Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ljuset på chiffonniern har brunnit ner i staken, men ännu glimma alla lanternor på farkosterna i hamnen, djupt under honom; och ännu höras enstaka jubelrop från gatorna, där Altonas invånare stimma omkring de illuminerade äreportarna och husen, yra af underdånig glädje öfver, att den unga drottning Karoline Matilde i nåder behagar dväljas i deras stad.
(Altona i maj 1768.)
Fönstren i stadsläkarens kabinett stå vidöppna, och solskenet strömmar in, glittrar i mässingsbeslagen på chiffonniern, skimrar genom de blånande tobaksmolnen och gnistrar i silfverspännena på Struensees skor, där han sitter i soffhörnet och med ögonen följer Rantzaus rastlösa vandring af och an genom röken, som hvirflar ur hans mun och ringlar i luftdraget omkring hans hufvud.
Det är icke den strålande riddersmannen, som för snart två år sedan mötte sin drottning därute under äreporten på bryggan i Elben.
Sedan dess har han hastigt stigit uppför lyckans isberg och ännu hastigare kanat utför.
I november föll stjärnan med det hvita bandet på hans bröst, och i april, strax efter konungaparets kröning blef han kommenderande general för den norska armén; men sedan han regerat tio månader i Kristiania, följde stenar honom in i vagnen, då han drog hem till sitt land igen, med afsked i onåd.
På vägen till Kjöbenhavn möttes han i Taarbæk af Brandt, som i konungens namn förvisade honom till hertigdömena och förbjöd honom att passera hufvudstaden.
Så återvände den förlorade sonen för andra gången till Ascheberg och lefde där i fullkomlig stillhet, tills han i april erfor nyheten om konungens stora resa, som skulle sträcka sig öfver en tidrymd af ett par år och beröra Europas mäktigaste hof.
Han läste med ett bittert leende den långa förteckningen på Kristian VII:s lysande följe och nickade betänksamt-gillande, då han nederst, bland de ringaste i rang, fann Johann Friederich Struensee nämnd som konungens läkare under resan.
Några dagar senare var Rantzau i Altona och framförde sin lyckönskan personligen, med ett uttryck, som om han fruktat att bli kräfd för gammal skuld eller påmind om någon annan, aldrig honorerad förbindelse; men här möttes han af en fordringsägare, som förstod konsten att glömma, och förhållandet mellan dem återfick snart sin forna karakter af ogenerad förtrolighet.
Nu vandrar Rantzau, som så ofta förr, af och an i det lilla kabinettet och låter sin skarpa tunga spela, medan hans blickar fladdra oroligt som tankarna i hans förslagna hufvud.
– Jojo, min käre vän!
– Hans tonfall företer en högvälboren blandning af ironi och blygsamhet.
– Nu stiger er stjärna och min förbleknar!
Ni får tusen tillfällen att vinna majestätets gunst – och jag tviflar icke på, att ni skall veta begagna dem!
Men Struensee skakar sitt hufvud, som om han ville värja sig mot en frestelse:
– Jag skall helt enkelt göra min plikt!
Vaka öfver kungens hälsa och afhålla mig från deltagande i intrigerna.
Se mig om i världen och njuta af lifvet!
Jag har alltid längtat efter att få resa.
– Resa?
– Rantzau hejdar sin gång och hans hökögon glimma i tobaksmolnen.
– Har ni då redan stoppat alla tankar på makt och framgång i nattsäcken?
Ni brukar annars icke släppa tag i brådkastet!
Under åratal har ni således satt alla era vänner och väninnor i rörelse och själf uppvaktat hvar holsteinsk magnat, som ni misstänkte för en smula inflytande – till och med den bistre nygrefven Reventlow – he! – – för att uppnå hvad?
Att få komma ut och lufta på er!
Han fortsätter sin vandring.
– Utan tvifvel är det angenämt att resa – i synnerhet på en annans bekostnad – – och framför allt i sällskap med kung och fosterland – men – – –
– Ni tror mig icke?
