Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ad. svårligen fatta ett annat beslut, än i den förra frågan; alltså 21 H. 48 378 Den n Mart, skulle blott §:n afskrifvas.
Göres det, så,antingen man sätter det korta, som jag föreslog, eller man afskrifver det förra beslutet, blir saken densamma.
Pastor är icke, enl. R. o. Adis beslut, sjelfskrifven ordför. för sockennämnd å landet, och alt nu vilja komma fram med någon förändring derutinnan, lärer icke gå an.
Jag vet icke hvartill det skall tjena alt upprepa dessa §§, som torde utgöra den största svårigheten för de förras antagande; jag skall visserligen icke insistera på deras borttagande, ehuru jag tror att de få ord, som jag föreslog, kunde göra tillfyllest.
Redactionen af denna § är verkligen så besynnerlig, att jag icke förstår mig på den.
Här står, på samma ställe der Hr von Hartmansdorff föreslog förändring, nemi. på 6:te raden sidan 13: ”indelas i rotar eller dislrict och från hvarje af dem utses en ledamot,” och sedermera står det längre ner:
"äfvensom det ankommer på sockenstämma att, utan afseende å districtindelningen, utse ledamöter i styrelsen till det medgifna antalet.’’
Mig synes detta vara en stor conlradiction; jag kan möjligtvis gissa mig till meningen, men det är sorn knappast.
Det ser ut som vore det tillåtet att göra huru man behagar, och att man ej behöfver taga ledamöter ilrån rotarna.
Jag föreslår att hela den sednare meningen måtte utgå , och att slutet af mom. måtte erhålla följande lydelse: ”Är samhället så inskränkt, att det icke lämpligen kan indelas i 4 district, utses å sockenstämma till fyllnad i antalet ledamöter utan föreståndarebefattning till det medgifna antalet.”
Unner, för min del, att Utsk:ns mening har varit den, att på sockenstämman ina ankomma alt föreslå, antingen det skall finnas personer från hvarje särskild rote, eller att man må välja föreståndare utan afseende på roteindelningen.
Skulle nu en församling på sockenstämma finna för godt att begagna den förra utvägen; så inträffar det förhållande, som jag önskar R. o. Ad. måtte stadga, likasom Ståndet om sockennämnden beslutat, att föreståndaren för hvarje rote skall väljas af dem som till rolen höra.
Med afseende derpå är det ock som jag gjort mitt förslag.
Emot Hr von Hohenhausens yttrande måste jag vidblifva mitt påstående oro nödvändigheten att här, oberoende af soekenstämmoförfattningen, införa ett fullständigt stadgande.
Jag gillar visserligen icke allt hvad som i afseende å densamma blifvit beslutad!; men när det en gång skett, så måste man rätta sig derefter.
Hr Ribbing, Arvid, instämde med Hr von Hartmansdorff.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att första frågan torde blifva, huruvida R. o. Ad. antager att 5 §:n bör uppställas på sätt Utsk:n det gjort, eller såsom Hr von Hohen i - Denia Mars. bausen föreslagit; hemställande Hr Landtm, nu , om R. o. Ad. ansåg att §:n borde uppställas på sätt Utsk:n föreslagit.
Hr Landtm, yttrade, att R. o. Ad. dervid först torde böra bestämma huru och på hvad sätt Utsktns sidan 3 gjorda hemställan bör i §:n införas; den lydde sålunda: ”att, i händelse förslaget om sockenstämmor och sockennämnder antages, sockennämnderna alltid måga utgöra fatligvårdsstyrelserna;” i början af 5 §:n vore en parenthes, som häraf vore beroende.
Som del uttryckligen står på sidan 3, ”att, i händelse förslaget om sockenstämmor och sockennämnder antages, de sednare alltid må utgöra fattigvårdsstyrelserna;” och då den 5 §:n är till ordalydelsen lika med det förslag, som är uppgjordt för sockennämnderna, så ser jag ingen våda för bifall till den framställning, som är gjord på sidan 3.
