Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skall berätta dig alltsammans, men låt mig först bli af med rocken.
Jag begriper icke, huru man kan berätta någonting, då man är klädd i bonjour och tillknuten halsduk.
Se så, säg mig nu, huru du tillbragt tiden och huru du befinner dig?
— Åh, jag befinner mig som vanligt.
Jag har, medan du varit borta, roat mig att läsa ett långt bref ifrån Astley Cameron, hvilket ankom strax efter din afresa och var den bästa afledare för mina egna obehagliga tankar.
Det var adresseradt till dig, men som både du och Cameron sjelf vilja fortfara att hålla våra studentlöften i helgd och anse allt gemensamt imellan oss, så bröt jag brefvet, innan du kom hem.
Jag vet, att Astley värderar oss båda lika.
Ja, han höll till och med mera af dig, efter hvad jag tror då ni båda voro äldre och mera jemnåriga.
Men hör nu min historia och skratta icke alltför mycket åt min dumhet!
Alf kastade sig ned i soffan bredvid sin vän och började genast med ifver och liflighet berätta utgången af sitt äfventyr, sedan han först meddelat honom sin upptäckt i Dresden af den kringresande blanksmörjsfabrikantens blå naglar, dennes förmodade bekantskap med Hawerfield, bekräftelsen deraf i parken vid Langenau, hans möte på balen med båda dessa misstänkta personer, deras besynnerliga sammanträffande i Frankerskogen, Hawerfields kärlekshandel med den vackra gräsreperskan och slutligen stölden af den engelska ladyns juveler under samma natt, som den hvita pierrot’n varit inne i Malkolms rum.
Alla dessa detaljer, som Alf sjelf bevittnat, och i synnerhet hans igenkännande af den lilla handelsbetjenten, hvilken utan tvifvel var densamme, som på masqueraden började sina sällsamma förföljelser emot Malkolm, tycktes göra en särdeles lugnande och helsosam verkan på denne: det var en motvigt till hans egna sjukliga och sväfvande föreställningar, och han fick nu åtminstone några verkliga fakta gemensamma med sin misstrogna vän.
De båda unga männen kunde ändtligen räsonnera om saken såsom en verklighet för dem båda, och Alf var satt i tillfälle att döma sjelf, utan att hans misstro till Malkolms idéer öfverdref hans tvifvel om den hvita pierrot’ns existens.
Det var naturligt, att man förvillade sig i en labyrint af gissningar med anledning af dagens händelser.
Alfs harm, att hafva blifvit gäckad af juden, gaf sig luft i de mest besynnerliga förutsättningar och de galnaste och mest outförbara förslag till hans ertappande, och natten var nästan förliden, innan någondera af de båda vännerna tänkte på att gå till hvila.
Just som Alf ändtligen steg upp för att gå in i sitt rum, förde han handen händelsevis i västfickan och utropade med detsamma:
— Åh, jag har ju glömt att berätta dig, att då juden, innan Hawerfield ännu kommit, öppnade sin plånbok, föll ett papper derur ned i gräset.
Han märkte det icke under den sinnesrörelse, som lordens ankomst tycktes förorsaka honom, och det låg ännu qvar, sedan Hawerfield aflägsnat sig, då juden låg afsvimmad.
Jag upptog och gömde det.
Hvem vet, om det icke kan gifva oss någon upplysning om hans person?
Alf uppvek ett litet kuvert, temligen slitet och illa medfaret.
Det var icke försegladt, hade ingen adress och var endast sammanviket.
Då man öppnade detsamma, fanns deri ett mycket omsorgsfullt sammanlagt omslag, hvari en helt liten, mycket smutsig och tydligen många gånger läst och hopviken papperslapp låg, hvarpå med en dålig och stor stil lästes följande illa stafvade ord på engelska:
— ”hetta Prateli intygar och för-
— af zigenerskan Hezra mottagit
— der gamla Paddy för att söka
— ka gamla olyckligt omkomna
— ver hvars död vi båda äro
— vi för att bespara hans för-
— sjelfva straff och olycka.
