Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom bevis pä arbetets oreda och dess svårfatflighet, torde vara nog att anföra: 10 cap:s 10 § hänvisar till 7:de, 8:de och 9:de; men den 7:de försänder läsaren lill 17 cap:s 4, 5 §§, hvaraf den första har 2 mom:r; derjemte lill 0 cap. 1 § — 8:de § af 10 cap. skickar oss först till 5:le §, som äter hänvisar på 3:dje, och denna på både Esta och 2:dra, sedan till 7:de, hvars flera citater redan äro nämnda, hvarefter 9:de § ånyo anvisar både lill den 5:te och 8:de; således 11 olika §§, oberäknadt deras mom:r och de flera till samma §§ här förekommande återgångar.
Uti 6:te eap:s Esta § uppräknas ett stort antal omständigheter, som skola öka eller minska straffbarhelen; men dessa äro sammanblandade uti en så lyckligt träffad villervalla, att det är omöjligt inse hvilken som skall vara den mildrande eller försvårande, såsom l. ex. ” gerningsmannens egna elakartade begär eller böjelser,” som genom en fortgång af ordet ”eller” blifvit sammanställda med andras bemödande att förleda, med nöd och med öfverilning, hvilka alla sednare otvifvelaktig! skola leda till mildring, den brottslingen således skulle i samma större mått åtnjuta, sora hans begär eller böjelser vore rikligt elakartade!
I sanning herrliga bekräftelser pä ord ur comilcen: alt denna lag skulle blifva lättfattlig och en bok för folket!
Redan är ådagalagdt huru den otillbörliga beräkningen af böter vid förvandling till fängelse lockar till bedrägligt undandöljande af tillgångar.
Inför moralens domstol är bedrägeriet ett bland de svåraste brott, emedan dervid ej, liksom hos många andra, öfverilningen 250 Deri 18 December f. m. eller passioners våldsamhet, ej sällan utan egentlig elak vilja, brådstörta menniskan.
Till bedrägeri erfordras deremot vanligen lång öfverläggning och långsamt utförande, med listiga beräkningar, hvarunder bättre känslor, otn de funnits, ägt tid återtaga sitt herravälde; men detta nesliga brott gynnas med böter eller ett ringa fängelse, i de liesta fall till lägsta grad eller den närmaste öde, oell i några få, nästan oerhörda casus, anses vara nog näpsadt med 4:de graden.
Uti Urte Cap:s ?2 § har jemväl listen uttryckligen blifvit strafflöst förklarad, d. v. s. tillbörlig i fall närmaste anhörige med lisl befria häktad person.
Väl kan ett sådant ingrepp af blodsbandet i lagens och samhällets rätt möjligen blifva föremål för nåd, lill och med låtsas af lag vara förglömt; men omöjligen kan den som vill bevara moralen gilla listen, hon må användas af hvem som helst; eller den som vill höja stat uppöfver enskild, uppenbarligen tillåta en sådan befrielse.
Uti det gamla Roms dygdiga tider straffade fäder sina barn till lifvet vid deras minsta försök, äfven genom enskilt berömliga gerningar, att kränka samhällslydnadens kraf.
Detta folk uppsteg ock lill maktens, till lilteraturens, till ärans och odödlighetens högsta spets.
Vår samtid söker alltid och allestädes, jemväl på mångfaldiga ställen uti ifrågavar. lag, att sätta personlighetens små fordringar uppöfver statens stora; och detta är icke ett bland de svagaste utbrott af den lavaström som, i mångfaldiga riktningar fördelad, botar alt öfverhölja våra redan halfförbrända samhällen.
Ett icke mindre upprörande exempel finnes uti 7 Cap. 5 §.
Nu gällande lags 26 cap. 4 § Missg.balken frikänner den, som öfverhallen, nödgas till sitt lifs frälsning dräpa den som å lif tränger.
