Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Pelatus me’ ögad o’ Herodes me’ tån.»
»Hycked va’t du sa me’ ögad, o’ hycked va’t du sa me’ tån?
För ja tytte du sa allt ihob me’ mongen», hånar Hans och belönas med ett skallande skratt.
Han är dagens hjelte.
När klockan slår tolf skils man åt, och det blir tyst på gården.
Men derute faller snön så lugnt och jemt, det blir fråga om att köra i släde till ottan.
Ludde.
När Ludde var liten och gick i kolt och när Ludde växte upp, då var han just sådan, som hans mamma önskade och just sådan, att alla andra mammor sade till sina elaka små gossar så fort de gjorde något fuffens: »Se på Ludde!
Aldrig gör Ludde på det viset».
Nej, Ludde gjorde aldrig något.
Hemma stälde han aldrig till oordning, bråkade aldrig och visade sig aldrig olydig.
När der kom fruar till hans mamma, kunde han i timvis sitta på en högbent stol utan att så mycket som dingla med fötterna, som alla andra små gossar gjorde.
Ludde satt alldeles stilla med ett fromsint och godlynt leende öfver sitt rundkindade ansigte, ibland nära att somna, det är sant, men alltid lika leende och god, också när hufvudet med en nick och hvälfning med ögonen föll ned på bröstet eller slog tillbaka handlöst, som om den lilla halsen skulle knäckas.
När Ludde då slog upp sina ljusblå ögon, kunde han nog se mammorna knuffa på hvarandra och le med ett så tydligt uttryck af beundran, att Luddes hjerta svälde af glädje och han beslöt att alltid vara lika snäll.
Hans mamma var lycklig och stolt.
Hon hade ingenting i verlden mer än Ludde, men så var han också hennes dyrbaraste skatt.
Hon hade aldrig en tanke hvarken natt eller dag som inte ytterst rörde Lndde; och det som mest sysselsatte henne var hur hon skulle kunna bevara honom obesmittad af denna verlden och dess ondska.
Hon var prestenka, lefde i en by och hade hört mycket ondt om skolorna i staden.
Äfven folkskolan föreföll henne misstänkt; hon var rädd för att den kunde ha en skadlig inverkan på hennes egen Ludde och derför lät hon den snälle pastor Wallergren taga sig af hans uppfostran.
Den snälle pastor Wallergren intresserade sig för det kära barnet i så otroligt hög grad, att han gaf Ludde undervisning nästan för ingenting.
När Ludde blifvit konfirmerad började verldsliga, okloka menniskor tala om, att han borde ut i verlden för att taga ihop med något ordentligt arbete för sitt lifsuppehälle.
Men hans mamma grubblade natt och dag på något medel att låta honom förtjena sitt bröd och ändå inte släppa honom ifrån sig.
Dåligt sällskap kunde eljest så lätt förstöra allt hvad hennes uppfostran byggt upp.
Hon tog ut alla sina enkemedel ur sparbanken, satte upp en liten handel och gjorde Ludde till sin kompanjon.
Affären gick inte illa; tack vare en till ytterlighet drifven sparsamhet kunde man årligen sätta in något litet i banken och hvart trettonde år fördubblades summan bara genom sina egna räntor, ett förhållande som
Luddes mamma aldrig upphörde att betrakta som ett underverk, en speciell nåd af försynen, till den snälle Luddes favör.
När Ludde var fyrtio år skulle han till och med kunna gifta sig, om han valde en förståndig och sparsam flicka, som inte hade för stora fordringar.
I början efter det han blifvit tjugo år hade Ludde ett par gånger haft dåraktiga funderingar på att sätta bo; och ett par gånger hade det funnits skamlösa tjensteflickor, som lagt ut nät för Luddes lägre instinkter, men hans mor hade till sin outsägliga glädje alltid märkt det i tid och lyckats bevara sonen för alla frestelserna.
Nu fans det icke den tjensteflicka i verlden, som kunde bli farlig för Luddes lugn, ty nu visste han att han kunde gifta sig hvilken dag han ville – bara han kom sig för och bara han kunde finna någon som passade honom och som inte hade för stora anspråk.
För omkring 15 år sedan hade der i byn funnits flere, som nog kunde ha passat, om de också möjligen voro något mer anspråksfulla än hvad Ludde & C:o ansåg förenligt med sina tillgångar.
Emellertid hade ingen velat vänta så länge tills räntan fördubblat kapitalet tillräckligt många gånger.
