen) hade ' liksom brigaden visserligen funnits redan någon tid, om än deras betydelse icke varit stor; nu tillkom armékåren, hvars upprinnelse var alla de många små härar, som fransmännen samti-326
en här i fält.
digt sände i fält.
Armékårerna funnos i Moreaus här i Tyskland 1800 och därefter i Napoleons alla härar, börjande med den, som sammandrogs i lägret vid Boulogne, och infördes småningom i alla andra härar.
Deras styrka vexlade högst betydligt, mellan 10 och 70 tusen man.
I en nutida, till ett eller par hundra tusentals man uppgående här är armékåren den största truppenheten, den s. k. operativa enheten, den, med hvilken armébefälhafvaren räknar.
Armékårens styrka har nu mera i allmänhet blifvit bestämd med hänsyn därtill, att denna truppdel på en kolonn skall kunna utföra en vanlig dagsmarsch och därefter under dagens lopp uppmarschera.
En till 25 bataljoner infanteri eller något mera och i jämnt tal till 30.000 man af alla vapen uppgående armékår upptager förutom tränganstalterna ett marschdjup af något mera än 20 km.
Om denna armékår efter en vanlig dagsmarsch om 20 km.
skall uppmarschera, så hafva dess yttersta afdelningar att under dagen tillryggalägga 40 km., och mera k-an man näppeligen begära af en trupp.
30 tusen man är därför " ärmékårens största styrka, och ökar man den samma, såsom redan skett i Ryssland, där han fått 32 bataljoner, och såsom någon gång annorstädes föreslagits, så gör man kårerna allt för oviga.
Infanteriet vid en armékår af den nyss nämnda styrkan delas öfver allt.
i 2 divisioner (fördelningar), hvarefter dessa i sin ordning sönderfalla i 2 brigader om 2 regementen.
Regementena hafva vanligen 3, någon gång såsom t. ex. i Ryssland 4 bataljoner.
I små härar såsom i vår svenska behöfver man icke så stora enheter som armékårer — deras antal skulle blifva väl litet — utan där kan ledningen väl komma till rätta med fördelningarna, hvilka då utrustas för själfständig verksamhet och såsom uttryck däraf vanligen benämnas arméfördelningar (armédivisioner).
Blir armékårernas antal mycket stort vid en här, som skall uppträda samlad, t. ex. flera än 6, måste man inskjuta en enhet öfver armékåren, och kallar man denna en armé.
Utgöres en dylik armé af 6 armékårer, hvartill vanligen böra läggas 2 själfständiga kavalleridivisioner (se om dessa nedan), så får armébefälhafvaren att handskas med åtta enheter, och flera kan han icke lämpligeij sköta.
En dylik armé når en styrka af närmare 200 tusen man.
Flera tillsamman uppträdande arméer blir ingen sällsynthet i framtidens krig.
År 1870 ryckte tyskarne öfver franska gränsen med tre arméer i omedelbar förening.
Såsom utgörande det talrikaste vapenslaget, det enda, hvilket under alla förhållanden eger förmåga af själfständig verksamhet, måste infanteriet (fotfolket) bilda stommen i nutidens stora folkhärar, den stomme, till hvilken de öfriga vapnen sluta sig.
Vi hafva därför att till en början hålla oss vid infanteriet.
Af alla enheter vid det samma är regementet utan motsägelse den viktigaste, säges i ett nyligen utkommet arbete *), » såsom medelpunkten för
1) Vapenslagens stridssätt enligt nutidens fordringar af C O. Nordensvan, utgifvet på niilitärlitteraturföreningens förlag.en här i fält.
3.2 7
hela det andliga lifvet, såsom bevarare af traditionen.
Dess styrka medgifver ännu ett samfäldt, i alla delar ingripande arbete och är tillräckligt betydlig för frambringande af den mångsidighet, som befordrar arbetet och hindrar enskilda, ensidiga naturer att alltför skarpt framträda.
Regementet ar också i striden den enhet, som längst och säkrast håller tillsamman. » Att, såsom man för ett eller par årtionden sedan hos oss ganska allmänt föreslog, vid krigstillfälle spränga regementena för att låta - bataljonerna omedelbart ingå i brigadförband vore därför högst olyckligt och skulle dessutom sönderrifva den ekonomiska enhet, som regementet också är.
Två bataljoner är emellertid för litet för ett regemente, hvarför våra fältutrustningsplaner också upptaga tre.
Då bataljonen hos oss uppgår till 900 stridande, får regementet sålunda omkring 2,700 stridande, hvaraf äfven synes, att dess betydelse icke är så liten.
Bataljonen delas nu mera öfver allt utom i England i 4 kompanier " om 200 — 250 stridande på krigsfot.
Fore Frankrikes senaste krig med Tyskland ansåg man i det förra landet i olikhet med förhållandet i de flesta andra, att de högre truppenheterna, d. v. s. enheterna öfver regementet, i allmänhet borde bildas först vid krigsutbrott och sålunda icke finnas i fredstid annat än tillfälligtvis under större öfningar.
Fördelarna af denna anordning skulle vara, att man fritt kunde välja befälhafvare bland de därtill lämpligaste generalerna, och att fienden icke på förhand kände krigsformeringen.
Dessa i det hela skenbara fördelar — vid ett allvarsamt krig måste man använda alla sina generaler, och krigsformeringens hemlighet upptäcker fienden snart, såsom han gjorde det 1870 — motvägas dock af olägenheten att?, just då hvarje minut är dyrbar, nödgas upptaga tiden med nybildning af staber, af intendentur och af mycket annat, som icke skapas i en handvändning, på samma gäng den säkerhet, som uppkommer ur ett gemensamt arbete inom fasta enheter redan under freden, aldrig kan ernås vid en nybildad enhet, hvars styrande män se hvarandra kanske för första gången, just då samstämmighet är mera värd än någonsin.
Också dröjde fransmännen icke att efter krigets slut införa en ständig indelning i högre enheter, lika fasta som i någon annan här.
Vi hafva hemma i Sverige i själfva verket anslutit oss till den äldre franska åsikten om fredsindelningen, ty våra militärdistrikt voro ända till år 1889 endast territoriella enheter af synnerligen vexlande sammansättning så väl med afseende på vapenslag som styrka.
Generalbefälhafvarens befälsmyndighet sträckte sig endast till rent militära saker, till öfningar och tjänsteförhållanden,- hufvudsakligen.