Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förslaget utgår väl från en democralisk åsigt; men Jeder genom sin ytterlighet lill motsatsen, eller allmogens försvagande, och med detsamma möjligen till despotism; eller i korthet, till att försvaga detta lands frihet, och alt betaga oss det samhällsskick, som lyck 1 iggjort våra förfäder, och föranledt allmogen att försvara detta Rikes sjelfständighet, jemte sin egen.
Ej mindre för Ridder skåpet och si deln jin för Allmogen, vore den jemlika arfsrätten förderjlig.
Få Adliga Ätter inom vårt land äga någon särdeles förmögenhet, med undantag af dem, som hafva FideiCommisser.
Dessa äro äfven fåtaliga och icke sällan otillräckliga.
Blefve arfsrätten lika, så skulle Adelns egendom ännu mera förminskas, genom de andelar, som, förmedelst giftermål, gå till ofrälsemän.
Hvar skulle Adelsmannen taga medel, till att uppfostra sina söner för Statens tjenst?
Eller för Lagstiftningens värf?
Hvarmed skulle han betala sönernas accord?
Och underhålla sig sjelf vid Riksdagarne?
Följden blefve, att sönerna finge en mindre god uppfostran; att Riddarhuset blefve ännu glesare besatt af Adelsmän, som icke bo i bufvudstaden; att både Embetsmanna- och Riksdagsmannagöromål blefve mindre väl utförda.
Skulle Adelns söner, som nu vanligen egna sin ungdom åt Statens tjenst, innan de gifta sig, nödgas, utan underbyggnad och utan D e ri 11 JN o v e m b e r f. ro. förmögenhet, specnlera på, alt först skaffa sig rika giften, för alt derigenom sedan förvärfva embeten; så skulle de så kallade peuninge-frierierna få ännu mera insteg.
Eu adelig yngling finge då begynna sin bana med att sälja sig sjelf, för att sedan med hustruns penningar köpa sig ett Statens embete, stort i den mån, medlen förslogo till aceord m. ro.
Men då blefve det förmodligen icke de egenskaper, som mest gagnade SLatens tjenst, om hvilka ynglingarne vinlade sig.
— Jag frågar, om samhället skulle vinna på ett sådant förhållande?
— Nej, både det allmännas värf, och Adelns personliga duglighet skulle derigenom förlora.
Men, icke nog dermed, alt den föreslagna förändringen i arfsrätten skulle skada samhället och mannen; den skulle sträcka sina menliga verkningar äfven till hushållet och qvinnan.
Det rätta förhållandet, att mannen bör försörja hustrun s\su\\e omvändas; ty om de än ärft lika förmögenhet, så skulle dock hans särskildta genom dyrare uppfostran och underhåll, samt omkostnader på tjenst m. m. vara, vid ägtenskapets ingående, öfverhufvud ringare, än hustruns.
Han skulle sakna tillfredsställelsen, att vara husets upprätthållare; oftare än eljest finna sig beroende af hustruns förmögenhet, och derigenom försvagas i sin ställning, såsom herre i sitt hus.
Hustrun deremot skulle förlora den stora hugnaden, 120 Den ii November f. m. att veta sig vara vald för sin egen skull, och ej för sin medföljande förmögenhet.
Belrofvet, alt eftersträfva den sednare, skulle, i vårt faltiga land, gifva rikedomen ännu mera vigt, och föranleda likgiltighet förde personliga egenskapernas utveckling och för», ädling äfven hos qvinnan, I hvilket samhälle se vi medborgerliga dygder mera blomstra, personlig duglighet mera utbildad, och det husliga lifvet mera lyckligt än i England, hvarest äldste sonen älfver föräldrarnes förmögenhet ostyckad, och de yngre barnen, af båda könen, egentligen icke få annat än uppfostran.