Och ändå försäkrar jag er, min käre grefve, att jag är fullkomligt uppriktig.
Jag har för tillfället inga vidare önskningar.
Jag ämnar se tiden an – intressera mig uteslutande för kungens hälsa och mina egna nöjen.
Jag förstår, he!
Ni är en klok man – ämnar icke förhasta er.
Försiktigheten är en dygd, och det är alltid dumt att tala om sina planer, innan man vet, hur pass långt man kan nå!
– Jag är visst mindre utspekulerad än ni tror! anmärker Struensee småleende.
– Jag tänker njuta frukterna af min framgång utan att låta störa mig af tankar på morgondagen!
När resan är slut, återvänder jag kanske hit.
I så fall har jag åtminstone sett på närmare håll det lif, som hittills lockat min längtan.
Har haft tillfälle att döma det af egen erfarenhet, har möjligen kommit underfund med, att det i grund och botten icke var så mycket värdt – – och kan sedan lefva lyckligt som filosof, om det står skrifvet i stjärnorna, att jag skall sluta mina dagar som stadsläkare i Altona.
– Var lugn, min käre vän, ni kommer icke att dö som stadsläkare i Altona.
Men om ni nödgades återvända hit, efter att ha tillbragt ett par år i majestätets omedelbara närhet, skulle ni, till trots för all filosofi och skarpsynthet, känna er mycket olycklig.
Det är trolldom i hofluften!
Man längtar alltid tillbaka dit!
– Trolldom biter icke på alla.
För min del genomskådar jag oftast, hvad jag en gång haft under ögonen, men jag kan brännas af längtan efter hvad jag aldrig pröfvat: främmande länder, hofvets glans – eller en kvinna, som aldrig blef min!
Han hejdar sig plötsligt och rodnar lätt.
Rantzau småler ironiskt:
– Skulle det vara hela hemligheten?
En liten amourette, som aldrig fått sin afslutning – he! – någonting liknande en nysning, som icke blifvit till annat än en första kittling i näsväggarna!
– Det finns väl ingenting olidligare än en sådan kittling i näsväggarna!
Tantali kval äro ett intet mot en nysning, som aldrig fått komma till utbrott.
Atschi!
Är det väl öfverståndet, blir man lättare om hjärtat och har haft en njutning mera i lifvet.
– – Så ungefär inbillar jag mig att det känns efteråt, när man varit till hofs.
– Prosit!
Nej, min unge vän, så känns det, om man haft ett kärleksäfventyr utan att själf göra någon insats.
Men vid ett hof kommer äregirigheten eller fåfängan alltid att engageras!
Där ligger det feber i luften, alldeles som i ett spelhus.
– Nåväl, min käre grefve, i värsta fall gör man sin insats och förlorar – –
– Hufvudet, he!
– Nej, så mycket ämnar jag aldrig riskera!
– Å, hvad vet ni om er själf?
Ni kan icke blanda er i vimlet af alla de ondsinta perukbabianerna i furstens närmaste omgifning, utan att få fläckar på själen.
Tag därför ett ömt farväl af ert bättre jag, innan ni ger er i väg – det är en väns råd!
Och Rantzau installerar sig bekvämt i det andra soffhörnet, med en grimas af smärta och leda.
Han har nyss haft ett svårt anfall af sin gamla åkomma, gikten, och befinner sig för ögonblicket i ett tillstånd af kroppslig och andlig nedslagenhet.
Hans lefnadsfilosofi öfverflödar af räfvens förakt för rönnbären, och eftersom han just ingenting har att förlora, ger han fritt uttryck åt sitt hjärtas bitterhet och sin moraliska indignation gent emot tidens lättsinne och ondska.
– Ni vet icke, hvad ett hof är! fortsätter han.
– En samling intrigerande lättingar, som lefva för ingenting annat än kabal och skandal.
Omne humanum a me alienum borde vara hofmannens valspråk.
Han är absolut likgiltig för allt mänskligt.
Goda tonen fordrar det, he!
