Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— — Som vi väl känna Grants hämdgirighet och.
lumpenhet samt den samvetslösa karakteren hos de tjufvar, med hvilka han sällskapar och dem han beskyddar, så kunna vi icke säga att resultatet förvånar oss. » Memphis Avalanche resonnerar sålunda: » General Sheridan har vanärat menskligheten, vanärat det amerikanska namnet, vanärat armén, men han har icke vanärat sig sjelf, ty detta låter sig ickegöra numera. »
En bland de kraftigaste tirader af detta slag, vi varit i tillfälle att taga kännedom om, står att läsa i Nya Svenska Amerikanaren.
Artikeln är denna:
» Trenne långöron.
De slogo sig tillhopa, de tre vännerna Sus, Dunsell och politikens myggvinge, galna färgardrängen och kokade ihop en epistel på så god eller dålig engelska, som stod dem till buds, för att under anonymitetens slöja rikta ett dråpslag åt » Nya Svenska Amerikanaren ».
Sitt opus insände det värda klöfverbladet till Chicago Tribune och det innehöll en forkastelsedom öfver denna tidning och dess egare, derför att vi icke i allt och allo skulle ha följt republikanska partifanan.
Politiska myggvin-gen, jemväl känd under namnet Peterson, räkna vi icke med.
Yrkes-afunden talar der och springer bort med hans af naturen klena förstånd.
Men de begge andra samarbetarne i smädeförsöket hafva ingen ursäkt.
De hafva ljugit mot bättre vetande och skola läggas upp för offentlig stut, så snart vårt hårdt anlitade utrymme medgifver.
» Tills vidare förklara vi den långörade trion att vi ämna sköta vår «gen tidning utan hjelp af hvarken tullsnokar, perukstockar eller dårhushjon.
Republikansk som » Nya Svenska Amerikanaren » är, har den dock icke låtit sig köpas af något parti, hvilket är mer än myggvingen kan «äga om det blad han representerar.
Vi hafva bevarat och skola framdeles oförskräckt bevara vår rätt att förorda de bästa personerna, hvar vi än finna dem.
En god man, äfven om han är demokrat, skall för oss gälla mer än en dålig man, vore den senare än tio gånger märkt med den republikanska partistämpeln.
Oxhandlaren, der han är oförvitlig, skall i våra spalter förordas framför en oduglig men kronisk embetsj ägare ur den onyttiga och fina verlden. »
Blott ännu ett prof på de i Amerika brukliga parti-namnen.
Yi hafva lånat följande rader ur den i Moline i Illinois utkommande tidningen Skandia:
» Ingen må tro, att det demokratiska inflytandet i senaten skulle innebära en oblandad välsignelse för bourbonerna eller de s. k. bulldoggs-demokraterna.
Det linnes inom det demokratiska partiet ett antal frisinnade, upplysta och fosterlandsälskande män, som utan tvifvel komma att utöfva ett afgjordt inflytande på senatens rådslut. »
Våra läsare torde nu medgifva, att de amerikanska partinamnen tydligen ådagalägga, huruledes dylika kollektiva uttryck, då de begagnats en tid bortåt, komma att innebära någonting helt anuat än hvad ursprungligen varit fallet.
Förhållandet erinrar nästan om uppkomsten af ordet humbug, sådan vi sett den beskrifvas i en amerikansk tidning.
Bland de myntslag af ringa värde, som tid efter annan blifvit präglade i Irland, fans nämligen intet, som i underhaltighet kunde jemforas med det, hvilket under Jakob II: s regering slogs vid myntverket i Dublin.
Dess legering utgjordes af bly, tenn och koppar, och så lågt var dess verkliga värde, att tjugu nominella » shillings » voro värda endasttvå » pence ».
Några dagar efter slaget vid Boyne utgaf Wilhelm III ett påbud om, att hela och halfva kronstyc-ken skulle emottagas såsom endast hela och halfva pence.
Den mjuka, blandade metallen, hvaraf detta värdelösa mynt var gjordt, kallades af irländarne Uim bog (uttaladt Ohm bugg), d. v. s. mjuk koppar eller ett mynt utan metallvärde.
Under tidernas lopp öfvergick detta ord till det moderna humbug och nyttjades sedan äfven om andra föremål än mynt.
Någonting liknande eger, som antydt, rum med partinamnen, åtminstone så till vida, att de erhålla sin stämpel och sin valör af någon mäktig man och att deraf förr eller senare blir — humbug; naturligtvis tänka vi härvid blott på namnen, icke på partierna.
