Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Oin emellertid delta system applicerades förståndigt, med menniskokärlek och framförallt med kärlek mot våra Svenska medborgare, skulle vi kunna uthärda täflan med utlandet, ty vi hafva många drifkrafter gratis, såsom vattenfall etc., och vi hafva, hvad vigtigare är, en befolkning, som har tekniska anlag, som är intelligent, sorn kan tillverka finare artiklar, än dalkarlsklockor.
Vårt folks energi kan väckas lill täflan, utan att derföre på en gång prisgifvas åt en förtryckande, industriens knoppar sköflande konkurrens med Yesterländers jätteindustri, och då behöfver
Sverige ej längre vara ett pitpropsexporterande land. utan blifver ett indu-tnidkande.
Jag ölvereår nu till frågan om traktatens grundlagsenlighet.
Svenska nationen har alltid varit fri; äfven då Konungen knappt varit bunden af någon R.
F., då han varit »Gudi allena responsabel för sina gerningar», har man ej försökt att inkräkta på nationens sjelfheskattningsrätt.
Jag älskar visserligen en stark konungamakt, och jag var en motståndare mot det nyligen antagna representationsförslaget, just derföre att jag ansåg det innebära en attack på konungamakten och vara stridande mot mouarkismens idé, men jag vill också att folket skall ega sin frihet och bevara den orubblig och fast. utan alt tillåta något intrång.
Sveriges folk eger, till skydd för sin frihet, tvenne palladicr, tvenne armar; den ena kallas tryckfrihet, den andra sjelfheskattningsrätt.
Hvarje anfall mot någon af dessa dyrbara rättigheter är ett" försök att försvaga sjelfva grunden för vår nationella sjelfständighet
Jag har sjelf från min barndom ett både plågsamt och löjligt minne deraf, ty jag hade mången afton det nöjet att få föreläsa hufvudstadens tidningar, för att vederbörande skulle komma i tillfälle att afgöra, huruvida någon artikel i dem horde komma under indragningsmaktens ferla.
Vi måste, Mine Hrr! försvara hvarje bokstaf i den R.
F., som skänker oss dessa dyrbara rättigheter.
F. säger visserligen alt den första statsmakten, Konungen, eger rätt att afsluta traktater med främmande makter — och måtte denna rätt aldrig blifva förminskad, — men den säger också, att beskattningsrätten tillhör R.
St:r allena, att det Den 8 Februari f. m. 429 tillkommer (lern ensamt att bestämma öfver post- och tullmedlen, chartse-siiiillaiae-afgiften m. m.
Hvarje intrång i denna rätt bör derföre tillbakavisas, och jag kan verkligen ej finna att förhållandet förändrats derigenom, att man insvept attacken mot sjelfbeskaltningsrälten i en traktats mantel, eller att det osmakliga anfallet mot våra rättigheter blifvit smältbarare, derigenom att man inlagt det i, om jaa så får uttrycka mig, en fint tillagad Iraktatsås.
Likasom Wibelius, såsom Runeberg omtalar i sin Fänrik Ståls sägner, stöder jag migovid denna kära, dyrbara grundlag; solen kastar, liksom på Abo slott, äfven i dag sina strålar derpå, och jag höjer här vår grundlag i dess ljus, uppmanande Eder, Mine Hrr! att såsom värdige alkomlinsar och arfvingar till de män, som frälsade fäderneslandet 1809, icke svika eder pligt att lill sista stund och till sista tuni försvara den grundlag, edra förfäder skänkt eder.
Franska traktaten måste emellertid, enligt min tanke, och sådan den än är, antagas.
Jag befarar visserligen icke något krig med Frankrike, till följd af ett afslag å traktaten — derom anser jag det icke ens vara skäl att orda eller dermed hota, ehuru jag så bär »entre nous» kan förklara, att jag verkligen icke tror. att Louis Napoleon skulle i detta fall skicka hit någon armé, icke ens det 2:dra Zouavregemenlet, som ju är så fruktansvärd! — men jag anser, att Sveriges egen värdighet fordrar, att vi ej förkasta en traktat, som vi gifvit vår Konung uppdrag att afsluta, den må nu vara fördelaktig eller icke.
Bevilin—Utsk:t har icke heller föreslagit något annat, än att godkänna hvad som redan är en fait accompli, men det har der jemte yttrat, att »de fördelar för landet, som man kunnat vänta och hoppas af en handelstraktat med Frankrike, icke kunna anses nöjaktigt vunna genom den nu afslutade», och detta Bevilln. -[Jtsk:ls yttrande anser jag vara fullt berättigad!, och har derföre sökt att efter min förmåga försvara detsamma.
