Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domkapitlet, såsom en kompetent auktoritet, måtte öfver i fråga varande vigliga lärosats meddela honom ett utlåtande, — hvilket syntes i vår tid vara destomera af behofvet påkalladt, då man sett denna lära förnekad i åtskilliga af trycket utgifna skrifter, — på det att folket måtte få se antingen det förvillande i nämnda skrifter eller ock, att vår kyrkas lära, såsom Kyrkoherden holle före, behöfver reformeras; 69 att, enligt protokoll den 1ti Januari. 1861, Domkapitlet, sedan Kyrkoherden Hallin ingifvit den här ofvan sist anförda vidlyftigare skrift, deruti han förmält sig, oaktadt fortsatt alfvarligt öfvervägande af de bibelställen, som angå läran om Jesu gudom, icke kunna komma till annan åsigt, än att desamma icke innehålla någon last grund för samma lära, samt fördenskull anhållit om upplysning, huruvida hans tolkning af åtskilliga utaf honom anförda bibelspråk rörande denna lära vore stödd på sannt exegetiska grunder eller hvilka fel deruti kunde förekomma, funnit bemälda Kyrkoherde skäligen kunna misstänkas för villomeningar och derföre beslutat att han skulle genom stämning kallas att sig i Domkapitlet infinna, Onsdagen den 5 påföljande Juni, för den åtgärd, som Kongl.
Brefvet den 2 Maj 4751 föreskrifver; att, den 5 Juni 1861, då Kyrkoherden Hallin, i följd af nyssberörda stämning, hos
Domkapitlet sig instälde, han först tili Domkapitlet, med begäran om intagande i dagens protokoll, öfverlemnat en skrift, hufvudsakligen innehållande, alt då han, på grund af Kongl. Brefvet den 2 Maj 1751, blifvit till Domkapitlet inkallad, han måste antaga, att han vore misstänkt för villomeningar, dem han hemligen eller uppenbarligen sökt att utsprida, hvarmedelst han skulle hafva brutit sin ed; att likväl någon misstanka i detta fall ej borde äga rum, då han i de skrifter, hvilka föranledt hans inkallande, tydligen förklarat sig anse läran om Jesu gudom sakna biblisk grund och till styrko derför anfört flera klara yttranden, dels af Jesus sjelf dels ock af Apostlarne; att åter
Kyrkoherden för några prester äfvensom för några få lekmän, under enskildt samtal, upptäckt dessa sina åsigter, kunde väl, enligt Kyrkoherdens förmenande, icke anses vara brottsligt, heldst han vid dessa tillfällen endast anfört bibelns klara ord till deras begrundande, utan att söka draga någon till sin åsigt, och ännu mindre kunde
Kyrkoherden förmoda någon brottslighet ligga deri, att han framlagt samma åsigt för Domkapitlet, med uttryckligen tillkännagifvet syftemål, i första skriften, alt ett kyrkomöte måtte utverkas och en genomförd reformation sålunda beredas, och, i den andra skriften, att af Domkapitlet erhålla ett utlåtande öfver i fråga varande vigtiga lärosats; att, utan ett sådant syftemål, Kyrkoherden kunnat från trycket utgifva endera af nämnda skrifter, men att detta icke skett, emedan han då icke kunnat hoppas med sådan visshet att finna sina åsigter i de möjligen felaktiga styckena med skäl vederlagda, som då han framlade dem för sina samvetsgranna och högt lärde förmän; att ett sådant förfarande icke borde anses brottsligt af en protestantisk prest, syntes kunna med säkerhet slutas af sjelfva den Augsburgska Bekännelsen, rörande prestens ecklesiastika makt, hvarom ett utdrag i den senare skriften till
Domkapitlet blifvit gjordt, innefattande, att prosten tillkomme rättighet ali undersöka läran och förkasta den lära, som strider emot Evangelium; att af detta utdrag det tycktes vara klart, att hvarken Doktor Luther ej heller de öfrige Reformationstheologerne velat, att den af Luther åstadkomna reformationen skulle för all tid blifva stående på den punkt, der den då stannade, utan att den påbörjade reformationen måtte genom presternas fortsatta forskningar i bibelordet fortgå allt vidare; att om 70 del sålunda tillkomme Kyrkoherden, såsom prest, att undersöka läran och förkasta den lära, som stridde emot Evangelium, och om han hade frihet att forska efter grunden för vår lära samt rättighet att göra bekanta äfven de från Kyrkans lära afvikande resultaterna af forskningen, han väl icke kunde hafva begått något brott genom att meddela