Skulle deremot författningen om sockennämrid antagas, så är redactionen i 5 §;n fullständig, och det behöfves blott att parentbesen Csockennämnd) bortfaller.
Jag anhåller likväl, att Hr Ridd.Secrettn ville upplysa om det ej förhåller sig så, alt R. o. Adis beslut ronde sockennämnden är till ordalagen lika med 5 §:n.
Om jag rätt fattade Hr von Hartmansdorffs mening, så är det 16 §:n i förslaget till sockennämnd, som skulle vara svarande emot den ifrågavar. §:n.
Denna i6 § är bifallen med den förändring i irainom.. att i stället för orden ”från hvarje af dem,” skulle införas orden: ’’af de röstägande inom hvarje af dem.”
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Utsktns å sidan 3 gjorda hemställan.
Hr Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade oförändradt bifalla Utskms förslag till 5 §:n.
Hr Landtm, yttrade, det den anmärkn. blifvit gjord, att §:n borde till ordalagen sältas i noggrann öfverensstämmelse med 16 §:n i lagen om sockennämnder, sådan den blifvit af R. o.
Ad. besluten, och att således orden ”från hvarje af dem,” borde utbytas emot orden ”af de röstägande inom hvarje af d e m;” hemställande Hr Landtm., om R. o. Ad. behagade bifalla i:a punkten i i:a mom. af 5 §:n med denna förändring.
Hr Landtm, yttrade, det Hr Ribbing begärt att i sisla meningen af i!a mom. skulle efter ordet ”utses” införas 38o Den 12 Mars. orden ”på sockenstämma,'’ och efter ordet ”befattning’’ orden ”till det medgifna antalet/’ Hr Ribbing, Bengt:
Allt det öfriga skulle utgå fr. o. m. ”äfvensom” t. o. m. ”utsätta tid.” Hr von Hohenhausen:
I betänk, om sockenstämmor och förslaget dertill står det, ”att, när districten äro så få att antalet ledamöter ej blir tillräckligt, man äger rätt alt välja utom districtenmen detta finnes ej, så vidt jag vet, stadgadt för lättigvårdsstyrelserna.
Jag får fästa uppmärksamheten derpå, att Ståndet nyss beslutat det sockennämnder, i händelse de komma att finnas, skola vara fattigvårdsstyrelser.
Då måste väl också föreskrifterne om sockennämnder , sådana de äro i det förra betänk.
, införas i detta rör:de fattigvården.
Derifrån afviker likväl
Hr Ribbings förslag.
Den siste talaren har väl sagt, att mitt förslag afviker från hvad R. o. Ad. beslutat öfver det förra betänk. ang:de sockennämriderna, men jag tror ej att så är och vill blifva vidare upplyst derom.
Jag tror tvertom, alt det ganska viii står tillsammans med det förra beslutet.
Mitt förslag innehåller att inom så många district, som finnas, skulle en ledamot i hvarje väljas och att fyllnaden i antalet skulle af sockennämnden utses.
Deremot uttrycker så väl författningen om sockennämnden, som den om fattigvårdsstyrelsen, att det må bero på sockenstämma att välja ledamöter antingen inom rolama eller utan afseende på en sådan indelning.
Skulle Hr Ribbings förslag antagas, så uteslötes detta alternativ hvad fattigvårdsstyrelsen beträffar.
Så fort det finnes utsatt, som Hr von Hartmansdorff nyss nämnde, att antalet kan fyllas utom districtet, så är min önskan uppfylld.
Om så är, som Hr von Hartmansdorff säger, så kan jag ej längre yrka propos. på mitt förslag, men jag anhåller att Hr Ridd.Secret:n måtte upplysa hvilket beslut som derom blifvit fattadt, emedan jag förgätit det.
