Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ni skall fundera på någon utväg och framlägga åt mig ett skriftligt förslag.
– «Att «förekomma«, utan att «undanröja«: i sanning, Ers Maj:t, jag behöfver rådrum att eftersinna, huru jag lämpligen må kunna gå i land med uppfyllandet af denna Ers Maj:ts befallning.
Jag fruktar, att icke helt och hållet ha uppfattat Ers Maj:ts höga vilja och afsigt.«
– «Min vilja är, att lagen qvarstår, emedan den är en höghetsrätt; min afsigt, att den aldrig, eller åtminstone så sällan som möjligt, tillämpas, emedan jag afskyr grymhet och finner det vara under en konungs värdighet, att använda maktens Herkuliska klubba till att krossa insekter.«
– «Bäst vore kanske då, att åt Eders Maj:t för hvarje särskildt fall, när tillämpning af lagen härutinnan sättes i fråga, förbehålla en föregående pröfning, huruvida åtal må fullföljas, eller icke.
Det vore en, i ganska ädel syftning, till och med utvidgad höghetsrättighet.«
– «Det der låter höra sig.
Jag vill utfärda en författning, att intet högmålsåtal får börjas, innan vederbörande förut hemställt till mig, huruvida jag tillåter process eller anbefaller målets nedläggande.
Då är saken hjelpt och för everldliga tider ....
Men, ännu en sak, lika vigtig som den andra, och som ligger mig lika nära om hjertat.
All tortyr i mitt rike måste afskaffas: det får ej finnas ett enda pinorum i hela Sverige, och detta en gång för alla.
Dessa ohyggligheter, kränkande för menskligheten, kunna anstå det mörka Spanien och mångväldets hydra, hvilken jag nyss krossat; men jag vill regera med ljus och bildning: det är så, jag förstår den sanna friheten.
Således ingen «Hvit Häst«, ingen «Rosenkammare«, inga dylika pinorum mera 3.«
– «Det blir en af de välgerningar, som komma att göra Ers Maj:ts regering älskad och odödlig hos den senaste eftertid.«
När våren inbröt flyttade hofvet till Ulriksdahl.
Men en så liflig själ, som Gustafs, en så rörlig person, som han, lät icke binda sig af tid och rum.
Ryktet om hans sysselsättningar och tidsfördrif på en ort hade ej hunnit till en annan, innan man träffade honom der.
Man erfor hans närvaro öfverallt och med den öfverraskade han just dem, som minst väntade honom.
Landshöfdingen i Dalarna hade imedlertid anmält, att angivelsen för majestätsbrott mot fadren till Matts blifvit nedlagd, men att utmätningen för kröningsgärden försiggått, med iakttagande af alla lagens föreskrifter och således ej kunnat inställas.
Den af konungen vid företrädet bestämda månad hade lupit till ända; men ingen Matts hördes af.
Hans uteblifvande kom i synnerhet Zibet illa till pass, som fått befallning, att till hvarje af de offentliga audienserna medföra 25 blanka riksdalrar.
En vacker dag, då konungen, på inresan till staden, tog en omväg kring Carlberg, för att bese några nyodlingar, blir han bland arbetarne der varse några Dalkarlar.
Gustaf beger sig midt i hopen, hälsar dem med ett fryntligt: «Guds fred, go’ vänner!« och frågar om de känna Matts i Säfsen, men har knappt uttalat frågan, innan han sjelf känner igen honom, sysselsatt med gräfning, ett litet stycke derifrån.
– «Nå, min kära Matts, du hörs ej af, enligt vår öfverenskommelse?«
– «Jag har fälle inte tid att försättja flera dagsverke för den saka skjull.
Far skref te mej, att han får behålla nackjen och dä har han att tackja dej för; men mä koa blir dä som dä ä.«
– «Det är just det, som det icke blir; jag har ju lofvat, att ur min egen kassa gifva dig penningar att inköpa en annan ko.
