Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Då dessutom i grundlagen "intet särskildt föreskrifves om sättet för ordinarie statsinkomsters förändring, måste hvarje dylik förändring lill vä— "gabringas i enahanda ordning som andra allmänna förhållanden, eller genom Konungs och Ständers sammanstäm”mande beslut.
Medgåfves R.
St. rättigheten att, ulan Konungens samtycke, borttaga, om ock blott en enda bland ^ordinarie statsinkomsterna, så funnes ej mer någon bokstaf "i grundlagen, som skulle med framgång kunna åberopas till "hinder för Ständerna att, medelst de egentliga grundskatter"nas eller jordeboksräntornas upphäfvande, nedbryta hela "statsförvaltningsbyggnaden och sönderslita äganderättens hejigaste band."
Efter denna uppläsning jkulle jag tro, att ingenting starkare kan sägas i detta ämne.
Jag förenar mig för öfrigt med Frih. v.
Schulzenheim äfven i afseende på återremissen.
Det är visserligen ett vörd - Den 28 April f. m. nadsvärdt bud, att grundlagen bör tolkas efter ordalydelsen, och jag har afven vid uppfattningen af nu förevar, fråga sökt uppfylla denna föreskrift; men nyssnämnde lagbud utesluter ej möjligheten, att grundlagen, likasom andra lagar, kan sakna föreskrift för vissa fall.
För min del har jag trott mig finna, att grundlagen icke innehåller något stadgande, huru det skall tillgå med ordinarie skatternas förändring eller afskaffande; och för att rätt bedöma saken torde det vara nödigt att återgå till den tidpunkt, då grundlagen stiftades.
Om vi således återgå till tidpunkten före 1809, så befinnes, att det utgjorde föremål för Regeringens åtgärd att bestämma beloppet af de ordinarie skatterna, och endast bristen i bebofven derutöfver hemställde man till R.
St. att fylla genom bevillning.
1809 års lagstiftare tänkte sig icke heller, efter hvad jag tror, möjligheten, att ordinarie skatterna någonsin skulle kunna förminskas; de ansågo cj behofven någonsin kunna så långt nedsättas, och då de skrefvo 5j §., tänkte de således ej på andra skatter än dem, som skulle folket påläggas, ty de föregående eller ordinarie skatterna betraktades som oföränderliga.
Ur denna synpunkt stadgades, att R.
St. äga att bestämma behofven, och att beloppet, hvarmed behofven öfverstiga de för handen växlande tillgångarna, skall genom bevillning fyllas; ty allt, hvad som är erkändt såsom behof, bör enligt 5g §. ovilkorligen fyllas, och det är således i bestämmandet af behofven, som folkets förnämsta rättighet ligger.
Om nu förhållandet är sådant, att intet bestämdt stadgande finnes i grundlagen rörtde de ordinarie skatternas borttagande, hemställer jag, hvartill det väl är nyttigt alt strida härom utan allt ändamål; ty jag kan icke föreställa mig, att, i händelse R.
St. finna skäligt att i någon mån göra grundskatterna lindrigare, Konungen skulle vägra att dertill lemna bifall, helst det ej inverkar på Konungens magt, enär hvad som borttages af statens ordinarie inkomster alltid måste ersättas genom bevillning, så vidt behofven erfordra, samt Konungen äfven för den händelsen, att R.
St. måste åtskiljas, innan de bestämt ny bevillning, har den gamla bevillningen att tillgå för behofvens fyllande.
Vägradt bifall å Konungens sirla är till följd häraf, efter min tanka, aldrig att helara, och då frågan således ej angår något, hvarpå folkets säkerhet beror, hemställer jag, huruvida man bör strida om en princip, hvarom ingenting finnes bestämdt stadgadt, Gr.
