Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Drätselförvaltningen i Carlstad den 9 Maj 4 848 stadgar, att, »nämnda stads drätsel, af hvad namn och beskaffenhet den vara måtte, stäldes under vård, förvaltning och redovisning af Drätselkammaren», följde deraf obestridligen, att Drätselkammaren vore att betrakta hvarken såsom någon särskild i staden befintlig korporation med egna angelägenheter och interessen, skilda från stadens, ej heller såsom stadens representant i annan mening, än att den utgjorde en icke oväsentlig del af stadens styrelse och förvaltning; och då vidare i 2 § af samma Reglemente omförmäles, att »de befattningar, Magistraten, Stadskommittéen och Borgerskapets Äldste förut haft med Stadens drätsel, skulle upphöra, men Magistraten likväl icke betagas att öfver samma drätsel vaka», antyddes dermed att bestyr, som ursprungligen tillhört Magistraten, blifvit på Drätselkammaren öfverflyttade, dock utan att Magistraten blifvit skild från vården och tillsynen öfver deras behöriga handhafvande, hvarigenom en samverkan emellan dessa myndigheter tydligen förutsättes.
Dessa föreskrifter syntes mig rättfärdiga den åsigt, att Magistraten och Drätselkammaren, om än sammansatta af särskilda ledamöter och verksamma i olika befattningar, likväl rätteligen borde betraktas såsom ett embetsverk, eller en myndighet, åt hvilken voro anförtrodda stadens styrelse och förvaltning, hvaraf de., hvar för sig, borde betraktas såsom afdelningar.
Vöre denna åsigt riktig, så kunde hvarken den ena ej heller den andra afdelningen af samma verk, vid gemensam behandling af stadens allmänna angelägenheter, anses såsom sökande, den ene hos den andre, i sådan mening hvari detta ord begagnas i den åberopade 4 0 § af gällande Expeditionstaxa.
För sådana meddelanden, som i nämnda angelägenheter vexlades emellan de olika afdelningarne af samma verk, innehölle Expeditionstaxan, enligt min tanka, icke något stadgande, vare sig om lösens erläggande eller om befrielse derifrån, emedan det ej varit lagstiftarens mening, att på denna väg, eller rättare omväg, skapa erforderliga inkomster åt den ena eller andra afdelningens tjenstemän ur det gemensamma hufvudverkets kassa.
Jag trodde ej, att i något embetsverk ett sådant bruk af Expeditionstaxan varit i fråga satt och funne af handlingarne, att det ej heller af dåvarande Magistratssekreterarens företrädare varit ve - 62
Då jag på nu nämnda skäl ansåge Magistratssekreterarens Öfverklagade förfarande oriktigt, kunde jag ej undgå att tillvita jemväl
Magistratens ledamöter d laktighet i nämnda fel.
På Magistraten hade det nemligen berott att bestämma, i hvilken form dess beslut skolat till Drätselkammaren expedieras.
Hade Magistraten löreskrifvit, att nämnda beslut borde meddelas genom skrifvelser eller promemorior, så skulle det • öfverklagade missbruket icke uppstått, emedan det då icke kunnat hämta ens skenbart stöd af Expeditionslaxan.
Jag medgaf alt häremot kunde invändas, att Magistratens ledamöter, derigenom ali de förordnat, att besluten skulle genom utdrag ur protokollet meddelas Drätselkammaren, icke tillstadt
Magistratssekreteraren att för samma protokollsutdrag taga lösen; men då ett sådant hans förfarande icke kunnat vara dem obekant, så mycket mindre som det utgjort föremål för anmärkning af Revisorerna öfver stadens räkenskaper redan för år 1858, så hade det utan tvifvel ålegat Magistratens ledamöter att antingen förbjuda eller låta lagligen beifra ett sådant missbruk eller det förhindra på ofvanantydda sätt genom bestämmande af en annan form för beslutens expedierande.
När emedlertid icke allenast detta allt blifvit uraktlåtet, utan Magistratens ledamöter uti deras utlåtande till och med försvarat den öfverklagade olagligheten, trodde jag att den tillvitelse för delaktighet deruti, som jag framstälde, icke voro obehörig *).