Han vet, att hjärtat bara är en köttbit, och att all känsla måste bero på dumhet eller hyckleri.
– Men ett hof består ju icke blott af hofmän.
Det finns också en kung – och en drottning.
– Nåja – svarar Rantzau med en axelryckning.
– Vi undersåtar äro ju i allmänhet stämda för att kungen är ofelbar.
Kungen kritiserar man icke, he!
På sin höjd tillåter man sig att beklaga drottningen.
Man vet, att han negligerar henne.
Hon är för blond för hans smak, he!
Och en kunglig person i en säng inger honom mera vördnad än kärlek, he! he!
Med ett ord, hennes ungdom och skönhet har icke gjort ringaste intryck på den höge gemålen!
– Å, det måste vara hofskvaller! säger Struensee småleende.– Jag tror mera på det faktum, som kom till världen den 28 januari.
– Detta faktum af kött och blod bevisar på sin höjd, att kungen i början visade sin unga drottning en smula galanteri, he!
Det tog snart slut, och ni har förmodligen hört, att fru Plessen bär ansvaret för olyckan.
Denna alltför moraliska duenna lär ju ha lagt sig emellan barken och trädet.
Men jag tror icke, att hon egentligen bär skulden, fast man gjort henne till syndabock.
Det fanns människor, som hade intresse af oenigheten mellan de höga makarna.
Hofmännen, he!
De vädrade strax, att där låg en hund begrafven i det äktenskapet; och de bemödade sig naturligtvis att gräfva upp kadavret.
Göra ondt värre, he!
Drottningen fick höra allt skvaller om kungens galanta äfventyr; och för kungen berättades alla bittra yttranden som drottningen fällt.
Hon är häftig, kan icke behärska sig och väger aldrig sina ord!
– Man får icke glömma, att drottningen vid den tiden förmodligen redan var i välsignadt tillstånd och som följd däraf mer än annars mottaglig för bittra stämningar!
– Nej, nej! nickar Rantzau sympatiserande.
– Och det fanns, vid Gud, anledningar nog.
Låt oss för all del icke förgäta damerna, he!
Alla de odygdiga små fruarna och fröknarna vid hofvet.
De hade också med sina små söta näsor vädrat, att allting icke var som det borde vara – följaktligen lade de ut sina nät, he!
Det var just vid den tiden, kungen fick lust att uppträda offentligen som skådespelare, och det sägs, att han skulle ha varit mycket intresserad af den förtjusande geheimerådinnan Gabel, som spelade »Zaire».
– Strax förut hade hennes gamle tillbedjare, prins Karl af Hessen fallit i onåd.
Ni vet, att kungen drog blankt mot sin svåger på en maskerad hos Schimmelmann?
Om H.
M:t i stället dragit värjan mot en af de två ryska ambassadörerna, som tvinga honom att dansa efter sina knölpåkar!
– Det hade åtminstone varit mindre politiskt!
Då kunde vi ha gått miste om Holstein-Gottorp!
Rantzau rynkar ögonbrynen:
– Jag gitter icke vidare höra talas om den där byteshandeln!
Alla mena, att affären är så förmånlig för Danmark.
Men jag fruktar Fiekchen också när hon bringar oss fördelar!
Vi se icke de hemliga bevekelsegrunderna!
Hennes ambassadörer ha snart tillvällat sig en oinskränkt makt öfver oss alla.
En kronotjuf, som kallar sig Saldern, och en barbar, sådan som Filosofoff, diktera nu alla konungens regeringshandlingar.
Vägrar han lyda, hota de blott med afbrott i förhandlingarna om bytestraktaten.
Det är denne tukthuskandidat, Saldern, som jagat S:t Germain från hofvet, Reverdil ur landet, mig från Norge.
Det är han, som af- och tillsätter medlemmar af konseljen, och som nyss höjde sin knölpåk mot landets drottning, afskedade fru Plessen till hämnd – därför att drottningen vågat göra sig lustig öfver sin gemåls underdånighet mot barbarerna – – – Det är samma Saldern, som i fjol skickade kungen till Holstein och förhindrade drottningen att fara med.
