Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För olofligt undanhållande från tjenstgöring, första resan rymning, dubbel legotagning, monderingspersedlars förskingring och dryckenskap eller sofvande på post, skall den brottslige, så vida lian tillhör beväringsmanskapet på fasta landet, straffas, i fredlig tid med fyratio prygel och i krig (när mildrande omständigheter sig förete och någon synnerlig skada deraf icke handt) med femtio prygel; men är han inskrifven vid Gottlands beväring, skall han dömas, i vissa fall, att arkebuseras och i andra till en bestraffning, som efter stadgade förvandlingsgrunder stundom motsvarar och någon •gång kan öfverskrida nyssnämnda prygelstraff. 4:o Extrajudiciel bestraffning för manskap och således äfven för beväringskarl består i arrest, fängelse i mörkt rum, eller vid vatten och bröd samt prygel, högst femtio på en dag; hvaremot den beväringsskyldige på ön Gottland, såsom förut är antydt, icke kan extrajudicialiter afstraffas annorledes, än med arrest i ensligt rum högst fyratiofem dagar. 5:o
Då beväringskarl i allmänhet olofligen undanhållit sig från tjenstgöring eller begått något af öfriga i 3:dje punkten uppräknade brott, utsätter Vederbörande befälhafvare extrajudicialiter det straff, hvartill han gjort sig skyldig; men har den på Gottland föröfvat sådan förbrytelse, skall derom vid KrigsRätt ransakas och dömas. 6:o Till Krigsdomstols pröfning höra alla mål angående brott, begångna af krigsman i eller under tjensten, eller dermed gemenskap ägande ämnen.
KrigsRätten vid Gotllands beväring åter får endast till pröfning upptaga mål rörande egentliga militärbrott, hvaremot alla andra brottmål böra af de ordinarie domstolarna afgöras.
Det erfordras icke för ändamålet af ifrågavarande framställning alt ingå i närmare undersökning om riktigheten af de grundsatser, som vid Krigsartiklarnas stiftande gjort sig gällande, om dessa lagars föregifna stridighet med rikets Grundlagar, om deras, oaktadt skedda förändringar, någon gång öfverklagade hårdhet o. s. v. I händelse dessa eller andra bristfälligheter förefinnas, lära desamma blifva afhulpna vid den af Kongl.
Majit i nåder anbefallda och ännu förehafvande revision af krigslagarne.
Men som de här 38 R.
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 11 Juli 1841. ofvan anmärkta skiljaktigheter emellan föreskrifterna i 1811 års Kongl. Bref och 1812 års Kongl. Cirkulär, efter mitt omdöme, kunna, utan rubbning i det gällande systemet, rättas, har jag ansett mig böra derå fästa Rikets Höglofl.
Ständers uppmärksamhet, och får i sådant afseende vördsamt anföra.
Den olikhet inför lagen, som genom dessa författningar är fastställd för invånarne uti särskilda delar af riket, later svårligen med giltiga skäl försvara sig.
Att till exempel skildtvakt, sorn funnes sofvande eller drucken på post, skall, om han tillhör Gottlands beväring, i hilt arkebuseras, då annan krigsman för samma brott extrajudicialiter straffas med femtio prygel, lärer vara lika mycket stridande mot allmän rättvisa, som det synes oformligt, att den förre för öfriga i 8 § af 1812 års
Cirkulär omförmälda förbrytelser skall ställas inför KrigsRätt och lagligen dömas, under det att den sednare kan extrajudicialiter straffas.
Å ena sidan kan det visserligen invändas, att den här antagna tolkning af 1812 års Cirkulär vore för sträng, och att afsigten aldrig varit, att beväringsskyldig på Gottland skulle straffas hårdare eller dömas annorlunda, än hans like på fasta landet; men ehuru sannolikt det sednare än kan synas, måste å andra sidan tagas i betraktande, att lagens bokstaf är tydlig och klar, samt att en sådan tydning är deremot stridande, hvadan hvarken domaren eller officeraren lärer våga att densamma biträda.
I nu nämnde fall har beväringskarl i allmänhet stundom fördelen af en lindrigare bestraffning, men i alla andra hänseenden har den på Gottland företrädet.
Befriad från spö- och prygelstraff för militärförbrytelser, dem KrigsRätt äger afdöma, kan han icke extrajudicialiter underkastas sistberörde bestraffning, samt är berättigad att, lika med hvarje annan medborgare, för egentliga lagbrott svara inför vederbörande territorialdomstol, hvarigenom lian äfven undgår den skärpning af straffet, som Krigslagarna för vissa brott utsätta.