Hvarföre kommer du ej att taga emot dina penningar?«
– «Ja så, så att dä va ditt fulla allvara?«
– «När jag sagt något, så är det sagdt.
Man skämtar icke med kungsord, Matts.
Vänd dig till min handsekreterare ju förr desto heldre, så får du penningarna.«
– (Matts, vändande sig till de öfrige Dalkarlarne, hvilka, liksom han, afstadnat med arbetet och afhöra Gustaf, med aflyftade hattar.)
«Hör J, gossar, den här kungjen ä styfvare, han, än sjelfve länsman i våran böjd.
Gud signe dig, Gustaf, hurra!«
Och under skallande hurrarop stiger kungen åter i sin vagn och reser.
Klockan var 9 på förmiddagen, då konungen inträdde i förmaket, der vaktmästaren väl redan befanns på sin post, men ingen embetsman ännu kommit tillstädes.
Registratorn efterskickades hals öfver hufvud.
Medan konungen väntade på hans ankomst, befallde han papper, penna samt bläck, och skref till Justitiekanslern:
«Min vilja är, att en ny arbetsordning utarbetas «för mitt kansli och embetsverken, deruti bör inflyta, «att alla tjenstemän skola befinna sig på sina em«betsrum, registratorer, sekreterare och advokat«fiskaler klockan 8, emedan de måste vara tillgäng«lige för allmänheten, som behöfver deras biträde, «innan målen handläggas längre fram på dagen; samt «de öfrige klockan 9, allt vid påföljd för den tred«skande eller försumlige, första gången af en skrapa, «andra gången af förlust utaf ett års lön och tredje «gången af tjenstens förlust.
«GUSTAF.«
Registratorn kom.
Han hade sprungit, flämtade efter andan och skälfde af bestörtning öfver konungens närvaro.
– «Hvad är klockan?« – frågade denne, utan att med hvarken ord eller åtbörd besvara tjenstemannens djupa hälsningsbugning, och afbrytande hans försök att urskulda sig med ett strängt: «tyst!«
– «Det felas 5 minuter i half 10, Ers Maj:t,« – svarade registratorn, sväfvande på målet, i det han betraktade visarne på vägguret, och hans pulsar bultade nära nog lika högt, som den entonigt knäppande pendeln.
– «Huru dags är det er skyldighet, enligt arbetsordningen, att finnas på embetsrummet?«
– «Klockan 9, Ers Maj:t« – stammade den förskräckte registratorn.
Är det så ni lyder befallningar och fullgör pligter!
Ni bestjäl ju mig och allmänheten på minst en half timma dagligen.
Alltför vackert!
Fortfar ni på det sättet, så har ni ingen befordran att vänta, det är Jag, som förkunnar er det.
– Huru stor lön har ni?«
– «Femti plåtar, Ers Maj:t.«
– «Mycket är det visserligen icke; men med flit och skicklighet torde väl något kunna förtjenas bredvid.
Med ett noggrant uppfyllande af edra åligganden skulle ni dessutom vinna edra förmäns ynnest, och de skulle nog då bereda er fördelar och befordran.
Se så! låt detta nu vara er sagdt.
Jag vill glömma det framfarna, men skall icke underlåta att framdeles följa er på spåren.
Tag nu fram diarier och expeditioner.
Det är några mål, jag vill ha reda på.«
Och Gustaf ögnade på några, nagelfor med andra, gjorde sina anmärkningar, äskade upplysningar, o. s. v.
Det visade sig nu, att han haft tankarna samlade den tid, då han som kronprins besökte embetsverken, och att det icke skedt blott för en syns skull; ty han var hemmastadd med embetsgöromålens mekanism.
Från statsexpeditionen begaf konungen sig till de Fria konsternas akademi.
Uppmärksamt genomsåg han lärjungarnes ritningar.
På en gång konstälskare och konstkännare bedömde han, med en domares urskillning, arbetenas både fel och förtjenster, uppmuntrade med sitt bifall, rättade med sina råd.