De hade gift sig alla, en efter en och fått barn, som nu började bli giftasvuxna; eller de hade blindt kastat sig ut i verlden, till Luddes stora förskräckelse och skaffat sig arbete på egen hand.
Ludde var riktigt ledsen öfver, att der nu inte fans någon qvar.
Han började tycka så smått, att han var en ruggig och ensam fågel.
Mamma kunde timvis sitta och sofva i sin länstol, med glasögonen åkande allt längre ned på den tunna, skarpa nästippen, till dess de slutligen droppade helt ner i hennes knä.
Hon blef också allt mera sparsam och rädd om styfvern, ju mer kapitalet växte; och till Luddes stora bedröfvelse blef maten sämre: ofta rå och ofta vidbränd.
En vacker dag, när potatisen åter krasat för knifven och vällingen icke varit möjlig att svälja, fast mamma påstod att den var riktigt god, begagnade sig Ludde af hennes middagssömn, smög sig öfver till bagaren och köpte för 25 öre hvetebröd, som han förtärde bakom sin skärm i butiken.
Denna hans eftergift för natursidan af sin varelse blef ödesdiger: det gick snart aldrig en dag utan att han rumlade upp för 25 öre hvetebröd, och det fans dagar, då det icke förslog att mätta hans begär – då hela 50 öre ströko med.
Men dessa bagarbodsutsväfningar kommo honom att lägga betydligt på hullet; och slutligen blef han genom dem lika rund och svällande som en skånsk limpa.
Som Ludde var prestson, måste han välja sitt umgänge med varsamhet.
Det passade sig inte att han umgicks med byns handtverkare och yngre affärsmän.
Han borde välja sitt umgänge efter sitt stånd, menade mamma, ty man skall alltid hålla sig uppe.
Det är man skyldig sig sjelf.
Men i denna magra, fattiga trakt fans ingen af Luddes stånd, utom presten, men i det huset ansågs till och med en man som Ludde vara alltför verldslig – hvilket bevisar, att ingen någonsin når fullkomligheten i andras ögon.
I byns närhet fans emellertid en större landtgård, som egdes af en man på Luddes ålder.
Han var enkling och hade en enda dotter, som ända från sina tidigaste år fört ett slags nomadlif med en ogift faster.
Flickan – Malvina hette hon – hade mist sin mor strax då hon kom till verlden, och fastern hade varit henne i mors ställe.
För någon tid sedan hade emellertid Amor stuckit sin pil i den gamla möns hjerta; hon hade gått och förlofvat sig med en enkling, som var fader till ett halft tjog barn och som af nära liggande grunder icke önskade sig fler.
Derför måste Malvina med tungt hjerta återvända till den faderliga härden.
Hon hade tyvärr aldrig varit något mönster, och fastern hade alltid gjort hvad hon kunde för att skämma bort henne.
Hennes uppfostran var ett slags mosaik, hon hade gått än i den ena skolan än i den andra, införande nya skälmstycken hvart hon kom och flitigt bemödande sig om att tillegna sig de gamla, som hon aldrig förr varit med om.
På landet hade hon sällan varit.
Sjelfva begreppet tog för hennes inbillning närmast formen af en obestämd frihetens hemort, der man borde kunna få göra hvad som helst utan att få bannor.
Det var en söndagseftermiddag strax efter jul.
Malvina hade varit ute och gått och kom hem köksvägen.
Hon hörde röster inne i hvardagsrummet.
»Hvem är der?» frågade hon hushållerskan, i det hon spärrade upp ögonen.
»Ludde», ljöd det lakoniska svaret.
»Ludde?
Hvem är det?»
»Kors.
Känner hon inte honom.»
»Ortens ende ungherre, vet jag.
Honom får hon slå sig ut för», skämtade den gamla.
Malvina slog knyck på nacken.
»Hah!
Slå mig ut» – sade hon föraktfullt i det hon vände sig om och drack vatten ur vattenskopan för att dölja, hur röd hon blef.
Ortens ende ungherre!
Det fans åtminstone en möjlighet att han kunde bli förälskad i henne.
Och vid tanken på den möjligheten fick Malvina en förskräcklig hjertklappning, ty saken var den, att hon hade en ömtålig punkt, en hemlig skam att dölja: hon hade aldrig haft någon tillbedjare.
Och hon var dock på vippen att bli sexton år!
Hon hade alltid haft en sådan förskräcklig otur.
De äldre flickorna hade ständigt snappat bort allt hvad der fans af gymnasister och studenter; och Malvina hade varit för stolt att hålla till godo med småpojkarne.