Orsaken hvarföre de mildare åsigter, hvilka gjort sig gällande vid stiftandet af den särskilda Krigslagen för ön, icke vunnit lika vidsträckt tilllämpning, då förändringarna af 1812 vidtogos, lärer böra sökas i Sveriges dåvarande politiska ställning till främmande makter.
Man torde hafva ansett vådligt att, vid början af det stora Europeiska krig, hvaruti Riket måste deltaga, alltför mycket mildra den dittills rådande ytterliga strängheten i militära lagstiftningen, och man synes hafva föreställt sig, att något undantag i afseende på allmänna beväringen, utan fara för krigstukten, då icke kunde beviljas.
Det är åtminstone svårt att upptäcka något annat skäl, B.
39 hvarföre beväringsskyldig i allmänhet blifvit utesluten från elen mildare behandling, som hans like på ön får erfara, då han felar.
Orsaken, om den varit den nu angifna, har längesedan försvunnit, och tiden synes vara inne att borttaga dess verkan.
Några olägenheter af de lindrigare straffarler, som användas vid Gottlands beväring, hafva icke försports, och klagomål öfver förslappning i krigstukten derstädes hafva icke eller låtit höra sig.
Erfarenhetens tillförlitliga vittnesbörd kan således åberopas för speciallagens lämplighet; och rättvisan kräfver, att hårdare straffarter icke antagas, än som uppfylla det åsyftade ändamålet, samt att alla må anses lika inför lagen.
Folkets tänkesätt angående kroppsstraff hafva i sednare tider märkbart förändrat sig.
Spöstraffen betraktas med afsky och prygelstraff bär jemväl en förnedrande pregel.
Förgäfves påstår man motsatsen, hvad den sednare straffärten beträffar.
Allmänheten, som äger domsrätten härutinnan, ser saken ur en annan synpunkt.
Det synes icke eller billigt, alt landets ungdom, kallad att fullgöra sin vapenöfnings-skyldighet, eller för det allvarsammare och högtidligare ändamålet att försvara fäderneslandet, blottställes eller åtminstone kan blottställas att, för förseelser, hvilka ofta icke innebära någon moralisk skuld, offentligen slita spö eller mindre offentligt pryglas.
Extrajudiciel bestraffning lärer vara nödvändig inom krigsmakten, der ovilkorlig lydnad, äfvensom ögonblicklig rättelse af begångna fel erfordras; men det torde hvarken vara nödvändigt eller ändamålsenligt, att bestraffningssätt användas, hvilka förnedra den straffade i hans eget och andras omdöme.
Känsla för äran, hvilken man hos krigaren så högt värderar, väckes och underhålles visserligen icke derigenom.
Utomdess ligger det i sakens natur, att den extrajudiciela bestraffningsrätten lemnar ringa garantier för ett opartiskt utslag.
Den tilltalade är blottställd för möjlig inverkan af befälhafvarens passioner, hans hat, vrede eller nycker, hvilka tilläfventyrs icke alltid äro utan inflytelse vid bedömande af brottets qvalifikation och bestämmande af straffgraden.
Förmenar den dömde sig hafva lidit orätt, står det honom fritt att klaga, men straffet skall icke destomindre verkställas.
Är han oskyldig, kan den efteråt beviljade upprättelsen icke uppväga skymfen och lidandet; och om han förtjent straff, saknar han stundom icke anledning att klaga öfver sjelfva lagens obevekliga stränghet.
Stadgandet i Kongl. Brefvet af år 1811, att förbrytelser, som ej innefatta egentligt militärbrott, skola af ordinarie
Domstolarne afgöras, äger 40 R.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. likaledes företräde framför Krigsartiklarnas föreskrift i samma ämne.
Det liar varit en mycket omtvistad fråga, huruvida särskilda domstolar erfordras eller icke.
Småningom har man sett den öfvertygelse temligen enhälligt Stadga sig, att de, med ganska få undanlag, äro öfverflödiga.
Till undantagen höra dock Krigsdornslolarne.
Krigaren, som förbryter sig i tjernsten, kan icke lämpligen ställas till rätta vid allmän domstol; hans verksamhet, liksom hans bestraffning, bör vara skyndsam.
Begår han annat brott på utrikes ort, kan han icke återsändas hem för att dömas, då Krigsrätt finnes på stället och målet säkrast utredes, der brottet skett.