Jag får nu ock hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos. på bifall till Bevilln.-Utsk:ts nu förevarande Betänk.
Detta anförande framkallade många bifallsrop. Frih.
Den stund, efter hvilken jag mången gång har längtat, är nu ändtligen kommen.
Då man, liksom jag, under åratal, från vissa håll varit ett ständigt föremål för klander; då man dervid fått uppbära beskyllningar att hafva ölverträdt grundlagarne, att hafva missvårdat sitt lands intressen, att med ytlighet och lättsinne hafva skött ett ansvarsfullt kall, att för tillfredsställandet af egen fåfänga eller maktlystnad hafva uppoffrat hela samhällsklassers väl; och då detta klander äfven här fått ett förnyadt uttryck — då, Mina Hrr! blir det ett behof, som hvar och en lärer finna naturligt, att få uttala sina åsigter och få träda fram inom skranket med sina motståndare — icke på den öppna tummelplatsen för passioner och intressen, der allt kan sägas, men ingenting behöfver 430 Den 8 Februari f. ro. bevisas, ulan inför R. o. Ad:ns prof., som skall stå qvar och vittna, huruvida beskyllningarne voro befogade eller icke.
Den fråga, sorn nu närmast föreligger, nemi. huruvida R.
St:r böra godkänna den till deras pröfning öfverlemnade Franska handelstraktaten eller ej, synes mig vara mycket enkel, fastän många hafva bemödat sig om att göra den så invecklad som möjligt.
Efter mer än hundra års fruktlösa försök, har det lyckats K. M:t att med Frankrike afsluta en handels- och sjöfartstraktat.
Den Kongl. Proposm lemnar upplysning om, huru ofta dessa försök förut misslyckats, oell H. Exc.
Ulrikes-Stats-Ministerns yttrande i ämnet bör hafva öfverlyaat R. o. Ad., att. underliandlingarne härom icke utan svårigheter kunnat genomföras.
Emellertid har, såsom vi alla veta, efter långvariga bemödanden och genom ömsesidiga eftergifter, en uppgörelse kommit till stånd, enligt hvilken alla de förmåner, såväl i fråga om handel som sjöfart, hvilka blifvit af Frankrike till något annat land beviljade, äfven kommit oss till del, under det att, å vår sida, de medgifvande!], som blifvit gjorda, äro i nästan alla afseenden mindre än de, som af Frankrike fordrats och erhållits af öfriga länder, med hvilka dylika traktater på sednare tider blifvit ingångna.
Jag säger icke detta, för att på grund häraf söka åt regeringen förvärfva något beröm, ty hon har i detta fall blott gjort sin skyldighet samt dervid begagnat de gynnsamma omständigheter, som erbjödo sig, och härför fordrar hon hvarken beröm eller tacksamhet; men hvad jag deremot tror att man borde erkänna, det är, att den nuv:de regeringen åtminstone lyckats bättre än sina föregångare, och att vi blifvit vid detta tillfälle af Frankrike välvilligt bemötta.
När nu det så länge eftersträfvade resultatet af dessa underhandlingar — jag vågar säga det — endast på grund af konstitutionel grannlagenhet af K.
M:t framlägges tor R.
St:r, till deras godkännande, så har man, å ena sidan, klandrat just detta öfverlemnande af ärendet till R.
St:rs pröfning, eftersom det ej var nödvändigt, samt, å den andra sidan, funnit sig missnöjd med sjelfva bestämmelserna i traktaten.
För min del kan jag lättare fatta det nu först omförmälda klandret, ehuru det, efter min åsigt, Ii vilar på en oriktig uppfattning af konstitutionella förhållanden; men huru man med något fog eller med någon följdriktighet kan framkomma med sådana anmärkningar i sjelfva saken, som Bevilln.-Utsk:t framställt — detta förmår jag verkligen icke begripa.
Utsk:t har nemi. i främsta rummet sagt, att »de fördelar, man kunnat vänta och hoppas af en traktat mell Frankrike, ej kunna anses vara nöjaktigt vunna».
