Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var på allt detta hon satt och tänkte, medan hennes blick vände sig mot solskenet der ute, omedvetet som blommornas blad.
Hon spratt till i det hon hörde röster.
Den långa ovanan vid umgänge hade alstrat en viss skygghet, och det var med en pinsam känsla af tvång som hennes egentliga jag drog sig tillbaka inom det skal, hvarmed den konventionella sällskapstonen lyckliggjort oss.
De inträdande voro hennes far samt en främmande herre, som för många år sedan vistats på orten och sedan rest sin kos, man visste knappt hvart.
Hon kände genast igen honom, ty han hade föga förändrat sig på alla dessa år.
»Detta är min dotter Ida», presenterade fadern, »hon var ett litet barn, när du lemnade orten.»
»En provinsros i knopp», sade främlingen i flaxig ton och med ett leende öfver sin qvickhet.
»En mumie kunde man också säga», mumlade hon förargad.
»Ah, Gud bevars, vid frökens ålder!» svarade han utan att låta sig bekomma.
»Och sedan man legat sjuk ett år», sade hon med ett kallt leende, som trots hennes ungdom bildade skarpa linier kring munnen.
I sjelfva den hårda stämman klang en ton af smärta, hvilken icke ens undgick den tanklöse skräflaren.
Han kände att något borde sägas, som bättre passade för tillfället.
»Ett år», upprepade han, »ett år; vid frökens ålder!»
Nu måste hon vända sig om för att icke skratta.
Det var dock förunderligt med denna menniska.
Han var så stor och stark, hållningen var så imponerande, och ändå kom man att tänka på en papegojas meningslösa pjoller, så snart han öppnade munnen.
Han fann synbarligen den unga flickan så olik allt hvad man kunnat vänta — »vid frökens ålder» — att han förlorade lusten att fortsätta konversationen på det hållet.
Herrarne slogo sig ned borta vid bordet, och småningom fingo de ett samtal i gång sins emellan, under det Ida satt och betraktade, dem med sina skarpa ögon, lyssnande till hvad de sade.
Hon kände en allt starkare motvilja för honom, som vräkte sig der borta i soffan, med ytterrocken på och en min som om han kunnat köpa allt hvad han såg, den spenslige gamle mannen inberäknad.
Hon satt och drog sig till minnes allt hvad hon hört om honom och försökte lägga tillhopa det ena med det andra, för att få klart för sig, hvad han egentligen kunde vara för slags person.
Hon hade hört talas mycket om honom, ty i forna dagar hade han lyst som en sol öfver landsbygdens sällskapsverld.
Förnäma bekantskaper hade öppnat alla dörrar för honom, hans extravaganser hade omgifvit honom med en strålglans, han hade en oemotståndlig tur hos det täcka könet, och herrarne nödgades erkänna, att hans viner voro utmärkta samt han sjelf »en förb—dt vacker karl».
Hans sällskapstalanger voro visserligen icke många, men i de få han egde var han oöfverträfflig: han dansade som en kavalleriofficer och kunde dricka hvem han ville under bordet.
Med det förra förtjuste han damerna, med det senare herrarne.
Whist hade han aldrig kunnat lära sig, det var för djupsinnigt för honom, men han spelade gerna »knack», och vanligtvis med tur.
Den militära banan var den enda, som låg för hans håg, och han hade redan som pojke beslutat att antingen bli löjtnant eller ingenting, men efter att tre gånger ha blifvit kuggad i studentexamen, hade han måst välja det senare.
Alldenstund han var utrustad med en beundransvärd förmåga att använda penningar och lefva högt, hade han först gjort slut på sitt betydliga fädernearf, derefter på moderns förmögenhet och sist — efter att hafva gjort ett rikt parti — på sin hustrus.
Sedan hade han sålt på auktion hvad som fans qvar, samt försvunnit från skådeplatsen.
Nu var han närmare femtiotalet, och man hade ryktesvis hört, att han icke ändrat lefnadssätt.
