Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När hr Gatineau förklarade, att Paul Bert och general Campenon saknade prestige, applåderade man Hr Gatineau, som sålunda bief en af kammarens mest hörda orakler.
Redaktörerna för Elysée-palatsets (Jules Grévys) tidningar klagade öfver att de tre presidenternas * kabinett strandat, liksom om detta partis egna vänner alls icke haft någon skuld dertill.
En f. d. kommendörkapten sjöminister!
ropade med fasa två eller tre misskända deputerade, som sedan tio år drömt om att blifva understatssekreterare i krigsministeriet, och de funno eko.
Om Say och Freycinet dragit sig undan till det Heliga berget — sade med en mun reaktionens och ultraradikalismens chefer — så är det derför att Gambetta hyser vanvettiga och brottsliga planer, dikta-
* Gambetta, Léon Say och Freycinettur inom landet och krig mot utlandet.
Och dessa ännu mer enfaldiga än förhatliga anklagelser predikades icke för döfva öron. »
Den 15 november uppläste Gambetta för deputeradekammaren, och justitieministern Cazot för senaten en » förklaring », innehållande det nya kabinettets program, dess löfte att föreslå en serie af stora reformer samt att » med fasthet upprätthålla ordningen inom landet och med värdighet freden utom landet. »
Deputeradekammaren och senaten mottogo denna förklaring med isande köld.
Också yttrade redan samma afton en gammal republikan till Gambetta: » Gör er icke några illusioner.
Ni är redan dömd af denna kammare, som i dag icke mer skänker er en enda applåd.
Med Elysée-palatset till er hemliga och sockenpolitiken till er öppna motståndare, är bataljen redan förlorad.
På den tystnad, som mottagit er förklarings uppläsande, borde ni hafva svarat med att åter stiga upp på talarestolen för att uppriktigt säga, att det tydligen rådt ett missförstånd mellan kammaren och er, att det derför var ändamålslöst att, utan * något gagn för landet, längre fortsätta ett för tidigt företaget experiment, att ni med ens ämnade till republikens president öfverlemna er afskedsansökan. »
» Det är sant », svarade Gambetta, * » men jag är icke ensam, jag har mina embetsbröder.
Och dessutom är det ännu icke omöjligt att vinna den första träffningen, hvaraf allt det öfriga kommer att bero.
Det här kommer att räcka tre månader eller tre år. »
Den förbittring, som Gambetta väckt genom att bilda sin ministèr af medlemmar ur ett enda parti, Union républicaine, stegrades nästan till raseri, då den djerfve
4konseljpresidenten vågade till några af statens förnämsta embeten utnämna personer, hvilka för icke länge sedan varit republikens fiender.
Man styr med ett parti, man administrerar med kapaciteter, var en af Gambettas politiska grundsatser, hvilken han nu praktiskt tillämpade, då han till ministrar endast tog anhängare af samma parti, men vid embetens tillsättande i främsta rummet fäste afseende vid duglighet.
Han hade alltid hoppats att genom » partiernas Nantesiska edikt » kunna försona rojalister, bonapartister och republikaner med hvarandra, liksom Henrik IV försonat hugenottema med katolikerna.
Redan 1874, i ett tal han höll vid Alton Shees graf, hade han yttrat: » Latom oss för dem, som förtala och smäda oss, bevisa, att vi icke äro intoleranta republikaner; låtom oss visa,, att republiken öppnar sina armar för dem, som ärligt * *
ansluta sig till henne, och framför allt för dessa aristo-
kratiens upplysta söner, som uppriktigt omfatta vår sak.
Så vida omvändelserna äro uppriktiga och oegennyttiga, bör man mottaga dem.
I ett stort samhälle som vårt, hvilket har en ärofull forntid att fortsätta, fins det plats för alla, i synnerhet för dem, hvilka mer än andra synas representera det förflutna, dess traditioner af utsökt bildning och värdighet.
Den gamla aristokratien tillhör Frankrike och kan ännu tjena det.
Om den har det förståndet att ansluta sig till det nya Frankrike, arbetets.
och vetenskapens Frankrike, skall den genom sin stora fosterlandskärlek och sin ädla finkänslighet bidraga att gifva det ett behag och en värdighet, som skola göra den franska republiken i nya tiden till hvad athenien-siska republiken var i forntidens *
Det var i öfverensstämmelse med dessa ofta uttalade grundsatser som Gambetta utnämnde general de Miribel till generalstabschef, marskalk Canrobert och general de Galliffet till ledamöter af högsta krigsrådet * (le conseil supérieur de la guerre), grefve de Chaudordy till ambassadör i S: t Petersburg, baron de Courcel till ambassadör i Paris och Weiss till direktör för den politiska afdelningen i utrikesdepartementet.
