Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Klockan är % straxt half fem.
— Det a * nå * t mycket angeläget, sa ’ hon.
— Mycket angeläget!
Det säga de alltid.
Hvad är det för eu menniska?
— Det a * visst Élins mor.
— Elins mor.
Efter ett kort uppehåll ljöd en svag knackning.
Borg-mästaren gick bort och öppnade, och in trädde i strump-sockarne en liten gråhårig gumma.
— God dag, sade hon med en tunn, gnällande röst och räckte borgmästaren sin hårda, skrumpna hand.
— God dag, mor. — Han får ursäkta mej, att jag stör.
— Skadar inte ... hm ... hvad vill mor?
— Hm ... jag skulle bara helsa borgmästaren från Elin.
Hur är det med henne nu för tiden?
— Jo, hon har det godt, stackarn, sade gumman och suckade.
Hon tala ’ så mycket om borgmästaren den sista da ’ n.
— Den sista dagen; — hvad menar mor?
— Åh, jösses, hon dödde igår »
Borgmästarens ansigte vardt så hvitt som halsduksro~ setten, hvilken han vred och vände mellan fingrarne.
Gumman tog fast i snibben af sitt svartprickiga förkläde och böljade gnida ögonen dermed.
— Jaså, Elin är död, sade borgmästaren med en djup suck.
Hvad var det för sjukdom?
— Å, när barnet kom till verlden, gick der ná ' nting i olag, sa ’ barnmorskan.
Ah, hon hade så svåra plågor, stackarn.
— Och barnet?
— Det lefver, sade gumman och lät förklädsnibben falla ner.
En stor, gällande here, ser han, vägde tie marker.
Det blef en lång, för borgmästaren pinsam paus,.hvil-ken slutligen bröts af gumman.
— Far sa ', att jag skulle gå hit och be borgmästaren om en smula hjelp till begrafningen.
De pengarne, som Elin fick, när hon flytta ' härifrån ä * redan slut, ser han: En farlig hop gaf hon Anders, heren vår, när han reste till Amerika, ser han, hon såg rakt inte på styfrarna, ser han.
åh, jösses, borgmästaren kan inte tro så ' n sorg vi haft af den heren.
.. och så fick barnmorskan femtan daler.
och så.
— När skall hon begrafvas?
afbröt borgmästaren henne.
— På söndag ... vi vill så gerna, att hon skall fa en hederlig begrafning, stackarn.
Borgmästaren gömde hufvudet i händerna.
— Hon gjorde oss stor sorg oci skam med barnet, fortfor gumman, men det förlät vi henne, för hon va ' alltid s&amp; skickelig mot oss.
Borgmästaren tog undan händerna för ansigtet och gick bort till byrån, hvars öfversta låda han drog ut.
Der tog han en hundrakronesedel, som han räckte gumman.
— Var så god, mor lilla!
— Åh, Gud välsigne honom, sade gumman och tryckte sina vissnade läppar mot borgmästarens hand.- — Ingenting att tacka för, mor lilla.
— Och nu far jag säga ajöss, mumlade gumman, sedan hon stoppat den skinnpung, hvari sedeln gömdes, innanför tröjan.
— Godnatt mor lilla — hm — vänta litet — vill ni behålla barnet?
— Ja, det får vi väl, fast vi har smått om det Far, han fick det ena benet afslaget i fjol, när han fålde timmer, så han kan inte ta sej for nå ’ t ordentligt Sitter och gör träskor, men det betalar sej klent
— Ja, det kan jag väl tro.
— Och så dricker han upp det mesta af förtjensten.
Åh, borgmästaren kan inte tro ett så ’ nt svin han ä \
— Bränvinet är en förbannelse, sade borgmästaren och snodde den ena mustachen.
— Ja, ä ' det inte det?
skrek gumman, och sedan hon snutit sig med fingrarne tilläde hon: jag väfver mattor, men det betalar sig också klent
— Hm — jag vill naturligtvis ej, att ni ska * ha pojken för inte.
