Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om Strömstaren säges: » hans föda består nästan uteslutande af insekter och deras larver, men om vintern säges han äfven förtära små musslor och småfisk samt rom. » Bearbetaren har här uteglömt ett af Strömstarens vigtigare födoämnen, nämligen krustacéer, hvilka dock blifvit omnämnda redan af äldre författare.
Sid. 24 finna vi åter en öfverdrift, då ' det säges, att sades * ärlan vid förföljandet af en roffogel ådagalägger ett mod och en snabbhet, som sanr.olikt skulle låta henne undgå den ^snabbaste jagtfalk ».
— riärkvärdigt nog har bearbetaren icke känt till orsaken, hvarför 1 tökar och falkar begifva sig af, da de blifva utsattå för sädesärlans förföljelser.
Det är ju helt enkelt af skrämsel öfver att de blifva uppdagade.
Sid. 39.
Här yttras något rätt lustigt om Talgoxen: » Feg, om han fruktar någon fara, beter han sig, som vore han utan all besinning, då han märker en roffogel, och förskräckes, om man åstadkommer ett hvinande ljud eller kastar en hatt i luften, i hvilken han trör sig se en falk. » — Här uppträder bearbetaren såsom en riktigt öfverdådig tankeläsare.
— Och sid. 41 tilllägger han: » Då om vintern ett svin slagtas, är talgoxen genast till hands och drager åt sig så stora stycken som möjligt » —
Vi betvifla, att äfven den värsta talgoxe kan nafsa åt sig t ex. ens en vanlig fläskskinka.
På mångfaldiga ställen säges både om mesarna och andra småfoglar, att de klättra, hvilken förmåga de likväl sakna.
Sid. 42 säges, att Tofsmesen är stannfogel och fasthåller troget vid sitt område.
Detta är icke sant, ty en stor del individer diager till och med ur landet under den kalla årstiden.Det säges äfven, att tofsmesen skulle bygga bo i gamla skatbon, hvilket måste betviflas.
Sid. 43 yttras: » Stjertmesens bo hvilar alltid på ett stöd och liknar till sin form ett stort ägg. » — Der ha vi ägget!
— Förut har naturligtvis okunnigt folk trott att boet sväfvade i luften.
Sid. 44.
» De sylvie-lika fogelfamiljer, som vi hittills betraktat, hafva företrädesvis tillhört gamla verlden. » — Månne de icke ännu göra det?
Sid. 50 påstås det, att flugsnapparna ofta stiga högt upp i luften för att taga fast en uppspanad gräshoppa m. m.
— Så högt sträfvande gräshoppor ha vi förut aldrig hört omtalas, så framt icke härmed menas den egyptiska, för hvilken dock flugsnapparen skulle blifva lika rädd som talgoxen för hatten.
Sid. 55.
Om Gråa Flugsnapparen an föres: » ungarna sitta under regniga dagar hungrande och klagande på qvistarne, föräldrarna flaxa kring husen och träden äfven som de större flugorna lockande däggdjuren, och komma de med tom näbb i närheten af bärbuskar, exempelvis vinbärsbuskar, störta de sig i en båge uppifrån nedåt, afslita ett bär och föra detta genast till ungarna. » — Då detta hos oss skulle inträffa i Juni månad, så är det klart att ungarna, liksom okynniga barnungar, äro begifna på vinbärskart, hvilket man förut icke haft reda på.
Sid. 59 säges, att tömskatorna ha fritåiga fötter; detta är emellertid icke förhållandet, i ty att uttån är vid roten sammanvuxen med mellantån, hvilket för öfrigt är karakteristiskt för de egentliga tättingarna.
Sid. 72 säges, att Jemsparfven tillbringar vintern i södra delen af vårt land.
I Holmgrens handbok i zoologi står dere-mot, » att han flyttar bort sent om hösten och återvänder tidigt om våren, medan ännu snö qvarligger, och att det möjligen torde vara af denna anledning, som man kommit på den tanken, att han hos oss skulle stanna qvar öfver vintem. »
Sid. 74 läses, att Domherrar utmärka sig genom krokfamiig näbb, hvilket naturligtvis är i hög grad missledande.