På ett utkast saknades en behöflig skugga.
Konungen tog ritstiftet ur ynglingens hand och satte till hvad som felades 4.
Gustaf adlade konsten.
Det var något högre, än att adla en och annan konstnär.
Lärjungarne fördubblade sin ifver, lärarne sitt nit.
Gustafs besök kittlade mindre fåfängan, än de elektriserade själskrafterna.
Det hölls i dag ej rådplägning i senaten; men konungen hade just vid denna tid stämt statssekreteraren
Lilljencrantz till sig, för att öfverlägga om några vigtiga financiella ärenden.
Med denne djupsinnige minister arbetade Gustaf ett par timmar.
När Lilljencrantz tog afträde, förekallades Zibet, som, jemte handsekreterare-befattningen, nyss blifvit underdirektör vid de kongl.
Skådespelen.
De utgjorde städse det käraste föremålet för Gustafs tankar och omsorger.
Också glömde han nu tiden under sina öfverläggningar med Zibet, tills kammarherren anmälte, att måltiden vore anrättad.
Det var en offentlig spisning, redan kungjord i föregående dagens tidningar.
Älskare af ståt och etikett, fann han sig aldrig besvärad af dess stela tvång, och gaf allmänheten ofta förevisningar af sådant slag.
Han åt i dag alldeles ensam, uppassad af pager.
Hofjunkaren lade för maten, under det taffelmusik uppfördes från en dertill i salen inrättad läktare.
Tilloppet af åskådare var ganska stort.
Alla hugnades med vänliga nickar: en och annan vinkades fram till korta samtal.
Någon hvila efter måltiden kom ej i fråga, emedan ett åminnelsetal skulle hållas i Vetenskaps-akademien af riksrådet Stockenström öfver framlidne
riksrådet Ekeblad, och Gustaf ville hedra både talaren och den aflidnes minne med sin närvaro 5 Från akademien for han till Bollhuset, der han likväl endast var tillstädes under en akt af det stycke, som uppfördes; ty han ansåg sig böra synas i aftoncirkeln hos drottningen, som denna afton bjudit stort sällskap.
Och så bar det af tillbaka till Ulriksdahl.
Vi hafva här gjort läsaren bekant med en dag i Gustafs lefnad.
Nästan alla voro lika rika på omvexling och rörlighet.
Lugn och enformighet voro en gång för alla bannlysta från hans granskap.
Hertigens af Södermanland namnsdag den 28 Januari 1773 firade konungen med en lysande maskeradbal på rikssalen *).
Det var den första, Gustaf gaf under sin regering och en bland de präktigaste.
Rikssalen var smyckad med lika mycken lyx som smak.
Alla fönsterlufter doldes bakom speglar, och omkring dessa voro anbragte en myckenhet ljus.
I taket hängde ned till rummets halfva höjd flera dussin kronor af slipadt glas, hvilka glimrade som diamanter mot det starka ljusskenet.
I alla vinklar och vrår af det stora rummet hade man uppställt lustrer, kandelabrar och gueridoner, och läktarne, öfverhöljda af spegellampetter, voro öfverbefolkade af galaklädda fruntimmer, blixtrande af juveler och guld, i drägter af sammet, siden och spetsar, med i håret inflätade perlor, kedjor, blommor eller fjädrar.
Den upphöjda delen af rummet, der thronen står, var betäckt med en tapet af scharlakan, öfversådd med guldkronor, glimrande af paljetter och straser, och i en halfcirkel närmast väggen stodo förgylda taburetter, med dynor af hvitt atlas, fransar och galloner af guld.
I midten fanns, under purpurhimmeln, den gedigna silfverthronen för konungen, bredvid den två ländstolar, förgylda och med hvita atlas-öfverdrag för drottningarna, samt på ömse sidor om dessa trenne lika zirade stolar med ryggstöd, men utan sidostycken, för prinsessan och hertigarne.
