Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derföre har jag redan 1802 i tryck tillstyrkt, att åtminstone ett kopphus måtte finnas i hvarje Län, för alt ditföra de först attakerade.
Nu är fallet det, att i följd af de åberopade PoliceFör - I 10 Den 29 September. fattningarne, när ett toppbarn upptäckes i en socken, så skiljer den ifrån sig barnet, hvilket, vanligen åtföljd t af sin mor, föres från den ena socken till den andra, och sålunda utbreder smittan.
De flesta koppfarsoter i senare tider i Sverige hafva uppkommit genom sådana Vandrande barn.
Derföre skulle jag anse af vigt, att en del af anslaget blefve användt till anstalter, att förekomma, det en smittsam sjukdom ej fick attakera så många subjecter, att den blefve en farsot, till hvilkens hämmande stora kostnader erfordras, hvilka böra tagas i beräkning, äfven om de komma att utgå af enskiltas fickor.
Jag kan således icke frångå mitt yrkande, att anslaget måtte beviljas för farsoters och smittosamma sjukdomars både förekommande och botande.
Herr af Grubbens , Nils Wilhelm: Herr Munck af Rosensköld har sagt, att farsot ej är annat, än då flere personer atlakeras af samma sjukdom; jag har äfven sagt detsamma, och då, men aldrig förr händer det, att rapport kommer till Landshöfdingen, således ej förr än det är farsot, eller när flere personer blifvit angripne.
Då först kommer det i fråga, att skicka läkare till stället.
När en eller två personer blott äro sjuke, finnes ännu ingen farsot, och då kan ej Landshöfdingen ditskicka läkaren.
Han kan väl anmoda honom, att resa dit, men ej för Statens medel.
Det kan ej ske förr Den 29 September.
11 r än flere sjuknat i en eliev flere socknar.
För att nu förekomma farsot, är det, sorn Herr Munck af Rosensköld vill använda afven af dessa 9000 R:dr.
Huru vill Herr Munck af Rosenskjöld då göra?
Skall eli Läkare på Statens bekostnad resa, så fort en eller två personer insjuknat?
Det är omöjligt, alt medlen på sådant sätt kunna räcka till; allt skulle åtgå till resekostnader åt Läkarne, och intet återstå till medicamenler; och hvarmed skola då farsoter hotas, sedan sådane verkligen yppat sig?
När ProvincialMedicus i Stockholms
Län erhåller för resor 2000 R:dr årligen, så vet jag ej, huru det kan räcka till för de öfrige Länen; om man sktdle lägga dertill kostnaden att utestänga farsoters uppkommande genom militaircordoner, så skulle det ej Lunna af Staten bestridas.
Således tillstyrber jag bifall å det af Utskottet endast till smittosamma sjukdomars och farsoters botande föreslagne anslag.
Det är i anledning af den siste Talarens yttrande, jag begärt ordet.
Jag hade ej förmodat, att en man, som sjelf är Medicus, skulle hafva trott, att detta anslag är ämnadt till aflönande af cordoner emot smittors spridande.
Endast en hänvisning till MedicinalFörfattningarne utvisar, att sådant är communernes skyldighet.
Frågan är här endast, att den eller de, som öfver All - Den 29 September. mogen hafva uppsigt, skola kunna få ett arfvode, och en ersättning, emedan de ej dertill äro skyldige; och derest uppsigt ej finnes, svara cordonerne ej emot ändamålet.
Jag anser derföre hvad Herr Munck af Rosensköld föreslagit vara nyttigt, på det om något öfverskott uppkommer, det må kunna användas till ifrågavarande ändamål.
I annat fall får man ju för hvar gång göra anmälan hos Konungen, för att, om tillgång finnes, erhålla något af extra medel, för ett förutsedt ändamål, och sådant är orätt, ty tillgång hör finnas anslagen till ifrågavarande föremål, så mycket mera, som icke obetydliga besparingar derigenom kunna beredas, då farsoten uppkommit, hvilken, i brist deraf, får tillfälle sprida sig, fordrande sedan stora uppoffringar och kostnader för att hämmas.
Jag tillstyrker bifall å Herr Munck af Rosepskölds förslag.
Jag får, i anledning af hvad en Talare yttrat, erinra, att här ej blott är fråga om farsoter, utan äfven om smittosamma sjukdomar i allmänhet, så att den anmärkning han gjort emot mitt förslag, äfven kunde göras emot Utskottets.
Anslaget är äfven för sådana smittosamma sjukdomar, som ej äro farsoter.