Det lär också vara han, som i år arrangerat den stora resan till utlandet – – – hvarför ser ni så road ut?
– Å, jag erinrade mig just en episod från kungens besök på Ascheberg i fjol – –
Jag har hört, att kungen i nåder behagat uppföra sig på ett sätt, som min far i underdånighet kallar ovärdigt.
Men jag har aldrig kunnat få ur den gamle, på hvad sätt majestätet sårat honom.
– Ni vet, min käre grefve, att för oss landsortsbor är monarken inbegreppet af all höghet och visdom.
Det var första gången befolkningen i Holstein skulle skåda sin nye härskare; och vi stodo bäfvande på borggården, när den kungliga kortegen körde fram genom allén.
– Gamle grefven väntade, högtidsklädd, med elefanterorden om halsen, på trappan till sitt festprydda slott.
Han hade hört, att kungen hyste lifligt intresse för böndernas frigörelse, och jag tror, hans gamla hjärta hoppade af glädje vid tanken på, att han skulle få framlägga för monarken resultatet af sina egna erfarenheter – – –
– Nå – afbryter Rantzau otåligt.
– Kungen kom...?
– Ja, och farväl med legenden om Herrans smorde!
Farväl med inbillningarna om majestätets höghet och visdom och landsfaderliga intresse – –
– Hvad sade då kungen?
– Han hälsade så här: »Jag känner grefven af rykte!»
– Den gamle bugade sig till jorden och lyssnade med andakt till fortsättningen.
Han smickrade sig ju med, att landsfadern kände hans vackra lifsgärning
– Men i Guds namn, hvad sade kungen vidare?
– »Grefve Rantzau skall vara en svår flickjägare!»
– Ja, min käre grefve, ni skulle ha sett den gamles min, då han så där fann sig ställd i skuggan af sin sons rykte!
Sedan dess skakar han sitt ärevördiga hufvud, hvar gång kungens namn nämnes, och spår att Kristian VII:s regering kommer att taga en ända med förskräckelse!
Det leker ett osäkert småleende omkring Rantzaus läppar, och han har en skamflat min.
Denna skildring harmonierar illa med hans moraliska stämning för ögonblicket.
Till råga på allt var det en Rantzau som behandlats med missaktning af sin konung!
Hans släktstolthet är sårad.
Och då han hädanefter nämner kungens namn, blir hans tunga en dolk, med hvilken han utkräfver blodshämnd.
– Jag förstår alltför väl den gamles förtrytelse! säger han, torrt.
– Måhända får han också rätt i sin spådom.
Början af Kristian VII:s regering har åtminstone icke varit lofvande, he!
Men de rykten, som gått här i landsorten under det sista året, äro säkert mycket öfverdrifna.
– He, he!
Ni talar redan som en hofman!
Ack, min käre vän, det kan tyvärr icke förnekas, att envåldsmakten hittills hufvudsakligen användts till våldsdåd.
Att kungen nattetid strukit om på gatorna och slagits med sina nattväktare – och ofta fått mycket stryk, he!
I sällskap med den sköna Stöflett-Katrine och grefve Holck och konsorter.
– Nå – säger Struensee eftersinnande – sådana yttringar af öfvermod kunna möjligen skrifvas på räkningen af kungens ungdom.
– Naturligtvis, he!
Låtom oss framför allt döma mildt om vår herre och konung!
En gång kom envåldsmannen tumlande hem på morgonsidan, klädd i nattskjorta och elefanterorden!
Förmodligen kände sig Hans Majestät något het invärtes, he!
En annan gång, då han skulle presidera i statsrådet, fick man hämta honom i en viss liten våning på Vandkunsten.
Förmodligen hade statschefen afhandlat en sak af högsta vikt med Stöflett-Katrine!
– Det fruntimret tycks i alla händelser ha haft en fruktansvärd makt öfver majestätet!
