Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han förtviflade att kunna inverka på Suenonius till sina skyddlingars förmån, men ville dock ännu göra ett försök.
Det enda sätt, hvarpå detta möjligen kunde lyckas, vore att icke motsäga Suenonii åsigter om hexeriets verklighet och härflytande från den onde anden, utan i detta hänseende ställa sig på samma ståndpunkt och endast söka beveka honom att använda mildare medel till dess bekämpande.
Han talade för de andliga vapnens företräde framför de verldsliga; han framhöll det okristliga uti att gripa till rysliga straff mot andligt sjuka medmenniskor, som utan tvifvel kunde förbättras genom Guds ords helsogifvande kraft; han visade, att man i fordna barbariska tider dock förfarit med ojemnförligt större mildhet mot de förvillade och bedömt deras tillstånd från en helt annan, menskligare och förnuftigare synpunkt17; han besvor slutligen Suenonius att, hvad Ingrid beträffade, göra sig närmare bekant med denna qvinnas lefnad och tänkesätt, innan han mot henne slungade en anklagelse, som måste fälla den oskyldige med den skyldige.
Slutligen sökte han röra Suenonii hjerta genom att troget berätta det uppträde, som, kort efter det denne aflägsnat sig, egt rum i Ingrids stuga mellan Adolf och henne; han beskref, huru hon genom sin själasörjares hårda förfarande bringats att vackla i sin öfvertygelse om de kristnes stora pligt: barmhertigheten mot medmenniskor, och huru hon med moderlig ängslan mer fruktade för sin stackars dotters än för sitt eget öde.
Suenonius svarade blott:
– Om flickan är oskyldig i modrens brott, hvaruppå jag mot min vilja måste tvifla, skall den oskyldiga icke lida med den skyldiga.
Jag skall i sådant fall antaga mig den värnlösa, och hon skall icke lida nöd, sålänge jag har en beta bröd i mitt hus.
Han kastade sig med häftighet in i en tvist med presten, förklarade rent ut sina tankar om hexeriväsendet och sin afsky för de grundsatser, denne omfattat, och sökte med skäl, hemtade såväl ur förnuftet som ur Den Heliga Skrift, nedslå hans meningar.
– Huru inskränkt, utbrast han bland annat, – är det icke att inbilla sig, det dessa arma fattiga varelser stå i förbund med onda öfvernaturliga makter!
Hvad skulle fresta dem till ett sådant förbund?
Hvilka förmåner skulle kunna uppväga de förföljelser, för hvilka de blifva utsatte, den afsky, hvarmed menniskorna stöta dem från sig, deras fruktan och samvetsagg och framför allt deras visshet, att de förspillt sin själs salighet?
Endast de mest lockande jordiska förmåner, höghet, ära, rikedom och skönhet skulle kunna motväga allt detta hos en lättsinnig, förderfvad eller genom nöd och elände förtviflad menniska.
Och likväl se vi dem, som misstänkas såsom hexor, vara rof för fattigdom, förakt och bräckligheter ...
– Vänta, nådig herre, inföll Suenonius, – ni förbiser, hvilken lockelse det onda och förbjudna i sig sjelf eger för den förderfvade menniskonaturen, helst om det insveper sig i det hemlighetsfulla; ni förbiser, huru förledande det är att genom mystiska medel förmå beherrska naturen, om ock detta välde inskränker sig till att kunna skada medmenniskor, utan att gagna sig sjelf, samt skåda in i det tillkommande.
Ensamt detta är tillräckligt att förklara, hvarför en menniska af fri vilja afsäger sig Gud och förskrifver sig till Djefvulen.
Han känner vårt kötts svagheter och begagnar sig deraf.
Ni säger, att det afgrundens anhang, som jag vill utrota, lider af nöd, förakt och bräckligheter.
Javäl, sådan är i allmänhet deras yttre ställning, men jag vill visa er sakens dolda frånsida.