Jag anhåller om proposition till bifall å det tillstyrkta anslaget för farsoters D e n 29 S e p t e rn b e r. 113 och smittosamma sjukdomars förekommande och botande.
Den sista varde talaren har ganska rätt deruti, att det är högst vigtigt, alt förekomma farsoter, och att man kan med litet förekomma en sådan, likasom man med några droppar vatten kan hindra en vådeld, genom första gnistans släckande.
Men jag vill blott erindra, att koppor nästan äro den enda sjukdom, hvari man alltid genast kan igenkänna början till en möjlig farsot.
Deremot liander det kanhända icke en gång ibland flera hundrade, att en menniskas insjuknande i t. ex.
Rödsot eller Rötfeber är en början till en blifvande farsot.
Oell hvem kan föröfrigt, vid början af en feber, veta, huruvida den kan antaga karakter af Nervfeber eller Rötfeber, ocb blifva smittsam?
För att förekomma farsoter, skulle således blifva nödvändigt, att nästan vid hvarje särskilt sjukdomsfall vidtaga kostsamma försigtighetsmått.
Och till hvilka missbruk skulle detta icke föranleda?
Om man derföre nu ville stadga, att detta anslag skulle vara till farsoters förekommande; så blefve det otillräckligt, om det än förhöjdes till lika belopp med alla 10 Hufvudtitlarne.
Men då nödiga anstalter till ifrågavarande ändamål redan finnas genom författningar föreskrifne; så hemställer jag, huruvida det skulle 43 H. 8 Den 29 Septe m b e r. vara lämpligt alt gifva sjelfva anslaget elt så obestämdt ändamål.
Åtminstone borde då detta anslag, som till sitt inskränktare ändamål redan varit otillräckligt, betydligen förökas.
I den gamla benämningen är likväl en origtighet emot språkbruket; ty man kan hämma en farsot, roen ej bota den.
Jag har derföre ej något emot, att man ändrar ordet botande till hämmande.
Herr af Grubbens; Jag förenar mig med Herr Cederschjöld, och ber blott att ytterligare få fästa uppmärksamheten derpå, alt åren 1827 och 1828 utgick en summa af 11,874
R:dr för smittosamma sjukdomars bolande.
Om man då härtill lagger kostnaden för Militaire-cordoners hållande, och kanske äfven ett särskildt arfvode åt Läkarne för samma ändamål, så fordras en ännu större summa.
Yid sådant förhållande tror jag, att SundhetsCollegium begärt för litet, och anser Coliegium hafva bordt begära minst 12,000 R:dr.
För öfrigt anser jag, att det är hvars och ens egen sak att söka akta sig för att blifva smittad, sedan han vet någon smittosam sjukdom hafva yppat sig, och att sjelf afhålla sig ifrån besök på sådane ställen; kostsamma anstalter kunna då undvikas.
Herr 'Lefrén:
Vid delta moment tog jag mig friheten reservera mig mot Utskottets första Betänkande.
Jag har visserligen
Den 2g Sep t ernber. intet hopp, att någon uppmärksamhet nu skall fästas på min reservation; men jag tror dock, att den tid kommer, då man skall inse orimligheten af att vilja utsträcka StatsCassans skyldighet till Läkarevården i alla provinser, dit likväl detta anslag urartar.
En Talare har uttryckt sin önskan, alt anslaget måtte afses, icke hlott för att bota redan yppade smiltosamma sjukdomar, utan äfven för att förekomma farsoter.
Vi skola likväl göra skillnad emellan nödiga medel i Regeringens hand, att förekomma dessa farsoters större utspridande, eller att vilja utsträcka denna omvårdnad ända till åstadkommande af en ordentlig
Läkarevård för hvarje individ i Riket.
Det sednare är orimligt, då sådant bör besörjas af individerne sjelfve, eller genom municipala anstalter inom provinserna, utan att ålita StatsCassan; i annat fall skall anslaget endast blifva en fortfarande näring för en skamlig och skadlig osjelfständighetskänsla, och benägenhet att alltid nödgas lita på Statens mellankomst.
Utan all fråga tillhör det landsorterna sjelfva, att bekosta de utgifter, som erfordras för MedicinalVerket i och för vård, vakthållning och tillfälliga sjukhus-anläggningar, vid uppkomna farsoter, till deras hämmande och botande; men lika otvifvelaktigt tillhör det samhällsinstitutionen, alt skicklige Läkare, tillgäng43 H. 8* ji6 Den 29 September. liga der farsoter uppkomma, aldrig må saknas, på det icke tusendetals medborgare, i brist af upplysning om de medel, sorn böra användas emot sjukdomen, må förgås.