Den 12 juli 1786.”
Ehuru hvarken Malkolm eller
Alf voro särdeles hemmastadda i detta språk, förstodo de det likväl tillräckligt för att begripa dessa få ord, som likväl voro utan allt sammanhang.
— Nå, häraf är då ingen upplysning att vinna, — sade
Alf skrattande och kastade den smutsiga pappersbiten på golfvet.
— Det är tydligen endast den ena hälften af ett bref, man kan alls ingen slutsats draga deraf; men efter det låg så der väl förvaradt, så har det troligen värde för sin egare.
Du bör i alla händelser gömma det, Alf! Hvem vet, om det icke kan gagna oss? — sade Malkolm, lutande sig ned och upptagande både papperslappen och kuvertet, hvari den varit inlagd.
— Nå ja, kanhända du har rätt!
Under krigstider kan man aldrig vara nog försigtig emot sina fiender och bör icke försmå att begagna sig af allt.
Jag skall då gömma detta lilla smutsiga dokument, som ingen kalligraf har skrifvit åtminstone.
Kanhända är det endast en trollformel eller amulett eller dylikt, utfärdad af någon gammal zigenarhexa der uppe i Frankerskogen, — sade Alf och stoppade papperet tillbaka i fickan.
— Det var således sista gången den fasliga engelskan fick pråla med eldröd klädning och gröna smycken, — sade Alf andra morgonen, under det man frukosterade.
— Hon borde verkligen vara tacksam emot den, som så energiskt protesterat emot hennes dåliga smak.
— Men diademet var i alla fall utomordentligt vackert; jag stod bredvid henne en stund och beundrade infattningen och anordningen af stenarne, — inföll Malkolm.
— Jag hoppas, man snart får reda på tjufven, ty ladyn har lofvat hälften af juvelernas värde åt den, som skaffar henne dem tillbaka, och detta kan möjligen egga skarpsinnigheten hos Kranachs sömniga polis.
— Ja, de äro också redan återfunna, — sade Johan, som i detsamma inkom och hörde Alfs sista ord.
Har man hittat diademet?
— Ja, det var inlindadt i rocken, som försvann härinne.
— Min rock!
Menar du den, som vi saknade i går morgse? — utropade de båda herrarne på en gång med bestörtning.
— Ja, just den.
Här är den, ehuru den är nästan oigenkännelig.
Det måtte hafva varit en besynnerlig tjuf, — sade Johan och lemnade Alf rocken, som han bar öfver armen, och som spred ett moln af svart dam omkring sig, då denne helt förvånad mottog den.
— Sotig?
Hvad vill det säga, hvar har man funnit den?
— Ja, det är allt för konstigt.
Vi borde genast i går morgse hafva anmält rockens förlust.
— Men så berätta nu, hvad du vet! — sade Malkolm otåligt, som vid åsynen af sin nedsotade rock lemnade sin vanliga flegmatiska likgiltighet och matthet.
— Säg mig först, om man funnit tjufven också! — tillade
Alf ifrigt.
— Ja, bevars, det vill säga, man vet, hvem det är, det är en helt ung flicka.
— Nog har man funnit juvelerna hos henne åtminstone, eller rättare bos hennes mor, ty ho sjelf har tagit till flykten.
Alf och Malkolm vexlade en blick af bestörtning och interesse, och den förstnämde utropade nästan andlös af nyfikenhet.
— Nå, men huru har man funnit dessa saker?
— Ack, herre Gud, det skulle jag nog längesedan hafva gjort, men herrarne afbryta mig ju, bara jag vill börja.
— Det är sannt, men nu skola vi tiga.
— Jo, det finnes en ung flicka, som heter Gundel, — började Johan långsamt — hon skall vara ansedd för mycket hederlig och anständig, fast hon är fasligt vacker.