Nya lagen, under sitt ytterligare begär att generalisera, uttrycker sig sålunda: ”Ilar någon, för att afvärja trängande lifsfara, föröfvat gerning, hvarförutan räddning ur den fara ej möjlig var, derföre skall han ej till straff fällas,” och motiverna pag. 16 tillägga: ”att otänkbart är, det en man, stadd i trängande lifsfara, skulle låta af strafflagens hotelser afhålla sig från en dylik gerning,” hvartill längre ned fogas dessa märkliga ord ”af hvad, slag den vara må”.
Lagförslaget har således efter ali anledn. betänkt, eller åtminstone i sin vidsträckta definition inbegripit de ej sällan förekommande casus: att menniska blifvit slagtad för att rädda kamrater från hungersdöd, eller alt den som bemäktigat sig en planka af ett skeppsvrak, blifvit frän denna sin egendom nedstött af en annan i samma sjönöd varande.
Och dessa ömkansvärda fall, som åtminstone borde fördöljas, de utpekas, de frikännas af lag, som dock borde vara stödd pä christendom och moral, hvilkas bud lyder:
Du skal älska din nästa såsom dig sjelf! 20 och 21 Cap. behandla äktenskaps- och sedlighetsbrotten med ett undseende som af allt det föreg:de väntas kan.
På dubbelt tvegifte lägges blott fängelse i 5:te eller 6.te grad.
Dubbelt hor har från gamla dödsstraffet blifvit nedflyttaclt till fängelse i lägsta eller dess närmaste grad.
Det enkla till straff mellan 1 r:dr Deli 18 December f. m.
251 buler eller högst (i månaders fängelse.
Lönskaläget är fullkomligt. benådadt, blott mannen ej later lagsöka sig för barnets underhåll.
Sannt är all få samhällen, och dessa endast under kortare perioder, kunnat bevara sina seder i denna väg fullkomligt oladeliga, och klokast hafva de folk handlat, som afskildt och utmärkt en prostituerad klass af qvinnor, hvarigenom sederna hos alla de öfriga blifvit oantaslade och i helgd hållna.
Men dä detta icke af ålder hos vår nation vunnit, eller troligen någonsin kan vinna häfdens starka inflytande, borde åtminstone icke lagen borttaga begreppet om brott och fel, qväfva blygseln och föröka fräckheten.
Jag minnes ganska väl i mina barndomsår, innan Gustaf lilis mildringar hunnit särdeles verka på folklynnet, huru en ogift ((vinna, som i omständigheter befanns, strängligen hannades af husbonde, föräldrar och slägt; hvad uppseende i hela orten väcktes; luiru djup hennes blygsel var; huru hon skydde alt visa sig bland andra.
Ett par decennier sednare nekade hon ännu temligén ihärdigt och grät, när förhållandet ej längre' kunne döljas.
Nu mera fäller bon ingen tär, och omtalar sjelf otvunget sitt tillstånd, såsom en naturlig verkan af la forcc des ehases, den ingen motstå kan.
Se, sådant inflytande äga olämpligt milda lagar!
Deras lättsinnighet öfvergår till sederna, och liksom de, till en stor del, åstadkommit kommunismen i könsförhållandet, så skola de ock lill yttersta målet drifva samma lära i egendomsrätten.
Några allmänna anmärkmr torde jag få tillägga.
Lagstiftare uti gammalt samhälle äger icke mera än en väg att gå, om han önskar uppnå sin goda afsigt.
Ilan måste hågkomma att ju äldre en lag är, ju mera är den inpräglad och vördnadsbjudande.
Han måste städse hafva för ögonen hvad som är vordet sed i förening med lag, och endast hvad deruti urartat lill osed, äger han alt med varsam hand bortskära, och hvad ny god sed, som med tidens lopp uppvuxit, bör han lagfästa.
Till pröfvosten vid delta förfarande äger han religionens, moralens och ärans oföränderliga bud, icke theoriernas, sorn hoptals uppstå och försvinna.
