Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Slutligen och tydligast kunde man sluta till brefskrifvarens upprörda sinnesstämning af sammanfattningen och innehållet i brefvet.
Detta lydde:
Jag befinner mig i en svår belägenhet.
Jag bär på en förfärlig hemlighet och kan, af orsaker hvilka Ni ej förstår, omöjligt uppträda som angifvare.
Likväl känner jag ett behof att söka så mycket jag kan förhindra följderna af den handling, som innefattas i hemligheten.
Detta är emellertid omöjligt för mig ensam.
Jag bönfaller derför om Er hjelp.
Jag känner Er energi och har haft tillfälle att beundra Edert skarpsinne och jag vet att till Er tjenst stå krafter och hjelpmedel, hvilka jag saknar.
Det är inom det högre sällskapslifvet i Stockholm ni bör söka.
Inte nu åtminstone.
När handlingens stund kommer, kanske jag kan blifva Er nyttig.
Till dess förblir jag Eder förbundne och okände
Arnold Lindqvist.»
Brefvet saknade ort och datum.
Hammar såg en stund mycket fundersam ut.
Så skakade han på hufvudet och log.
– En mystifikation?
Kanske!
Det kan också vara det renaste allvar.
I så fall lemnar brefvet åtminstone rum för de befängdaste gissningar, bland hvilka det inte blir någon lätt sak att finna den rätta.
»Högre sällskapslifvet», ja, dit får man väl räkna Felix Brauner.
»En förfärlig hemlighet» med följder?
Brott, som draga nya brott med sig.
Men konsul Brauner är icke den man, som sölar ned sig i sådana saker som mord, stöld och dylikt.
Och förfalskningar skulle ej en qvinna anse som något förfärligt brott.
En qvinna har skrifvit brefvet, det är tydligt, det må nu vara mystifikation eller allvar.
Och är det allvar, då lönar det mödan att taga reda på saken.
Hammar stoppade plånboken i sin ficka, knäppte igen sin nattsäck och begaf sig med långsamma steg till stationen.
Under vägen frågade han en poliskonstapel:
– Har ni kanske hört, när polisförhöret angående elden i natt skall hållas?
– I morgon klockan tolf på polisvaktkontoret.
När fabrikör August Eliasson vaknade på förmiddagen efter eldsvådan, vid hvilken han närvarit ända till morgonen, befann han sig i ett mycket miserabelt lynne.
Hans hustru fick veta, att hon ej kunde koka godt kaffe längre.
Det smakade som diskvatten och fabrikören måste taga tre konjakar innan han kunde få någon smak på »smörjan».
Jungfrun dugde inte till att borsta ett par skor en gång.
Vid ronden genom sin fabrik upptäckte han att arbetarne fuskade bort »allt sammans» för honom, och mot springpojkarne var han synnerligen svår.
Besöket af en envis handelsresande gjorde honom ej blidare.
»Hela verlden» hade gifvit sig tusan på att reta gallfeber på honom.
Han skulle just till att öppna morgonposten, då en poliskonstapel inträdde på kontoret.
– Se så, det fattades bara det!
Hvad vill ni? röt fabrikörn.
– Bara en kallelse till polisförhöret om eldsvådan i Danielssonska fabriken.
– Hvad falls?
Kallar han det »bara»?
– Ja, det blir ju inte så mycket besvär för fabrikörn.
– Besvär!
Hvem sjutton frågar efter besvär, tror han.
Men hvad har jag med Danielssonska fabriken att göra?
Tror han att jag har tuttat på?
– Å, Gud bevars för en sådan misstanke.
Men herr Eliasson var den, som först upptäckte elden.
– Nå, än se’n då?
Någon skulle väl se den först, vet jag.
– Ja naturligtvis, och derför kan fabrikörn bäst gifva upplysningar om hur elden började.
