Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r vänta att anslå någon summa, till dess att fullständiga ritningar och kostnadsförslag blifvit upgjorda och af vederbörande gillade.
DA kommer det att visa sig, huru stort anslag på en gång behöfves, och huru byggnaderna skola inrättas, och då lärer K.
M icke underlåta att derom aflemna Propos.
Jag tror, att man förhindrar dessa byggnaders ändamålsenliga upförande derigenom att man dertill bestämmer en viss summa penningar, hvilka för andra ändamål, som äro bättre utredda, torde vara af vigt att kunna disponera.
Jag vidblifver min anhållan, att 11. o. Ad. täcktes afslå ifrågav:de punkt.
Efter nu först till bifall och sedan till afslag å Utsk:s förev-.de förslag framställda propos:r, som besvarades med blandade Ja och Nej. blefvo dessa propos:r förnyade och besvarade, den förra med starka Nej, blandade med Ja, och den sednare med starka Ja, jemte åtskilliga Nej; hvarpå Hr Frih. o.
Ordfden förklarade, det han an - Den 23 November ». m. såg den sednast till afslag framställda propos:n vara med öfvervägande
Uplästes till justering oell godkändes en så lydande voler:spropos. :
Den, som bifaller StatsUtsbs i Utlåt.
N:o 148 gjorda förslag, »att R.
St:r må på det sätt bifalla den viickta motionen, att, såsom bidrag för upföratide af nya skolhus- och gymnastik-byggnader i Götheborg, en summa af 150,000 Rdr Ernt beviljas, att i mån af behof utgå, med förbehåll, att några kostnader för byggnadernas underhållande icke komma att drabba Statsverket», röstar
Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, varder förenämnde förslag af R. o. Ad. afslaget.
10 5:te punkten, ang-.de anslag till utvidgning af SerafimerLasarettets lokal.
Denna punkt bifölls. 1 öC:te punkten, ang:de anslag till betäckande af kostnaderna för ombyggandet af det i Filipstad för Fernebo och Nyeds härader inrättade Lasarett.
Den motion, som Riksdagsfullmäktigen Anders Jansson i detta ämne väckt, och hvarå StatsUtsk. ansett sig icke böra tillstyrka bifall, berör ett förhållande, som är mig ganska väl bekant, såsom varande från den provins, inom hvilken det omtalade Lazarettet är beläget.
Det omfattar ett ganska litet distrikt, nemi. staden Filipstad samt på landet de båda häraderna Fernebo och Nyed; följaktligen är det en jemförelsevis högst fåtalig personal, som måste underhålla besagde Jjazarett.
Men inom detta distrikt ligga Persbergs grufvor, hvarest stora olyckor, i följd af grufarbetenas vådlighet för arbetarnes lif och lemmar, årligen inträffa; och detta, äfvensom andra omständigheter, har haft till följd, att Lazarettet blifvit allt mer och mer anlitad t, och i större mån än man skulle tro, just med hänseende till distriktets, jemförelsevis med andra, ringa omfång.
För några år tillbaka hände, att en person donerade ett kapital af 10,000 Rdr till en då för tiden nödvändig befunnen tillbyggnad af Lazarettet.
Man beslöt, i följd af denna donation, och med afs:de på det förev:de behofvet, att verkställa tillbyggnaden i en skala, som, efter min tro, icke var för stor; men under pågående byggnadsarbete inträffade, såsom vi alla veta, en ovanligt stor stegring af icke allenast priset å alla byggnadsmaterialier, utan äfven af dagsverkskostnaden.
Häraf har blifvit en följd, Don 23 November e. m. 665 att då denna byggnad nu är så till vida färdig, att taket är lagdt och murarna i ordning, liar Direktionen nödgats uptaga ett lån å 7,333 Rdr 16 sk., för att kunna fullborda den beslutade byggnaden till dess nödvändiga inredning m. m.
