Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Till Gud", ljöd en mild och sorgsen stämma bakom fursten, och när han vände sig om, slöts han i Theresias, den trogna qvinnans armar.
"Till Gud, min älskade", hviskade hon och förde Gustaf fram till en liten väl arbetad biktstol.
"Låtom oss böja oss inför den styrande allmakten och anropa den heliga jungfrun om hennes förböner.
Bed, min Gustaf, bed!"
Och från oskuldsrenare hjertan hafva väl aldrig någonsin några böner uppstigit till den eviges tron!
De bådo ur djupet af sina själar, och natten var långt framskriden, då fursten tog ett ömt "god natt" af Theresia för att i ensamheten klaga sina smärtor.
När Gustaf vaknade nästa morgon, fann han huset omringadt af soldater.
Han anade hvad som komma skulle, men han ville åtminstone visa sina förföljare så mycket lugn han kunde.
Ödet hade stält så till, att det var kapten Repnolsky, som anförde soldaterna.
När denne kom, för att i czarens namn fängsla Gustaf, sade denne:
"Med svek och list hafven
I vunnit edert mål.
I hafven stulit ifrån mig det skyddsbref, som czaren gifvit mig, och I hafven gjort det på hans befallning.
Tagen mig och gören med mig hvad
I behagen.
Men icke kunnen I väl vara så grymma, att I rycken ifrån mig den qvinna, som numera skall förljufva mina återstående dagar?"
Kapten Repnolsky vågade icke möta Gustafs blickar.
Han blygdes inför den ädle furste, som han varit med om att störta.
Utan att säga någonting förde han prinsen till det för honom inrättade fängelset.
Nu började svek och ränker att på allvar smidas omkring den olycklige furstesonen.
De värsta beskyllningar, man kunde hitta på, framdrogos, i akt och mening att fälla honom, men med det ädla sinnets öppenhjertliga storhet och stolthet bemötte Gustaf alla de mot honom framstälda anklagelserna så kraftigt och så bevisande för sin oskuld, att han icke kunde fällas.
Han qvarhölls ändock i fängelset ett par år och hade under denna svåra tid, då han måste lida oerhördt, blott en tröst deruti, att Theresia tilläts besöka honom ibland.
Denna ädla och uppoffrande qvinna egnade den olycklige furstesonen alla de stunder han kunde få, och hennes kärlek till honom minskades icke det ringaste, oaktadt sorgerna hopade sig med hvarje dag allt mera öfver deras hjessor.
Huru många sådana qvinnor finnas väl?
Emellertid inträffade en vigtig förändring inom Ryssland.
Boris Gudunow störtades och en annan kejsare kom på tronen.
Då inträffade också en vändpunkt i Gustafs lif.
Han frigrafs ur fängelset och fick sin bostad i den lilla förtjusande staden Kaschin, dit han också flyttade, och derifrån han icke kom, förrän dödens hand löste de jordiska bojorna.
Det är i nämnde stad som följande tilldrager sig.
Det var en strålande sommardag år 1607.
Solen blickade så vänligt ned på jorden och torkade de små daggperlor, som natten utsått.
Vinden susade i träden och bäckarnes små silfver böljor sorlade så lekfullt mot stränderna.
Det var en skön dag, den, på hvilken vi föra läsaren till Kaschin, till den lilla strax söder om staden belägna lunden.
Ack, om vi kunde förstå det mångskiftande sus, som genomgår trädens kronor, måhända skulle vi då kunna tyda många af lifvets gåtor.
När stormen ryter och trädens kronor darra för den starkes andedrägt, säger oss icke då en inre stämma, att vi ej äro annat än flarn, annat än stoff korn, som slungas omkring i verlden?
När det milda suset hviskar i löfven och dessa liksom smekande vagga för de lätta flägtarne, tycka vi icke då, att det finnes liksom en röst, som talar till oss om en frid, som bjuder de inre stormarne att lägga sig till hvila?
Natur, hvem kan begripa dig?
Hvem kan tillfyllest fatta dina storartade företeelser?