Ilan måste vara renad från lidehvarfvens sinnessjukdomar, kallade opinioner, som än i en form, än i en annan, liksom de kroppsliga farsoterna, anfalla menskligheten.
Det nya lagförslaget har, långt ifrån att följa dessa grundreglor, utgått från abstraktioner, skilt sig så långt möjligt varit från våra förra lagar, och utan allt behof förandrat straffens art och sätt, brottens jemförelse, till och med deras nana och beskrifning.
Detta förslag känner icke försoningsläran; ingen skymt deraf är qvarlernnad.
Den straffade behöfver ej hädanefter erkänna sin synd, eller försonas med Gud, Hans kyrka och församling.
Inför dessa erfordras således ej heller något afbedjande, hvilket vi likväl anse oss pligtige göra vid den obetydligaste och mest tillfälliga oförrätt, ja äfven ohöflighet mot en like.
Vådadråpet behöfver ej heller någon försoning, emedan på denna tidens glatta samveten ingen 252 Den 18 December f. m. oro öfver elt lappri, sådant som ett menniskolif, lärer konna sig ingnaga.
Böterna för dulgadråp, innebärande både en kraftig väckelse till banemannens upptäckt och, i fall sä ej skedde, en rening af den skuldbefläckade orten, äro ock uteslutna.
Delta förslag känner ej den sanna äran.
De nesligaste tilltag och listens kallblodiga anläggningar äro långt lindrigare bestraffade än passionernas våldsgerningar.
Elt skamligt brott belägges ej längre med skamligt straff.
Aran är lika för den skuldbefläckade som för den oskyldige.
All skam för skedd gerning, all blygsel alt den begå, äro med omsorg undanröjda.
Detta förslag har vågat sig långt inpå definitionernas snarbelagda område, hvilket en klok lagstiftare, så mycket möjligt är, undviker alt beträda, emedan han städse löper fara att antingen utestänga casus som borde inbegripas, eller inbegripa dem sorn borde vara uteslutna.
Exempel på dessa oundvikliga följder äro redan anförda; andra och långt betänkligare finnas i det farliga 3 cap. om försök till brott.
Uti förordmn om strafflagens införande undantagas: grundlagens stadganden; åtskilliga §§ utur Missg.balken; krigslagen; fel och försummelser vid K. hofven; dito af embets- och tjenstemän, i vissa fall; disciplinära straffen vid skolor; ingrepp uti kronans skog och jagt, samt brott i afseende på bruk af kronans jord; allt i följd af brådskan med ett förslag som, om det någonsin bordt till pröfning förekomma, rätteligen skolat uppskjutas till dess alla de undantagna lagarne ra. m. kunnat samtidigt och likstämmigt sammanjemkas, men nu ländande lill ökad oreda och största orättvisa mot dem som skulle vara underkastade dessa interims-lagar, med deras för alla andra förkastade strängare straff.
Sistnämnde förordn. pag.
12 bekräftar med någon redaktionsförändring den 21 § af 10 cap.
Rälteg.balken: ”att brottmål, svårare eller mindre, ransakes och dömes der gerningen gjord är, ehvad rätt han eljest hörer lill sorn brutit”; men denna § står, med sin närvar, allmäulighet i uttrycken, uti rak motsägelse med 8 cap. 2 § af samma balk, äfvensom med Adeliga privilegierna samt
Presterskapets tillförsäkrade rätt om särskilt forum, hvadan det synes alt ett förslag, som gör anspråk på större fullkomlighet, hade bordt ändra och rätta, icke bibehålla, motsägelsen; så vida ej meningen är, hvartill af mycket annat slutas kan, att undergräfva Adel och Presterskap, för att ål samhället bereda den gyllene ålder som af juridiken, såsom ensam herrskare, visserligen, och med bevis af detta dess lagprof, skulle återföras.
Jag torde äfven böra på förhand besvara några bland de lättast förutsedda invändningarne mot mina anmärkmr.