» Enligt sina kamraters enhälliga mening », skrifver Reinach, » är general de Miribel den utmärktaste bland arméns unga generalstabsofficerare.
Ingen eger en djupare kännedom om utlandets militära institutioner.
Under det tyska kriget, från Weissenburg till Montretout, har han visat beundransvärd tapperhet och skicklighet.
Sedan tio år tillbaka har han helt och hållet egnat sig åt studiet af frågorna om arméns mobilisation.
Det är en kraftfull natur, en outtröttlig arbetare. » Olyckligtvis har han varit generalstabschef under de veckor, 26 november till den 12 december 1877, då general de Roche-bouét var konseljpresident och regeringen troddes umgås med statskuppsplaner.
Marskalk Canrobert och general de GallifFet höra till den franska arméns mest lysande namn.
Det skulle ‘ hafva varit en orättvisa att utesluta dem ur högsta krigsrådet, derför att den ene af dem trettio år förut deltagit i den brottsliga statskuppen den 2 december, och den andre vid kommunupprorets kufvande 1871 visaten stränghet, som hans fiender stämplat som grymhet.
Grefve de Chaudordy hade från 1850 till 1878 tillhört den franska diplomatien.
Han hade stått vid Gam-bettas sida under fransk-tyska kriget, och han » cirkulär mot Bismarcks våldspolitik hade väckt beundran långt utom Frankrikes gränser.
Sedermera hade han som ledamot af nationalförsamlingen anslutit sig till den koalition, hvilken störtade Thiers 1873, och han hade af den segrande reaktionen blifvit utnämnd till sändebud i Madrid.
I december 1878, kort före marskalk Mac Mahons afgång, försattes Chaudordy i disponibilitet, men dessförinnan hade han vid konferensen i Konstantinopelförstått att vinna Rysslands sympatier genom den vältalighet, hvarmed han tog parti för Balkanhalföns förtryckta kristna befolkning.
Gambetta, som 1870 lärt känna, hvad Chaudordy dugde till, såg i honörn rätte mannen att efterträda general Chanzy som ambassadör vid ryska hofvet.
Medan Chaudordy gjort sig känd för ryssvänlighet och tyskhat, hade baron de Courcel alltid iakttagit en försigtig och reserverad hållning.
Att Courcels utnämning till ambassadör i Berlin var ett lyckligt grepp af Gambetta, bevisas bäst deraf, att han trots alla mmi-stérförändringar och alla politikens vexlingar ännu i dag fortfar att behålla den svåra och ansvarsfulla plats, som han har Gambetta att tacka för.
Det gälde nu att finna en efterträdare åt Courcel som direktör för den politiska afdelningen i utrikesdepartementet.
Gambetta vände sig genast till en af Frankrikes förnämsta publicister, Jean Jacques Weiss.
Men denne vägrade och svarade, att han gjorde ministéren större nytta genom att i pressen kämpa för dess politik och grundsatser.
Gambetta erbjöd då den maktpålig-gande platsen åt Albert Sorel och derefter åt Rothan, hvilka båda gjort sig ett berömdt namn genom skrifter rörande samtidens historia.
Men Sorel vägrade af politiska skäl och Rothan af annan anledning.
I sista stunden lät då Weiss Öfvertala sig att blifva Courcels efterträdare.
Alla dessa utnämningar, men framför allt Miribels och Weiss ’, väckte en storm af förbittring.
» General de Miribel har alltid drömt om att strypa republiken », ropade Clovis Hugues vid deputeradekammarens sammankomst den 13 december, » det är försåtets man. »
Weiss hade i juni 1877, då konflikten mellan den reaktionära ministéren Broglie och deputeradekammaren pågick, skrifvit fyra artiklar i Paris Journal, der han tagitparti för Broglie och mot kammaren.
Han hade sedermera anslutit sig till republiken.
Men icke dess mindre ansåg en så ansedd republikansk tidning som Siècle sig nu, den 3 januari 1882, hafva rätt att skrifva: » Herr Weiss har uppmanat marskalk de Mac Mahon till brottet Han har varit herr de Broglies och herr de Fourtous dräng inom pressen. »
Af alla Paris ’ tidningar vågade endast tre, Journal des Débats, République française och Paris, taga Weiss ’ utnämning i försvar.