Den vanliga throntrappan var borttagen, och läktaren, som konungahusets qvinliga medlemmar pläga intaga vid högtidliga tillfällen, innehades nu af musikanter.
Nedra delen af rummet var kring väggarna späckad med marknadsstånd, der de smakligaste förfriskningar af alla slag och i det mest lockande skick utbreddes, för att reta gästernas gom och strupa.
Sjelfva marknadsstånden voro beklädda in- och utvändigt med spegellampetter.
I stånden på ena sidan af salen utdelades förfriskningarna af hoffruntimmer, och på den andra af hofvets kavaljerer, alla i kläder, passande för hvars och ens olika roll.
Salen hvimlade af flera hundrade maskeraddrägter, den ena grannare och dyrbarare än den andra; ty alla hade uppbjudit hela sin uppfinningsgåfva, alla sina penningeutvägar, för att visa sig med fördel och öka festens glans.
Denna var på en gång ståtlig och glad; ty Gustaf sjelf var värd, och ingen furste har någonsin i Sverige förstått utöfva värdskapet, som han.
Hertigen var utom sig af belåtenhet; och då, midt i natten, den ridderlige konungen, vid trumpeters smattrande, gaf tecken till ett allmänt maskernas aftagande och, under det hundratals korkars smällande förkunnade den fradgande champagnens närhet och öfverflöd, fattade sitt glas och föreslog en välgångsskål «för sin älskade bror, dagens hjelte, H. K. H. prinsen storamiralen, hertigen af Södermanland«, samt i egen person började hurraropen, som beledsagades af ett trefaldigt fanfar af blåsinstrumenter: då föll Carl sin kunglige broder om halsen, gret af rörelse och svor att för honom uppoffra sin sista blodsdroppa ...........
En skarp rålinea började imedlertid mer och mer uppdragas mellan Gustaf III:s offentliga och enskilta lif, mellan det förevisade och det hemliga.
Det förra aflägsnades småningom, ehuru ännu knapt märkbart, från djupet och spelade på ytan: i det sednare blef kölden dagligen större mellan konungen och hans gemål, misshälligheterna mellan honom och hans mor, misstroendet mellan de begge äldste bröderne.
Endast förhållandet mellan denne konung och det egentliga folket undergick aldrig någon förändring.
Det var af högfärd, han omgaf sig med adeln, som hatade honom; det var af ingifvelse, han kastade sig i armarna på medelklassen och de till och med mera underordnade, hvilka voro bragte i hänryckning öfver hans lysande sidor, som skimrade för hela verldens blickar, men befunno sig på för långt afstånd att upptäcka fläckarna; det var af både böjelse och beräkning, han huldade de vittra snillen, som spridde tjusningens glans kring hans thron, som flätat odödlighetens lager kring hans tinning.
Enkedrottningen med prinsessan bebodde nu Fredrikshof och högsommaren Svartsjö.
Svärmor och sonhustru träffades endast, när etiketten det fordrade.
Det minskade icke den inrotade oviljan hos den förra, att den sednare numera tog högra handen af henne öfverallt och vid alla tillfällen.
Det var endast som snille Lovisa gällde mer; men det hägn, andre snillen njöto af Gustaf, gjorde hennes umbärligt och blef i alla fall blott i andra rummet målet för deras sträfvanden.
Det ökade hennes afund, hennes hat mot en son, som i kraft af samhällsfördragets vilkor redan beröfvat henne den yppersta rangens alla företräden.
Också besökte hon honom ej oftare, än då hon hade en bön eller förebråelse att göra.
Beylon, hela konungahusets förtrogne, blef nu ett trätofrö mellan mor och son.
Gustaf ville ej skilja honom från sin närmare tjenst; hon fann sig stött, det han icke föredrog att qvarstadna hos sin första beherrskarinna.
Endast Sofia Albertinas förbön hade Beylon att tacka, det enkedrottningen beviljade honom afskedsföreträde, då han blifvit öfverflyttad på konungens stat.
Lovisa Ulrika bemötte nu sin fordne föreläsare med isande köld och den mest frånstötande höghet.