Man skall ulan tvifvel säga: ”att en del af de brister som nu blifvit klandrade, också finnas i 1734 års lag.”
Ja väl, det är mig bekant; men man stiftar icke en ny, för att göra honom sämre eller lika dålig med den man vill förbättra.
”Vi äga likväl ett stort behof af en ny sådan lag” skall man ytterligare andraga, och man skall skjuta skulden för de ökade brotten på den nu gällandes ofullkomlighet.
Om jag än skill - Den 18 December f, m. 253 le gifva ett obetingarlt bifall lill dessa 2:ne satser, hvilket likväl ieke kan lemnäs, föijer ej af dem att det onda kan hjelpas genom ett dubbelt värre: att ordning vinnes genom oreda, aktning genom föraktade straff, och fruktan genom en mildhet, hvars mindre grader ända hittills endast ökat fräckheten och hånet.
Möjligtvis skall roan derjemte kunna uppleta några misstag i dessa nu framställda uppgifter och omdömen.
Om än så befinnes, stå dock tillräckliga bevis qvar, både af dem som icke lära kunna kullkastas och af dera jag icke hunnit andraga, för denna lags alltför många och stora brister; och ett nytt skulle tillkomma, i afseende på hans otydlighet, då liera högst omdöraesägande Ilrr och män, som hedrat mitt arbete med sin granskning, instämt i dessa utlydningar.
Då jag nu slutat detta oangenäma företag, Och då min blick faller på namnförtecknigen af de flere utmärkta män som i lagens författande mer eller mindre deltagit, skulle jag förvånas att en dylik produkt af dem blifvit lemnad, om jag ej kunde förmoda att i detta, liksom i allt samarbete, blott en vilja varit den styrande.
Bland dessa 9 personer har icke funnits någon andelig man, liksom religionen ej skulle, äfven i lagstiftning, utgöra 'den grund, hvarpå allt ytterst hvilar.
Moral och seder hafva ock, såsom vi sett, blifvit bevakade derefter.
Icke heller någon statsman att förorda samhällets högre kraf; icke ens någon embetsman eller godsägare som, i närmare umgänge med folket, nogare känt dess lynne, seder och åsigter.
Blott en enda Riddersman har undertecknat förslaget; och ehuru om denne Herre ej tviflas kan, att han icke med nit bevakat ärans kraf och sitt Stånds anseende och rätt, synas dock de bemödanden han i dessa fall kan hafva nedlagt, varit alldeles fruktlösa, emedan, utom hvad redan härom anfördt är, beredningen både i lagförslagets 2 cap. 20 och 21 §§ på ett förtäckt sätt, och uti motiverna pag. 7, med klara ord stadgat: att adelsman som gör sig skyldig till eli hittills såsom vanhcderligt ansedt brott, väl skulle blifva sin representationsrätt förlustig, men dock bibehålla sitt adelskap; ett lagbud, som, ur välbekant källa flutet, icke lärer till sitt syfte af någon inom detta hus missförstås, och som ensamt vore, i min tanke, nog skäl alt förhindra hvarje om sitt Stånds ära, anseende och renhet vårdsam ädling, att gilla ett förslag, hvaruti sådant blifvit försökt.
Med stöd af alla dessa skäl och med åberopande af de reservationer, som vid förra riksdagen blifvit afgifna, får jag såsom motion vördsammast yrka: att, oberoende af det slags godkännande som kan innefattas uti R.
St:s und. skrifvelse af d. 22 Maj 1845, rör:de grunderna för ny brottmålslag, LagUtsk. må, i afseende på dess åtgärd med dylik lag, för närvar., och lill tidens vinnande, endast afgifva förslag till en författning, hvarigenom nu gällande lag, hvad den rörer stöld, förfalskningsbrott och bedrägeri, Den 18 December f. m - nlbyles emot nya och mera fullständiga stadganden, så i afseende på sjelfva förbrytelserna som straffen.