Domkapitlet samma resultater samt sålunda öfverlemna åt sina förmän att pröfva sin tolkning af de förekommande mörka ställena, och, i förmodan, att dessa förmän skulle, bättre än lian, inse den bristande bibliska grunden till dogmen om Jesu gudom, hemställa om utverkande af ett Kyrkomöte; samt att, efter det Kyrkoherden Hallin inlemnat nyss anförda skrift, Herr Doktorn och Biskopen företagit en utförligare granskning af den skrift, som föranledt bemälde Kyrkoherdes inkallande till Domkapitlet, sedan Herr Doktorn och Biskopen förut omförmält, att Kyrkoherden redan i Maj månad 1858, på sätt här ofvan är vordet anfördt, inkommit till Consistorium meden skrift, i hvilken Christi gudom på det bestämdaste förnekades, såsom, enligt kyrkoherdens tanka, stridande mot den Heliga Skrift; att, som emellertid ett slags återkallelse af ändamålet med nämnde skrift derpå följt och emedan Consistorii Ordförande dessutom haft tillfälle att fästa Kyrkoherdens uppmärksamhet på uen lösliga och språkvidriga tolkning, som framträdde i samma skrift, Consistorium låtit dervid bero, heidst genom särskild åtgärd all presterlig befattning inom pastoratet blifvit från Kyrkoherden Hallin på annan prestman öfverflyttad; att då likväl Kyrkoherden härmed icke åtnöjts, utan ånyo inkommit till Consistorium med en nästan lika lydande inlaga, i hvilken försök gjordes att utur den Heliga Skrift bortförklara vår christliga tros aldraförsta grundläror och, samtidigt dermed, Kyrkoherden sökt återfå vården om sin församling, så ock öfverklagat Consistorii afslående utslag i detta ämne, ehuru klagomålen sedermera blifvit återkallade, Consistorium nödsakats inkalla Kyrkoherden för att, om möjligt, öfvertygas om grundlösheten af sina meningar och deras oförenlighet med en christen prest mans kall, eller, i vidrigt fall, stå till svars för sina villomeningar; efter hvilket lillkännagifvande och derpå följande granskning af förrbemälde skrift, hvarvid till slut anmärktes, att Kyrkoherdens förnekelse af läran om Christi gudom, såsom det varit att vanta, fört med sig förkastandet af flera dermed sammanhängande, vår bekännelses grundsanningar, såsom den, »att Christus har fullgjort lagen och »lidit syndens straff i alla syndares ställe, att menniskan får syndernas förlåtelse »hos Gud endast på grund af Jesu förtjenst, som igenom tron blifver henne till»räknad, men hvartill bättring äfven fordras, samt att syndernas förlåtelse med»delas menniskan i döpelsen, i nattvarden och i rättfärdiggörelsen»,
Herr Doktorn och Biskopen framställde den frågan: »Anser Kyrkoherden Hallin nyss anförda vår bekännelses dyra läror sakna grund i den Heliga Skrift?» hvarpå Kyrkoherden förklarade, att han stöde fast vid sina uttalade åsigter, till dess lian blef ve öfverbevisad om deras oriktighet; att Herr Doktorn och Biskopen deruppå ytt - 71 rat, att det vöre utan ändamål att ingå i någon vederläggning af denna Kyrkoherdens mening och framlägga skriftbevisen för nämnda läror, emedan den, som förnekade Christi gudom, ej kunde -annat än förneka dessa läror, samt vidare erinrat, att det köttsliga sinnet vore en fiendskap emot Gud och uppenbarade sig, ej mindre genom öfverträdelse af Hans bud, än genom motstånd mot Hans sanning, så ock alt innehållslösheten, tomheten och skrymteriet af en predikan utan tro nödvändigt måste undergräfva tilliten till det ord, som förkunnades och dermed aktningen' för dess bud, och att otrogne lärare i sanning hade på sitt samvete ej minsta delen af den skuldbörda, som tryckte vår samtid; — att, sedan Kyrkoherden Hallin fått afträda, Domkapitlet, efter öfverläggning, stadnat å det beslut, att efter då meddelad alfvarlig varning, en besinningstid af Tre månader skulle Kyrkoherden Hallin lemnäs, efter hvilken tid han borde hos Domkapitlet åter inställa sig och på ett bestämdt sätt gifva
