Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För min del är jag af den öfvertygelse, att antagande af Utskrs förslag, i afseende på föreskrifter om sädens beskaffenhet, skulle medföra en nyttig och god verkan öfverallt; och ehuruväl det icke kan förekomma alla tvister för dem, som vilja tvista, så skulle likväl antagandet deraf, gifva för dem, som icke vilja tvista, ett bestämdt begrepp om beskaffenheten af den spanmäl, som bör levereras.
Att en årsväxt kan inträffa, då spannmålen blifver af en mindre god beskaffenhet, se vi nu i Upland och Westmanland med mänga liera ställen.
Alt prisen på sådan span mål å dessa ställen blir mindre, än om årsväxten hade varit bättre, är något, som icke kan förekommas.
Det är likväl för mycket hegardt om dessa hela orters, till exempel Uplands och Westmanlands spanmål, skulle under en dylik skörd casseras, då missväxten är allmän inom orten.
För min del har jag med förundran afhört de tvenne sista ledamöternas yttranden till bifall för betänk.
Om man på ena sidan måste erkänna, att, i händelse af en allmän missväxt, cn total förstörelse af skörden genom hagel, så alt man får alldeles intet, räntorna dock måste af hemmanet utgöras; sä kan man väl icke deraf draga den slutsats, att det är rätt komma till den besynnerligheten att genom förändrade termer i författningen öppna vägen dertill, att Kronans och enskilde embetsmäns löningsstater, af Kronans räntor dem öfverlemnade, skola ovillkorligen blifva nedsatta till slösäd och till särare än slösäd.
Ty det vore rätt besynnerligt om icke man skulle vid hvarje egendom, hvarje år äfven vid herrligaste skördar, få något slösäd, och man skaffar sig bevis på alt den säden är tröskad på hemmanet och således levereringsgild från hemmanet.
Skall icke detta skapa en otalig mängd af besvärsmål, och huru skola dessa besvärsmål kunna afgöras.
Om en total förstöring af skörden måste vara värre än en partiel mindre förstöring eller missväxt, som skadar eller gör en del af skörden dålig; så måste väl skyldigheten stå qvar, om jag får någon del god säd, afl deraf utgöra räntorne.
Det är ifrån cn falsk grundsats, som Utsk. liar utgått, och dess förslug skulle leda oss in uti en sådan förbistring af tvister, att jag icke kan annat än på det högsta tillstyrka afslag derpå.
Jag medgifver, att det är orätt att icke det tinnes en författning, som bestämmer vigten på afradsgild säd.
Med afradsgild säd har dock alltid i Sverige af det ärliga Svenska förståndet menats rensad, utsädesbar säd, och man har dermed icke menat damfri säd.
Ordet ”strid” säger intet, när säden icke tillika heter fröhår.
För närvarande står Den 29 Mars.
521 står det ”efter årsväxtens beskaffenhet, strid.”
Om årsväxten är dålig, så är säden slö, och den kan väl blifva dammfri, men aldrig strid.
Med ordet ”strid” har man nemi. i alla tider i Sverige förstått fröhår spanmål, och den är icke slösäd.
För att nu komma till det rätta förståndet om huru räntespanmål bör vara beskaffad, så är intet ord bättre än det bekanta Svenska ordet ”strid.”
Någon bättre term finnes icke, nien om man vill hafva beskaffenheten närmare bestämd, så kan det lämpligen ske derigenom, att man utsätter en viss icke alltför hög vigt på spanmålen, och föreskrifver t. ex. att rågen bör väga 13-J- Lii, kornet t li LS’ per tunna.
Derigenom vore alla tvister emellan räntegifvare och räntetagare undanröjda, i st. f. att man nu skapar kif och en dålig anda hos dem, som utge räntorna, och missbelåtenhet hos dem, som skola emottaga dem, samt slutar med att skapa brist i statscassan.
Icke delande Frih.
Cederströms förundran, får jag förena mig med Frih. Palmstjerna och Frih.
Raab i tillstyrkande af bifall till Utsk:s betänk.
Jag kan af erfarenheten intyga, att om icke dessa ord, ”efter årsväxtens beskaffenhet,” hade af K.
M. blifvit medgifna till förmän för räntegifvare inom Upland detta år, så hade icke någon enda ränta blifvit levererad in natura, utan räntegifvarne hade då blifvit forcerade att lemna all sin afrad uti contanta pengar.
Härigenom har det deremot blifvit en möjlighet för dem att få afbörda sig skatten in natura, och en allmän belåtenhet inom länet har derigenom uppkommit.