Denna summa utgjorde nemi. skillnaden mellan den summa, som genom donationen blifvit Lazarettet tillagd, och den, hvartill kostnaden för byggnaden nu befinnes upgå.
Yid sådant förhållande har Direktionen ingått med underd. anhållan om att bristen måtte fyllas, hvarom K. M. ombads, att i Nåder göra framställning till R.
M. hörde häröfver SerafimerOrdensGillet, hvilket trodde sig icke böra förorda detta arbete företrädesvis framför många andra, hvilka det ansåg angelägnare 'och nödigare.
Såsom skäl för sitt uteblifna tillstyrkande anförde SerafimerOrdensGillet, att man skulle, genom höjande af kurhus afgiften, kunna tillskynda inrättningen de erforderliga medlen; men här visar sig ett betydligt misstag vara af Gillet i dess upfattning begånget, ty på detta inskränkta utrymme kan icke (inom ett rimligt kurhusafgifts-maximibelopp) besagde afgift upgå på långt när till hvad som erfordras.
Försigtigtvis begärdes anslaget genom motion, utan afbidan af Gillets yttrande.
Men, så som saken nu står. vill man väl att
Direktionen skall vidkännas kostnaden för den förskottsvis uplånade summan?
Det kan väl icke vara billigt.
Man kan visserligen inom orten genom subskription erhålla några medel, men mig förefaller det, såsom skulle här tillräckligen ömmande omständigheter förefinnas, ifall det allmännas målsmän vilja härvid hugna Lazarettet med åtminstone ett litet tillskott.
Utsk. har såsom skäl för sitt afstyrkande anfört, »att det allmänna icke bör vidkännas utgifter af förev:de beskaffenhet, hvilka måste anses åligga kommunerna sjelfva, samt om en annan bana af Staten beträdes, sådant sannolikt komme att medföra oberäkneliga kostnader för Statsverket.»
Jag respekterar ett sådant skäl; men jag har redan bjudit till att ådagalägga, det ganska exceptionella fäll förekomma i detta afs:de.
Om man dock, med hänsyn till Statsverkets hardt anlitade tillgångar, skulle finna det för mycket hegardt, som motionären föreslagit, hvilket likväl på långt när icke upgår till det belopp, för hvilket
Direktionen måst ikläda sig ansvarighet, enär detta med icke mindre än 1,333 Rdr 1 6 sk. öfverskjuter förutnämnda summa, vågar jag vördsammast hemställa, om icke R. o.
Ad., då således den af motionären föreslagna nedsatta summan synts vara för högt tilltagen, skulle, för att åtminstone i någon mån gå ett välgörande och allmännyttigt instituts behof till mötes, vilja anslå 2,000 Rdr
Rmt för ifrågav:de tillbyggnads-arbete.
Man finge då i öfrigt försöka, att genom de bemedlade i orten få bristen fylld.
Ett, bifall till den motion, som här blif vit afstyvkt, skulle, enl. mitt förmenande, vara ett särdeles farligt prejudikat.
Det. är gifvet.,, att om dessa två härader i Wermland skulle lyckas att hvälfva på Staten deras skyldighet att underhålla sitt Lazarett, skulle, med samma skäl, samma fog och samma rätt, otaliga ansökningar inkomma från andra härader, hvilka icke stå i mycket bättre, utan kanhända sämre förhållande.
Hittills har Sta - 666
Den 23 November e. m. ten ansett Länslazarettens underhåll vara en kommunens angelägenhet, och derföre låtit kommunen i det afs:det sig sjelf beskatta.
För en eller två Riksdagar sedan begärdes, lor Lazarettet i Warberg, ett lån på 2,000 eller 4.000
Rdr; det afslogs.
Jag anser det vara rätt; men hvarföre det ifrågavide Lazarettet skulle få ett anslag mera än det andra ett lån, kan jag icke finna.