Jag var alltför ung, då 1809 års
Ständer lade grunden till vår närvarande statsform för att kunna 11 y sa en bestämd opinion om de mäns åsigter, som häruti deltogo; men hvad jag säkert vet, är, att jag icke skulle hafva deltagit i den revolution, sorn beredde denna förändrade statsform, om jag trott meningen hafva varit att blott förvandla samhällsskicket lill en embetsmanna-hierarchi.
Om P «n 28 April f. m. man kunnat förese, att meningen endast valdt att befästa det statsskick, sorn förut fanns, och att Svenska folket skulle af den skedda förändringen skörda så ringa fördelar i be-* skattningsväg, att skatterna fortfarande skulle betraktas som Kronans egendom, för att åt embetsmannacorpserna försäkra ett orubbligt bibehållande vid sina löner och inkomster, så hade troligen mången med ndg ej lånat sig ti 11 verktyg vid företaget.
Här har blifvit sagdt, att oin R.
St:s pröfningsrätt skulle sträcka sig till en förminskning af de ordinarie skatterna, skulle bevillningen nödvändigt i samma mån ökas.
Men då detta beror af behofven , hvilka R.
St. äga ostridig rätt att pröfva, inser jag ej, att den nämnda påföljden är ovilkorlig; ty det är möjligt, att minskningen i grundskatt terna just sker till följd af den åsigt hos R.
St., att flera bland behofven äro till endast för att bibehålla ett statsskick, till landets olycka.
Måhända skulle det vara lyckligt för Konungen sjelf, att en sådan reglering utgick från folket, emedan det är möjligt, att Konungen icke linner sig ens äga magt att genom förändring af embetsmannacorpserna nedsätta behofven.
Må man likväl icke derföre tro, att jag anser oss i samhället vara utan behof af styrelse; äfven de vilda röfvarhorderna linna sig i behof deraf, och hvarföre skulle man då tänka, att R.
St. någonsin skulle vilja upprycka hela staten genom vägran att fylla de verkliga behofven.
Att man i Frankrike ingått föreningar att vägra skatterna är sannt, och jag troi1, att det varit lyckligare för både Frankrike och Europa, om dessa föreningars bemödanden rönt mera framgång, hvarigenom de olyckliga strider, sorn nu i Frankrike pågå, kunnat förekommas.
Jag skulle likväl tro, att vägran af de verkliga statsbeliofvens fyllande aldrig kan ifrågasättas, och jag fortfar att drifva den satsen, att det icke är förenligt med ett constitutionelt samhällsskick, att Konungen äger någon beslutande-rätt i afseende på beskattningen, som oförkränkt bör tillhöra Representationen.
Jag är redan så före kommen af Frih. v. Schulzenheim, Hr Lagerhjelm och Gr. af Wetterstedt, att jag blott anhåller' få tillägga några ord.
Jag tror Hr Stråle hafva rätteligen uppfattat frågan, då han ansett R.
St. egentligen utöfva deras beskattningsrätt, när de bestämma behofven; ty då ett behof är förklarad! för oundgängligt, måste äfven medel till dess fyllande anvisas, och sättet att fördela skatterna är en vida mindro magtpåliggande åtgärd, än att förklara, det de till ökade behof skola förhöjas.
Hvad särskildt angår 5y §, täcktes R. o. Ad. fästa uppmärksamhet vid sjelfva ordalydelsen:
Svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta, d. v. s. att pålägga sig ökade afgifter, icke att borttaga eller frånsäga sig skatter.
Ingen lärer kunna bestrida, att orden efter allmänt språkbruk så böra förslås.
En värd ledamot har erkänt Dea aS April f. ra. hvarje samhälles behof af embetsman och följaktligen äfven af deras aflöning, men tillika förklarat, att han icke skulle hafva deltagit i 1809 års revolution, om han trott, att de ordinarie skatternas afskaffande ej skulle få bero af R.