Andra talare hafva redan förut påmint, att när en sådan anmärkning framställes, så borde det åtminstone vara en skyldighet att uppgifva hvilka de förhoppningar och förväntningar äro, som blifvit besvikna — ett anspråk, så mycket mera berätligadt, som, enligt hvad upplyst blifvit, alla de fördelar, hvilka tillkommit vida större och mäktigare länder än Sverige, blifvit äfven åt oss beviljade, oaktadt Den 8 Februari f. m. 43) våra medgifvaden varit mindre än deras.
Det kan visserligen härvid invändas, att någon bestämd gräns för önskningar och förhoppningar icke finnes.
Någon skulle t. ex. kunna hoppas och lörvänta, att när han kommer ut på torget här nedanföre, han skall finna en diamant af oberäkneligt värde.
Ja! detta låter säga sig; men huruvida en sådan förväntan skulle vittna om någon högre grad af omdöme och förstånd, detta leinnar jag derhän.
Utsktt har vidare sagt, att »R.
St:r förväntat, att Franska handelslraktaten skulle blifvit underställd R.
St:rs pröfning och godkännande, innan de bestämmelser den innehåller blifvit tilllämpade».
Mot denna anmärkning nödgas jag med ledsnad erinra, att jag dervid saknar en vigtig omständighet — ja! en synnerligen vigtig omständighet — nemi. öfverensstämmelsen med verkliga förhållandet.
Nu är det likväl motsatsen dertill som utgör sanningen.
St:r, hvilka väl måste betraktas såsom en moralisk personlighet, och derföre såsom beståndande, hafva vid sistlidne riksdag, icke allenast förklarat sig »förvänta», utan de hafva aldeles bestämdt förutsatt, att en traktat med Frankrike före denna riksdag skulle komma till stånd och blifva tillämpad, och de hafva på denna förutsättning grundat sitt beslut vid beräkningen af tullinkomsterna under den nu innevide statsregleringsperioden.
Det måste då, enligt mitt begrepp, väcka den högsta förvåning, att Utsk:t nu föreslår R.
St:r att afgifva en förklaring, hvarigenom detta alldeles obestridliga faktum skulle förnekas; och jag kan icke föreställa mig, att så beskaffade anmärkningar, som de nu framställda, hvilka måtte hafva tillkommit af förhastande, skulle kunna af R.
St:r biträdas.
Men jag fattar mycket väl det synbart oförklarliga deruti, att den sak, som utgöt hufvudföremålet för pröfninsen, eller sjelfva traktatens godkännande, kunnat på samma gång klandras och likväl förordas.
Detta måste otvifvelaktig!, enligt min uppfattning, förklaras på det sätt, att åtskilliga af dem, som på grund af flerahanda vigtiga skäl icke ansett sig böra förkasta traktaten, hvars gagn i många hänseenden de icke kunna förneka, likväl hysa stora betänkligheter mot den friare handelslagstiftningen i allmänhet, hvaraf denna traktat utgör en mycket moderat tillämpning.
Och då dessa farhågor rörande sjelfva grundsatserna, hvilka här blifvit vidlyftigt omordade, otvifvelaktig! också uteöra sjelfva kärnpunkten i motståndet mot den förevarande traktaten, oaktadt delta motstånd lånar jemväl mångahanda andra former, så anser jag mig icke böra underlåta att i min ordning, till något närmare pröfning, upptaga den vigtiga frågan, huruvida dessa friare handelslagstiltnings-grundsatse?
verkligen innefatta så stora vådor, som man förmenar, eller om de icke läst hellre äro de emia, som befinnas vara statsekonomiskt riktiga, och som hvila på rättvisans oföränderliga grund.
Innan jag ingår i lietta ämne, vill jag dock lörutskicka ilen anmärkningen, att — ehuru jag utan tvifvel bör vara ganska smickrad af en så kompetent domares, som Frih. Rudolf Ceder - 432 Den 8 Februari f. m. ströms här afgifna förklaring, att den framställning, som af mig motsågs, väl kunde förväntas motsvara skönhetssinnets fordringar, men lör (ifrigt torde blifva af mindre värde — jag likväl på förhand afstår från alla anspråk, att kunna uppfylla Frilnns förväntningar i afseende på formens prydlighet, enär detta alldeles icke ulgör hulvudändamålet för mitt bemödande.
Hvad jag deremot i Irämsta rummet verkligen eftersträfvar, det är, att, så långt jag förmår, lägga någon styrka i bevisningen, samt gifva uttrycken klarhet, och derom skall jag äfven denna gång söka bemöda mig.