Detta Lazarett är i alla fall så till vida i bättre ställning, än det i Warberg, att, så- ' vidt en till mig lemnad upgift icke är oriktig, hvilket jag dock ej tror, lärer detsamma hafva en rätt, hvilken andra sakna, den nemi., att upbära fattigproc. vid boupteckning.
I allt fall torde R. o. Ad. finna,’ att ett bifall till detta förslag vore att ådraga Staten oberäkneliga kostnader, genom den konseqvens det förer med sig, att lägga till statsutgifterna de kommunala utgifterna, hvilka kunna gå till ganska stora belopp, oberäkneliga för nästan alla delar af Riket.
Det vill synas, som om den stora bristen upkommit isynnerhet deraf, att Lazarettet blifvit tilltaget i större skala, än behofvet erfordrar, och detta utvisa äfven de handlingar, som varit tillgängliga, hvaraf synes, att 10 sjuksalar, 1 mindre sjukrum oell 4 rum för kurhuspatienter blifvit inrättade, ehuru det största antalet patienter endast upgått till 187.
Lagerbjelke redan anfört giltiga skäl för afslag å det begärda understödet, och jag förenar mig med honom.
Jag inser ganska väl, att det är af stor vigt för dessa härader, att få ifrågavide sjukhus i ordning, men jag tror, att, i händelse icke oftanämnda donation skett, skulle intet förslag om bidrag från Statens sida till detta Lazarett hafva framkommit.
Förhållandet är i korthet, att en person har anslagit 10,000 Rdr till ett sjukhus, och från annat håll har bekommits 6,000 Rdr.
Man har sedermera vidtagit byggnaden i så stor skala som möjligt; men dä en brist upstått har Direktionen iklädt sig ansvarigheten för 2,000 Rdr.
Nu är frågan, skall Staten belöna dem med att infria deras förbindelse?
Jag finner icke skäl dertill! — Gr.
Lagerbjelke och Hr Lilljehöök hafva i öfrigt förut utredt saken, hvadan jag icke behöfver vara vidlyftigare, utan förenar mig med dem.
Såvida i den föregide talarens upgift någon oriktighet influtit, så lärer väl medgifvas, att någon konklussion derpå icke kan byggas.
Lagerbjelke har förmenat, att det ifrågavide Lazarettet blifvit i besittning af fattigproc.
Till denna förmodan hade Grin visserligen mycken anledn., på den grund, att under flere år förhållandet tillförene varit sådant; men vid 1847 års Riksdag ingingo R.
St:r till Regeringen mjd anhållan, att, enär detta förhållande innefattade en anomali, och en olikhet med hvad inom öfriga delar af Riket egde rum, det måtte upliöra; och så skedde, både med afs:de på detta Lazarett och på det i Carlstad, som egde samma förmån.
Ergo förfaller den grund till afslag, som Grm nyss anfört.
Hr Lilljehöök har trott, att då man icke behöfver vårda mer Den 33 November e. m. 667 än 187 patienter, skulle man icke behöfva ett så stort Lazarett, sorn. det nu utvidgade blifver; men orsaken, hvarföre man icke nu kan vårda större antal, härleder sig just af Lazarettets hittills allt för inskränkta utrymme; ty ganska manga personer, sårade genom fall i grufvorna o. s. v., eller eljest svårt sjuka, hav man måst afvisa, just af brist på lokal, rum oell sängar.
Siffran 187 å patienternas antal är således icke att rätta sig efter, för bedömande af ortens behof utaf allmän sjukvård.
Hamilton, efter att hafva nämnt, det Direktionen visserligen iklädt sig ansvar för 2,000 Kdr, frågar oss, huruvida det är billigt, att nu Staten må öfvertaga detta ansvar, och derigenom lyfta detsamma från deras skuldror och lägga på det allmännas.
Jag ber Gr:n bemärka, att den ansvarighet, Direktionens medlemmar iklädt sig, går till 7,333 lidr 10 sk.