Om jag ger er — hm — femhundra kronor en gång för alla, är ni då nöjda?
Gumman spärrade upp de små ögonen på vid gafvel.
— Å, jösses, femhundra riksdaler, det ä ’ allt vackra pengar, det
— Jag har inte så mycket inne för tillfället, men i morgon skall jag skicka dem ut till er.
— Hvar är det ni bor?
Jag har glömt bort det
— I Stigsmåla — fråga efter träskomakare Ola Perssons, så kan hvar enda kristen själ peka ut huset ... men hör nu, borgmästaren lille, låt inte gubben få hand om pen-garne, för då ryker de snart
— Nej, budet skall lemna dem åt mor sjelf.
— Tack för det, borgmästaren lille.
Och nu ajöss med honom, sade gumman och kysste borgmästarens hand upprepade gånger.
— Adjö, mor lilla.
men hör nu — vänta litet Om pigorna, hm, spöija ut mor, hm, så behöfver mor inte nämna någonting om, hvad som passerat här inne.
hm ... mor kan ju säga, att mor ville be om rättighet att öppna träsko-handel, hm, här i staden.
Och fråga de, hvem som, hm, är far till barnet hm, så kan mor säga, hm, en styrman Andersson.Gumman blinkade.
— Åh, borgmästaren behöfver inte va ’ rädd, för jag ska ’ min själ veta att hålla munnen på mej.
Borgmästaren grep om silfverringklockan på nattduks-bordet och ringde ett slag, och, när Kersti kommit in, sade han till henne:
— Gif gumman der litet mat i köket
— Ska * ske ’, sade Kersti och bad gumman följa sig.
Så snart ljudet af de tassande stegen dött bort, drog
borgmästaren en suck af lättnad.
Usch, hvad käringen var klibbig om fingrarne!
Han gick hän till kommoden och tvättade händerna.
När han torkade dem, gol göken i schweizeruret fem.
Kors för tusan, nu kom han för sent till middagen!
Drog skyndsamt fracken på, fäste halsduksroset-ten och kastade en sista mönstrande blick i spegeln.
Se så, - nu var han ändtligen fardig!
När han trädde in i konsul Beckmans tambur, fann han bvar enda spik upptagen af ytterplagg och hattar.
Han slet rocken af med ett par kraftiga ryck och stod just och grubblade, hvar han skulle lägga den, då Ebba kom flygande 4it från sitt rum.
Han böjde sig ner och kysste henne.
— God middag, min engel.
— God middag, Albert.
Så sent du kommer.
Du är •den allra siste.
Mamma är utom sig för ditt långa dröjsmål.
— Jag fick besök af rådman Olsson, den igeln slipper man aldrig ifrån, sade * borgmästaren och kastade först rocken bort i ett hörn och lät sedan hatten följa efter.
— Ja, det är den odrägligaste pratmakare, man kan råka ut för, sade Ebba, purrande till luggen framför spegeln.
Borgmästaren tog fram ett par ljusgula handskar ur irackskörtet och började draga dem på.
— Hvad tycker du om min nya klädning?
sporde Ebba och vände sig om.
Hon gick bortåt golfvet ett slag, så att det långa släpet frasade efter henne.
— Förtjusande, sade borgmästaren utan att lyfta ögonen från liandskarne, hvilka voro så små, att han knapt kunde fa fingrarne i dem.
— Modernaste fargen, sade hon och vände hufvudet halft mot honom.
Alla flickorna äro rent betagua i den.
— Det är inte att undra på, mumlade borgmästaren, som småsväljande sökte att knäppa handskarne.
4 — Skall jag hjelpa dig?
frågade Ebba och ilade bort till honom.
— Ta — ack, du.
men jag tror nog, att det går för sig din hjelp förutan, sade borgmästaren, se så, nu gick det — ändtligen!