Men vi kunna älska dig såsom en källa till mycken inre frid; vi kunna älska dig såsom en del af oss sjelfva.
Den ofvan nämda dagen susade vinden så mildt genom trädkronorna i Kaschins lund.
Aftonen inbröt och med den lugnet.
Strax efter solnedgången syntes en hög gestalt, något böjd, nalkas ett af de största och lummigaste träden.
Några ögonblick betraktade han den sakta vaggande kronan, tycktes lyssna till det knappt hörbara suset i löfven, och satte sig derpå vid trädets fot.
Denne man var Gustaf Eriksson, den irrande konungasonen.
Hur förändrad var han icke nu!
Fängelseluften i förening med upprepade bekymmer hade tagit bort hans krafter.
Han var nu mera knappt annat än skuggan af sig sjelf.
"Det lider till slutet af min lefnad", tänkte han och lät hufvudet sjunka ned mot bröstet.
"Glädje har jag erfarit i rikt mått, ty en kärlek, sådan den knappt finnes har skänkts mig.
Theresia", utbrast han med af rörelse darrande stämma, "du goda, uppoffrande qvinna, kvar skall du finna en fristad, när jag går hädan?
Ensam lik fogeln, som kretsar öfver min hjessa, skall du kanske irra verlden omkring, sökande dig ett näste, men ej finna något sådant.
Hvem skulle väl vilja upptaga den biltoge furstesonens maka?"
När Gustaf gjorde sig dessa frågor såg han icke, att en hög, qvinlig gestalt nalkades honom från sidan.
Han förnam icke ljudet af hennes lätta fjät på den saftiga gräsmattan.
Då qvinnan stod alldeles invid honom, då lyfte han upp sina blickar och spratt till.
"Ni här, min furstinna", hviskade Erik XlV:s son, och ett matt leende bredde sig öfver hans vackra bleka drag.
"Är ni också omhvärfd af fiender och lömska snaror som jag?
Dock", fortfor han och for med handen öfver den feberheta pannan, "jag glömmer att jag talar till den forne czaren Boris Gudunows sköna dotter.
Ha, dessa minnen från den tid er far lefde, de bränna mig i själen, och de skola icke upphöra att bränna mig till dess... de förbränt mig!
Dessa småsinnade krypdjur..."
"Min furste", afbröt Axinia, ty det var hon, "ni dömer min fader alltför strängt.
Det var ej hans egentliga mening att förfara så hårdt emot eder, fastän han af politiska skäl ansåg sig tvungen dertill."
"Jaså", inföll Gustaf med bitterhet och allvarlig skärpa i tonen, "det var ej hans mening att medelst sina stinkande fängelsehålor suga musten ur mig.
Det var af politiska skäl, säger ni, som han behöll mig, svage mask, som aldrig gjort anspråk på någon krona, i fängelse.
Det var af enskildt hat till mig, derför att jag icke ville äkta er och blifva en fosterlandsförrädare, som han lät mig undergå dessa års tortyr."
"Det var af den orsaken, säger jag.
Dock", fortfor han, och hans stämma blef lugnare, "jag hatar honom icke derför.
Med mig är det snart slut.
Min Iefnadslampa kan icke brinna så länge.
Ser ni, min furstinna, det fattas olja på den, och den olja som fordras, finnes icke till att få.
Hvad lifvet ändock tyckes skönt och hänryckande, då man står i beredskap att lemna det.
Kanske förefaller det så derför, att man skall veta att rätt uppskatta dess höga värde.
Men, hvad är det som förskaffar mig äran af ert besök, min furstinna?"
Axinias ögon fyldes af tårar, då hon sade:
"I morgon skall jag resa till Polen.
Detta land får nu mottaga czar Boris Gudunows olyckliga dotter.
Jag ville ändock se er ännu en gång, min furste, och det är för att säga er mitt farväl som jag uppsökt er."
