Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I allmänhet kan let icke ne - Den i5 December f. m. kas, att all slöjd är för ett land nyttig, så vidt den icke verkar menligt för andra medborgare och deras slöjdidkande; i motsats åter hvarmed den förra slöjden blifver skadlig.
Om derföre prohibitiva författningar gälla för en eller annan slöjd, lider deraf det hela mera, än individen åtnjuter gagn.
Fabricationen inom ett land bör icke stiga i större mån än populationen.
Ju mera denna sednare ökas, desto mer framträder behofvet att sysselsätta menniskokraften i productiva yrken, och då uppstå fabrikerna af sig sjelfva.
Men att genom konstlade författningar likta menniskokraftens användande åt ett sådant håll, så länge landets hufvudproductioner icke äga nog stark arbetskraft, för att denna icke sjelfmant delar sig åt fabrikerna, kan icke vara nyttigt.
Jag tillstyrker bifall å Ulskrs förslag.
Vid andra likartade tillfällen har det varit brukligt, att det första betänk, i ämnet blifvit lagdt till grund för föredragningen, och att Utsk:s försvar för eller jemnkningar af sitt första utlåt, icke förekommit förrän efter föredragningen af detsamma.
Jag hade trott, att så bort tillgå äfven nu.
Men då jag hör, att man håller sig till betraktelserna i det sednare betänk, förrän till deras föremål i det förra", så, och då jag af den föredragna punkten i det sednare finner Utsk. hafva frångått sitt förra betänk., anhåller jag om benägen upplysning af Hr Ridd.secret. eller af Utsk:s medlemmar, hvarest Utsk:s tillstyrkande uti förevar, afseende är att finna i dess förra betänk.
JN:o 29.
Jag får upplysa, att jag fattat Hr Gr. o. Landtmts propos. sålunda, att betänk.
N:o 4^ borde tagas tili grund för öfverläggningen; och med hänsigt dertill hafva jemväl alla talarne yttrat sig.
Idvad den begärda underrättelsen vidkommer, så igenfinnes densamma i itsta punkten af Utsk:s betänk.
N:o 29, pag. 19.
Jag torde då få uppläsa, hvad Utsk. å det anvisade stället i förra betänk, yttrar.
Det lyder sålunda: ”alt, m'ed erkännande af K.
M:s rätt i afseende å förbuds utfärdande och upphäfvande emot in- och ”utförsel af varor, såväl som af de rättigheter Konungen ”tillkomma i afseende å tractaters alslutande med-främmande ”magter, en allmän frihet ma förunnas, utom ide fall, der R. ’’St. uttrycka en motsatt önskan: att, emot en i afseende på ”skydd för inländska näringar samt consumtionen afpassad "tull, ej mindre i Riket införa alla utländska varor, än ock ”lill främmande stater utföra och afyttra alla andra inhemska producter och tillverkningar; dock, för att icke, ge"nom följden af saknad tullbestämmelse, lägga något band på "K.
M:s höga rätt att upphäfva införselförbud, böra talla "varuartiklar, hvarmed i Sverige handel kan drifvas, i den Den i5 December f. m. ”tullbevillningstaxa, sorn af R.
St. nu fastställes, med derför utsatt tull intagas.
För min del får jag förklara mig ''för den framställning, Utsk. sålunda i sitt förra betänk, afgifvit, likasom jag gjorde, då samma betänk, först förevar; och jag anhåller, att Ståndet måtte fästa någon uppmärksamhet vid de erinringar, jag har att göra i anledn. af de yttranden, som här ägt rum.
En ledamot har sagt, att endast de författningar vore goda, hvilka befordra de flestas bästa.
Härmed menas förmodligen det allmännas bästa.
Jag instämmer i denna sats och tror, att våra meningar om varuförädlingen i vårt land då skola förenas.
Man vet nemi., att våra flesta medborgare äro jordbrukare, och man hör dem klaga öfver bristande afsättning på säd.
För att afhjelpa denna brist uppgifva de sig vara nödsakade att förvandla sin vara i brännvin; men genom sådant begagnande deraf förderfvas nationen både i physiskt och moraliskt hänseende.
Vore det då icke bättre, att andra medborgare funnes, hvilka kunde förbruka jordbrukarens förnämsta vara, utan att han behöfde förvandla den i brännvin?
Jag tror icke, att någon nekar sitt bifall till denna fråga.