Hon stod och drack klunk på klunk ur vattenskopan medan hon till sin obeskrifliga harm kände hur det bultade och brann i kinderna, så att det värmde ända ut i öronsnibbarne.
Hon hade en förnimmelse af att hushållerskan måste kunna se hur blodröda de voro och att det var onödigt stå och vända ryggen till.
Hvad skulle hon icke velat ge för att i detta ögonblick vara blek och smärt, riktigt blek, som om hon druckit ättika i tio år, och riktigt smal med hållning som en lineal.
Men nu visste hon, att hon var trind och rund och rödkindad, och om hon gjorde aldrig det, så förblef hon likväl trind och röd.
»Äsch, är der främmande så går jag ut en stund till», sade hon och stälde sig i köksdörren utåt gården.
»Stannar han här till qväll?»
»Ja, det gör han visst.
Han är den värsta nattram som fins och vet aldrig att gå hem.»
Malvina hoppade från kökströskeln ner på gården.
Så intressant!
En ungherre som var en nattram och aldrig visste gå hem, det måste vara något för henne.
Hon som afskydde att köras i säng klockan nio om aftnarne.
Hon skulle velat ge otroligt mycket för att få veta hvad han var, men hon vågade inte fråga.
Och hur han såg ut!
»En ungherre», det var ett ord som i staden hade en alldeles egen klang; för Malvina betecknade det något sprättigt och fint.
Hundra skiftande tankar flögo genom hennes hufvud der hon gick framåt den ensamma markvägen för att få sina kinder svala i den kalla vinterluften.
Men det lyckades inte; hon kände hur de brunno.
Och det var ju inte så underligt.
Här skulle hon ändtligen, för första gången träda inom skrankorna utan att ha de stora flickorna som medtäflerskor.
Sedan hon alldeles utan resultat vandrat en qvarts timme samt till och med baddat sina kinder med snö utan annat resultat än att de blefvo om möjligt ännu hetare, kom hon slutligen ihåg, att de stora flickorna brukade tvätta sig med varmt vatten, när de voro echaufferade – och blef strax lättare om hjertat.
Några minuter efter stod hon åter i köket.
»Jag ville gerna ha litet varmt vatten till min Calla.»
»Var så god; der fins i reservoiren.»
Efter en stund steg hon in i hvardagsrummet och en snabb blick flög bort till soffan, der fadern och den främmande sutto i hvar sitt hörn.
Hon hade jemfört alla sina skor för att få de med högsta klackarne, hon hade stramat upp sig till högsta möjliga längd och snört sig till minsta möjliga bredd.
Och der satt han – Ludde!
Med en rund hvetedegsfysionomi, en min så menlös som silad mjölk och små grisögon, i hvilka der speglade sig en verld af förnöjsamhet; med pösiga röda händer och tjocka, svullna fingrar utbredda öfver båda knäna.
Malvina kände ingen lust att skratta; hon skulle velat slå någon: hushållerskan, Ludde eller hvem som helst.
»Min dotter», presenterade fadern vårdslöst.
Ludde steg upp och bugade sig med otrolig artighet och Malvina svarade med en öfverlägsen böjning på hufvudet.
Det kom som en glimt af beundran i Luddes små grisögon och detta lade ett försonande element i den unga damens sinnesstämning.
Hon kände på sig, att Ludde alltid skulle uppfatta hennes fullkomligheter bättre än fadern och den gamla hushållerskan.
De båda herrarne hade ett litet toddybord framför sig och bolmade ur hvar sin långa pipa.
Samtalet dog bort allt som oftast och der sutto de båda, i hvar sitt hörn, dragande långa, betänksamma bloss.
Ibland lyfte de sina glas och sade: »skål!»
Malvina var helt och hållet öfverlemnad åt sig sjelf och sina egna funderingar.
Hon satt med ena benet uppdraget under sig på stolen och stirrade ut på gården, der en tunn hinna drog sig öfver vattenpussarne.
Ludde betraktade henne oafvändt med sitt stilla, mjölkljumma leende, som för 40 år sedan vann alla mammors hjertan för den snälle lille gossen.
Hans nu i den runda fysionomien allt för väl inbäddade ögon lyste af en kontemplativ belåtenhet, som om denna verlden vore ett himmelrike och det, han nu betraktade, otroligt intressant och beundransvärdt.
Detta stilla uppskattande förfelade icke sin verkan på Malvina.
Hon kände sig som den öfverlägsna af de två.