Förgäfves tog krigsministern de militära utnämningarna i försvar, förgäfves framhöll han Canroberts, Mi- * ribels, Galliffets förtjenster.
Då Campenon vid deputeradekammarens sammanträde den 13 december 1881 utropade: » Jag eger icke rätt att misstänka en fransk generals lojalitet och uppriktighet », svarade Henry Maret hånfullt: » Tag då Bazaine! » Och vid samma tillfälle yttrade Hugues till minístrame: &gt;1 anförtron republiken åt dem, hvilka alltid försökt att mörda republiken. »
» Miribel », skref samtidigt Clémenceaus tidning Justice, » är en förolämpning och en hotelse. »
Att Rochefort i sin tidning Intransigeant försäkrade, att Gambetta » gör allt hvad han förmår för att skaffa sig en plats bland de stora brottslingamé », hade måhända icke så särdeles mycket att betyda.
Men det var ett olycksbådande tidens tecken, att samma dag, den 2 januari 1882, som Rochefort utslungade dessa smädelser, skref presidenten Grévys vän, den spirituelle och skeptiske Edmond About i XIX Siècle: » Herr Gambetta tager 1882 års Frankrike för en af dessa gamla satrapier, der herskaren vallade sitt folk som en ' boskapshjord ...
Är det till följd af ett vad hr Gambetta med ostentation belönar republikens fiender? »
Henry Maret, hvilken förenade de båda egenskaperna att vara sonson till en af Napoleon I: s utrikes-ministrar * och att hafva deltagit i kommun-upproret, var outtröttlig i sina ursinniga anfall mot Gambettas » skändliga diktatur ».
Uppträdet i deputeradekammaren den 13 december är bekant.
Då Gambetta bad general Campenon afstå från att för andra gången taga till ordet rörande en af oppositionen framstäld fråga, ropade Maret till Campenon: » Tala icke, Caesar förbjuder det! » » Tala åtminstone franska », inföll Gambetta.
» Gema », svarade Maret, » jag skall icke säga Caesar, jag skall sä^a Vitellius! »
Knappast mindre häftig var en annan af yttersta.
venstems fieroer, Clovis Hugues, hvilken i deputeradekammaren yttrade: » Jag far göra hr Gambetta uppmärksam på att, om generalerna de Miribel och de Galliffet hade funnit honom i ett gathörn efter kommunen, skulle de hafva låtit skjuta honom. » På denna älskvärda tirad svarade Gambetta endast: &gt;Det kan ni icke veta, och för öfrigt är det en sak, som jag icke fäster någon vigt vid. »
Den stora allmänheten är äfven under lugna tider lättrogen och lyssnar gema till anklagelser, som framkastas med fräck säkerhet, i synnerhet om de äro eg-nade att fördunkla ett glänsande rykte.
Detta gäller naturligtvis ännu mer under oroliga och af partihat upprörda tider.
Ju mer man förut beundrat och förhärligat den vältalige folktribunen, desto mer var man nu böjd att misstänka honom med en upprörande orättvisa.
Äfven fullkomligt uppriktiga republikaner, hvilka ej leddes af någon afund eller förutfattad ovilja mot Gambetta, kände oro och förtrytelse öfver Miribels och Weiss ' utnämningar.
Ty Gambetta var för mycket före sitt parti.
Den högsinnade idén om » partiernas Nantesiska edikt » väckte ingen anklang hos massan af det republikanska partiet.
* Hugues Bernard Maret, hertig af Bassano.
% » Till och med många af Gambettas mest hängifna vänner », anmärker Reinach, » dolde icke sitt missnöje med denna idé, ja, äfven flere af hans ministrar beklagade sig lifligt deröfver. »
Den reaktionära pressen mottog visserligen utnämningarna med bifall, men det var ett bifall, som skadade Gambetta mer än intransigentemas värsta smädelser.
Rojalistiska och bonapartistiska tidningar uttalade sin glädje öfver, att » den ende statsman, som republikaneme ega, erkänner, att han blott hos de besegrade partierna kan finna dugliga embetsmän. » Till stor glädje för alla Gambettas fiender skref Paul de Cassagnac iT^ays: » Det är nu femton år som jag hållit på att ge republiken risbadstu så mycket jag förmått.