Hur han fick medel att fortsätta det, var en gåta, men bysqvallret — som så gerna kokar i hop mystiska och skandalösa historier — ville veta, att han förstått skapa sig en inkomstkälla af sitt vackra utseende.
Det var således icke underligt att den unga flickan var en smula nyfiken.
Hon hade hört sin forna barnpiga, en arbetarhustru, som bodde vid vägen ute på heden, tala om, hur hon mången natt farit upp ur sömnen vid ett förfärligt och ihållande tjut, beledsagadt af hofslag och hundskall, och då hon sprungit till fönstret, i fall det var månljust, sett en karl spränga förbi med lösa tyglar, liggande på hästens rygg och med armarne slagna om dess hals, under det två stora hundar i sträck följde efter.
Det var den rike mannen, som kom hem från ett dryckeslag, fullständigt berusad, men alltid i stånd att hänga på hästen.
Och hur många gånger hade icke hennes far med strålande ögon försäkrat, att han aldrig sett vackrare syn än när den unge Levi, liksom vuxen vid hästen, låtit denne dansa framåt gatan.
Man tycktes rent af ha betraktat honom som ett underdjur.
Det var allt detta Ida satt och tänkte på, och hon undrade, hurudant hans lif nu var.
Herrarne hade endast talat om alla förändringar, som timat på orten under Levis frånvaro, men nu förde värden plötsligt samtalet öfver på den andres mark, i det han sade:
»Jag har hört, att du under hela denna tid icke haft någon stadigvarande bostad, utan rest hit och dit; är det sant?»
»Till en del», svarade gästen, kastande sig tillbaka i soffan och stödjande sig på armbågen, »jag har visserligen haft bostad, men aldrig länge på samma plats, jag har bott än i Berlin, än i Paris, men mest i Wien.
Der trifs jag bäst; det är en stad hela dagen!»
»Jag tycker att ett sådant lefnadssätt måtte vara bra kostsamt.»
»Du hade redan omsatt en hel del penningar, medan du var här hemma.»
»Ack, min vän, det var ingenting!» utropade främlingen skrattande och med någon stolthet, »då skulle du sett de summor, som gått genom mina händer sedan dess!»
»Men hur är det möjligt?»
»Inte var det mina pengar, men de gingo genom mina händer.
Det är inga småstadsförhållanden, jag lefvat i, skall du veta, och jag har affärshufvud, fast på mitt vis.
Du skulle icke kunna förstå mig.»
Han reste sig upp och började gå fram och tillbaka.
Det var en vacker karl ännu, ett hufvud högre än mängden och med någon benägenhet för korpulens.
»Endast ett vill jag säga dig», fortfor han och slog ut med sin stora välformade hand, »jag har alltid haft tillträde till de bästa kretsar; jag måste det, i min ställning har det varit nödvändigt.
Och du ser att jag hållit mig uppe.»
Han stannade framför sin värd och bröstade sig, sjelf belåtet exponerande sin vackra figur.
Landsortsbon betraktade honom med en blandning af tvifvel, förvåning och beundran.
»Det är ofattligt», sade han, mera för sig sjelf än till den andre.
»Bah», skrattade främlingen och vände sig om med en af dessa vårdslösa, oberäkneliga rörelser, som tycktes vara hans andra natur.
Dervid råkade hans kringflygande blickar att falla på en stor porslinsgrupp, hvilken stod på en chiffonier, till hälften dold bakom en öppen dörr.
Han spratt till som en hönshund, när den får väder af vildt.
»Hvar har du fått den der pjesen ifrån?» sade han och gick fram till chiffonieren.
»Jag har köpt den på en auktion.
Jag hade den redan då du var på orten.»
»Kan nog vara, jag har aldrig gifvit akt på den.
Då för tiden brydde jag mig icke om sådana saker.»
»Är den inte utomordentligt vacker?» utropade konvalescenten, i det hennes ögon glänste till.
