Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Diplomaten lade hufvudet på sned och såg uppåt med en komisk grimas.
— O, de kvinnorna!
Om ni hölle på att frysa ihjäl, tror jag ni skulle föredraga det, framför att sätta pä er en sak, som inte klädde!
De sågo skrattande på hvarandra; diplomaten ryckte på axlarne, drog en imdergifven suck och vek ihop den försmådda schalen.
Under detta samtal hade Johan stått orörlig kvar på balkongen.
Han och diplomaten hyste för hvarandra det minsta mått af välvilja, tvenne personer kunna känna utan att direkt hata hvarandra.
Johan föraktade sin medtäflare om Gabrielles gunst så grundligt, som - en arbetsam, okonstlad och sann natur föraktar tillgjordhet och högmod, och diplomaten å sin sida betraktade Johan som.
en skuggbild, ett intet, som han hvarken såg eller hälsade på.
För ögonblicket tycktes äfven Gabrielle dela denna uppfattning.
Hon pratade och skämtade med diplomaten som om Johan icke funnits till, och då denne slutligen, med hjärtat svällande af harm, försökte tilldraga sig hennes uppmärksamhet genom att göra en afskedsbugning, låtsade hon inte ens märka honom.
— Ursäkta, det är visst någon som.
., — afbröt slutligen diplomaten och gjorde en vårdslös handrörelse mot Johan, alldeles som om det varit fråga om en betjänt eller ett stadsbud.
— Ah.
jaså ... förlåt, — utbrast Gabrielle med den mest öfver-raskade min, — jag hade " alldeles glömt.
Går du redan?
— Ja, jag går.
det är ej värdt att stanna längre, — svarade Johan med låg, osäker stämma, i det han fattade Gabrielles framsträckta hand.
— Godnatt,.
farväl ...
— Godnatt, — svarade Gabrielle och besvarade hans bedjande, passionerade blick med hela denna hjärtlösa köld, en nittonårig flicka känner för den kärlek hon kallar omanlig och tröttande, då hon ej själf delar den.
Johan släppte hastigt hennes hand, gjorde en kort bugning, vände ryggen åt diplomaten och lemnade balkongen.
Diplomaten snodde sina mustascher, lutade sig vårdslöst mot balkongräcket och såg efter Johan med ett ironiskt Ögonkast.
— Pauvre diable!
— sade han med en axelryckning, — nu går han och dränker sig!
— - Eh bien, que voulez vous?
— svarade Gabrielle skrattande och gjorde en kokett härmning af hans gest, — det är sannerligen inte mitt fel.
Jag kan inte gifta mig med alla, som falla på den dumma idéen att bli kära i mig.
Men hvad hålla de på med därinne nu?
— fortfor hon hastigt, då hon i diplomatens ögon såg en oroande blixt.
— Har han .inte slutat ännu ?242 GENOM SKUGGOR.
» Bel ami » hade just börjat ett föredrag och damerna lyssnade andakts- och kärleksfullt, dock mest det sista.
Gabrielle skrattade hånfullt.
— Nå, skall inte fröken komma in och hedra » monsieur 1 ' abbé » med sin närvaro?
— fortfor diplomaten skämtande.
■ ~ ' — utbrast Gabrielle med en ton af det djupaste förakt.
— - Nej,
jag har ingenting där att göra.
För det första ser han visst helst att jag är borta, för det andra tycker jag också mest om att vara undan, då min styfmor har sina religiösa sammankomster.
— Men det är ju så uppbyggligt, — svarade diplomaten, synbarligen road af Gabrielles hetsiga ton, — och den där pastorn är ju så charmant, så intagande, så » söt », kan ni verkligen motstå honom?
Gabrielle rodnade så mycket hennes bleka hy kunde tillåta, och de grå ögonen mörknade, så att de sågo nästan svarta ut.
— Det finns ingenting jag så afskyr som den här präst-kulten!
— utbrast hon med öfverdrifven häftighet.