Sid. 76 torde vi äfven få anmärka en missledande uppgift, nämligen att strupen på domherren säges vara glänsande svart.
Samma sida läses rörande Domherrens lefnadssätt och födoämnen: » Först då vintem drifver honom ur skogen, kommer han i hela sällskap till fruktträdsplanteringama och byamas trädgårdar eller i fältens buskar, för att söka de få bär och kom, somkunna hafva blifvit lemnade af andra familjers medlemmar. » Bearbetaren har glömt anmärka en vigtig sak, nämligen att Domherren med skäl kan anses som ganska skadlig på grund deraf att han uppäter fruktträdens och bärbuskarnes blomknoppar Sid. 81 skrifves om » Gröningen »: » Egentligen förtrolig är han aldrig och kommer exempelvis aldrig in på landtgårdarna, äfven om den svåraste nöd trycker honom. » Denna uppgift ar alldeles icke sann, ty jag har mig bekant, att » Ordningen * vid flerfaldiga tillfallen bygt bo vid gårdarne, der barrträd funnits, ja, ett exempel då ' han bygt bo ända in vid kanten af gårdsplanen i en Weymouths tall.
För att intet missförstånd må ega rum, vill jag tillägga, att detta var just den af författaren åsyftade FringiUa cJdoris, som hos oss kallas Grönfink, då deremot Emberixa citrinella, som bygger på marken, är allmänt bekant under namn af » Gröning ».
Längre ned på samma sida säges: att båda föräldrarna (af » Gröningen ») mata sin afkomma med i krafvan uppmjukade frön.
Nu är förhållandet, att dessa foglar alldeles icke hafva någon kräfva.
Jag finner emellertid tili min förvåning, att öfversättaren och bearbetaren vid beskrifningen af finkfog-larna talat om, att dessa foglar skulle vara försedda med kräfva, då han bort veta, att deras näringskanal är på helt annat sätt beskaffad.
I bokens inledning står en kort, men fullt exakt beskrifning på foglarnes kräfva, körtel- och muskelmage.
Det hade måhända varit i viss mån upplysande för flertalet af bokens lasare, om öfversättaren och bearbetaren upplyst dem om, att orsaken, hvarför en stor mängd småfoglar först måste skala frön, af hvilka de.
lifnära sig, beror just derpå att de sakna kräfva.
Dufvor och höns deremot, som hafva kräfva, svälja fröna hela * '
Sidan 83 påstås, att Steglitsan klättrar i kapp med mesarna.
Rätta förhållandet Sr emellertid, att hvarken Steglitsan
* Härom yttrar A.
E. Holmgren i sin Handbok i zoologi I, sid. 25: » Kräfva finnes icko hos alla foglar, ' utan tillhör huivudsakligeu endast växtätande foglar, som svälja frön och sädeskorn hela och oskalade.
En mängd andra foglar, hvilka äfven mer eller mindre uteslutande lefva af växtfrön, men icke hafva kräfva, måste deremot alltid först skala oller sönderhacka fröen med näbben, innan de förtära dem.
Sålunda ser man huru sparfvarne med sina invikna kökar alltid noggrant afskilja skalet från kärnan, innan de nedsvälja denna senare; huru me-sarne sätta frön och sädeskora mellan tårna, sönderhacka dem och ' nedsvälja kärnorna bitvis samt huru nöt vit o kan i trädens barkspringor fastkilar nötter och ollon, sönderhackar deras skal för att åtkomma kärnorna.
* eller Mesarne, i egentlig mening, kunna klättra, utan hafva ett annat rörelsesätt, gom zoologerna kalla Idunga.
Vidare säges om Steglitsan, att hon förtar alla slags frön, hvilket torde vara ett alltför djerft påstående.
Sid. 84 får man veta, att äfven Orönsiskan klättrar.
— Samma missledande uppgift förekommer äfven i den förra editionen.