Deremot kunna och böra alla brott utom tjensten, då de inom riket begås, åtalas vid allmän domstol.
Der kan krigaren för sådana brott, ulan någon förnärmelse för sig eller tjensten, svara.
Detta gäller ännu mer i afseende på den beväringsskyldige, hvilken, genom sitt femåriga inträdande i krigstjenst, ingalunda bör finna sig afsöndrad från den allmänna medborgerlighet, sorn i ett konslilutionelt samhälle är af så stor vigt.
Med stöd af hvad nu blifvit anfördt, och enär det synes vara af beliofvet påkalladt, dels att föreskrifterna uti ifrågavarande
Författningar med hvarandra bringas i närmare öfverensstämmelse, och dels att de mildare bestraffningssätt, som äga rum för förbrytelser, begångne af beväringsmanskapet på Gottland, jemväl må antagas i afseende på beväringsmanskapet i alla öfriga delar af riket, har jag ansett mig böra vördsamt till bepröfvande öfverlemna, om icke Rikets Idöglofl.
Ständer skulle finna lämpligt att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det täcktes Kongl. Maj:t genom allmän författning förordna: l:o att det, genom Kongl Brefvet lill högste Militärbefälhafvaren på Gottland den 21 Mars 1811, för beväringsmanskapet på öu fastställda militära bestraffningssätt må antagas i afseende på sådant manskap i öfriga delar af riket, samt alt enahanda rättegångsordning, som beträffande förbrytelser, de der ej innefatta egentligt militärbrott, gäller på Gottland, jemväl må till ämpas, då beväringsskyldig från annan ort i riket för dylik förbrytelse till ansvar ställes; och 2:o att den ändring af 1798 års Krigsartiklar, som, genom 8 §§ i Kongl. Cirkulären den 26 November 1812, blifvit gjord så väl i straffet för vissa uti sislberörda lagrum uppräknade brott, som i fråga om rättigheten alt bestraffningen ålägga, jemväl må äga tillämpning, då någon af manskapet vid Gottlands beväring begått sådant brott; dock att samma bestraffning skulle utsättas i öfverensstämmelse med de uti Kongl.
För IL St.
Emb.-Bcrättelse den 11 Juli 1844. 41
För att behörigen fullgöra livad mig enligt 18 § af Instruktionen åligger, har jag genast efter det Kongl. Majrts nådiga Bref och Påbud angående förevarande Urtima Riksdag är vordet kungjordt, medelst skrifvelse den 28 sistlidne Maj, hos Hans Exellens Hr JustitieStatsministern anhållit, att de förklaringar öfver Lagen, som Kongl. Maj:t genom Dess Högsta Domstol, uppå inkomna förfrågningar af Domare och Embetsman, gifvit sedan början af sist— förflutna Riksdag, måtte varda samlade och mig meddelade; I anledning hvaraf Hr JustitieStatsministern uti skrifvelse af den 22 derpåföljde Juni, jemte öfverlemnande af en bestyrkt afskrift af Kongl. Majrts under den 29 Oktober 1842, till Dess och Rikets Svea HofRätt afiåtna nådiga Bref, om förklaring af Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841 rörande hysättning, tillkännagifvit, att detta Kongl.
Bref vore den enda lagförklaring af ifrågavarande beskaffenhet, som ifrån nästlidne Riksdags början blifvit utfärdad.
Vidare och då, i öfverenssstämmelse med hvad 19 och 21 §§ Regeringsformen stadga, frågan om denna af Konungens Högsta Domstol gifna lagförklaring blifvit, på sätt Högsta
Domstolens protokoll äfven utvisade, hos Konungen anmäld och Dess mening deruti inhämtad, samt, för vinnande af fullständig kännedom om allt hvad denna fråga rörde, nödigt vore att hafva tillgång till det inför Kongl. Maj:t i Statsrådet vid ärendets förehafvande hållna protokoll, har jag ansett mig böra, till följd af hvad Tryckfrihetsförordningens 2 § i afseende å sådana, jemte andra från offentligheten undantagna, handlingar stadgar, uti ytterligare skrifvelse hos Hr JustitieStatsministern anmäla min anhållan om tillstånd att nyssberörde protokoll utbekomma; med bifall hvartill transsumt af protokollet öfver justitiemål, hållet inför Konungen i Statsrådet den 29 Oktober 1842, då frågan slutligen afhandlats, blifvit den 6 innevarande månad mig tillstäldt.