Bko, oell att således, om Lazarettet skulle blifva hugnadt med ett anslag å 2,000 Kdr, får Direktionen i alla fall, till allra största delen af sin ansvarighet, se sig om huru den må för densamma på enskild viig blifva betäckt.
Just för att man icke skulle komma med den anmärkn.
Gr:n gjort, biel' dep begärda summan nedsatt till detta belopp, 2,000 Kdr.
Med all möjlig välvilja för Fernebo och Nyeds församlingar, och beredvillighet att gå deras önskningar till mötes, kan det väl icke bestridas, att, särdeles under nuvtde förhållanden, med afs:de på de stora anslag, som blifvit tillstyrkta, man icke kan tillstyrka bekostandet af en så beskaffad helt och hållet lokal inrättning, som (»tvifvelaktigt tillhör kommunen att åstadkomma.
Men om det också möjligtvis kan ifrågasättas, att, med afs:de på denna byggnad, Statens hjelp bör mellankomma, så måste vi väl erkänna, att f. n. dertill saknas tillgångar, och att vi således måste afslå det ifrågasatta anslaget, hvarom jag för min del anhåller om propos.
Sedan härefter Hr Frih. o. Ordf:den framställt, att under öfverläggningen blifvit yrkadt, dels bifall till förev:de punkt, och dels, af Frih. Cederström, att den ifrågav:de motionen måtte i så måtto bifallas, att, i st. f. de begärda 10,000 Rdr, 2,000 Kdr Ernt beviljades, blef propos. till Utsk:s i denna punkt gjorda hemställan framställd och med Ja besvarad.
107:de punkten, ang:de anslag till inrättande af en polyltlinisk anstalt för homöopatisk sjukvård.
I f. m:s plenum kallade jag detta förslag det »olyckligt rycktbara».
Jag trodde mig hafva skäl för denna benämning, emedan jag erfarit att det gjort ganska smärtsamt intryck åtminstone på den Svenska läkarekcrpsen.
Det har så gjort emedan, i händelse K.
St:r skulle bifalla detsamma, skulle detta bifall uttrycka en slags opinionsyttring emot det medicinska sträfvandet i landet — en opinionsyttring hvaraf den Svenska läkarekorpsen icke gjort sig förtjent.
St:r hafva äfven, ge - G68 Don 23 Hovember e. m. norn det rika anslag sorn de vid hvarje Riksdag beviljat för medicinalverket, uttryckt en motsatt åsigt, och jag kan derföre icke fatta huru detta förslag har kunnat framkomma så oförmodadt oell så smygande.
Jag är långt från att klandra Utsk. för de åtgärder det vidtagit; jag är tvertom Utsk. tacksamhet skyldig, emedan jag är öfvertygad att Utsk. varit ledt af de ädlaste motiver nemi. en önskan att ställa medicinal-verket på den bästa möjliga fot och uphöja läkarekonsten så högt som ske kan; — men jag beklagar att Utsk. synbarligen blifvit missledt.
Jag kan tryggt vädja till hela den Svenska läkarekorpsen att den icke erkänner homöopatien vara en del af den medicinska vetenskapen.
Den är ingen vetenskap; — den är detsamma som — qvacksalveri; den står på samma ståndpunkt.
Detta kan vara ett hardt yttrande, och mången tror måhända att det är dikteradt af jalusi eller att inom landet finnes ett parti, hvartill äfven jag skulle räknas, som vore nog ensidigt att vilja intvinga den medicinska vetenskapen inom vissa gränsor och icke lemna frihet åt en förnuftig utveckling af densamma; men något dylikt kan man verkligen icke tillvita det medicinska studiet i Sverige.
Tvertom utvecklar det sig i alla riktningar, och ett bevis på att det icke är afvogt stämt mot läkemethoder eller åtgärder som åsyfta det rätta ändamålet, menskiigheteus gagn och väl, är den år från år öfverallt upstående nya hydropatiska behandlingen, dä man likvist besinnar att denna vattenbehandling icke är utgången från en läkare, utan från en bonde, en fullkomligt obildad person.