Domkapitlet tillkänna om han fast hölle sina villomeningar eller ej; och att Kyrkoherden Hallin ånyo blifvit inkallad och erhållit af Herr Doktorn och Biskopen, under allvarlig varning och förmaning, underrättelse om Domkapitlets nyssanförda beslut; samt att slutligen, enligt
Domkapitlets protokoll den 2 Oktober 1864, då Kyrkoherden Hallin åter sig inställt, i anledning af ofvanintagne den 5 Juni meddelade föreläggande, för att på ett bestämdt sätt och utan omsvep gifva tillkänna, om han ännu vid holle sina åsigter, att läran om Christi gudom saknade grund i den He liga Skrift och om han, i sammanhang dermed, förkastade andra kyrkans läror, såsom om försoningen och syndernas förlåtelse genom Jesu förtjenst, bemälde Kyrkoherde härom tillfrågad, förklarat att »han väl icke alldeles funne stöd för läran om Jesu gudom uti den Heliga Skrift, men återkallade sin skrifvelse af den 12 December 1860, och, om så behöfdes, äfven skrifvelsen af den 12 Maj 1858, anhållande på grund af denna återkallelse, alt förbudet för honom att förrätta presterlig tjenst, sorn stämningen den 16 Januari 1861 ionehölle, måtte upp häfvas; att, i anledning häraf erinrad, det fråga icke vore om återtagande af den inlemnade skriften, hvilken Domkapitlet icke kunde till honom återställa, utan om den i samma skrift uttalade bekännelse, och uppmanad, alt i detta afseende afgifva en bestämd förklaring, Kyrkoherden tiflkännagifvit, att »om ock något i den nämnda skriften skulle vara oriktigt, han dock i det hela icke kunde, efter Jesu och Apostlarnes egna ord uti den Heliga Skrift, finna någon grund för i fråga varande läror», samt, på förnyad fråga, om han ansåge Christus vara sann Gud svarat »det må vara det;» att, efter flera upprepade frågor med derpå följande lika sväfvande och undvikande svar, förständigad att på ett bestämdt sätt förklara, om han bekände Christus vara Gud och en person uti det treeniga Gudomsväsendet, Kyrkoherden Hallin afgifvit den slutliga bekännelse, att han icke kunde frångå, hvad hans ingifna skrifter innehölle, och att han i det 12 hela stöde fast vid sina deruti yttrade meningar, hvarefter han fick afträda: och att deruppå Domkapitlet, efter öfverläggning, förenat sig om följande Alldenstund Kyrkoheiden Hallin uti de tvänne skrifter, med hvilka han till Domkapitlet inkommit, gifvit åt de bibelställen, som röra läran om Christi gudom, en alldeles origtig tolkning, samt, till följd deraf, icke allenast påstått nämnda lära sakna grund i den Heliga skrift,
utan äfven förkastat andra dermed sammanhängande läror, såsom: att Christus fullgjort lagen och lidit syndens straff i alla syndares ställe; att menniskan får syndernas förlåtelse hos Gud endast på grund af denne Jesu förtjenst, som igenom tron blifver henne lillräknad, men hvartill bättring äfven fordras; samt att syndernas förlåtelse meddelas menniskan i döpelsen, i nattvarden och i rättfärdiggörelsen; och bemälde Kyrkoherde vidare, oaktadt det oriktiga i hans tolkning blifvit honom vid hans inställelse den 5 sistlidne Juni visadt, och hans åsigter i afseende på läran om Christi gudom blifvit vederlagda samt alfvarlig förmaning till besinning honom gifvits, vid sin inställelse i Domkapitlet denna dag ändock förklarat sig i det hela stå fast vid hvad omförmälda skrifter innehålla, samt således offentligen förnekat den Heliga Skrift innehålla grunden till de vigtigaste af vår kyrkas trosläror, hvadan han, då han villfarande meningar upptänkt och uppå erhällan alfvarlig förmaning sig icke rättat, jemlikt Kyrkolagens 1 kap. 2 måste räknas för en affälling och derjemte anses förvunnen att hafva brutit sin Embetes ed, enligt hvilken han lofvat att icke hos sig hafva någon annan lära än den, sorn Gud, den Helige Anda, häfver sjelf dikterat och lärt, och i den Heliga Bibel vid 1 yfteligen är författad, men korteligen uti vår tros bekännelse och antagna symbola blifvit vedertagen och gillad; fördenskull och på grund af Kyrkolagens nyssnämnda 1 kap. 2 §. förklaras Korkoherden Hallin från embete och tjenst skild samt tjensten åtföljande löneförmåner förlustig; och skulle detta utslag med besvärshänvisning till Kongl. Majit afkunnas den 16 då innevarande Oktober.