Det är väl sant, såsom Hr von Troil yttrat, att räntetagare blifvit tvungna att sälja sin säd för lågt pris, och detta har äfven Kronan fått göra; men jag kan gifva exempel på dem, som skolat emottaga spanmålen och alldeles icke hafva varit bundna af dessa stadganden, t. ex.
Upsala Academi, som har betydliga spanmålsräntor af sina arrendatorer, och likväl hafva nödsakats sälja sin säd till äfven så lågt pris.
Den spanmål Academien till följd af särskilda accorder med sina arrendatorer har fått emottaga, har blifvit såld för 5 r:dr b:co tunnan, således 2 sk. mera än regementena fått.
Detta visar, alt det gifves sådana omständigheter, då man är tvungen att taga emot räntespanmålen efter årsväxtens beskaffenhet.
Derföre anser jag det vara väl om de ofvannämnda orden finnas i författningen, och ordet ”strid” fredar i alla fall för att det icke är slösäd.
Detta står, på sätt Frih.
Palmstjerna yttrat, i sammanhang med bestämmande af en vigt för spanmålen vid markegångssättningen, och det minimum af vigt på spanmålen, som dä blifver bestämdt, kommer att blifva ett correctiv derför, att icke alltför slö säd lemnäs.
Då jag anser ifrågavarande uttryck: ”efter årsväxtens beskaffenhet, ” vara af stor vigt för räntegifvare, så nödgas jag yrka bifall på Utsk:s betänk.
Den bedröfliga erfarenheten af årets missväxt, som den siste värde talaren omnämnt, kan äfven 8 II.
6 (i 522 Den 29 Mars. jag vitsorda och således äfven intyga huru svårt det varit för räntegifvare att utgöra detta årets räntor; men jag är äfven pligtig att vid samma tillfälle tillkännagifva min öfvertygelse, att den eftergift, som här i 6 punkten är föreslagen, såvida den icke sättes i sammanhang med det föreslagna correctivet uti den 7 punkten, i min tanka visserligen skulle gifva anledning till sådana missbruk, som de, hvilka Frih.
Cederström omnämnt.
Jag skulle till och med kunna vid detta tillfälle intyga, att försök i den delen varit gjorda under innevarande år, och om missväxten inom Stockholms län i allmänhet varit stor och skörden förderfvad, så finnes det dock likväl undantag här, likasom inom de nästgränsande länen.
Jag tror således, att det vore farligt att genom stadganden i detta fall gifva tillfälle för underslef, eller åtminstone för en mindre god vilja att fullgöra de skyldigheter, som ovillkorligen åligga räntegifvarne.
Att spanmål verkligen icke så alldeles brustit äfven inora det län, som jag tror har haft de största olyckor under förlidne år, nemi.
Upsala län, skulle jag nästan kunna tro, emedan till mig har blifvit utbjudet verkligen godt korn, magasineradt i Upsala stad, 200 tunnor, och i denna stund köpes ifrån Upland verkeligen godt utsädeskorn.
I Norrtelje magasin är för Kronans räkning korn kommet ifrån Upsala län, och det är mig försäkradt, att detta korn är af en klanderfri beskaffenhet.
Detta är likväl icke annat än partiella förhållanden, och det hindrar icke att i allmänhet förhållandet varit så bedröfligt, att det varit anledning för Ländshöfdingarne i Stockholms och de nästintill gränsande län, att hos K.
M. göra und. förfrågningar huru i denna sak borde förhållas.
Jag nekar icke att jag var den siste af Konungens Bef:h:de, som vidtog detta steg, och måhända hade jag icke gjort det, såvida icke mina embetsbroder varit mina företrädare; ty jag har förutsett hvad som möjligen derigenom skulle kunna inträffa och huru svårt det skulle kunna blifva för Konungens Bef:h:de att här uppträda emellan räntegifvare och räntetagare i detta afseende.
Det förhållande, som här är uppgifvet ifrån en räntetagare i detta afseende, tyckes gifva anledning lill att äfven den nu vidtagna åtgärden kan medföra olägenheter, och om än Konungens Bef:h:de inom Stockholms län för delta år varit fritagen ifrån den svåra befattning att här uppträda såsom arbitrair domare emellan räntetagare och räntegifvare, så tror jag åtminstone att detta har sin grund i mycken beredvillighet å båda sidor, men icke vågar jag tro att detta alltid skall inträffa.