Den medicinska vetenskapen fann genast att oaktadt tanken härpå hade härflutit från en i vetenskapen främmande person, det likväl var en ganska sund tanke och kunde begagnas.
Vetenskapen tillegnade sig således densamma, och dessa hydropatiska inrättningar, i st. f. att, såsom de i början hotade, taga en orätt riktning, hafva nu kommit i vetenskapligt bildade läkares händer, och lofva att blifva en välgerning för menniskoslägtet.
Då nu den medicinska vetenskapen icke varit afvogt sinnad mot denna gren af medicinen, så vet jag icke hvarföre den skulle vara det mera mot någon annan, men det är just derföre att homöopatien till sin grund är falsk, att den icke är någon vetenskap, som den icke kan af vetenskapen tolereras.
Jag tror att detta påstående skall blifva ganska lätt att göra klart för hvarje oförvilladt omdöme.
Hvar och en vet att homöopatien i synnerhet grundar sig på den satsen »similia similibus» d. v. s. att sjukdomen skall botas med de medel som hos den friska organismen framkallar en sådan sjukdom, och att detta måste ske genom en för det menskliga förnuftet ofattlig förtunning af läkemedlet.
Hvad der, homöopatiska gränsen beträffar så vet hvar och en att enl. upgift skulle erfordras en decilliondel.
Det är ett nonsens, ty en sådan förminskning kan icke ega rum.
Men jag fäster mig icke dervid, det kan blott vara en form, således bryr jag mig icke om sjelfva benämningen, och jag vill icke en gång fästa mig vid den åsigten att läkemedlet, gifvet i mindre dosis, verkar kraftigare, ty detta är något som det menskliga förståndet kan fatta; det kan ligga inom vetenskapens område att anställa forskningar i detta hänseende så mycket mera som exempel
Den 23 November e. m. 669 förete sig som kunna ge stöd för detta påstående.
Så vet man t. ex. att somliga ämnen innehållas i åtskilliga mineralvatten men i så liten dosis att efter ett par månaders brunnsdrickning har man icke begagnat större dosis än under 8 dagars begagnande af samma medel under en sjukdom, och likväl verkar den välgörande.
På samma sätt är det med »similia similibus», det kan äfven ligga något för tanken och forskningen deri; det låter tänka sig att medel som framkalla en sjukdom, äfven bota samma sjukdom och man kan hafva något stöd för denna åsigt, emedan man på sednare tider sökt bota syphilis med syphilis.
I dessa båda åsigter ligger således ingenting stridande emot den vetenskapliga forskningen; men det är sättet att komma till kunskap som gör att homöopatien icke kan anses för vetenskaplig.
Läkarne anse sjukdomen blott vara naturens eget bemödande att aflägsna från sig skadliga inflytanden och således är det läkarens upgift att söka utforska, hvad väg naturen vill taga, att leda den på rätta vägen när så behöfves samt för öfrigt låta naturen utveckla sig åt det håll den sjelf önskar.
IVlen för att göra detta, är det klart att det fordras ganska djupa och vidtomfattande kunskaper; man skall känna den organism på hvilken naturen yttrar sina verkningar, man skall känna den i sina minsta detaljer.
Men huru går homöopatien till väga?
Den behöfver icke veta något af allt detta, den behöfver icke fråga efter huru organismen är beskaffad, utan den ser blott efter symptomerne huru de yttra sig för ögonblicket, och för att komma till nödig kunskap, så ger den in ett medel hvad som helst till en frisk person och sedan sitter den med händerne i kors och ser hvad verkan medlet kan hafva d. v. s., homöopaterne anteckna alla de lifsyttringar som inställa sig efter detta medels intagande.
För att göra detta, behöfver man naturligtvis icke veta det allra minsta om kroppens sammansättning o. s. v. utan raan endast skrifver anteckningar.
