Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I dag har jag riktig skrifklåda, jag tror det är första gången på flera år.
– Otrefligt med de tankarne på arsenik!
Jag kan icke bli fri från dem.
Men det är ju bättre att skrifva i en oinbunden bok än att ytterligare minska den lilla rest af helsa jag har qvar.
Om någon skulle se denna bok och läsa deri, så kom ihåg att jag skrifver utan koncept, nästan tanklöst, att jag skrifver för att påskynda sjuklingens långsamma timmar, att jag skrifver för att här i boken jordfästa alla orimliga hugskott och tankar, allt som jag vill blifva qvitt utan att säga det till någon, att jag här kanske i ett anfall af bitterhet eller mjeltsjuka säger saker som jag alls icke menar vid lugnare besinnig, ja att jag kanske i uppbrusning säger hjertlösa saker om dem jag älskar högre eller åtminstone kunde älska högre än mig sjelf.
Jag behöfver andas ut i ensamhet och jag har aldrig bedt dig smyga omkring mig, du får derföre klandra dig sjelf och icke mig om du stötes tillbaka af en dålig andedrägt.
Tänk bara att det var min rättighet att vara ensam här och att jag nyss förut ätit lök, ej af smak utan af nödtvång, ej kräsligt tillagad utan rå och sträf så att tårarne stego mig i ögonen, fast jag dolde det.
Om du ser onda ord emot dig sjelf så tänk att du kanske är mig så kär fast du icke vet derom att jag icke kunnat bära en enda kall eller ovänlig blick från dig utan att råka i harnesk.
Att sjelfva bitterheten och orättvisan i mina ord visar hur nära du ligger mig om hjertat.
Det är med mig som med Iaromér i Stamfrun: ”Den som ligger närmast vid mitt hjerta, ligger också närmast vid min dolk.”160
Och om du är en qvinna och stötes af att jag ställer männen så högt, så kom blott ihåg hvad jag sjelf är: qvinna ända ut i fingerspetsarne, full af fel, svagheter och inkonsequenser, ty – jag är en qvinna.
Är det en olycka?
Nej, snarare tvärtom om bara vi och de starkare ville uppskatta vår verkliga ställning rätt.
De ha begått skriande orättvisor emot oss, men äfven vi sjelfva draga nog en tung skuld, och generation efter generation skall komma och gå innan den blir försonad.
Men jag är öfvertygad om att det skall bli bättre, att mannen och qvinnan i samarbete och gemensam sträfvan skola finna lyckan, som nu tyckes fly dem.
Är icke deras sträfvan gemensam nu?
Ytterst sällan.
Han arbetar af pligtkänsla eller njutningslystnad, hon arbetar alls icke eller också gör hon det emedan det brukas, ”emedan någon måste göra det”, emedan hon tvingas dertill och vanligtvis hafva de alldeles icke samma mål.
Hon tänker på barnen och på granna kläder, han tänker på sin ställning i samhället och sina affärer.
Om du som läser detta är en man, skall du finna mycket om ej allt hvad jag säger ologiskt och narraktigt.
Kom ihåg att ingen lärt mig att tänka eller ordna mina begrepp, jag har vuxit upp på Guds försyn liksom ett annat ogräs, vänta derför icke att finna mig odlad och tuktad.
Om du är en man med intelligens och hjerta så vet att jag hyser den djupaste beundran för dig, att jag anser mig som ett stackars betydelselöst sandskorn i jemförelse med dig och att du endast hade behöft räcka ut handen emot mig i vänligt tillmötesgående för att jag i jublande glädje skulle gifvit dig en lugn, men varm och aldrig svigtande vänskap, och att i samma stund jag trodde din tillgifvenhet ren skulle all stelhet och köld vara borta.
Från den stunden skulle du kunna betrakta dig som visserligen endast egande en vilja, men tvefaldig fyndighet, dubbel handlingskraft.