R i d d. S ecr e t.:
I fråga om 16 §:n är det beslut fattadt, som jag nyss nämnde, att nemi. §:n är bifallen sådan som Utsk:n föreslagit, endast med den förändring, alt orden ”från hvarje af dem” blifvit utbytta emot orden ”af de röstägande inom hvarje af dem.
Jag har sett det nu och finner att det är lika otydligt som det här; och om det skall vara otydligt alltihop, så afstår jag från mitt förslag.
Den ii Mitt.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla sista punkten i i mom. af 5 §:n.
Likaledes hlef äfven 2:a mom. af R. o. Ad. bifallet.
Ad. att såsom 3:dje mom. i 5 §:n skulle tilläggas följande: ”Då flera socknar af särskildta pastorat på landet förena sig om gemensam fattigvård, skall fattigvårdsstyrelsen genom valde ombud från alla deri deltagande socknar upprättas efter samma grunder, som för fattigvårdsstyrelse inom pastorat stadgade äro” 6 §:n.’ Frih.
Då betänk, om sockennämnd förevar, så gjordes i en af §§:na den anmärkn., att, i stället för 2 års tjenstgöring, det skulle heta: efter de 2.‘ne sistförfluten årens tjenstgöring.
Jag skulle anhålla att Hr Ridd.Secret:n ville rätta ordalagen, och anhåller sedermera om propos. på förändring i denna §, i öfverensstämmelse med det förut fattade beslutet.
Se c r e t.
Raabs mening, så skall fråga vara om beslutet i 17 §:n af förslaget ang:de lag för sockennämnder, och har R. o. Ad. bifallit densamma med följande förändringar: ”Ordför. och vice-ordför. väljas för 2:ne år å allmän sockenstämma, hvarvid hvarje valberättigad, efter upprop, bör sin|röst muntligen afgifva.”
Uti 2 morn. skulle ordet ”Juni" uteslutas och 4 morn. skulle så förändras, att orden ”efter 2 års tjenstgöring” skulle utbytas emot orden ”de 2: ne sistf ö r f I u t 11 a årens tjenstgöring.”
Hr von Hohenhausen: Sedan R. o. Ad. beslutat att här skulle införas likadana stadganden, som i förslaget till lagstiftning för sockenstämmor och sockennämnder, så är det gifvet, att om den 6 J:n i förevar, betänk, skall blifva lika med den i7:de i det förra betänk., så går det icke an att bär, som det heter i nämnda §, åberopa den i6:de, utan bör här åberopas den föreg:de §:n.
Af den upplysning, som Hr Ridd.Secretm lemnat, har R. o. Ad. funnit, att åtskilliga stadganden stå i den 17 §:n, hvilka icke finnas här.
Jag hemställer derföre, alt ingen annan förändring må göras, än den sorn blifvit yrkad rör:de de 2 årens tjenstgöring.
Raab: Jag får fästa Hr von Hartmansdorffs uppmärksamhet derpå, att en förändring äfven vidtogs i afseende på valet af ordför. och vice-ordför.
, som äfven borde här införas.
Ilr Ribbing, Arvid, instämde med Frih. Raab. 382 Dan 12 Mars.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, det R. o. Ad. torde finna del särskilda propos:r borde framställas å de särkildta momtn, och hemställde Hr Landtm, nu, om R. o. Ad. behagade bifalla lia mom. af Utsktns förslag med samma förändring, som blifvit beslutad i motsvarande del af 17 §:n i lagen för sockennämnder, dock med iakttagande att hänvisningen rättades efter paragraferingen i det nu föredragna lagförslaget.
2:dra och 3:dje momenten anlogos sådana Utsk:n dem föreslagit.
Hvad angick 4:^e morn., så blef det antaget med samma förändring som i motsvarande delaf 17 §:n i lagen för sockennämnder blifvit föreslagen, att nemi. orden ”2 : n e års” skulle utbytas emot orden ”s:ne si s t f ö r f I u t na arens.’’ 7 och 8 §§:ne.