— Om föremålet än vore en himmelens ängel, så skulle jag afsky honom bara därför, att alla andra kvinnor göra sig till narrar för hans skull.
Åh.
jag kan inte säga hvad jag finner dem osmakliga, de här religiösa sammankomsterna, som nu blifvit på modet inom societeten.
Där sitta de i eleganta visitdräkter, i » chapeaux fermés » och med små parfymerade battistnäsdukar och sucka och gråta, och så dagen därpå, eller kanske till och med samma dag, gå de på bal, pudrade och dekolleterade och låta kurtisera sig och ha små intriger och.
åh, det är vämjeligt ...
— Men, min nådiga fröken, är ni nu icke alltför sträng?
— fortfor diplomaten, mer och mer road.
— Tror ni inte, att man kan lefva med i världslifvet och ändå känna sig uppbyggd af sådana här små religiösa sammankomster?
Min själ skall också ha föda, hvad hindrar mig t. ex. att ha psalmboken i den ena fickan, fastän kortleken ligger i den andra?
Gabrielle såg hastigt upp och gaf honom en forskande blick.
Menade han verkligen hvad han sade?
— Jag har ingen religion, — sade hon slutligen något mindre hetsigt,
— tvärtom jag är en tviflare, en riktig tviflare på allt.
Men så mycket förstår jag ändå, som att ifall jag hade någon tro, och det vore sanning i den, så — nog slutade jag upp att gå på baler.
Ingen människa som är sann kan gå på baler och vara religiös på en gång!
Det är därför jag föraktar dem, för de äro skrymtare allesamman!
— utropade diplomaten och klappade skämtande i händerna,
— en riktig Ibsen-natur!
Allt eller intet.
ingen halfhet.
jag tycker mig riktigt höra ekon från Brand och Per Gynt ...
— Jag har inte läst hvarken Brand eller Per Gynt, — inföll Gabrielle kallt, — så det misstar ni er i, om ni tror att jag lånar mina idéer från andra.
Det är mina egna åsikter och har alltid varit det, att den som lefver med i stora världen, den som dansar och » flirtar » och.
den skall inte bry sig om att låtsas vara religiös.
För öfrigt, — tillade hon i en lättare ton, — jag undrar just hur det skulle gå, om pastorn en dag inte kunde infinna sig för att idkaGENOM SKUGGOR;
salongs-religion, utan i stället skickade en gammal ful vikarie, vi finge väl se, hur många af de där » törstande » själarna som stannade kvar och hur många som inte gäspade ihjäl sig.
Åh, jag vet hurudana de äro, jag!
— tillade hon med en min af människokännedom, som på det mest bestämda sätt trotsade alla invändningar.
— Min nådiga fröken Gabrielle, — svarade diplomaten småleende och lutade sig i en faderligt själfsvåldig ställning Öfver balkongräcket mot Gabrielle, — ni har tvifvelsutan gjort mycket skarpsinniga iakttagelser, och om ni under edra kommande lefnadsår fortfar att samla erfarenhet och visdom i samma mått som hittills, så blir ni sannolikt en annan drottning af Saba.
Tillåt då en sådan stackare som jag, hvilken väl fortfarande kommer att befinna sig på de lägre stadierna af erfarenhet och insikter, att komma och hämta visdom hos er!
Han ville fatta hennes hand, men hon drog sig häftigt undan honom, stucken af hans skämtande ton.
Hon ansåg verkligen sig själf ha en mycket stor erfarenhet, hon ansåg sig ha gått igenom lidanden och pröfningar, som vid nitton år beröfvat henne lifvets alla illusioner, och hon kände nu en harmsen smärta öfver detta gäckeri med ett själslif, på hvars hemligheter hon ensam burit och som sannolikt aldrig skulle bli förstådt af någon.
— Nu har han slutat, — sade hon kallt och gjorde med hufvudet en rörelse åt salongen, — ka-nske vi gå in?
Utan att afvakta svar, svängde hon sig hastigt om och gick in i salongen.
