Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Halsduksrosetten var upprifven, hans få hårstrån omruskade, och så riktigt stank han af parfym.
Jag visste rakt inte hur jag skulle börja – det gjorde mig så ondt, när jag tänkte på, hur det skulle kännas för honom att på det viset behöfva skämmas inför sin egen hustru.
Men så hjälpte mig Gustaf själf på trafven:
»Kära Lovisa, hm, hm», sa han, »det är något jag ville tala med dig om.»
»Ja, jag kan förstå det», sa jag så fogligt jag kunde, fast hjärtat sjönk som en sten i detsamma.
»Kom, sätt dig här», tillade jag nytert och drog honom ned bredvid mig i soffan.
»Visst ska vi två gamla ha förtroende för hvarandra, och nog vet du väl, att jag är din allra bästa vän på jorden.»
(Här ville tårarne fram, men jag höll dem tappert tillbaka.)
»Om hon är ung, så låter hon kanske uppfostra sig.
Kanske blir hon bådas vår glädje på gammeldagarna, så underligt har man sett förut!»
Gustafs ansikte klarnade.
»Du vet?» sa han belåtet.
»Jaha», log jag, fast Gud ska veta hvad det leendet kostade mig.
»Du kan alldrig tro så söt hon är», fortsatte Gustaf lika belåtet.
»Hon bryr sig alls inte om någon annan än mig.
Vi tar henne naturligtvis med oss hem.»
»Hem?
Ska vi – – jag menar – ska jag?»
Jag kände att jag blef alldeles blodröd, och det var då mindre underligt.
»Hvar ska jag eljest göra af henne?»
»Jag hade tänkt – trott», stammade jag – »att vi – nu först – skulle inackordera henne – till exempel på landet.»
»Hvad fick jag då för roligt af henne!
Hon är mycket snygg af sig.»
»Hva falls!
Snygg?»
»Och kommer naturligtvis att ligga hos mig.»
»Ska hon!
Herre Gud, Gustaf», bröt det fram ur mig alldeles mot min vilja, »hur har du hunnit att bli så genomfördärfvad och på så kort tid till!»
Fördärfvad, jag?»
»Nå, fräck då, om du tycker bättre om det ordet!»
Jag hörde att rösten lät skarp, men så var också det här mer än kött och blod kunde stå ut med.
»Du är tokig, Lovisa!»
»Jag önskar att det vore jag som vore tokig!»
Men så kom jag i håg, att jag skulle vara mild.
»Kära vännen lilla», sa jag och slog armarna kring hans hals, fast det riktigt kröp i mig, när jag kände hur han luktade, »tänk på dina barn och på dina oskyldiga barnbarn – tänk på oss alla!
Inte kan du bry dig om det där fruntimret, när du har mig!»
»Hvilket fruntimmer?»
»Miss Rås, förstås.»
»Miss Rås?»
»Kanske hon inte heter miss Rås?»
»Jo – det gör hon – – »
»Du erkänner!
Hur kan du Gustaf! En sådan där – varietet-mamsell!
Hur kan du, hur kan du!»
»Varietet-mamsell!»
Gustaf fullkomligt gapade.
I detsamma stack en kypare in hufvudet och hälsade, »att nu var miss Rås här!»
»I samma ögonblick det fruntimret sätter sina fötter inom våra dörrar, så sätter jag mina utom dem för att alldrig mer komma igen», sa jag bestämdt.
»Jag var villig att hjälpa dig med en sorg, men jag är alls inte villig att hålla till godo med en låghet.
Nu vet du det.»
Därmed läste jag med en energisk knyck igen dörren till det inre rummet och började att med famlande händer ta fram mina ytterkläder.
Nu visste jag hvad kvinnofrågan var!
Det var helt enkelt att inte låta förtrampa sig i sina heligaste rättigheter!
Hur jag fick kläderna på mig, vet jag inte, ty utanför hörde jag Gustaf säga med sin allra kärälskligaste röst:
»Välkommen välkommen, lillan!
Har hon längtat mycket efter fa’bo, hva?
Snygg »fa’bo!» tänkte jag.