Det ämne, hvilket jag nu uppställer som föremål för en i möjlieaste måtto kort behandling, nemi. den vigtiga frågan, på hvilken grund handelslagstiftningen ytterst bör byggas, eller i hvilken riginius den bör gå, är emellertid af sådant omfång, att, vid ett tillfälle som delta, en begränsning deraf nödvändigt måsle ske.
Kn sådan inskränkning utgör likväl en uppoffring, ty den fullständiga bevisningen af en sak uppnås ulan tvifvel säkrast derigenom, att man först ådagalägger grundsatsernas fulla, logiska riktighet, och sedermera visar, att dessa grundsatser äfven blifvit af erfarenheten bekräftade.
Enligt min tanka betraktar man i allmänhet frågan om handeln alltför ensidigt.
Man tänker härvid nästan alltid, nära nog uteslutande, på af sättningen — på att sälja förmånligt.
Man glömmer, eller man förbiser, att all handel likväl egentligen icke är något annat än utbyte (förmedladt genom penningen), och att dervid alltid ingå två operationer — att sälja och att köpa.
Hvarje säljare måste finna en köpare, för alt handeln skall ega rum; hvad den ene säljer, köpes af den andre.
Men hvilket är nu hulvudbegreppet af dessa två?
— Hvarföre producerar man?
Jo, för alt kunna köpa; lör att kunna tillfredsställa ett behof.
Det yttersta målet för arbetet och produktionen är alltså, alt kunna konsumera, att kunna tillfredsställa sina önskningar och behof, och detta kan, såsom hvar och en vet, ske antingen direkt, derigenom att man sjelf producerar hvad man behöfver, eller indirekt, derigenom att man producerar ett annat föremål, och i utbyte mot detta bereder sig tillgång till hvad man sjelf ej velat eller kunnat åstadkomma.
Men man tror kanske, att denna sednare utväg endast utgör en underordnad del af frågan om behofvens fyllande.
Det är likväl just motsatsen, som utgör det verkliga förhållandet.
Om man nemi. besinnar den oändliga mångfalden af alla de behof, som sammanhänga med vårt närv:de kulturtillstånd, den arbetsfördelning, som utgör första vilkoret lör deras upplvHärute; de oräkneliga utbyten af tjenster och värden, såväl emiliea sorn materiella, hvilka häraf äro en följd och en nödvändighet: då måste man nästan häpna öfver storheten af denna företeelse, så alldaglig den än är.
Man skall då också lätteligen inse, att man här vidrör sjelfva roten af hela den nyare civilisationen, och att man verkligen befinner sig inne på en af de Den 8 Februari f. m. 433 de stora frågor, som bestämma skillnaden mellan menniskan isolerad och menniskan i beröring med sina likar på jorden.
Ja, Mina
Det fordras blott en bastig blick på allt hvad vi behöfva, allt hvad vi hvarje das;, hvarje stund begagna, på alla de ansträngningar, alla de omflyttningar, som härtill varit nödvändiga, för alt öfvertyga oss om, att millioner menniskor varit verksamma och arbetat för att bereda oss dessa förmåner; och tanken nästan svindlar, då den söker genomlöpa alla de oräkneliga kombinationer, som dervid uppkommit.
Och likväl har allt delta skett, utan våld, utan förin ek, utan alt någon lidit orätt.
Men huru skulle väl sådant varit möjligt, om ej en stor, niägtig och sann grundsats varit deri verkande kraften, den ledande tanken, som ordnat det liela?!
Och denna stora grundsats, denna fruktbärande tanke, som allena lörmålt Irambringa allt detta, den hetpr: frihet — frihet i aftal — frihet i handling.
Det har funnits en tid, då man sökt ersätta denna organisation, hvars storhet och vigt aldrig nog kan uppskattas, genom förmynderskap och tvång.
Delta utgjorde forntidens statsvishet, och såsom ett exempel derpå må nämnas alt, enligt hvad man finnér uppgifvet, under det Babyloniska väldet, vissa provinser lära varit indelta för att förse luifvudsladen med dess förnödenheter, hvar och en af sitt särskilda slag.
Så skulle t. ex. en provins anskaffa det behöfiiga smöret, en annan vinet, en tredje slagtboskapen, o. s. v.
Men hvar och en fattar lätt, hvarthän en sådan anordning — hvilken dessutom förutsätter det yttersta lörtryrk — nödvändigt måste leda; och då hela denna lära om lörmynderskapets nytta och behöflighet, äfven i de modifierade former, hvarunder den ännu uppenbarar sig, börjar känna sig alltmera tryckt, såväl af det ansvar den sjelf påtager sig, som af omöjligheten alt kunna ens med någorlunda rättvisa göras tillämplig, så har den också alltmera måst gifva vika för frihetens begrepp.