Några exempel skola närmare ådagalägga detta.
Genast efter den nordamerikanska republikens vunna sjelfständighet uppstodo der partier.
De begge första kallades federalister och republikaner, hvilket sistnämnda parti-namn dock icke får tagas i nyare mening, utan i stället är liktydigt med demokrater.
Begge voro lika ifriga republikaner, så att namnet hade i detta afseende icke den ringaste betydelse.
Stridspunkterna dem emellan bestodo deruti att f eder alisterna önskade uttänja konstitutionen och motsatte sig 1812 års krig, medan republikanerna deremot icke ville tillåta andra grundlagsändringar än sådana som egde uttryck i folkviljan, hvarjemte de önskade och genom-drefvo krigsförklaringen mot England.
Federalisterna, som allt mer och mer förlorade sitt inflytande bland och på massan af folket, upplöstes under president Monroes förvalt- ' ning 1817 — 1825, och i dess ställe bildade sig så småningom i slutet af 1820-talet det nationalrepublikanska partiet.
Eme-• dan detta sistnämnda parti icke uppstälde något program (platform), låter det sig icke med visshet afgöra, hvad det först förde i skölden.
Det dittills varande republikanska partiet ville likväl icke förvexlas med det nya, utan förän-drade sitt namn och kallade sig » the Democratic party » - Dessa äro de begge partier, som ännu under senaste presidentval kämpade med hvarandra om öfvertaget.
Gammalrepublikanska partiet kallas ännu demokrater och national-republikanerna, med bortkastande af » national », kallas re- * publikaner.
Tillvaron af ett parti, som nu omkring ett fjerdedels sekel varit och, genom presidentvalet i slutet af sistlidna år, ännu är vid makten gent emot en verksam, ihärdig och skicklig opposition, är emellertid en ganska märklig företeelse i hela den nyare politiska historien.
Vid hvarje presidentval under de senaste tvänne decennierna har sammandrabbningen varit häftig och resultatet alltid underkastadt tvifvelsmål.
I korthet uttryckt, begära republikanerna numera — för så vidt ej intressena äro personliga — en större centralisation medan demokraterna vilja minska den unio-nela makten till att bli blott ett redskap utåt, icke i landets inre angelägenheter; förut var det, som bekant är, slaf-veriet och protektionismen, hvilka utgjorde tvistefrågorna.
Kasta vi nu en mera flyktig blick på partinamnen i några andra länder, skola vi äfven der finna att namnet har ingenting att göra med principerna hos ett parti.
Ofta händer det, att motpartierna gifva h varand ra begabbande namn for att uppväcka åtlöje1 och framkalla misstankar, och att dessa namn sedermera behållits i bruk fullkomligt oberoende af de förändringar partiet sjelf i tidens längd må hafva undergått.
Låt oss tänka på namnen » hattar » och » mössor » under Adolf Fredriks tid.
Dessa benämningar uttryckte inga allmänna grundsatser eller gemensamma sträfvanden hos ena
1 Detta är hos oss forhållandet med partinamnet Intelligensen, hvilket ursprungligen alstrades af missnöje hos någon af städernas bildade representanter, som beklagade att » intelligensen » blifvit utesluten ur ut-utskotten.
Sedermera upptogs uttrycket i ironisk syftning af motståndarne.-eller andra partiet.
De voro helt simpelt Öknamn, dem partierna tillagt hvarandra efter det att en qvick grefvinna påhittat smädeordet nattmössor.
Ordet förkortades derpå till mössor, och motpartiet erhöll benämningen hattar, hvari man sedermera velat läsa en anspelning på de mössklädda {ryssarne) och de hattbärande (fransmännen), hos hvilka de respektiva partierna ansetts stå i sold.
Vi tillåta oss i sammanhang härmed anföra några rader ur prof. Tegnérs nyligen utkomna af handling om språkets makt öfver tanken.
» Det vore lärorikt », säger han, » äf-ven från språklig synpunkt att skrifva de politiska parti-namnens historia.
Denna historia skulle ådagalägga, att partiernas enhet ofta långt mera legat i ett bestående namn än i någon åsigternas likstämmighet, att partierna i mångfaldiga strider stått emot hvarandra mindre for ett verkligt sakintresses skuld än for en ofta med ett meningslöst ord tecknad fanas.