Jag önskade att min slöja hade varit tjock som en handduk, så jag skulle ha sluppit se något, medan jag passerade rummet.
Därmed öppnade jag dörren.
I detsamma flög något mjukt och ludet genom luften rakt upp i hatten, från hvilken plymerna snart rök som om jag haft den fule själf till modist.
»Gud, Gustaf, hvad är det!» skrek jag.
»Miss Rås», sa Gustaf lugnt.
»Så flickan, så!»
Därmed ryckte han till sig en liten skär apa, som jag strax kände igen se’n Tivoli, från min hatt, och stoppade henne inom rocken, där hon sedan satt och gjorde de förfärligaste grimaser.
Jag sjönk förintad ned på en stol.
»Är – är miss Rås en apa?» stammade jag.
»Ja, hvad skulle hon eljest vara.
Du tål ju inte apor.
– Men vaktarn kunde inte ha henne längre – hon var tvungen att få komma hem.
Jag har varit så rädd du skulle känna nå’n lukt, men så hittade jag på det där med parfymen.
Är hon inte söt?»
Nu hade jag emellertid hämtat mig litet.
»Är det apor du besöker på Lundtmakaregatan med?» frågade jag allra högst uppe på mina höga hästar.
Gustafs ansikte fick ett uttryck som jag bara sett det ha en gång förut, och det var, när Lund, vår kompanjon, måste bekänna alla sina fuffens.
I ett visste jag att han var oskyldig.
»Kära, älskade Gustaf förlåt mig!» ropade jag och kastade ytterkläderna på en stol.
Men han hörde mig inte.
Han promenerade fram och åter i rummet och öppnade munnen oupphörligt, som om något höll på att kväfva honom.
Slutligen kom det:
»Du borde just blygas, Lovisa!
Om jag sett dig gå in i 40 hus, skulle jag inte ha fått några fula tankar ändå.
Det är riktigt skamligt!
Spioner hör alldrig rätt, och ser inte rätt häller, tycks det.
Det hade varit bättre om – om du tagit ordentligt reda på, i stället för att – – – Men sådan är du – prata bara!
Jag tycker om det som är lifvadt, det gör alla karlar, men något dåligt har jag hvarken tänkt eller gjort – det borde du ha vetat.
Jag har tegat därför att jag alltid blir mästrad; jag önskar jag fick vara i fred – men jag får alldrig vara i fred – det är inte roligt – du hade naturligtvis sagt att jag var för gammal och dum att lära – jag är alltid för gammal och dum, för dig, men nu har jag emellertid lärt lite Tyska och behöfver inte stå där som ett mehä, om det skulle komma på att – Att du, mina barns mor – det är fult!
Jag – skulle – tro – jag men – ar – – phu!»
»Lilla rara du», snyftade jag, »tala inte ihjäl dig!
Ska du ovillkorligen gräla, så låt mig göra’t som är mera van!
Du är ju alldeles blå i ansiktet!
Se här, drick lite vatten!
Det är alldeles orättfärdigt af dig att bära dig åt på det viset!
Älskade Ruffen lilla, drick!
Sätt dig i soffan.
Är du bättre nu?»
Gustaf nickade litet, och så småningom hade jag den glädjen se hans ansikte få sin vanliga färg.
Nu lade jag hans hufvud på min arm, och så började jag berätta allt jag gått igenom på den sista tiden.
Att det alldrig föll mig in, att det kunde finnas något folk i de mörka rummen på nedra botten, än mindre, att portvakten med sina »unga karlar» menade elever!
Om jag nu också hade tyckt och sagt, att det var galet af honom, gamla karlen, att sätta sig på skolbänken, så hvad hade det betydt mot att – – –
»Men ser du, Gustaf lilla», slutade jag mildt – »det ligger i din natur att smyssla, men det rår du väl inte för.
Minns du hemma för flera år se’n, när du hvarenda kväll gick till lasarettet och hälsade på Lund, den uslingen, och jag rent af höll på att ängsla ihjäl mig, fast jag sedan kokade soppor åt honom och allt möjligt godt.