"Ja, det blir allt vårt sista farväl", sade Gustaf med låg stämma, och då prinsessan yttrade den förmodan, att sjukdomen kanske skulle gifva med sig, sade prinsen vemodigt:
"Ah nej; jag känner att döden redan börjat gnaga på lifstråden.
Den skall ej länge motstå angreppen.
Men, hvem är det som kommer der?
En krympling.
Han närmar sig."
Gösta Berlings saga
Kusin Kristoffer.
De hade en gammal roffågel uppe i kavaljersflygeln.
Han satt alltid i spiselvrån och gaf akt på, att ej brasan fick slockna.
Ruggig och grå var han.
Det lilla hufvudet med den stora näbben och de slocknande ögonen lutade sorgset på den långa, magra halsen, som stack upp ur en yfvig pälskrage.
Ty den roffågeln gick i päls både vinter och sommar.
Fordom hade han hört till den svärm, som i den store kejsarens följe jagade fram öfver Europa; men hvad namn och titel han då bar skall numera ingen våga säga.
I Värmland visste man blott, att han tagit del i de stora krigen, att han farit väldigt fram i de dånande striderna, och att han efter 1815 måst ställa sina vingars flykt bort från ett otacksamt fädernesland.
Han hade funnit skydd hos den svenske kronprinsen, och denne hade rådt honom att försvinna i det fjärran Värmland.
Sådan var tiden, att den, hvars namn bragt världar att darra, nu måste vara glad öfver, att ingen kände hans en gång så fruktade namn.
Han hade gifvit kronprinsen sitt hedersord på att ej lämna Värmland och att ej onödigtvis omnämna, hvem han var.
Och så sändes han till Ekeby med en handskrifvelse till majoren från kronprinsen, som rekommenderade honom till det bästa.
Då öppnade kavaljersflygeln sina dörrar för honom.
Till en början undrade man mycket, hvem den ryktbare var, som gömde sig under hans antagna namn.
Men så småningom blef han förvandlad till kavaljer och värmländing.
Hvar man kallade honom kusin Kristoffer utan att rätt veta, hur han fått just den benämningen.
Men det är ej godt för en roffågel att lefva i bur.
Man kan veta, att han är van vid annat än att hoppa från pinne till pinne och taga mat ur sin vårdares hand.
Slaktningens och dödsfarans eggelser ha fordom satt hans pulsar i brand.
Honom äcklar den dåsiga freden.
Väl är det sant, att ej heller de andra kavaljererna voro idel tamfåglar; men hos ingen af dem brände blodet så hett som hos kusin Kristoffer.
En björnjakt var det enda, som förmådde lifva hans slappnade lifslust, en björnjakt eller en kvinna, en enda kvinna.
Han hade lefvat upp, då han för tio år sedan för första gången såg grefvinnan Märta, som redan då var änka.
En kvinna, växlande som kriget, eggande som faran, en sprittande, öfverdådig varelse – han älskade henne.
Och nu satt han där och blef gammal och grå, utan att han kunde begära henne till sin hustru.
Nu hade han ej sett henne på fem år.
Han vissnade och dog småningom, såsom fångna örnar bruka.
För hvarje år blef han mera torr och frusen.
Han måste krypa bättre in i pälsen och närmare brasan.
Så sitter han där då, förfrusen, ruggig och grå, morgonen af den dag, på hvars afton påsksmällarna skola afskjutas och påskkäringen brännas.
Kavaljererna äro alla ute; men han sitter inne i spiselvrån.
O, kusin Kristoffer, kusin Kristoffer, vet du det ej?
Leende har han kommit, den lockande våren.
Upp spritter naturen ur dåsig sömn, och i den blåa skyn tumla fjärilvingade andar i yster lek.
Tätt som rosor på den vilda busken glittra deras anleten uppe bland skyarna.
Jorden, den stora modern, börjar lefva.
Yr som ett barn stiger hon upp ur badet i vårfloden, ur duschen i vårregnet.
Sten och mylla glittra af lust. »In i lifvets kretsgång!» jublar minsta grand.
»Vi skola färdas som vingar i klar luft.