» De blå » och » de gröna », som under kejsar Justiniani dagar utkämpade våldsamma strider i Konstan-tinopels hippodrom; de » hvita » och » de svarta », som på Dantes tid upprörde Norditalien, och under namnen » ghibel-liner » och » guelfer » söndrade hela stora nationer; Englands » röda ros » och » hvita ros », dess » kavaljerer » och » rundhuf-vud », dess » whigs » och » tories » *; Norges » bagler » och » birke-^ beiner »; Sveriges » hattar » och » mössor » — alla dessa partier hafva vållat folken oändliga lidanden ej blott genom de politiska motsatser de kunnat innebära, utan ofta också blott genom sina namn, huru triviala dessa än samtliga äro.
Det var derför också mer än tvänne ord, som Gustaf III ville utplåna, då han den 24 augusti 1772 i en särskild
1 Uttrycket Tory har på senare tider fått en bismak, och den för-sigtiga Times, som ej vill stöta sig med vederbörande, använder numera
i stället ordet conservative.
— Benämningarne » whigs » och » toires » upp * kom nio omkring 1680 på sätt som Macaulay närmare skildrar i sin Englands historia b.
1, kap. 2.förordning strängeligen aflyste det vidare bruket af de tvänne » förhatliga och vederstyggliga » partinamn, som gjort vår frihetstids historia i många afseenden sorglig för oss att minnas ».
Efter statskuppens genomförande bortlades hos oss af lätt begripliga skäl allt bruk af partinamn.
Under Gustaf IV Adolfs regering omtalas dock allt som oftast jakobinema, d. v. s. den gryende oppositionen med sina sympatier för den politiska utvecklingen i Frankrike.
Efter 1809 talas gerna om allmänna opinionen nära nog såsom öm ett politiskt parti af missnöjda; vidare blefvo på liknande sätt orden muvemang, rabulism och opposition använda.
Uttrycket liberala,1 i motsats till konservativa, begagnades hos oss såsom partinamn ej förr än vid 1844 års riksdag.
Vid 1847 — 48 års riksdag, bildades under frih.
C. O. Palmstjer-nas auspicier ett s. k. junkerparti; samtidigt nödgades det gamla konservativa partiet i viss mån stryka på foten.
Efter representationsreformens genomförande och efter den nya partibildningen inom kamrarne har uttrycket liberal hos oss • nära nog alldeles förlorat sin politiska betydelse, ehuru man visserligen ännu ser det användas åtminstone i tidnings-prospekter2.
År 1868, 18 januari, talade Aftonbladet, i «in riksdagsöfversigt, om » det s. k. landtmannapartiet », hvil-ket sjelf kallade sig liberalt, hvaremot kammarens venster antog namnet det nyliberala partiet.
Enligt hvad de sakkunniga nogsamt veta, är landtmannapartiet till sitt skap-
1 Partinamnet liberal härstammar från konsulatets tid och är troligen skapadt af Madame Staël medelst frasen » uppoffra sina liberala sympatier » (om kejsar Alexander).
* Det omotiverade i att ständigt föra ordet » liberal » på tungan gisslas qvickt i följande epigram af Echouard Lebrun:
Qu ’ est que ce mot libéral
Que des gens d ’ un certain calibre
Placent toujours tant bien que mal?
C ’ est le diminutive de libre.lynne konservativt och föga reformvänligt.
Rätt eget är nu att se, huru » en bagatelle » — helt naturligt i fråga om en uppkomling — landtmannapartiet behandlades ännu nyssnämnda riksdag.
I Aftonbladet skrifves 21 januari 1868:
» Resultatet af utskottsvalen visar, att inom första kammaren den mera liberala sidan vunnit en fullständig seger.
I andra kammaren ha de listor, som antagits af den hop-gyttring af olika och osammanhängande elementer, 6om går och gäller under benämningen » landtmannapartiet », haft en öfvervigt af några få röster.
Detta bevisar alls icke, såsom man på vissa håll med jubel förkunnat, att nämnda parti ligger öfver och kommer att under denna riksdag bestämma kammarens karakter, ty detta » landtmannaparti » är intet verkligt parti, som omfattar gemensamma principer och sam-manhålles af gemensamma åsigter; dess organisation är af helt och hållet personlig karakter. »
Landtmannapartiets utvecklingshistoria är tecknad i detta häftes främsta uppsats; vi hade blott att här som hastigast inregistrera namnet, och härmed afsluta vi våra utflykter på ett område, som är ofantligt.
Af stort intresse äro de olika nuvarande partibildningarna i Tyskland- — af så mycket större betydelse som man ju finner Bismarck med en exempellös virtuositet balansera dem emellan och begagna dem han för tillfället behöfver, men att närmare inlåta sig härpå, skulle för oss blifva alltför vidlyftigt.