Det låg nästan ömhet i hennes ton.
»Åhjo, den är ganska vacker», svarade gästen vårdslöst, »hvad kan den ha kostat på sin tid?»
»Jag gaf tio kronor», svarade värden, »men jag har varit bjuden hundra och ville icke sälja den ändå.»
»Jag bjuder dig hundratjugu.»
»Du!» utropade värden, — det lät som han trodde att den andre mist sitt förstånd, — »hvad skulle du med den?»
»Kära du, jag handlar med sådana saker liksom med hundar, hästar och andra lyxartiklar», svarade Levi skrattande.
»Du kan icke tro hvad den förnäma verlden vurmar för gamla konstföremål nu för tiden.
Jag har ett förbaskadt fint väderkorn ... gör dem mina små tjenster.
Nå, inte gör man det förgäfves, inte.
Får jag lof?»
Han lyfte ned bilden och såg efter i bottnen, hvad märke den bar.
Det var äkta Sèvres.
Den unga flickan spände blicken i honom och höjde ögonbrynen.
Nu gick det upp ett ljus för henne.
Den elegante herrn var således endast en våg, som från stora verlden slog upp till deras lilla samhälle för att skölja med sig hvad der kunde finnas värdt att ega.
»Nå, vill du sälja den?» frågade han och stälde bilden tillbaka på dess plats.
»Om det inte kostade så mycket att hålla pojkarne i Lund, så ville jag visst icke, men nu är saken den, att man alltid behöfver penningar», svarade värden.
»Du kan tänka på det; jag betalar naturligtvis kontant.»
»Vi sätta så stort värde på den», sade den unga flickan.
»Man kan få en vacker bild igen och ändå ha penningar till öfvers.»
»Ett dussinarbete, ja, men detta är unikt.»
»Och Sèvres», tillade fadern.
»Sèvres?
Nej, det kan jag icke tro.
Nej, gammalt danskt porslin — tacka Gud, om det ens är det — ja, ja, ett godt arbete i alla fall — men Sèvres — nej.»
Han slog med handen och skakade på hufvudet.
»Men hvad är det då för ett märke der står i bottnen?» frågade den unga flickan.
»Det vete tusan, jag känner icke till det der märket.
Hur fanken skulle en Sèvrespjes ha kommit till den här afkroken?»
»Men det är möjligt ändå», sade egaren, »jag köpte den på auktionen efter franske konsuln.»
»Må så vara, gruppen är i alla händelser vacker; jag har ju också bjudit hundratjugu kronor för den.
Nå, hur gör du, min gamle vän?»
Fadern såg frågande på sin dotter.
»Jag skall sakna den mycket», sade hon med låg röst, och hjertat klappade dervid, som om det velat flyga upp i halsgropen.
Denna bild var henne mycket kär.
Främlingen slog till ett flatskratt.
»Tycker fröken då att den harmonierar så bra med omgifningen?»
I grunden var hon en skygg och inbunden karakter och hade riktigt måst göra våld på sig för att få fram hvad hon redan sagt.
»Den är så vacker, att den adlar allt det andra», svarade hon och läpparne skälfde lätt.
»Nej, min bästa fröken, om en sådan pjes skall taga sig ut, måste den stå der den passar.
Allt i stil, verklig stil.
Fröken skulle bara se ett sådant hem!»
Må hända hade han rätt, men ändå ...
Hon mönstrade honom med en lång sidoblick, tänkande i sitt sinne: så ser då schakalen ut, som följer stora verldens lejon; nu förstår jag hvarför han är så glad och välmående.
»Om du sjelf vill bjuda ut den åt en konsthandlare, skall han gifva dig mycket mindre», återtog schakalen.
Värden såg villrådig ut.
»Och det behöfs bara att en piga slår benen af den, så har du ingenting.»
»Det har jag också tänkt på», sade värden; han var synbarligen böjd för affären.