Dessa båda §§ biföllos. 9 §:n Frih.
Utsk:n hafva i denna § infört en visserligen ganska riktig princip, att föräldrar och barn skola ömsesidigt vara förbundne att bidraga lill hvarandras underhåll, hvaraf dock följer, att för föräldrars underhåll barnens egendom skall minskas; men jag tviflar på örn denna princip kan utsträckas så långt, att räntan af omyndiga barns arf skall kunna användas för föräldrarnes underhåll.
Jag skulle finna principen riktig, om ingen annan utväg fanns; men alt taga räntan af barnarf att använda till föräldrars underhåll, för- att dymedelst minska församlingens skyldighet att underhålla dessa personer, vore icke rätt.
Jag tror derföre, att efter ordet ”hain” borde inflyta ”sorn äro komne till myndiga år.”
Jag är icke af samma tanke som Frih. Sprengtporten.
Detta stadgande kan naturligtvis icke afse sådana fall, då de omyndiga barnens arf icke räcker till för dessa barns eget underhåll, utan endast sådana fall, då barnen hafva tillgångar, så stora, att de lemna öfverskott för underhållet af en fader eller moder.
Sådana exempel känner jag, då en förmyndare nekat sin pupill att med en ringa del af dennes betydliga förmögenhet befria en orklös moder ifrån alt falla fattigvården till last.
Ett sådant förhållande mätte vara stridande både emot mensklighetons fordringar och emot samhällets rätt att dess allmänna pligt skall inträda förr, än den enskilda välgörenhetens skyldigheter upphöra.
Jag får således för min del bestrida helt och hållet hvad Frih.
Sprengtporten föreslagit , och underställer Ståndet, huruvida icke, i stället för föräldrar och barn, den ifrågavar. skyldigheten borde sträcka sig till mera af - Den ia Marc.
383 lägse anförvandter i upp-och nedstigande led.
Naturligen kan denna skyldighet ej angå andra, än dem som hafva öfverskott att aflåta , och då tyckas väl barnbarn böra hafva försorg om en gammal farfar eller farmor o. s. v. Frih.
Frågan har visserligen två sidor, och jag erkänner, att när ett sådant förhållande inträffar, som Hr Rosenblad nämnt och barn hafva betydliga tillgångar, så syries visserligen billigheten fordra att dessa tillgångar användas för gamla föräldrars underhåll.
Men ett annat förhållande kan också inträffa, eller det alt ett barn blott har obetydliga tillgångar, ocb då vore det ej billigt att fattigförsörjningen gjorde anspråk på denna lilla penning för underhållet af den omyndiges föräldrar, hvilken lilla summa bort få orubbad förökas, för att i framtiden komma barnet till godo.
Att till vinst för församlingen den omyndiges egendom först skall tagas lill dennes föräldrars underhåll, kan jag så mycket mindre finna riktigt, som den omyndige sjelf derigenom blefve utblottad och ej kunde erhålla den uppfostran, hvartill det lilla capitalet kunnat öppna honom utväg, och föräldrarne, om barnet saknat all enskild förmögenhet, kommit att underhållas af fattigförsörjningen , utan att anspråk på ersättning kunnat ifrågakomma.
Sprengtporten har kommit ett godt stycke sanningen af samhällsordningen närmare än Hr Rosenblad.
Det är en klar sak , att det är communen, som skall ansvara för den fattige, men icke individen; ty då blir det individen, som blir skattskyldig under communen.
Hr Rosenblad har uppgifvit ett exempel på en förmyndare, som skulle varit så hård, alt han ej ville understödja sin pupills gamla mor.
Kanske var ej den ränta, som tillkom myndlingen, större, än som natt och jemnt åtgick till dess uppfostran, hvarförutan denne skulle hafva blifvit oduglig för sig och fäderneslandet.
I samma stund som man förbiser samhällsordningen vid lagstiftning för fattigvård, så tillskapar man fattigdom i stället att förekomma den.