Af de sålunda samlade, denna fråga rörande handlingar, inhämtas hufvudsakligen följande förhållande:
Uti underdånig skrifvelse d. 27 Oktober 1841 anmälde en Division af Kongl. Svea HofRätt, att derstädes vid förehafvande af inkomna besvärsmål, hvilkas pröfning vore beroende af den omständigheten, huruvida gäldenär kunde för hvarje fordran, som genom laga kraftvunnet utslag blifvit fastställd, dömas till hysättning, sedan vid utmätning tillgång till dess gäldande hos honom befunnits brista, betänkligheter i afseende å rätta förståndet af 1 § i ofvannämnda Kongl. Förordning yppats, till upplysning om hvilkas beskaffenhet anfördes: att förr än ifrågavarande Förordning utfärdades, hade, jemlikt 1734 R.
Ombudsm. Emb.-Berättelse 1844. ^ 42 i?
Emb.-Berättelsc den 11 Juli 1844. ars Lag samt de sedermera meddelade Författningar, bysättning kunnat ådömas gäldenär dels såsom straff för vårdslöshet, dels såsom säkerhet å hans person innan lagsökning ännu blifvit emot honom anställd eller hunnit fulländas, dels såsom medel att framtvinga tilläfventyrs undandöljda tillgångar: att med Förordningen syntes, efter föranledande af de genom trycket offentliggjorda förhandlingar, som densamma föregått och dermed ägde sammanhang, Lagstiftande
Makten väl haft till syfte, att afskaffa de två första slagen af bysättning, utom i vissa händelser för gäldenär, som befunnes i konkurstillstånd eller erhållit reseförbud, men att det tredje slaget, eller bysättning, såsom medel att framtvinga undandöljda tillgångar, skulle hufvudsakligen qvarstå, dock med de inskränkningar, att tvångsmedlet ej finge i särskilda fall användas, innan gäldenär haft rådrum att sjelfmant framskaffa sina tillgångar, och i andra åter ej borde vidare tillämpas, då tvångsmedlet kunde anses overksamt eller visshet vunnits, att gäldenären redan aflemnat alla sina tillgångar till borgenärens förnöjande; hvaremot dessa förhandlingar icke utmärkte, det meningen varit, att i afseende å gäldenärens behandling skärpa gällande föreskrifter: att det visserligen ej kunde påstås, att Lagstiftande Makten velat i dessa föreskrifter meddela den skärpning, att gäldenär skulle kunna i flera fall, än dittills ägt rum, bysättas utan föregånget försök till utmätning, dock förekomme icke heller anledning dertill, att man velat förordna, att ett utmätningsförsök skulle godkännas såsom bevis derom, att gäldenär dervid icke varit i tillfälle att undandölja någon tillgång, än mindre ansett ett fruktlöst aflupet utmätningsförsök böra i något fall utgöra hinder för borgenär att njuta bysättning: att Förordningens 4 §, enligt hvilken gäldenär vore med de i samma § stadgade vilkor underkastad bysättning för hvarje fordran, som blifvit i hans konkurs bevakad, syntes fastmera leda till den föreställning, att gäldenär i allmänhet borde kunna bysättas för alla slags fordringar utan afseende å deras beskaffenhet, helst i annat fall skulle, i strid med de i ämnet yttrade mildare åsigter rörande gäldenär, som gjort konkurs, kunna uppkomma, att sådan gäldenär blefve, under de i sist åberopade lagrum bestämda vilkor, förpligtad att, vid äfventyr af bysättning, infria en skuld, för hvilken en slik påföljd ej kunnat före konkursen honom ådömas: att, med afseende å dessa grunder samt derå, att 2 § i 8 Kap.
Utsökningsbalken icke blifvit genom Förordningen upphäfven, HofRätten väl funne all anledning vara att antaga, det ifrågakomna, uti Förordningens 1 § gifna föreskrift: att för fordran, som genom utslag vore fastställdj borgenär finge, der han det äskade, njuta by sättning å gäldenär, JR.
Just. Omhudsm. Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844.