– Ja visst ja, och så skrifva hela verlden på näsan, att jag en enda gång i mitt lif varit ute på en liten förströelse.
– Fabrikörn behöfver ju inte precis tala om hvarifrån han kom, och då skall nog ingen draga några ofördelaktiga slutsatser om fabrikörn.
– Nej, visst nej; men ser han, det är just det folk gör.
För resten har jag ingenting sett, hör han, jag har ingenting sett.
– Det får fabrikörn förklara i poliskammaren i morgon.
Klockan tolf är förhöret.
– En så’n oförskämd tusan!
Men vänta mej ...
Jo, det var just vackert!
Den lille klotrunde fabrikörn var fruktansvärd i sin vrede, och nog hade han orsak att vara förargad.
Tänk, att behöfva stå som ett åtlöje för hela staden, bara för det man råkat taga en toddy en afton.
Det kunde väl hafva brunnit litet tidigare, så der i elfvatiden.
Klockan half två på natten.
Hur skulle han kunna förklara, att han vid denna timme promenerade på Wallongatan?
Folk trodde inte, att han gick i sömnen; nej, man skulle skratta åt honom och säga, att han satt hela nätterna på krogen.
Fördömdt!
Fabrikörn ref åt sig det öfverst liggande brefvet och slet upp det utan att bevärdiga utanskriften med en blick.
Brefvet var skrifvet med blyerts på ett ur en anteckningsbok utrifvet blad.
– Hvad är det för en slusk, som skrifver så’na bref till hyggligt folk? mumlade den uppretade mannen och läste:
»Herr fabrikör!
Ni och jag voro de första, som sågo eldens utbrott i natt.
Naturligtvis blifva vi kallade till förhör vid den blifvande polisundersökningen angående eldsvådan.
Ni såg detsamma som jag, hvarföre våra berättelser komma att blifva alldeles lika.
Något nytt bidrag till upplysning i saken kan jag således ej gifva.
Det gör följaktligen hvarken till eller ifrån, om jag höres eller ej.
För mig åter vore det mer än obehagligt, om det blefve bekant, att jag i natt varit i E–tuna.
Jag är nemligen handelsresande och borde enligt min reseplan nu befinna mig i Gefle.
Som min principal har ett ytterst häftigt lynne, skulle min sjelftagna permission kunna kosta mig min plats, om den komme till hans kännedom.
Mitt besök i E–tuna var af oskyldigaste anledning, det gälde endast en liten inklination och förhoppningen om ett möte, som jag, ledsamt nog, nu gick miste om.
Förlitande mig på Eder ädelmodiga tystlåtenhet om min närvaro vid branden har jag äran teckna
Med utmärkt högaktning
Arnold Lindqvist.
Ingen annan än Ni såg mig vid eldsvådan.
Förlåt min slarfviga skrifvelse, men jag har brådtom och måst resa med första tåget.
– Tjufpojke der! utbrast fabrikören efter läsningen.
Var det inte det jag sade i natt, att han var ute på ett galant äfventyr?
Åh, jag är inte så dum ändå, när allt kommer omkring.
Nå, kan jag stå honom till tjenst med så litet, så mycket gerna.
Han skulle veta han, att jag också är så lagom glad, att behöfva tas i förhör; men jag lär nog inte slippa så lätt undan, jag stackare.
Brefvet hade återförskaffat fabrikören jemnvigten i lynnet, och med sin vanliga lugna godmodighet genomögnade han de öfriga brefven.
Då telegrafstationen öppnades på morgonen samma dag, expedierades ett telegram, hvars lydelse var ordagrannt sålunda:
»Konsul Brauner
Eder order i går ordentligt expedierad.
Telegrammet hade inlemnats af en för tjänstepersonalen obekant man i arbetsdrägt.
Den förlorade sonen.
Då herr Hammar middagstiden anlände till Stockholm, buro så väl hans ansigte som kläder spår af en genomvakad natt.