Diplomaten reste sig upp ur sin halfliggande ställning och följde långsamt Gabrielle, under det att han energiskt snodde sina mustascher, liksom för att därmed afleda den förtret, han kände Öfver att denna angenäma på-tu-man-hand blifvit så hastigt afbruten.
Då Gabrielle kom in i salongen, hade pastor Wallner just slutat att uppläsa ett religiöst poem, och under några sekunder herskade bland åhörarne den djupa tystnad, som plägar uppstå efter ett föredrag, som slagit an, och som sedan efterträdes af så mycket lifligare samtal.
Det var en stor, vacker salong, möblerad i modern stil med braskuddar, draperier, makartsbuketter, solfjädrar, plyschbord, konstföremål o. s. v. Längst uppe i rummet hade föreläsaren sin plats vid ett särskildt bord med lampa och vattenglas, och framför honom på halfcirkelformade rader af stolar sutto åhörarne, förnämligast damer.
Den första, som afbröt tystnaden efter föreläsningen, var värdinnan i huset, grefvinnan Barneken, som satt på främsta stolsraden, närmast pastorn.
Hon var en kvinna, som utan att längre kunna kallas ung, likväl genom sitt sätt att kläda sig gjorde anspråk på att ha kvar någon ungdom; hennes gestalt var lång och mager, ansiktet kantigt men regelbundet, och ögonen skarpa och oroliga.
— Hvilken härlig sanning genomgår icke det poem, vi nu fått höra!
— utbrast hon, och då hon talade och hennes blick fästes på pastorn, fingo plötsligen de hårda anletsdrågen ett vekt, smäktande skimmer.
— Hur ofta har jag inte tänkt detsamma, fastän jag ej haft förmåga att kläda mina tankar i236
ord!
Att gifva de nödställda penningar, att hjälpa dem med materiella gåfvor, det är ingenting, hur många tusendetals skänka icke bort stora summor, utan att det är något värde i deras gåfvor!
Nej, det är den anda hvari gåfvan gifves, som bestämmer dess värde, det betyder icke så mycket hvad vi gifva, ja, vi kunna ju t. o. m. gifva ingenting om vi blott gifva de arma vårt hjärta, om vi blott komma till dem i kärlek.
En bägare vatten är ju den minsta gåfva man kan tänka sig, och vi veta ju ändå, hur den gåfvan, gifvén i kärlek, skall lönas!
Herines vanligen skarpa röst smälte bort i ett ljuft sjungande tonfall, och då hon ånyo fäste sin blick på pastorn, glänste de mörka ögonen af tårar.
Gabrielle hade kommit in i salongen just lagom för att få höra styfmodern tal.
Den föraktfulla ovilja hon kände för dessa religiösa sammankomster stegrades härunder, sa att hon slutligen icke kunde beherska sig.
Hon afskydde alltid sin styfmor, men detta ljufva tonfall, dessa smäktande blickar, så föga öfverensstämmande med grefvinnans vanligen högdragna sätt och i hvardagslag dåliga lynne, gjorde Gabrielle utom sig.
— Jag tror ändå, — utropade hon med ett så häftigt och genomträngande tonfall, att alla vände sig om och häpna betraktade den unga flickan, — att om man möter en sjuk och fattig och ger honom bara kärlek och tro och sådant, men inga pengar, så blir han myeket litet hjälpt.
Jag tror visst, att han föredrar pengar framför bibelspråk .....
Det uppstod en ytterst plågsam paus efter Gabrielles utbrott.
Grefvinnan svarade ej, men hela hennes ansikte undergick en förändring, som på några sekunder tycktes göra henne tio år äldre.
De tunna läpparne sammanpressades, hyn blef gråblek af vrede och ur de nyss så smäktande ögonen sköt en hvass, kall blick mot Gabrielle.
— Förlåt mig, fröken Barneken, — hördes nu pastorns rost, hvars lugna, milda tonfall gjorde ett välbehöfligt afbrott i den tryckande stämningen, — men ni missförstår alldeles grefvinnans ' yttrande.