Hon bor någonstädes helt nära härintill hos sin mor och försörjer sig med söm, och modern har ett rum, som hon hyr ut åt resande ibland.
Jag har sjelf en gång sett flickan, då hon kom för att hemta kläder här i hotellet, och det är visst, att hon såg rätt hygglig ut, och man skulle aldrig kunnat tro henne om något ondt.
Nå i går morgse helt tidigt vaknar gumman, hennes mor, vid det att en resande herre, som bodde hos henne, öppnar dörren och ber henne skynda sig att gifva honom frukost, ty han ämnade resa med postvagnen till Bamberg.
Gumman stiger upp, helt förvånad att hennes dotter, som alltid brukade hafva detta bestyr, icke redan var uppe, och förmodade, att hon försofvit sig.
Men hon blef både förundrad och orolig att, då hon kom in i den unga flickans lilla kammare, finna hennes bädd orörd och henne sjelf borta.
Hon skulle imellertid skynda sig att koka den främmandes chokolad, men det gick icke så lätt, ty huru hon blåste på kolen i spiseln och huru hon bråkade, så slog all röken henne i ansigtet, så att hon var nära att qväfvas, och elden ville icke brinna.
Hon öppnade fönster och dörr, men ingenting hjelpte, och den resande, som hade mycket brådtom, måste slutligen resa utan frukost.
Nu bor i huset en timmerkarl, som är slägt till gumman, och till honom vände sig slutligen den stackars rödögda qvinnan för att få luft i sin skorsten.
Karlen, som trodde, att någon sten fallit ned, anstälde en ordentlig undersökning och finner hela spiselröret igentäppt, och då han går upp på taket och släpper ned en båtshake, ty huset är helt litet och skorstenen kort, så drar han genast upp ett bylte, som, då han undersöker det, befinnes vara den här rocken, hvaruti fodralet med den engelska fruns alla grannlåter ligger, alltsammans mycket ordentligt förvaradt, utan att något saknas.
Hon har nu fått igen dem, och om de der stackars menniskorna icke stulit dem, så få de kanske i stället belöningen, för att hafva skaffat dem tillbaka.
Det blifver minsann en vacker hemgift åt den lilla Gundel, om hon återkommer och kan förklara alltsammans.
Johan tystnade, och de båda vännerna sågo på hvarandra med en min af så dum förvåning, att de båda utbrusto i skratt vid hvarandras åsyn.
— Vet du, om man återfunnit den unga flickan? — sade
Alf slutligen.
— Nej, hon har icke kommit tillbaka, och hennes gamla mor är otröstlig deröfver, och timmerkarlen, som är hennes kusin, och som skulle varit hennes trolofvade, är lika bekymrad öfver hennes försvinnande, hvilket ingendera kan förklara.
— Misstänker man henne att hafva tagit och gömt både rocken och juvelerna?
— Ja, visst gör man det.
Man har sökt henne öfver allt.
Men den engelska damen tyckte mycket synd om flickan, ty hon känner henne, efter som hon lagat spetsar och dylikt åt henne, medan ladyn bodde här, och detta gör henne ännu mera misstänkt, ty hon har derför ofta varit inne hos ladyn och kunnat få se och frestas af den der grannlåten.
Huru som helst, så vill man icke bråka så mycket om saken, då juvelerna kommit till rätta och den gamla damen anbefalt tystnad derom.
— Men det synes mig likväl vara bra otroligt, att flickan, i fall hon tagit dessa saker, skulle gifva sig på flykten och lemna sitt byte qvar, innan ännu någon menniska saknat dem, och att gömma dem så dumt sedan.
— Ja, det var just, hvad den der gamla polisherrn eller borgmästaren eller hvad han var, som kom hit för att hålla undersökning om saken, sade, och intet hade man heller skäl att misstänka hvarken modern eller timmerkarlen, som hittade de stulna sakerna.