Och först nu kastade han en mönstrande blick på Ebbar hvilken stod midt emot honom och småleende vred sitt guldarmband kring den smala handleden.
Herre Gud, hvad klädningen satt illa, och hvad den missklädde!
Hennes sjuk-liga hy såg ännu sjukligare ut i reflexen från det erggröna tyget
Någon .tog i salsdörren.
Ebba spratt till och rusade pilsnabbt in i sitt rum.
Det var bara rådhusvaktmästaren Friman, som uppenbarade sig i dörröppningen.
När han fick syn på borgmästaren, drog han sig vördnadsfullt tre steg * tillbaka, och, böjande det silfverhåriga hufvudet mot golfvet&gt; lät han borgmästaren passera förbi in i salen.
Utan att besvara den ödmjuka helsningen gick borgmästaren fram till värdinnan, för hvilken han bugade sig med den vårdslösa elegans, som ungherrarne i X. förgäfves sökte efterapa.
Räckande honom sin hand, hvars fingrar voro öfversållade med blixtrande ringar, hväste konsulinnan fram mellan de smala, utstående tänderna:
— Välkommen — bättre sent än aldrig.
Strax efter det borgmästaren anländt, förklarades bordet serveradt
Man satt till bords, ty gående middag ansågs ej längre comme il faut.
Små velinkort, försedda med vignetter, upplyste om rätternas namn och vinernas.
Hvilket öfverflöd på mat och dryck!
Borgmästaren och hans fästmö sutto vid ena ändan af bordet — vis-à-vis dem konsul Beckman med fru.
Vinet och värmen gåfvo åt borgmästarens bleka kinder en skär rodnad.
Då champagnen serverats till desserten klingade konsul Beckman med gaffeln på sitt glas och reste sig upp.
Och så höll han ett långt, hackigt tal till borgmästarens ära, ett tal, hvars alla loford stodo i superlativus.
En dag i slutet af september var rådhussalen i X. full-packad med folk, h vil ka trots den qväfvande hettan uthär-dade mål efter mål, ty alla ville vara närvarande under ran-sakningen med Svarta-Katrina, som stod anklagad for att ha misshandlat ett fosterbarn så svårt, att döden följt
Då sent omsider Svarta Katrina fördes in af en vakt-konstapel, riktades alla ögon mot den anklag&amp;de.
Det var en lång, mager, kutryggig, mörkhyad qvinna.
Den slöa blicken gled öfver den hviskande folkhopen, och ett småleende lade sig kring de tunna, hopbitna läpparne, ett småleende, som satt q var, medan borgmästaren under dödstystnad läste upp anklagelseakten.
Sedan detta var undanstökadt uppmanade han henne att redogöra för sina lefnadsöden.
Häftande blicken fast vid spetsen af den venstra skon, böljade hon berätta.
Rösten var dof och så entonig, som om hon läst öfver en lexa.
Hon var född 1849 eller 50 — hon kunde ej så noga säga hvilket — i Asperyd.
Mor hennes hette Anna Larsson.
Fadern visste hon inte namnet på, men någonting fint var han, det hade mor hennes sagt flerfaldiga gånger.
— Då mor blef med barn, brydde han sig inte mera om henne, och i det fallet var han lik så många andra fina herrar.
— Inga reflexioner, sade borgmästaren kärft, håll er bara till saken!
— Mor skämdes så fasligt öfver olyckan hon råkat ut for, och derför så flytta ' hon hit till sta ' n, och här har jag väl kommit till verlden.
När jag va * fyra år gammal gifte hon sej med en sjöman som hette Blad.
Hon drog andan ett slag och flyttade blicken från spetsen af den venstra skon till spetsen af den högra samt redogjorde något för sina senare lefnadsöden och hur hon med tiden försörjt sig med att fostra upp barn.
Vittnena kallades nu fram.
Det var en ung, kraftigt bygd sjömanshustru och hennes gamla mor, hvilka båda bodde i Svarta-Katrinas hus.