Vi skola skimra i unga flickors rodnande kinder.»
Vårens lustiga andar simma med luft och vatten in i kropparna, spritta som ålar i blodet, sätta hjärtat i svängning.
Det är samma ljud öfverallt.
Vid hjärtan och blommor, vid allt, som kan svänga och dallra, haka de fjärilvingade sig fast och ringa ut det som med tusen stormklockor: »Lust och glädje, lust och glädje!
Kommen är han, den leende vår.»
Men kusin Kristoffer sitter stilla och förstår intet.
Han lutar hufvudet mot de stelnade fingrarna och drömmer om kulregn och om ära, vuxen på krigets fält.
För sin inre syn framtrollar han lagrar och rosor, som ej behöfva vårens veka fägring för att blomstra.
Det är dock synd om honom, den ensamme gamle inkräktaren, som sitter däruppe i kavaljersflygeln, utan folk, utan land, han, som aldrig hör ett ljud af hemlandets språk, han, som skall hafva en namnlös graf på Bro kyrkogård.
Rår han för, att han är en örn och född att förfölja och döda?
O, kusin Kristoffer, länge nog satt du drömmande i kavaljersflygeln!
Upp och drick lifvets sprudlande vin i de höga slotten.
Vet det, kusin Kristoffer, att ett bref är kommet till majoren denna dag, ett kungligt bref, försedt med Svea rikes sigill.
Det är ställdt till majoren, men innehållet rör dig.
Underbart är det att se dig, då du läser brefvet, gamle roffågel.
Ögat får glans, och hufvudet lyftes.
Du ser burens dörr öppen och fria rymden upplåten för dina längtande vingar.
Kusin Kristoffer gräfver djupt ned på bottnen af sin klädkista.
Så drar han fram den med ängslan förvarade guldsmidda uniformen och ikläder sig den.
Han trycker den plymprydda hatten på hufvudet, och snart spränger han bort från Ekeby, ridande på sin ypperliga, hvita ridhäst.
Detta är dock något annat än att sitta frusen i spiselvrån.
Nu ser också han, att våren är kommen.
Han höjer sig i sadeln och sätter af i galopp.
Den pälsfodrade dolman fladdrar.
Hattens plym svajar.
Föryngrad är mannen som jorden själf.
Vaknad är han ur en lång vinter.
Det gamla guldet kan ännu blänka.
Det djärfva krigaransiktet under den trekantiga hatten är en stolt syn.
Märklig är hans ridt.
Ur marken spruta bäckar, och sippor spira upp, där han rider fram.
Flyttfåglarna skria och jubla omkring den frigjorde fången.
All naturen tar del i hans glädje.
Härlig som en triumfator kommer han.
Våren själf rider före på en sväfvande sky.
Lätt och luftig är han, den ljuse anden.
Han har krumhorn för munnen och spritter af lycka, där han far upp och ned i sadeln.
Och rundt omkring kusin Kristoffer tumlar en stab af gamla vapenbröder sina hästar: där är lyckan, som står på tå i sadeln, och äran på sin ståtlige springare och kärleken på sin eldige arab.
Märklig är ridten; märklig är ryttaren.
Den språkkunnige taltrasten ropar honom an.
»Kusin Kristoffer, kusin Kristoffer!
Hvart skall du rida?»
»Till Borg för att fria, till Borg för att fria,» svarar kusin Kristoffer.
»Far inte till Borg, far inte till Borg!
Ogift man har ingen sorg,» skriker taltrasten efter honom.
Men han lyssnar icke till varningen.
Uppför backe och utför backe rider han, tills han ändtligen är framme.
Han springer ur sadeln och införes till grefvinnorna.
Allt går väl.
Grefvinnan Märta är nådig mot honom.
Kusin Kristoffer ser nog, att hon ej skall neka att bära hans lysande namn eller att regera på hans slott.
Han sitter och uppskjuter det hänryckningens ögonblick, då han skall visa henne kungabrefvet.
Han njuter af denna väntan.