Efter uppläsningen häraf anhöll Ilr Rääf att denna motion måtte remitteras lill LagUtsk. samt communiceras de öfriga RiksSl-.n. H.
Ex. Hr Gr. Posse, Arved:
Det var mig ovänlådt, att vid detta tillfälle ett yttrande skulle afgifvas öfver ett ämne, som redan blifvit öfverlemnadt till Utsk:s behandling.
Detta yttrande är dessutom af den vidlyftiga beskaffenhet, att det icke varit mig möjligt i minnet fästa hela dess innehåll.
Det vore sålunda måhända rättast af mig, att endast anhålla om bordläggning deraf, pä det jag mätte kunna taga fullständig kännedom derom; men då jag icke vill uppehålla remissen och dessutom kommer i tillfälle att yttra mig när Utsk. afgifvit sitt utlåt., så anhåller jag, att nu få säga endast några ord om en del af de grunder, hvarpå Hr Rääfs motion synes stödja sig.
Om jag ej oriktigt uppfattat motiverne för denna motion, innehålla de klander af det nya lagförslaget egentligen derföre, att slraffbestämmelserne deri skulle vara för lindriga och för litet verksamma, samt att brottens antal derigenom skulle ökas.
Qvarstode 1734 års lag oförändrad med alla sina afflictiva straff, så skulle jag val anse sådant ganska beklagansvärd!, emedan jag hoppas att vi befinna oss vid den bildningsgrad, der man inser att samhällets pligt är att i sin maktulöfning förena christligt och menskligt behandlingssätt mot dess medlemmar, med den stränghet och allvar som fordras för ordningens upprätthållande; men jag skulle dock kunna fatta att de som tro brottslingens förbättring och återgång lill samhället omöjlig, och derföre föreställa sig att de straff, som äro mest kroppsligt plågande och mest vanhedrande, äro de lämpligaste, kunde önska att bibehålla den gamla brottmålslagen.
Nu deremot, sedan, genom successivt borttagande i de flesta fall af de stränga slraffbestämmelserne, utan att andra lämpliga blifvit satta i stället, vår gällande lag stadgar hufvudsakligen endast så overksamma och föga afskräckande straff, att Sverige befinner sig nära nog i ett strafflöshets-tillståud, hvilket efter mitt omdöme utgör egentliga orsaken hvarföre brottens antal årligen ökas, kati jag icke förslå hvarföre man så bittert klandrar det lagförslag som nu blifvit framstäldt, och hvars syfte är alt undanrödja det fel, hvarmed nu gällande lag är behäftad.
Alt återtaga de qvalificerade dödsstraffen och spöstraffen i dess vidsträckthet, tror jag icke vara hvarken önskligt eller möjligt, ty om än röster höjas för återinförandet af medeltidens straffgrundsatser, skall dock mängden häpna för en åtgärd som skulle bibringa hela Europa den tro att Svenska folket i bildning och moralitet står flera sekler bakom alla andra civiliserade folkslag.
Vid sådant förhållande har det synts mig, som om icke någon aunan utväg funnes, än att tillämpa fängelsestraffen, hvilka i alla de stater, der ny brottmålslagstiftning ägt rum, blifvit godkände som de lämpligaste och verksammaste; men troligen har Hr Rääf, Den 18 December f. m. 255 något annat förut okändt förslag i beredskap, och jag hoppas att han, som är för upplyst och rättrådig att vilja klandra hvad han icke kan göra bättre, icke undandrager sig att meddela Utsk. sina råd till ledning för Ulsk:s arbete, helst Hr Rääf säkerligen inser det ovanliga uti att väcka motion om en förordn, ulan att föreslå hvad den skall innehålla.
Ar Hr Rääfs afsigt endast att få vatten och brödslraffet bibehållet, så vill jag tillkännagifva att detta straff var i lag-comiteens första förslag stadgadt för mindre förbrytelser, och att det möjligen kan låta sig göra att bibehålla det ulan att rubba förslagets egentliga htifvudgrunder.