Detta är i korthet framställningen af hvad i saken förlupil.
Det utlåtande, Domkapitlet, på sätt här ofvan förmäles, afgifvit, rörande frågorna om Domkapitlets behörighet att i saken slutligen döma samt om den lemnade besvärshänvisning, innehåller först en erinran, att Kongl. Förordningen den 23 Oktober 1860 icke upphäfde de författningar, som ålägga Domkapitlen att vaka öfver presters förhållande i lära och lefverne och således ej de författningar, Domkapftlet ginge att åberopa, såsom grund för sitt förfarande.
Derefter utvecklas, huruledes Domkapitlets behörighet att upptaga och till slutligt afgörande handlägga detta mål skulle vara klar, i följd af Kongl. Brefvet den 7 December 4181 § 4, som stadgar, att det tillhör Consistorium att upptaga och afgöra alla de mål, som Utslag.
73 sorn röra en prests förhållande i embetet och ankomma på föreställning, afhållande från tjensten på viss tid, eller embetets förlust.
Det vöre nemligen såsom Consistorium underlydande embetsman, det vöre för brott emot de löften, han vid prestvigningen afgifvit, emot de förpligtelser, han i aflagd embetsed sig åtagit, emot de åligganden, sorn Kyrkolag och stadgar för honom utstakade, som Kyrkoherden Hallin blifvit inför Consistorium kallad, varnad och slutligen afsatt.
Domkapitlet medgifver, att härvid skulle kunna anmärkas, att sist åberopade Kongl. Brefs 6 §, som lyder så, att »från ofvannämnda mål undantagas de, som angå religion eller söndring och affall från den rena Evangeliska läran, med hvilka, efter förra författningarne, kommer att förfaras», syntes från Consistorii pröfning undantaga de mål, som angå religion eller söndring och affall från den rena Evangeliska läran, äfven då sådant inträffade med en prestman; men Domkapitlet anser en sådan tolkning uppenbart stridande emot nämnde författnings syftning; ty, yttrar Domkapitlet, skulle man åt orden »ofvannämnda mål» gifva en så vidsträckt betydelse, att de omfattade alla de föregående §§, så komme man till den orimliga slutsats, att Consistorium skulle vara förhindradt ej blott att afsätta utan ock att från tjensten på viss tid afhålla, ja till och med att gifva föreställningar åt en prest, som yttrade villfarande meningar eller alldeles affölle från den rena Evangeliska läran.
Grundlösheten af en sådan tolkning skulle än ytterligare bevisas af de tillagde orden: »med hvilka efter förra för/attningarne komme alt förfaras;» hvilka författningar
Domkapitlet ville uppräkna i den ordning de till tiden komme 1787 års författning närmast.
Dervid möter först, säger Domkapitlet, Kongl.
Maj:ts Resolution på Presterskapets besvär den SO November '1786; hvilken innefattar, att Kongl. Maj:t funne en allvarsam tillsyn öfver det Lutherska presterskapet dåmera så mycket angelägnare, sedan Kongl. Maj:t, af ömhet för en anständig samvetsfrihet och i afseende på flere Rikets förmåner, tillåtit fremmande religioners fria utöfning och Kongl. Maj:ts nådiga vilja och befallning vore derföre, att vederbörande häröfver hade den strängaste uppmärksamhet, samt ingalunda tilläte, det någon oordning häremot förelöpte, utan att alla i Svenska församlingen förordnade prester — — — måtte föra ordet klart, tydligt och enligt med den Heliga Skrift och de för Svenska församlingen antagna symboliska böcker, och att den eller de, som derifrån veko, måtte till Consistorium genast inkallas och med strängaste näpst varda ansedda.
Då ingen inskränkning i den näpst, Consistorierna äga tilldela, angifves, då äldre författningar föreskrifva afsättning såsom högsta straffgrad, som Consistorium har att tillämpa, drager Domkapitlet af detta allt den slutföljd, att. der mildare åtgärder ej hjelpa, afsättning bör af Consistorium ådömas prestman, som viker ifrån den Heliga Skrift och de för Svenska församlingen antagna Symboliska böcker.
Dernäst åberopar Domkapitlet Kongl. Maj:ls Cirkulärbref till samtlige ConsiR.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1862 års Riksdag.