Förtroende är ändå det allra bästa – men jag ska också försöka bättra mig.
Och nu måste du förlåta mig.
Förlåt mig riktigt, eljest blir jag alldrig glad mer!»
Gustafs hufvud, som hittills legat som en klump på min arm, började ändtligen att få lif i sig, och så firade vi vår försoning med en lång, hjärtlig kyss.
Påföljande morgon kom Villy i god tid.
Han hade hoprynkade ögonbryn och gick med häftiga steg.
»Nu har jag tänkt på saken», sa han.
»Det är förbannadt svinaktigt (ett sådant rysligt ord!) af farbror, ty vid hans år bör man veta hvad man är eller inte är.»
»Således», sa jag lugnt, »om jag hade varit en ung hustru och han en ung man, så hade han inte behöft veta – hvad han är?»
»Kära tant Lova, jag är villig att göra de medgifvanden jag kan, men att gå från min lifsåskådning är något som jag inte kan.»
»Dålig lifsåskådning, som du inte kan dela med din hustru», sa jag.
»Emellertid: hvar och en för sig.
Jag har gjort hvad jag anser vara rätt.
Hon är därinne.»
»Hvem?»
»Miss Rås.»
Villy stannade tvärt.
»Hon kommer att följa med oss hem», tillade jag, riktigt förtjust öfver att låta honom gå igenom samma pärs som jag pröfvat på.
»Det måtte jag säga!» fräste Villy.
»Endera har kvinnor alldeles för mycket stolthet, eller också ha de ingen stolthet alls.
Hur tant Lova någonsin kan gå in på att – – »
»Se så, gå du in och hälsa på henne, i stället för att stå här och gräla!
Men akta de få lockar du har kvar», tillade jag skrattande, »ty hårsovenir tycker hon om!»
Det var den enda hämd jag tog för alla hans fula ord.
Pepita, ty nu är Miss Rås omkristnad till Pepita, svek inte sin natur den här gången häller.
(Jag undrar minsann inte på, att Gustaf vill skaffa sig peruk!)
Men Villy var så förtjust öfver »förhållandena», som han uttryckte sig – fast jag naturligtvis fick lida rysligt med smälek – att han rusade ut och kom tillbaka med fickorna fulla med nötter, som Pepita lät sig väl smaka.
Och nu är de två de bästa vänner i världen.
Hvad mig angår, så har jag heligt lofvat mig själf att bli som en
mor för kräket, – till tack för hennes stora hederlighet att vara den hon var!
Det ryser i mig, när jag tänker på hur det skulle ha kännts – om hon varit den andra!
TJUGOFÖRSTA KAPITLET.
Ett tråkigt kapitel.
Vi ha varit på middag hos en grosshandlare, affärsvän till Gustaf.
Mycket fint hade de och alldeles samma matsedel som hos doktorns, men nu börjar jag snart bli så härdad mot finesser att ingenting biter på mig.
Hos doktorns har vi varit och tackat för sist.
Det var Villy, som lärde oss den konsten; hemma brukas inte sådant där krus.
Där fick vi höra, att bröllopet ska bli redan om 14 dagar.
»De ha ingenting att vänta på», sa doktorinnan.
»Min blifvande svåger har en våning på tio rum, där ingenting fattas utom en fru.» (Att den förra inte har varit begrafd mer än knappt ett år, det talade hon inte om.)
Så visade hon mig linneutstyrseln, doktorns och hennes gåfva.
Jag blef alldeles häpen öfver så mycket broderier, spetsar, lyx och krims-krams.
Nattlinnena var af siden, betänk, af siden! och daglinnena var af rakt ingenting, bara farbolaner och spetsar.
Gamla frun gick omkring och såg lika rödögd ut som på kalaset, och fästmön, som kom insvängandes för ett par ögonblick – utsökt väl klädd i något svart med guld – tycktes lika munter, men obegripligt kinkig var hon på allting.
Ingenting var »piffigt» nog!
Doktorn vill inte höra talas om, att vi ska resa före bröllopet, som ska stå på »Grand» och lär bli någonting »etvas anders».