— Nå, men hvad gör man då för att få veta, huru det förhåller sig?
— Jag tror, att man gör alls ingenting, ty den tjocke polisherrn, som tycktes vara mycket lugn och likgiltig för allt, gaf den engelska damen full rätt i hennes beslut att icke vidare bry sig om alltsammans.
— Men, Malkolm, detta kan väl icke vara ditt beslut eller huru? — sade Alf häftigt.
Du vill väl icke, att jag skall misstänka flickan att hafva tagit min rock till omslag åt juvelerna?
Icke flickan, men du känner hennes bekantskaper.
Det står någon bakom denna sak.
— Ja, mycket säkert.
Och det är den hvita pierrot’n, derom är intet tvifvel.
— Men jag börjar tro, att den hvita pierrot’n kan lika väl vara en engelsk lord som en tysk jude.
— Tyst! — sade Malkolm, blickande på Johan, som, helt förbryllad af de båda herrarnes obegripliga ord, stod alldeles förstenad vid dörren med den sotiga rocken på armen.
— Huru som helst, lord eller jude, så äro vi lika kloka som förut, — återtog Malkolm, då betjenten var utom dörren.
— Tro mig, Alf, allt detta är endast gyckelspelet af en ...
— Tyst Malkolm!
Säg icke ut, hvad jag aldrig kan höra utan oro för ditt förstånd!
— Förstånd? —upprepade Malkolm med ett melankoliskt leende.
— Hvad menar du egentligen med detta ord?
Jo, allt som öfverensstämmer med den normala uppfattningen af hvad vi se och känna.
Man skulle kunna säga, att det är ett begrepp, som afgöres af pluraliteten.
Mängden har rätt, fåtalet äro stållar.
Men hvem bevisar mig, hvar förnuftet eller galenskapen egentligen befinner sig.
Vi hafva kommit öfverens om vissa uttryck för att förstå hvarandra, men hvem vet, om någon öfverensstämmelse i sjelfva verket existerar?
Du kallar denna väst, som jag bär, hvit jag gör detsamma.
Men är den verkligen likadan för bådas ögon?
För mina är den kanske himmelsblå eller svart; vi begagna samma uttryck, men hafva möjligen en helt olika uppfattning af föremålen.
Du tviflar på mitt förstånd, då det icke sammanstämmer med ditt, du kallar den uppfattning oriktig, som du icke kan dela.
Men har du väl derför rätt?
Ja, vi hafva båda rätt, ty det rätta och det sanna är verkligen individuelt.
Vi kunna ju icke tro eller fatta annat än hvad vi fått förmåga till.
Ljuset finnes icke till för den blinde, han har full rätt att tvifla derpå, för honom existerar det verkligen icke, men den seende har äfven rätt i tron på och njutningen af sitt företräde.
Dåren, som med några halmstrån i håret tror sig bära en krona, förefaller oss beklagansvärd och missledd, men han är intetdera, han har rätt, han bär verkligen en krona, lika verklig och lika afundsvärd kanhända, som den vi se skimra med guld och juveler.
Hans tro, hans uppfattning är för honom liksom för oss verkligheten.
Hela vår verld, allt hvad vi se och känna är kanske, som Calderon säger, endast en dröm.
Detta rum, detta hus, dessa träd och denna himmel, du sjelf, Alf, som jag tror mig se och älska, äro kanske liksom min egen person, endast bilder i denna dröm, denna sväfvande, vexlande och slutligen försvinnande hägring i den oändliga, omätliga tomhetens svalg.
— Malkolm, jag ber dig lemna dessa absurda hugskott, som alls icke förefalla mig klokare, derför att jag tror det någon af de gamla grekiska stållarne till filosofer kommit fram med något dylikt på ett krångligt språk, hvari jag fick klena betyg, och låt mig säga dig, att jag gerna går så långt i medgörlighet, att jag vill anse mig sjelf vara endast en skuggbild i din dröm, blott du tillåter att söka få reda på den drömbilden, som tagit din rock, — sade Alf skrattande.