Din tillvaro skulle bli rikare ty du skulle lära dig att känna icke allenast med en mans sinne utan äfven med en qvinnas.
Du skulle ega större makt ty du kunde i handling vara närvarande på två ställen samtidigt.
Ja allt detta kunde skett om – om en qvinna kunde ansetts värdig en mans vänskap.
Hon kan få bli hans hustru, d.v.s. hans bihang, inför hela verlden erkändt som sådant.
Men till sin yttre varelse fri – nej det får hon icke vara!
Man binder henne med lagens yttre band och hennes verkliga jag, hennes inre varelse får draga åt hvad håll det behagar slumpen att blåsa.
Visa samfundsskick!– – –
Herr Daniel Fallström skrifver så mycket om äktenskapet, han.
Jag undrar om han är bättre än de andra?
Sade icke Lars Peter att männen nog se sakerna med samma ögon som vi – men i handling – – – !
Hvad bry de sig om att skrika för när de icke äro en bit bättre sjelfva?161
Jag har ofta velat från mitt sinne bortjaga tanken på den eller de som möjligen skulle kunna komma att läsa dessa rader – anseende att tanken på hvad den läsande skall tycka och tänka kommer en att vara osann.
Lars har för 9–10 dagars tjenstgöring vid skolan erhållit 90 kr.
Det var bra, men hvad förtjenar jag med mitt arbete?
Lektor!
Ert sista bref till ”Tardif” har jag icke allenast emottagit utan äfven besvarat, men förmodligen har brefvet på ett eller annat sätt förkommit och jag tager mig derföre friheten att ånyo sända er min adress.
Jag hoppas att Ni förvissat
Er om mina uppgifters riktighet i allt som rör min person, undantagande mitt verkliga namn, hvilket jag då ansåg temligen ”hors de question”.
Åtminstone har Ni redan haft tillfälle nog att genom Anna Nordqvist få reda på mig, och jag fruktar sannerligen icke för några efterforskningar.
Hvad allt detta kunde komma saken vid har jag emellertid svårt att förstå, ty Herr Ernst Beckman har aldrig varit förhindrad att ordentligt utbetala mina honorar derför att jag kallade mig ”Tardif”.
Ni anser mig förmodligen som en onyttig tjenare, hvilken Ni utan skada kan kasta bort, och det kan väl så vara, ty det jag skrifvit har varit skäligen ”grönt”, men mina brutna kroppskrafter gör att jag nu är hänvisad till själsarbete, och jag hoppas att min sträfvan icke alltid skall vara fåfäng.
Genom Anna Nordqvist har jag hört så många berömmande ord om Er och det gör mig dubbelt ledsen att ödet skall hafva utsett just mig att vara Er misshaglig.
V.B.162
Malmö 9.6 1883.
L.P. sade i går att rektorn sagt att så snart L.P. tagit sin kandidatexamen kunde han blifva anställd som extra lärare vid skolan här.
Således är det meningen att han tager examen till jul och börjar tjenstgöringen med vårterminen 1884.
Han tycker det kan vara bra att ha vana i att undervisa redan innan han går igenom profåret.
Dessutom gifver förordnandet penningar och penningar äro det samma som en utländsk resa.
Jag förmodar att ett år gifver honom 12 – à 1500 kr.
D. 11 Juni.
Vi sutto alla här inne i mitt arbetsrum i går och L.P. var i sitt allra miserablaste lynne ty han leds så förskräckligt efter sina älskade pojkar, och säger öppet att han finner allting tråkigt.
Naturligtvis fann jag mig i min erbarmliga feghet förkrossad af hans nådes misshumeur och teg som muren.
Men så behagade han tala och det är nu alltid roligt, fastän jag alltid, honom ovetande, får ett eller annat bittert piller att nedsvälja.
Han sade att de bästa hjelpmedlen för skrifvandet af en god svenska är Matematik och Latin.