Af sådan anledning är ock ifrågavarande författning stadgad, som ålägger Konungens Befallningshafvande, att skicka Läkare till de ställen, der farsoter yppas.
Om nu sjukdomar finnas af den art, att Sundhetscordon behöfves, så åligger det visserligen Communen att besörja en sådan cordon; men öfver en sådan behöfves åter uppsigt, som icke får af Communen besörjas.
Jag hoppas Ridderskapet och Adelli ursägtar, alt jag fortfarande yttrar mig i detta egentliga medicinska ämne; men jag skall blott göra det i delar, som ligga närmast det allmänna menniskoförståndet.
Hvar och en sjukdom, hvars väsendtligaste symptom är feber, eller hvar allmän egentligen så kallad feber kan blifva elakartad och smittsam, genom blotta sammanpackningen af många sjuka i ovädrade och osnygga rum.
För öfrigt, ju mera som användes till förekommande af sjukdomar, destornindre behöfves till deras botande; ty de sjukdomar, som icke uppkommit, behöfva icke botas, icke eller hämmas.
I vissa delar är jag af lika tanka med Herr Lefren.
Man kan säga mycket för den satisen, att Staten icke bör vidkännas några kostnader för sjukdomars botande, utom då Den ag September. 117 patienterna äro medellösa.
Men deremot är Statens ovillkorliga skyldighet, alt vidkännas kostnader till sjukdomars förekommande, dels emedan de kunde vara så betydliga, att det öfversteg enskiltes förmåga, dels emedan den enskilde icke alltid äger rättighet att vidtaga de erforderlige anstalterne dertill.
Således om t. ex. ett barn, behäftadt med smittkoppor, kom till ett ställe, der andra barn äro, så äger den enskille personen icke rätt att låta detta barn inspärras, för att hindra det att kringsprida smittan, utan för denna quaranlänsanstalt behöfvas authorisation och medel af Staten.
På dessa grunder kan jag icke frångå mia anhållan om proposition å tillstyrkan af delanslag, som Utskotten föreslagit, med det vilkor, att det må användas icke blott till farsoters och smiltosamma sjukdomars botande, utan äfven till deras förekommande.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition till bifall å Utskottets i detta Moment framstaldta förslag.
Ja och Nej. Hvarefter Hans Excellence hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade godkänna hvad Utskottet tillstyrkt, under iakttagande af det utaf Herr Munck af Rosensköld dervid föreslagne tillägg.
Den 29 September.
Herr af Grubbens:
Om det beslut fattas, att anslaget skall användas endast och allenast lill det ändamål Herr Munck af Rosensköld uppgifvit, så skulle äfven arfvodet för ProvincialChirurgen i Stockholms Län upphöra, och användas till farsoters hämmande.
Denne ProvincialLäkare har likväl fullmakt sedan år 1816, och kan således icke utan dom och ransakning afhändas sin lön.
Jag får derföre reservera mig emot ett sådant beslut.
Friherre AnckarswärdCarl Henrik:
Jag har i det längsta afhållit mig att deltaga i en discussion, som vetenskapsidkarne hufvudsakligen synas slagit sig på att behandla; men jag tar mig friheten fästa uppmärksamheten derpå, huruvida skillnaden emellan bota och mota kan vara så stor, och väcka så många stridigheter, att den icke kan slitas utan votering.
För mig, som hvarken äger theori eller praktik i förevarande ämne, förefaller det likväl, som om mota icke gerna skulle låta sig göra utan att bota.
Derföre, om blott anslaget bifalles, skulle jag tro, att det kunde öfverlemnas åt Autoriteterna, att i dessa fall dermed efter omständigheterna förfara, och jag tycker således, att man kunde förena sig om bifall å Utskottets förslag.
Herr Munck af Rosensköld: Herr af Grubbens har förmodat, att om min me - Den 29 September.
1 '9 ning bifalles, skulle ProvincialChirurgen i Stockholms Län mista sin lön.
Jag har likväl icke föreslagit, att medlen skulle allenast användas till farsoters förekommande, oaktadt jag ännu heldre skulle se sjukdomar förekommas, än botas, och derföre ProvincialLäkare ännu mer sysslosatte med det förra, än med det sednare.