Sedan skriftvexlingen i detta mål för sig gått, har Kongl. Hofrätten meddelat utslag den 24- September 1862 af innehåll hufvudsakligen att, hvad först anginge åtalet emot Magistratssekreteraren, (som tillika var Rådman), så emedan de anmärkta åtgärderna, så vidt handlingarna utvisade, blifvit af honom vidtagna endast i hans egenskap af Magistratssekreterare, thy funne Kongl. Hofrätten åtalet i denna del icke kunna af Kongl. Hofrätten omedelbarligen till pröfning upptagas; beträffande åter den emot Magistratens ledamöter förde talan, så enär, om än antoges, att Magislratssekreterarens ofvanberörde lörfarande icke vore med lag öfverensstämmande, Magi stratens anmärkta uraktlåtenhet att detsamma beifra eller genom förändring af expeditionssättet för framtiden förhindra, likväl icke vore af beskaffenhet att kunna till ansvar eller ersättningsskyldighet för Magistratens ledamöter föranleda, funne Kongl. Hofrätten i fråga varande talan icke kunna bifallas.
Den betänklighet, hvilken föranledt Kongl.
Hofrätten att undandraga sig omedelbar pröfning af detta åtal, i hvad det rörde Magistratssekreteraren, undgick mig icke, då jag hade att bestämma, hvarest åtalet skulle anhängiggöras; men, enär det syntes mig, att ansvarigheten för det öfverklagade förfarandet ej borde ensamt drabba Magistratssekreteraren utan äfven Magistratens ledamöter; enär Magistratssekreteraren, såsom Rådman i staden, tillika på en gång vore ledamot af Rådstugurätten och af Magistraten; enär frågan om en och samma förseelse, för hvilken likväl ansvarigheten *) Redogörelsen för detta mål har blifvit så utförlig af det skäl, att jag ansett icke otroligt, att det missbruk af Expeditionstaxan, som här beifrats, på flera ställen inrotat sig och således förtjente större uppmärksamhet.
63 af flera borde delas, ej lämpligen kunde i olika fora pröfvas, men Magistratens ledamöter, att döma af Kongl. Hofrättens utslag i denna sak, af mig rätteligen ansågos böra tilltalas vid Hofrätt och icke kunde dragas till Rådstufvurätt, måste, enligt min tanka, saken anhängiggöras vid den domstol, som för de öfriga tilltalade och jemväl för Magistratssekreleraren, för så vidt han tillika vore Magistrats-ledamot, utgjorde ett slags forum privilegiatum.
Jag hade mig likaledes bekant, att Kongl. Svea Hofrätt förut i likartade inål handlat enligt en sådan åsigt.
I följd häraf torde jag finna mig föranlåten att i detta utslag söka ändring genom underdåniga besvär.
Med begäran om Justitie-Ombudsmannens embetsåtgärd hade Arrendatoren Erik Lindblom vid Lullehof skriftligen klagat deröfver, att, sedan Apothekaren Jacob Widgren till Färentuna Häradsrätt låtit instämma Lindblom, för det denne skall om Widgren utspridt rykte, sorn å heder och ära gått, men Widgren ej gittat sitt käromål bevisa, hvarföre ock hans talan i alla instanser blifvit ogillad, Kongl.
Majits nådiga utslag i målet, ehuru
Lindblom ej varit till rättegången vållande eller af berörda utslag begärt del, likväl blifvit, genom Kronofogden i orten, Lindblom tillstäldt och denne betungad med Tio Riksdaler 50 öre lösen i slämpladt papper, hvarför äfvensom för förklaringskostnaden hos Kongl Majit någon ersättning icke är vorden i det nådiga utslaget Lindblom tillagd; förmälande klaganden sig ej kunna annat fatta, än att påtrugandet af nämnda utslag, deraf.han ingen nytta hade, och uttagandet af berörda lösen saknade laglig grund; hvarföre han yrkade anmärkning emot vederbörande tjensteman, som onödigt belastat honom med nämnda stämplade pappersafgift, för hvilken likasom för omkostnaderna vid hans förda klagan, Lindblom fordrade godtgörelse.
Sedan Justitie-Ombudsmannen lemnat Kongl.