Ingen hednisk furste förmår med all sin makt frambesvärja åt sig sådane köttsliga njutningar, som de; ingen syndig ung Epicurus vältra sig i sådan vällust som dessa åldriga qvinnor, hvilkas lifssaft är förtorkad.
De fara, när de så vilja, till gästabud hos Mörkrets furste, de frossa vid hans bord af rätter till smak och utseende de läckraste, fast de äro idel uselhet, de berusa sig af drycker, i hvilkas sötma döljer sig sinnlighetens glöd, de njuta med alla sinnen och alla nerver en vällust, hvarom endast en afgrundsandes förpestade inbillning kan skapa sig en aning.
Och hvad slutligen deras förtappade själar beträffar, så lofvar dem Lögnens konung, att de efter döden skola få ro och fortsatta njutningar i hans rike.
I denna väg fortfor samtalet en stund.
Suenonius var icke svarslös, ja, han hade oemotsägligt öfvertaget, sålänge Adolf ännu höll sig på renlärighetens område.
För att nedslå prestens argumenter, måste han slutligen lemna detta och begagna skarpare vapen.
Striden blef allt hetare och bittrare; Adolf afkastade alla försigtighetens tyglar, Suenonius alla höflighetens, med hvilka han hitintills tillbakahållit utbrotten af sin vrede och sin fasa öfver ynglingens kätterska förvillelser: allteftersom den unge filosofen med en allt djerfvare logik bragte den fanatiske theologen i trångmål, desto mer öfvergick denne från resonnemang till ursinniga utgjutelser af sin sjudande galla och uppriktiga smärta.
Länsmannen grufvade sig, svettades och pustade; fru Suenonia, som lyssnade vid dörren, darrade i alla lemmar.
– O, min Gud, utbrast slutligen Suenonius och kastade sig ned på en stol, – detta är för mycket ... för mycket för mig, som älskat denne yngling så varmt, för mig, som vårdade hans själ i barndomen, såsom trädgårdsmästaren vårdar den späda liljan!
Det har af honom blifvit en giftig balmört, ett farligt ogräs, tom måste uppryckas med roten!
Du vet, Gud, att jag är utan skuld i hans fall!
Hans redlige fars hjerta skall kanske brista, då jag säger honom, hvilken orm han fostrat vid sin barm, men jag får ej dölja sanningen.
Akta dig, huggorm!
Du har smädat vår heliga lära, du har fräckt utbredt dina villomeningar i dagens ljus.
Icke börd och icke slägtskap skall rycka dig undan straffet.
Din far skall förbanna dig, din slägt afskaka dig, såsom en ruttnad frukt, från sina grenar, dina landsmän drifva dig ur sina landamären ...
– Ja, landsflykt är straffet för sådant, enligt 4 kapitlet
Konungsbalken, mumlade den lagkunnige länsmannen för sig sjelf.
– Jag betviflar ej, inföll Adolf Skytte, i det han med rodnande panna steg upp från sin plats och fäste en flammande blick på presten, – jag betviflar ej, att ni skall göra allt, hvad ert fanatiska hat ingifver er till min skada.
Anklaga mig för irrlärighet, gudahädelse eller hvad ni vill, skilj fadrens hjerta från sonens och drif mig från mitt hems tröskel!
– Jag tror er ega makt dertill ...
Men jag svär ... hör ni, jag svär ... att om genom ert förvållande ett enda hår blir krökt på de begge värnlösas hufvuden, för hvilka jag nu fruktlöst talat till ert förvildade hjerta, så skall jag med denna hand på er utöfva vedergällningens blodiga rätt.
– Om mitt lif blir offradt på Herrans altare, så tackar jag
Honom, om också offerknifven föres genom mina inelfvor af en fordom älskad lärjunges hand.
Edra hotelser, likasom edra böner, äro spillda på hälleberget.
Lemna mig nu och öfverlägg med er sjelf om edra mordiska planer!