* Vi skola ej underlåta att gifva den fattige penningar — och ni kan vara öfvertygad om, att den som är fylld af kärlekens anda underlåter ej att gifva — men hvad vi ge skola vi gifva i tro och kärlek.
Gärningen är i sig själf intet, det är den anda hvari jag gör den, det är tron som bestämmer dess halt.
Grefvinnan gaf den unge pastorn en hastig, lidelsefull blick, därefter fäste hon sina ögon på Gabrielle med ett hånfullt triumferande uttryck.
Men ' den unga flickan var i en allt för uppretad sinnesstämning för att så lätt gifva vika.
— Således, — utropade hon med af sinnesrörelse skälfvande läppars - om jag ger allt hvad jag eger åt de fattiga, om jag lefver ett helt lif af goda gärningar och uppoffrar mig för de lidande och ... så betyder det ändå ingenting, så har det intet värde om jag inte har den » rätta anden », om jag inte tror på alla möjliga dogmer?
— Värde, jo mänskligt taladt måhända.
Men i dödsstunden skall det icke hjälpa en det ringaste.
— Men hvad hjälper mig då?
— ropade Gabrielle utom sig.245 GENOM SKUGGOR.
— Endast tvenne saker: ånger och Kristi nåd.
— En usling, som hela sitt lif inte gjort annat än synd, men som två minuter före sin död ropar, att han ångrar sig, han har det då bättre, han kan dö lugnare än den, som hela sitt lif lefvat rättfärdigt och inte behöfver ångra sig!
— utbrast Gabrielle.
Pastorn smålog och betraktade den unga flickans upprörda ansikte med en vemodigt tankfull blick.
— Ja, ni har rätt, han kan do lugnare, — ^ svarade han dröjande, — in-.
gen rättfärdighet, kunde den än bestå för människoögon, skall någonsin hjälpa oss genom dödsstundens mörker.
Ty vet ni, hvad rättfärdighet utan tro och kärlek egentligen är?
— Nej, — svarade Gabrielle och skyggade för pastorns genomträngande
blick.
— Jo, den är icke annat än högmod.
Jag gör min plikt af högmod, jag handlar rätt, emedan jag är för stolt att handla orätt.
Men tro mig, det slags rättfärdighet- — och sådan är ali mänsklig rättfärdighet — betyder inför Gud intet — mindre än intet!
Gabrielle svarad^ ej.
Det var någonting i pastorns ord, som träffade hennes ' innersta.
Hon kände igen denna högmodiga sträfvan efter rättfärdighet, denna önskan att göra det rätta, på det att ingen skulle kunna säga, att lion förnedrat sig att handla orätt.
Hon kom ihåg, då hon en gäng som barn blifvit öfverbevisad.
om en osanning, hur våldsamt hon sörjt, icke öfver själfva synden, utan af sårad stolthet.
Grefvinnan, som, medan pastorn talade, oafbrutet hållit sina blickar fästa på honom, vände nu bort dem med en hastig rörelse.
Lyckligtvis kommo detsamma betjänten och jungfrun in med tebrickan.
Grefvinnan och pastorn reste sig begge två, hvilket för de Öfriga gästerna var en signal att äfven stiga upp.
Så snart damerna lemnat sina bestämda platser, blef det genast en mera fri och otvungen ton i sällskapet.
Den mun-häfta, som alltid vidlåder kvinnan, så snart hennes talförmåga kommer under trycket af blott en anstrykning af diskussion, försvann ögonblickligen, och efter några minuters förlopp genljöd salongen, där nyss ett par dussin fruntimmer suttit tysta och försagda på ordnade stolsrader, af det lifligaste samtal.
Pastorn » var naturligtvis den medelpunkt, till hvilken alla drogos .. Hvar han stod eller satt, hade han alltid omkring sig en liten cirkel af åhörarinnor, som täflade om ett ord eller en blick ifrån honom.