Således får jag för min del bestämdt afstyrka detta förslag i 6 punkten, såvida det icke sättes i sammanhang med den 7, nemi. att för hvarje år en minimivigt måtte utsättas för räntespanmål.
Jag tror visserligen icke att vid ett sådant tillfälle minimivigten kommer att bestämmas efter den sämre sädens beskaffenhet, utan förmodar jag, att den ärlighet och den redbarhet hos de ma^-kegångssättande personerna finnas, att de eftertänka noga huruvida icke någon skillnad kan äga rum emellan den säd, som i anseende till årsväxten är sämre och den, som blifvit försämrad genom missvårdad skörd.
Jag skulle vid detta tillfälle önska, att discus - Den 29 Mars.
523 sion fmgé på en gång omfatta både 6 och 7 punkterna, ty jag bekänner uppriktigt, att så gerna jag ville godkänna den 6 punkten, så vågar jag det icke i händelse R.
St. skulle underkänna hvad som är föreslaget uti den 7 punkten.
Raab har trott, att några tvister, efter ett sådant bestämmande, som nu här är föreslaget, framdeles icke skulle kunna uppkomma.
Det förefaller mig å min sida rätt curieust, att det skulle blifva svårare att förekomma tvister, när man^säger, att säden skall vara strid efter årsväxtens beskaffenhet.
Årsväxten är olika beskaffad i olika delar af landet, och så åberopa räntegifvarne ordalydelsen.
Jag slutar deraf, att det blir mycket större svårighet att skilja emellan de tvistande och mycket stor anledning att förmoda, att Kronan och räntetagare på detta sätt få nöja sig med den säd, som räntegifvarne vilja lemna.
I sådant fall att de underkasta sig detta, upphöra visst alla tvister, men det kan naturligtvis icke vara meningen, all Kronan och räntetagare på detta sätt skola blifva lidande.
Det är derföre jag önskar bifall till Utsk:s mening och icke Frih. Raabs.
Denna punkt har visserligen mycket sammanhang med den följande, och det är svårt att discutera denna, ulan att äfven vidröra den sednare, hvaruti Utsk. har föreslagit en liten förbättring, enär det i betänk.
N:o lil var föreslaget, alt det inom hvarje socken skulle uppgöras huru mycket säden borde väga.
Jag har visst hört, att man är öfvertygad om att hvar och en vill göra det rätta och bestämma detta efter öfvertygelse, men det har sig besynnerligt med rättskänslan uti större samlingar, pä sätt man kan visa vid uppgifter till taxeringscomitéen om hemmansvärden, jemte flere dylika tillfällen.
Sådant kan också komma att hända vid bestämmande af vigten på räntespanmål, och skulle ovillkorligen hafva handt, derest Utsk:s förslag uti mern.
N:o lil blifvit antaget.
Nu finnas äfven många comitéer för markegångssättningen, i hvilka det är omöjligt att skilja emellan räntetagare och räntegifvare.
Af dessa skäl finnér jag icke någon anledning att till Kronans förlust här intaga de tillstyrkta orden: ”strid efter årsväxtens beskaffenhet.” Inom Gottlands län äro räntetagarne alltför fä och deras räntor äro högst obetydliga jemförelsevis emot deras öfriga löner, så alt för den provinsen har detta stadgande icke någon särdeles vigt, men för Kronan och räntetagare i åtskilliga andra provinser verkar det i högsta måtto.
Jag afstyrker således de ifrågavar. ordens införande.
Då nu H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., i anledn. af Gr. Horns framställning, hemställde, om R. o. Ad. behagade tillåta att 7 punkten af Utsk:s utlåt, nu finge föredragas för att komma under öfverläggning tillika med 6 punkten, helst i allt fall då öfverläggningen blefve afslutad intet hinder mötte för särskilde proposas framställande ä dessa punkter, lemnade R. o. Ad. dertill sitt bifall, och upplästes 52i Den 29 Mars.
7:de punkten, rörtde bestämmande af af rads gild spanmåls minimivigt.
Jag anhåller att vördsamt få framställa de olika förhållanden i afseende på rättigheter och skyldigheter, som äga rum emellan räntegifvare och räntetagare, synnerligen då den författning tillämpas, som särskildt har blifvit innevarande år, på framställning af Konungens Bef:h:de, af K.
M. utfärdad, nemi. att räntegifvarne inom åtskilliga län skola vara berättigade att lemna spanmålen så god, som den efter årsväxtens beskaffenhet inom orten kunde erhållas, lläntcgifvaren har nemi. full rätt att, när han behagar, »uppsäga spanmålen till leverering in natura, och är således icke bunden af något pris.