Han har allt rätt och jag har mera än en gång hört honom säga att den som har dessa grunder att bygga på måste stå högre än den som skall fota sitt studium på blotta marken.
Vi talade en smula om mina latinska skrifningar och sedan gick han bort till mitt arbetsbord, der han ensam satt och kluttrade på en papperslapp enligt sin vana.
Sehär hvad han skref: – naturligtvis enligt det vanliga maneret för en latinsk stil.
”Ehuruväl jag med den kännedom jag har af eder nogsamt det ock behjärtar, hvad följden skall blifva, om I gifven eder in på denna riskabla väg, har jag dock ej panna till att utan vidare afråda eder härifrån, ty nog kan jag förstå, att I skolen finna eder i djupet af edra hjärtan smärtsamt berörda af att se eder gång på gång förbigås, jag vill ej säga af jämnåriga, utan äfven af dem, som äro vida yngre än ni, älskade bröder.”
Mathilda hade nyss förut sagt att om tiden det medgåfve skulle hon gerna vilja läsa latin för L.P. och frågat honom hvad han trodde om det.
”Åh, det skulle väl gå,” svarade han lågt och i temligen hopplös ton.163
Nå, må jag ock bli förbigången af dem som äro yngre än jag, vore det derföre skäl för mig att stå stilla?
Vore det icke fast mera af nöden att jag hastade dess mera, för att icke förlora mina bröder och systrar ur sigte?
Må de nå det sköna land hvarifrån dagens ljus höjer sig, jag är gammal redan och skall icke hinna dit, men jag vill ej stanna i slagskuggan af det berg som stänger vägen, med uppbjudande af alla mina krafter vill jag sträfva uppför det samma och då min synkrets vidgats skall jag kunna se dem jag älskat långt borta, men närmare målet och med blicken fästad på dem och den gryende dagen skall jag sjunka ned och dö.
Men en af de gamle svarade honom och sade: ”Unge broder; vilsne och i töcken hafva vi vandrat, och lång tid tog sökandet efter väg, så att nu då vi funnit den äro krafterna uttömda och ungdomens dagar förbi; vi hoppas derföre ingalunda att hålla jemna steg med eder, som – ledsagade af kunnige vägvisare – redan vunnit ett långt försprång, det I med edra spänstiga steg lätt kunnen öka.
Men vore detta ett skäl för oss att stå stilla?
Vore det icke fast mera af nöden att skynda dess mer om vi icke vilja förlora eder ur sigte?
– Må de andre svara för sig, men jag för min del vet nogsamt att jag aldrig skall hinna det sköna land hvarifrån dagens ljus synes höja sig; för den skull ämnar jag dock ej stanna i slagskuggan af det berg som nu stänger vägen och hindrar min blick.
Med uppbjudandet af alla mina krafter vill jag sträfva uppför dess skrofliga sida, och när jag hunnit högre upp och min synkrets vidgats, då skall jag se dem jag älskat vara långt borta, närmare målet, men på dem vill jag tänka och icke på mig, och med blicken fäst på den gryende dagen skall jag sjunka ned och dö.”
Malmö 14.6 1883.
H[err] K[andidat].
Det skall blifva mig en glädje att i ”Fyris” spalter återse min akrobat och med nöje antager jag
Ert förslag att lemna skildringar från Skåne, så mycket mera som detta förslag just nu går mina egna önskningar i förväg; ett skiftesrikt lif har nämligen redan tidigt satt mig i tillfälle att lära känna folkets lynne, vanor och föreställningar.
V.B.164
18.6 1883.
I dag kom ”moster” Ahlgren och sökte mig.
Jag hade väntat mig en inskränkt gammal gumma som kanske till och med önskade att erhålla något slags understöd af mig.
Då hon inträdde, liten och oansenlig fast snyggt och nätt klädd, helsade jag stelt, ty hennes besök var ett temligen ovälkommet afbrott i mitt arbete.
Hon satte sig och vi lemnades ensamma.
Detta var lyckan.