Se der ändtligen ett skäl som låter höra sig, tänkte den unga flickan, men hon sade ingenting.
Om den nu blefve sönderslagen och hon afstyrt köpet, skulle ansvaret falla på henne.
Hon skrattade, till hälften gillande, hälften förargad.
Om schakalen också var för dum att spela whist, var han dock slug nog att köpslå!
»Vi kunna ju tala derom sedan», sade han i likgiltig ton, »men först tror jag att vi gå ut i byn för att bese de förändringar, som blifvit gjorda under min bortovaro.
Au revoir», tillade han med en artig bugning, och båda herrarne lemnade rummet.
Då den unga flickan blifvit ensam, kastade hon sig tillbaka i länstolen, lutade hufvudet mot dess karm och tillslöt ögonen.
Hon var den mellersta af tre systrar.
Fadern var enkling, och döttrarna skötte hans hus.
Inkomsterna räckte nätt och jemt till för de dagliga utgifterna samt till sönernas uppfostran.
Döttrarna hade aldrig gått annat än i byskolan, men der hade Ida alltid varit den främsta.
Till lynnet var hon icke lik sina systrar.
Visserligen hade hon, medan hon ännu var frisk, dansat och skämtat som de, men hennes sinne var mera inåtvändt, och hon var road af studier, häri uppmuntrad af äldste brodern, som gaf henne böcker och goda råd.
Före sin sjukdom hade hon stått illa till boks hos fadern, ty det der eviga »hängandet med näsan öfver böcker» kunde han icke tåla; det var bara tidspillan, och fruntimmer borde kunna taga sig till något bättre.
Samma kunskapsbegär, som förskaffade bröderna loford och premier, inbringade således systern ingenting annat än snubbor och förargelse.
Men oaktadt sin gnatighet var gubben icke hård, och när det enda af barnen, mot hvilket han ansett sig vara sträng, så plötsligt kastades på sjuksängen, greps han af en vidskeplig fruktan, att Gud för att straffa honom skulle låta henne dö.
Derför visste han icke hvad godt han ville göra, och hon tycktes med ens ha blifvit hans hjertebarn.
Det exempellösa tålamod, hvarmed hon led, var för honom ofattligt, och ibland när han gråtande satt vid hennes säng, var det hon som måste trösta honom genom sin glada vänlighet.
Allt detta framkallade någonting snarlikt beundran.
Han förstod icke, att han sjelf genom sin småaktiga despotism till den grad förbittrat hennes lif, att hon nästan ansåg sjukdomen som en lycka, bara derför, att den gaf henne tillfälle att följa sin håg för studier.
Och han hade aldrig tänkt på att — hos sådana naturer som hennes — kärleken till friheten är vida starkare än kärleken till lifvet.
Hon hade ej suttit ensam länge, då förstugudörren rycktes upp af hennes äldsta syster, en vacker flicka i modern vårtoalett.
»Det var ju tur», utropade hon, röd af ifver, »pappa är bjuden hundratjugufem kronor för den gamla porslinsbilden.
Kära Ida, för allt hvad du gör, så säg till honom att han säljer den, det vore ju ett spektakel att säga nej.
Jag talade med honom på gatan, och han sade något om att du icke skulle tycka om i fall han gjorde det; men nu skall du icke vara barnslig.
Hvad är det der gamla skrället att hålla på?»
»Skrälle!» upprepade den yngre systern förnärmad.
»Ja, Herre Gud, hvad det inte är, kan det bli.
Var nu förståndig.
Jag skall bara ta min parasoll, så skall jag springa bort till faster Lina och fråga, om hon vill sälja sin gamla kaffeservis.»
Hon snodde omkring i vråarna, fann sin parasoll bakom ett skåp och skyndade ut igen, icke väntande på svar.
Då hon var borta, reste Ida sig mödosamt och gick fram till chiffonieren, der bilden stod.
Hon stälde sig framför den och bara såg.
Nu skulle hon ju skiljas från den för alltid.