Jag skulle tro, att ingen tjensteman deltagit i denna revolution, om han föreställt sig, alt åt Ständerna skulle öfverlåtas magt att från embetsman directe borttaga deras indelta ordinarie räntor, eller från staten de pehningeinkomster, som blifvit lill penningelöner anslagna, och hvarom innehafvarne blifvit i fullmagterna försäkrade, att, säger jag, II.
St. skulle kunna beröfva någon sina lagliga inkomster, utan att Konungen skulle äga att dertill säga nej och tillse, att ersättning först gåfves.
Här är dessutom icke fråga oin cmbetsmännens löner allena, utan om statens flerfaldiga andra behof, hvartill ordinarie skatterna blifvit anvisade.
Hvart skulle det taga vägen, om R.
St. vid hvarje riksdag kunde förminska eller alldeles borttaga tillgångarna för de angelägnaste behofven?
Följden blefve den bedröfligaste af alla concurser, der ingen visste för hvem det skulle brista, eller der aila fordringsägare blefve lottlösa.
Min tanka är således lika med flera föregående talares, att R.
St:s uteslutande beskattningsrätt ej kan hänföras till annat än den förhöjning, som utöfver de ordinarie skatterna kan erfordras till behofvens fyllande; ty en rättighet att borttaga, hvad redan blifvit anslaget och fortfarande behöfyes, vope att rubba hela statsorganismen, Slutligen får jag erinra, att ämnet nu synes så utred t, att vi, om återremiss skulle göras, blott finge höra detsamma nästa gång om igen.
Jag hemställer således lill de värda ledamöter, sorn begärt återremiss, att de måtte derifrån afstå.
Jag vill blott tillägga några ord i anledning af Gr.
Cronhjelms uppfattning af mitt föregående yttrande.
Jäg måtte hafva uttryckt mig illa eller alltför svagt för att höras, då Gr.
Cronhjelm kunnat tro, att jag menade 1812 års riksdag, när jag talade om riksdagen näst .efter grundlagens stiftande; jag menade 1809 och 1810 årens riksdag, eiler densamma, vid hvilken grundlagen stiftades.
Jag har icke heller yttrat, att tullen tages af lurendrejaren, ty det vet jag nog, att han betalar intet, och att det är consumenterna, sora få betala; men jag har sagt, att de ökade tullinkomsterna blifvit tagna från lurendrejaren på det sätt, att staten delat hans vinst genom strängare controller och deraf minskadt lurendrejeri.
Sjelfva afgifterna för consumenterna äro deremot nu lägre än 1815.
Jag förnyar härvid min en gång förut gjorda begäran, att, i händelse det oftare skulle falla någon talare in att upptaga mina yttranden oriktigt och annorlunda, än de fallit säg, R. o.
Ad. täcktes hafva den godheten att sjelf besinna, om jag verkligen yttrat mig på sådant sätt.
I anledn, af hvad Gf. 3j4 Deri aS April f. ra.
Horn sagt om Svenska folkets ringa fördelar i beskattningsväg af 1809 års regermtsföeändring, i fall grundlagen skulle tolkas såsom jag gör, får jag erinra den värde ledamoten, att dessa fördelar ändock icke äro så obetydliga; ty bland de summor, sorn i allt fall bero på R.
St:s bestämmande allena, befinna sig, enligt 60 §., icke blott alla tull- och accisafgifter, som före 180g berodde af Regeringen, utan äfven postmedlen, hvarmed förhållandet var enahanda, och charlas sigillatse-afgiften, om hvilken jag icke känner, huru dermed sig förhöll.
Jag skulle likväl tro, att äfven denna afgift före 1809 likaledes berodde på Konungen, så att det den tiden endast var husbehofsbräunerimedlen och den allmänna bevillningen, som berodde 1 af R St.
Men dessutom bade Konungen då rättighet att utskrifva krigsgärder, och man lärer således finna, att fördelarna för folket i beskattningsväg i allt fall icke äro så obetydliga.
Jag skulle icke borttaga tiden med att yttra mig i ett ämne, hvaröfver discussionen redan fått en sådan utsträckning, om jag ej hört åtskilliga talare framställa satser, deri jag ej kan dela deras mening.