Hon pratar och underhåller honom med tusen historier.
Han skrattar åt allt, beundrar allt.
Men som de sitta i ett af de rum, där grefvinnan Elisabet hängt upp mamsell Maries gardiner, börjar grefvinnan också berätta historien om dem.
Och hon gör den så lustig hon kan.
»Se,» säger hon till sist, »se så stygg jag är.
Här hänga nu dessa gardiner, för att jag dagligen och stundligen skall tänka på min synd.
Det är en botgöring utan like.
Åh, denna fasansfulla fjällstickning!»
Den store krigaren kusin Kristoffer ser på henne med brännande blickar.
»Jag är också gammal och fattig,» säger han, »och jag har i tio år suttit i spiselvrån och längtat efter min käresta.
Skrattar nådig grefvinnan åt det också?»
»Åh, det är en annan sak,» utbrister grefvinnan.
»Gud har tagit ifrån mig lycka och fädernesland och tvungit mig att äta andras bröd,» säger kusin Kristoffer allvarsamt.
»Jag har fått lära mig att ha respekt för fattigdomen, jag.»
»Ni ock,» ropar grefvinnan och håller upp händerna.
»Hvad människorna äro dygdiga!
Ack, hvad de blifvit dygdiga!»
»Ja,» säger han, »märk det, grefvinna, att om Gud en dag i framtiden skulle ge mig åter rikedom och makt, så skall jag göra bättre bruk af dem än att dela dem med en sådan där världsdam, en sådan där sminkad, hjärtlös markatta, som gör narr af fattigdomen.»
»Det gör ni rätt i, kusin Kristoffer.»
Och så marscherar kusin Kristoffer ut ur rummet och rider hem till Ekeby igen; men genierna följa honom ej, taltrasten ropar ej till honom, och han kan ej mera se den leende våren.
Till Ekeby kom han, då påsksmällarna skulle aflossas och påskkäringen brännas.
Påskkäringen är en stor docka af halm, med ansikte af en trasa, på hvilken ögon, näsa och mun äro tecknade med kol. Rotekäringens aflagda kläder har hon på sig.
Den långskaftade ugnsrakan och sopan äro ställda bredvid henne, och smörjhornet har hon om halsen.
Hon är alldeles färdig till blåkullafärd.
Major Fuchs laddar sin bössa och skjuter af den rätt upp i luften gång på gång.
Ett bål af torrt ris antändes, trollkäringen kastas dit och brinner snart lusteligen.
Nog göra kavaljererna allt de kunna för att på gammalt bepröfvadt sätt förinta det ondas makt.
Kusin Kristoffer står och ser på med dyster min.
Plötsligt rycker han upp det stora kungabrefvet ur ärmuppslaget och kastar det på elden.
Gud allena vet hvad han tänkte.
Kanske han inbillade sig, att det var grefvinnan Märta själf, som brann där borta på bålet.
Kanske tyckte han, att eftersom den kvinnan, när allt kom omkring, endast bestod af trasor och halm, så fanns det intet värderikt mer på jorden.
Han går åter in i kavaljersflygeln, tänder brasan och gömmer uniformen.
Åter slår han sig ned i spiselvrån, och för hvar dag blir han allt mer ruggig och grå.
Han dör så småningom, som gamla örnar bruka göra i fångenskap.
Han är ingen fånge längre; men han bryr sig ej om att begagna sin frihet.
Rymden står honom öppen.
Slagfälten, äran, lifvet vänta honom.
Men han har ej mer kraft att breda ut sina vingar till flykt.
Lifvets stigar.
Tunga äro de vägar, som människor hafva att vandra på jorden.
Ökenstigar, träskstigar, fjällstigar.
Hvarför får så mycken sorg gå ostörd, tills den förvirrar sig i öknen eller sjunker i träsket eller stupar från fjället?
Hvar äro de små blomsterplockerskorna, hvar äro de små sagoprinsessorna, ur hvilkas spår rosor växa, hvar äro de, som skola strö blommor öfver de tunga vägarna?