(Undrar hvad det betyder?)
»Hägervinge kommer att hålla det själf», upplyste doktorn, »fast vi har öppen fullmakt att bjuda hvilka vi vill.»
»Lilla mamma är nog glad att slippa ifrån allt bestyr», tillade han och tog svärmodern i famn och svängde gummen rundt, så mössbanden flaxade.
(Besynnerligt att hon begagnar mössband ännu, fast det inte alls är modärnt!)
Så snällt af honom att inför oss låtsa, som om svärmodern var oberoende!
Inte kunde han veta, att hon anförtrott mig litet af hvarje.
När jag kom från doktorns, så tittade jag in till Fia.
Hon hade skrifvit ett par rader på morgonen.
Stackare hon!
Hon ska då gå igenom allt möjligt elände!
Hennes äldsta gosse har råkat i slanger med några dåliga äldre kamrater, som lockat honom att snatta öl ur en källare.
Dagen förut hade polisen kommit hem med honom och tilldelat honom »varning».
När jag kom, satt Fia lutad öfver bibeln och gret; pojken stod vid spisen och täljde på en barkbåt.
Han försökte se käck ut, stackaren, men litet emellanåt ryckte det kring läpparna på honom.
När han fick se mig, så blef han alldeles blodröd. »Kommer frun med?» sa han.
»Med?» sa jag och tittade på honom litet närmare.
Hvem skulle han vara, om inte min 12-åring från Tivoli!
Nu trodde han naturligtvis, stackars pojke, att jag skulle komma och lägga lök på lax, men det är inte mitt lag.
Jag talade tvärt om så vänligt och uppmuntrande jag någonsin kunde, och när jag gick, hade jag den glädjen se pojkstackaren ligga med armarna kring moderns hals och gråta, gråta så där öfvergifvet som bara ett barn kan gråta, och då var det ingen fara med honom.
Barnatårar kan drifva många goda frön till mognad, det är först när de torkat, som man har rätt att frukta det värsta.
När jag kom i porten, så hvem rent stötte jag emot.
om inte min kära – – Hök, klädd i röd väst och röd mössa.
»Mjuka tjänare, herr Hök», sa jag fryntligt.
»Som herr
Hök ser, så hjälper inte Herren alltid de sina.»
Karlen mumlade något och vred på sig som om han varit uppträdd på en nål.
Därpå försökte han kila sin väg, men det var alls inte i min smak.
Hade han nu så här oförhappandes fallit i armarna på mig, så skulle han minsann ha sitt och jag ha mitt, för jag hade för längesedan räknat ut hur jag skulle bära mig åt, ifall Vår Herre vore nog nådig och låta mig få fatt i’n.
»Jag har riktigt längtat att få träffa herr Hök», sa jag.
Han mumlade något om, att han bodde här, att han hade mycket brådtom – och såg inte särdeles förtjust ut öfver mötet.
Men så sa han tvärt:
»Var det kanske fru Petterkvist, som ropade i kyrkan här om dagen?»
»Jo jo men», sa jag.
»Det slår allt in det.»
Nu borde jag skrifva in hvad som sedan skedde, men det får vara.
Jag är inte hågad.
Ska emellertid lämna en bit bar, ifall jag vill skrifva in det sedan.
När jag kom till hotellet, var Krycke och Ester hemma på högtidlig förlofningsvesit.
De såg strålande lyckliga ut, fast Krycke påstod, att han hade undergått »hudflängning i torget», där de nyss varit och profgått arm i arm.
»Ja», sa Ester, »egentligen var det ju bara en småsak, men det kändes ändå som ett stort obehag.
Det var presis som om alla de där nyfikna ögonen profanerat – – »
Hon häjdade sig.
»Nu är det emellertid gjordt», tillade hon glädtigt, »och vi ansåg det ju båda som en skyldighet mot – – mot oss själfva.»
Nu fick jag in litet vin och tårtor, ty det där modet att inte traktera de vänner, som är nog snälla att komma och hälsa på en, är jag rakt inte med om; och så måste vi naturligtvis dricka deras förlofningsskål!»