Jag frågade, hon berättade.
Jag fann ett gammaldags språk, späckadt med franska glosor, men också intelligens.
Hon hade mycket att berätta, i synnerhet om sin son den finske ingeniören, den yngste af hennes tre söner, Gustaf Ahlgren.
Han är 45 år gammal och har haft en ganska god karrièr som byggare af broar och jernvägar, men har i tre eller fyra år varit lam i båda fötterna i följe af stark förkylning.165
Hans lif har varit skiftesrikt.
Vid omkring 20 års ålder kom han till Helsingfors på uppmaning af en finne som han blifvit bekant med.
Ett stationshus skulle byggas der.
I hemlighet inlemnade han ritning och förslag.
Hans ritning insändes till senaten jemte andras och hans antogs, framför stadsarkitektens, en äldre högt ansedd man.
Indignation af denne och hans anhang derför att en främling, en okänd pojke fått företrädet.
Men man tog skeden i vackra hand och föreslog honom att under utförandet af arbetet ställa sig under den äldres ledning.
Han svarade att det var hans egen ritning som antagits, hans eget förslag som godkänts, derföre också han sjelf som skulle leda arbetet och ansvara derför.
För en fem år tillbaka blef han förlofvad med en liflig och glad ung flicka som var förmögen och som han fästat sig mycket vid, men styrelsen tyckte ej om att hafva en gift ingenieur och hon ville icke vänta, alltså slog hon upp och gifte sig med en annan som hade förmögenhet och kunde omgifva henne med lyx, hvilket hon älskade.
Detta grep
Ahlgren mycket och gjorde kanske sitt till i förening [med] Finlands sträfva klimat för att ådraga honom den nervsjukdom, hvilken förorsakat hans lamhet.
Han har rest omkring i hela Ryssland.
Varit i Wien, Bremen etc.
Var nära bekant med publicisten, redaktören af Helsingfors dagblad, kapten Lagerborg.
Tycks vara mycket god emot sin mor.
I fjol var han i Ramlösa och då var hon hos och skötte honom.
Lagerborg var der också.
Ibland var han förtviflad och ibland gret han och hon trodde att det gjorde honom godt, att det fins många stunder i en mans lif då han kan känna behof af att fritt låta sina känslor strömma ut i en tåreflod under inflytandet af värmen från ett älskande qvinnohjerta, men att främlingen bland främlingar ofta nödgas låta dem stelna, måste dölja sig egen smärta och sorg bakom sjelfbeherrskningens allt mera tjocknande is.
En gång hade han ett jernvägsarbete på entreprenad och väntade en last jern från England.
Men farleden var för grund för stora lastångare och jernet måste fraktas på ofantliga pråmar och en bogserbåt skulle draga dem fram.
Emellertid utbröt storm som hotade att störta både pråmar och ångare i djupet.
Ingeniören stod på ångarens däck och såg manskapet stå färdiga att med yxor afhugga kablarne som band pråmen.
I samma stund dessa hugg skulle falla, skulle det också vara förbi med frukterna af alla dessa års arbete och jernlasten skulle sjunka i djupet med alla hans förhoppningar.
Han skulle bryta sitt hedersord, ur stånd att utföra det arbete han åtagit sig.
Det var att hafva ställt allt på ett kort.
Man kan tänka sig hans känslor och dock måste han visa sig lugn.
Han gick till och med ned i kajutan och spelade bräde med kaptenen.
Sådant är en mans lif.
Till sist sade hon: ”Ack, hur många gånger har jag ej bedt att han skulle få helsa och krafter igen; hur gerna skulle icke jag vilja sitta i hans ställe om han derigenom finge förmågan att röra sig som jag!”
Hon talade så enkelt, så sansadt, men hvilken innerlighet låg der icke i tonen.
Sådan är en moders kärlek.166
19.6 1883.
(Malmö.)