Nu har Gösta Berling, poeten, beslutit att gifta sig.
Han söker endast efter en brud, som är arm nog, ringa nog, förkastad nog för en galen präst.
Sköna och ädla kvinnor hafva älskat honom, men de må ej uppstå att täfla om hans hand.
Den förskjutne väljer bland de förskjutna.
Hvem skall han välja, hvem skall han uppsöka?
Till Ekeby kommer stundom en fattig flicka från en ödslig skogsby långt uppe bland bergen och säljer kvastar.
I den byn, där ständig fattigdom och stort elände råda, finnas många, som ej äga sitt fulla förstånd, och flickan med kvastarna är en af dem.
Men vacker är hon.
Hennes stora, svarta hår bildar så tjocka flätor, att de knappt rymmas på hennes hufvud, hennes kinder äro fint rundade, näsan är rak och ej mycket stor, ögonen blå.
Hon tillhör en melankolisk, madonnelik skönhetstyp, sådan man ännu finner den hos vackra flickor vid stränderna af Löfvens långa sjö.
Nå, där hade ju Gösta fästmön funnen – en halftokig kvastflicka blir en bra hustru åt en galen präst.
Ingenting kan passa bättre.
Han behöfver blott resa till Karlstad efter ringar, och sedan må de åter ha en glad dag vid Löfvens strand.
Må de ännu en gång skratta åt Gösta Berling, då han förlofvar sig med kvastflickan, då han firar bröllop med henne!
Må de skratta!
Har han någonsin haft ett lustigare upptåg för sig?
Tunga äro de vägar människorna vandra: ökenstigar, träskstigar, fjällstigar.
Måste ej den förskjutne gå den förskjutnes väg?
Vredens väg, sorgens väg, olyckans väg.
Hvad gör det, om han störtar, om han fördärfvas?
Är det någon, som bryr sig om att hejda honom?
Är det någon, som räcker honom en stödjande hand eller en läskande dryck?
Hvar äro de små blomsterplockerskorna, hvar äro de små sagoprinsessorna, hvar äro de, som skola strö rosor öfver tunga vägar?
Nej, nej, den unga, blida grefvinnan på Borg skall ej störa Gösta Berling i hans planer.
Hon skall tänka på sitt rykte, hon skall tänka på sin mans vrede och sin svärmors hat, hon skall ej göra något för att hålla honom tillbaka.
Under den långa gudstjänsten i Svartsjö kyrka skall hon böja sitt hufvud, knäppa sina händer och bedja för honom.
Under sömnlösa nätter kan hon gråta och ängslas öfver honom, men hon har inga blommor att strö på den förskjutnes väg, ingen droppe vatten att ge den, som törstar, ingen lätt handtryckning, som skulle fört honom tillbaka från afgrundens rand.
Gösta Berling bryr sig ej om att hölja sin utkorade i siden och smycken.
Han låter henne gå från gård till gård med kvastar, såsom det är hennes vana, men då han samlat alla ortens förnämliga män och kvinnor till ett stort gille på Ekeby, skall han kungöra sin trolofning.
Då skall han kalla in henne från köket, sådan hon kommit från sina långa vandringar, med vägens dam och smuts på kläderna, kanske trasig, kanske okammad, med förvirrade ögon, med en förvirrad ordström på läpparna.
Och han skall fråga gästerna, om han ej nu valt en passande brud, om ej den galne prästen borde vara stolt öfver en så skön fästmö, öfver detta blida madonne-anlete, öfver dessa blåa, svärmiska ögon.
Det var hans mening, att ingen skulle veta något förut, men han lyckades ej bevara hemligheten, och en af dem, som fick veta den, var den unga grefvinnan Dohna.
Men hvad kunde hon göra för att hindra honom?
Förlofningsdagen är inne, dess sena skymningsstund är kommen.
Grefvinnan står vid fönstret i det blå kabinettet och ser norrut.
Hon tror nästan, att hon kan se Ekeby, fastän tårar och töcken skilja.