Hos oss har också redan näringsfriheten, efter långa och bittra strider, slutligen blifvit befästad.
Endast handelstvånget söker man ännu med ifver upprätthålla.
Ar handeln väl något annat än en länk af arbetet?
En utväg att göra detta fruktbringande?
Fordom hade handelstvånget andra former än de nu vanliga.
Dels beredde man sig privilegierade marknader genom ett förtryckande kolonialsystem; dels monopoliserades handeln åt vissa privilegierade personer eller samfund, som under namn af kompanier länge spelat en vigtig rol i handelns historia; och dels har man, såsom det ännu allmänt brukas, iner eller mindre frikostigt privilegierat åtskilliga yrken och näringar genom importförbud och importtullar.
Allt delta, som emellertid blott utgör olika sidor af samma sak, eller olika slags band på handelns frihet, har till stor del haft sin grund i det s. k. merkantilsystemet. hvilket Ii vilade på den fa^ka föreställningen, att ett lands välstånd och rikedom borde mätas efter dess tillgång på H. II. 28 434 Den 8 Februari f. m. guld och silfver, och att således samlandet af dessa ädla metaller utgjorde handelspolitikens högsta uppgift.
Sundare åsigler hafva likväl i dessa afseenden åtminstone börjat göra sig gällande.
Man har begynt mera allmänt inse, att icke exporten och importen allena, utan produktionen och konsumtionen utgöra de verkliga exponenterna al ett helt lands, så väl som hvarje enskilds, ekonomiska Iram- eiler tillhakagående, hvilket olia kan ske alldeles oberoende af kassans ställning för dagen; med ett ord, att det är kapital-kontot, icke kassa-kontot, som upplyser ställningen, och att denna kan vara mycket god. älven om kassan lör ögonblicket är ringa och om några skuldposter möjligen förekomma i räkningen.
Eller tror man kanske, att ens Rothschild är utan skulder?
Hvar oell. en vet lör öfrigt, alt den rätta vägen till minskning i onödig konsumtion — hvilken sannerligen icke, enligt hvad alla tiders erfarenhet utvisar, vinnes genom öfverflödsförfallningar och tvångslagar — består i ordning och sparsamhet, äfvensom att till ökning af produktionen fordras i främsta rummet skicklighet och arbete; men härtill fordras derjemte en annan synnerligen vigtig omständighet, nemi. att klokt välja sin produktion, så att icke arbetet onödigt lörspilles, utan lennar det största möjliga utbytet.
Jag säger med flit icke den största möjliga vinst (för producenten), ty en sådan kan erhållas på andras bekostnad, utan fördel för det hela (t. ex. genom skydd), utan jag säger största möjliga resultat, uppskattadt elter produkternas verkliga värde.
Och detta val af den nyttigaste produktionen — af det produktivaste arbetet; huru åstadkommes detta?
Annu en gång: genom frihet!
Det ligger i sjelfva sakens natur, liksom det också af ali erfarenhet bekräftas, att deri säkraste ledaren i delta hänseende, den slagruta, som sällan missvisar, består i det enskilda intresset, så framt detta ej förryckes genom en konstlad lagstiftning.
Eller min åsigt bör således hvarken något binder uppställas för vissa slags produktion (t. ex. genom exportförbud eller exporttullar) eller några eggelser användas för Iramdrifvande af andra produktionsgrenar, då premierna härför måste gifvas på andras bekostnad (t. ex. genom importförbud och import-tullar), utan arbetet bör få fördela sig sjelf, enligt naturliga grunder, och kapitalerna sjelfmant få fästa sig i de näringar, der de med stiirsla framgång kunna användas.
Då uppkommer också, på ett alldeles fritt och otvunget sätt, den rätta och mest gagnande arbetsfördelningen.
Hvarje land har för öfrigt sina egendomligheter, som lör detsamma bestämma vissa näringsgrenar såsom företrädesvis passande.
I dessa producerar då landet utöfver sina egna behof och blir exporterande.
Vidare finnas alltid en mängd näringar, som måste förblifva lokala.
Smeder, glasmästare, bagare m. fl. äro alltid behöfliga på stället, och i alla dessa alseenden måste således landet sörja för sig sjelf, åtminstone till den ojemförligt största delen.