Några af de mest exalterade gingo till och med så långt i sin beundran, att de i smyg kysste föremål som pastorn vidrört, och då han druckit ur sitt te, störtade genast tre svärmiska gamla fruar ut i salen för att få servera honom mera.
Under ali denna hyllning, i hvilken endast Gabrielle och diplomaten, som sutto tillsammans och gjorde gäckande anmärkningar, samt husets tvenne yngre döttrar och ett par af deras väninnor ej deltogo, förhöll sig den unge prästen mycket lugn, ja nästan likgiltig, ehuru han på samma gång var vänlig i sitt246 GENOM SKUGGOR.
sätt, och tycktes räcka till att gifva alla ett deltagande ord eller en uppmuntrande blick.
Den kvinnodyrkan, för hvilken han som predikant var föremål, och som förklarades lika mycket af hans vältalighet som af hans vackra, regelbundna ansikte med de djupa ögonen och den fina, själfulla munnen, hade hans kärleksfulla sinne idealiserat, så att han icke såg, eller kanske snarare icke ville se, allt dess slagg, utan endast de guldkorn af sanning och verkligt religiöst behof, som möjligen kunde gömmas däri.
Det var hans innerliga önskan att kunna föra törstande själar till Gud, och han trodde uppriktigt, eller åtminstone så uppriktigt som det ligger i människans förmåga att vara, att dessa torsdagsaftnar, då han » föreläste och höll bön i grefvinnan Barnekens salong, och då ban naturligtvis hade tillfälle att mera förtroligt närma sig sina åhörare, skulle bli välsignelsebringande for alla dessa i fåfänga och världslighet snärjda människosjälar.
Då teet var drucket, intogo damerna ånyo på värdinnans uppmaning sina platser, och pastorn gick fram till den improviserade talarestolen.
Det lifliga sorl, som för en stund sedan herskat i salongen, hade plötsligen efter-trädts af en djup tystnad, under hvilken pastorn stod med händerna sammanknäppta och hufvudet nedböjdt.
Därefter såg han upp, läste ett kapitel ur bibeln och improviserade på ett för honom egendomligt, gripande och omedelbart sätt en kort aftonbön.
Då bönen var slut och åhörarinnorna efter några sekunders tystnad reste sig upp, hade flera af dem tårar i ögonen.
En bäfvande aning, uppväckt af de högtidliga ord de hört, om att det i religionen fanns någonting högt och stort, som lönade mödan att söka, berörde för ett ögonblick deras sinnen.
Men det svärmeri, hvari pastorns intagande personlighet höll dem fångna, och som flammade upp, då afskedstagan-det med åtföljande sträfvan att få en blick eller en handtryckning började, kväfde denna aning, och de slutade sin afton hos grefvinnan Barneken på vanligt sätt, det vill säga i en mer eller mindre exalterad sinnesstämning, späckad med ärliga föresatser att handla rätt, att läsa i bibeln, och att hjälpa de fattiga.
Medan damerna höllo på att taga afsked, och grefvinnan var upptagen af sina gäster, gick pastorn fram till Gabrielle, som för ögonblicket stod ensam vid ett bord och nervöst bläddrade i sin styfmors psalmbok.
Då hon fick- se pastorn, slog hon genast ihop psalmboken och vände sig emot honom med ett på samma gång trotsigt och skrämdt uttryck i ögonen.
— Förlåt mig, fröken Barneken, — sade pastorn vänligt och bestämdt, — att jag på detta sätt blandar mig i edra angelägenheter, men vet ni af, att ni för en stund sedan sårade er styfmor genom ert ovänliga och besynnerliga sätt?
Gabrielle slog hastigt ned ögonen och bet sig i läpparne för att dölja, huru de skälfde.
— Hvad har ni för rätt att lexa upp mig?
— mumlade hon och återtog sitt nervösa fingrande på psalmboken.