Tårar ville skymma hennes ögon, men hon såg ändå, det var ju sista gången.
Denna grupp förestälde Bacchus och Ariadne.
Fotställningen utgjordes af ett klippstycke, hvars yta bildade en bädd af sjögräs och tång, på hvilken en panter sträckte sig i fredlig slummer.
På en grof vinpress, och med fötterna stödda mot djurets rygg, sutto båda hufvudfigurerna.
Deras nakna kroppar voro utförda med en renhet och flärdfrihet, som verkade välgörande.
Han ung och kraftfull, med en sydländings hy och mörkt hår, sammanhållet af ett guldband och kringlindadt af en ranka; hon spenslig och späd, med fina lemmar, hvit kroppsfärg och guldgula lockar, uppbundna i en grekisk knut.
Öfver deras knän låg en sjelfsvåldig satyrunge med brunludna bockben och näpna små hornknaggar.
Båda sågo leende ned på honom, och vinguden förde med ena handen en bägare till den lofvande ungdomens läppar och omslöt med andra armen sin blonda gemål, hvars nedlutade hufvud lätt hvilade mot hans.
Uppåt gudens knä klängde en apa, vig och nyfiken, sökande att uppfånga en skymt af skogsbarnets lärospån, samt beredd att, om det vattnades henne sjelf i munnen, fördjupa sina tänder i en persika, som hon höll i sina små svarta fingrar.
Kring vinpressen lindade sig rankor med mogna drufvor och finådriga blad.
Detaljarbetet var fristående och utfördt med beundransvärd finhet.
På locket af vinpressen låg en trådhärfva omsorgsfullt hoprullad: ett menniskolifs förvecklingar och sorg, glömda under den sorgfria tillvaron vid sidan af en gud.
Det låg ett lif, en värme öfver hela framställningen, som fängslade mera ju längre man såg, och öfver qvinnofiguren, med dess uttryck af blyghet och lycka, hvilade en poesi så skär, att den höjde denna porslinsgrupp till rangen af konstverk.
För den unga flickan hade den varit ett slags sällskap, och när de andra gått till sina förströelser, lemnande fången ensam med sina böcker, då hade det ofta händt att hon lagt sig på soffan i salongen, bara för nöjet att betrakta den.
Så hade den småningom blifvit den fasta kärnan i ett undangömdt skönhetslif, en nedgräfd skatt, hvars tillvaro ingen mer än hon kände till.
Ingen mer än hon!...
Jo, rikedomens schakal.
Men han såg ju icke hur vacker den var, endast att den var gammal och äkta Sèvres.
För honom var den endast en affär.
Hon tyckte sig höra steg och gick derför bort till sin förra plats igen.
Det var herrarne, som kommo tillbaka ifrån sin promenad.
Fadern gnuggade händerna med förnöjd min.
»Nå, hvad säger du nu?» frågade han och gick fram till dottern.
Levi bjuder mig hundratjugufem kronor.»
»I guld», tillade Levi.
»Gör som pappa vill», svarade hon med ett leende.
»Din sjukdom har kostat så mycket, och jag tycker att man icke har rätt att afstå från ett så godt bud, när det gäller en lyxartikel.»
»Det är sant», svarade hon och böjde ned hufvudet för att dölja sin rodnad, ty det var en låg tanke som vid faderns ord flög genom hennes hufvud: en snabb jemförelse mellan de kostnader han haft för henne och dem han haft för sönerna.
Afund ... afund således!
Hon blygdes inför sig sjelf.
»Sälj den, bara sälj den», hviskade hon hastigt och afgörande; nu tycktes hon önska det mycket ifrigt.
Fadern såg på henne med någon förvåning.
»Efter den der pjesen tycks ega ett särskildt värde för fröken, skall jag höja priset till etthundratrettio kronor», sade Levi med en medlidsam dragning på munnen, som ökade hennes förbittring.