Jag tycker, att det väl förtjenar ett litet embete. »
» Miribel och Weiss! » blef det stridsrop, hvarigenom Gambettas fiender lyckades rycka den allmänna opinionen med sig.
Agitationen blef så häftig, att Weiss ansåg sig böra vika för stormen och den 7 januari inlemnade sin af-skedsansökan.
&gt;Jag trodde », svarade Gambetta honom, » att ni kände mig bättre. »
Tjugu dagar derefter var kabinettet störtadt, och republikens president hade ett samtal med Gambetta, innan ännu den nya ministéren blifvit bildad.
» Jag har blott en begäran att framställa till er », yttrade då Gambetta till Grévy, » bibehåll general de Miribel.
Jag har burit alla obehag, som denna utnämning fört med sig; behåll alla de fördelar, som den skall bereda armén och Frankrike. » Denna bön tjenade emellertid till intet.
Liksom Weiss och Chaudordy måste äfven Miribel afgå.
Napoleon den tredjes vålnad manades fram, minnet af statskuppens och det andra kejsardömets brottàterupplifvades för att hos den lättrogna massan injaga förskräckelse och inge misstankar, att Gambetta hyste de afskyvärdaste planer, att general de Miribel skulle blifva hans Saint Arnaud.
Den in transigen ta pressen försäkrade äfven, att den vanryk-tade expeditionen till Mexico funnit ett värdigt motstycke i expeditionen till Tunis.
Redan den 26 september hade Henri de Rochefort i en ledande artikel i » Intransigeant » - sökt afslöja » den tunisiska affärens hemlighet ».
Expeditionen till Tunis, upplyste Rochefort, vore ingenting annat än » en med xpord förenad stöld, hvars upphofsmän borde dragas inföt brottmålsdomstolen ».
Såsom de förnämsta tjufvame namngaf artikeln Roustan, minister i Tunis, Challemel-Lacour, ambassadör i London, och Gambetta, den republikanska majoritetens i deputeradekammaren, ledare.
De hade på denna affär, som kostat 50,000 soldater lifvet, förtjenat 100 millioner.
För att sätta » affären » i gång hade dé begagnat sig af Gambettas tidning République Française.
Såsom den fullt pålitliga källan för dessa intressanta » afslöjanden » anförde Rochefort en icke namngifven person, som » länge tillhört den diplomatiska kåren ».
Få personer hafva blifvit så våldsamt angripna och förtalade af pressen som Gambetta, och ännu färre hafva uthärdat dessa anprepp med så mycken kallblodighet och så godt humör som han.
Det var icke heller Gambetta, utan dåvarande utrikesministern Barthélémy Saint-Hilaire, som yrkade på, att åtal måtte, anställas mot Rochefort för den lögnaktiga och smädliga artikeln.
Roustan fick af sin chef formlig befallning att väcka åtal.
^ Liksom de flesta andra tryckfrihetsåtal var äfven detta ett politiskt fel.
Då Gambetta den 14 november öfvertog utrikesministeriet, var emellertid felet redan begånget, och det fans nu ingen annan utväg än att fullfölja åtalet.Rättegångsförhandlingama togo sin början * den 13 december inför Seine-departementets brottmålsdomstol.
De anklagade, Henri de Rochefort och tidningen Intransigeants gérant Delpierre, hade inkallat åtskilliga vittnen för att bestyrka sanningen af den åtalade artikelns upp-gjifter.
F. d. legationssekreteraren de Billing vittnade, att den tunisiska statsskulden varit föremål för många spekulationer, men att han icke hade sig bekant, att Roustan tagit någon del i dessa spekulationer.
F. d. finansinspektören Villet och f. d. ministrame grefve d ’ Arlot och Imbert de Saint-Amand ' hade inga upplysningar om saken att meddela.
Gay, en i Tunis bosatt fransman, vittnade, att Roustan underhållit förbindelse med tunisiske understatssekreteraren general Elias och dennes fru.
Deputeraden Camille Pelletan, som företagit en resa till Tunis, vittnade, att han der erfarit, att Roustan gifvit nyssnämde general Elias och dennes fru dyrbara skänker.
Dessa voro de vittnen, som Henri de Rochefort
1 &gt; kunde framföra för att bestyrka, att expeditionen till Tunis varit » en med mord förenad stöld *.