Då måtte det väl äfven vara öfverensstämmande med det allmänna bästa, alt sådana författningar vidtagas, hvarigenom varuförädlingen i vårt land kan komma i tillfälle att täfla med den utländska och sysselsätta den mängd af arbetare, som dertill skulle behöfvas, och med detsamma skaffa jordbrukaren inhemsk afsättning å sin säd.
Man säger, att näringarna hjelpa sig bäst sjelfva.
Detta låter vackert; men skada är, att den klingande theorien icke ager något stöd af erfarenheten, hvarken i England eller i de liberalas förlofvade land norra Amerikas förenade stater, hvarest man skyddat och skyddar de inhemska näringarna, så länge de varit för svaga till täflan med utländska.
Det lärer väl icke vara någons allvarliga mening, att våra ännu svaga näringar skulle gifvas til! spillo för andra landers mera utbildade.
Tvisten rörer således egentligen sättet att skydda näringarna, eller frågan, om detta åstadkommes bäst genom tull eller genom förbud?
A ömse sidor framställer man fördelarna af det ena eller andra systemet.
Den ene tror mera på tullen, den andre på hallrätten.
För min del kan jag icke finna någon större säkerhet inom tullens än inom hallrättens personal.
Är det möjligt, såsom erfarenheten visat, att få ärliga tullbetjente, så är det ock möjligt att finna ärliga män inom hallrätten.
Jag instämmer i Hr Cederschjölds yttrande, att man snarare kan hindra lurendrejeri än tullförsnillning, och att förbudssystemet följaktligen innebär ett vida säkrare skydd, än en hög tull.
Jag utgår härvid icke blott från theorien, utan äfven från det practiska skälet, att jag bör tro, det näringsidkarne sjelfva bäst förstå deras egen fördel.
De gifva företräde åL förbudssystemet.
Såsom sakkunnigast och tillika mest interesserade i frågan, måste deras vitsord för - Den i5 December f. m. i83 tjena största tillit.
Detta i sjelfva salen.
I afseende på forxnen skall jag fästa mig vid några misstag, som förekommit i vissa ledamöters yttranden.
Man säger, att om Ständerna förklarade sig för förbuds bibehållande, vore det en återgång från det 1823 antagna systemet.
Jag får deremot erinra, att Ständerna 1823 väl yttrade den mening, jorn här omtalas, men att Konungen aldrig lät densamma gå i fullbordan, utan tvärtom bibehöll förbuden.
Blott i ord, men icke i sak är således återgång i fråga; och orden hafva icke ens funnits i författningarna, hvarefter man rättar sig, utan i riksdagsförhandlingarna, som ingen läser.
Förhölle det sig annorlunda, så vore det visserligen första exemplet derå, att någon förkofran härledt sig blott från hvad Ständerna yttrat och icke från hvad Konungen befallt; första exemplet, att R.
St:s hotelser med skyddets undandragande uppdrifvit fabrikerna, eller att dessa kommit sig före af bara förskräckelse.
Det är märkvärdigt, huru man kan, af kärlek för systemet', låta hänföra sig så långt från det rätta, alt man, med förbiseende af sina egna förtjenster och för handen varande förhållanden, tillräkna!' blotta talet och striderna för systemet det goda, som skett.
Det är nemi. bekant, alt efter 1823 börjades ett verkligt skydd för näringarna genom den bättre tullbevakning, som då infördes.
Förut var denna så ofullständig, att, enligt hvad vid 1823 års riksdag anfördes, knappt en aln inhemskt kläde såldes söder om Jönköping; hvaremot förhållandet nu lärer vara helt annorlunda.
Den förbättrade tullbevakningen är ett af de väsendtliga skälen till fabrikernas förkofran.
Ett annat är de betydliga framsteg, ullproductionen gjort under ledning af Styrelsens medlemmar.
Fabrikanterna hafva naturligtvis deri funnit ett stöd för deras önskningar, att det gällande systemet skall till deras förkofran vidmagthållas.
Emot påståendet, att, i händelse tull icke utsattes å alla varor, K.
M. vore förhindrad att upphäfva förbuden, kan erinras, att då näringsidkarne sjelfva finna för sig nyttigast, alt förbuden qvarstå, torde behofvet af stadganden för ett motsatt förhållande icke böra bekymra någon.
Om det s. k. liberala systemet vore det rätta, hvarföre icke tillämpa det jemväl på jernhandteringen?
Dermed tiger man, troligen derföre, att brukspatronerna äro för mägtiga.
Man törs icke; och huru skulle socker och vin komma hit, 0111 de icke betalades med jern?