Sid. 87 läser man ganska omständligt om Stenknäckens lefnadssätt och om dess stora skadlighet för körsbärsplanteringar.
Nog tycker jag, att bearljetaren bort nämna, att allt detta icke har den ringaste betydelse för värt land.
Sid. 89.
» Ungarne (Bofinkens) uppfödas af båda föräldrarna uteslutande med insekter, men fordra föräldrarnas omvårdnad äfven någort tid efter sin utflygt.
Är emellertid dennll omsorg forbi, skrida de gamla inom få dagar till att lägga en andra kull. » Åtminstone i mellersta och norra Sverige hör det Emellertid till de allra sällsyntaste undantag, att bofinken lägger mer än en kull årligen.
Sid. 90.
» År för år ökas hans (Gråsparfvens) erfarenhet och visar en skilnad mellan img och gammal, som mellan vise och dårar. »
Sid. 91.
» Ungarna (Gråsparfvens) matas först med små insekter, senare såväl med dylika som med först i föräldrarnas kräfva * uppmjukade korn. » Vidare läses: » en tjenarinna hos en af mina vänner visade mig med stolthet sin skyddsling och älskling, en sparf, som icke blott flög fritt ut och wi, utan äfven fick tillåta sig sofva vid hennes barm under hennes halsduk ».
— Tänk en sådan spjufver till sparf!
— Samma sida står: » sina ungar uppföder lian (Pilfinken) med insekter och mjölk-haltiga kom.
Sid. 94.
» Så länge de (Korsnäbbarna) finna trädfrön, smaka de ingen annan föda, men i nödfall äta de frön af lönn, bok och annbok, äfvensom sannolikt oljehaltfga frön och dessutom alltid mycket gerna insekter, företrädesvis bladlöss, hvilka de plocka i skogsbyarnas trädgårdar och fruktplanteringar. » — Är detta öfversättning eller bearbetning?
— Jag vill gerna för Brehms skull antaga det senare.
Sid. 131 är författaren eller bearbetaren i hög grad obarm-hertig mot Skatan.
» Om våren », säges det, » blir hon mycket
*) Krifva saknas — som jag förut sagt — hos finktättingarna, inklusive gräsparfven.skadlig genom att obarmhertigt plundra alla mot henne värnlösa foglars bon, och på detta satt bokstafligen förhärja och ödelägga fogellifvet i én trädgård.
Äfven för höns- och ankafveln blir hon besvärlig och fångar till och med gamla småfoglar. » Märkligt nog har äfven djurskyddsföreningen hos oss hjertlöst uttryckt sitt hat mot Skatan, utan att framhålla hennes många, verkligen goda egenskaper.
På många stallen här i landet finna vi dock med glädje, att Skatan på satt och vis omhuldas af landtbefolkningen, som nog insett hennes både goda och dåliga egenskaper.
Hvad som Brehm yttrat, kan icke tillämpas på våra förhållanden annat än möjligen undantagsvis.
Sid. 135.
» Hon (Nötskrikan) är nämligen allätare i ordets vidsträcktaste mening och i våra skogar en den afskyvärdaste ödeläggaifc af andra foglars bon.
Från råttan eller den unga fogehi, ända till den minsta insekt, är intet lefvande väsen säkert för henne, och lika så försmår hon icke heller ägg, frukter, bär o. d. » — Potz, Donner-Wetter, Kreuz, Pappenheim, haben wir das alles gethan!
— På samma sida anfores, att ungarna matas med löfmaskar och larver.
Med löfmaskar menar ju Brehm ingenting annat än larver,f tillhörande en viss insektsordning.
Sid. 137.
» Råttor fångar hon (Kajan) skickligt, men icke mindre qvickt griper hon unga foglar, och ägg tillhora hennes älsklingsrätter. » — Detta öfverensstämmer icke med min erfarenhet rörande Kajans lefnadssätt.