Jag har nemi. hört Gr.
Cronhjelm till stöd för sin åsigt åberopa, att grundlagen bör tolkas efter ordalydelsen.
Det tillhör mitt yrke att tolka lagar, och Ståndet har nu äfven vid denna riksdag ålagt mig att tolka grundlagen; men jag har aldrig kunnat komma till den slutsats, att hvarje § bör tolkas isoleradt för sig, utan jag tror tvärtom, att alla lagar böra ses i sin helhet. 83 §.
Reg.F. säger, att grundlagarna skola efter deras ordalydelse i hvarje särskildt fall tillämpas, hvilket innebär, att lika oriktigt som det i allmänhet skulle vara att taga en enda lagparagraph ensamt till grund för sin tolkning, lika gifven är skyldigheten här att för hvarje fall tolka grundlagen i sitt sammanhang.
Efter denna antydning af min mening kan jag ej heller finna, att 5j §. bör tydas annorlunda, än i saraanhang med öfriga §§. i grundlagen.
Vid en sådan jemnförelse ser jag icke blott missförståndet hos den värde ledamoten, som trott 64 §. stadga, att det är behofven af statens inkomster, som skola af R.
St, pröfvas, ty mig synes det tydligt, att denna pröfning har afseende på statens utgifter; utan för mig är det äfven klart, att det icke är R, St, allena, utan båda statsmagterna gemensamt, som äga att förordna om ordinarie skatternas förminskning eller borttagande.
Jag har ofta hört af talare på detta rum och i ströskrifter sett 1809 års lagstiftning klandras.
Jag var icke af den ålder, att jag kunde höra till t8oq års män; jag deltog likväl uti riksdagens förhandlingar, och jag kan icke, vid jenmförelsen emellan den enighet och kraft, som då rådde, och den sönderbrytning, som man nu synes vilja åstadkomma, undertrycka den öfvertygelsen, att man stiftade grundlagarna på ett sätt, som vitt - I D c n uS April f. m. naile, att man icke glömde, att det alltid fordrades ett ordnadt statsskick.
Jag liar icke heller som riksdagsman sedermera någonsin glömt, att för detta ändamål erfordras, att en suverän magt lios ingen finnes; jag har alltid trott oell tror ännu, att det är lika olyckligt, om Ständerna äro suveräna, som om Regeringen är det, och jag vill en gång för alla framlägga denna opinion, i hvilken jag anser ligga lika mycken liberalitet som i många andra.
Cederström tror jag således, att grundlagens stiftare aldrig haft för afsigt, att statens ordinarie inkomster skulle kunna borttagas utan Konungens samtycke, deruti också största säkerheten ligger; ty man behöfver aldrig frukta, att Regeringen skulle neka sitt bifall till en sådan åtgärd, så framt den ej står i strid med tredje mans rätt.
Jag instämmer med dem, sorn begärt återremiss å betänkandet.
Sedan jag begärde ordet, har jag, i hvad jag tänkt anföra, blifvit förekommen af Gr.
Horn och inskränker mig således till att ur den synpunkt, han så väl utvecklat, begära återremiss af betänk.
Gr. von Hermanson, Carl:
I afseende på den af, StatsUtsk. föreslagna nedsättningen af manlalspenningarna tillstyrker jag bifall till Utsk:s betänk.; men i afseende på principfrågan anser jag mig böra vid detta tillfälle uttala min opinion, som är, att så länge 57 §. qvarstår, måste det vara R.
St:s rätt att allena sig beskatta, och att till följd häraf ensamt besluta örn de ordinarie skatternas förminskning.