— Jag » lexar » inte upp er, — svarade pastorn med oföränderligt vänligGENOM SKUGGOR;
ton, — jag endast visar er, att ni burit er tanklöst åt, ty något annat än tanklöshet var det säkerligen inte .. Och hvad det beträffar att ha rätt att förebrå så har hvarenda människa rätt att söka verka godt på den andra.
— Ni verkar inte godt!
— utropade Gabrielle hänsynslöst, i det hon kastade hufvudet bakåt och gaf pastorn en konstladt djärf blick.
— Åtminstone ej på mig, — tillade hon, då hon såg, hur pastorn ryckte till och skiftade ansiktsfärg, — mig gör ni bara olyckligare och elakare än jag är!
Med dessa ord, som nästan kväfdes af tillbakaträngd rörelse, vände hon sig häftigt om och lemnade pastorn.
Denne stod under några ögonblick orörlig kvar och såg efter Gabrielle med en sorgsen blick.
» Stackars barn », tänkte han, — » hon är som en sjuk, vingbruten fågel, som behöfver vård och hjälp.
Men hvem skall gifva henne det! » —
Gabrielles och pastorns samtal hade genast väckt oro i lägret.
Trots alla bemödanden att visa ett öfverlägset lugn, kunde grefvinnan ej hindra sina ögon att oroligt irra bort till det hörn af rummet, där hennes styfdotter stod med det vackra, ungdomliga ansiktet vändt mot pastorn, och bland de Öfriga damerna hördes midt under afskedstagandet hastigt utbytta hviskningar: — Hvad kan han ha att säga henne?
— Så egei:, de som aldrig bruka tala ett ord med hvarandra ... — Hvad i ali världen säger hon?
Emellertid stillades deras oroliga undran, då de sågo, att Gabrielle lemnade pastorn och att denne gick för att leta reda på sin hatt och sedan taga afsked.
I någras hjärtan uppsteg nu ett svagt hopp, att om de klädde sig långsamt kunna utvänta pastorn och kanske en stund få hans sällskap på hemvägen, men grefvinnan var dem alla för slug.
Det var icke första torsdagskvällen hon och hennes gäster in i sista ögonblicket kämpade om den unge prästen, och i dag som alltid blef hon den segrande.
Då pastorn kom för att säga henne farväl, tryckte hon hans hand på ett särskildt betydelsefullt sätt och hviskade hastigt: — Vill pastorn icke sitta ned endast två minuter, jag har en fattig familj, som jag ändtligen måste tala med pastorn om?
Det är så hjärtslitande, fadern lungsot sedan tre år, modern utsliten.
sex barn ... — Och pastorn ställde genast ifrån sig batten och satte sig ned, för att åhöra grefvinnans meddelanden.
Det är sannt, att han var dödstrött, ty han hade arbetat hela dagen nästan utan en minuts hvila, och som ban skulle vara tidigt uppe följande morgon, längtade han att få komma till ro, men då det gällde att höra talas om och att kanske kunna afhjälpa sina likars nöd, fanns det ingenting han ej kunde försaka.
Emellertid hade grefvinnan ännu en strid att genomkämpa, innan hon blef ensam med pastorn.
Då Gabrielle fick se, hur styfmodern ordnade sig till en liten tete å tete med sin själasörjare, greps hon plötsligen af en hätskhet, hvars styrka hon kände utan att förstå; hon afskedade ögonblickligen diplomaten, som i det längsta underhållit henne med komplimanger och filosofiska, betraktelser, fick tag i sina bägge yngre systrar Mimmi och Ebba, två240
fjortonåriga tvillingar, som just stodo färdiga att säga godnatt, och hviskade med återhållen häftighet: •
— Kom, flickor, skola vi plåga » henne » en stund, följ nu bara med mig, och sätt er bredvid mig, ska ' n.i få se!
De bägge flickorna nickade betydelsefullt och följde därefter Gabrieile, förtjusta — både åt att få göra ali förtret åt » henne ».
— de kallade aldrig sin styfmor annat än » hon » och » henne » — och åt att ha befunnits värdiga att intrigera tillsammans med » Bellan », som i allt var deras mönster och föresyn.