Brehm menar sannolikt med råttor de små gnagare, som hos oss kallas sorkar, lefva på ängar och falt och, i synnerhet under sin spädare ålder, kunna vara temligen lätt åtkomliga för kråkfoglar i allmänhet.
Jag betviflar högeligen, att bearbetaren någonsin sett Kajan fånga en verklig råtta.
Sid. 138.
Här säges, att äfven Bakan är den bäste r&amp;tt-jägare, hvilket naturligtvis borde vara sorkjägare.
Det påstås äfven, att samma fogef har en fin lukt, hvarigenom hon ofelbart kan vädra närvaron af t. ex. en ollonborrlarv, oaktadt han befinner sig djupt i jorden.
— Jag betviflar högeligen, att det är luktsinnet, som dervid vägleder henne.
Om man nämligen iakttager hennes beteende, då hon söker dessa larver, så visar det sig påtagligt, att det är den fina hörseln och synen, som leda henne på spåret.
Samma förhållande är det med vanliga kråkan, som äfven med begärlighet uppsnappar ollonborrens larver, då dessa uppejiålla sig närmare jordytan och genom sina rörelser och gnagningar röja sig.Sid 139.
Då Kråkan här, märkvärdigt 110g, tages i forsvar, 8å vilja vi anföra hvad som i detta afseende yttrats.
» Man kan », säges det, » med all säkerhet betrakta dem (Kråkorna) såsom tillhörande vårt hemlands vigtigaste foglar, förutan hvilka de öfverallt talrika och öfverallt närvarande skadliga ryggradsdjuren och förderfliga insekterna skulle taga öfverhand på det betänkligaste sätt. » — Jag undrar just livad våra jägare och landtbrukare skola säga härom.
Hos oss anses kråkan i de flesta provinser såsom en både for jordbruket och jagten mycket skadlig fogel och derför har också henne^ dödande här i landet mångenstädes blifvit belönad med skottpremier, något som, så vidt jag vet, aldrig blifvit förutsatt beträffande korpen.
Sid. 141.
Har öfversättaren och bearbetaren förtegat kråkans olater, så har Korpen deremot fått så mycket mera påskrifvet.
Här har icke såsom ursäkt blifvit anfördt, såsom vid Kråkan: » Framfor allt tage man sig till vara för allmänna slutsatser af enstaka iakttagelser. » Det säges nämligen: » Jag (Brehm) besteg en dag en klippa, på hvilken satt en ung korpfamilj, hvilken ännu matades af föräldrarna.
Här fann jag på en enda stenhäll ungefär sextio urätna ägg af ejdergäss, måsar och sparfvar bland hönsben, ankvingar, lemmelfällar, tomma musselskal, återstoden af unga måsar, strandvipor, pipare ra.
fl. » — Då det anträffades ägg af ejdergäss och måsar, så är det ju påtagligt, att klippan befann sig vid hafskusten, och då undras just, hvarifrån korpen hemtat / näsbenen och aw&amp;vingarna?
Månne icke här föreligger ett fel i öfversättningen?
Hos Brehm står visserligen Iliihner-beine och Entenflugeln, men för livar och en är det ju alldeles klart, att Brehm menat ben af hönsfoglar (möjligen ripor) och att han med Entenflugeln menat vingar af änder, icke af ankor, är ju alldeles påtagligt.
— För öfrigt må jag tillägga, att Korpen, i jemförelse med Kråkan, förekommer hos oss i ett försvinnande litet antal, och att han föl jakt ligen i det hela taget icke på långt när förorsakar så mycken skada.
Ett litet rätt lustigt tillägg om Korpen förekommer på sid. 142, der står nämligen: » Med hundar ingår han ofta innerlig vänskap, befriar dem från loppor och gör sig på annat sätt nyttig för dem. » Vidare säges det, » att han lär sig tala förträffligt och att lian skrattar som en menniska. »
Sid. 173 står det, att Iiärfogeln lefver af frödyflar.
Jag har förgäfves hos flera entomologer sökt att få reda på hvad härmed menas; äfvenså talas här om flugmaskar, hvilket väl bör vara fluglarver.