Hur skall man förklara slinkans makt öfver majestätet?
Majestätet är ju neutrum, he!
– I enlighet med skvallrets grammatik!
– Femininum, he!
En gatslinka, som sagdt, ehuru af mycket hög börd!
Dotter till högstsalig prins Georg af Bevern, änkedrottningens systerson.
– Hur är det möjligt att en så högförnäm dam kunnat hamna på gatan?
– Prins Georg hade bortgift hennes mor med en soldat, stöflettskräddare vid sitt regemente; men dottern uppfostrades i öfverstelöjtnant Engenhavens hus.
Där vistades den lilla i nio år och lärde sig allt hvad en flicka af god familj får lära.
Men då hennes far dog och ingen vidare betalte rundligen för hennes underhåll, jagades tösen på porten af herr öfverstelöjtnanten – han är köttslig bror till den charmanta generalskan Numsen, som så gärna ville sälja en eller ett par af sina döttrar till salig kung Frederik V.
– Nå, vidare?
Hvart tog flickan vägen?
– Flickan kom hem till sin mor.
Men ungen var ju van vid förfining och lyx.
Det passade henne icke i längden att sy stöfletter.
Hon växte till och fick så småningom en nätt liten figur och ett par vackra ben.
Händelsevis också hufvud, he!
Beslöt därför att själf taga hand om sin framtid.
Fick först anställning som figurantska i baletten, sedan som mätress åt den engelske gesandten.
Från den tiden bär hon smeknamnet »Mylady», som ett slags minne, he!
Så gled hon vidare genom diplomatiska kåren ut på gatan och hamnade så nära rännstenen, som hon gärna kunde komma.
– Och där fann kungen henne?
– Det lär ha varit grefve Danneskjold-Laurvig, som först skaffade majestätet förmånen af hennes bekantskap.
Han kände kungens smak, he!
Denna rännstensprinsessa hade alla förutsättningar att vinna nåd för monarkens ögon.
Hon roade honom med sin chemisette-esprit, tjusade honom med sitt ölsinne och sitt lättsinne, blåste på hans slocknande kol tills de flammade upp till någonting liknande en stor passion.
Skandalen blef offentlig.
Han visade sig öppet i hennes sällskap; på teatern hade hon sin loge näst intill den kungliga, där drottningen satt, med kronprinsen under hjärtat, he!
Det gick rykten om, att kungen skulle köpa ett hus åt Mylady och upphöja henne i friherrligt stånd, he!
Och i känslan af sin blifvande värdighet, började hon blanda sig i intrigkampen vid hofvet.
Det blef hennes olycka.
Ministrarna, som dittills lugnt åsett skandalen, blefvo oroliga af fruktan för, att makten skulle glida öfver i hennes händer.
Saldern dekreterade, att Stöflett-Katrine måste bort.
Men hvem kunde väl utverka detta?
Följaktligen vände man sig till en rik och listig krämare, he!
Och mercurii-friherre Schimmelmann åtog sig att försöka en kupp.
Som ni vet, lyckades den!
– Ja, jag vet det, men jag förstår det icke.
Hur fick han monarken att underskrifva en order, som förvisade föremålet för H.
M:ts lidelse till tukthuset i Hamburg?
– Schimmelmann skrämde kungen.
Hans Majestät hade just natten förut ställt till skandal i sällskap med Stöflett-Katrine – slagit sönder möbler och pryglat ett par af hennes yrkessystrar, he! »Hvarmansvän» kom tidigt på morgonen, hade lagt sitt annars så polerade räfansikte i allvarliga rynkor och dukade upp en hårresande röfvarehistoria för den yrvakne envåldshärskaren:
Staden i uppror, befolkningen upphetsad... skulle måhända storma slottet om icke »Mylady» offrades.
En ren farce, he!
Den varade flera timmar, men slutade med, att kungen under bittra tårar skref sitt namn på ordern, och innan Hans Majestät kom till vettet igen, var Stöflett-Katrine långt borta från hufvudstaden.
– Men sedan?