Så pratade vi om ditt och datt, och jag riktigt satt och solade mig i deras glädje.
Kort efter sedan vi druckit mosterns skål i botten, reste Ester sig upp och tog afsked.
»Jag väntar dig vid fontänen om en stund», sade hon, nickade vänligt mot fästmannen och gick, innan jag ens hann hålla henne kvar.
Krycke reste sig också upp.
»Ser tant Lova», sa han, »det är något som Ester och jag ansett oss böra säga.
Genom sin förbindelse med mig, kommer Ester inte allenast att bryta med nästan hela sin släkt, utan också antagligen med hela sitt umgänge.
Det finns folk, som efter en tid ska anse det vara en skam att ha kännt henne.»
»Åhå!» sa jag.
»Jag vill bara säga detta, ifall tant Lova – – – »
»Skulle vara en lågsinnad persedel», ifyllde jag.
»Men det är hon inte.
Men säg mig, min kära gosse, (det var första gången jag använde det uttrycket åt honom), »hvad har du då egentligen gjort?
Spelat?
Skuldsatt dig?
Lefvat undan?»
Krycke ryckte litet på axlarna.
»Under några år af mitt lif var mina seder hvarken bättre eller sämre än de flesta unga mäns, möjligen något mer förfinade, men för hvarje hvad världen kallar dålig handling står jag fri.
Det är bara så att jag inte kan ljuga.»
»Nå, men det måtte väl då inte vara något fel?»
»Jo, ett stort.
Isynnerhet när man inte vill underkasta sig att ljuga offisielt.
Dessutom – – »
»Hvad, du?» frågade jag nyfiket.
»Tänk, tant Lova, om, när du fått din förstfödda, det hade funnits en lag att du skulle linda honom i tunga, rostiga kedjor för att vara säker på att hålla honom kvar?»
»Det hade varit grymt», sa jag bestämdt?
»Ja, inte sannt, det hade varit grymt?
Och så skulle du därtill ha samlat ihop en stor menighet och svurit på, att du tänkte älska honom i all din tid – – »
»Svära på något sådant!
Det hade jag alldrig gjort!»
»Nej, inte sannt, det hade du alldrig gjort!»
Han såg på mig tankfullt, men så tryckte han raskt min hand och gick utan att tillägga ett enda ord vidare.
Ja, förstå sig på de där, den som kan!
Nog är det bra konstigt att folk promt ska göra lifvet så inveckladt, när det är så enkelt!
Det är ju bara att lefva, vara glad i glädjen och undergifven i sorgen!
Men att jag håller af dem, det vet jag också.
Samma kväll satt jag hemma och kurade.
När jag varit riktigt glad åt något, så blir jag alltid, eller åtminstone ofta, så urrig och konstig efteråt, ja till och med tungsinnt.
Men som det inte är någon reson i sådant, brukar jag alltid ro upp mig igen och det så fort som möjligt.
Emellertid blef jag bra glad, när jag hörde Villys bekanta steg i trappan, fast han kom ovanligt långsamt och tungt i dag.
Det var som om han haft någon mer än sig själf att dra på.
Strax han öppnade dörren såg jag, att han inte hade alla getterna hemma, han häller.
Han såg minst lika trött och urrig ut som jag och satte sig i gungstolen utan att säga ett ord.
»Hur är det med dig, min gosse», sa jag.
»Arbetar du för mycket, eller tänker du för mycket?»
»Är det något fel, så är det väl det att jag tänker för litet.
Det är ta mig fan inte så lätt att bli en kugg, när man är ämnad till en människa!»
Jag teg, ty jag märkte att han hade någonting på hjärtat, och då ska man alldrig störa folk.
Han tände en cigarett, gungade häftigt några tag, och så sa han tvärt:
»När man börjar, så må tant Lova tro att man har förhoppningar att bygga ett Ejffeltorn med – – – Först skrifver man en bit som ingen vill ha.
Så skrifver man en till och kommer i sjunde himlen, när en redaktör säger att han ska ta in den, om han bara får ändra litet.
Ändringen består i, att han skär bort just själfva hjärtroten, klämmen, just det där som man ville ha sagt.