Det är naturligt att resultatet skall blifva i högsta grad löjligt, och man kan lätt tänka sig detta, ty om jag ger ett medel åt 3 eller 4 personer och den ene straxt derefter får en retning i halsen så att han börjar hosta, den andre får begär att klia sig bakom örat, en tredje aft nysa en fjerde något annat behof o. s. v. så är allt detta verkningar af detta medel och detsamma skall då användas vid sjukdomar som yttra sig på detta sätt.
Jag har här i min hand en liten skrift af Professor
Duben om homöopater och gymnaster, hvilken behandlar denna fråga au fond, men jag vill icke trötta med att upläsa mycket härur, jag ber blott att, för att gifva E. o. Ad. en föreställning om huru homöopatien går tillväga, få recitera några få ställen.
För det första vill jag upläsa ett stycke som är rigtadt mot Doktor Liedbäck såsom den enda homöopalli vi ega.
Duben säger att lian erbjuder sig, »att när D:r Liedbeck behagar, i vittnens närvaro förtära matsked»tals sockergryn, impregnerade med 30:de förtunningen af hvilken »Svenska pharraakopens drogue D:r Liedbeck behagar välja, nb. »när jag sjelf fåll öfvervalla beredningen.»
Detta tillägg har Professor
Duben ansett nödvändigt, emedan man icke skall tro att homöopatien endast begagnar dessa stora förtunningar, ty under r, 70 Den 23 Novemtcr e. ro. form af förtunningar använder den ganska kraftiga medel, hvilket visas af följande uttryck.
Så t. ex. är det kändt att Hertigen af Canezzaro förgafs genom en stor dosis räfkakor i homöopatiska korn.
D:r Taylor liar gjort undersökning på några s. k. homöopatiska pulver, hvaraf ett fruntimmer illa insjuknade, och i dessa funnit morphin (den verksammaste beståndsdelen i opium) i större dosis än läkare vanligen gifva.
I NewYork förgiftades en person genom att på skämt svälja några homöopatiska korn, som innehöllo strychnin i enorm dosis, flere andra exempel att förtiga.
Här står vidare om Hrrme vilja höra om medikamentets inverkan på friska menniskor: »Dit höra följande symptomer, af Jahl- upräknade såsom verkningar af koksalt, sådant vi dagligen begagna, mer , än som behöfdes att förse verlden med homöopatiska doser för millioner gånger millioner år: »Stor förslappning af alla fysiska och moraliska krafter efter ansträngning.» »Stark sömnaktighet under dagen.» »Förlägenhet.» »Surr och ringning för öronen.» »Stickningar i näsbenen (?
.» »Lång tids känsla som om ett hår lage på tungan.» »Bristande matlust, vedervilja för bröd och för tobaksrökning.» »Hjertklappning, obehagliga upstigningar efter fet mat.» »Slemsamlingar i strupen på morgonen,» »Spänningar öfver höfterne.» »Smärta i ryggen under natten.» »Svårighet att böja fingerlederne.» »En brännande känsla i fötterne.» »Kodnad på stortån.» &'c. Utsk. har sagt att det inom fäderneslandets läkarekorps finnes läkare, hvilka med framgång begagnat detsamma; jag för min del känner icke mer än en enda af våra läkare sorn hyllat homöopathien, och jag kan icke med den kännedom jag eger om hans i många hänseenden djupa kunskaper, och med känsla af hans utmärkt redbara karaktär och flärdlösa väsende och öfvertygelse derom att icke något charlataneri ligger härunder, annat än beklaga att han fallit på denna idé, och jag är öfvertygad att han icke uteslutande sysselsätter sig med denna s. k. vetenskap, utan att hans sunda förnuft ofta säger honom att det är galenskap.
Jag måste öfvergå till något annat och så ledsamt det än är, anföra exempel rörande homöopathien i Sverige och då jag icke har mycket att välja på enär den är så inskränkt i vårt land, vill jag berätta en händelse ur min egen praktik.