Hans undergifvenhets, tillgifvenhets och tacksamhetsförsäkringar besvarades med ett spotskt hånskratt. «Eders Maj:t «må förkrossa mig med sin onåd och bedömma mig «huru som helst« – yttrade slutligen Beylon – «mina gerningar skola tala, och Eders Maj:t torde «vid mer än ett tillfälle komma att erfara, att jag «vill, kan och skall tjena Ers Maj:t bättre hos konun«gen och i hans tjenst, än det vore mig möjligt, om «jag stadnat qvar i Ers Maj:ts egen.«
Det visade sig snart, i ett ämne som låg
Lovisa Ulrika ömt om hjertat, att Beylon var lika sannspådd, som ordhållig.
Gustafs stora förehafvanden och den hvälfning, han i staten åstadkommit, hafva hittills så odeladt tagit uppmärksamheten i anspråk, att vi lemnat ur sigte vissa företeelser vid enkedrottningens och hennes dotters återkomst till Sverige.
Det är dit, vi nu skole vända oss.
Samma dag de begge kungliga fruntimren anländt till hufvudstaden, och så snart de oundvikliga hälsnings- och lyckönskningsbesöken slutats, inträdde Badin, som vanligt, oanmäld.
Han medförde bref från fursten till både enkedrottningen och prinsessan.
Dessa bref andades vördnad och kärlek; men då deras föremål och han ej förmått böja konungens vilja den tid, då han ägde ett ganska kringskuret välde: huru hoppas eller våga sätta sig emot honom, sedan han blifvit nästan allsmäktig, i kraft såväl af lag, som ännu mer af den allmänna hänförelsen?
Inseende detta, underkastade Hessenstein sig nödvändighetens och försigtighetens kraf, ställde sina förhoppningar på framtiden och skulle ej tillåta sig enträgnare uppvaktningar hos sitt hjertas hulda herrskarinna, eller, då de råkades i andras närvaro, ett ömmare umgänge med henne, oaktadt det heliga, men dolda band, som förenade dem, än som kunde ske utan att väcka ett konungen misshagligt uppseende 6.
Enkedrottningen brummade och prinsessans tårar flöto.
Ingendera gaf mer än flygtigt akt på morianens berättelse om sina egna bekymmer och de hinder, som mötte hans giftermål med Olivia Ramström, mot hvilket drottningen visade en obenägenhet, som de älskande, i brist af utvägar för lifstidsuppehälle, ej tordes trotsa.
Lyckligare hade enkedrottningens kammarfru, Jenny *** varit.
Hon åtföljde sin höga matmoder till Berlin och blef der, under Lovisa Ulrikas vistande på stället och med hennes samtycke, gift med en ärlig och förmögen Tysk.
Vid enkedrottningens återresa till Sverige stadnade Jenny qvar i sitt nya hemland.
Sofia Albertina var icke längre det spensliga väsendet med kinder, blossande af helsans purpur, med skälmska blickar, som sköto hjertan i brand, och en liflig glädtighet, som tvingade sjelfva trumpenheten att skalkas: hennes växt var numera fyllig och utlagd, hennes hy behöfde smink att ej synas blek, ögats eld brann mattare och ett stilla svårmod kringsväfvade hela hennes varelse.
Hon var tjusande äfven så; men hon var tjusande på annat sätt, än förr.
Endast i sin moderskärlek till henne var Lovisa Ulrika fullkomligt qvinna.
Hon led af dotterns sorg, och de sömnlösa nätter, denna tillbragte under suckar och snyftningar, funderade modern rätt allvarligt på utvägar att undanröja deras anledning.
En dag förekallade enkedrottningen Badin i enrum.
– «Du vill gifta dig?«
– «Ja, Majestät, vill jag så!«
– «Du ser ingen dager i att på länge få din afsigt uppfylld?«
– «Nej, Majestät ..... ty värr!«
– «Än om jag förer dig till målet?«
– «Gud välsigne Majestätet!