Majits Nedre Justitie-revision del af nyssberörda klagoskrift fick han emottaga ett utdrag af protokollet hos bemälde Revision den 29 December 1860, innehållande hufvudsakligen, att Nedre Revisionen funnit Justitie-Ombudsmannens remiss ej föranleda annan åtgärd, än att, medelst nämnda protokollsutdrag till honom öfverlemnades ett af Föredraganden hos Kongl. Majit uti det af Lindblom omförmalda mål afgifvet utlåtande; deruti anfördes, att enligt vunnen upplysning, Lindblom i målet tillerkändt, i Stockholms läns Landtränteri nedsatt, ersättningsbelopp blifvit, i följd af Kongl Majits utslag, hos Konungens Befallningshafvande i nämnda län lyftadt af en person med namnet Löfgren, som för ändamålet måste hafva begagnat den å ifrågakomma expedition tecknade öfverlåtelse å innehafvaren af utslagets innehåll, en öfverlåtelse, hvilken dock sedermera skall blifvit öfverkorsad, såsom Föredraganden antoge, i nog uppenbar afsigt, att betaga Linddloms hos Justitie-Ombudsmannen förda klagan den egenskap af obefogenhet, som, vid anmärkta förhållanden, svårligen skulle kunna densamma frånkännas, hvarföre 64 vidare utlåtande, an Justitie Ombudsmannens uppmärksammande på nu anförda omständigheten ansåges icke erfordras».
Sedan klaganden erhållit del af detta utlåtande och deröfver afgifvit påminnelser, i hvilka han fortsatte sina förut framstälda påståenden, aflät Justitie-Ombudsmannen till Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern den 30 Mars 1861 skrifvelse i ämnet och anförde hufvudsakligen, att den omständighet, hvilken sålunda blifvit i nyssberörda utlåtande påpekad, visserligen icke undgått Justitie-Ombudsmannens uppmärksamhet, men att han uti densamma, ensamt för sig betraktad, ej funnit någon grundad anledning att expediera och låta Lindblom, såsom förklarande uti i fråga varande mål hos Kongl. Majit, erlägga lösen för Kongl, Majits nådiga utslag, emedan vid det tillfälle, då utslagets expedierande, på sätt som skett, af Föredraganden beslöts, det för denne antagligen icke var kändt, om förklaranden önskade att emot lösen bekomma utslag i målet eller på hvad sätt han ämnade detsamma använda, att dét aldraminst förefanns anledning att förmoda, det förklaranden, derest han icke i alla händelser varit förpligtad att lösa det nådiga utslaget, skulle hafva funnits hågad att Utgifva utslagets lösen, Tio Riksdaler 50 öre, allenast för möjligheten att utbekomma Tre Riksdaler 50 öre, eller hans andel af de medel, som i och för målets underdåniga fullföljd vore af vederparten i Landtränteriet nedsatta; att då Justitie-Ombudsmannen ej ägde rätt att föreställa sig, det Föredraganden skulle hafva så missförstått ändamålet med Justitie-Ombudsmannens begäran om Kongl.
Justitie-Revisionens yttrande i ämnet, att han kunnat förmoda det ofvan anförda utlåtande innefattade sådan utredning af ämnet, som Justitie-Ombudsmannen åsyftade, och Justitie-Ombudsmannen dessutom i nu gällande författningar icke funnit något stadgande, som uttryckligen ålade förklarande part att i sådana mål, som det i fråga varande, lösa utslag, Justitieombudsmannen fastheldre antagit
Föredragandens ofvanberörda utlåtande endast innebära en bekräftelse derpå, att något så beskaffadt stadgande icke varit att åberopa; att i Kongl. Majits förnyade Taxa på expeditionslösen den 15 Maj 1821 visserligen vore föreskrifvet, alt lösen skulle erläggas af såväl vinnande som tappande part, ehuru den förre vore skyldig att dessutom erlägga chartse-sigillatse-rekognition; men att, då den nu gällande Kongl. Förordningen angående expeditionslösen den 30 November 1855 förklarade endast kärande, klagande eller sökande skyldig att emot lösen uttaga Rättseller Embetsmyndighets dom, utslag eller resolution, samt gällande Förordning om stämplade pappersafgiften, som eljest bestämmer, att sedan all inkomst af lösen för Kongl. Majits domar och utslag är Kronan förbehållen, denna lösen skall i stämpelpapper utgå, icke innehölle något stadgande angående lösningsskyldigbeten, Justitieombudsmannen förestälde sig, att i ett sådant fall, sora det här förevarande, förklaranden icke varit förpligtad att utslaget lösa, så vida han ej derom framställ begä^- rån; alt då det emedlertid vore af mindre vigt, hvilkendera åsiglen i detta afseende gjorde sig gällande, och Justitie-Ombudsmannen, för sin del, till och med heldst ville biträda 65 biträda den, att bägge parterne borde lösa utslag angående deras anhängiggjorda rättegångar, förutsatt nemligen, att den tappande parten alltid dömdes att hålla den vinnande skadelös; men att det deremot vore af ganska stor vigt, för ordningen och belåtenheten inom samhället, att en lag gåfves, som tydligen bestämde hvarje medborgares rätt och pligt i detta hänseende, Justitie-Ombudsmannen derföre funnit sig föranlåten att hos Herr Juslitie-Statsministern, såsom Chef för det embetsverk, från hvilket det utslag vore expedieradt, som på ofvannämnda sätt blifvit föremål för anmärkning, med tillkännagifvande af detta förhållande, påkalla uppmärksamhet på ämnets vigt och angelägenheten att afhjelpa lagstiftningens sålunda anmärkta ofullständighet, hvarföre Justitie-Ombudsmannen emotsåge, att, ifall Herr Justitie-Statsministern godkände de uttalade åsigterna, nödiga åtgärder skulle blifva vidtagna, så att, i händelse det hittills brukliga expeditionssätt ansåges böra fortfara, uttrycklig föreskrift derom i lagstiftningsväg måtte beredas, eller i motsatt fall, att utslag i mål af den beskaffenhet, som det nu i fråga komna, icke vidare blefve till förklarande part, utan dess särskilda begäran expedierade.