Jag svarar, att ingendera af dessa införselsarliklar äro nödvändighetsvaror.
Man säger, att våra fabrikörer äro sorglösa.
Jag ville deremot påstå, att det är R.
St., som äro sorglösa om fabrikernas förkofran.
Att våra fabriksidkare icke kunna täfla med Englands och Frankrikes lärer väl icke vara underligt, då man besinnar, att de sednare drifva deras rörelse genom machinerier, hvilka sättas i rörelse genom stenkol, hvaremot våra fabriker hufvudsakligen bedrifvas genom menniskokraft; och alldenstund i84 Ben i5 December f. m. stenkol kosta mindre än bröd, hvarmed våra arbetare skola födas, så är det icke att undra på, om de utländska fabriksvarorna kosta mindre än våra.
Man har talat om förbud att införa fabrikater, hvartill råämnen finnas inom landet.
Jag frågar då, om icke ull är ett sådant råämne, och om satsen således icke bör tillämpas på klädesfabrikerna?
Jag tillstyrker antagande af Utsk:s tillstyrkande i det förra betänk.
Det är med ledsnad, jag erfarit, att en ledamot, Gr.
Posse, funnit obehag i mitt sätt att yttra mig i anledn. af hans framställning.
Jag går honom till mötes med den förklaring, att mitt uppsåt icke var att misshaga honom.
Jag önskar, att han må antaga denna förklaring, emedan jag icke kan gifva någon annan, enär jag icke vet, hvarföre jag skulle underlåta att sätta mig emot en sats, som jag finner oriktig.
En märkvärdighet vill jag dock särskildt fästa mig vid i denna strid.
Yi åberopa nemi. samma erfarenhet för motsatta meningar.
Att förbud alltid existerat innefattar denna erfarenhet.
Båda känna vi ock, att näringarna under dessa förbud stigit ganska betydligt; men vi skilja oss i frågan om den speculativa orsaken härtill.
Jag öfverlemna!- då till B. o. Ad. att bestämma, för hvilken sida förnuftet talar, antingen för den, som säger, att förkofran är en följd af förlitandet på fortfarandet af det system, som varit gällande, eller för den, som påstår, att framgången icke haft någon sådan grund, utan härledt sig från en hemlig fruktan, att systemet icke komme att fortfara; och huru vet Hr Gr., att sådant varit fabrikörernas hemliga öfvertygelse?
Eller har man väl rätt att grunda en lagstiftning på ett enskildt förmodande?
En annan ledamot har i öfrigt lättat min vederläggning.
Cederström har nemi., då jag sagt, att allmänt väl är högsta lag, samt vidare, att samma statsoeconomiska skäl, som gälla för Konungen, gälla ock för Representationen, i anledn. häraf erinrat, att reciprocitctsförhållanden med andra länder kunna i ett eller annat fall fordra undantag.
Det torde vara Joyalt att härvid fråga, om Hr Frih. tror, att det hittills följda systemet varit föranledt af reciprocitetsförbållanden?
Jag tror det icke; och hvarifrån någon anledn. tillen sådan tro skulle kunna hemtas, begriper jag icke. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas kl. 6 på eftermiddagen.
Jag begärde ordet i anledn. af Hr v. Hartmansdor/Ts yttrande.
Jag hyser samma öfvertygelse som han derutinnan, att befordrande af afsättning är bästa medlet att höja produetionen; men sådant får likväl icke ske på consumeutens bekostnad, så framtt man ej, obekymrad - Den i5 December f. ra.
185 rad om den sednares billiga fordringar, liksom Hr v. Hartmansdorff utgår ensamt från synpunkten af fabrikantens fördel.
Jag medger den häfkraft, som bör uppkomma, om fabrikören fritt, utan den prisjemnkning täflan medför, får taxera sin vara så högt han behagar; men den större, den allmännaste fördelen måste ock afses.
Äfven sinsemellan och inbördes stå fabrikernas fördelar ofta i strid med hvarandra.
Skräddaren t. ex. anser, att kläde må införas, men icke sydda kläder o. s. v.
Någon skiljedomare måste finnas, som jemnar emellan de olika interessena, öfverensstämmande hvar inom sitt yrke, men skiljaktiga sins emellan, uti hedömmandet af den verkliga billiga fördelen.
Hartmansdorffs jemnförelse emellan Tullstyrelsen och Hallstyrelsen har jag icke förmått fatta, emedan jag icke hört, det någon tvist varit om den enas eller andras större eller mindre redlighet.