Räntetagaren kan visserligen också uppsäga spanmålen till erläggande in natura; men är, då spanmålen af räntegifvaren uppsäges till leverering, tvungen att emottaga den, äfven om den är slö och omöjlig att förvara, såsom förhållandet har varit med detta årets spanmål.
Derigenom uppstår det förhållande, att räntetagaren, som icke äger rätt att bestämma, att han vill emottaga lösen för spanmål elter markegång, får emottaga en vara, som han icke kan magasinera, och som icke kan annorlunda än till underpris försäljas.
Dä markegången är låg, så önskar räntegifvaren under ett svårt är, och räntelagaren måste dermed vara belåten, att contant efter markegång betala sin vara; men om deremot räntegifvaren vill leverera räntan in natura, så kan detta icke förvägras.
Om så väl räntegifvare som räntetagare vore förbundne, den ena att emottaga, den andra att betala spanmålens värde efter markegången, så vore rättvisan ömsesidig.
Nu deremot ligger fördelen på räntegifvarens sida, och det är på denna grund, som jag för min del icke kan annat än på det högsta afstyrka denna punkt af betänk.
Palmstjerna har visserligen upplyst, att frågan om bestämmande af en viss vigt på spanmål i 7 punkten står i ett omedelbart sammanhang med den nu under öfverläggning varande fråga, och det har äfven blifvit sagdt, att man mäste medgifva, att Utsk:s sednaste redaction af litt. b. är vida alt föredraga framför den förra; men jag tager mig likväl friheten anmärka, att den vigt på spanmål, som vid markegångssättning skall af länets deputerade bestämmas, kommer att grunda sig på den vigt, sorn i de olika uppgifterna ifrån särskilda socknar vid markegångssättningarna insändas.
Det är således räntegifvarne, som hufvudsakligen komma att bestämma den vigt, hvilken sedermera skall tjena till norm vid deras leveranser af räntespanmål.
Jag tviflar derföre på, att en sådan vigt, särskildt bestämd för hvarje år, skall vara af beskaffenhet att kunna leda till ändamålet.
Jag tror deremot att det vore bättre om man bestämde, en gång för alla, en viss medelvigt på spanmålen.
Man har föreslagit 13^ Lii för råg, och 11^ LSf för korn.
Om ett sådant förslag antogs, hvilket något hvar måste medgifva alldeles icke är öfverdrifvet, så kunde i svårare år den räntegifvande allmänheten äga tillgång att, genom tillökning i varans mängd, gifva ersättning för hvad som Den 29 Mars.
525 lion brister i godhet.
I sådant fall tror jag man kunde vara belåten å ömse sidor.
Det är äfven sagdt, att det vore för mycket begärdt om säden under svåra missväxtår skulle lemnäs lika god som i ett bättre år, och räntegifvaren således tvingas att skaffa sig fullgod spanmål.
Jag begär icke, att i ett sådant år, som detta, räntetagarne skulle äga full rätt att utaf räntegifvarne utkräfva fullgod spanmål; men jag fordrar, att rättvisan måtte vara lika på begge sidor, och då markegångssättningen inom länen värkställes och räntegifvarne icke kunna leverera en god vara, så bör den vigt, som blifvit bestämd, eller också det åsätta markegångspriset, tjena till rättesnöre för den liqvid, som emellan räntegifvaren och räntetagaren skall uppgöras.
En värd talare, Frih. von Kraemer, som har gjort sig allmänt känd för det nit, hvarmed han omfattar sitt läns angelägenheter, har förklarat, att den nya författningen har väckt en allmän belåtenhet inom hans län.
Denne värde talare är kanske också den, som, genom sin hos K.
M. gjorda anhållan, gifvit anledn* till den K. förordn.
Jag tillåter mig likväl nämna, att om belåtenheten har varit allmän å räntegifvarnes sida, hvilket jag ingalunda betviflar, sä har deremot belåtenheten ingalunda varit allmän å räntetagarnes sida; ty dessa hafva sett sig tvungna att emottaga den usla, osäljbara vara, som räntegifvarne lemnat, och de hafva ganska riktigt funnit, att det icke lönade sig att i delta fall inkomma med några klagomål, hvilka naturligtvis skulle afdömmas i den ena' instansen af den, som genomdrifvit författningen.
Haab har talat om räntegifvarnes olyckliga tillstånd.