Men denna erhålla de också desto baltie; ty fadren har, genom den ärfda förmögenheten, kunnat gifta sig tidigt, öfverlefva barnens ungdom, och gifva dem alla, i mån af sina ostyckade tillgångar, lika god uppfostran, fastän arfvet blifver olika.
Derföre ser man så ofta, att de yngre sönerna i England, hvilka behöfva söka Statens tjenst, eller ingå i näringarne, utmärka sig så fördelaktigt, genom kunskaper och skicklighet.
Den man, som nu äger det berömdaste namn i England, och som står i spetsen för dess Styrelse, är just en sådan yngre son, sorn träd t ur sin faders hus, utan utsigt till a rf. Hvad döttrarne beträffar, så är det en allmän sägen, att man i England lättare finner en man med 10,000 ' i årlig inkomst, anén flicka med lika summa i capital; och få må - Ben 11 November f. m. 121 sle, till följd af arfsLagen, de flickor vara, sorn der äga någon förmögenhet.
Likaså måste det följaktligen förhålla sig med de ägtenskap, som för penningar ingås; och ingen återkommer från England, utan att prisa det förhållande, som der äger rum mellan ägta makar.
För ägtenskaps knytande är det ock likgiltigt, på hvilkendera» sida förmögenheten finnes.
Blott utväg på någondera gifves till bergning; så uteidifver sällan ägtenskaplig förbindelse.
Men att då, likasom i England, rigta förmögenten åt mannens sida, hvarigenom ägtenskapets ändamål synes säkrast vinnas, är följaktligen det rälta.
Då delta förslag förra gången här förevar, anfördes till dess försvar, att det just kommit från Hedervärda BondeStåndet, som tillräckligt insåg sitt eget bästa, för att veta, hvad det borde göra, utan att någon behöfde i andra Stånd åtaga sig ett oombed t målsmansskap för Sveriges allmoge.
BondeStåndet har nu visat sig verkligen äga d nna insigt; ty det har afslagit Utskottets Utlåtande.
Enär den störste jordägaren bland Stånden redan så gjort; så förmodar och tillstyrker jag, att Ridderskapet och Adeln, som näst allmogen äger den betydligaste andelen af Sveriges jord, mätte göra likaledes.
Herr Crusenstolpe: Innehållet af Herr von IiartmansdorfTs yttrande är så fullkorn - 122 Den ii November f. m. ligt lika med hvad han anförde förra gängen ämnet förevar, att enda och bästa sättet till vederläggning deraf vore, att hos Herr RiddarhusSecreteraren anhålla om uppläsning af hvad då på andra sidan anfördes.
Som jag likväl icke vill trötta Ridderskapet och Adeln med alt, likasom Herr von Hartmansdorff, idisla om detsamma, ber jag endast alt få upptaga det skäl, hvilket närmast rörer Ridderskapet och Adeln såsom Stånd.
Herr von Hartmansdorff tror, att en förändring i arfsiälten skulle vara stridande mot Ståndets intresse.
Jag tror tvärtom, då vi ständigt se, huru få af Ridderskapels och Adelns Ledamöter få sina döttrar bortgifta.
Man gör nu sina förbindelser icke blott inom de andra Stånden, hvilket jag ingalunda klandrar, utan ifrån sjelfva dräggen af Folket; och det synes vara skäl, att Ridderskapet och Adeln så doterade sina döttrar, att de Adeliga Ätterna icke blifva för mycket uppspädda med värdshuspigor.
Jag vill blott, i anledning af Herr von Hartmansdorffs yttrande utur skriften, att mannen är qvinnans hufvud, nämna, att det på samma ställe står, det qvinnan är mannens ära, och då tycker jag dessa bägge uttryck kunna qvittas emot hvarandra.
En värd Talare har åberopat Englands exempel såsom stöd för Den ii November f. rn.
123 sin mening.
Jag skall en gång för alla utbe mig få erinra, att England, så vidt jag vet, är ett land så fullt af skenbara motsägelser, alt man omöjligen från ett särskilt förhållande kan sluta till de fenomener, som der i allmänna lefvernet äga rum.