Hvad åter angår anmärknm mot det §. k. latitudsystemet d. v. s. domarens rätt att inom vissa gränsor bestämma straffen; så måste, i anseende till de många olika förhållanden, som inträffa vid brotts föröfvande, samt individernes olika belägenhet och villkor, detta system bibehållas, så vida man vill att straffen skola vara lika straffande för den ene som för den andre.
Men om LagUtsk. mot min förmodan, skulle finna att någon inskränkning i detta system bör föreslås, så vill jag icke nu på förhand tala deremot, utan förbehåller mig att yttra mig derom då Utsk:s utlåt, inkommer.
Slutligen har Hr
Rääf mycket klandrat redaktionen af det nya förslaget.
Att skrifva en lag, torde vara det svåraste af allt; ty den måste vara kort, bestämdt, klart och tydligt sammanfattad.
Jag har ock alltid föreställt mig att dessa villkor blifvit genom nya lagförslaget i möjligaste målto uppfyllde, men detta förslag är ett mennisko-arbele, och således kanske mera ofullkomligt än jag förmått att upptäcka; hvarföre det icke kan annat än glädja mig att vi hafva Hr Rääfs förmåga att påräkna, för att få alla möjliga brister både i sak och ord undanröjde.
Falkenberg, Carl Axel:
Jag får ödmjukast anhålla, att Hr Gr. o.
Landtm, täcktes till Ståndet framställa propos. om tryckning af Hr Rääfs anförande, samt att det måtte komma att till Ståndets ledamöter utdelas.
Hr Rääf: Jag har blifvit särskildt uppmanad att svara; hvarföre jag finnér mig nödsakad, att tillägga några ord och sålunda öfvergifva den grundsats jag hittills följt, att nemi. låta skäg len väga mot hvarandra, utan att anställa en disputations-akt.
Den värde talare, sora fästat uppmärksamhet vid mitt yttrande, liar funnit det förunderligt, att jag kommit med mina anmärkmr nu, så långt efter sakens remitterande.
Detta har skett i stöd af en, vid riksdagens början, hos Hr Gr. o.
Landtm, gjord förfrågan huruvida det vore tillåtet, att efter remissen göra sådana anmärkmr.
Ali förmätenhet är långt från mig, och jag har äfven, i de första orden af mitt mern. förklarat, att jag icke är lagkunnig, att det endast är det stora behofvet af ett yttrande i denna väg, som förmått mig — hvilken jag erkänner vara dertill den minst värdige, den minst skicklige inom detta hus — att taga detta steg, när ingen annan behagat åtaga sig detta mödosamma och oangenäma värf. 256 Den 18 December f. m.
Mot det klander, Ur Rääf ultalat i det af honom med hans vanliga utmärkta skicklighet författade anförande, kan det väl vara vågadt att nu med några ord uppträda, särdeles som man dertill får tillfälle, troligen i, rikt mått, när LagUtsk. inkommer till Ståndet med sitt förslag i ämnet; men jag har ansett en protest ej höra uteblifva vid detta tillfälle, om ej för annat ändamål, att icke min tystnad må tolkas såsom ett godkännande af de satser Hr Rääf nu framställt.
I hufvudsaken är jag häruti förekommen af en föreg:de talare.
Jag vill derföre endast korteligen fästa mig vid den för de med ämnet o bekante verkligen förföriska framställning
Hr Rääf gjort, i afseende på fångars behandling, sådan den är föreslagen i den nya lagen och sådan den äger rum i de nya fängelserna.
Rääf har talat om fdantropien och dess verksamhet inom fängelserne.
Jag instämmer fullkomligt med honom deruti, att den drifves alldeles för långt om man utöfvar den på sådant sätt att fängelset lockar i st. f. att afskräcka; men jag tror att fördomen härom hvilar på obekantskap om verkliga förhållandet.