Då blir man arg och går till en ann.
Men hos de moderata är man för röd, hos de yttersta af det parti man tillhör, för tam.
Under tiden svälter man, så det svider i tarmarna, och så går man tillbaka till redaktör numro ett, skrifver och blir strykt ända till dess man lärt sig konsten att stryka just det man ville ha skrifvit.
Ja – så är kuggen färdig.»
Han drog några bloss och gungade så det knakade i medarna.
»Men förbannadt härsken känner man sig ändå ibland», kom det sedan.
»Härsken?
Men gossen då!»
»Sitt inte och lägg märke till ord nu, tant Lova, de betyder fan ta mig ingenting.»
Nu var han uppe och trafvade.
»En kamrat gick sin väg från byrån i morse», sa han efter en paus likgiltigt.
»Han nekade att skrifva en resensjon mot sin öfvertygelse.»
»Det gjorde han rätt i», sa jag med öfvertygelse. »Sådant måtte väl, om något, vara ohederligt!»
»Ohederligt!»
Villy gaf mig en konstig blick.
»Jag ska säga tant Lova, jag, att jag anser, att den som skref resensjonen, fast det stred mot hans öfvertygelse, handlade fan så mycket hederligare.»
»Basch!» sa jag.
»Jo, ty då hindrade han en, som värkligen ogillade boken, att rifva ner den.
Man måste ta lifvet sådant det är, försvara den plats man har, göra det relativt goda man kan för sin sak – – – Hva sa tant Lova?»
»Ingenting», svarade jag nedslaget, ty nog märkte jag ganska väl, att han talade mycket mer för att öfvertyga sig själf än för att öfvertyga mig ...
»Är det mitt fel, att det inte finns en tidning, där man kan få skrifva hvad man vill, när man signerar?
Är det mitt fel att – – –»
Han ställde sig vid fönstret och började att trumma på rutan.
Jag strök honom helt sakta öfver håret som jag brukade, när han var liten och kom med sina små sorger för att få tröst.
Det var ju det enda jag kunde göra!
»Ta mej fan, har jag inte rätt!» sa han och vände sig om så plötsligt och häftigt, som om vi varit inbegripna i den häftigaste dispyt.
»Genom att bryta nacken
af sig gör man ta mig tusan ingen nå’n tjänst, om inte möjligen sig själf, men det är för tidigt ännu!
Tack moss’ lilla!»
Han klappade vänligt min hand och var borta, innan jag hunnit att öppna munnen.
Åh Villygossen, Villygossen!
Det finns allt många slags broräcken – – –
Lifvet är nog ändå inte så enkelt som man tror – åtminstone inte i Stockholm!
TJUGOANDRA KAPITLET.
Hemifrån.
Andeskåderi och den otäcka modisten.
I morse hade Gustaf och jag en liten kolifej igen, fast jag föresatt mig att vara en riktig ängel.
Men när man också alldrig får vara i fred!
Kan man tänka sig något mer oförskämdt!
Passa på medan vi är borta och lägga packboden till butiken och ta upp en stor öppning åt Storgatan för ett nytt fönster med hel ruta i!
Hade nu Gustaf, i stället för att läsa Tyska, läst lagen för sin herr måg, så skulle han alldrig vågat bära sig åt på det viset!
Nu fick jag höra en förvånansvärd nyhet till.
Gustaf spekulerade på att – stänga boden och öppna en slags komissjonsgrosshandel, så att köpmännen på platsen (d. v. s. mågen!) skulle kunna få sina varor för billigare pris!
»Gör som du vill», sa jag med darrande röst, ty boden håller jag af. »Ska vi på fattighuset, så gärna för mig.
Men dum den som slaktar kon som ger en mjölk!»
»Skulle du kunna dricka mjölk, du Lovisa, om Beda, stackare, fick nöja sig med vatten?»
Gustaf såg på mig med sina vackra, blå ögon.
»Herre Gud!» sa jag, alldeles hvit i ansiktet.
»Du har väl inte hört något farligt!»