Gabrielle drog dem med sig bort till det hörn, där grefvinnan och pastorn sutto, grefvinnan i soffan och pastorn på en stol bredvid henne.
Här satte sig nu de tre flickorna; Gabrielle, som kände sig på osäker mark, tog en bok från bordet och bläddrade däri, men Mimmi och Ebba, hvilka önskade förtjäna Gabrielles gillande, stirrade så störande och ogrannlaga de kunde på styfmodern och pastorn.
Grefvinnan upphörde ögonblickligen med samtalet, som förts i hviskande ton, och vände .sig hastigt mot småflickorna.
— - Nej, mina kära barn, — sade hon, och hennes ansträngningar att inför pastorn dölja den otålighet hon kände dref ett sötsurt leende upp på hennes smala, långa läppar, — nu är tiden for er inne att gå och lägga er, — klockan är öfver tio, säg nu godnatt och gå in till er!
Jag är alltid så angelägen om att barnen skola komma tidigt till hvila, — fortfor hon vänd till pastorn, — jag tror, att för unga flickor i uppväxtåldern är det mycket skadligt att vara sent uppe om kvällarne.
— Utan tvifvel, — svarade pastorn bekräftande.
— Jag tror för öfrigt, att det i alla åldrar är skadligt, — tillade han med en undertryckt suck.
» Småflickorna » reste sig upp och sneglade på Gabrielle, liksom hoppades de, att hon skulle komma dem till hjälp.
Men Gabrielle läste så ifrigt i sin bok, som om hon hvarken sett eller hört hvad som tilldrog sig omkring henne, och småflickorna vågade icke annat än lyda; de nego således för pastorn, underkastande sig att styfmoderns läppar snuddade vid deras kinder, och skyndade sig därefter springande ut ur salongen.
Då Mimmi och Ebba försvunnit, blef det några sekunders tystnad.
Gabrielle såg fortfarande envist ned i sin bok, grefvinnans ansikte mörknade mer och mer, och pastorn började undra, om han ej skulle begagna sig af detta afbrott för att säga godnatt, — - fortsättningen på den fattiga familjens historia kunde han ju få höra en annan gång.
Men grefvinnan gaf icke så Jätt vika.
■ — ■ Min kära Gabrielle, — sade hon torrt, — du ser sannerligen så klen och trött ut, att du, fastän du är ur uppväxtåren, gjorde klokt i att följa » småflickornas » exempel.
Den här vintern med allt nattvak har tagit bort ali din fraicheur, du är så blek och mager, att jag är riktigt orolig för dig.
— Ja, fröken Gabrielle ser klen ut, — sade pastorn med en ton af ' vänligt deltagande och betraktade med ett vemodigt leende det fina, bleka ansiktet, som trots de nitton åren redan såg tärdt ut.GENOM SKUGGOR;
Gabrielle kunde ingenting svara; hon kände hur hon nu, som alltid, så småningom kom under, då hon försökte gifva sig i strid med sin styfmor.
— Ja, det är icke underligt, fortfor grefvinnan på samma torra sätt, —: då man flera månader kväll efter kväll icke kommer till hvila förrän två eller tre på morgonen!
Jag kan icke beskrifva hur den här vintern har varit, om Gabrielle möjligen en afton icke varit bortbjuden, har hon haft riktigt feber, innan hon lyckats skaffa sig teaterbiljetter — eller fatt hit ett par af sina vänner.
Ett sådant nöjesjäktande lif blir till slut som ett morfinrus, man kan inte lefva, om man inte får sin vanliga dosis däraf.
Grefvinnan ryckte på axlarna och såg på pastorn med den resignerade minen af en person, som ' under en lång tid sett sina klokaste och mest välmenande förmaningar bortkastade.
— Min goda fröken, — sade pastorn, vänligt förebrående, — ni skulle icke så där missbruka nöjet, det kommer blott att föra med sig öfvermättnad och lifsleda.