Men slutligen finnas också näringar, som, så att säga, stå emellan dessa grupper, Den 8 Februari f. 111.
435 och hvaraf landets behof kunna förses, antingen direkt genom inhemsk produktion, eller indirekt genom utbyte mot amira produkter.
Må man akta sig att på förhand bestämma, hvilka af dessa näringar, som skola anses för landet nyttiga, och som derföre i välment ifver anses först biira framkallas, samt sedan understödjas genom lagar och privilegier, hvilka gälla andra till förfång.
Ty meningen måste väl ändock alllid vara, att hvarje narius' verkligen skall lända allmänheten till gagn och icke till skada; och till gagn för allmänheten blir ju en näring först då, när den bidrager att lemna en god vara till billigt pris.
Men om nu följden af vissa näringars uppkomst och beskyddande verkligen skulle vara, icke alt effekterna derigenom erhölles af hällre bes k a Ilen het och till billigare pris, utan tvärtom, att de blelve sämre och måste betalas dyrare än eljest: då frågar jag, om en sådan anordning kan vara riktig och nyttig, och om den icke står i sirid med sitt eget ändamål.
Mia vill det åtminstone synas vara alldeles klart, alt ur principiel synpunkt skvddssyternet alltid råkar in i en ohjelplig motsägelse med sig sjelf, och att den yttersta logiska slut följden måste vara, att delta system är antingen onödigt elier skadligt.
Ty om en inhemsk näring är nyttig för det allmänna, det vill säga om den kan lemna god vara för billigt pris, så behofves ju icke något skydd; och 0111 deremot en' näring behölver skydd, det vill säga ej kan lemna en vara lika god och till samma pris som det, fiir hvilket hon genom utbyte kunde från annat håll anskaffas, då länder ju en sådan näring icke det allmänna till gaen, utan till skada, och då bör den ej heller fortfarande på dess bekostnad upprätthållas.
Vid prölningen af dessa frågor använder man dessutom vanligen vissa benämningar, hvilka i och lör sig sjelfva utgöra ett slags sofisiner, emedan de förutom den sak som skall angifvas, jemväl innefatta förstuckna omdömen i frågan.
Så t. ex. talar man alltid å ena sidan om att »skydda» och »bevara», hvilket ju låter så vackert och förtjenstfull!; men å andra sidan om »öfversvämning» och mera sådant, som innebär förödelse och grymhet.
Men om man närmare undersöker hvad som med dessa uttryck egentligen åsyftas, så finner man, att det s. k. »skyddet» ingenting annat betyder, än prisstegring på varan och hinder för köparen att på förmånligaste sätt anskaffa hvad han behölver, samt att med den s. k. »öfversvämningen» deremot menas endast en god tillgång på det som önskas och erfordras, hvilken tillgång man derföre bemödar sig alt förvandla till brist.
Mig synes likväl, att det är tillgången, icke bristen, som bör vara föremålet för våra sträfvanden.
Man skulle eljest slutligen kunna komma ända derhän, alt många af lifvets vigtigaste behof, hvilka nu af alla fritt kunna uppfyllas, endast borde genom konstlade medel få tillfredsställas, för att derigenom en vinst skulle tillskyndas några få.
ex. ingen tilläts att torka sina kläder i solen, eller att begagna dagsljuset, så skulle utan tvifvel tork-inrättningar och ljusfabriker deraf 436 Den 8 Februari f. m. finna sig väl och skörda fördelar; men jag hemställer, om detsamma skulle kunna sagas om allmänheten.
Hvar och en finner, att dessa exempel, med flit valda bland ytterligheterna, icke hafva någon annan mening, än att, genom sjelfva sin orimlig het, så klart som möjligt visa, hvarthän den fulla konseqvensen leder af ett system, som, falskt i sin grund, endast på det sätt kan försvaras, att man icke till en alltför upprörande grad (efter olika tycke och smak) vill påyrka dess tillämpning.
Men, Mina Hrr! då man talar om detta nu så lofordade system, om denna så ädla pligt att »skydda», så är det emellertid nödigt att först och främst för sig uppställa frågan, hvem det är som skall skyddas.
Jag, för min del, besvarar denna fråga så, att det är allmänheten, den oupplysta allmänheten, som behöfver och bör skyddas mot de enskilda intressena; och frågar man vidare, hvad det är, som behöfver tagas i hägn, så svarar jag: det är afl aleis frihet; det är rättigheten att ärligen arbeta och att oförkränkt fä åtnjuta sitt arbetes frukter.