Partinamnen framstegsparti, de nationalliberala, frikonservativa, ultramontanerna m. fl.
se vi ju dagligen omtalas.
Enligt uppgift i National-ökonomisk tidskrift (Kjöbenhavn 1879) skall L. Reybaud vara den förste som år 1835 eller 1836 begagnat ordet socialism, haraf man sedermera bildat socialist och socialdemokrat.
Förutom, de båda ryktbara engelska partinamnen » whigs » och » tories » har man i ny-, are tid ofta hört omtalas Manthester-partiet, hvilken benämning uppkom omkring 1839, efter det att handelskolle-giet i Manchester gjort en framställning om upphäfvande af de engelska spanmålslagarne; sedermera har uttrycket » manchestermän » blifvit liktydigt med beskyllningar för materialism, dålig patriotism och dylikt.
Märkligt är under den nyaste perioden det franska opportunistpartiet med dess motsatser till högern och venstern.
Ett parti, som spelat en stor roll i Danmark är den förenade venstern, i afse-ende hvarpå vi erinra om F. Hammerichs 1875 utgifna broschyr: » Grundtvig og det forenede venstre ».
Dem som önska en närmare kännedom om de politiska partiernas allmänna historia kunna vi hänvisa till Wachsmuth: » Geschichte der politischen Parteiungen alter und neuer Zeit », i flera volymer; till Bluntschlis och Braters » Staatswörterbuch » i kortare sammandrag, samt till Friedrich Rohmers » Lehre von den politischen Parteien ».
Detta sistnämnda arbete har emellertid fått uppbära den beskyllningen, att sjelf vara blott en originel partiskrift, författad i afsigt att förödmjuka de radikala och stödja de liberalt konservativa.
Hvar helst inom historien ett rörligt folk- och statslif utvecklat sig, der har det ock funnits partier.
En af våra nyare dramatiska författare låter i en af sina teaterpjeser Gustaf Wasa yttra: Nu är medeltidens mörker slut — detta kan väl sägas efteråt, men icke gerna samtidigt, i synnerhet som uttrycket » medeltiden » är ett modernt ord.
Hvad vi med detta exempel egentligen ville antyda är, att man icke kan bestämdt angifva gränserna för ett ännu i bruk varande partinamn, lika litet som för en historisk period, inom hvilken vi ännu lefva, och liksom det förflutna ligger i otaliga gestalter bakom oss, så har ock framtiden tusentals möjligheter att bjuda på — äfven inom partibildningarna.
Arvid Ahnfelt.
&lt;chapter name
Också en studie, af HALFDAN MÖRK " &gt; Allt för samhällets bästa.
Också en studie, af HALFDAN MÖRK.
24: de augusti!
Just som det bör vara.
Medborgerligt sundt och medborgerligt ädelt.
Alla menniskor äro ute på landet, vid brunnar och bad, i Norge, i Schweiz, i Paris \ En lämpligare dag for ett riksdags-mannaval ges det icke.
') » O, Paris, sköna stad! » gnolade herr agenten Apollonius Jaberg, han med glasögonen på näsan och all verldens kaffepriser i hufvudet, der hjernan bort sitta.
Och så köpte han sig ett halft dussin nattkappor och en flaska heliotrop samt nnderrättade sina estimerade affärsvänner, att han på tre veckor begåfve sig till stora verldens medelpunkt för att lära sig franska språket gratis (det skulle begripligt vis vitna om affärsgeni) och ändtligen en gång få umgås med bildadt folk (det skulle, lika begripligt, vitna om en förkrossande öfverlägsenhet gent emot de andra brackornaj Efter dessa förberedande åtgärder reste han, men reste till Trosa.
En vän, som på gamla dagar slagit sig ned i denna idylliska stad, för att i naturens och älskliga naturbarns armar filosofera öfver samhällslifvets skuggsidor, en gammal, tänkande vän, med ett ord, upplyste mig just i sitt sedvanliga nyårsbref, att herr agenten, som stannat der hela tre veckorna, förstått sätta sig i respekt hos de vänliga Trosaboarne genom att presentera sig som konsul för någon af Söderhafsöarna med en mycket stillsam och lojal befolkning, som nöjde sig med att lefva af trädrötter och ostron, nilr man icke kunde komma åt att äta upp någon af sina bästa vänner.