43 efter tliy derom i hvarje fall vore stadgadt, skulle, enligt Lagstiftande Maktens mening, innefatta ett allmänt stadgande derom, alt bysättning finge, på enahanda sätt, som ditintills ägt rum, ådömas gäldenär för domfäst fordran af hvad beskaffenhet, som helst, med endast de inskränkningar, om hvilka uti Förordningens öfriga §§ förmäldes; men att meranäinnde §:s ordalydelse dock vore af den beskaffenhet, att bysätlning kunde under olika synpunkter tillämpas antingen i flera eller färre fall, än de, der den sålunda syntes hafva varit åsyftad; enär, om §:n, uti hvilken icke funnes antydt, huruvida utmätning i något fall borde föregå bysättning, uppfattades såsom ett allmänt stadgande om rättighet för borgenär att njuta hysättning för fordran af hvad beskaffenhet som helst, samma §, enligt dess då varande lydelse, kunde leda derhän, att hysättning ådömdes för alla domfästa fordringar, utan föregånget utmätningsförsök, hvaremot, i händelse §:ns ordalydelse, betraktad för sig sjelf och utan hänsigt till de förhållanden, under hvilka Förordningen tillkommit, ensamt toges till grund för lagens tolkning, åt Förordningen i denna del skulle kunna gifvas den tydning, att borgenär icke vore berättigad att njuta bysättning för andra, än sådana domfästa fordringar, för hvilka en dylik påföljd blifvit genom särskild författning eller lag stadgad; hvaraf vidare biefve den följd, att då, i fråga om hysättning för domfäst fordran, grundad å skuldsedel, ställd till viss man, utan rättighet att låta den komma i annans hand, accepterad räkning eller annat dylikt fordringsbevis, ej funnes andra, vid den tid Förordningen utfärdades, gällande föreskrifter, än dem, som innefattades uti 5 Kap. 10 § och 8 Kap. 2 § Utsökningsbalken; men det förra lagrummet blifvit genom Förordningen helt och hållet upphäfvet, och det sednare åter, enligt hvad de detsamma föregående och efterföljande §§ utmärkte, egentligen hade afseende på hysättning, såsom säkerhet å gäldenär före lagsökning, och i öfrigt icke innefattade bestämdt stadgande, att bysättning skulle ske, utan endast innehölle förbud emot bysättning i uppgifna händelser, bysätlning för ålskillige fordringar ej kunde, i brist af tydlig föreskrift, ådömas: att i anseende härtill och då, efter hvad HofRätten hade sig bekant, några af Kongl.
Majrts Befallningshafvande samt jemväl ledamöterne på HofRättens öfrige tre Divisioner, som redan pröfvat mål af likartad beskaffenhet med de ofvan omförmälde, slädnät i olika meningar om rätta tillämpningen af ifrågavarande §; men af synnerlig vigt vore, att i en fråga, sorn i lagskipningen ofta förekomme och ägde inflytande på allmänna krediten, all ovisshet om lagens rätta förstånd, och osäkerhet i dess tillämpning, deraf anledningar till rätts - 44 11.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. tvister ofta sig härledde, blefve, så vidt ske kunde, undanröjd, hade HofRätten ansett sig böra, med stöd af 19 § Regeringsformen, i underdånighet hemställa, det Kongl. Maj:t täcktes i nåder meddela förklaring öfver rätta meningen af ofvanberörde föreskrift uti 1 § af förordningen den 10 Juni 1841 samt, i händelse densamma icke skulle anses medföra rättighet till bysättning för alla slags fordringar, som blifvit genom utslag fastställda, tillika bestämma, huruledes, i sådant fall, det uti 4 § i samma Förordning gifna stadgande om bysättning för fordran, som blifvit i gäldenärs konkurs bevakad, rätteligen bör förstås och tillämpas.