Men jag vill säga dig en sak helt allvarsamt till svar på din begäran: jag lider af alla dessa obehag, jag känner, att jag slutligen skall duka under för det plågsamma och orimliga i mina föreställningar; det kan nu icke hjelpas, jag resignerar derför, jag underkastar mig hvad jag icke kan ändra, men det är en sak, som jag aldrig underkastar mig, som skulle komma mig att jaga en kula genom hufvudet, för att göra ett slut på allt, och detta är åtlöjet, medlidandet, offentligheten af mitt besynnerliga öde.
Ingenting roar och interesserar menniskan så mycket som det oförklarliga, det mystiska, och mina missöden skulle genast blifva föremål för nyfikenhet, utläggningar och sqvaller, som aldrig skulle sluta.
Jag ber dig derför Alf, lemna alla tankar på att inviga någon annan menniska i dessa spökerier!
Detta har aldrig varit min mening.
— Men om du gör spaningar efter tjufven, om du söker att gå till botten af saken, så skall du komma in i ett virrvarr af motsägelser, hvari du slutligen skall finna din stackars vän och den hvita pierrot’n gent emot hvarandra, utan att derför hafva funnit någon förklaring efter ditt och andra menniskors sätt att bedöma förhållandet.
— Vet du, hvad jag tänkte, Malkolm?
Jo att jag i sanning bugar mig för det öfverlägsna geniet hos den sällsamma varelsen, denna uppenbarelse, denna symbol, som du kallar den hvita pierrot’n.
— Och denna bugning är också fullt berättigad.
— Ja, men vet du hvarför?
Jo, för hans skarpsinniga beräkning af ditt lynne.
Just denna paniska fruktan för offentlighet är det, som det odjuret begagnar till sköld, hvarunder han döljer sig, och på hvilket han hela tiden trotsat, inser du icke det?
— Jag inser ingenting, jag är trött vid allt; tala icke mera härom! — sade Malkolm otåligt och kastade sig på soffan med slutna ögon.
Alf gick imellertid fram och åter på golfvet, grubblande på medel att, med bevarande af vännens hemlighet, få upplysningar om den besynnerliga tjufven, allt imellanåt kastande en orolig blick på Malkolms bleka ansigte.
En qvarts timme förgick, och glömsk af dennes förbud att icke mera tala om saken, utbrast Alf lifligt:
— Hvad jag ångrar att icke redan i går, innan jag for till Langenau, hafva berättat dig mitt igenkännande af juden i Dresden!
Du hade då kanske följt mig, vi hade varit två och, den fördömde karlen skulle icke hafva undkommit.
— Ja, du borde verkligen hafva sagt mig det.
— Jag inser det nu.
Men du måste imellertid förlåta mig: du var så sjuk i går, jag vågade icke utsätta dig för följderna af ett möte med denna lilla afskyvärda trollkarl, som likväl ser ingenting mindre än fruktansvärd ut på nära håll.
— Du gjorde troligen rätt, ty jag sjelf är tydligen den siste, som skulle kunna ertappa honom: min blotta åsyn jagar honom ju på flykten, och dessutom Alf, jag känner det med visshet, att den stackars juden egentligen är oskyldig.
— Det tror också jag: han tjenar en annans interesse.
— Ja, alldeles så.
Han lyder en mäktigare lag med mera invecklade kombinationer, än vi kunna fatta.
Den lilla judens kropp får tjena till medium mellan mig och den hemlighetsfulla verld, hvars lif är tomt och blodlöst, som ett skuggspel — se der hans brott!
Det skulle tjena till ingenting att fånga honom: han skulle icke kunna säga dig någonting, var öfvertygad derom!