Jag tror derföre, att den husliga sällhet, som finnes i England, icke ensamt bör kunna tillskrifvas den omständighet, att äldste sonen ärfmer alltsammans.
Föröfrigt får jag erindra, i afseende på den anförda faran, att döttrarnes gynnande endast skulle åstadkomma ägtenskap för penningarj att delta låter rätt vackert och roinaneskt.
Men då man får taga verlden, sådan den är, tror jag det vara bäst alt hemta ledning af erfarenheten.
Och man vet då icke blott alt det är en allmän sägen, huru svårt det är för fattiga flickor att blifva gifte, utan ock alt det finnes i proportion många flera ogifta Fröknar, än Mamseller.
Jag anser, att ett väsendtligt skäl härtill finnes i den olika arfsrätlen; och om Ridderskapet och Adeln bättre doterade sina döttrar, tror jag icke, alt Ståndet skulle förlora det ringaste derpå; ty hvad man då förlorade på sin syster, vann man ju igen på sin hustru.
Ehuru fullkomligt oberedd, vågar jag ändock till den fullständiga utveckling Herr von Hartmansdorff gifvit åt ämnet, lägga några små anmärkningar.
Jag anser grunden för Ut - D e n ii Novem b e r f. m. slottets förslag vara af en fullkomligt democratisk tendence, sorn slutligen icke kan hafva något annat resultat, än införande af despotismen.
Det måste leda till en mer och mer tilltagande klyfning af fastigheten^.
Resultatet af en sådan klyfning visar sig redan på det mest bedröfliga sätt på flere ställen i Europa, till ex. i Irland, hvars olyckliga ställning härrör af den stora sönderklyf11 ing af jorden, hvilken icke är hindrad genom arfslagarna.
Förhållandet är så, att en ung dräng vid 18 års ålder arrenderar ett tunnland jord, och sätter potatis derpå.
Vid 20 års ålder gifter han sig, och är vid 3o år fader för xo barn.
Så snart potatisen slår felt, svälter han ihjäl med hela sin slägt.
Canton Bern i Schweitz visar äfven en bedröflig erfarenhet i detta afseende; för circa 20 år sedan klyfdes alla Allmänningarne, och deltes ut tunnlandsvis åt Nybyggare; af dessa uppväxte en generation, hvilken vid den år 18 18 inträffade missväxt, dels svalt ihjäl, dels nödgades emigrera lill Amerika.
Intet jordbruk kan äga bestånd utan i större massor, och en sådan obegränsad klyfning bär i Sverige skulle slutligen göra alla jordbrukare lill torpare och trälar.
För min del ahtyrker jag alldeles Utskottets Utlåtande.
I anledning af den siste värde Talarens yttrande utber jag mig blott få erinra, att den fara han velat före - Dea ir November f. tu. ia5 spegla Ståndet, i afseende på hemmansklyfningen, icke hör lill detta ämne, emedan det tydligt står i Utlåtandet, att brodern skall hafva optionsrätt.
Dessutom får ju efter närvarande
Lag systern en mindre del, och hemmansklyfuingen blir derigenom så mycket större.
Jag kan föröfrigt icke tro, alt hemmansklyfningen leder så rakt till slafveri och despotism, som man låtit påskina.
Jag får i detta fall blott åberopa
Dalarne, der hemmansklyfningen från urminnes tider varit obegränsad ; och jag hemställer, om icke denna orts innevånare äro de, som kanhända hafva den starkaste frihetskänslan, och åtminstone mer ån en gång visat sig såsom ett stöd för Sveriges frihet i farans stund.
I anledning af Grefve Björnstjernas anförande, får jag äran yttra, alt jag lika litet som Herr Grefven älskar despotismen, och icke eller befarar, att någon tror mig hysa democratiska tänkesätt.