– Under den första tiden lär kungen ha varit illa däran af förtviflan.
Alldeles utom sig, he!
Men Hans Majestät tycks ha en hjärna som alltid ger efter för lämplig bearbetning.
Struensee nickar tankfullt, och hans läppar sluta sig energiskt.
Rantzau fortsätter:
– Därför kommer han alltid att förbli en docka i en eller flera starkares händer.
Gäller blott att finna knepet, he!
Få envåldsmarionetten att fäkta med armar och ben!
– Jag tror visst icke på skrock – men jag var med på kröningen.
Den 1 april, he!
Jag såg den kunglige aprilnarren leka med spiran, tills han tappade knoppen.
På spiran, he!
Det ansågs som ett dåligt omen.
Och man tutade mig öronen fulla med skvaller om samkvämen i kungens enskilda våning, där det just var på högsta modet att slåss och leka afrättning.
Majestätet låg med halsen öfver en dörrtröskel, och en af favoriterna, Brandt eller den unge Holck, fick tjänstgöra som bödel.
– Också ett tecken på kunglig nåd!
– Ja, på den tiden stod Brandt i jämnhöjd med Holcken, men sedan dess har den lille kammarjunkaren kommit på efterkälken.
– Han hörde kanske aldrig till Stöflett-Katrines stab?
Och var aldrig med om att prygla hennes konkurrenter?
– Nej! – Rantzau rycker på axlarna och småler så beskt, som om gikten ännu anfäktat honom.
– Gud vet, hvarför han egentligen höll sig tillbaka?
Jag är öfvertygad om, att det icke kan ha berott på moraliska betänkligheter, he!
– Min käre grefve – svarar Struensee, och hans ögon glittra gäckande, medan orden skifta mellan allvar och ironi.
– Ni är för tillfället så stark i moralen, att ingen kan stå profvet för er granskning.
Låt oss därför lämna
Brandt utanför räkningen!
Jag vill icke gärna vara med om, att kasta sten på en vän, till hvilken jag möjligen står i tacksamhetsskuld, och som i alla händelser icke glömde mig i medgången.
– Nå, nå! medgifver den stränge moralisten, något spakare och med en glimt af själfironi.
– Ni har fullkomligt rätt.
Sådana vänner bör man icke kasta sten på!
För resten var det icke min mening att förklena den lille kammarjunkaren.
Det är utan tvifvel högst aktningsvärdt, att han aldrig burit Stöflett-Katrines färger!
Men är det också klokt, att på så vis stänga alla utsikter för sig själf till utmärkelse och ära, he?
– Å, det finns väl andra medel att komma fram!
– Icke i denne kungens tid, he!
Nu går vägen till stjärnorna genom rännstenen.
Per aspera ad astra, he!
Vår lille kammarjunkare har icke ens fått det hvita bandet.
Och en hofman, som vid trettio år alltjämt är kammarjunkare, har icke större chancer att bli – herre, än en ungmö vid samma ålder, att bli fru, he!
De äro båda på den öfverblifna kartan!
– – Nej, tacka vet jag Holcken – – icke sant?
Struensee nickar, tankspridt:
– Otvifvelaktigt!
Den unge grefven är ett lyckans skötebarn!
Tjugusex år – och redan hofmarskalk.
– Det vill säga Kislar Aga!
Fast vid sina sinnens fulla bruk, be!
Kanske till och med begåfvad – med ett slags snille à la Stöflett-Katrine, he!
Det fordras en genialisk instinkt för att alltid veta, hur man skall roa kungen.
Prygla honom själf eller låta nattväktarna prygla honom – det är frågan!
Hans Majestät tycks nämligen vara bekajad med ständig klåda i ryggbastet!
Har ni en salva mot den åkomman, är er lycka gjord, he!
Det blir tyst, och solskenet slocknar plötsligt.
Struensee reser sig upp och går fram till gafvelfönstret.
Han är trött på att vara stålet, hvaremot Rantzaus flinthårda ord slå eld.