Jag lofvar att aldrig för någon yppa dina nattliga syner, men jag bedyrar äfven, att jag aldrig skall upphöra att forska efter deras förklaring, och jag skall slutligen lyckas.
— Du får anse dig hafva lyckats den dag, då du nedsätter mitt lik i hvalfvet under Kranachs gamla kyrka.
— Nej, om du doge, innan jag fått upplysning om denna sak, så skulle hela mitt lif användas att söka lösa gåtan om den hvita pierrot’n, — sade Alf häftigt och obetänksamt.
— Dåraktiga barn, du skulle då hela ditt lif få famla efter en skugga, som redan vore försvunnen, som icke mera förmådde uppenbara sig, en låga, som hundrade gånger flämtade bredvid dig, utan att du igenkände den.
De båda unga männens tankar i det ämne, som sysselsatte båda, liknade tvenne parallella linier, de kunde icke sammanfalla, och Alf, som påminde sig alla de berättelser han hört om tjufvars och mördares anmärkningsvärda dumhet, deras bakvända och tanklösa beteende, som ofta föranleder upptäckten af brott, hvilka varit den lättaste sak i verlden att dölja, förklarade härigenom sällsamheten att finna ett juvelsgarnityr gömdt i en skorsten, der det ovilkorligen genast skulle bli upptäckt.
Han påminde sig äfven, att det var i Kranach den resande lottförsäljaren skulle bo, och förundrade sig öfver, att han icke förr tänkt på den vackra Gundels hyresgäst, på samma gång det föll honom in, att man med afsigt velat gömma dessa saker, så att de blefvo återfunna.
Knappt hade alla dessa tankar kommit i hans hufvud, innan han redan var på väg för att uppsöka den gamla gumman, hvars skorsten blifvit på ett så eget sätt igenproppad.
Af en uppassare i hotellet fick han reda på hennes bostad och fann, att den låg alldeles intill hotellets bakgård och sammanbygd med dess uthus, ehuru man måste gå omkring qvarteret för att inkomma på den lilla gräsbeväxta gården.
En gammal hygglig qvinna i en toppig hvit mössa, egendomlig för Kranachs matronor, stod innanför grinden, sysselsatt att mata en hop kacklande gäss, då den unge svensken inträdde.
Hon besvarade hans frågor med en villighet och öppenhet, som borttog hvarje misstanke om hennes delaktighet i eller vetskap om stölden, och hennes tårar och bedröfvelse öfver dotterns försvinnande rörde Alf, så att han var nära att meddela henne hemligheten derom: han skulle ju imellertid snart på ett lämpligare sätt få veta rätta förhållandet, och han inskränkte sig således att trösta henne genom uttalandet af sin bestämda öfvertygelse, att den stackars flickan aldrig hade någon aning ens, om hvad som passerat i hennes hem, och förde deremot talet på den bortresta hyresgästen.
— Det var en mycket stillsam och beskedlig herre, han hade bott här nära tvenne veckor, han var sällan hemma, hvarken nätter eller dagar, stackare.
Han hade mycket bestyr, ty han reste som kommissionär för ett stort handelshus i Hamburg, — sade gumman, till svar på Alfs frågor, under det hon sökte freda hans ben för de arga och flaxande gässen, som alls icke delade sin matmors välvilja emot främlingen.
— Var så god och sitt ned! — fortfor hon, aftorkande ett litet grönmåladt säte, fastslaget vid stammen af en gammal knölig kastanie, hvars vidsträckta grenar öfverskuggade hela gården, och hvars rödaktiga blommor lågo nedfallna som en matta derpå.
— Jaså, det var en handlande? — sade
Alf med lifligt interesse, ty, ehuru han genast förestält sig, att på ett eller annat sätt i denna sak spåra den lilla judens person, blef han nu likväl öfverraskad af gummans ord.
— Var det icke en helt liten karl, som såg ut att vara jude, ty i det fallet såg jag honom i Langenau, der han utbjöd lottsedlar? — fortfor han, sättande sig ned bredvid gumman på bänken.