Beträffande de af Herr Grefven framdragna exempel, så hoppas jag, att potatisskörden i Sverige icke skall lägga något hinder i vägen för en lika arfsrätt emellan bror och syster.
Herr Timm: T anledning af Herr Cederschjölds anmärkning angående broders lösningsrätt, får jag erinra, alt det ar vida lättare lösa en tredjedel, än hälften.
Den ii November f. ni. åter beträffar frihetskänslan i Stora Kopparbergs
Län, så tror jag, att hvilken annan province sorn helst dermed kan mäta sig, just emedan en för långt gången hemmansklyfning numera gjort
Dalfolket till de minst oberoende bland Sveriges allmoge.
Ropades Ja. Hans Excellence gjorde proposition till bifall å LagUtskottets Utlåtande.
I anledning hvaraf Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken framställde följande Yoterings-proposition:
Den, som bifaller LagUtskottets sednare Utlåtande öfver väckt motion om upphäfvande af skillnaden i arfsrätt för arfvingar af olika kön, voterar Ja ; Den det ej vill*, voterar Nej; Den ii November f. m. ia 7 Vinner Nej, anses LagUtskottets berörde Utlåtande hafva blifvit afRidderskapet och Adeln afslagit.
Voteringen börjades klockan ett qvart till i e. m., och befunnos vid dess slut klockan i e. m., rösterne hafva utfallit sålunda:
I följd hvaraf, och sedan det öfver voteringen särskilt förde protocoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken förklarade, att Ridderskapet och Adeln således afslagit LagUtskottets ofvanberörde Utlåtande.
Jag anhåller vördsamt, att till Protocollet få anmäla min reservation emot det beslut Ridderskapet och Adeln nu fattat.
Herr Uggla: Emot Ridderskapets och Adelns nu fattade beslut, får jag, i öfverensstämmelse med de åsigter jag under discussionen i ämnet redan yttrat, vördsamt anmäla min reservation, under det öppna förklarande, att jag skulle tro mig allt för mycket misskänna allmänna tänkesättet i vår 120 D e 11 ii November f. m. till upplysning oell agtning för menniskorätt sträfvande tid, om jag ansåg den tidpunkt
Vara långt aflägse, då detta tänkesätt äfven inom National-Represenlationen skall göra sig gällande, och såmedelst åt Qvinuan återgifva den naturliga rätt i Samhället, som, i trötts af allmänna rättsbegrepp, hittills blifvit henne förnekad, samt Ridtleiskåpets och Adelns pluralitet nu tvekat all henne tillerkänna.
Herr Dalman, Lars Johan, förenade sig med Herr Uggla.
Jag anhåller att få i Protocollet förvaradt, det jag tillhört minoriteten i den nyss slutade voteringen.
Jag gör det likväl ingalunda, i anledning af den utaf Herr Crusenstolpe anförda farhåga för så kallade mes-alliancer.
Jag tror tvertom, att ett bland de första stegen till införandet af ett verkligt demoeratiskt element uti vår StatsFörfattning, torde hafva varit just det, att ifrågavarande jemnlikhet måste vara lika rättsenlig inför Naturen, som inför Lagen; och jag kan ingalunda instämma med de Herrar, som bära fruktan för det nya, blott af det skäl, att det gamla icke finnes så fullrultit, att det faller tillsammans af sig sjelf.
Jag. tror i öfrigt äfven i ekonomiskt hänseende, att Brödren, sedan hans uppfostran är fulländad, D p n 11 November f. m. dad, behofver mindre än Systern, hvars uppfostran aldrig fulländas förr, än hon händelsevis blir gift, och då jemväl den större förmögenheten kommer hennes man lill nytta.
Jag har derföre utur intet skäl kunnat rösta mot den lika arfsrätten.