Då en talare uppmanat dem, som begärt återremiss, att derifrån afstå, och jag varit den första, som framställt denna begäran, anser jag mig böra förklara, att jag för min del derifrån afstår för att bespara R. o. Ad. en ytterligare discussion öfver en grundlagstolkning, som skulle blifva destomer obehaglig, som det, efter min tanka, bör vara klart, att de ordinarie skatterna aldrig kunna förminskas eller borttagas utan Konungens bifall.
Jag nödgas, ehuru ogerna, åter uppträda för att besvara några inkast.
Stråle har uppgifvit starka skäl för min åsigt, då han sagt, att man ej bör strida om en sak, som icke finnes bestämdt stadgad i grundlagen.
Andra sidans talare hafva således ingen bestämd lag för sig, då jag deremot har 5y §.; och jag linner det i sanning besynnerligt, att detta tvistämne icke redan från Reg:s sida föranledt till någon motion i Constit.Utsk. om förändring eller förtydligande af grundlagen.
De bland Styrelsens organer, som yttrat sig emot mig, hafva sjelfva erkänt, att en lacun i grundlagen för närvarande finnes, samt att man måste se på andan och sammanhanget för att komma till 3;5 Den 28 April f. m. deras slutsats, och jag vet då icke, hvarföre de ej genomen grundlagsförändring söka förekomma stridens förnyande i framtiden.
Om jag ägde samma åsigt om grundlagens obestämdhet i detta fall, skulle jag vara böjd att sjelf väcka en sådan motion i Constit.Utsk., för att sedermera få den kullkastad här i Ståndet och på det R.
St:s rätt att ensamt besluta i alla beskattningsfrågor sålunda måtte blifva för framliden stadgadt.
Hr v. Hartmansdorff har talat örn borttagandet af tjenstemännens löner, och ehuru derom nu icke är fråga, ligger magten dertill ostridigt i allt fall i Ständernas händer; ty de kunna onekligen inom laga tiden för en riksdag besluta sådan nedsättning i bevillningen , att nedsättning i embetsmännens löner deraf måste blifva en följd.
Jag säger icke att så bör ske; men jag har blott till Hr v.
Hartmansdorlfs vederläggning velat visa, att så kan ske.
I anledn. af Hr Rosenblads yttrade önskan, alt man måste tyda hans ord, som de falla sig, öfverlemnar jag till R. o. Ad. att bedöma, huruvida Hr Rosenblad vinner mest, antingen man tyder hans ord såsom de falla sig, eller på ett något mera logiskt sätt.'
Slutligen ber jag, att till Frih. Ehrenborgh fa ställa den förklaring, att jag är öfvertygad, att samma enighet och kraft som förr skall fortfarande råda hos begge Stalsmagterna, samt att jag ej bestridt nödvändigheten af ett ordnadt statsskick, hvadan icke heller någön sönderbrytning lärer vara att befara, helst jag alldeles icke haft för afsigt att beröfva den andra Statsmagten något af dess prerogativer, utan endast sökt motverka deras utvidgande på ett obehörigt sätt.
Till de ledamöter, som tro, att den åsigt, hvilken jag delar, skulle leda till ett sönderbrytande af staten, hemställer jag, om det icke snarare är en sönderbrytning att lenina åt den ena Statsmagten att bibehålla en del skatter och åt den andra rättigheten att icke fylla bristen i behofven.
Man skulle derigenom tvinga Styrelsen att ihärdigt bibehålla ett visst system, i stället att R.
St. annars kunde tvinga Styrelsen att antaga ett annat, bättre.
Man har åberopat sista riksdagens Constit.Utsk:s auctoritet, och vi hafva äfven hört, hvad som kan väntas af det nuvarande.
För min del bekänner jag, att jag derföre önskat, att frågan nu icke blifvit väckt; men sedan detta skett, måste den discuteras, på det den icke må anses förlorad för en annan gång.
Jag instämmer för öfrigt med Gr.