Såsom en framtidsman, derjemte stadsfullmäktig, riksdagsrepresentant och riddare in spe, hade för öfrigt herr Apollonius Jaberg blifvit ett lejon bland damerna i den lilla förtjusande staden.
Det bildade umgänget ute-Ur dagens krönika.
5 Stadens vördade patriarker, som hafva hufvud och förstånd för alla, blick, förutseende, nit och intresse för alla, som tänka för alla, handla för alla, men ega känsla blott för sig sjelfva, dessa embetsmannaverldens och bankhvalfvens småstadshalfgudar måste naturligtvis äfven nu vaka öfver samhällets välfärd och rykte och våga icke der vid lag sätta valmansmajoritetens medborgerliga dygder på prof.
Det kunde bli skandal af.
Det kunde sluta med en revolt.
Det kunde gå ända derhän, att staden blefve representerad af en.
man med allmänt förtroende.
Deraf utsättandet af denna dag för valet.
Och dagen närmar sig.
Herr redaktör Våghals, en jätte till själen ännu mer än till kroppen, med orakelmin som en gammaltestamentlig profet och med annonserad kärlek till menskligheten som en nyevangelisk apostel, har, äfven han, hyrt sig en landtlig stuga med gräsbete på taket, likvisst belägen strax i närheten af denna stad, hvars öde han anser sig stark nog att bära på sin breda rygg, skulle han än — liksom forut vid de besynnerligaste politiska förvandlingar — sluta med att gå på alla fyra för makten, äran och härligheten.
Alltså begaf han sig vid sommarens början ut till stugan och gräsbetet, med sin lilla, hjertevarma hustru under ena armen och en stor, hvass sax, inrullad i en packe tidningar, under den andra.
Utgående från en nyare tids praktiska grundsats, att man vid utflygter ur boet aldrig bör släpa
blef således icke alldeles; men värre var det med gratislektionerna i franskan.
Min gamle vän lär dock vid ett tillfälle af någon hemlighetsfull anledning ha talat, latin med honom, och då franska ändock alltid hade varit latin för herr agenten, konsuln för menniskoätarne, blifvande stadsfullmäktigen, riksdagsrepresentanten och riddaren, så kunde det ju komma på ett ut.
Der har * ni emellertid i några spridda drag en af dessa moderna Paris-resor.
Men Gud tröste mig, när jag härnäst möter hen * Apollonius Jaberg !med sig något öfverflödigt bagage, leinnade ban pennan hemma.
Men i dessa dagar, då en betydelsefull valförrättning förestår, måste väl ändå något skrifvas, och omsider stöflar han in till staden, äfven nu åtföljd af sin bustru och sin sax, ty hon törs icke släppa honom, och han törs icke släppa saxen.
Det kunde bli bara villervalla både i kärleken och politiken.
Snart uppsökes han af herr grosshandlaren Frisk, en af den unga, intelligenta oppositionens främsta män, varmt intresserad för allmänna frågor och nitisk i sina sträfvan-den för samhällets utveckling.
Han beklagar sig öfver den rättsvidriga hänsynslöshet, vederbörande återigen tillåtit sig mot valmännens flertal.
Herr redaktör Yåghals instämmer, men nöjer sig icke med det.
Han blåser upp sig tum för tum och utstöter de förskräckligaste hotelser mot stadens styrpinnar, så att de fattiga hårstråna resa sig på er alltid lika ödmjuke tjenares hufvud, der han som en oerfaren och djupt ovärdig medlem af redaktionen sitter och skrifver inne på byrån, men till slut börjar fundera på att i största hast retirera för att icke blifva inblandad i dessa för samtid och efterverld så ödesdigra demagogier.
» En oförskräckt man, en ovärderlig kämpe för framåtskridandet! » tänker herr Frisk om herr Yåghals, sedan han ändtligen utanför dörren kommit i lä för munvädret.
Och han går att söka upp sina trogne, visserligen förutseende oppositionens nederlag, såsom under nu varande förhållanden oundvikligt, men dock med den glada öfvertygelsen, att dess grundsatser skola till det yttersta understödjas af stadens förnämsta tidning.
Något senare på dagen möter herr redaktör Våghals en af de allrådande bankmännen.
Han bugar sig djupt, djupare, ändå djupare ... en, två, tre gånger.
Gud ske lof, att ryggen höll !Bankmannen frågar honom på en gång nådigt och nonchalant fortroligt om hans mening rörande riksdagsmanna-valet.