Man må komma ihåg, att inom slägter individ, som kan försörja sig, derföre icke kan ensam bekosta andras underhåll.
Slägtskap gör dervid alldeles ingenting.
Alägger nu lagen sådant, så tillskapas ju obestånd för en eljest behållen; är sådant rätt?
Hr Ri b b i n g, A r v i d: Jag instämmer med Frill.
Sprengtporten deruti, att denna § förtjenar noga uppmärksamhet.
Det har tyvärr ofta inträffat, att förmyndare ansett sig icke äga rättighet att utaf deras pupillers tillgångar lemna bidrag åt desses behöfvande fattiga föräldrar; men det är en allmänt känd sak, att domaren genom sin ed förbinder sig att dömma, icke allenast efter Sveriges lag, utan äfven efter Guds lag.
Efter denna sednare är det en bestämd skyldighet för barnen att vårda sig om sina föräldrar och bidraga till de - 384 Den 12 Mars. ras underhåll, och då elt af våra Söndags-evangelier innefattar en förebråelse för underlåtenhet af denna skyldighet, der det heter, att då de lagkloke förhindra barnen att understödja sina föräldrar, så hafva de dermed gjort Guds bud om intet; så torde, derest denna auetoritet får gälla, domaren efter sin ed kunna och böra i detta hänseende tillämpa Guds lag, på hvilken den borgerliga lagen alltid bör grunda sig.
Cederström skulle jag derföre vilja säga, att det icke går an att taga bort den i fråga va r. §:n.
Den grannlagenhet, som af de begge värda ta larne, Frih.
Sprengtporten och Hr Rosenblad, afsågs, tror jag vara tillräckligt iakttagen, då det heter: att föräldrar och barn skola ömsesidigt vara förbundne att bidraga till hvarandras försörjning, i mån af behof å den ena och förmåga å den andra sidan.
Man har blott uttryckt sjelfva grundsatsen, att bidrag bör äga rum när behofvet så på kallar.
Huru litet eller huru stort detta bidrag skall vara, beror naturligtvis på omständigheterna.
Der ingenting finnes, har Kejsaren förlorat sin rätt ; men grundsatsen bör vara uttryckt, på det icke hädanefter sådan grymhet emot fattiga föräldrar må af deras förmögna barns förmyndare kunna utöfvas, hvarpå Hr Rosenblad lemnat exempel.
Efter den vackra och christiina vederläggning
Hr Ribbing lemnat af den motsatta materialistiska åsigten, återstår för mig ingenting att tillägga.
I anledn. af Hr Rosenblads yttrande , får jag äran erinra, att jag icke bestrider hvarken Hr Rosenblads eller Hr Ribbings åsigt i sjelfva principen, utan tvertom godkänner den ; men jag måtse beklaga , att de värde talarne icke framställt något correctiv till förekommande deraf, att egennyttiga fattigvårdsstyrelse:-, till egen vinning, lägga embargo på fattiga barns obetydliga ränta af en ringa förmögenhet, derigenom alt denna ränta användes till underhåll af dessa barns föräldrar, hvilka communen i annat fall borde understödja.
Det gifves äfven ett slags rättsgrund för fattigvårdsstyrelsen att i detta hänseende iakttaga, hvilken dock icke blifvit afsedd.
Jag har varit nära att instämma med Frih.
Sprengtporten uti det tillägg han vid denna §:n föreslagit.
Men då jag, å den andra sidan, eftertänkte hvad Hr Ribbing anmärkt om ordalagen ”i mån af behof å den ena, och förmåga å den andra sidan,” så har jag trott, att §:n kan oförändrad antagas.
Skulle något sådant missbruk inträffa, som det Frih.
Sprengtporten befarat; så lära vederbörande förmodligen icke underlåta att deröfver besvära sig, eller rättelse uteblifva.