Med skälfvande stämma svuro de vittneseden, och så berättade de bredt och omständligt, hvad de hade att omförmäla.
Det var ohyggliga saker, som kommo i dagen.
Svarta-Katrina hade misshandlat barnet pä det mest barbariska sätt, sedan modern dött.
Fadern, hvilken lemnat pengar en gång för alla, hade aldrig sett till det.
Borgmästaren var likblek, och kallsvetten perlade i stora droppar fram på pannan.Det blef en lång paus, under hvilken ingen vågade draga andan, och så djup var tystnaden, att då rådman Olsson snöt sig smattrade liksom en fanfar genom salen.
— Vill.
.. den ...
anklagade.
lätta ...
sitt ... samvete.
rrted ... en.
bekännelse?
sporde borgmästaren sent omsider, och hvart ord hade klang af en hvinande bågsträng.
— Jag har ingenting att bekänna, sade Svarta-Katrina och såg borgmästaren stint i ögonen, rakt ingenting.
Jag a *, det vet Gud, så oskyldig som det barn, som föddes i natt.
— Ha vittnena något att tillägga?
sporde borgmästaren.
— Nej, sade båda qvinnorna.
Sedan frågade han stadsfiskalen, om han hade något yrkande att framställa, och uppsköts på dennes begäran målet till nästa rättegångstillfalle.
Dermed slutade förhandlingarna för den dagen.
Folkmassan rymde ut salen.
Under det att den böljade ner för de smala trapporna, fingo de återhållna känslorna luft, och der ljöd ett sådant brus, som då nordostvinden ligger på och slungar bränningarna högt öfver stenfördämningen nere vid Näset.
— En fräck kona, sade rådman Olsson och tog sig en pris.
Ska * vi ha oss en fårsk Ljunglöfvare?
tilläde han och räckte silfverdosan åt borgmästaren.
— Ne-ej tack, stammade borgmästaren.
— Mår inte bror riktigt bra?
sporde radmannen och gömde sin långa näsa i en eldröd, snusfläckig näsduk.
— Nej, här är så förbannadt qvaft, utbrast borgmästaren och slog upp ett fönster så häftigt att rutorna klirrade.
Vid middagsbordet åt han knapt någonting, men drack ut hela buteljen rödvin.
Så fort han lemnat matsalen kastade han sig på en chäslong, och der låg han ända till Kersti kom in och sade ifrån, att qvällsmaten var i ordning.
Oupphörligt såg han framför sig en liten blek, blodig varelse — barnet, som Svarta-Katrina slagit till döds, och hvar gång den skräckinjagande synen stod för hans ögon kora han att tänka på sitt eget barn.
Kunde han väl försvara ett felsteg med ett brott, ty det var ju ett brott — ett onaturligt brott — att kasta sitt barn ifrån sig blott för att undgå en mängd med obehagligheter.
Om ändå Elin •lefvat, så hade hon nog vårdat sig om pojken, men hvem kunde fordra kärlek af de gamle?
Gubben var, som gum-man sade, ett » svin », och gumman sjelf såg riktigt otack ut Men hvad skulle väl folk såga, om borgmästaren tog pojken hem till sig?
Åh, de skulle nog kalla honom en galning, och så skulle de stena honom.
Deras dom föraktade han.
Och Ebba, hvad skulle väl hon saga?
Ah, hon skulle säga, att han handlat som en hederlig karl, och så skulle hon älska honom ännu mera än förut Visserligen var hon litet enfaldig, kokett och fafanglig, men hennes hjerta var godt som guld.
Han erinrade sig så tydligt två scener från den tiden, då.
» James Grown » — ett hittebarns historia — stod som följetong i X-posten.
Då hon slutat första kapitlet, hadé hon sagt: jag förstår inte, hur miss Edith kunde ha hjerta att sätta ut sitt barn i villande skogen.