Till annan åtgärd ansåg Justitie-Ombudsmannen klagoskriften ej gifva anledning.
Uti skrifvelse den 9 Juli 1861 har Herr Justitie-Statsministern tillkännaeifvit, att han låtit ofvanberörda ärende komma till öfverläggning i Kongl.
Majits Nedre Justitie-Revision, hvars i ämnet förda protokoll öfverlemnades. och att vid det förhållande, hvarom samma protokoll förmälde, Herr Justitie-Statsministern ansett JustitieOmbudsmannens hemställan icke böra till någon vidare åtgärd föranleda.
Majits Nedre Justitie-Revisions sålunda åberopade protokoll, för den 18 April 1861, innehåller, att ehuru Nedre Revisionen funne frågan, huruvida utslag uti de af Kongl.
Majit afgjorda mål skall till en part expedieras eller icke, i hvarje fall bero uppå Föredragandens enskilda uppfattning af de derom gällande föreskrifter och följaktligen ansåg sig icke befogad att härutinnan fatta beslut, samtlige då närvarande Föredragande likväl stannade i den åsigt, att uti nu gällande författningar ej funnes hinder för vidtagande hädanefter af sådant expeditionssätt, att i de besvärsoch ansökningsmål, som af Kongl. Majit på Nedre Revisionens föredragning afgöras, utslaget icke i andra fall utskrifves till förklarande part, än då ersättning för lösen af detsamma blifvit parten af Kongl Majit tillerkänd, eller han annars uttryckligen begärt, att af utslaget undfå del.
Härmed är visserligen den anmärkta och äfven på sitt sätt vitsordade bristen på laglig föreskrift i detta ämne för tillfället undanröjd; men också blott för tillfället; ty vid ombyte af föredragande kan en annan åsigt i ämnet göra sig gällande.
Lagstiftningens mellankomst är således af nöden för att bereda fortfarande säkerhet för hvar mans rätt i detta afseende, och genom en lagförklaring i det syfte, Nedre Revisionens utlåtande antyder, skulle visserligen detta mål uppnås.
Det återstår dock alt eftersinna, huruvida icke det i nu gällande Expeditionstaxa antagna system, hvarigenom svarande och förklarande parts skyldighet att lösa domstolars och embetsIi.
St. Just-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1862 års Riksdag. 9 66 myndigheters utslag och resolutioner i allmänhet upphäfves, redan i följd af de olägenheter det medfört, visat sig mindre tillfredsställande.
Jag fäster vid detta omdöme icke sä synnerligt afseende på deras interesse, som uppbära lösen, ehuru detta visst icke saknar sin vigt, så länge en stor embetsmannakorps, som eljest skulle underhållas af Statsverket, hufvudsakligen aflönas med sportler.
Den allmänna rättssäkerhetens och hvarje rättssökandes billiga anspråk synas mig vara af större betydelse.
Huru ofta kunna icke de vigtigaste rättigheter äfventyras genom förlusten af ett laga kraft vunnet domstolsbeslut, som kan hafva genom vådlig händelse eller annorledes förkommit i domstolens eller embetsmyndighetens arkif och som vederparten har naturlig orsak att fördölja.
Och hvad särskildt angår Kongl.
Maj:ts domslut, såsom i sista hand afgörande en rättstvist af större eller mindre vigt eller frågan om en persons heder och ära, goda namn och rykte, så lärer knappast någon, hvilken saken rörer, kunna och vilja umbära en sådan handling.