»I guld», tillade han, som om detta betydligt höjt summans storlek.
Herrarne beseglade affären med ett handslag, och köparen räknade upp penningarne borta på divanbordet, der hyacinten stod och blommade.
Derefter flyttade han bilden från chiffonieren ned på bordet och kastade sig sjelf i en gungstol, under det värden räknade ned penningarne i sin portmonnä.
Den gamle mannens blick flög bort till dottern, det gjorde honom ondt, att hon såg så nedslagen ut.
»Kom hit, min pulla lilla, så skall jag dela vinsten med dig», sade han.
Hon reste sig med motvilja, ty hon visste att klädningen var för stor i lifvet och såg fattig ut.
Då hon satte sig i soffan hos fadern, lade han en tiokrona i hennes magra hand och såg på henne med en lång blick.
Han visste, att hon tyckte om penningar.
»Tack», sade hon och knöt in guldmyntet i hörnet af sin näsduk, som var gammal och söndrig.
Hon stoppade den hastigt ned igen, så att främlingen icke skulle gifva akt på dess brister.
»Vänta litet, du kan få den här med», sade fadern och lade en tjugukrona till henne på bordet.
Hon skrattade till, ty hon hade sett hans korta strid med sig sjelf.
Derefter tackade hon å nyo och knöt äfven in tjugukronan i näsdukssnibben.
Men med ens föll det henne in, att det var för sin egen tillgifvenhet hon tog penningar — är då det något som kan köpas och säljas?
Hon blef plötsligt allvarsam.
Lifvet är ju så förunderligt.
Herr Levi gjorde sig i ordning att aflägsna sig med sitt fynd.
»Min syster har verkligen en ovanligt vacker servis, som du bör se på», sade värden.
»Det kan jag göra, om du är så god och följer mig.»
Levi tog sin köpenskap på armen och aflägsnade sig med en djup bugning för Ida.
Hennes far följde honom.
Då de voro borta, flög hennes blick ofrivilligt bort till chiffonieren, der bilden stått.
Så tomt der såg ut!
Och för första gången slog det henne, att allt i hemmet bar en pregel af att hafva sett bättre dagar.
Hon hade aldrig tänkt på det förut.
Och så undrade hon, huru systrarna alltid kunde vara så glada och endast tänka på sin klädsel och sina nöjen.
Kände de då aldrig denna fruktan för fattigdomen, som nu grep henne?
Hvarför sträfvade deras bröder så ihärdigt efter en ställning i lifvet, men aldrig de?
Hon sprang upp ur stolen och stälde sig vid fönstret.
Det var väl ett giftermål, som skulle skänka dem deras lifsbröd.
Så tänka många flickor, och deras lif är en väntetid.
Om icke sjukdomen gifvit henne ett annat åskådningssätt, skulle hon kanske tänkt som de.
Med en kraftig ansträngning rätade hon upp sin slappa hållning.
Spänstigheten fans qvar och ännu var hon ju ej mer än nitton år.
Skulle det då i hela verlden icke finnas ett arbete för henne, för henne ensam?
Utan att behöfva gå och vänta på — det der.
Hon kastade hufvudet tillbaka och sköt fram underläppen med ett egensinnigt leende.
»Ja, det är rätt», sade hon tyst, »det fins en väg: det är att förtjena penningar; se’n får det andra komma af sig sjelf.»
Hon gick ut i förstugan, som doftade af nyhackadt enris, och stälde sig så i den öppna dörren.
Solen sken varmt på hennes ansigte, luften var på en gång frisk och ljum, och för hvarje andetag vidgades hennes sjunkna bröstkorg.
Hade det verkligen varit så stor olycka med den der gruppen?
Det var väl sjukdomen som gjort henne pjunkig.
Hon hade ju hört talas om en ung man, nyss uppkommen från nervfeber, och som blifvit så bedröfvad vid tanken på att middagen möjligen kunde blifva fördröjd genom sotarens besök i köket, att modern vid sitt inträde fann vuxna karlen badande i tårar.