Jag erkänner och behjertar det vid mänga tillfällen; men jag tror, att om ett eller annat är en räntegifvare skulle blifva satt uti en svår belägenhet, genom en dålig skörd, så förtjenar likväl äfven räntetagarens ställning afseende, och jag tror, att om man betraktar hvad de för sin tjenstgöring uppbära, så skall man finna, att de äro särdeles illa lönade.
Det torde anses öfverflödigt att anföra några exempel härpå; men jag ber likväl att få nämna, att jag sjelf, efter 25 års tjenstetid, har detta är uppburit 970 r:dr b:co, såsom Major vid regementet.
Detta måtte väl icke vara någon särdeles lycklig belägenhet.
Under sådana förhållanden tror jag, ali, vid utfärdande af en så vigtig författning som denna, man bör tillse att icke fördelen ligger helt och hållet på den ena sidan, utan laga så, att kyrkan kommer, som man säger, att stå midt i byn, och att alla vederfares lika rätt.
Det är pä grund häraf, som jag förnyar min anhållan om afslag på 6:te punkten af betänk.
Flere talare hafva redan yttrat sig till fördel för det af Utsk. framställda förslag, och det är för att yttra mig i samma mening, som äfven jag begärt ordet.
Palmstjerna har redan anmärkt, att det finnes flera stadganden, som säga, att den spanmål, som i afrad lemnäs, skall vara sådan, som på hemmanet vuxit.
Att sådant äfven öf - 52G
Den 29 Mars. verensstämmer med sunda grundsatser skulle jag tro, ty ingen kan bestrida, att i allmänhet ändamålet med beskattningen är, att det skall vara någon del af den skattgifvandes inkomst, som till Staten erlägges.
Han bör väl, då han ingen inkomst häfver, icke eller skatta någonting, och om än genom en ständig grundskatt sådant är förekommet, så tyckes det åtminstone vara billigt, att han vid räntans liqviderande får lemna af den säd han har.
Om denna säd, till följd af årsvexten, är af mindre god beskaffenhet, så måste väl Staten, så väl som de enskilde medlemmarne, åtnöja sig med en sådan vara, som i landet finnes.
Man har klagat olver den förlust, som räntetagare härigenom skulle tillskyndas.
Om det system, att räntetagare» omedelbart är uppbördsman af räntegifvarne, upphäfdes, så att dessa räntor i stället ingingo till Kronan, på sätt med en del är fallet, och räntetagarrie fingo sin aflöning directe ifrån statsverket, så vore detta missförhållande upphäfvet.
Jag tror likväl, att de flesta räntetagare i sådant fall motsätta sig en sådan förändring.
De se för väl sin fördel i det nuvarande (förhållandet för att vilja ingå på någon förändring deraf.
Vid sådant förhållande skulle jag tro, att det icke är melan billigt, att den som sjelf lider af missväxt och har till alla sina utgifter en ringa inkomst, får under så olyckliga förhållanden gifva i ränta en sådan vara, sorn han har.
Jag tror icke eller, att, såsom man har påstått, lätteligen någon tvetydighet kan uppstå uti det begagnade uttrycket: ”efter årsväxtens beskaffenhet strid;” ty af årsväxtens beskaffenhet kan icke göras någon hemlighet.
Att vilja, i likhet med hvad Frih.
Cederström gjort, förklara ordet fröhår säd, såsom synonymnt med strid säd, tror jag icke vore rätt, då hvar och en vet, att när riad säd en längre tid förvaras, så förlorar den sin fröbarhet, ehuru den derföre icke upphör att vara strid.
Friherrens påstående innebär således, i min tanka, ett fullkomligt misstag.
För min del yrkar jag bifall till Utsk:s betänk. Gr. Sparre, Erik:
Hufvudsakligen förekommen af den si ste värde talaren, har jag föga att tillägga till hvad han yttrat.
Mig synes det föreslagna stadgandet eller den nya redaclioncn vara sä på rättvisa och billighet grundad, att den icke behöfver mycket förordas, och de skäl, som deremot blifvit anförda, synas mig vara af ingen vigt.
Tvenne räntetagare hafva här så värdigt förklarat sig dermed nöjda, att jag tror R. o. Ad. derpå bör fästa afseende. K.
M. har i afseende på sista årets gröda gjort en sådan tillämpning af författningen, och härmed tror jag alla hafva haft skäl att vara nöjda.
Att fordra, det räntegifvare bort, under ett sådant år som detta, anskaffa icke efter årsväxtens beskaffenhet strid, utan efter andra års beskaffenhet strid säd, skulle hafva medgifvit ett oändligen svårt onus för räntegifvare».