I dag har jag läst Amalia Fahlstedts ”I flygten”, men kunde ingalunda finna den så utmärkt som Schéele säger.
”En drömbild” är på sina ställen något oklart berättad och man behöfver fundera för att kunna reda [ut] när hon talar om den närvarande eller den förflutna tiden.
”I elfte timman” är delvis utmärkt, i synnerhet i början, dess grundtanke är god och tilltalande, men slutet förefaller något vårdslösadt och påskyndat.
Dialogen är i denna som i dem alla något stel och sökt.
Replikerna komma så svarfvade.
Det är icke lif nog.
Det hela förefaller icke upplefvadt utan tänkt.167
I sommarvärmen.
Grannar.
(En korg)
– Hon låg tillbakalutad mot en trädstam, med händerna sammanknäppta under nacken och blicken fästad på de framseglande strömolnen.
Der låg ett sjelfsvåldigt behag öfver hela hennes varelse.
Och hon sjöng.
Icke högt och med ord, utan för välljudets skull och med munnen halföppen.
Friska som vågor porlade tonerna öfver hennes läppar, liknande lekande barn, än jagande hvarandra, än kommande hvar för sig med släpande gång och omedvetet koketteri.
Och hon älskade dem alla och smekte dem, på allt sätt underblåsande deras näpna odygder.
Om och om igen kom samma melodi med olika skiftningar och variationer men alltid slutande med denna ensamma höga ton som tycktes vara hennes älsklingbarn och som hon hvarje gång höll liksom balancerande på tungspetsen, just som när man lyfter ett barn högt upp på armarne i afgudande ömhet, på så långt afstånd som möjligt, och ändå så nära ens hjerta.168
”Nej, ty jag är en emanciperad qvinna, som vet allt och tänker öfver allt – och jag afskyr äktenskap.”
”Jag är rik och vill göra hvad jag vill, inte hvad som passar sig.
Men tyst, ni får inte tala om det.”
”Frihet!
Jag vill läsa men inte taga examen, drömma men inte hängifva mig, vara sjelfsvåldig men aldrig lättsinnig.
”Om jag skulle älska ville jag icke att det skulle vara som solskenet utan som den friska, svala sommarvinden.”
”Åh, ni har nog känt hur den blåser bort skoldammet, rufsar en i håret, far öfver kinden som en gladlynt smekning och – är sin kos.”
– ”Om den läte fånga sig vore den icke längre en vind.
Den kunde bli qvaf, och tung, och instängd, och ni skulle icke alls tycka om den.”
Hon lade hufvudet på sned med en eftertänksam min.
”Nej,” sade hon, ”glömma gör jag inte.”
Och så skakade hon på hufvudet och såg betänklig ut i det hon tillade: ”Men andra glömma mig, och det är det ledsamma i saken.”
”Jo, ser ni, jag har mina stora fel:
Jag rökar cigaretter i bland – icke ofta, ty det är så simpelt när fruntimmer lukta tobak – men ibland, just för att vara en smula opassande.”
”Om nu detta vore en novell och jag läste den då undrar jag just hur jag skulle önska att den slutade.
Med ett giftermål?
Åh, så platt!
Sen vore ju allt slut, men vi skulle lefva ändå.
Det vore som att se skådespelarne sätta sig ned till sin qvällsvard för öppen ridå sedan de först dött på sitt mest konstnärliga sätt i sorgespelets slut.”
”Nej, ser du, det vill jag bestämdt icke nu.
Om du plötsligt blefve sjuk, eller olycklig, eller fattig, då vore det en annan sak, då kunde jag icke låta bli, då måste jag naturligtvis vara hos dig.
Jag kunde icke uthärda tanken att du skulle vara ensam.
Då skulle du också vilja se mig annorlunda än jag nu är och det skulle kännas kallt för dig att se mig såhär pratsam och barnslig, när du kände dig tung till mods.