Måhända har den afseende på Frih.
Boyes jemnförelse emellan den större eller mindre frestelsen för vederbörande tjenstemän, att understödja tullförsnillaren eller lurendrejaren, och dervid han ansett förra fallet vara mera frestande; men denna slutsats torde förfalla vid blotta erinran derom, att frestelsen alltid måste kunna stegras i samma mån den i frågavar. vinsten är större eller mindre.
Hr v. Hartmansdorff har ganska riktigt urskiljt, att tvisten egentligen gäller frågan om sättet att tillvägabringa det säkraste och rättvisaste skydd.
Då det är gifvet, att lurendrejeri aldrig kan förekommas, måste väl skyddstull till sin princip vara bättre och genom tullafgiften innefatta starkare skydd för producenten, bereda det mera i verkligheten, än då, såsom i förra fallet, varan antingen införes, utan att tull derför erlägges, eller endast är skyddad med lurendrejarens assuranceprocent.
Vidare har Hr v. Hartmansdorff, emot mitt åberopande af besluten vid 1823 och 1828 årens riksdagar, sagt, att dessa beslut icke haft någon påföljd.
Jag skall blott i korthet upptaga detta, idet jag endast hänvisar till tableauen lit.
C. vid betänk.
Deraf kan inhemtas, huru många förbud sedan 1823 blifvit lossade.
Såsom anmärkningsvärdt vill jag anföra, burn, sedan åtskilliga nummer bomullsgarn blifvit till införsel frigifna, bomullsspinnerierna till den grad förkofra t sig, att, ehuru en ökad införsel af bomullsgarn ägde rum, befunno sig fabrikerna likväl på samma tid i jenmt stigande, äfvensom importen af sjelfva rudimatelien i betydlig mån tilltog.
Jag tror, att sådana exempel äro talande och vittna, att en god tullbestämmelse skyddar och upphjelper näringar bättre än förbud.
Jag vill citera ytterligare ett exempel.
Genom saknad bestämdhet i författningen ansågs ett slags sidentyg en tid tillåtligt lill införsel.
Intill denna tid fabricerades det icke inom landet; men derefter började tillverkning deraf.
Då sedermera en lork läring utkom, hvarigenom detta slag kom under kolfly H. 24 i86
Den i5 December f. m. gori af fönbjudet, hade tillverkningen deraf, under den tid täflingen med utländningen ägde runi, vunnit den styrka och godhet, att det numera icke lärer löna mödan att lurendreja den, helst den Svenska varans afsättning lärer vara begärlig.
Sålunda, just under det varuimporten var tillåten, bereddes förbättring i fabricationen, och fabricationen kan svårligen då sägas hafva haft menligt inflytande eller gått under genom concurrensen.
Dessa facta för systemets fördelaktiga inverkan lära icke kunna af Hr v. Hartmansdorff underkännas.
Hvad beträffar undantaget för jern, så, och med åberopande af hvad jag förut i detta afseende yttrat, får jag blott tillägga, att de jemnförda förhållandena icke stå i samma kategori.
Om vårt jern är af den beskaffenhet, att det bästa deraf icke kan ersättas af det utländska, uppstår ej den nödiga reciprociteten, den nemi., att lika godt, som från landet utföres, kan införskrifvas; och ur sådant skäl anser jag undantaget för jern kunna äga rum.
Jag förnyar min anhållan om bifall till TJtskrs sednare utlåt.
De ledamöter, hvilka vid 1823 års riksdag här bevistade öfverläggningarna i detta ämne, påminna sig säkert, att jag tillhör dem, som icke anse det likgiltigt, om Svenska näringarna åtnjuta skydd eller icke.
Jag ber R. o. Ad. om förlåtelse, att jag äfven nu upptager frågan.
Tvisten om sättet att åstadkomma skyddet har ända sedan 1823 varit anhängig.
Man har framställt ordet täflan såsom det förnämsta medlet.
Jag vill icke 'bestrida detta; men jag bestrider ensidigheten i frågan örn organiserandet af denna täflan.
Denna ligger deri, att de, som yrka, att Svenska fabriksidkare böra sättas i concurrens med de utländska, aldrig brytt sig om att först ifra för täflan inom Riket, aldrig intresserat sig för författningen sisth Aug-, att fri varuförsäljning inom landet må äga ruin m. m.
Då först kan en täflan med utländningen blifva mindre farlig.
Hittills har den deremot varit farlig, emedan handeln inom Riket varit klafbunden.