Jag tror näppeligen att de ens hade kunnat fullgöra det; ty jag betviflar, alt så mycket säd af fullgod beskaffenhet funnits, -sorn för en sådan leverans hade behöfts.
Det skulle i sanning hafva varit ganska hardt om under ett sådant år som detta, då räntegifvarne fått pä
527 sin jord en icke allenast ganska iinga, utan äfven föga vigtig gröda, de skulle varit tvungna icke allenast att utlemna sin fulla ränta, utan äfven anskaffa den af ett föregående års skörd, kanske emot dubbla priset, emot hvad de fått för sin egen säd af det ifrågavarande årets skörd.
En värd talare har anfört, att man borde bestämma en gang för alla räntespanmålens vigt, och i sådant afseende föreslagit den till 134 LÄ för råg och 11^ LÄ för korn.
Jag tror, att af det sista årets gröda ganska litet qvantum kunde fås, som innehöll en så hög vigt för nämnde sädesslag.
Min erfarenhet är åtminstone, att inom Upland det sista årets gröda varit af ytterst svag beskaffenhet och icke i allmänhet uppgått till denna vigt.
För min del yrkar jag bifall till Ulsk:s förslag.
Man har förundrat sig deröfver, att jag och flere talare kunnat yrka bifall till Utsk:s förslag; men jag kan icke annat än högeligen förundra mig öfver de skäl, som blifvit anförda deremot.
Således har till exempel Frih.
Cederström sagt, alt alldenstund det icke finnes någon egendom, på hvilken icke slö säd växer, så skulle deraf kunna hemtas anledning att tvinga räntetagarne att emottaga slö säd.
Behöfs väl något svar härpå?
Vidare har Frilen sagt, att man skapar så många ränletagares missnöje.
Detta är visserligen på sitt sätt ett vigtigt skäl, men å andra sidan har Frih:n icke tagit i betraktande räntegifvarnes missnöje.
Det är visserligen sannolikt, att alltid, vid skipande af rätt emellan en räntegifvare och en räntetagare, den ena skall blifva missnöjd.
Här är fråga om att tillse, alt icke någon af dem får grundad anledn. till ett sådant missnöje.
Hr von Hohenhausen har trott, att den gamla bestämmelsen ”ren och strid” skulle föranleda vida mindre tvister, än den nu föreslagna.
Jag vågar bestrida detta ännu en gång, och det pä det enkla skälet, att hvad som nu är föreslaget, är en föreskrift, som är möjlig att efterlefva, hvaremot den andra är omöjlig att alltid följa; och jag hemställer om icke de föreskrifter, som gifvas, nödvändigt mäste vara af beskaffenhet att kunna eftcrlefvas, och om icke sådana åstadkomma mindre tvistighet, än de som äro omöjliga att kunna efterlefva.
Hr von Troil har velat påstå, att ett olika förhållande, till förmån för räntegifvare, existerar i afseende på rättighet till uppsägning.
Han säger nemi., att räntegifvarne äger alt uppsäga sin spanmål att levereras in natura eller att lösa densamma, hvaremot räntetagaren icke skulle hafva någon motsvarande fördel.
Den värde talaren tycktes icke besinna, att den stackars räntegifvaren måste köra sin spanmål och lemna den på ett aflägse ställe, blottställd för alla de svårigheter, som kunna möta honom vid spanmålens besigtigande.
Hr von Troil säger, att om hvardera parten ägde rättighet att uppsäga spanmålen till bestämd betalning i contant, så vore förhållandet lika för dem begge.
Jag medgifver det; men Herrarne torde erinra sig, att en sådan fråga var före vid sistlidne riksdag, nemi. att förvandla skyldigheten af räntors lifgifvande in natura till contant, men detta mötte stort 528 Den 29 Maré. motstånd just på detta rum.
Jag får dervid påminna, att om det något år inträffar att spanmålen är utmärkt god, sä liar räntelagaren den fördelen att genom uppsägning kunna tilltvinga sig den goda spanmålen.
Hr von Troil har vidare öfvergått lill 7 punkten och erkänt, alt syftningen deraf vore god, men icke velat gilla det sednaste tillägget, nemi. att, ”till ledning för denna åtgärd” (d. v. s. för bestämmelse af vigten), ”böra de uppgifter och priscuranter, hvilka före markegångssättningen af kronofogdarne insändas, äfven omfatta de särskilda spanmålsslagens vigt.”