Således är Herr af Grubbens farhåga i den delen Öfverflödig.
Om Friherre
Anckarsvärd icke ser någon skillnad emellan bota och mota, så bevisar detta blott, att Friherren är af en rakt motsatt åsigt emot det begrepp jag och Svenskar i allmänhet fästa vid dessa ord.
Jag har aldrig bestridt, att ju farsoters förekommande vore högst maktpåliggande.
Men då de dertill erforderliga kostnader hittills blifvit bestridde af menigheterna sjelfva, så tror jag det vara betänkligt gifva dem rättighet, alt dertill fordra Statsbidrag.
Och då detta anslag hittills icke ens varit tillräckligt för dess förra bestämmelse, hemställer jag, till hvilka ofantligt kostsamma företag och stora missbruk det skulle kunna leda, om hvar och en feberpatient finge anspråk på kostnadsfri skötsel, för att förekomma, att icke dess sjukdom skulle gifva anledning till en smittsam farsot.
För elt par år sedan hade jag tillfälle, att inom Gottlands 120 Den 29 September.
Län behöfva anlita Districtcrnas bevakning, för alt hämma en hoppsmitta, som tvenne gånger samma år ditkom.
Då det sedermera blef fråga om Kronobetjeningens ersättning, som haft uppsigt dervid, hade SundhetsCoiiegium ingenting att gifva ; men yttrade inför Kongl. Maj:t, att genom de anstalter, som blifvit vidtagna, vida större utgifter för StalsVerket voro besparade.
Nu underställer jag Ridderskapet och Adeln, om det är förnuftigt, att inskränka de Autoriteter, hvilka hafva inseende öfver Läkarevården, ända derhän, att icke kunna anslå ett arfvode åt den, som haft controllen öfver en besmittad ort och, genom den dervid iakttagne ordning, för Statsverket besparat betydliga utgifter.
Dessa kostnader kunna icke blifva betydligare, än att de med några 100 R:dr årligen bestridas.
I fråga om anslag inom en mindre afdelning af samma IIufvudTilel, synas Rikets Ständer böra iakttaga enahanda regel, sorn i afseende på hela Titeln, nemligen alt medlen må kunna inom densamma användas efter Styrelsens bästa bepröfvande.
Derföre anser jag ock bäst, alt de medel, som höra till Läkarevården, gifvas under så rymliga vilkor, som möjligt.
De värde Talare, hvilka yttra sig i en motsatt mening, hafva trott, att om man .äfven ansloge något till farsoters förekommande, så skulle anslaget
Den 29 S e p t e m b e r.
I2t blifva otillräckligt; men enär Herr Munck af Rosenskölds alfvarligaste motståndare Herr af Grubbens förklarat, alt medel af SundlietsCollegium icke varit använda till farsoters hämmande, utan på reqvisition af LandshöfdingeEmbetena, och att dessa icke kunna göra d 3^ 1 i k a reqvfsitioner, blott derföre att en eller två personer insjuknat, inser jag icke något skäl, att vägra bifall till Herr Munck af Rosenskölds förslag.
Jag instämmer visserligen i grundsatsen med Herr Lefren; men tror för ögonblicket det vara förgäfves, alt hoppas i allmänhet erhålla någon riktig hälsovård genom menigheternas egen åtgärd.
Friherre Ridderstolpe s Fredrik:
Med all tillförsigt till SundhetsCollegii rättrådighet, kan jag icke instämma deruti, att öfverlemna till SundhetsCollegii distribution de ifrågavarande medlen, helst jag förklarar mig helt och hållit emot, att deskola användas att motaj utan blott att bota sjukdomar.
Om SundhetsCollegium skulle till Landshöfdingarna lemna medel att mota sjukdomar, så komme det väl att gå med dessa, som med 3-skillingsafgiften, hvilken före 1820 ingick från alla Län till SundhetsCollegium, och derifrån utdeltes till Länen tillbaka; men utdelningen blef så ojemn, att man icke, åtminstone i Westmanland, kunde igenkänna någon proportion af det insända. 122 Den 29 September.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken gjorde å nyo proposition till bifall å Utskottets förevarande förslag.
Uppå derefter af Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken framstäld proposition, fann Ridderskapet och Adeln för godt bifalla Utskottets förslag, likväl med. det tillägg, att ifrågavarande anslag borde användas till farsoters och smittosamma sjukdomars förekommande och botande.