De gnistra, men de värma icke.
I grannens trädgård, på krönet af sluttningen mot floden, står en jättelik apel med sin hvitblommande krona lyft högt i det blå.
Bakom den har solen gått ner och satt sig fast som ett brinnande kråkbo i det späda löfverket, mellan de mörka grenarna.
Dörrarna till matsalen öppnas, och Wolff anmäler, att aftonmåltiden är serverad.
I detsamma hörs en vagn komma rullande uppför gatan, stanna utanför trappan.
Portklappen börjar dansa på ytterdörren.
– Sjukbud?
Från landet, he!
– Troligen?
Sådant är en läkares lif!
Men ute från förstugan ljuder plötsligt Enevold Brandts genomträngande halsröst:
– Det är jag, min käre vän!
Det är bara jag!
Och strax därefter kommer han själf flygande in i rummet, med reskappan fladdrande bakom ryggen, som två vingar, och kastar sig rakt i famnen på sin värd.
– Brandt!
– Struensee återgäldar hjärtligt hans hälsning.
– Det var verkligen en öfverraskning!
– Ja, icke sant?
Och ändå kommer jag just, som om jag vore kallad!
– Hans hungriga blick flackar öfver rätterna på bordet och stannar ändtligen på Rantzau.
– God dag, min käre grefve!
Ni också här!
Det är alldeles som i den gamla, goda tiden!
Låt oss alltså gå till bords!
Han kastar sin kappa och sin hatt åt Wolff och vill slå sig ned vid bordet; men Rantzau hejdar honom.
– Låt oss få nyheten först, he!
Hvad är det för en Jobspost, ni rider med?
– Nej, nej! protesterar Brandt.
– Tids nog få ni veta det!
För ögonblicket kan jag omöjligt ha tanke för annat, än den där sköna omeletten!
– Rätt så, min käre kammarjunkare! instämmer Struensee, småleende.
– Låt oss uppskjuta alla obehagligheter tills vi ha blifvit mätta och glada!
Brandt har redan hunnit förse sig både med mat och vin.
Nu lyfter han sitt glas högtidligt och dricker värden till.
Hans mörka ögon blinka med ett upphetsadt uttryck.
– Ja, ja – nickar han.
– Låtom oss äta och dricka och vara glada!
I morgon skola vi dö!
– För tusan, min käre vän – säger Rantzau.
– Det här låter betänkligt.
– Var lugn, min käre grefve, det gäller icke ert skinn!
– Godt och väl, he!
Jag är för tillfället osårbar, sa’ han, som låg i brunnen.
Men det finns andra – – Rantzau kastar en medlidsam blick på Struensee.
Båda vänta i spänning och vaka ängsligt öfver Brandts minspel.
Han är synbart exalterad, och ehuru han äter och dricker med god aptit, behålla hans ögon sitt till hälften viktiga, till hälften sorgsna uttryck.
– Ja – säger han, vemodigt leende, i det han serverar sig en ny kotlett – det är dåliga nyheter jag bringar – –
– Allt är förloradt – he?
Utom äran och aptiten!
– Hvarifrån kommer ni närmast? frågar Struensee.
– Från Pinneberg.
Jag har varit hos min stackars mor, som jag icke sett, sedan hon blef änka för andra gången – –
Men nu kan Rantzau icke längre lägga band på sin otålighet.
– Min käre vän – säger han – det är nu tämligen tomt omkring er på bordet.
Jag ser därför ingenting som hindrar, att vi få del af den stora nyheten.
– Nåväl – suckar Brandt, och lägger bort servetten, efter att omsorgsfullt ha torkat sin mun.
– Jag är störtad!
Förvisad från hofvet – i onåd!
Han njuter af det förvånade och medlidsamma uttrycket i de andras ögon, fast besluten att lägga deras nyfikenhet på sträckbänk och att utminutera sin skildring i små intressanta detaljer, till en smickrande bakgrund åt sig själf.
– Störtad?
Af hvem? frågar Rantzau.
– Af Holck!