Då bearbetaren söker inlägga så myckenvetenskap för öfrigt uti arbetet, så hade det väl varit skäl uti att undvika sådana benämningar, som kunna vilseleda.
Sid. 239, Bearbetaren bibehåller här namnet Spelkråka.
Holmgren gör i sin handbok i zoologi följande anmärkning: » Prof.
Sundevall anser, att hon rättast borde kallas Spelkråka, men författaren har ingenstädes här i landet hört denna l * e-nämning af folket, som deremot allmänt kallar henne Spillkråka, af den anledning att hon, såsom man uttrycker sig, spillar sönder träden och stubbarna ».
\ 0
Sid. 241 säges, att hon (spillkråkan) vädrar Jättegetinge ?is eller Hustmyrwms larver.
Då jag icke kunde sjelf förstå, hvad som menades med dessa insekter, rådförde jag mig med en framstående entomolog, som upplyste mig om, att med jättegeting icke härvidlag egentligen kunde menas Bdlgetingen, utan sannolikt den i våra barrskogstrakter vanligt förekommande Trästekeln, hvars larver lefva under barken ■ i veden, och att med Hästmyra sannolikt menades vår vanliga, ofta i trädstammar lefvande Stockmyra.
Sid. 260 bibehålies rörande Göken ännu den gamla sägen, att han framför allt skulle lefva af liåriga fjärillarver, som försmås af andra foglar.
Holmgren har i sin handbok i zoologi deremot tydligen visat, att Göken endast i nödfall tillgriper dylika larver.
Sid. 321 påstås om Dufvorna, » att frön och rotknölar af de mest olika slag utgöra flertalets näring » — Jag förstår sannerligen icke, hvilka slags rotknölar härmed åsyftas, ej heller huru rotknölar skulle kunna åtkommas af dufvorna, då deras svaga näbb icke tillåter dem att gräfva i jorden.
Lika orimligt synes mig påståendet, å sid. 325, att Ringdufvan skulle äta daggmaskar, hvilka, om än dufvan på något listigt, för mig oförklarligt sätt, skulle kunna fånga dem, krypa upp till jordytan så sent på aftonen, att denna fogel redan gått till hvila.
Ni tycker kanske, att det äfven för mig kan vara tid att nu gå till hvila, och jag vill derför icke längre taga ert utrymme i anspråk.
Något slags fortsättning af min ransakning vill jag dock söka att ombesörja annanstädes, för så vidt icke den högt fortjente utgifvaren af Svenska Jägarförbun-dets Tidskrift — hvilken naturligtvis vore den mest kompetentedomare härvidlag — tager saken om hand.
Hvad det utdelade priset beträffar, anser jag mig visserligen icke kompetent att derom utlåta mig, men såsom en förmodan vågar jag tänka mig att då inom akademien ej veterligen finnes någon ornitolog i egentlig mening, hafva hrr prisdomare, liksom fallet måtte vara med den stora allmänheten, låtit blända sig af de utmärkta träsnitten och den öfver hufvud gedigna utstyrseln, i följd hvaraf man underlåtit att nagelfara texten, hvilken — enligt hvad jag tror mig hafva tillräckligt visat — icke uthärdar någon strängare kritik.
Enligt de senaste underrättelserna från hufvud-staden finner jag ock att professor Smitt sjelf insett sin olämplighet för den vetenskapliga banan, i det han nämligen uppträder som sökande till generalkonsulatet i Köpenhamn — ett beslut i anledning hvaraf jag må gratulera så väl honom sjelf som kongl.
Vetenskapsakademien.
O.Ett litet efterspel till den nya komedien “ Mellan barken och trädet “.
(Bref från Norrland af Angcrmannus.
En ärad teaterkritiker, hr C.
L., tyckte sig en gång — enligt hvad han förmälde i Stockholms Dagblad — hos redaktionen af Dagens krönika finna anlag för lustspelet, med anledning deraf att den samma till ljuset befordrat en komedi, hvilken dess förinnan blott uppforts på en sällskapsteater tillhörig Kongl.