Så länge likväl hans skyldighet att lösa utslaget ej är i lag stadgad, har domstolen ej heller skyldighet att tillägga honom ersättning af vederparten för lösen, heldst om han, då saken ex incommunicato afgöres, icke ens varit i tillfälle att derom framställa påstående.
Han måste då göra en uppoffring för att t. ex. vinna ett gällande bevis på sin rätt, sin heder och sin oskuld, dessa må nu hafva varit huru brottsligt som heldst angripna.
Att angriparen, eller den som till slut får orätt i sina påståenden, genom ålagd skyldighet att betala lösen äfven för sin vederpart, i dubbelt afseende betungas, torde deremot kunna med rättskänslans fordringar förlikas.
En sak, som icke utgjort föremål för åtal. men åt hvilken jag egnat synnerlig uppmärksamhet, har jag ansett mig böra, för det ändamål, som framdeles skall omförmälas, i denna berättelse utförligen framställa, så mycket mera som den inom hela landet väckt det största uppseende och föranledt de mest stridiga omdömen.
Sedan jag af allmänna tidningarne erfarit, att Domkapitlet i Strengnäs genom utslag, afkunnadt den 26 Oktober sistlidne år, ej mindre dömt Kyrkoherden i Axbergs för samling Anders Hallin förlustig prestembetet och innehafvande tjenst, för det han i Iva till
Domkapitlet ingifna skrifter påstått, att vår kyrkas lära om Christi gudom saknade grund i den Heliga Skrift, samt förkastat andra dermed sammanhängande läror, än äfven hänvisat Kyrkoherden Hallin, om han vore med nämnda utslag missnöjd, att deruti söka ändring genom underdåniga besvär hos Kongl.
Majit; så har jag, i skrifvelse den 6 November '1861, dels infordrat bemälda
Domkapitels protokoll och utslag i sagda mål, dels ock, för den händelse att berörda protokoll och utslag icke visade, på hvad grund
Domkapitlet ansett sig behörigt att i målet slutligen döma samt meddelat nyssnämnda besvärshänvisning, begärt
Domkapitlets utlåtande i berörda ämne, hvarefter Kyrkoherden Hallin uti en den 9 i sistnämnda månad till 67 Justitie-Ombudsmans-expeditionen med posten inkommen skrift rörande ofvanbemälda tilldragelse gjort anmälan.
I anledning af min förutnämnda skrifvelse bar Domkapitlet, jemte skrifvelse af den 23 December 1861, hvilken den 7 Januari 1862 framkommit, insändt ej mindre protokollerna uti ifrågavarande mål, jemte bestyrkta afskrilter af Kyrkoherden Hallins deri omförmälda till Domkapitlet ingifna skrifter, än ock det begärda utlåtandet rörande
Domkapitlets behörighet att i målet slutligen döma samt om den lemnade besvärshänvisningen.
Af de sålunda inkomna handlingar inhämtas: att Kyrkoherden Hallin, uti en den 12 Maj 1858 daterad, till
Domkapitlet i Strengnäs stäld skrift, dels förmält, att han af det förhållande, att en året förut från trycket utkommen bok, i hvilken författaren på flera ställen bestämdt förnekat läran om Christi gudom, icke blifvit af höga vederbörande åtalad, fått anledning förmoda, det äfven de ansett grunden för samma lära numera vara något tvifvelaktig, ehuru den troligen vore den aldravigtigaste af vår kyrkas lärosatser, beldst den stöde i ett nära samband med flera andra; att Kyrkoherden beklagligen kommit till enahanda resultat, i så måtto, att han ansåge nämnda lära sakna biblisk grund; att han emedlertid vunnit denna öfvertygelse, icke på spekulationens väg, utan genom en mångårig, flitig och redlig forskning i bibelordet, särdeles Nya Testamentet, dertill dragen af begär att i möjligaste måtto göra sig sjelf reda för grunden till den lära, hvilken det ålåge honom att förkunna; att han för delta ändamål öfversatt hela Nya Testamentet, sorgfälligt begagnande de för honom tillgängliga källor; att denna öfversättning, mycket olik vår gamla, på många ställen äfven på sådana, som anses ligga till grund för våra dogmer, hvilka icke voro till, då bibelordet skrefs, varit ämnad att af trycket utgifvas, om endast förlag kunnat erhållas; att han i sådant fall nedskrifvit en kort exeges öfver strödda svårare ställen, såsom stöd för den antagna tolkningen, och att han, i anledning häraf, trott sig böra anföra de vigtigaste bibelställen, som tala både för och emot dogmen om Christi gudom, och sin tolkning af dessa ställen jemte skälen dertill, hvilka understäldes