Nej, då skulle jag komma helt tyst och slå armarne om din hals och du skulle veta att om än allting annat svek skulle du ändå ha mig och att jag kunde bära allt och vara glad ändå, så länge jag bara hade dig.”
”Hvilken korg jag får!
Men jag håller af dig just som du är och just för du inte vill gifta dig med mig.
Nog sträfvar jag ändå för ett hem – ett hem för dig och mig.”
”Och dina skyddslingar.” –
”Som då äro de unga” –
– ”Och framtiden.”
Så skiljdes de.
Ögon – blå och grå, hela raden! och min blick gick sökande från par till par, men intet hade något att säga mig, hvarken gladt eller sorgligt, ondt eller godt, och nästan alltid vore de vända åt annat håll än åt mig.
Märkte de icke att jag såg på dem?
Äro de icke så nyfikna på mig som jag på dem?
Med möjligheten att vara vackra voro de dock intetsägande, fula, obetydliga.
Det är märkvärdigt hvad ett stelt, konventionelt sällskapslif förstör ögonen!
Men låt sinnesrörelser, låt verkliga lifvet komma med i spelet och ni skall få se på annat.
Jag vet ett par ögon, grå, blå, eller blågrå som dessa, hvilka min blick mötte, sökande som de skulle hafva mött dessa, om de ej oftast vändt sig bort.
Han talade, men icke till mig, dock lyssnade jag med intresse der jag stod i skuggan.
Då han gick räckte han mig handen till farväl, och der låg något i denna, en främlings, handtryckning som kom mig att se upp och möta hans blick.
Jag vet icke hvad den sade om det icke var:
”till ett återseende”, men jag kände att vi icke skulle förblifva främlingar och jag visste att vi två hade något att säga hvarann.
Lars Peter sade härom dagen att monologer är det befängdaste och onaturligaste man kan tänka sig, något hvari han också har rätt, men hans mostrar försvarade den gamla tabellaturen på det lifligaste.
”Man talar icke om hvad man känner.
– Kan väl vara, men skrifver man derom?
En Kris.
Under ifriga bestyr qvittrade sparfvarne derute, flygande af och an, men inne herrskade tystnad och helgdagsro.
Hon njöt deraf och af skolskenet som värmande slöt sig kring hennes prydliga sjukläger, ur stånd dock att på nytt skänka färg åt kindernas falnande rosor.
Hon var vacker ännu, så som det goda alltid är det – som hösten med mognande skördar och fallande blad – och hvarken år eller sjukdom hade egt makt att släcka glansen i dessa djup-bruna ögon.
”Ja, sådana äktenskap finnas,” tänkte hon och slog boken tillhopa.
”men det fins äfven lycka.
Och trofast, innerlig kärlek.”
Ja så är det med nutidsrealisterna, hvilka endast teckna tingens förvända skuggor och utgifva dem för verklighetsstudier!
Åren, religionen skulle nog komma honom på bättre tankar; hon hoppades det åtminstone, för hans egen skull, med stöd af sin vunna erfarenhet – och ungdomen låg långt bakom henne.169
Hvarje afsnitt är som en metkrok på hvilken den likgiltige betraktarens uppmärksamhet kan fångas.
”Jag har många gånger varit i beråd om jag skulle sluta upp med att skrifva eller om jag istället skall försöka att skrifva bättre än jag nu gör.”
”Det kan ingen mer än Victorias eget samvete afgöra.”
27.6 1883.
I går qväll hade jag med ledsnad sett att alla blommorna på mitt skrifbord voro vissna, men jag hade ej kommit mig för att bedja någon taga in nya åt mig.
Då jag i dag satte mig till arbetet såg jag ej åt dem: – jag visste ju att de voro vissna.
Dock kände jag beständigt att det doftade emot mig från skålen.
”Det var besynnerligt, kunna de ha lukten qvar?” tänkte jag förvånad och såg upp.
Ah, de voro friska!
Nyplockade rosor och jasminer.
Hvem hade satt dit dem?