Varande öfver denna HofRättens hemställan infordradt Konungens JustitieKanslers underdåniga utlåtande, deri anfördes: att ej mindre Kongl. Maj:ts den 3 Juli 1840 till Rikets Ständer aflåtna nådiga proposition med förslag till förändrade stadganden rörande bysättning, än äfven Rikets Ständers i anledning deraf aflåtna underdåniga skrifvelse och förslag i ämnet, enligt hvilket den ifrågakomne Författningen blifvit af Kongl. Maj:t i nåder beslutad, syntes omisskänneligen utmärka, att afsigten med de föreslagna och stadgade förändringarne endast varit den att, jemte afskaffande af bysättning såsom en föregående säkerhet å gäldenärens person innan lagsökning ännu blifvit emot honom anställd eller hunnit fulländas, samt beredande af lämplig anståndstid för löftesman, som åtagit sig annans gäld, efter löpande förskrifning eller invisning, såsom sin egen, tillika förekomma det missbruk, att bysättning, hvilken icke borde betraktas annorlunda, än såsom ett tvångsmedel att förmå gäldenär att, så vidt möjligt vore, utan uppehåll göra rätt för sig, skulle kunna fortfara längre, än som för nyssnämnde ändamål vore oundgängligen nödigt, eller intilldess, på ett genom lag godkändt sätt, ådagalades, att gäldenärens alla tillgångar blifvit till borgenärernas förnöjande öfverlemnade; men alt från de för omförmälda förslag anförda grunder icke kunde hämtas någon anledning dertill, att
Lagstiftaren skulle hafva åsyftat jemväl den inskränkning i användandet af bysättningstvång, att det icke finge äga rum för andra fordringar, än sådane, i afseende hvarå dylik påföljd för underlåten betalning vore genom särskild författning stadgad, nemligen dels i vexelmål och dels för fordringar efter löpande förskrifningar eller invisningar: att afsigten, alt låta bysättningstvånget fortfara för fordringar af alla slag, fastheldre syntes vara uppenbar, äfven derigenom, att föreskriften i 8 Kap. 2 § Utsökningsbalken, ”att den ej må för gäld bysättas, sorn har gods i riket, deraf han gälda och ”rätt göra kan”, blifvit bibehållen; men hvilken föreskrift, som, efter upphäfvande af de i samma Kap. meddelte stadganden rörande bysättning, så - IL St.
45 som en, lagsökningen föregående säkerhet å gäldenärs person, då mera måste antagas hafva afseende på bysättning i den mening, som genom 1841 års Författning deråt gifvits, skulle qvarstå utan ändamål eller verkan, om bysättning endast ägde rum för fordringar af ofvanberörde särskilda beskaffenhet, enär omförmälde föreskrift hvarken vore behöflig eller tillämplig vid fråga om vexelskulder, samt hysättningen för skulder, grundade på löpande förskrifningar eller invisningar, så länge den strängare exekutiva kraften och dermed äfven den i särskilda Författningar bestämda rättigheten att erhålla bysättning fortfore, genast finge användas vid bristande kontant betalning, oaktadt gäldenären ägde gods att gälda med: att JustitieKansleren alltså icke tvekade att antaga, det 1 § uti Kongl. Maj:ts ifrågavarande Förordning af den 10 Juni 184-1 innefattade ett i utbyte emot 10 § i 5 Kap. Utsökningsbalken gifvet allmänt stadgande, att borgenär ägde njuta bysättning å gäldenär för domfäst fordran af hvilken beskaffenhet som helst, samt att de vid slutet af §:n tillagda orden: ’’efter thy derom i hvarje fall är stadgadt”, endast antydde, att hvad lag, angående sättet och ordningen för vinnande af bysättning, i olika fall föreskrefve, jemväl förblefve gällande och borde iakttagas: att af föreskriften i ofvan åberopade 2 § uti 8 Kap. Utsökningsbalken, sådan densamma, efter de i nämnde Kap:s öfrige stadganden gjorde ändringar, nu qvarstode, jemväl vore uppenbart, att bysättning i allmänhet och derest icke, för särskilda fall, annorlunda funnes uttryckligen förordnadt, ej finge äga rum förr, än utmätning enligt 5 Kap. nämnde
Balk föregått och såmedelst utrönt blifvit, att gäldenären saknade tillgång till skuldens gäldande: att JustitieKansleren hämtade ytterligare stöd för dessa åsigter från innehållet af Rikets Ständers LagUtskotts, i anledning af den Kongl, propositionen afgifna och af Rikets Ständer godkända betänkanden, samt särskildt från de omständigheter, dels att ett hos Rikets
Ständer framställdt yrkande om ett tillägg till 1 §, hvarigenom skulle uttryckas, att borgenär först efter anställd utmätning ägde att njuta bysättning å gäldenär, är vordet afstyrkt på ingen annan grund, än den, att derigenom skulle upphäfvas den strängare exekutiva kraft, som, enligt Kongl. Förordningen den 19 Maj 1756, vore löpande skuldsedlar tillagd, dels ock att Utskottet, i anledning af gjord anmärkning, att bysatt gäldenär borde frigifvas, när han till borgenär uppgåfve full tillgång, vare sig i lös eller fast egendom, meddelat det yttrande, att ett särskildt stadgande i dylik syftning syntes vara så mycket mindre af behof vet påkalladt, som, enligt 5 Kap. 10 § och 8 Kap. 2 § Utsökningsbalken, bysättning icke i allmänhet kunde äga rum emot någon annan än 46 Ii.