Hon ser så väl, hur det stora trevåningshuset strålar med tre upplysta fönsterrader, hon tänker sig, hur champagnen hälles i glasen, hur skålen ljuder, och hur Gösta Berling kungör sin förlofning med kvastflickan.
Om hon nu vore honom nära och helt sakta lade handen på hans arm eller blott gåfve honom en vänlig blick, skulle han ej då vända om från de förskjutnes onda väg?
Om ett ord från henne drifvit honom till en sådan förtviflans gärning, skulle ej då ett ord från henne hejda honom?
Hon ryste för den synd, han skulle begå mot detta stackars vanlottade barn.
Hon ryste för hans synd mot den arma varelsen, som nu skulle lockas att älska honom, kanske blott för en dags skämt.
Kanske ock – och då ryste hon än mer öfver den synd, han begick mot sig själf – för att som en tryckande börda kedjas fast vid hans lif och för alltid förtaga hans ande kraften att nå höjden.
Och ytterst var skulden hennes.
Hon hade utkastat honom med ett fördömelsens ord på den onda vägen.
Hon, som var kommen för att välsigna, för att mildra, hvarför hade hon vridit ännu en tagg in i syndarens törnekrona?
Jo, nu vet hon, hvad hon vill göra.
Hon skall låta spänna de svarta hästarna för släden, ila hän öfver Löfven, storma in på Ekeby gård och ställa sig midt emot Gösta Berling och säga honom, att hon ej föraktar honom, att hon ej visste, hvad hon sade, då hon förjagade honom från sitt hem . . .
Nej, hon kunde dock ej göra något dylikt, hon skulle blygas och ej våga säga ett ord.
Hon, som var gift, måste akta sig.
Det skulle uppkomma så mycket förtal, om hon gjorde något sådant.
Men gjorde hon det ej, hur skulle det då gå med honom?
Hon måste resa.
Så tänker hon på, att en sådan resa är omöjlig.
Detta år kan ingen häst mer färdas öfver Löfvens is.
Isen smälter, den har allaredan lossnat från land.
Den ligger lös, sprucken, hemsk att se.
Vatten porlar upp och ner genom den, på somliga ställen har det samlats i svarta gölar, på andra ställen är isen bländande hvit.
För det mesta är den dock grå, smutsig af smältande snö, och vägarna gå som långa svarta ränder öfver dess yta.
Hur kan hon tänka på att resa?
Den gamla grefvinnan Märta, hennes svärmor, skulle aldrig tillåta henne något sådant.
Hela kvällen måste hon sitta bredvid henne i salongen och lyssna till dessa gamla hofhistorier, som äro den gamlas lust.
Dock, natten kommer, och hennes man är borta; nu är hon fri.
Åka kan hon ej, tjänare törs hon ej kalla, men hennes ängslan drifver henne ut ur hennes hem.
Tunga äro de vägar, människor vandra på jorden: ökenstigar, träskstigar, fjällstigar.
Men denna nattliga väg öfver en smältande is, vid hvad skall jag likna den?
Är det ej den väg, som de små blomsterplockerskorna själfva hafva att gå, en osäker, gungande, slipprig väg, deras väg, som vilja hela slagna sår, deras väg, som vilja upprätta, den lätta fotens, det snabba ögats och det modiga, kärleksfulla hjärtats väg?
Midnatten var öfver, då grefvinnan nådde Ekeby strand.
Hon hade fallit på isen, hon hade sprungit öfver vida remnor, hon hade ilat öfver ställen, där fotsteget fylldes af upp-porlande vatten, hon hade halkat, hon hade krupit.
Det hade varit en tung vandring; hon hade gråtit, där hon gått.
Hon hade blifvit våt och trött, och därute på isen hade mörkret, ödsligheten och tomheten gjort tankarna hemska.
Nu sist vid Ekeby hade hon måst vada i fotsdjupt vatten för att nå land.
Och då hon kommit på stranden, hade hon ej haft mod till annat än att sätta sig ned på en sten och gråta af trötthet, af hjälplöshet.