Min tid är knapp, och jag har ett stort arbete för handen.
Han gick några slag fram och tillbaka öfver golfvet, stannade likasom tvekande, kastade derefter sin kappa öfver axlarne, och sade något lugnare, i det han tog sin hatt:
– Kom ihåg min ed i ett ögonblick, då ert galna nit känner sig på väg att svalna för eftertanken!
Ni torde då besinna, att om ni drifver mig till det yttersta, så skall icke blott ert eget blod, utan äfven mitt brott, komma öfver ert hufvud.
Jag förlåter er ert skymfliga beteende mot mig, och mitt sista ord till er skall blifva en sista bön: betänk er väl!
Bringa icke förderf öfver en stackars enka och dess barn, öfver er sjelf och er fordne lärjunge!
Med dessa ord aflägsnade sig
Adolf genom en dörr, som från prestens kammare ledde omedelbart ut i det fria.
Han undslapp derigenom, utan att veta det, en scen med fru Suenonia, som hade lyssnat vid den andra dörren och beredt sig att med knäfall för den unge Skytte beveka honom att ej lemna stället, innan en försoning mellan honom och hennes man kommit till stånd.
Hon förstod ej, att en sådan försoning i sjelfva verket var omöjlig.
Nu skyndade hon, med tårar i ögonen och likblek af förskräckelse, in till sin man, men denne hämmade det hotande ordflödet, innan det hunnit genombryta läpparnes fördämning, med några kärfva påminnelser, att det höfves en qvinna tiga i männers församling, att hon ej skulle inblanda sig en sak, som hon ej begrep o. s. v.
– Det är icke farligt, käraste fru, försäkrade länsmannen välvilligt; – bara en liten träta ... en liten öfverilning af den unge herrn ...
Betyder intet ... alls intet.
Om fru Suenonia lugnades af länsmannens försäkran är osäkert; hon återvände suckande till sina hushållsbestyr.
Men pastor Suenonius tillbragte den öfriga delen af aftonen med att göra ett utkast till den redogörelse för sin upptäcktsresa, hvilken han ämnade insända till domkapitlet och theologiska fakulteten i Upsala.
Följande
Söndag höll han inför den talrikt församlade menigheten en predikan i samma ämne, berättade hvad han sjelf erfarit om hexornas konster, utpekade Ingrid på Tallmossen, Karin på Moen och tvenne andra qvinnor vid deras namn, varnade, hotade och straffade.
Det var en predikan, hvars råa vältalighet omöjligen skulle kunnat öfverträffas.
Kyrkan fylldes af predikantens röst, såsom himlahvalfvet af åskans dån, hans ord, nedslående såsom blixtar, ömsom elektriserade och förlamade.
Man kan föreställa sig, hvilket intryck de måste göra på en samling af menniskor, hvilkas sinnen redan voro sjuka, hvilkas inbillningskraft redan länge hvimlat af rysliga bilder, hvilkas själar voro nedtryckta under en hemsk förskräckelse.
De sutto bleka och darrande i sina bänkar, än stirrande på presten, än böjande sina hufvuden under de ljungeldar, som flammade från predikostolen.
Flera qvinnor och barn svimmade, andra angrepos af krampryckningar.
När predikan var slut, och den sista psalmen skulle sjungas, kunde endast spridda stämmor deltaga i sången, som klockaren med darrande röst uppstämde.
Derefter, när folket var färdigt att lemna kyrkan, steg Suenonius fram för altaret, upprepade, hvad han förut sagt, att han ämnade öfverantvarda Satans tjenare och tjenarinnor inom sin församling i lagens händer, och uppmanade alla närvarande, som lidit af hexornas konster, frestats af dem att öfvergifva Gud eller annars sett eller hört något, som mot dem kunde lända till bevis, att under veckans lopp infinna sig i prestgården och för sin själasörjare aflägga sanningsenlig berättelse derom.
En af de såsom hexor utpekade qvinnorna var närvarande i kyrkan.