Man har sagt, att näringarna likväl stigit.
Jag medger delta till en viss grad; men jag skiljer mig i afseende på orsaken.
Jag tror mig nemi. känna, huru näringsidkarne raisonnerat, emedan jag ansett mig pligtig att derom söka göra mig närmare underrättad; och jag tror mig kunna försäkra, att om näringsidkarne icke förlitat på Regeringens bestämdhet för att upprätthålla det system, som hittills blifvit följd t, hade de resultater, hvaröfver man nu skryter, icke agt rum.
Näringarna fordra stabilitet i författningar, och Regeringen har behof af, att Representationen icke vid hvarje riksdag må förnya dessa ultraliberala önskningar, mot hvilka Regeringen alltid måste finna det vara obehagligt att nödgas strida; och det har tyckts, som Representationen blifvit mera lugn, ju mera den aflägsnat sig från tidpunkten af 1823.
Då Den i5 December f. m. framställdes nemi. i första betänk, i frågan, att Konungen icke ägde rätt besluta importförbud.
Ständerna slutade likväl med erkännande af en sådan Konungens rättighet.
Ku sättes den icke ens i fråga, och det bevisar något mera lugn.
Jag öfvergår från hvad jag sålunda anfört till yrkande, att man icke må söka rubba Regeringens system genom de ultraliberala framställningar, som innefattas i Utsk:s sednare betänk.; hvadan jag ock tillstyrker antagande af del förra, ehuru jag äfven dervid hade anmärkntr att göra, deni jag likväl förbigår, på det åtminstone det bättre må antagas, om det också icke är det bästa.
Undantaget i afseende på jernhandteringen är ett tydligt bevis på consequensen af det Jiberala systemet; och rättigheten till import af brännvin är ett vackert motstycke.
Det är verkligen liugneligt att se, huru, i brännvinets fädernesland, vi jemväl af utländningen skola öfversköljas af denna ädla krydda.
Ständerna böra handla med lugn, och sålunda framställa deras önskan, att Konungen må förblifva vid det system, han hittills följt.
Jag anmälde mig för att besvara den af Frih.
Boye till mig ställda fråga, och får då förklara, att min yttrade åsigt icke härleder sig blott från theorier, utan från den noga uppmärksamhet, hvarmed jag följt resultalerna af föregående beslut i ämnet; och jag hemställer till Hr Frih., om han icke genom sitt raisonnement missledt sig sjelf.
Hr Frih. har nemi. i sitt sista yttrande sagt, att han röstar för förhuden, emedan han funnit förhållandena hafva varit förmånligast, under det för,budssystemet bibehållits orubbadt.
Men så förhåller det sig ingalunda; ty inskränkningar af förbuden hafva ägt rum i hvarje taxa.
Fersen har åberopat ett exempel, som är ganska riktigt och hvilket jag anhåller att få närmare utveckla.
Bomullsgarn, i finhet under K:o i5, har varit till införsel förbjudet, och under den tiden funnos blott 2:ne bomullsspinnerier, hvilka dessutom voro dåliga och alltid otillräckliga.
Fabrikörerna sökte på allt sätt motarbeta förbudets borttagande och påstodo, att dess bibehållande utgjorde enda vilkoret för fabrikernas bestånd.
Förbudet blef dock borttaget, och följden blef alldeles motsatsen af hvad man förespått; ty de befintliga fabriksinrättningarna förbättrades betydligen, och nya anläggningar af dylik art hafva uppstått på flera ställen, såsom i Stockholm, Götheborg och Carlshamn, och oaktadt den tillåtna importen har tillverkningen varit vida större och varan bättre.
Jag hemställer, om samma resultat varit inne, i fall förbudet qvarstått.
För min del betviflar jag det, och är säker, att vi aldrig kunna concurrera med utländningen i fabrikstillverkningar, såvida förbuden fortfara.
Jag kanner en utländning, som erhållit privilegium på en fabriksanläggning i Sverige, och som, på fråga hvarföre han icke sätter den i verket, svarat, att han först behöfde af - Den i5
December f. m. vakta upphäfvande af förbudet mot införsel i Riket af sådana varor, som han ämnade tillverka.
Hr Lefre'n har varnat emot ultraliberala beslut; men bär är derom icke fråga, utan frågan är blott derom att få den tanka uttryckt af Representationen, som ger stöd åt det system, Regeringen hittills visat sig hylla, på det fabriksidkarnes fördom mot det fria systemet icke må vinna förnyad styrka.