Cronhjelm i förundran, att icke den andra Statsmagten eller någon bland de ledamöter, som här yrkat på dess rätt att deltaga i besluten om de ordinarie skatterna, väckt motion om ett förtydligande af grundlagen i detta hänseende, särdeles sedan jag hört en jurist, som jag högt värderar både för hans kunskaper och för hans rättsinnighet, förklara, alt frågan vore mörk.
Den 28 April f. m. 3;? mörk.
Måhända är ett sådant förtydligande verkligen af nöden; men af nuvar.
Constit.Utsk. lärer man, efter den åsigt dess ordförande yttrat, icke kunna vänta något tillfredsställande resultat. Gr. af Ugglas, Gust.:
Jag delar den åsigt, Frih.
Ehrenborgh framställt, alt 07 §. icke bör tolkas särskildt för sig utan i sammanhang med grundlagens öfriga föreskrifter, och jag anhåller blott att för min opinion i ämnet få tillägga ett nytt skäl, sorn jag icke hört af någon annan anföras.
St:s rätt att allena sig beskatta skulle kunna tydas derhän, att R.
St. ensamma kunde besluta om ordinarie skatternas förminskning eller borttagande, skulle deraf följa, att R.
St. äfven ägde att förhöja eller tillöka dessa skatter och således pålägga folket nya permanenta utskylder.
Men grundlagen stadgar tydligen, att alla af R.
St. beslutade afgifter skola gälla blott till nästa riksdag.
På denna grund tror j •> , att det fordras begge
Statsmagternas samverkan för att tillvägabringa en förändring i de ordinarie skatterna.
Jag skulle således, då jag gillar Utsk:s förslag, att mantalspenningarna böra erläggas först vid fyllda 17 år, önska bifall till betänk ; men då Ståndet nu icke är så fullständigt samladt, att R. o. Ad:s opinion kan blifva uttryckt, vill jag ej lägga 111ig emot en återremiss.
I anledning af den förundran, 2:ne talare yttrat deröfver, att icke Styrelsen eller någon af dem, som dela dess åsigt, i Constitiit.TJtsk. väckt förslag till ett förtydligande af grundlagen uti nu ifrågavar. hänseende, får jag blott förklara, att jag för min del ej funnit mig benägen dertill, emedan jag anser gruudlagen redan vara ganska klar.
Det är en enda hithörande punkt, hvari jag skulle kunna anse grundlagen, såsom Hr Stråle sagt, vara mörk, nemi. huruvida frågor om de ordinarie skatternas förminskning eller borttagande böra räknas bland grundlagsfrågor eller bland de öfriga ärender, sorn bero af Konungs och Ständers gemensamma beslut; men när nu ingen tvekan uppstått, att de icke höra till grundlagsfrågorna, är det klart, att de höra till den andra classen.
Då 5g §. uttryckligen talar om hvad staten kan tarfva utöfver de ordinarie inkomster, kan jag ej finna annat, än att derigenom blifvit bestämdt, att R.
St. icke kunna ensamt afskaffa de ordinarie skatterna.
Jag instämmer äfven fullkomligt i hvad Gr. af Ugglas, Hr Lagerhjelm och Frih.
Cederström sagt om vådan af en motsatt tydning, och jag ber att såsom tillagg få upplysa, att jag under mitt vistande i Paris ofta var i samtal med utmärkta 4» Den 28 April f. m. män af dåvar. oppositionen, dervid jag hörde dem alltid beklaga, att i Frankrike ej fauns någon del af skatterna, som var orubblig, ty de sago de farhågor, som en total skattevägran skulle uppväcka hos militären och alla embetsman; och detta var personer, som sago djupt in i sakerna.
Hvad särskildt angar frågan om mantalspenningarnas erläggande vid i5 år, anser jag, med den erfarenhet jag inhemtat under det jag varit med vid mantalsskrifningarna inom nästan hvarje socken på Gottland, en förändring i stadgandet högst nödvändig; ty jag har ofta hört allmogen, då fråga varit att emottaga i5-åriga personer, förklara: skall jag erlägga skatt för honom, så vill jag icke hafva honom.