Jag blef en gång kallad till konsultation af en homöopatisk läkare vid ett tillfälle af häftig blodstörtning i följd af en förlossning.
När jag kom dit, finner jag qvinnan nästan döende till följd af många timmars bloduttömning.
Jag fann tillika den homöopatiska läkaren gående på golfvet med ganska belåten min och när jag frågade efter förhållandet, berättar han, att hon såsom närandt är haft blodstörtning, men att han hade godt hopp, enär han observerat henne och alla symptomerne, och en tid innan jag kom hade hon sett rödt, sedan blått och nu såg hou grönt, och det måtte enl. horaöopaternes tanke vara ett tecken till att en blodstörtning skulle vara så aftagande eller som jag fann att det blott var en färg som återstod för denna qvinna att skåda nemi. svart och jag således icke kunde tillåta att dessa symptomer fortsattes, vidtog jag en operation, som skedde i en handvändning, hvarefter blodstörtningen stannade och med Guds hjelp gick det lyckligt.
Detta är ett be - Den 23 Not ernber e. m - 671 vis på huru äfven den allra hederligaste person med verkliga kunskaper kan gå tillväga, då han gripes af denna svindlande galenskap.
Efter allt hvad jag haft äran anföra, hemställer jag om icke It. o. Ad. skulle finna det rigtigast att afslå detta förslag, såsom icke endast otjenligt, utan , i högsta måtto förderfligt för vetenskapen, ty om K.
St:r skulle bifalla detta så skulle de med detsamma gifva ett handtag, icke åt homöopatien ty det gjorde ingenting om den vore en gren af vetenskapen, men åt qvacksalveriet, hvilket då skulle taga en fart som är omöjlig att förutse.
Hr Cederschiöld, Gustaf: Om E.
St:r bifölle denna punkt, komma de att upträda sijsom skiljedomare i en vetenskaplig tvist.
En sådan domsrätt kan ingalunda tillhöra R.
St:r, hvilka icke heller ega den sakkunskap, som härtill erfordras.
Tvisten uti vetenskaperna böra lemnäs att utkämpas på deras egen valplats.
Regering eller Ständer må icke med sitt maktord deri blanda sig.
I afs:de å medicinska institutioner, hafva R.
St:r således endast att anslå erforderliga medel, utan att dervid ingå uti bedömande af hvilken kurmethod, som må vara den ändamålsenligaste.
Och förefinnas ieke heller f. n. någon föreskrift om det behandlingssätt, som bör tillämpas vid Statens sjukvårds-anstalter, utan är sådant öfverlemnadt till föreståudarnes eget omdöme.
Då vi icke ega något allopatiskt sjukhus, torde det icke heller vara lämpligt inrätta ett homöopatiskt.
St:r bifölle förslaget och ett homöopatiskt sjukhus inrättades, skulle möjligen ett ganska eget förhållande kunna upstå.
Det skulle möjligen kunna inträffa att sjukhus-läkaren vid något särskildt fall tunne de homöopathiska medelö utan åsyftad verkan; men trodde sig känna ett nllopathiskt, medel mot del förev:de sjukdomsfallet.
Hvad skulle han då göra?
Han hade fått sitt embete, för att använda den homöopathiska kurmethoden; men begagnar han endast sådan medicin, sä dör otvifvelaktig! patienten.
Kan linn lämpligen våga sig att kurera patienten på ett mot Stundernas föreskrift stridande sätt?
— Då jag anser Ständer icke lämpliga att afgöra vetenskapliga frågor, och den erfarenhet, som man förmenar sig kunna vinna genom inrättande af homöopatiskt sjukhus, sådant oaktadt icke torde uteblifva, enär den homöopathiska methoden, så väl här i landet, som utrikes, dagligen användes; alltså finner jag mig föranlåten yrka afslag å den nu föredragna punkten.