Hans Excéllence Herr Grej-ven och LandtMarskalken yttrade, att sedan, enligt Ridderskapets och Adelns beslut, LagUtskottets den 3i sistlidne October under N:o 129 afgifne, och den 6 dennes e. m. på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets under N:o 66 förut meddeldte Betänkande, öfver väckta motioner om utsträckning af Arfsrätt för sidoarfvingar i fjerde och fjermare led, hvilat, intilldess Ridderskapet och Adeln fattat sitt beslut öfver LagUtskottets nyss afgjorde Utlåtande N:o 122, angående upphäfvande af skillnaden i arfsrätt för arfvingar af olika kön; finge Hans Excellence nu inför Ridderskapet och Adeln föredraga LagUtskottets förstberörde Utlåtande.
Friherre Boye, Ludvig, anhöll, alt delta LagUtskottets
Friherre Boye, Fredrik, och Herr Rothlieb, Axel, instämde deruti. 49 H. 9 13c Den ii November f. m.
I anledning hvaraf Hans Exce/lence Herr Grefven och Landt Mar sk cilken förklarade, att sedan flere Ledamöter hegart, att LagUtskottets ifrågavarande
Föredrogs å nyo LagUtskottets den 27 sistlidne October under N:o 123 afgifne, och den 3 dennes e. m. på bordet lagde, Betänkande, öfver väckt motion, angående tillägg i 7 §. af 12 Capitlet ÄrfdaBalken.
Det tillägg denna §. fått, i anledning af Herr Hjertås motion, var en följd af LagUtskottets Utlåtande N:o r 22 , hvaruti tillstyrktes, att man och qvinna skulle ärfva lika.
Sedan berörde Utlåtande numera är afslagit, lärer tillägget icke behöfvas, hvarföre jag anhåller, alt det mätte afslås såsom obehöfligt.
Den siste Talaren har glömt, att sedan i8oq och 1810 årens Riksdag de ofrälse Stånden äfven kunna besitta Säterier, och att således det finnes de, som ärfva lika bland dem, hvilka äga Säterier.
Det är då nödvändigt att bifalla detta förslag, emedan ändamålet, som den siste Ledamoten nyss åsyftade, var att behålla egendomarne samlade.
Jag tillstyrkor alltså bifall.
Den ii November f. m. 131 Herr von Hartmansdorff,August:
Jag instämmer med Herr Tham i den mening, att Betänkandet bör afslås, emedan det stödjer sig på en grund, sorn af Ridderskapet celi Adeln är förkastad.
Om än ofrälsemän äga Säterier, ärfvas de likväl efter belägenheten , det vill säga efter landsrätt.
Det ifrågavarande stadgandet är följaktligen öfverflödigt.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition till bifall å LagUtskoltets ifrågavarande Betänkande.
Ja och Nej. Hvarefter Hans Excellence hemställde, om Ridderskapet och Adeln fann för godt afslå berörde Betänkande; hvilken proposition med Ja besvarades.
Föredrogs å nyo LagUtskottets den 27 sistlidne October under N:o 124 meddeldle, och den 3 dennes e. m. på bordet lagde, Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändring af allmänna Lagens stadganden om Morgongåfva och Testamentsrätt.
Friherre Boje_, Ludvig3 anhöll, att detta Betänkande ytterligare måtte hvila på bordet.
Härmed förenade sig Herr Crusenstol 49 H. 9* Den ii November f. rn. peMagnus Jacob oell Herr Gyllensvahn, Henrik.
I anledning hvaraf Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att berörde Betänkande således skulle, enligt 49 §•
Vid förnyad föredragning bifölls LagUtskottets den 27 sistlidne October under N:o 12b afgifne, och den 3 dennes e. ut. på bordet lagde, Betänkande, öfver väckt motion om stadgande, att den, som i tvistemål är af UnderRätt fälld till vites- eller ensaksböter, skall, om han vill hos Öfver» Rätt söka ändring, nedsätta böterne, eller derföre ställa godkänd borgen, vid äfventyr, att hans talan eljest icke varder af ÖfverRätt till pröfning upptagen.