Den förste af dem, som Roustan inkallat som vittnen f. d. utrikesministern Barthélémy Saint-Hilaire yttrade: » Jag förklarar, att herr Roustan icke haft något slags personligt inflytande på det beslut, som regeringen tagit, och att det tunisiska krigets orsaker gå längre till baka än hr Roustans vistelse i Tunis.
Hr Roustan är genom sin ifver, sin intelligens, sin energi och sin samvetsgranna redbarhet en diplomatisk agent af första rangen.
Under 23 års tjenstetid har hr Roustan aldrig gifvit anledning till den minsta anmärkning, hans redlighet har alltid förblifvit orubblig och det är sin outtröttliga energi i de franska intressenas tjenst som han har att tacka för de motståndare och fiender, som förtala honom i Tunis. » En ' annan f. d. utrikesminister, Waddington, afgaf ett ännu mer smickrande vittnesbörd till Roustans fördel.
Den tredje af Roustans inkallade vittnen, Suez-ka-nalens skapare Ferdinand de Lesseps yttrade: » Jag känner personligen hr Roustan sedan trettio år; jag hyser föf honom den högsta aktning, och långt ifrån att tro honom i stånd till en oärlighet eller en brottslig handling af hvad slag det vara må, betraktar jag honom
som en af de intelligentaste, verksammaste, skickligaste och omutligaste diplomatiska agenter. »
Af ännu större betydelse var hvad Roustans fjerde vittne, de Sancy, en fransman, som intog en betydande ställning i Tunis, hade att anföra: » De af hr Camille Pelletan meddelade fakta kunna göra intryck på allmänheten i Paris, som icke är förtrogen med de orientaliska vanöma och sederna; men de hafVa intet värde och ingen betydelse för de personer, som hafva bott i Tunis och som veta, hvilken förbittring, hvilket hat man påträffar hos denna af många olikartade beståndsdelar sammansatta befolkning. »
Man skulle hafva trott, att efter sådana vittnesmål juryn icke skulle kunna frikänna smädeskrifvaren.
Det enda, som kunde läggas Roustan till last, var att han gifvit dyrbara skänker åt den tunisiske understatssekreteraren och dennes fru.
Men i ett muhammedanskt land, der allting är falt, måste en diplomatisk agent gifva mutor, om han skall kunna uträtta något i sin regerings intresse.
Och om också Roustan köpt andra, hade han sjelf förblifvit fattig.
Inseende, att deras klienters sak var svag och dålig, uppträdde Rocheforts och Delpierres advokater, Gatineau och Delattre, mycket hofsamt, ja nästan ödmjukt och inskränkte sig till att framhålla hvad de ansågo vara förmildrande omständigheter.
» Det gäller att bestämma », yttrade Gatineau, &gt;huruvida hr Rochefort handlatpå god tro, då han publicerade den åtalade artikeln, och huruvida han genom att anfalla hr Roustan minskat Frankrikes prestige i utlandet.
* Antingen dessa skäl öfvertygade jurymännen om, att » förmildrande omständigheter » verkligen funnos, eller fruktan för Rochefort och den intransigenta pressen inverkade på deras beslut, blef resultatet, att juryn den 15 december med nej besvarade alla de tramstälda frågorna.
Rocheforts frikännande framstäldes naturligtvis genast af » Intransigeant » såsom liktydigt med att juryn förklarat Roustan och Gambetta skyldiga.
» Hvad som blifvit bevisadt genom denna process », skref en annan ultraradikal tidning, La Lanteme, » det är den samvetslöshet och lättsinne, hvarmed regeringen låtit en hop spelare och en skara banditer handskas med Frankrikes intressen, den franska fanans ära, frågan om fred eller krig. » Camille Pelletan, Henry Maret, Lanessan, Paul de Cassagnac och an ’ dra uttalade sig i samma anda, och åtskilliga af den utländska pressens organ kunde ej heller dölja sin skadeglädje öfver de svårigheter, som juryns frikännande utslag beredde Gambetta och franska regeringen.
Många rådde att afskeda eller åtminstone förflytta Roustan.
Gambetta lät likväl icke skrämma sig, utan bibehöll Roustan som minister i Tunis.
Detta var visser-
ligen lika högsinnadt som oförskräckt handlad t, men kunde icke undgå att tolkas som ett öfvermodigt trots mot den allmänna opinionen och att sålunda ytterligare öka den stora impopularitet, som Gambetta ådragit sig genom Miribels utnämning.
* Gambetta gjorde sig nu mer icke några illusioner om utgången af sitt försök att bilda en minister.