Min tacksamhet skall följa mig på andra sidan grafven.«
– «Ja, men jag fäster ett vilkor vid framgången af din önskan .....«
– «Tusen, Majestät, tusen!.....«
– «Din fästmös vän, min fordna kammarfru Jenny, blef gift under mitt vistande i Tyskland.
Hon födde en dotter, åt hvilken jag och min dotter stodo faddrar.
Vi lofvade Jenny, att draga försorg om detta barn och vara det i mors ställe.
Jag vill derföre låta hemta lilla Charlotte hit till Stockholm och uppfostra henne under mina egna ögon.
Men, af skäl, som hvarken angå dig eller någon annan, vill jag, att det så väl för barnet sjelft, som tills vidare för alla andra – ja: för alla andra, förstår du! – skall blifva en ogenomtränglig hemlighet, hvems barnet är.
Om din fästmö går in på, att sedan j blifvit gifta insätta flickan i någon uppfostringsanstalt, såsom sitt eget barn (omkostnaderna skall jag besörja), och icke låtsa om, derest det skulle pratas, att barnet vore födt under förlofningstiden; så skall jag föranstalta både om bröllopp och hemgift åt er.
Men om någondera af er, nu eller framdeles, låter en halfdragen anda undslippa er om hvad j veten rörande detta barn; så vänta eder endast onåd och hämnd hela er återstående lefnad .......
Nå, går du in på vilkoret?«
– «För min del, med uppräckta händer, Majestät, och i det mesta också på Olivias vägnar ......
Det är endast den der punkten, som anbelangar den något tidiga nedkomsten, som skulle kunna framkalla vissa betänkligheter .....«
– «Men det är just den punkten, som är den hufvudsakligaste.
Du känner nu min vilja, Badin, och mitt beslut är oåterkalleligt.
Ve dig och henne, om något sqvallras ur skolan, antingen vilkoret antages, eller ingenting varder af alltsammans!«
Det stod hårdt för morianen att kunna förmå Olivia gå in på «det hufvudsakligaste« vilkoret.
Hon afslog länge fästmannens böner och var döf för hans vältalighet; men hon var qvinna, kär och giftassjuk; hennes lefnadssommar hade redan hunnit den höjd, att nästa steg bådade ett tillbakaskridande.
Hon larmade således förfärligt, gret af förtviflan, svor att aldrig samtycka ...... och samtyckte slutligen.
Sedan enkedrottningen vid ett, i prinsessans närvaro, Olivia lemnadt hemligt företräde sjelf talt och öfverenskommit med henne, började hon med allvar arbeta för sina skyddlingars giftermål.
Sofia Magdalena hade nu en ytterligare äggelse, att afböja det.
Hon ville visa, att också hon hade en vilja, att också hon kunde göra den gällande.
I valet mellan att gynna sin mors eller sin gemåls afsigter, var konungen vid detta tillfälle mest böjd för den sednares.
Lovisa Ulrika skickade då efter Beylon.
Deras samtal mellan fyra ögon omfattade både Badins äktenskap och det i Tyskland födda barnet.
Beylon bedyrade, att han skulle anstränga allt sitt nit, för att främja enkedrottningens afsigter.
Han höll ord, och lyckades öfver förhoppning.
Konungens samtycke till morianens giftermål beledsagades af ett lifstidsunderhåll; drottningens, af rika skänker till fästmön, med vilkor, att hon äfven som gift skulle fortfara i sin tjenstgöring; prinsessan gaf nästan alla sina nålpenningar för året, och hertigarne sammansköto äfven åt deras barndoms följeslagare och lekkamrat hvad de kunde undvara af sina handpenningar.
Hvem var glad, om icke Badin!
Hvem var lycklig, om icke Olivia!
Brölloppet gaf anledning till en ny hoffest, egen i sitt slag, och således ägande omvexlingens behag.
Den natten, när drottningen gick till hvila, var Olivia icke tjenstgörande kammarfru ........