Jag kan icke beskrifva hvilket angenämt intryck denna oväntade lilla gåfva gjorde på mig.
Hur öfverraskningen verkade uppfriskande på mitt sinne.
”Mulighedsværdi”, skulle Feilberg sagt.170
Somliga menniskor hysa ett visst förakt för alla som ej kunna räknas till deras närmare bekanta.
Ingenting går an utom det som kommit inom deras lilla krets.
När hon skrattar drager hon upp ofvanläppen emot näsan för att visa sina vackra tänder, likaså när hon talar, och det har blifvit en otäck vana så att hon icke kan låta bli.
Hela ansigtet har derigenom i tidernas längd fått ett illagrinande uttryck som är i hög grad obehagligt.
Jag undrar icke på att bildhuggare gerna drapera sina moderna statyer i en vid kappa, ty det är märkvärdigt hvad ett dylikt plagg, löst hängdt öfver axlarne, eger förmåga att framhålla figurens förtjenster och skyla dess brister.
Sjelfva nödtvånget att akta den från att glida ned gifver åt ställningen en viss omedveten plastik som i sig sjelv eger någonting friskt och kraftfullt.
Från Skåne.
Trots sommaren och det vackra vädret sitter jag i mitt lilla näste och skrifver.
Visst icke derföre att jag bättre än andra skulle kunna motstå frestelsen att – obekymrad om både bref och löften – ströfva kring skog och backar; nej saken är helt enkelt den att ödet genom en svår knäskada dömt mig till en flerårig fångenskap, gifvande mig till sällskap mina egna minnen och ett godt humeur.
Båda delarna ställer jag till Ert förfogande, men med vilkor att ni ej har för stora fordringar och att jag får berätta på mitt eget hvardagliga sätt, så der helt förtroligt, kanske till och med en smula sjelfsvåldigt, just som det kommer för mig sjelf.
Ni får således förlåta att det i mina bref hvarken kommer att heta ”vi” eller ”den som skrifver dessa rader,” utan helt enkelt ”jag”, hvilket ord då det kommer ur min mun är det anspråkslösaste man kan tänka sig.
Det gör mig ett nöje om Ni läser, och dock skrifver jag icke för ert nöjes skull utan för mitt.
Är jag oartig när jag tillägger att det till på köpet ej bekymrar mig stort hvad Ni tänker om mig – blott Ni läser.
Det är om Skåne jag vill tala, skånska typer och smådrag jag önskar teckna – klumpiga figurer, ofta nog – enfald och en viss bondslughet om hvart annat men fins der väl någonting i lifvet som man ej till sist lär sig älska, om man blott lär känna det tillräckligt?171
Horatius säger i sin ”Skaldekonst”–: ”Gapa ej för vidt i början, ty hvar skall du sedan få ord stora nog att fylla gapet med.” ”Bättre en rök som slår upp i eld än en eld som slår ned i rök!”
Inte för att jag har läst det, men L.P. sade det en gång och gubben Horatius har nog rätt.
Nu är jag skånska ända ut i fingerspetsarne, men det fans en tid då jag ansåg detta rent af som en olycka och då jag gerna skulle velat gifva hälften af mitt lif för att vara född på något annat ställe af jordklotet och att kunna tala något annat än denna afskyvärda provincialism hvilken hänger vid värre än arfsynden och som man skäms lika mycket för att lägga bort som behålla.
Den skånska landsbygden är icke heller den angenämaste (önskvärdaste) vistelseorten för en liflig ungdom som från spädaste barndomen brunnit af den hopplösaste kärlek till konst och literatur.
Den ungdomliga ifvern känner de hämmande omgifningarne som tryckande bojor – och sådana älskar man icke.172
Tillåter Ni mig att säga ”au revoir?
– Förstå mig rätt: – jag betvifvlar visst icke Er beredvillighet att gifva mig afsked, men väl Er önskan att se mig igen.173
(En ”bracka”.)