Jag reserverar mig emot denna utsträckning af anslagets föremål, hvarigenom man, icke nöjd dermed, att det redan varit så vidt utsträckt, vill öppna en splitter ny bana för StatsCassans ålitande.
Jag åter anser det vura vida vigtigare, att för ekornmaj än att botaj farsoter och smittosamma sjukdomar.
För att icke hafva någon actie med uti ett framdeles möjligen blifvande missförstånd af Ridderskapets och Adelns nu fattade beslut, conformerar jag mig med Herr Lefre'n. Herr Munck af Rosensköld:
Jag får deremot särskildt förklara min tillfredsställelse öfver Ridderskapets och Adelns beslut.
I2j Femte Momentet.
1:0 ingående fortfarande anslag 2210 R:dr B:co för Veterinär-Inrättningen i Stockholm.
Hans Ejc c ellene e Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, alt då StatsUtskottet förbehållit sig att med särskilt
Utlåtande rörande detta ämne till Rikets Ständer framdeles inkomma; torde denna del af femte momentet icke föranleda till någon åtgärd.
Som Riksdagen är ganska långt framskriden, och göromålen i Utskotten öfverhopande, kunde det inträffa, att Utskottets svar å den till Utskottet långt för detta från Ridderskapet och Adeln i ämnet aflåtne återremiss uteblef, när Riksdagen afblåstes.
Jag får i anseende dertill anhålla om proposition, att Utskottet må föreläggas, att inom fjorton dagar besvara berörde återremiss.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMär skalken frågade, om Ridderskapet och Adeln instämde i den af Friherre Cederström nu gjorde framställning, att StatsUtskottet måtte anmodas, att inom i4 dagar härefter afgifva Utlåtande öfver de bos Ridderskapet och Adeln gjorde anmärkningar vid Utskottets under N:o i3o meddeldte, samt den 19 sistlidne Maji e.
Den 29 September. m. lill Utskottet återremitterade Betänkande, angående begärde anslag för VeterinairInrättningen i Stockholm.
Ropades Ja. 2:0
Angående en tillstyrkt ny utgifts uppförande på Stat med 1200 R:dr B:co till årliga arfvoden, a 5o R:dr B:co, åt en Djurläkare i hvarje Län. . Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, att sedan Ridderskapct och Adeln redan den 3o sistlidlie Julii e. m. bifallit Stats- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottens under N:o 47 rörande detta ämne förut afgifne Utlåtande, torde hvad StatsUtskottet i afseende härå nu anfört, icke erfordra någon åtgärd.
Bifölls. 3: o Angående Arfvoden för Nya ProvincialLäkare 1200 R:dr B:co.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, att enahanda förhållande med detta ämne ägde rum, som vid det föregående, nemligen att Ridderskapet och Adeln redan den 12 sistlidne Augusti e. m. bifallit Stats- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottens under JNT:o 60 deröfver förut afgifne Utlåtande, i följd hvaraf StatsUtskoltets i afseende härå nu Den 29 September. meddeldte yttrande icke eller torde föranleda till någon åtgärd; hvaruti Ridderskapet och Adeln äfven hördes instämma. i3:de Punkten.
Angående Uppförande å Stat af 5oo R:dr till Löner för 1 jaktmästare vid StatsRådet j och 2 jahLbetjente vid Högsta Domstolen.
Grefve Horn > Claes Fredrik:
Jag vågar bestiida detta anslag på den grund, att både StatsRådets och Högsta Domstolens Ledamöter samlas i Konungens borg, inom dess rum och under dess presidium.
Således anser jag naturligt, att Konungens egen betjening får utgöra StatsRådets och Högsta Domstolens vaktbetjening.
Hans Excellence Herr Grefven och Landt Mär skalken gjorde proposition till bifall å hvad Utskottet i denna punkt tillstyrkt, hvilken proposition med Ja besvarades. i4:de Punkten.
Angående omkostnader för ChartceSigillatceVerket.
Detta Moment blef, uppå derom af Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken gjord proposition, af Ridderskapet och Adeln bifallit.
Angående Skrifmaterialier och Expenser samt Ved och Ljus för Collegierne m. fl. Publike Verk.
Herr Ribbing, härvid:
Då fråga nu är om förökade anslag för skrifmaterialier m. m., tar jag mig frihet i Ridderskapets och Adelns minne återkalla den motion jag vid början af denna Riksdag väckte, angående anskaffande af all Expeditions-lösen.