Föredrogs å nyo Stats-, Bevillnings-, Lag- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottens den 29 sistlidne September under N:o 78 afgifne, och den 19 derpåföljde October e. m. på bordet lagde, Betänkande, rörande Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående förändrade grunder för Lego- och SaluSågars samt Valk- och Stampverks beskattning; så väl som angående flere om Mjöl- och Sågqvarnar samt deras beskattning väckta motioner.
Den ii November f. m. Herr Danckwardt, Magnus Georg, anförde skriftligen:
Utskotten medgifva riktigheten af den framställda principen, att Såg- och Stampverk höra anses som Fabriksinrättningur, deraf endast Bevillning skulle utgöras, och tillstyrka, att denna princip skall följas vid alla hädanefter skeende skattläggningar af dyiike verk; men afstyrka deremot, att den skulle tillämpas på de så väl före som efter 1787 skaltlagde.—
Skälen lill detta afstyrkande äro: 1:0
Att hvarje anläggare ägt rätt att, i den ordning Författningarne utstaka, anföra klagan öfver det lidande, han förmenat sig vederfaras genom den ågångne skattläggningen.
— Men huru har han kunnat få rättvis ändring, då grunderna för sjelfva skattläggningsmethoden äro orättvisa och nästan omöjliga att tillämpa, och således pröfningen af tillämpningen svår?
2:0 Att Sågc/varnsägare, hvilkas verk, genom de i sednare tider inträffade händelser, förlorat påräknade skogstillgångar, eller på annat sätt, utan ägarens förvållande, blifvit till värde förminskade, äga laglig rätt att, i den ordning Författningarne medgifva, uti den älagde grundräntan söka och vinna minskning eller förmedling.
— Denna operation är ganska kostsam, och minskningen eller förmedlingen är svår 134 Den 11 November f. alt vinna, särdeles som grunderna äro obestämda och underkastade arbitrage.
Huru svårt det är och hvad kostnader det medför att vinna förmedling i en ständig ränta, torde hvar och en veta.
Sällan begagnar sig ock någon deraf. 3:o
Att det icke vore billigt, att skattläggningar å alla Sugqvarnar skulle mot deras ägares vilja och bifall rubbas, för att tillf redsställa de klagomål, några få anfört.
— Då vid hvarje af de sednare Riksdagarne klagomål af hela BondeStåndet i ämnet blifvit forde, och dessa klagomål, vid sakens undersökande, finnas äga grund , hvad bevisar då detta skal, om Sågqvarns-ägare nemligen icke genom åtgärden tillfogas lidande eller sker orätt, hvilket i nästa punkt torde ådagaläggas? 4:o
Att skattläggningar, hvilka i laga ordning tillkommit och vunnit laga kraft, måste tillskynda ägaren af den skattlagda egendomen lika säkerhet i besittning och orubblighet i ålagde grundskatter, sorn hvarje annan laglig köpenfhandling meddelar säkerhet enskilde medborgare emellan.
— Detta lärer få anses såsom bufvudskälet mot saken.
— Utskottens mening måtte väl ej härmed vara, att en grundskatt å fast egendom aldrig får af Konung och Ständer afskaffas, eller förändras, särdeles då den icke förhöjes.
Visserligen bör största varsamhet
Den ii November f. rn.
135 vid en sådan rubbning iakttagas, ocb jag kan icke finna, att den vid detta tillfälle varit förbisedd.
Utskotten lära fruktat, att en förhöjning i Sågräntan skulle genom den föreslagne åtgärden kunna ske; och är väl detta rätta anledningen till afstyrkandet.—
Sådan har aldrig varit Kongl. Maj:ts mening, hvilket tydligen uttryckes i de orden i den Kongl.
Propositionen, att af giften skulle i BevillningsFörordningen regleras och bestämmas till ett sådant belopp, sorn motsvarade både den nuvarande grundräntan och Bevillningen.