De, som sutit i samma bänk som hon, hade stigit upp och dragit sig undan, såsom för en pestsmittad.
Gumman låg afdånad i bänken, då folket började troppa af genom kyrkodörren.
De flestes ögon hade varit riktade på henne, men då hennes hufvud icke längre syntes öfver bänkens skrank, flög en hviskning bland de längre bort stående:
– Hon är försvunnen.
– Hon har aldrig varit här, inföll en gammal bonde; – vet ni icke, godt folk, att det är ögonvilla, då man tycker sig se en sådan i kyrkan?
De skaffa dit en halmkärfve eller svinho, som antager deras gestalt, och endast deras medsystrar kunna märka bedrägeriet.
De, som befunno sig i grannskapet, sågo väl huru det förhöll sig, men ingen hand räcktes till den olyckligas hjelp, tilldess Suenonius slutligen varseblef förhållandet, påkallade klockaren och med dennes hjelp, som endast motvilligt uppfyllde sin förmans befallning, väckte gumman ur hennes dvala, hjelpte henne på benen och förde henne ur templet.
På kyrkobacken hade folket skockat sig, dels för att samtala i det ämne, som uppfyllde allas tankar, dels i en annan afsigt.
En bonddräng hade nämligen föreslagit, att man borde skaffa sig visshet, huruvida det verkligen var den ifrågavarande gumman eller ett genom hexeri åstadkommet ombud för hennes person, en synvilla.
Förslaget hade vunnit bifall, och flera drängar stodo redan med stenar i händerna färdiga att medelst afslungande af dessa hårda premisser komma till en blodig och fullt öfvertygande konklusion.
Endast Suenonii närvaro räddade den gamlas lif.
Han märkte bonddrängarnes uppsåt och ropade:
– Mina barn, vi hafva lagliga myndigheter här i landet, och endast dem tillkommer det att undersöka och straffa.
Akten er!
Hvad J nu viljen göra, är mord.
Suenonius förde gumman till prestgården, der hon, i trots af Olofs knot, blef innestängd i drängkammaren, tills hon i skydd af aftonens mörker kunde begifva sig till sitt eländiga hem.
Under hela den följande veckan var prestgården belägrad af menniskor, som ditkommit, för att lemna upplysningar om eller anföra klagomål mot hexorna.
Alla en uppjagad fantasis skräckbilder, alla sjukdomar och andra olyckor, som timat folk eller fä i socknen, skrefvos på deras syndaregister.
Suenonius fann sig nästan dränkt i fakta och bevis.
Han behöfde minst fjorton dagar, för att anteckna och ordna desamma.
Han arbetade från morgon till qväll med verklig jernflit, tog sig knappt tid att styrka sig med mat och lemnade ej sitt skrifbord för någon längre stund, utom de följande Söndagarne, då han förrättade gudstjensten i sin kyrka.
Under denna tid besökte han ej heller sin vän och gynnare
, lagman Skytte på Signildsborg, och denne var af gikt hindrad att helsa på presten.
Adolf, som dagligen väntat, att Suenonius skulle infinna sig, och icke kände orsaken till det skenbara lugn, han iakttog, började hoppas, att presten besinnat sig, tagit hans råd ad notam och afstått från anklagelserna såväl mot honom sjelf hos fadren, som mot Ingrid ...
Han skulle snart på ett förskräckligt sätt blifva tagen ur denna sin villfarelse.
Två Möten.
Läsaren erinrar sig måhända en ung personlighet, som i dopet, af sin far trädgårdsmästaren, hade erhållit namnet Petrus och efter en tjugoårig lefnadsbana uppstigit till värdigheten af ridknekt hos herr Gustaf Drake på Sjövik.
Detta var likväl ej den enda värdighet, han vid så unga år uppnått.
Han hade en annan, öfver hvilken han hade ännu större skäl att yfvas, nämligen värdigheten af trolofvad till ingen mindre person än friherrinnan Skyttes ärbara kammarjungfru, den näpna Johanna.