I öfverensstämmelse med de åsigter jag då framställde, får jag nu föreslå, att Ridderskapet och Adeln endast intill nästa Riksdag beviljar den äskade och af Utskottet föreslagne tillökningen af j0,000
R:dr för skrifmaterialier, ved och ljus, m. m. för de publike Verken; med underdånig anhållan derjemte, att Kongl. Maj:t under tiden täckes i nåder förbereda den vigtiga förändring i Domares och andra Embetsmäns aflöning medelst contant lön i stället för sportelinkomster, som öfverensstämmer med hvad Särskildta Utskottet vid sista Riksdag, angående Expeditions-lösen, föreslagit och Kongl. Maj:t i nåder kan fiuna nyttigt.
Jag erkänner, att då jag först begärde ordet, var det min mening att tala emot Herr Ribbing; men sedan jag hört slutet af hans yttrande, får jag förena mig dermed, emedan jag tror det innefatta en vigtig förändring, att för framtiden bereda upphörande af lösen, genom fasta löners tillskapande.
Då likväl möjligheten häraf står i närmaste förbindelse med en ny organisation af de Civila Verk en och DomareEmbetena, skulle jag Den 2g September. 127 önsta saten afgjord på det sätt, att Rikets Ständer hos Konungen anhöllo, det Kongl. Maj:t, vid fråga om så väl de Administrativa Verkens sorn Domstolarnes organisation, täcktes afse den vigtiga frågan om upphäfvande af all expeditions-lösen och alla sportler, emot ersättning på annat sätt.
Jag vill endast erinra, att Herr
Ribbing väckt en motion af alldeles samma innehåll, som det förslag han nu framställt; att Lag- och EkonomiUtskotten till hvilka motionen blef remitterad, tillstyrkte Rikets Ständer att lemna densamma utan afseende; och att delta Betänkande blifvit af 3:ne Stånd bifallit.
Samma fråga kan således nu mot Grundlagens föreskrift icke åter upptagas.
Jag vill visserligen icke ingå i något yttrande rörande Herr Ribbings förslag, utan skall endast hålla mig vid ämnet, som är, huruvida anslaget till skrifmaterialier m. m. bör bibehållas vid den summa, hvartill det bestämdes 1823, eller om det skall förhöjas.
Jag tillstyrker det förra så mycket heldre, som mig veterligen icke någon prisförhöjning af elfecterna föranledt större utgifter.
Jag tror, att man kan ställa så till, att i823 års
Stat blir tillräcklig, och får derföre hos Herr Grefven och LandtMarskalken vördsamt anhålla om proposition der - Den 29 September. på, alt Ridderskapet och Adeln i delta afseende förblifver vid 1823 års Stat.
Jag anhåller att i den ordning man emot mig gjort anmärkningar, få desamma besvara.
Hvad först angår Herr Rosenblads anmärkning, godkänner jag den så mycket heldre, som han åsyftar alldeles samma sak, men åt sitt förslag gifvit en större utsträckning och bättre redaction än den jag lyckats tillvägabringa.
Hvad åter beträffar Grefve Posses anmärkning, är det sant, att-jag väckt en motion i samma ämne; men som den blef till Lagutskottet remitterad, torde Ridderskapet och Adeln finna, alt den åsyftade stiftande eller förändring af en Lag.
Nu deremot åsyftar jag endast ett förnyande af Rikets Ständers år 1823 i anledning af Särskilta Utskottets Förslag till Kongl. Maj:t inlemnade underdåniga skrifvelse.
Här är således ej fråga om någon ny motion, eller något återupprepande af hvad förut vid denna Riksdag förevarit, utan blott om ett tillägg i ett beslut, som kommer att fattas, hvilket förfarande är ganska vanligt inom hvarje Stånd.
Det skulle visserligen kunna anföras mycket derom, huruvida, sedan 3:ne Stånd bifallit Lag- och EkonomiUtskottens omförmäldte Betänkande rörande Statens anslag, detta beslut kan anses gällande.
Jag tror, lika med hvad flere Ledamöter - Den 29 September. 129 möter inom Ridderskapet och Adeln yttrade, då Betänkandet här förevar, att Lagoch EkonomiUtskötten icke ensamme ägt rätt att yttra sig i ämnet, och man skulle således med skäl kunna tillämpa den gamla Domare-regeln:
Lagligit stände olaglig/t ätergånge.
Ridderskapet och Adeln torde erinra sig, alt Lag- och Ekonomiutskottet! tillstyrkte afslag å min motion, endast på den grund, att Statens tillgångar ej medgåfvo den af mig föreslagne ändringen.