Det behöfves således, antingen att auctoriteterna se genom fingrarna med efterlefnaden, eller ock att sjelfva stadgandet förändras.
Jag tillstyrker på dessa skäl bifall till StatsUtsktfr nu ifrågavar. betänkande.
Jag anhåller att i få ord få framställa min mening i detta ämne.
I afseende på frågan om mantalspenningarnas erläggande först vid fyllda 17 år instämmer jag med Utsk. och tycker mig finna grundsatsen så riktig, att den ej bör bestridas.
Hvad åter angår principfrågan, eller huruvida ena Statsmagten kan ensam på sådant sätt bortrycka en statens ordinarie inkomst, är min opinion grundad på det begrepp om grundlagens stadganden härom, hvartill jag utan någon tvingad tolkning kommit.
Jag har härvid fästat mig vid 5g och 60 §§., som för staten anvisa tvenne särskilda inkomstkällor: den ena, faststående, utgöres af de ordinarie skatterna; den andra, föränderlig, består af alla bevillningarna.
Af 5g §. inhemtas också, att vid den framställning af statsverkets tillstånd och behof, som Konungen skall låta till StatsUtsk:s granskning öfverlemna, måste Konungen antaga de ordinarie inkomsterna såsom oföränderliga, emedan de eljest borde ingå i beräkningen af statsverkets behof; och enligt nämnde §. skall Konungen endast till Utsk. uppgifva, hvad slaten kan tarfva utöfver de ordinarie inkomster, hvaraf är gifvet, att dessa här äro betraktade icke blott såsom preexisterande, utan äfven såsom fortfarande, och att de således icke kunna borttagas utan Konungens medverkan.
Vore det ej så, ägde ju Konungen endast att låta till StatsUtsk. uppgifva utgiftsbehofven med deras belopp och låta R.
St. beräkna och ombesörja inkomsterna af hvilken natur som helst.
Jag erkänner visserligen icke destomindre R.
St:s rätt enligt 5y §, att sig allena beskatta; men vid jemnförelse emellan denna §• och hvad 5g §., efter hvad jag nyss anfört, innehåller, tror jag, att den uteslutande beskattningsrätten endast kan hänföras till de föränderliga statsinkomsterna.
Min mening är icke heller, att grundskatterna skulle vara så orubbliga, att ingen förminskning eller annan förändring der - Den 28 A p r i 1 f. m. vid skulle kunna ske, utan blott att dessa åtgärder mäste med begge statsmagternas begifvande utföras.
På grund häraf och i öfverensstämmelse med de skäl, som Frih. v. Schulzenheim och Gr. af Ugglas anfört, samt hvad sig ytterligare visar vid jemnförelsen med 64 och I09
SS-» anser jag TJtsk:s yttrande till alla delar vara fotadt pA en så riktig grund, att återremiss synes mig icke vara behöflig; och jag anhåller derföre om propos. till bifall å betänkandet.
Landtm, framställde propos. till återremiss af StatsUlsk:s utlåt.
Lit. E. Ropades ja och nej. II.
Ex. framställde derefter proposition till bifall å samma utlåtande.
Upplästes lill justering följande voteringsproposition:
Lit. E, ang:de i5- åriga personers befriande från mantalspenningar^ erläggande, voterar ia; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, anses R. o. Ad. återremittera StatsUtskrs ofvannämnde utlåt.
E, tillika med de dervid gjorda anmärkningar.
I den upplästa voteringspropostn slår endast omnämndt femtonåriga personer; men Utsk:s betänk, angår äfven sextonåriga, och jag hemställer således, örn icke voteringsproposrn bör i denna del rättas.
I den upplästa voteringspropos. har rubriken till Utskrs ifrågavar. betänk.
E ordagrannt blifvit följd såsom vanligt, och det torde i de flesta fall blifva svårt att rubricera ämnena på annat sätt, än Utsktn i sina betänkrn gjort.