10 74 storlerna i Riket om vidtagande af några sådana mått och steg, som må befordra goda egenskaper i Presteståndet, den 21 Augusti 1186 och anförer utur inledningen till detta Bref, huruledes Kongl. Majit yttrar: »Vi håfve — — i nåder låtit oss »förelägga de författningar, som tid efter annan blifvit vjdtagna till bibehållande af »skick och ordning ibland Rikets presterskap, och vid dessa anmärkt, att de grunder, »som Väre höge Företrädare lagt och dem Yi äre sinnade att följa, ofelbart blifva »de säkraste, uppå hvilka Preste-ståndets både uppmuntran och värdighet kunna »byggas, men att dessa grundsatser likväl icke varda medförande all möjlig förmån, »så framt de icke, dels till sin kraft förnyas, dels ock till sitt begrepp utredas, och »på sådant sätt frias från de förtydningar, som under sken af upplysning, de sednast »förflutna sextio åren, ofta blifvit dem påförde: i anseende hvartill
Yi hafva velat »stadga och bjuda som följer». — — Härigenom anser
Domkapitlet det vara tydligen ådagalagdt, att Kongl. Majit upplifvat äldre författningar i detta ämne och tillika att, om emellan 1726 och 1786 några förklaringar eller förändringar i förut gällande författningar skulle vara utkomna, stridande emot dessa och emot 1786 års Bref, sådana icke ägde vitsord.
Domkapitlet anmärker vidare, att 1 § af förevarande Kongl.
Bref hänvisar till och upplifvar stadgandet i 15 § af Kongl. Förordningen om rättegång å Domkapitlen den 11 Februari 1687, »det Consistorium bör döma uti de saker, som egentligen angå Preste- och Scholce-ståndspersöner, högre och lägre, hvad deras embeten och fel vidkommer uti lära och lefverne samt att derpå hafva en noga och alfvarsam uppsigt», hvarförutan Biskoparne och Gonsistorierne anbefallas att låta en sådan sig åliggande skyldighet vara ömt om hjertat och ingalunda tillåta att Presternes straffbarhet må åstadkomma förargelser, som lända Riket till skada och Ståndet till vanheder, utan, så snart en prestman varder känd och angifven för embetsfel och oordentligheter, bör Consistorium i orten, hvarest den angifne vistas, igenom Prosten häröfver anställa vederbörlig undersökning och, efter inhämtad underrättelse om förhållandet, der han finnes skyldig, antingen skriftligen eller genom Prosten göra honom en tjenlig föreställning med tillagd förmaning, eller ock, der målet skulle vara af svårare beskaffenhet, inkalla en sådan prestman till Consistorium att der stå till laga ansvar för sin förseelse samt, efter omständigheterna, anses förtjent till varnings erhållande, eller dömas till suspension och embelets förlust».
Häraf drager Domkapitlet följande slutsatser, nemligen 1:o att Consistoriernu hafva sig ålagdt att döma Prestmän, hvad fel i läran vidkommer, och 2:o att, när målet är af svårare beskaffenhet, Prestmannen skall till Consistorium inkallas att der stå till laga ansvar och, efter omständigheterna, erhålla varning, dömas till suspension eller ock embelets förlust.
Och, fortfar Domkapitlet, till en Prestmans lära hörer ostridigt hans trosbekännelse, ja bekännelsen är uti hans lära det principala, men att ett mål, som angår en prestmans lära, hans trosbekännelse, är ett mål, som angår religionen, är ock solklart.
När således, yttrar Domkapitlet 75 vidare, 6 § af Kongl. Brefvet den 7 December 1787 stadgar, att mål, som angå religionen, skola behandlas, enligt förra författningarne, och sistnämnda författning ej med ett ord förändrar eller upphäfver föreskriften i 1 § af Kongl. Brefvet den 21 Augusti 1786, utan tvärtom, enligt hvad uti ingressen uttryckligen säges, endast vill vara en ytterligare bekräftelse och- förklaring af nämnda §, så förmodar
Domkapitlet det vara klart, att det undantag, den citerade 6 § i Kongl. Brefvet den 7 December 1787 innehåller, icke gäller sistnämnda Brefs 1 §, utan endast det, som närmast förut i samma nådiga Bref förekommer.
Det påstående, att stadgandet uti i fråga varande 6 § af 1787 års Kongl.
Bref skall afse Kongl. Förordningen den 20 Januari 1781, som bland annat stadgar, det »Forum för religionsprocesser blifver alli framgent, ulan förändring, Kongl. Maj:ts och Rikets Hofrätler», förklarar
Domkapitlet för ett misstag och anförer för denna sin åsigt, dels att det plurala »författningarne» icke tillåter en sådan förklaring, dels ock den omständighet, att dessa bägge Kungabref lagstifta inom alldeles skilda om råden, i det Kongl.