Han ger ett slags antydan om, hvarför det blifvit utsatt så tidigt, och han söker, ehuru förgäfves, gifva denna antydan utseendet af att vara fullt allvarligt menad.
» Men er tidning skall väl ändå börja käxa igen? » tilllägger han slutligen med en ton som om denna tanke varit honom lika aflägsen som en donation för välgörande ändamål.
» Hähähä, blir väl icke så farligt », gnäggar herr redaktör Yåghals gemytligt.
» Frisk är sömstucken, förstås, och vill att äfven jag skall skena öfver skaklarne; men jag be-höfver ej säga er, att min tidning på intet vis lånar sig åt några samhällsupplösande tendenser.
Det är klart, att jag för att bibehålla inflytandet öfver friskalarne måste framställa några små anmärkningar; nien de skola också bli der-efter, det lofvar jag. »
» Ni är en.
förståndig man, och en man med framtid.
Tjenare! ...
Förfaller icke er stora vexel fjorton dagar i morgon? »
» Ja .. jag tro .. tro .. tror det! » stammar herr Våghals, något förlägen öfver samtalets vändning.
» Ja, var lugn, ni.
Nog kan den saken rangeras.
Herrarne skiljas.
» Den kunna vi då få till hvad som helst! » tänker bankmannen med ett försmädligt grin.
» Icke kommer oppositionen långt med sådana der bundsforvandter. »
Emellertid återvänder herr redaktör Våghals till byrån.
Nu skall artikeln om valet skrifvas.
Han stänger in sig.
Han kastar af sig rocken.
Han slår sig ned, fattar pennan och synar henne mycket fundersamt som om han knapt känts vid henne.
Men så käns ej heller hon vid honom.
I sjelfva verket äro de ju också fullkomligt främmande för hvarandra.
De tankar och idéer, som skulle vigt demsamman, hafva i all evighet uteblifvit.
Det är ett mässfall, till hvilket sjelfva himlens konsistorium sagt sitt concedo.
Pustande men resignerad, lägger han slutligen pennan ifrån sig och börjar rifva i några tidningar.
Kanske kan han hitta på en bit, som är lämplig att skrifva af med några små ändringar och tillägg.
Nej, någon lika invecklad kasus har verkligen ingenstädes förekommit.
Omsider sätter han då upp ett koncept till följande rader:
» Riksdagsmannavalet är, såsom våra läsare funnit af kungörelsen, utsatt till den 24 dennes.
Vi våga tro att dagen Ur — så att säga — något olämpligt vald.
Bristande tid och utrymme hindrar oss att nu närmare orda derom, men gömdt är icke glömdt.
Beträffande riksdagsmannavalet i och för sig, lönar det ej mödan att derpå spilla många ord.
Bankpartiets kandidat måste naturligtvis under nuvarande forhållanden gå segrande ur valurnan, men vi våga tro, att det — så att säga — blir en Pyrrhus-seger. »
Den våghalsen!
Herr grosshandlaren Frisk blir väl en smula förlägen, när han läser denna märkvärdiga » ledare »; men han tror ännu på den odödliga humbug, som heter » brist på tid och utrymme », och han anar icke, den hederliga menniskan, att hvad som döljer sig der bakom, är idel oförmåga och karakterslöshet.
Men hvar ha vi då under allt detta herr redaktör Wippa?
Ute på språng, som alltid.
Denne man, med själen i huf-vudet och hjertat på obekant ställe, är en af dessa förträffliga svensk-amerikaner, som med glädje offra sin salighet och en tolfskilling för notisen om, att en medborgare med otur slagit i hjäl sig eller att en medborgare med dålig mage och hetsigt blod slagit i hjäl någon annan.
I öfrigt är summan af hela hans raffinerade politik den, att annonserna böra framgångsrikt täfla med tidningens text.
Naturligt nog, kan han då icke hysa synnerligt intresse för riksdagsmannavalet, vid hvilket man ej ens har att påräknaså mycket som en kandidatlista för annonsafdelningen.
Det är ingen ting att förtjena på.
För att göra sitt yttersta, skrifver han emellertid i sin tidning: ^
V Tio (10) procents rabatt!
Om det riksdagsmannaval, som förestår, hafva vi ej mycket att säga.
Vi hysa den orubbliga öfvertygelsen, att en tidning aldrig bör lägga sig ombord med några slags ledande grundsatser, och vi skola derför nu och alltid omsorgsfullt afhålla oss från att uttala en egen mening.
Men väl är det vår skyldighet att fästa allmänhetens uppmärksamhet på valet.