Men att det stadgande, som i denna § är föreslaget, verkligen behöfves, har jag under einbetsbefattning haft tillfälle alt erfara, på sätt jag om - Den 12 Mari.
385 omtalade, då saken förra gången förevar.
För den händelse, alt någon nu närvarande ledamot då icke t i I Ista des var i t, och nu skulle tveka i sin åsigt eller vara benägen alt gilla Frih. Cederströms mening, vill jag nämna, att det inträffade uti en landsort, det en blind gumma, omkring 70 år gammal, hade flera barn boende i andra socknar, hvilka dels hade hemmansbruk och dels egna hemman, men som, det oaktadt, vägrade understöd åt modren.
Detta sattes derföre på en försörjningslicitation, der hennes underhåll inropades för några tunnor korn.
Delta underhåll ville dock församlingen undandraga sig att betala, emedan barnen ägde tillgångar alt försörja modren.
Saken blef föremål för tvist och underkastades slutligen pröfning af K.
M„ som, jemlikt en författning af 1766, förordnade att landshöfdingen i orten skulle pröfva barnens förmåga att underhålla modren.
Det skedde, och barnen ålades underhålla deras mor.
Församlingen befriades således från underhållsskyldigheten, och det skamliga förhållandet, att en med välmående barn begåfvad menniskas försörjning skulle utlysas på auction förföll.
Jag befarar, att om detta stadgande icke infördes, skulle så skamliga händelser oftare komma att inträffa.
Vi böra derföre söka förekomma hvad man måste blygas för.
Några särdeles missbruk fruktar jag icke af detta stadgande.
Hvarje föreskrift kan missbrukas; men om den mening , som i §:n finnes uttryckt, med urskiljning tillämpas, skall utaf ingen annan, än en samvetslös embetsman, omyndiga barn äfventyra att plundras tili menigheternes vinning, eller å andra sidan dessa barns gamla föräldrar lemnäs utan hjelp.
I alla händelser kan ju rättelse sökas mot detta, såsom mot andra missbruk.
Jag instämmer till alla delar med den sista värda talaren, öfvertygad att denna §:s bibehållande är nödigt, och att densammas borttagande skulle kunna leda till himmelsskriande obillighet, hvarpå exempel otta förekommit i min hemort, der förmögna barn, som ägt eget jordbruk, låtit sina föräldrar gå och tigga.
Det af Hr von Hartmansdorff framställda exempel skulle vara ganska lämpligt, derest icke den af honom omnämnda K. författningen , hvarpå den K. resolutionen grundade sig, vore upphäfven genom 1788 års K. förordn. rör:de socknarnes skyldighet att försörja sina fattiga.
Jag kan icke begripa, att man vill lagstifta på ett sätt, som skall leda derhän, att, i stället för att behöfva utbjuda på auction en gammal enka , — hvilket dock icke var förhållandet, ty det var hennes underhåll, som på auction utbjöds, — tilläfventyrs både enkans och barnens underhåll kunde komma att bortauctioneras, sedan man nemi. först lill enkans underhåll fråntagit barnen hvad de ägde 21 H. 49 386
Den 12 Mars. oell på sådant sätt förvandlat dem allesammans till tiggare.
Socknen vill för ett och annat år undandraga sig en persons underhåll och lägger derföre denna kostnad på den behöfvande personens fattiga barn, men slutar med att göra dem allesammans fattiga; är detta rätt eller klokt?
Man tror sig vara barmhertig och vill stifta barmhertighet menniskor emellan genom en bestämd obarmhertighet.
Det är socknarnes skyldighet att underhålla sina fattiga, utan afseende på den ställning, hvaruti desse fattige personers anförvandt»' kunna befinna sig.
Jag erkänner min okunnighet derom, att jag icke kan afgöra, huruvida Frih. Cederströms uppgift, att det af Hr von Hartmansdorff omnämnda lagbud skall vara upphäfvet, är riktig eller icke; men om förhållandet verkligen är sådant, så känner jag en så mycket större pligt att medverka till antagande af ifråga var. lagbestämmelse; emedan vi uti all vår lagstiftning böra befrämja christiiga grundsatser, om det icke skall gå illa med det gamla Sverige.