Brefvet den 7 December 1787 bestämmer, huru förhållas skall med Prester i afseende på deras fel eller brott i och utom embetet och om ingenting annat, och Kongl.
Förordningen den 20 Januari 1781 deremot handlar om fremmande religionsförvandter, gränserna för dem meddelad religionsfrihet, ansvarsbestämmelser, om dessa gränser öfverskridas, reglering af de genom en sådan frihet uppkommande nya förhållanden m. m., och der angår Prester endast så vida dem förbjudes att påtruga fremmande religionsförvandter sitt tjenstebiträde och anvisning lemnäs, huru Presterne skola förhålla sig, då de anmodas att lemna sådant biträde; men att om rättegångsordning, i afseende på Presters förseelser, all föreskrift i denna förordning saknas.
Domkapitlet anser derföre stadgandet, att forum för religionsprocesser förblifver Hofrätterna, här icke kunna innebära annat, än att, derest, med anledning af den lemnade religionsfriheten, rättegångar i religionsmål uppkomme, dessa rättegångar skulle upptagas vid Hofrätterna, såsom förut varit stadgadt om dem, hvilka sprida villfarande lära.
— Att 1781 års Kongl Förordning, genom stadgandet om Hofrätterna såsom fora i religionsmål, icke åsyftar någon inskränkning i afseende på Consisloriernas förbindelse att döma i religionsmål, som angå Prester, hvilken förbindelse
Kyrkolag och äldre författningar dem ålägga, förmenar
Domkapitlet vidare vara klart derigenom, att Kongl Brefvet (skall förmodligen vara Kongl. Resolution på Presterskapets besvär) den 20 November 1786, just med anledning af den genom 1781 års författning lemnade religionsfrihet, ålägger Consistorierna ej blott sträng vaksamhet öfver lärans renhet ibland det underlydande presterskapet utan ock att strängt bestraffa dem, som vika från den Heliga Skrift och de symboliska böckerna.
Men, fortfar Domkapitlet, om man också emot författningens syfte i öfrigt, emot intyget af Kongl. Brefvet (Res.?) den 20 November 1786 ändock vill inlägga i orden : »Forum för religionsprocesser blifver allt framgent utan förändring Kongl. Maj:ts och Rikets HofrätCSh) så vidsträckt betydelse, att derunder skulle förstås åtal emot prester 76 för fel i deras lära, så är det åtminstone, enligt Domkapitlets tanka, ostridigt, att detta stadgande omöjligen kan upphäfva föreskrifterna i ett sex år derefter utfärdadt Kungabref, innehållande, att Consistorierna äro förpligtade att ställa sig i § af Kongl. Brefvet den 21 Augusti 1786 till efterrättelse.
Domkapitlet anmärker derefter, att Kongl.
Brefven den 15 December 1762 och den 23 Juni 1752 icke innehålla någonting på förevarande mål tillämpligt; att Kongl.
Brefvet till samtlige Consistorierna angående villfarelsers förekommande den 2
Maj 1751 stadgar i 3:dje punkten: »Börandes på den händelse att någon under edert (Consistorii) inseende hörande prestman för sådant (villomeningars hysande och spridande) skäligen misstänkes, den samme genast inkallas till behörig examen hos
Eder och så mycket strängare med honom förhållas som han brutit sin ed och är ett långt skadligare verktyg än en annam>; hvilken författning sålunda skulle ålägga Consistorierna att alfvarsamt utöfva den åt dem genom Kyrkolagen uppdragna domsrätt öfver prester, i afseende på fel i läran; att Kongl. Brefven angående forum för prest, som försummar sockenbud, af den 16 Augusti 1749 och den 12 December 1741 blott röra ett specielt fall af erabetsförseelse; att Kongl. Maj:ts nådiga Stadga och påbud den 20 Mars 1735 endast har afseende på lekmän och att 3 och 4 §§ i 1 Kap.
Missgernings-balkeu innefatta borgerliga föreskrifter, hvilka icke tillhöra Domkapitlens domsrätt.
Större vigt tillägger Domkapitlet Kongl. Brefvet lill samtliga Ho/rätterna och Consistorierna, angående dem, som utsprida irriga och stridande satser emot Religionen samt sådana måls refererande ifrån Consistorierna lill Hofrätten, den 8 Maj 1731.