Kärleken har en märkvärdig förmåga att hastigt omskapa menniskor.
Petrus hade hitintills af alla, som kände honom, sig sjelf inberäknad, varit ansedd för en odygdig pojkslyngel, hvars tankar och uppsåt endast voro riktade på upptåg och skälmstycken.
Fadren ville i början lära honom sitt yrke och hafva honom till nyttigt biträde i trädgården, men slutet på de ständigt förnyade lärokurserna blef det, att han, i sällskap med hönsen och gässen, såsom ett farligt skadedjur blef utjagad ur trädgården, ty han tyckte mer om att hoppa jemfota öfver rabatterna, än vattna dem, mer om att klättra i träden och äta frukt än gå omkring med saxen och ansa häckarne.
Den enda gång, han någonsin var sin far till nytta, var, då han på dennes uppmaning förfärdigade en fågelskrämma och uppsatte denna i ärtlandet; men fågelskrämman hade han försett med ett hufvud, utskuret af en rofva och så förvånande likt den gamle portvaktarens hedervärda ansigte, att alla förbigående igenkände likheten och skrattade på gubbens bekostnad.
När dertill kom, att Petrus en gång blandat prustrot i portvaktarens snus och en annan gång antändt blånorna för hans hustru, när denna somnat vid sin spinnrock, så må man ej förtänka gubben, att hans hand hade stark dragningskraft till Petri blonda lockar och hans fot en sällsam benägenhet att sammanstöta med en viss del af Petri frånsida, hvarje gång denne måste taga sin väg genom stora porthvalfvet.
För att undvika dessa besvärliga yttringar af portvaktarens deltagande för sin person, brukade Petrus ofta, när ingen annan utväg var honom öppen, att med tillhjelp af de i muren fästade jernkramporna taga en beqväm omväg öfver taket.
En tid hörde det äfven till hans nöjen att lyfta landsvägsgrinden från dess hakar, ställa den löst hvilande mot sidostolparne och derefter lägga sig på lur bakom någon buske, för att afvakta utgången af sin försåtliga anläggning.
När då en bonde kom och, efter vanan, med hela sin kroppstyngd sköt på grinden, föll den omkull och drog honom med sig i fallet.
Från detta nöje, hvaraf han hade den innerligaste hjertefröjd, afstod likväl Petrus, sedan det en gång förorsakat en gammal man klämda fingrar och en svullen näsa; hvilket bevisar, att Petrus ändock icke alldeles saknade besinning.
Det var en lycka för det skinn, hvarmed naturen beklädt denne slyngels lekamen, att han just för sina pojkstrecks skull blifvit gunstling hos gårdsfogden på Sjövik.
Till följe af dennes rekommendation antog honom herr Gustaf till page och ridknekt.
I egenskap af sådan fick Petrus följa sin herre på dennes utflykter och kom så äfven en gång till Signildsborg, der ingenting behagade honom så mycket som den vackra och glada kammarjungfrun.
Från det ögonblick, då deras i lika grad muntra och spelande ögon först mötte hvarandra, kom Petrus till den erfarenhet, att han icke längre var gosse, utan yngling.
Deras bekantskap började med gnabb, kif och glåpord och fortsattes under hvarjehanda spratt, af hvilka det sista, värsta eller bästa, var det, att de stulo hvarandras hjertan.
Om denna stöld kommo de ömsesidigt under fund derigenom, att de saknade hvarandra, då de voro åtskiljda, huru mycket de än grälade och retade hvarandra, då de voro tillsammans.
Och då nu Petrus började misstänka, att kusken på Signildsborg hade ett godt öga till Johanna, tänkte han: „bättre förekomma än förekommas,“ och friade en vacker aftonstund till flickan med följande ord:
– Hör du, Johanna, skulle du icke bli rasande glad, om jag på rent allvar sade dig, att jag tycker om dig och ville ha dig till min hustru?