Han hade urskuldat den unga guvernanten, så godt sig göra lät » tion var af fin familj, och earlen hade ju öfvergifvit henne. » Då hade Ebba rest sig upp och med blixtrande ögon utbrustit: åh, hvad jag hatar den der earlen!
En riktig skurk, som skulle hängas, om jag fick råda!
Och så någon tid derefter hade hon frågat, om han läst följetongen för den dagen.
Nej, det hade han inte hunnit med.
Då hade hon utbrustit med glädjestrålande ögon: kan du tänka dig, earlen har blifvit skjuten ihjel af James ' morbror.
Rätt åt den uslingen, eller hvad?
Men det kunde man också vänta, ty det onda får alltid sitt straff.
Då hade han kysst henne och sagt: i böckerna, ja — men inte i lifvet
Han ångrade nu så bittert, att han ljög den der gången hon sporde, hvem som bragt Elin i olycka, men ansvaret för denna lögn hvilade — så sökte han trösta sig — lika mycket, om inte mer, på konsul Beckman, ty konsuln nästan tvingade honom att säga: styrman Andersson.
) Yår konstitutionela utveckling efter1865.
Fritz Krook.
Stora samhällsförändringar anses i regel o verka säkrast der de verka l&amp;ngsamt.
På samma sätt anser man vanligen äfven de reformer vara de lyckligaste, hvilka inträda först efter en tid af tillräckliga förberedelser.
Båda satserna äro emellertid, som man finner, något sväfvande, och kanna i följd deraf lätt nog komma att tänjas till en punkt, der de upphöra att vara sanna.
En reform är icke alltid ofelbar i samma mån den låtit länge vänta på sig, lika litet som dess verkningar nödvändigtvis äro goda, endast derför att de dröja med att visa sig.
Vore detta alltid förhållandet, skulle vår nu gällande riksdagsordning otvif-velaktigt vara en bland de fullkomligaste grundlagar, som någonsin funnits.
Tjugo år hafva ju nämligen i dessa dagar förflutit, sedan denna riksdagsordning antogs, och i nära tre gånger tjugo år hade dess genomförande dessförinnan nästan oafbrutet.
stått på dagordningen.
Sju år brukade i den gammaltestamentliga tiden betraktas såsom laga tjenstetid för en brud och hebnes hemgift.
I vårt nya riksdagsskick kom den giljande ungersvennen visserligen snart nog i besittning af bruden, maktställningen, men först tjugo år sednare kom han i är efter ackord att öfvertaga något mindre än en tredjedel af den efterlängtade hemgiften.
Men ingen kan väl på allvar vi \ ja påstå, att de män, som på sin tid arbetade för den nya represen ta tion sordningens genomförande, då icke väntade sig annan frukt deraf än efter tjugo år en afskrifning af trettio procent af grundskatterna.
Syftena voronaturligtvis då som alltid vid dylika tillftillen mångahanda, men med uqdantag af hvad som innefattas under de afskrifna trettio procenten, hafva de väl i det närmaste alla blifvit gäekade.
För så vidt de voro af mer eller mindre personlig och egen-nyttig natur, är detta icke att beklaga.
Men man får väl alltid tänka sig, att i denna för vårt folk så vigtiga brytningstid äfven fnnnos män, som sågo längre än till de enskilda och klassintressena, män, som i reformen icke sågo dess eget mål, utan endast ett stort medel till uppnåendet af andra och högre mål, till en tidsenlig konstitution el utveckling i främsta rummet.
Och huru hafva väl dessa förväntningar blifvit uppfylda?
Och om försig-tigheten nu äfVen skulle * tycka att till och med, en tid af fulla tjugo år är för kort till ernåendet af några fallfärdiga resultat i den vägen, så återstår det dock alltid att fråga: hafva vi öfver hufvud taget gjort ett enda steg framåt i den riktningen, och huru l&amp;ngt hafva vi dervid hunnit?