Man begär ju icke, att Regeringen skall på en gång upphäfva förbuden, ulan gå steg för steg, såsom erfarenheten visat, att Regeringen hittills gjort.
Hr Lefre'n har trott sig finna mera lugn lios Ständerna nu, än då frågan vid 1823 års riksdag förevar, emedan Ständerna då skola velat betaga Konungen rätt att bestämma förbud.
Mitt minne säger ej detsamma; ty jag erinrar mig, att Utsk. vid iBiå års riksdag yttrade, att det icke särskildt behöfde uttryckas, hvad i grundlagen funnes stadgadt.
Jag förnyar min anhållan om bifall till det sednare betänk.
Båda sidornas talare synas öfverensstämma deri, att fabrikerna behöfva skydd; jag tänker äfven så.
Frågan är blott: huru skall det bäst gifvas, antingen genom förbud eller genom skyddstull?
Förbudssystemet är fästadt vid kategorien af monopolium, som är förhatligt och aldrig uppfyllt ändamålet.
Alla länders erfarenhet har visat det.
I England upphäfdes förbuden för 8 å 10 år sedan, och nu kan England icke blott concurrera med de Franska fabrikerna, utan undersäljer dem.
De anförda exemplen från vårt eget land af förhållandet med bomullsgarnstillverkningen bevisa ytterligare samma sats.
Ett förbudssystem hindrar Regeringen från vidtagande af reciproka tractater med andra länder.
Jag tror, att de förbud, som funnits, lagt hinder i vägen för ett friare system, i vår handel med trävaror på England, likasom i vår handel med jern på Frankrike; åtminstone har jag ofta hört såsom skäl åberopas, att vi bibehålla förbud för siden och kläde.
Hartmansdorffs åberopade skäl, att vi icke äga nog tillgång på machinerier och stenkol, synes väl vara vigtigt; men det motväges af det låga priset på arbetet i Sverige mot i England, samt af vår tillgång på vattenfall, hvilka kosta mindre än stenkol.
För öfrigt skulle jag icke anse det vara lyckligt, om stora fabriksstäder uppstode i Sverige.
De hafva vanligen en dålig population, och isynnerhet är Sverige olämpligt för en högt drifven fabriksrörelse.
De långa vintrarna upptagas fördelaktigast, då folket får använda dem till sina binäringar, särskildt för hvarje provins, såsom lintillverkningen i Norrland, bomullstillverkningen i Vestergöthland o. s. v. Att ingå i definition på hvad hos oss förstås med ett prohibitivt eller fritt system, torde vara ganska svält.
Man vet nemi. icke, bvilketdera Sverige hittills följt.
Val har man proclamerat ett fritt system; men Stan - Den i5 December f. m. derna liafva sjelfva frångått det i sina egna beslut.
Jemnför man 1823 och 1828 årens riksdagars tulltaxor, så finner man tullen i den sednare snarare förhöjd än sänkt; och hvad nuvar. fråga angår, är det svårt att discutera hvar punkt för sig.
Låtom oss t. ex. välja artikeln silke eller siden, aldra punkten i Utsk:s föreslagna grunder säger: ”att ”alla råämnen, hvarå erforderlig tillgång inom landet suk”nas och hvilka äro föremål för inhemsk förädling, må in”föras emot låg tullafgift.”
Silke är obestridligen i en sådan kategori.
4;de punkten säger: ”att alla natur- och konsl”producter, som ej kunna inom landet åstadkommas, men ''utgöra ett allmänt behof för consumlionen, underkastas en ”i allmänhet, med hänsigt lill förhållandena, lindrig afgift.”
Äfven i denna kategori är silke och siden.
Uti 5:te punkten heter det: ”att sådana natur- och konstproducter, sorn "i allmänhet inbegripas under benämningen öfverflödsartik”lar, beläggas med högre tullafgifter.”
Återigen tillämpligt på siden och silke.
6:te punkten är äfven tillämplig på siden, och likaså den y:de, hvilket torde visa, huru svårt det är att göra dylika allm. definitioner, då det rörer tullfrågor.
Jag tror derföre, att It. o. Ad. vinner mest vid att icke ingå i några specialiteter i denna fråga, och förenar mig i öfrigt med Gr.
Posse uti tillstyrkande af det sednare betänk, uti den föredragna delen.
Jag har förundrat mig öfver den befattning, Utsk. i detta betänk, tagit sig med statsoeconomien.
Då Utsk. i den förevar, punkten, ”med erkännande af K.