Jag förnyar min anhållan om bifall på Utsktns förslag.
För en stund sedan förklarade Frih.
Cederström, att 1788 års förorda, vore upphäfven genom 16 §:n Reg.Ftn; nu påstår Frih:n , att 1766 års författning är upphäfven genom den af 1788.
Följaktligen äro båda två upphäfna, elfl endast noll står ejvar.
Under sådant förhållande torde R. o. Ad. finna den föreskrift, som förevar. § af detta 1 a g förslag innehåller , vara ännu mera behöflig.
Hr Lefre'n: Just den af Frih.
Cederström sednast anförda grundsatsen, alt socknarne äro juridiskt förpligtade att försörja sina fattiga, bevisar alt vi redan betinna oss på branten af en oriktig grundsats för lagstiftning i delta ämne.
Ingen fattig bör hafva juridisk rätt att blifva underhållen ; ty hufvudgrundsatsen är, att det är en christlig pligt att sörja för de fattiga.
Vilja vi lagstifta på en annan grund, skola vi snart nog komma att ångra oss; ja! kanske i nästa mansålder befinna oss der England nu befinner sig.
Den gamla Svenska lagen stadgar, att blott vansinnige och orkeslöse samt krymplingar äro föremål förden christiiga pligten att sörja för de fattiga; men den stadgar ingalunda att alla fattige, endast derföre att de uro fattige, äga rättighet att af socknarna utkräfva deras underhåll.
Om man icke hade gripit in på denna felaktiga åsigt af frågan , harle jag icke kunnat påstå, att barn, som äga förmögenhet , icke skulle vara pligtige alt i första rummet sörja för sina fattiga föräldrar; men gör man det till en juridisk pligt för socknarna alt sörja för sina fattiga, så kan man icke undra öfver att vanartiga barn undandraga sig den religiösa pligten att sörja för föräldrarna och söka hvälfva denna skyldig bet på socknarna.
Då vi likväl kommit så långt, att ett stadgande, Den i2 Mars. 38j som det ifrågavar., verkligen finnes af nödvändigheten pålsalladt; så måste jag visserligen tillstyrka hvad Utsk-.n föreslagit, ehuru jag finner behofvet af detta stadgande vara högst sorgligt och nedtryckande för lagstiftningen uti ett christligt land.
Man söker här alt förbise verklighet för fiction.
Man anser den christliga pligten emellan föräldrar och barn utgöra föremål för lagstiftningen, ehuru vi hela långa tiden uti dessa författningar idkeligen beräknat medborgerliga pl ig ter och alldeles icke moraliska pligter.
Vi hafva beräknat att sock nar ne skola hafva de och de skyldigheterna, att socknarne skulle föda sina fattiga ; nu vilja vi på sidan om dessa beslut ålägga de barn, som kunde äga några tillgångar, att dermed föda socknens fattiga.
Månne de, som på så sätt förpligtas alt directe underhålla åtskilliga af socknens fattiga , derigenom befrias från skyldigheten att bidraga till underhållet af socknens öfriga fattiga, eller månne icke denna directa underhållskostnad blir ett betydligt plus till hvad de i öfrigt, lika med andra församlingsboer, lill fattigförsörjningen erlägga, eller hafva de blifvit frikallade från skyldigheten att bidraga till socknens öfriga fattiges underhåll?
Man skall i första rummet vara rättvis och i det andra rummet klok, då man vill stifta lagar.
Åsidosätter man det, så begår man en dårskap.
Skola skattebördorna blifva jemnt fördelia, måste de utgå efter enahanda grundsats, så att alla de, som äga lika förmögenhet, erlägga lika stor afgift, och den ene icke vidkännes mera än den andra.