Majestät och kronan.
En vigtig nationalekonomisk fråga — hvari tusentals men-niskor voro intresserade för belopp, som sammanlagdt årligen beräknades i millioner — hade under ett tiotal af år blifvit behandlad med en nästan exempellös byråkratisk nonchalence: ständigt upprepade petitioner från Norrland om upphäfvande af timmerbarkningstvånget rönte nämligen blott det ödet att » läggas till handlingarne », ända till dess i fjor Dagens krönika och efter dess exempel åtskilliga tidningar upptogo saken.
Omsider beslöt sig regeringen nu för att låta undersöka den samma, men hade dess förinnan försigtigtvis borttagit möjligheten till undersökningarnas veftställande.
Innan KongL Majestät utsände en beskickning — för att pröfva barkens skadlighet for virket, hvilket deraf naturligen skyddas — hade nämligen samma majestät gifvit befallning att all bark skulle å timmer-stockame afskrapas, innan de utsläpptes i elfvame.
Detta var komedien.
Och nu till efterspelet!
» Tre studenter, certirn tre », funno icke olämpligt att under sådana förhållanden verkställa Kongl.
Maj: ts uppdrag.
Deras namn är ingen hemlighet: de voro hrr skogsinspektören F. TH Berg, jägmästaren A.
M. Hellström och skogsforvaltaren B. Martin.Uppdraget kunde de så mycket lättvindigare utföra, som de förut, kanske med ett undantag, icke egde någon kännedom om travaruhandteringen.
Då de omsider afgifvit sin reseberättelse, hvilken af en norrländsk sågverksegare utförligt granskades i Nya Dagligt Allehanda, fann man ock att de alldeles .icke förstått, huru ifrågavarande undersökningar skulle verkstälts, äfven oafsedt den beklagliga omständigheten att experimentalfaltet var, på grund af Kongl.
Majestäts ofvan nämda nådiga förordning, på förhand förstördt för experimentema, hvilket de komiterade i sin berättelse naivt nog sjelfva erkänt.
Man har härvid svårt att undertrycka den tanken, att det varit mera honnett om vederbörande genast förklarat sig förhindrade att utföra ett uppdrag, om hvilkets outförbarhet man på förhand kunde vara öfvertygad.
Men nu en icke ovigtig sak!
Hvad kostade detta sommarnöje?
Icke må man föreställa sig att kommissionen utförde sitt storverk för intet.
Reseräkningen, om hvilken vi fått kännedom lyder sålunda:
Denna icke obetydliga summa har ur statskassan utgått för bevisligen oriktigt anstälda och i följd deraf^nära nog värdelösa undersökningar, och kort efter det denna uthetalning skett har regeringen ansett sig böra neka ett begärdt anslag af blott 2,000 kronor, hvarom en energisk vetenskapsman, docenten Bowallius, anhållit för att i ett planschverk få för allmänheten tillgodogöra frukterna af sina på egen eller åtminstone icke på statens bekostnad verkstälda, farliga och mödosamma forskningsresor i Sydamerika, bland mer och mindre vilda folkstammar — under det deremot våra norrländske resande blifvit på allt sätt omhuldade af civilisationens välsignelser.
Man berättar till och med att en af de matadorer, på hvilka Norrland icke är fattigt, skall hafva för någon marschroute stält en ångbåt till de tre herrar-nes förfogande.
Dylika hörsägner kunna vi naturligtvis icke gå i god för; vi hålla oss blott till de officiela siffrorna och af
För undersökning rörande flottningstimmers värdeminskning genom barkning.
Till skogsinspektören F. W. Berg „ jägmästaren A.
M. Hellström „ skogsförvalt^ren B. Martin.
1,128: 90.
1,433: 7C.
1,086: 84.
Summa: 3,649: 50.dessas höga belopp förefaller det onekligen, som om de resande blifvit för skjuts och vivre oskäligt uppskörtade, ty man bör väl icke antaga att de, i likhet med Neptunus och salig generaltull-direktören Gyllenhaal, åkt efter flere hästar hvardera, äfven på vattnet.