— Tvärtom liar man härmed åsyftat, att de qvarnar, som verkligen hade för hög ränta, skulle på detta sätt få någon skälig jemkning, hvilket uppenbart visas af de anförde skälen för förslagets tillämpning på de redan skattlagde Sågqvarnarne.
Emellertid, för att afböja all fruktan för en häraf uppkommande höjning i nuvarande Sågqvarnars räntor, är ju ingenting enklare, än att bestämdt förklara, rörande dessa qvarnar, att den del af Bevillningsafgiften för qvarnarne, som öfversköt beloppet af samma afgift efter den allmänna grunden för Bevillning af fast egendom, icke i något fall fick öfverskrida beloppet af grundräntan för qvarnen, beräknad efter ett medium för åren från och med 181g till och med 1828. 5:o
Att uti Kongl. Maj:ts Proposition flere undantag blifvit ansedda ncduändige 166
Den ii November f. m. och för c slagna j, i afseende dels på äganderättssäkerheten, och dels på andra Särskilda omständigheter, hvilka skulle förhindra den genom det
Nådiga förslaget åsyftade allmänna likhet i grunder ne för dylika verks utskylder.
— Af dessa undantag kunna icke andra, än de som omnämnas i 3 punkten af den Nådiga Propositionen, eller rörande de qvarnar, sorn äro indelde eller anslagne till rustning eller rotering, anses såsom med-, förande någon olikhet i beskattningsgrunderne.
Desse qvarnar äro dock högst få särdeles de sislnämde; och när de indeldte räntorne i allmänhet en gång upphöra, för-, svinner ock olikheten härutinnan, med de indeldte Sågräntorne. —- För Fi älseqvarnarne utgöres grundräntan, som är satt i rusttjenst, redan med bevillning eller io sk. för hvarje rusttjenstmark; och äfven för fram-, tiden måste någon lindrigare afgift för Sä-, teri- och Frälseqvarnar bestämmas, än å dem på Skatte- och Kronogrund.
Således förtjenar detta Utskottens skäl icke särde-, les afseende.
Hvad angår de efter år 1787 skattlagde Sågqvarnar, hvilkas räntor Utskotten medgifva kunna förändras, så kunde angående dem enahanda föreskrift meddelas , som här ofvan i /gde punkten blifvit, till förekommande af förhöjning af Sågräntan, föreslagen; och då måtte ännu mindre betänklighet mot förändring i deras grundräntor före - Den 11 N o v e lii b e r f. m. i37 lomma, samt ägarne deraf icke utsättas för möjliga förluster och lidande, som Utskott ten förmena.
Att endast antaga förslaget för hädanefter blifvande Sågqvarnar, dermed synes föga eller intet vara vunnet, på sätt Kongl, Majrt i Propositionen yttrat.
Få äro ock de qvarnar af sådan beskaffenhet, soni hädanefter anläggas.
På grund af hvad jag sålunda haft äran anföra, hemställer jag, att ifrågavarande Betänkande varder till Utskotten återre^ mitterad t.
Utskotten, som å ena sidan funnit skyldigheten, att ej framställa några förslag, hvilka kränka ägande^ rätten, hade skäl att föreslå afslag å den Kongl.
Propositionen, då den åberopade KammarCollegii Utlåtande, sorn föreslår olika bevillning å Sågar öfver hela Riket, eller viss procent.
Då KammarCollegium gjor^ de detta förslag, sedan Collegium i reciteu pmtalt, huru olika qvarnarne äro, och huru olika skogstillgångar finnas, funno Utskotten det skulle hafva varit oriktigt och oförsigtigt, om Utskotten tillstyrkt bifall till Kongl. Maj:ls Proposition.
Den andra orsaken, hvarföre Utskotten ej kunnat fästa den mening vid Kongl. Majlis Proposition, som Herr Danckwardt nu yttrat, att grundTimtorne ej skola ökas, är, att den Kongl, 138 Den ii November f. m.
Propositionen innehåller mångå undanta» som icke behöfvas.