Det är fara värdt, att svaret på dessa frågor, om det ärligt afgifves, kommer att blifva af mest nedslående art.
Närmast måste orsaken härtill naturligtvis vara att söka hos reformen sjelf.
Det är icke alltid nog med att en reform varit länge diskuterad.
Den kan ioke desto mindre komma brådstör-tadt när den kommer.
Länge motarbetad och uppskjuten, kommer så den dag, då förändringen icke längre kan fördröjas.
Då har man icke alltid tid att så noga af väga dess följder i alla enskildheter, lika som man icke finner rådrum att nog grundligt pröfva de förutsättningar, från hvilka reformen ytterst och ofta nog omedvetet för sina egna befordrare utgår.
Då händer lätt hvad som nu faktiskt inträffat med 1865 års riksdagsordning, att resultaten blifva helt andra och mindre än livad man väntade.
Reformens förutsättnitigar.
Representationsreformen af 1865 hade en social sida lika visst som en politisk, och förmodligen misstager man sig icke, om man säger att den förra vida mera bestämde dess utgång än den senare.
Sedan midten af detta århundradet ungeffer har värt folk genomgått en fullständig ombildning, hvars orsaker närmast äro af rent ekonomisk natur.
Redan för trettio och fyrtio år sedan, om icke på vissa håll ännu något tidigare till och med,böljade en upplösningsprocess inom vissa samhällslager, som na redan tyckes hafva kommit dessa att sp&amp;rlöst försvinna.
Vårt gamla borgerskap måste under den nyare tidens förändrade eko-nomiska och produktionsförhållanden se sig dömdt till undergång och förintelse.
Med det försvann, eller har åtminstone i det-närmaste försvunnit ett samhällselement, som i sin trånga verkningskrets och med sina små medel likväl aldrig behöfde förlora karaktären af sjelfständighet och oberoende.
En något likartad, om än ej lika genomgående rörelse har äfven egt rum på vissa håll inom hvad som förr var vårt bondestånd.
Der har dock förintelsen mera karaktären af sjelfmord.
Man tyckes ofta nog nu mera inom denna del af vårt folk anse det för en riktig ära att så snart som möjligt komma från sina gamla sociala traditioner, för att så mycket som möjligt närma sig stadsbefolkningen i lefnadssätt och vanor — en tvifvelaktig förmån kanske, när allt kommer omkring.
Med vårt gamla borgerskap har det redan gått så långt, att af det nu mera knappast återstår annat än minnet.
I stället för de många små handtverkarne hafva vi fått några stora fabrikörer och ännu flere grosshandlare.
Men då icke alla kunde blifva fabrikörer eller grosshandlare och daglönaren » arbete ännu icke böljat anses värdigt den herrefödde mannen, måste alla de andra se sig omkring efter något annat.
Till en böljan skickades de dä till de allmänna läroverken.
De mötte der med andra liknande kontingenter, som nu mera icke längre funno sig tillfredsstälde med sin plats på den ffcderneärfda jorden, utan skulle försöka att hinna något » högre ».
I statsskolorna^ var deras öde snart afgjordt.
Undervisningen der var, som den för öfrigt ännu är, sådan, att dess enda verkligt påtagliga resultat var och är, om läljungen någorlunda hederligt kan krångla, sig fram, till dess han med ett universitetsbetyg på fickan kan tilltvinga sig inträde i något af statens embetsverk, der under våra afvita förhållanden hvar och en, som lyckats erhålla ett sådant betyg, ovilkorligen skall emottagas.
Sverige är ett fattigt land och bildningen är en dyrbar prydnad, icke minst för de större sociala anspråk dess inhämtande i ^ regeln medför.
Få äro de, som i vårt land skulle hafva råd att förvärfva sig en högre bildning endast för bildningens egen skull.
De måste lefva omedelbart på denna bildning, som i de allra flesta fall tyckes göra dem omöjliga för all praktisk verksamhet, och så flockas de då i ytterrummen till alla möjliga statens tjenste-rum och kanslier.