Nej, det hade han då inte; bara att mågen låg vidt ute, och det kan vara farligt nog det, isynnerhet som han alldrig får bondhandeln så länge vi är kvar.
Med fattighuset är det väl häller inte så farligt – –
Nå, ja, vi får väl se!
En driftig karl är han, men om han beräknat att än vidare »utvidga sig» genom att sluka oss medan vi lefver, så har han betydligt tagit misste!
Det var så innerligt roligt att höra Gustaf tala om sina planer så där på en gång.
Eljest brukar det komma ett ord då och ett ord då, nästan som om han vore rädd.
Nej, den där »lurkan» var bestämdt inte bra: den gjorde folk så tystlåtna.
Också ska den alldrig komma på mitt hufvud vidare!
Vi ska resa strax efter bröllopet, och för att skingra mig litet efter samtalet, drog jag fram vår stora koffert i tanke att börja lägga ned diverse smått.
När jag slog upp locket, så hvem låg i botten, om inte Buckholtskan!
Det var riktigt roligt att träffa salig människan!
Också började jag genast att bläddra i henne.
Men jag vet inte hur det var!
Jag tyckte inte alls att hon var så rolig som förut.
Resebeskrifningar är bara basch!
Nej, en riktig roman ska jag skrifva.
»En Ädel Kvinna», ska den heta.
Jag ser henne så väl!
Snöhvit, med guldsnitt i ryggen och krumelurer på sidorna!
Hon ska vara så förfärligt ädel, lida allt, fördraga allt och slutligen genom sin mildhet omvända mannen, som ska vara en riktig bof i de första kapitlen.
Till sist ska hon dö helt sakta, medan en ung häradshöfding, som älskar henne vansinnigt och som hon älskar tillbaka, fast hon inte törs erkänna det ens för sig själf, helt mildt slår några darrande ackorder på pianot, och blomsterdoft tränger in genom det öppna fönstret från trädgården, där hon hör sina oskyldiga barns jollrande röster.
Det bör kunna bli en riktigt vacker bok!
»Det var fasligt hvad du ser salig ut, Lovisa», sa Gustaf, som i det samma kom från det inre rummet.
»Åh, just på ingenting», svarade jag alldeles blodröd. »Jag roade mig bara litet med Buckholtskan.»
Det är för besynnerligt att bara jag tänker på mitt författarskap, då skäms jag, som om jag skulle föda ett oäkta barn till världen.
Det kommer sig troligen af den »själiska blygheten», som Krycke talade så vackert om här om dagen.
Men nu ska jag gå och hälsa på fru Hök, om jag kan komma mig före.
Nog är det löjligt, att jag, katiga människan, ibland kan riktigt känna mig rädd för vissa människor, och Hökan hör till dem.
Bara jag tänker på att besöka henne, känns det som om jag skulle bestiga ett eldsprutande bärg.
Emellertid vet jag genom Ester, att hon nu tagit emot det där lilla barnet – som då jag på inga villkor skulle ha vågat lämna henne – och att hon ska vara alldeles tokig i honom.
Då kan hon bli lycklig än en gång – utan den där profryttaren i frälsning, som jag just önskar att indianerna – han har blifvit skickad till Afrika – ville spisa till middag!
Kanske skulle det bli folk af honom sedan!
I största hast.
Att tänka sig hvad jag varit med om!
Hvad skall nu kunna förvåna mig!
Vi ha sett andar!
Lifslefvande, riktiga andar, som både svarade och skref, fast de, till följd af något slags astralförhållande, inte kunde visa sig annat än i osynlig måtto!
Det var för grufligt intressangt!
Och med honom har Gustaf stått och gjort stötar i veckor, utan att veta hvilken högst märkvärdig mann han är!
Jo, så mycket vet man om personers fördolda storhet!
Och jag har kallat honom stoffil!
Men det ska jag alldrig göra mera.
Det här var en helt och hållet privat andesammankomst, hvarför det var dubbelt snällt af stoff – – af kaptenen att stöta på oss.
Allt gick utmärkt, utom litet på slutet, men det gjorde ingenting – alltid kan något misslyckas!