– Och skulle du icke bli bra snopen, Petrus, om jag sade dig, att du är en egenkär narr, ifall du tror, att någon flicka kan tycka om dig och vilja ha en sådan en till man?
– Jo, jag skulle bli mycket snopen, Johanna, ty jag har alltid trott, att köksan derhemma har sina egna afsigter, då hon lägger de bäste bitarne på mitt fat.
– Åh, det gör hon af ren barmhertighet, var säker på det!
Hon tycker väl, hon som jag, att du är en fasligt mager pojkstackare.
– Men om hon vill göda mig, så är det icke för din räkning; var du lika säker på det, Johanna!
– Den otäcka köksan! mumlade Johanna.
– Att hon icke skäms! ...
Hör du, Petrus, om du menar allvar ...
– Allvar, Johanna!
Jag har i hela min lefnad aldrig varit så allvarsam som nu.
– Nå, då vill jag taga mig åtta dagars betänketid, för det passar sig icke att genast svara ja.
Men jag säger dig, Petrus, att om du låter köksan förleda dig med sina matbitar, så gör du mig olycklig.
Du borde också skämmas, som är en sådan läckermun!
– Jag känner ingen annan läcker mun än din, inföll Petrus och stal en kyss af Johanna.
– Fy, så får du icke göra, förrän vi kommit riktigt öfverens, sade Johanna rodnande.
– Men innan jag går, skall du lofva mig att vara mig trogen i lif och död och älska mig i nöd och lust.
– Ja, det kan jag lofva, men mitt ja får du icke förr än om åtta dagar.
Efter de åtta dagarnes förlopp fick Petrus också Johannas ja.
Men de älskande hade sina skäl att icke „eklatera“ förlofningen.
Det hade nämligen blifvit en älsklingstanke hos Johannas matmor, friherrinnan Skytte, att kusken och kammarjungfrun borde förenas med det heliga äktenskapsbandet, och hennes plan var så tillvida halffärdig, som kusken mer än gerna ingick på densamma.
Den andra hälften var desto värre att få färdig, ty så lydig och villig Johanna annars var, förblef hon i denna punkt döf för friherrinnans enträgna föreställningar.
Kusken, som anade, att han i Petrus fått en gynnad medtäflare, betraktade ynglingen med sneda blickar, hvarje gång han besökte Signildsborg, och sökte ifrigt en anledning, som kunde berättiga honom att i ett duktigt kok stryk aflasta något af sin svartsjukas börda på Petri rygg.
Nu var kusken en bredaxlad, nästan jättestor karl med näfvar som klubbor, och försigtigheten borde derför bjudit Petrus att, såvidt på honom berodde, aflägsna hvarje dylik anledning.
Men försigtigheten var icke Petri hufvuddygd.
Vid ett tillfälle, då kusken skulle köra sitt herrskap till en granngård, hade Petrus, som kände hans vana att ofta stryka sig öfver ansigtet, sotat hans svarta vantar, hvaraf följden blef, att kusken framkom svart som en morian till det främmande stället, och alla frågade lagman Skytte, hvarifrån han fått sin negerbetjent.
Vid ett annat tillfälle, då det blåste starkt och Petrus deraf slöt, att kusken skulle draga mössan väl öfver hufvudet, hade den förre vid mössans foder fäst några kardborrar, som så förtroligt innästlade sig i den sednares tofviga hår, att hvarken hand eller kam förmådde utjaga dem; kusken måste klippa håret intill hufvudsvålen, för att blifva dem qvitt.
Men för hvarje lock, som föll under saxen, svor han en dyr ed att genomprygla Petrus, och hans vrede svalkades ingalunda af Johannas skratt och de öfriga tjenarnes löje.
Likasom Johanna hade sitt skäl att hålla trolofningen med
Petrus hemlig, hade denne således sitt att icke besöka Signildsborg, utan då han, trygg genom sin herres närvaro, kunde göra det.