Dermed hafva de kommit att ytterligare för-stärka en klass, hvilken redan förut ingaluuda kunde sägas lida af någon öfverdrifven anspråkslöshet, ehuru den dittills hvarken varit så talrik ej heller haft så vidtutgrenade förbindelser genom olika samhällslager.
Denna klass var tjenstemannaklassen.
Allt sedan Gustaf I: s tid rör sig i vårt svenska samhällslif en grumlig bottensats af byråkratiska inrättningar och byråkratiska anspråk.
Den store konungen nöjde sig icke med att låta svenskfödde män införa hit den tyska kyrkoordningen, utan lät äfven infödde tyskar komma hit med den tyska kansliordningen, och efter mer än tre hundra års förlopp böljar det nu nästan se ut som om Pyhys och Normanns verk till och med skulle öfver-lefva Olaus och Laurentius Petri.
Men detta är först en den allra senaste tidens företeelse, ty dessförinnan såg det länge mörkt ut för byråkratien.
Så länge vår krigiska storhetstid räckte, var adeln under energiske och ofta personligen framstående konungar folkets närmaste qjelfskrifne ledare, och när denna sjelfskrif-venhet tog slut, kom i stället den absoluta konungamakten, som icke ville vidkännas någon mellanmakt mellan sig och folket, åtminstone icke bland desse, hvilkas första och enda uppgift ju var att tjena både konungen och folket.
Vår adel upphörde att längre vara en mäktig aristokrati, den kom snart till att i sitt stora flertal icke vara aristokratisk alls.
Efter konungamakten med guds nåde kom samtidigt en annan med mindre öfveijordiskt ursprung, hvilken från böljan erkände behof-vet af något slags särskildt stöd för sin maktställning.
Helt naturligt sökte den då detta, der det med största beredvillighet erbjöds, der lydnaden och den blinda undergifvenheten en gång för alla var hufvudsaken.
Från denna sidan söktes också förbindelseo med minst lika stor begärlighet, alldenstund den der betraktades såsom det enda ofelbara medlet att vinna öfvertag öfver de för sin rangställning i samhället afundade adelsmännen.
Denna allians mellan konungamakten och byråkratien, till hvilken vi framdeles få tillfklle att återkomma, utgör ovilkorligen hufvud-draget i vår historia efter 1809, och förmodligen är det också i kraft af den byråkratien ännu i dag anser sig representera konungamakten, ibland till och med mer än konungen sjelf.
En stark konungamakt, d. v. s. mycket regerande med mycken myndighet för alla sl&amp;gs tjenstemän blef den nya serans lösen.
Det var icke längre fråga om hvad som var politiskt klokt eller historiskt berättigadt, utan statsstyrelsen gjordes till ett slags uppenbarad religion, hvars för den oinvigde ofattliga sanningar det skulle tillkomma en ny prestkast att uttolka.
Af alla kulturhi-stori9ka kuriositeter finnas endast få, som äro kuriösare än denna 8. k. statslära, b vare orediga uppfattning af samhällsförhållandena under mer än en mansålder giort anspråk på auktoritet i vårt land.
Auktoriteten var också lärans högsta mål.
I teorien var denna auktoritet förbehållen statens högste styresman, men att den i praktiken var bestämd att delas på många, har nogsamt visat sig.
Derför var man också villig nog att erkänna auktori-tetsprincipen som den obestridt högsta, för hvilken man gerna tills vidare oifrade allt annat.
Man kom till den genom ett system, som i sin höga idealitet böljade med att upphäfva menni-skans sedliga ansvarighet, och således på det hela taget borde tyckas vara en temligen omoralisk lära.
Men det gjorde ingenting: den ofelbara auktoriteten stod der i alla fall på sina upp-skrufvade stöttor.
» Statsmakten är absolut en och odelbar », hette det derför.