Det fans ännu så mycken lefnadslust qvar, att hon gaf sig till att skratta — så ensam som hon var — vid tanken på detta uppträde.
Och sedan fick hon syn på tvenne sparfvar, som hoppade på den ojemna stenläggningen invid husraden, plockande ett korn här och ett korn der.
Det var riktigt ett nöje att stå och se på dem, ty det var snygga och välmående små sparfvar, med riklig utkomst och eget bo under takskägget.
Från trädgården midt emot hördes en flock af deras kamrater käbbla med ifriga små röster.
Och midt på gången stod grannens tupp och gol.
Det var ju vår!
Tvist.
De hade varit skilda två hela månader, och för första gången under sitt treåriga äktenskap.
De hade i sina bref kommit öfverens om, att hon icke skulle komma ned till tåget för att möta honom, ty det var dem emot att främmande ögon skulle betrakta deras första sammanträffande.
Nu var det ju alldeles som att vara nyförlofvade igen; de hade tusen små barnsliga påhitt, tusen små hemliga trollkonster, för att riktigt raffinera sin förälskelse.
Så skulle hon då icke gå ned till tåget.
Och »lillen» var skickad hem till mormor; han skulle icke få komma hem förr än efter middagen.
De första timmarne ville hon icke ens dela med sig åt lillen; de skulle vara endast hennes.
Och den lilla våningen stod fin, mjuk och varm som en dunklädd fogelrede.
Hon hade ordnat allt med små skickliga händer, hon hade profvat och afpassat allt.
Det kunde aldrig vara vackrare!
Det lilla matrummet med sina skulpterade möbler, sina dyrbara skåp, sina bronsfat på väggarne, strålade i full belysning.
Ljuset föll ned på gnistrande glas; på hvitaste damast; på nyputsadt silfver, än matthvitt i färgen, än lysande blankt; på frukter i högfotad majolikaskål; på vinkaraffen med dess skarpa facetter, som glänste likt ädla stenar.
Och i salongen med dess mjuka sjelfsvåld, dess dubbla mattor, dess kringbonade lyx af varma tyger, långhåriga djurfällar, japanska parasoller, taflor, stafflier och miniaturskulptur, — ja, i salongen en rödaktigt varm dager, som dämpad simmade fram ur två konstgjorda blomkalkar, till hälften dolda bakom en grupp af storbladiga växter; en ljum, ren luft, genomandad af en hemlighetsfull doft, en atmosfer som gjord för hviskningar och smek; och så tunga draperier, liksom sömndruckna ögonlock.
I fruns sängkammare var det mörkt; endast en lång ljusstrimma föll skrått dit in och försvann i dunklet.
Hon stod i matrummet och väntade, med ögonen fästa på pendylen.
Nu kunde han komma, nu borde han komma, nu tyckte hon att han redan skulle varit der.
Hon stod stilla med händerna stödda mot en stolrygg, vänd emot tamburdörren och spändt lyssnande efter ringklockans slag; pigorna hade fått befallning att icke öppna.
Var hon vacker?
Det var ett sydländskt utseende: en låg panna; en böjd, liksom tillplattad näsa; en stor mun med röda läppar, liknande bär, och hvita tänder, hvilka glänste fram som en smal strimma hvar gång munnen halföppnade sig med en lindrig krökning.
Under det tjocka, klippta pannhåret glänste ett par blankbruna ögon, i hvilka hela ansigtets lif tycktes koncentrera sig, ett par långsträckta, kupiga semit-ögon med svarta svängda ögonhår, som skuggade framåt öfver blicken, och som emellanåt sopade till ett tag, liksom för att göra dessa bruna ögon ännu blankare.
Hon stod alldeles orörlig, men hela hennes varelse tycktes sträcka sig mot dörren der borta.
Den stora spegeln mellan fönstren återkastade hennes bild, men hon såg ej dit ens.