Med kännedom om den norrländska gästfriheten har ock en skämtare antagit, att det med denna märkvärdiga resa gått till alldeles som Bellman sjunger:
Fredman kom,
Filibom
Med musik och flickor,
Och de lärde vände om etc.
Nu tillkommer det i stället regeringen att lemna halfme-syrernas stråt och med ett raskt Alexandershugg lösa den gordiska knuten, 6å att icke mindre furu- än granegare må bli qvitt ett olidligt tryck på industrien.
Det måste dock förr eller senare gå derhän.Nya hofskildringar.
Minnen från Carl XTV: s, Oscar I: s och Carl XV: s dagar af general Carl Akrell och landshöfding S.
G. von Troil (Stockholm, Oscar L. Lamms förlag).
» Hofskildringar » hafva imder senare åren blifvit en verklig specialitet inom vår literatur, och jag behöfver ej för er, hr Redaktör, säga hvem det är som härmed gått i Crusenstolpes ' fotspår.
Då ni bedt mig att i er tidskrift anmäla den allra nyaste serien, är det mig ett nöje att erkänna det den samma i afseende på intressant innehåll fiillt sluter sig till sina föregångare: den gamle generalen och den gamle landshöfdingen hafva sett en dynasti uppkomma och utveckla sig flera led igenom;.
de hafva tillhört Bernadottes generalstab eller ordonnansofficerare, de hafva erhållit dyrbara förtroendeuppdrag af hans son och idkat värdskap för hans sonsöner.
Hvad särskildt Troil beträffar, var han under sin långa landshöfdingetid i södra Sveriges största stad nära lierad icke blott med det svenska, utan äfven med danska konungahuset, hvars medlemmar ofta gästade hans residens.
Öfver hufvud taget har han mest att berätta från de högsta samhällskretsame, men äfven Akrell har inflätat mången märklig hofepisod i sina lefnadsminnen.
Yid en af dessa har jag dock en anmärkning att göra, och det förvånar mig t. o. m., att icke utgifvaren i en not till arbetet redan gjort densamma: det är frågan om Akrells samtal med Karl Johan rörande Crusenstolpe (1838).
Bland annat yttrade då A., att » så vidt han kunnat fatta, hade allmänheten hittills ganska litet intresserat sig för Crusenstolpe », men såsom straffad för majestätsbrott skulle han enligt Akrells mening få martyrkronan med deraf följande popularitet.
Härvid vill jag invända, att generalens fattningsgåfva visar sig i detta fall mer an lofligt klen, ty allmänheten hade redan då i högst ovanlig grad intresserat sig för Crusenstolpe.
Efter det nämligen.den salarierade tidningen » Fäderneslandet » af brist på allmänhetens uppmuntran måst upphöra, sökte justitiekanslem Nerman förmå Cmsenstolpe att egna sig åt ett nytt tidningsföretag under hans auspicier.
Till Nermans förvåning visade sig C. ej benägen för saken, men lofvade att på utsatt dag lemna bestämdt svar.
När deit dagen inträffade, utkom i bokhandeln » Skildringar ur det inre af dagens historia » — den » förförande, förtjusande, förbannade boken », såsom en förnäm man i de dagame uttryckte sig i bref till en annan.
» Det var i sjelfva verket en inom vår.
literära verld epokgörande företeelse, som nu visade sig.
Förebådad på åtskilliga ställen i tidningen Fäderneslandets historiska genremålningar, franjträdde au den författare full rustad, som kanske bland alla skriftställare i vårt land förfogat öfver den största läsarekretsen » (dessa ord förekomma i det ej längesedan utgifna arbetet » M.
J. Crusenstolpe.
Hans galleri af samtida och hans literära korrespondens; I, sid. 147).
Jag vill härvid tillägga, att när general Akrell falde det ifrågavarande uttalandet hade skil-dringame redan upplefvat flera upplagor!