Sjelf var han öfvermodig nog att ej frukta sin medtäflare, men Johanna, som var lika rädd om sin kärastes hud som om sin egen, förbjöd honom bestämdt att ensam våga sig till Signildsborg och lofvade att hålla honom skadeslös genom hemliga möten.
Man öfverenskom om mötesplats och mötestid.
Till den förra utsågs det ställe, der vägen från Sjövik, följande insjöns strand, delade sig i tvenne, den ena förande till Signildsborg, den andra till Vanloos eremitage.
Mötestiden blef hvarje läglig qvällstund, sedan göromålen för dagen voro slutade, och den för älskande så behagliga skymningen utbredt sig öfver nejden.
Johanna kunde desto lättare smyga till dessa möten, som hon egde en förtrogen i fröken Maria, för hvilken hon hade upptäckt sin lilla kärlekshandel.
Sålunda sammanträffade de båda unga i all ärbarhet och tillbragte alltemellanåt en halftimma dels med att tala om sina bosättningsplaner, dels med att gnabbas.
I båda fallen njöto de lyckan att vara nära hvarandra – och det var hufvudsaken.
Petrus hade nu på en gång blifvit mycket förändrad; han lofvade sin far att till våren bli flitig i trädgården, slöt fred med portvaktaren och blef snart en gunstling såväl hos denne som de öfriga tjenarne, hvilka hitintills betraktat honom som en svår husplåga.
En vacker månskensqväll hade de älskande träffats på mötesplatsen, sedan de på flera dagar icke sett hvarandra.
Petrus redogjorde för sina framtidsutsigter väl för tionde gången, och Johanna tröttnade icke att höra på.
– Ser du, min tös, sade Petrus, – nu vill jag hädanefter taga fars råd i akt och lära allt hvad han sjelf kan i trädgårdsskötseln.
Se’n säger jag farväl till Sjövik och vandrar till min gamle farbror, som är sin egen trädgårdsmästare helt nära Stockholm.
Gubben har inga barn, är orkeslös och vill gerna ha ett biträde, som kan styra, ställa och sköta hans näring.
Han helsade förliden sommar på far, just för att få mig med sig hem, men far ville icke släppa mig ...
– Kantänka, inföll Johanna; – du var väl oumbärlig på stället!
– Ja, så sade far till farbror, men till mig sade han sedan: jag ville icke släppa ut dig, din odåga, för att icke ha skam af dig ...
Men nu lofvar jag, att han ej skall behöfva skämmas.
Farbrors mening är, att jag skall arrendera hans trädgård, då jag kommit till myndig ålder, och den meningen vill jag icke bestrida.
Men såsnart arrendekontraktet är uppgjordt, anordnar jag min bosättning och gifter mig med dig, Johanna.
Allt det der kan vara undanstökadt inom två år.
Trädgården inbringar mer pengar, än ett godt halft hemman, ty den ligger helt nära Stockholm, der grönsaker, frukter och till och med blommor låta sälja sig och betalas bra ...
– Tyst, Petrus, här kommer någon ... ser du ryttaren derborta?
Låt oss gömma oss!
– Såvidt jag ser riktigt, sade Petrus, i det han med Johanna trädde in i skuggan af granarne vid vägkanten, – är ryttaren ingen annan än den rike och förnäme utländningen, som plär helsa på mitt herrskap.
– Ja, minsann är det icke herr Vanloo, som min fröken så ofta talar om, sade Johanna.
– Han rider väl nu hem till det hemska stället i skogen, som han köpte af herr Bengt.
Att en så rik herre vill bo på ett sådant ställe!
– Åh, han är icke ofta der.
Han reser ständigt häremellan och Stockholm.
Sådan vacker häst!
Ser du, hur han dansar!
Ack, om jag finge rida den hästen!
– Tyst nu, Petrus.
Vanloo passerade förbi.