Utan hopp om att kunna bibehålla makten, fortfor han * likväl att .utöfva den med kraft och i enlighet med de politiska grundsatser, han sedan åratal förkunnat och förfäktat.
Som utrikesminister hade Gambetta många svårigheter att kämpa med.
Hade han icke varit den, som 1870 förstått att kalla hela Frankrike till vapen mot den tyska invasionen, som ännu i februari 1871 hade ifrat för ett fortsättande af kriget till det yttersta?
Hans namn ansågs af många i Frankrike och ännu flere i Tyskland liktydigt med hotelsen om ett revanche-krig.
På samma gång Gambetta måste undvika hvaije steg, som kunde få utseendet af en utmaning mot Tyskland, hade han att med kraft bevaka Frankrikes intressen i afseende på det nyss af franska trupper ockuperade Tunis och det ännu under fransk-engelsk kontroll stående, men af en militärrevolt hotade Egypten.
För befästandet af det franska protektoratet i Tunis lät Gambetta utarbeta en fullständig plan till reorgani-sation af landets administration, dom stolsväsen, armé och finanser.
Huru han, trots allt förtal, bibehöll den energiske Roustan på sin plats som fransk minister i Tunis, ha vi förut omnämnt.
_ *
I Egypten, der Arabi bey och andra öfverstar nyss företagit sitt första försök till en militär-revolt, gjorde Gambetta allt för att upprätthålla den fransk-engelska kontrollen.
Han böijade underhandlingar med engelska kabinettet, hvilka ledde till den kollektiva noten af den 7 januari 1882 och skulle hafva ledt till en ännu närmare sammanslutning mellan Frankrike och England i afseende på den egyptiska frågan, derest icke Gambettas fall hade medfört en systemförändring inom den franska u trik espoli tik en.
\ Af en ministèr, som varade föga öfver tvä månader, kunde man .icke hafva rätt att fordra genomförandet af många stora reformer inom inrikespolitiken.
Den vigti-gaste var inrikesministern Waldeck — Rousseaus cirkulär rörande prefekternas rättigheter och pligter, hvilket med bestämdhet uppträdde mot de deputerades och senato- • remas inblandning i administrationen och hvilket äfven med mycken kraft och konseqvens tillämpades.
Att detta cirkulär var till största båtnad för administrationen, är lika obestridligt, som att det bidrog att öka antalet af ministèrens fiender inom kamrame.
Men om antalet af genomförda reformer icke var stort, så berodde det endast af brist på tid.
Gambettas kabinett förtjenar med skäl namnet » le gouvernement réformateurs Inom de olika ministerierna utarbetades eller förbéreddes en hel rad af omfattande och genomgripande reformförslag, hvilka likväl till större delen icke hunno blifva färdiga och framläggas för kamrame före Gambettas fall.
Det vsfr förslag till upphjelpande af åkerbruket och vinodlingen, om inrättande af en » crédit mobilier agricole », om konst-industriens höjande, om förlänande af större frihet och sjelfständighet åt kolonierna, om lättnader för handeln.
Gambetta och hans handelsminister Rouvier voro pålitliga, frihandlare och sökte, trots protektionisternas motstånd, med fart pådrifva underhandlingarna med Holland, Portugal, Spanien, Sverige-Norge, Schweiz och England om förnyande af handels-traktatema.
Vidare utarbetades eller förbereddes förslag om kustförsvarets ordnande, om en revision af fördragen med de stora jemvägsbolagen, om en räntekonvertering, om försäkringsväsendet, om dem som återfallit i brott (les récidivistes), om en reform af rättegångsväsendet, om arméns rekrytering och införandet af treårig tjenstetid o. s. v.Men främst af alla reformer stälde Gambetta införandet af scrutin de liste.
Den 14 januari 1882 framlade han för deputeradekammaren sitt förslag om författningens revision, der scrutin de liste utgjorde sjelfva kärnpunkten.
Det länge närda missnöjet i deputeradekammaren mot Gambetta och hans minister bröt nu ut i full låga.
En koalition bildades af högern och yttersta ven-stem i förening med åtskilliga af det moderat-republi-kanska partiets ledamöter.
Presidenten Grévys måg Wilson, hvilken allt sedan 1870 varit en oförsonlig fiende till Gambetta, blef själen i denna koalition, som vågade gå anfallsvis till väga, sedan den öfvertygat sig, att Freycinet var villig att blifva Gam bettas efterträdare.