Hr Rääf har anmärkt såsom ett fel i lagen att den säger, att fången skall bestås god och sund föda, husrum, kläder, värma m. m.; men jag hemställer, hvilka andra ord man skulle i lagförslaget kunna begagna, för alt uttrycka att fången skall förses med det nödvändiga; ty ej kan det vara meningen att han skall hållas under bar himmel, ulan både kläder, föda och värma, eller kanske på sin höjd, likasom under medeltiden, kastas i en håla, sä att han, om äfven af domstolen befunnen oskyldig, skulle ifrån fängelset medföra minnet af en i grund förderfvad hälsa; detta mätte väl ej vara meningen.
När man således i ett lagförslag vill stadga, att fången skall hafva det ytterst nödvändiga, så kan man cj uttrycka sig på annat vis än som skett.
Hvad angår ensamhetsfängelser, så försäkrar jag, i följd af min erfarenhet af fångars behandling, att det är intet de sä högt frukta som ensamheten, ingenting för den med lifvet i våra gamla fängelser bekante brottslingen mera påkostande än saknaden af sällskap med likasinnade, der tiden med samspråk och hvarjehanda förlustelser fördrifvas.
Synnerligast är ensamheten afskräckande för dem, som ej hafva rikedomen af bildning att sysselsätta sig med.
Detta lärer äfven, efter hvad man sagt mig, erfarenheten visa i de nya ensamhets-fängelser, derifrån man kunnat hemta en sådan.
En domare i granskapet af Stockholm, som sedan det nya cellfängelset härstädes anlades, derinom hållit brottmålsransakningarne, säges hafva yttrat att den oro, en samvetsgran domare alltid känner under utöfningen af sitt vigtiga kall, hos honom i hög grad ökats, enär tångarne efter erhållen dom, i st. f. alt som förr, då de i trefnad tillbringade sin tid i fängelset, söka ändring i högre instanser, numera endast begära att få domen så snart som möjligt verkställd, för att med det snaraste undslippa det besvärliga fängelset.
Hr Rääf har, för att gifva än mera kraft åt sitt yttrande, uppdragit en likhet emellan redaktionen af det nya lagförslaget - Den 18 December t', m. 237 gel och den af representationsförslaget 1840, en jemförelse, sora ej linnde undgå att inom detta lins väcka sympatier åt hans förkastelsedom.
Jag vill ingalunda tillerkänna mig förmåga att bedomina huruvida nya lagförslaget, må i afseende på redaktionen uppfylla alla fordringar; men då jag ät lagskipningen egnat större delen af min lefnad, tilltror jag mig dock så mycken bekantskap med lagredaktioner, att jag kan anses berättigad derom yttra ett omdöme.
Ehuru jag tillerkänner 1734 års lag en hög förtjenst, och ehuru jag alltid skall beundra den förmåga dess författare ådagalagt, vittnande om en hög grad af både kunskaper och bildning; så påminner jag mig dock ganska väl, huru jag mången gång vid tillämpningen af lagens bud, måst egna långa stunders eftertanka, för ali erfara deras verkliga betydelse.
I det nya lagförslaget har jag, åtminstone på de ställen åt hvilka jag haft tillfälle egna närmare kännedom, funnit nödig korthet förenad med den största tydlighet, och jag har fåfängt bemödat mig, att utfinna några uttryck, som bättre och tydligare uttryckte hvad man ville säga; men skulle sådane otydligheter finnas, som flr Rääf omnämnt, är jag glad att de blifva påpekade, och gör mig förvissad att den värde talaren skall föreslå något bättre i stället.
Jag anhåller att dessa mina ord måtte fä åtfölja remissen af motionen.
Hr Hruce, Rob. Ed v.:
Då jag nu hört sådane personer som Hr Rääf, Excellensen Posse och Hr Akerman yttra sig om kriminal-lagstiftning, så saknas mig ord alt uttrycka hvad jag ville säga.