— Jo, alldeles så såg han ut, och han hette Samuel Mejerkopf, som också låter judiskt.
Han var så god och skänkte mig två burkar blanksmörja för mina tofflor, som skall bevara dem för evigt, sade han, så det är nog densamme, och han öfvertalade mig också att såsom betalning för rummet mottaga ett papper, som han påstod skulle vara värdt minst hundra floriner, som han sade, i fall det numret, som står derpå, skulle komma ut vid nästa lottdragning i Frankfurt, och som jag i alla händelser skulle få femtio för i Hamburg, men det blir nog svårt för mig att få ut detta, fruktar jag, eller huru?
— Ja, min goda fru, jag fruktar verkligen detsamma, men skulle ni vilja vara så god och visa mig detta papper?
— Ja gerna, jag gömde det mycket väl i den innersta lådan af min dragkista, ty han förmanade mig att förvara det noggrannt.
— Den skurken, — mumlade Alf förargad och leende åt gummans godtrogenhet, under det hon gick in i huset för att hemta den dyrbara lottsedeln.
— Ja, skurkar äro de båda två, ehuru af olika art och utseende — tillade han halfhögt, vid tanken på den vackre och förföriske lorden, som bortfört Gundel ifrån det stilla och anspråkslösa hem, som i allt bar prägeln af så mycken godmodig ärlighet och fromhet, att Alf kände ett visst behag i att betrakta detsamma och tyckte, att man endast behöfde se denna gamla qvinna och hennes snygga och tarfliga omgifning, för att bortvisa hvarje misstanke om något brott af hvad slag som helst.
— Får jag icke bjuda er ett glas bier, det är alldeles färskt? — sade gumman vänligt, då hon i detsamma utkom och satte på det lilla bordet under träden framför Alf en bierseidel af snöhvit lönn med fradgande öl.
Det ser ju nästan ut som en vexel eller en banknot, så att nog måtte det duga till något, — fortfor hon, betraktande Alf med en bekymrad och frågande min, under det hon lemnade honom en lottsedel, fullkomligt lika med dem han sett i judens händer på balen i Langenau.
— Åhja, kanhända; men jag förmodar, att det är mycket osäkert.
Har ni imellertid ingen anledning att misstänka den der hr Mejerkopf att känna till, huru den engelska damens juveler kunnat blifva insvepta i min reskamrats rock och gömda i er skorstenspipa?
— Nej, verkligen icke.
Om han haft någon del i eller sjelf begått denna stöld, så skulle han väl hafva tagit det stulna med sig, när han reste: ett dylikt litet fodral hade han ju kunnat lägga bland sina öfriga saker eller stoppa i fickan, utan att någon mennixka kunnat ana det.
— Ja, det tyckes verkligen så, och ingen förnuftig menniska kan inse, hvarför man begagnat rocken såsom emballage deromkring.
— Det var således er rock, min herre?
— Ja — sade Alf, som fruktade att bryta emot Malkolms förbud, om han nämde hans namn.
— Hm, det är mycket besynnerligt detta.
Man hade således tagit rocken i ert rum, ty ni är ju också resande och bor på ”Goldenen Wagen”?
— Ja, min fru.
Men kan ni veta, om er hyresgäst var hemma här den natten, som stölden skedde?
— Ja, han kom ifrån Langenau, der han varit hela dagen.
Klockan kunde väl vara tolf på natten, då Gundel öppnade för honom.
— Men han kunde troligen gå ut igen, utan att någon märkte det?
— Ja, det kunde han.
Fönstret i det rum han bebodde sitter icke högre ifrån marken än dessa och ligger åt hotellets bakgård.
— Ah, verkligen! — utropade Alf, glad öfver en upptäckt, som i så hög grad styrkte hans misstankar.
— Men om morgonen var han inne i sitt rum naturligtvis?