Hennes förut så blossande färg hade vikit bort och de frodiga kinderna voro icke längre mer än vanligt äppelröda.
Luddes menlösa blick var ingenting att rodna för.
Emellertid gick fadern ut för att göra sin aftonrond på gården och Malvinas hjerta började klappa något fortare.
Hon hade läst
Marlitts romaner och hon visste således, att herrar på fyrtiotalet förälska sig i unga flickor.
Om Ludde bara ville se att hon verkligen inte var en skolflicka, utan att man godt kunde bli förälskad i henne och fria till henne och få en korg!
Ludde hade stält pipan ifrån sig och knäppt sina korta fingrar samman öfver sin trinda mage, som pryddes af en guldkedja så röd, att inte ens Malvina tog den för guld.
»Ack, nu fryser det», sade Malvina med ett nervöst litet skolflicks-skratt.
»Är fröken glad för det?» frågade hvetedegsmannen.
»Ja, för då blir det skridskois.»
Härmed var samtalet i gång.
Ludde hade anslagit en ton som om han talade med ett litet barn, hvars lekar måste utgöra samtalsämnet, men som på samma gång innebar ett bemödande att behaga och en dermed förenad vördnadsfullhet i sätt, som ingaf Malvina en mycket hög tanke om Luddes savoir vivre och en ytterst behaglig förnimmelse af att vara på rätt spår.
Så småningom fick hon anförtrodt
Ludde att hon hade förskräckligt tråkigt i hvardagslag, att hon gerna gick på bjudningar och att det var rysligt roligt att åka i kappsläde.
Och medan hon gaf dessa förtroenden spelade hon till hälften den blaserade damen, som redan haft öfvernog af denna verldens härligheter, men som inte kunde undvara dem.
När fadern kom in, var det som om hon krympt ihop igen till sitt skolflicksintet.
Efter qvällsmaten grepo herrarne åter till sina långpipor; men toddarne voro icke längre med och samtalet gick ännu trögare än förut.
Luddes ögon blefvo smala som en liten strimma och till sist slötos de helt; Ludde sof, med hakan mot bröstet, leende mun och pipan i handen, alldeles på samma sätt som när han var vaken.
Han såg ut som ett mätt och sömnigt barn, som gläder sig stilla öfver att inte behöfva gå och lägga sig.
Ludde kunde inte annat än le; han hade ju alltid varit mammas snälle gosse.
Men Malvina var arg.
Hon skulle velat ge honom en sinkadus, så att han spratt upp ur sömnen och drog in den leende minen som en felhissad flagg, hon skulle velat gråta af förtrytelse öfver en sådan menniska, men hon kunde icke göra någotdera.
Hennes far satt der lugn och trygg, drog bloss ur sin pipa och följde ringarne med ögonen som om han varit ensam i rummet och som om Luddes troskyldiga sömn inte vore det ringaste att harmas öfver.
Malvina reste sig med någon tvärhet, gick in i ett mörkt rum, dit dörren stod öppen och kastade sig hufvudstupa på en soffa i förtviflan öfver denna verldens jemmerfullhet.
– Der somnade också hon.
En timmes tid derefter hörde hon skrapande med fötter ute i hvardagsrummet.
Hon spratt upp i sittande ställning och strök håret från öronen.
Hon hade något svårt att komma på det klara med hvar hon befann sig.
Så hörde hon en godlynt röst säga liksom genom ett leende:
»Men jag skulle ju säga godnatt åt fröken.»
Hon gick genast ut.
Man skulle verkligen inte behandla henne som ett barn, hvilket går och lägger sig förrän de store och som inte kan hålla sig uppe.
Hon kom ut i dörren, blinkande med ögonen emot ljuset och med purrigt hår.
»Godnatt, fröken», sade Ludde och räckte henne handen med en sirlig bugning.
»Tackar för en utmärkt angenäm afton.
Jag hoppas att vi träffas oftare.»
Några dar förgingo utan att Malvina såg en mensklig varelse mer än sin far och tjenstefolket på gården.
Så kom hon plötsligt att tänka på, att det var något hon nödvändigt måste köpa i Luddes bod, och hon gick in till byn, som låg en tjugo minuters väg ifrån faderns gård.
Ludde kom genast fram från sitt gömställe bakom disken, der han med en skärm stängt af åt sig en vrå stor nog att rymma en länstol och ett litet bord.
Detta var hans helgedom och här var det han firade sina hvetebrödsorgier.
Han log en grad varmare och vänligare än vanligt, tackade för senast och mätte af kantbanden på ett ytterst förekommande rätt.