Sin plägsed trogen, att lika litet försumma nöjen som statsangelägenheter, besökte konungen en korrt stund maskeraden på Bollhuset, natten innan han med sitt och drottningens hof flyttade öfver sommaren till Ekolsund, dit han äfven inbjudit hertigarne sina bröder samt åtskilliga personer af begge könen, tillhörande hans vanliga sällskapskrets.
– «Jag vet hvem ni är, vackra mask!« – hviskade en annan till Gustaf; och det var också icke svårt.
Hans röda klackar, den honom egna svängningen på klacken och halfmasken, som lemnade undra delen af ansigtet bart, voro bekanta igenkänningstecken på hjelten i svenska nöjenas praktstycke.
Så mycket mer förundrade det honom, då masken tillade: «ni är läkare.«
– «Läkare! hvem? jag?« – utbrast konungen, något stött af misstaget; ty monark är alltid monark och vill gerna, att lejonmanen skall anas till och med under förklädnadens åsnehud.
– Ni irrar er, föga skarpsynte mask!«
– «Åh, nej! jag irrar mig alldeles icke, och det var just ni, som gick i land med en af de svåraste och beundransvärdaste kurer den 19 Augusti i fjol« – fortfor masken.
Detta fina smicker, som angenämt kittlade Gustafs egenkärlek, och hvilket uttalades med en röst, som påtagligen åsyftade att röja det incognito, masken hycklade, förfelade ej heller sin verkan.
Konungen svängde sig på klacken, klappade sakta händerna, småskrattade och svarade:
– «Aha, vackra mask! nu drager jag mig till minnes både er person och den händelse, hvarpå ni syftar.
Det var just ni, som då var apotekare 7.«
– «Räkningarna äro väl längesedan betalte och med en frikostighet, gränsande till öfverflöd; men när tiggaren får ost – säger ordspråket – så begär han den stekt.
Med mig förhåller det sig på samma sätt.
Och om jag dristade till den store Eskulap framställa en bön?......«
– «Låt höra.«
– «Den ringaste farmacevt plägar erhålla tillstånd att pryda ett fält i sitt vapen med Eskulaps staf:
Hellichii efterkommande få bära det stolta namnet «Gustafsschöld« till en åminnelse af stamfaderns lycka att hafva tjenat den störste och bäste bland furstar: skulle det ej kunna tillåtas den, som nyss fick den uppmuntrande benämningen: «Apotekare«, att, till en ära för sig och afkomlingar, till en väckelse för dem att städse hålla välfärd, blod och lif osparda, för att nitiskt tjena det nya regeringssättets höga stiftare och hans ätt, hädanefter få kalla sig: «Gustafs vän?«
Konungen besinnar sig några ögonblick, yttrar derefter, med stolt hållning och allvarsam ton:
– «Nej, general Horn, det går icke an; det passar sig icke.
Vänner äro vi visserligen; men tre millioner undersåter äro alla mina vänner, åtminstone med ganska få undantag.
Jag är samtliges rätte far, och det vore stjuffaderligt, att företrädesvis vilja kallas blott en enda slägts vän.
Men då ni önskar åt framtiden förvara minnet af vår oupplösliga vänskap, tillåter jag, att i ena fältet af den grefliga sköld, jag nyss gifvit er, må upptagas mitt krönta namnchiffer.
Vare det inseglet på min stämmas och er heliga förbund« 8.
Och fadren till en bland Gustafs mördare aflägsnade sig, misslynt derföre, att han ej fick utbyta sitt urgamla slägtnamn mot det han den tiden skattade högre: «Gustafs vän«.
De första ord, konungen yttrade till den samlade sällskapscirkeln på Ekolsund vid ankomsten dit voro: «Inga hoffester denna gången, mitt herrskap, men «alla de nöjen landet kan erbjuda: ingen etikett här, «utan all den frihet i umgängeston och valet af tids«fördrif, som er sjelfve lyster.«