Domkapitlets pröfning; dels ock i samma skrift anfört nämnda bibelställen och, medelst uttolkning af dem, sökt ådagalägga, att läran om Christi gudom saknade grund i den Heliga Skrift, samt derjemte, i afseende på andra med denna sammanhängande läror, såsom, alt
Christus fullgjort lagen och lidit syndens straff i alla syndares ställe, att menniskan får syndernas förlåtelse hos Gud endast på grund af denna Jesu förtjenst, som igenom tron blifver henne tillräknad, men hvartill bättring äfven erfordras, samt att syndernas förlåtelse meddelas menniskan i döpelsen, i nattvarden och i rättfärdiggörelsen, hvarföre Kyrkoherden i fråga sälte, huruvida icke skäl vore att befara, det en syndare, som toge denna lära konsequent, kunde anse bättringen mer eller mindre umbärlig, då han tryggade sig till Jesu förtjenst, och om det icke vore både enklare och för ändamålet säkrare att lära, det en syndares benådning hos Gud fordrade endast, att han från syndens 68 väg i ödmjukhet och förtröstan återvände till Gud — —; hemställande slutligen Kyrkoherden, om icke Domkapitlet skulle täckas hos Kongl.
Majit söka utverka ett Kyrkomöte, der vår
Kyrkas lärosatser kunde komma under offentlig diskussion samt en genomförd reformation beredas och Kyrkan återbringas till dess primitiva enkelhet; vid hvilket möte, om det blefve af Kongl. Majit beviljadt, Kyrkoherden trodde sig kunna visa goda anledningar till bristande biblisk grund äfven för åtskilliga andra vår kyrkas lärosatser; samt tilläggande den anhållan att, i händelse Domkapitlet, hvilket Kyrkoherden dock icke vågade hoppas, skulle finna hans tolkning af de ifrågakomna mörka bibelställena nöjaktig, såsom stödd på sanni exegetiska grunder, Domkapitlet skulle hos Kongl. Majit äfvenledes förorda, att han af statens medel kunde er hålla förlag till utgifvande af sin ofvannämnda öfversättning af Nya Testamentet; alt derefter uti en till
Domkapitlet äfvenledes stäld, den 16 Augusti 1858 daterad, skrift, Kyrkoherden Hallin återkallat förrberörda skrifvelse af den 12 nästförulgångna
Maj, af det uppgifna skäl, att Kyrkoherden fått veta, det ett
Kyrkomöte under då nästförflutna riksdag varit hegardt och blifvit afslaget samt att således icke någon förhoppning vore att ett Kyrkomöte skulle, med anledning af hans hemställan i berörda skrifvelse den 12 Maj, varda beviljadt; att Kyrkoherden Hallin sedermera uti förnyad skrifvelse till
Domkapitlet under den 12 December 1860, anfört att, sedan han i Maj månad 1858 till
Domkapitlet ingifvit sin ofvanomförmälda skrift, i hvilken de flesta bibelställen, som angå läran om Jesu gudom, voro upptagna, hvilka, efter Kyrkoherdens förmenande, icke innehölln någon fast grund för samma lära, hvarföre ock Kyrkoherden hemstält om utverkande af ett Kyrkomöte, der så väl denna som flera andra dogmer kunde komma under offentlig diskussion, men i Augusti månad sistnämnda år, af anförda skiil, återkallat nyssberörda skrift; så hade Kyrkoherden, emedan han, oaktadt han fortsatt att alfvarligen öfverväga samma bibelställen jemte två andra, som förut undfallit honom, icke kunnat förändra sin åsigt af nämnda lärosats, ansett sig, för vinnande af egen visshet i denna vigtiga troslära, föranlåten att hos Domkapitlet anhålla om upplysning, huruvida hans tolkning af de sålunda anmärkta mörka bibelställena vore stodd på sannt exegetiska grunder, eller hvilka fel deruti funnes; och, efter att i sistnämnda skrift ånyo hafva upprepat hufvudsakliga innehållet af skriften den 12
Maj 1858 äfvensom den deri framstälda begäran om
Domkapitlets bistånd till en önskvärd förbättring af läran, antingen genom utverkande af ett Kyrkomöte, hvilket förmodades blifva oundvikligt för Statskyrkans bestånd, eller på annat ändamålsenligt sätt, tillika anhållit, att