Så frågade han om inte fröken hade lust att gå inom och helsa på hans mor.
Jo, det hade fröken.
Ludde lyfte upp klaffen i disken och visade henne vägen.
Der satt en tunn och gul gammal fru i en emmastol och läste i en tjock, oinbunden bok, som såg mycket nött ut och som hon vändt ut och in för att kunna hålla bladen samlade.
Den gamla frun lade boken ifrån sig på bordet och glasögonen ofvanpå boken, gick Malvina till mötes, räckte henne sin hand, neg och sade att hon var glad att göra Malvinas bekantskap.
Och Malvina kände med stolthet, att man bara behöfde komma bland belefvadt folk för att bli behandlad som en vuxen qvinna.
Här hade ingen sett henne med korta kjolar... det var riktigt skönt att hvarken ha pappa eller hushållerskan med, pappa med sin odrägliga trygghet, som om ingen annan menniska funnes i verlden, och hushållerskan med sin godlynthets försmädlighet, som det aldrig bar till att bli förargad öfver.
Gamla frun tycktes mycket glad åt besöket, sade att det härute på landet inte fans någon som man kunde umgås med utan att man var hänvisad till sitt »bibliotek» – här visade hon på den tjocka boken.
Hon älskade nu läsning så högt.
– Ja, det gjorde Malvina också.
Så kommo de in på literaturen.
Gamla frun höll på Maria Sofia Schwartz, men Malvina sade att hon läste hellre Marlitt och Molly Bawn.
Derpå bad frun att få bjuda på en kopp kaffe, och Malvina fick plats i en gammal korgstol, med ett djupt, nedsuttet hål i midten.
Gamla frun sköt sjelf en pall under hennes fötter, som om Malvina varit en förnäm dam, som skulle äras.
Frun talade mycket, i långsamma, sirliga satser; och hvar gång hon nämde Ludde sade hon »min son Ludvig».
Malvina satt och njöt.
Hon kände ett oändligt välbehag, hon lutade sig tillbaka i den knirkande gamla korgstolen, hörde på kolens knastrande inne i jernugnen och lyssnade välvilligt intresserad till fruns berättelser och prat om hur hon varit ung och left i staden och varit på baler; och om fruns mor och hennes mormor, som varit kommerserådinna och så rik och fin och egt eget hus efter sin man och varit så sträng emot sina barnbarn.
Under hela tiden rörde sig den långsamma gumman omkring i rummet med en invand försigtighet, som kom sig deraf att rummet var mycket smalt och att alla hyllor och bord och skänkar och fönsterbräden voro fylda af gamla porslinssaker: hundar och vaser och ägg och sparbössor, allt som kan samlas i ett gammalt hus af ett smaklöst gammalt fruntimmer, som aldrig näns att kasta bort något.
Men allt detta roade Malvina och hon följde intresserad den gamlas rörelser, när denna plockade fram koppar ur ett gammalt rödmåladt skåp, socker från en sned och knarrande byrålåda och grädde ur en fatabur, som såg ut som ett svart litet hål att gömma busen i.
Malvina svarade så förnuftigt och allvarligt på allting och hela tiden tassade Ludde ut och in mellan boden och det lilla rummet, njutande af den ovana trefnaden på samma gång som han skötte sin handel.
Det var redan skymning innan Malvina tänkte på att gå hem.
Hon hade den tryggaste känsla af att ingen ett ögonblick tyckt att hon var barnslig; och det var så riktigt roligt att vara stor dam och att bli uppassad.
Gamla frun erbjöd sig att se till butiken, så att Ludde kunde följa fröken hem.
Och Ludde tog på sig.
När de kommo ut frös det starkt och isen öfver hjulspåren splittrades i små späda stjernor som tunt klingande glas under deras fötter.
Det lät så roligt och Malvina fick en förskräcklig lust att finna på något skälmstycke, hvad som helst.
Hon såg hastigt åt sidan, på Ludde, men han tycktes alldeles icke hågad för något sådant; han gick bara och smålog stilla, på sitt vanliga vis, som om just detta var det bästa af allt som tänkas kunde, att få gå så här vid hennes sida på vägen.
Han traskade framåt, trög och lugn och stadig, med magen utskjutande som om han bar något framför sig.
»Går ni inte på skridskor?» frågade Malvina slutligen, efter att ha uppgifvit hoppet om att kunna förleda Ludde till något upptåg.
»Ne... nej», sade Ludde och log ännu soligare än annars; »men jag tror nog att jag kan åka kana ännu.»
Det var mellan jul och nyår, och som folk nu hade köpt både fisk och ljus och risgryn, så var der inte mycket för Ludde att göra i boden.
Han kunde ligga dagarne i ända på sin skinnsoffa, röka pipa och läsa romaner, tills boken dask i golfvet och Ludde vaknade.
Malvina hade varit och handlat småsaker ett par gånger och båda gångerna hade hon blifvit bjuden in på kaffe.
Det hade inte undgått mamma hur intresserad Ludde var.
Han hade en alldeles egen min på sig när hon var der, – alldeles som när han var barn och hade fått nya kläder.
»Mamma», sade han en dag (och han log så starkt att uttalet blef helt läspande, ty Ludde saknade ett par tänder), »tycker inte mamma att fröken Bökman är en bra treflig flicka?»
Modern förstod andemeningen i frågan.
»Jo, men hon är så ung», svarade hon.
»Ja, det är just det», medgaf Ludde saktmodigt.
Det förekom honom som om han aldrig förr sett någon vara ung.
Hon hade så röda kinder och så blanka ögon; när hon skrattade, gick der ett ryck genom Ludde.
Det var liksom en sorg, eller en saknad eller en längtan.
Han ville skratta liksom hon, men för första gången föll det honom in att hans skratt lät så fånigt och han skämdes deröfver.
Ludde visste mycket väl, att han ville gifta sig med Malvina, men han blygdes att tala om det, till och med för modern.
Malvina skrattade oftare än förr och hade i sitt sätt fått någonting slängande och dängande, som hänryckte honom, men som han var rädd för.
När hon kom in i det lilla rummet vände hon sig så raskt och rörde sig så oförsigtigt att Ludde hela tiden satt som på glödande kol. Hon kunde ju komma till att slå ner någon af moderns porslinsklenoder och i så fall skulle gumman glömma sig och ge henne en af dessa uppsträckningar
Ludde allt för väl kände till och som gjort honom sjelf till det mönster han var.
Det hade emellertid gått lyckligt hittills.
På nyåret skulle fru mamma ha sitt vanliga lilla kalas, då hon hedrade alla, som under året visat henne någon uppmärksamhet, med en invitatation.
Dit kommo då byns förnämligare handtverksfruar – de andra fingo vackert stå utanför, ty prestenkan ville alldeles inte ha några bondelement in i sin umgängeskrets.
För öfrigt bestod sällskapet mest af manligt element, några af Luddes bättre kunder, som drucko toddy och spelade kort.
Malvina hade suttit hemma hela julen och var gråtfärdig af ledsnad; hon blef derför mycket glad, när bjudningen kom och hon beslöt att göra sig så vacker som möjligt för att riktigt sticka af mot den öfriga societeten.
Två nätter låg hon med papiljotter i håret; och när hon trädde in i Luddes mammas förmak, såg hon ut som en cherub.
Det kunde inte vara tvifvel om, att hon var ett stadsbarn bland alla dessa landtbor.
Af ungdom fans der ingen utom Malvina; men humöret höll sig friskt och stämningen var upprymd tack vare två omgångar varmt kaffe och en del andra läckerheter, såsom karameller och »kyssar» och äpplen och nötter.
Både gummorna och fruarna försedde sig rikligen och sedan de till sist druckit »bischoff» satte de sig till att spela »kometen» om nötter.
Detta var höjdpunkten.
Men Malvina, som inte kände till spelet och inte blef ombedd att vara med, hade tråkigt.
Ludde var strängt upptagen af sina pligter som värd, hvilka han tog på fullt allvar.
Han höll sig mestadels inne i herrarnes rum, från hvilket en doft af tobaksrök trängde ut till damerna.
Malvina hörde honom hvar annan minut derinifrån säga »skål» och »ni dricker ju ingenting».
Han tycktes alldeles ha glömt bort att hon existerade, och ju gladare fruarna blefvo och ju ifrigare de fördjupade sig i »kometen», dess mindre togo de notis om den unga flickan.
Der var mycket varmt i rummet och Malvina smög sig ut för att hemta en smula frisk luft, med en schal om hufvudet.
Ute var det starkt månsken.
Vid den ena husknuten såg hon en smärt gestalt, som väckte hennes uppmärksamhet.
Hon gick närmare och såg att han var klädd i herrskapskläder och att han var ifrigt upptagen af något, som försiggick bakom husknuten och som hon således inte kunde se.
Hennes nyfikenhet var emellertid väckt och hon smög sig ännu längre fram.