Han såg trött ut, öfverrocken hade erhållit veck i ryggen efter resan i jernvägskupén och skodonen, som blifvit våta af snön under natten och sedan torkat utan att ha blifvit blankade, sågo allt annat än eleganta ut.
Han skyndade derför så obemärkt som möjligt till sitt hem vid Jakobs kyrkogata.
Vid pass en timme senare stod herr Hammar åter på gatan.
Han hade undergått en så total förändring, att man endast med stor svårighet kunde känna igen honom.
Den ståtliga hakprydnaden, som han hittills egnat en så omsorgsfull vård, hade han haft hjerta att uppoffra, och det fast hans utseende betydligt förlorade på denna förlust.
Han såg nu åtskilligt äldre ut än förut; ty de djupa fårorna kring munnen, hvilka skägget dolt, framträdde nu och gåfvo åt hans drag ett skarpt markeradt utseende.
Hans hår var grånadt, detta hade ej heller märkts förut.
Glasögonen hade han lemnat hemma.
Han hade äfven bytt kläder och liknade nu en snyggt klädd man ur medelklassen, en handtverkare eller en anspråkslös handlande.
Endast gången var densamma som förut: brådskande och spänstig och troligtvis på millimetern lika långt afstånd mellan hvarje steg han tog.
Hammar begaf sig till Östermalm till ett anspråkslöst hem vid Brahegatan.
Han togs emot af ett äldre fruntimmer som genast förde honom in i ett stort rum, hvars enkla men solida möblering tydde på att det användes både såsom matsal och förmak.
Den gamla damen nödgade Hammar med välmenande ifver att taga plats i en beqväm länstol.
– Gud ske lof, att ni ändtligen kom! utbrast hon.
Ack, jag har inte kunnat sofva en blund af oro öfver hvad jag skulle få höra af er.
Jag har bedt Gud för er och för – honom.
– Och ni har gråtit, fast jag bad er vara lugn, jag ser det på edra röda ögon.
– Kunde jag väl annat, när jag tänkte på honom.
Tala nu om för mig allt hvad ni vet.
Dölj ingenting för mig, jag ber er; jag är starkare än ni tror.
Hammar kastade en medlidsam blick på den gamla damens blida ansigte, som nu var blekt af nattvak och tårar.
– Er son fru Granberg, sade han, har förorsakat mig en del öfverflödiga besvär och en sömnlös natt; men jag tror, att jag kan bringa er lugnande underrättelser om Ivar.
Jag kom för en timme sedan hem från E–tuna.
– Från en resa?
Och har kanske inte hunnit äta middag en gång?
Jag vet inte, om jag vågar bju ...
– För all del besvära er inte för min skull.
Jag har både ätit middag och druckit kaffe.
Låt mig nu redogöra för hvad jag gjort för att taga reda på er son.
Afbryt mig inte; ty jag har knappt om tid och måste om en half timme vara på ett annat ställe.
Alltså till saken!
Då jag för några dagar sedan mottog det ömtåliga uppdraget att försöka finna reda på er sedan fjorton dagar försvunne son, måste jag, trots ert förbud, först forska efter alla de omständigheter, som stodo eller möjligen kunde stå i samband med hans försvinnande.
Ni kan fullkomligt lita på, att jag härvid gick till väga med all möjlig grannlagenhet och att en viss familj kommer att hållas i okunnighet om hvad som händt, så vida han inte sjelf i ett utbrott af ånger underrättat fröken Annie derom.
Men detta är knappast troligt.
Er son hade tyvärr visat mycket liten urskiljning i valet af sina vänner och derför gick det honom som så många andra unge Stockholmare, när de föras ut i nöjenas verld.
Det glada, bullrande lifvet brusar, man gripes af yrsel och har ej kraft att stå emot.
Timmarne gå fort, de dyra timmarne, den moraliska instinkten söfves af musiken, punschångorna, tobaksröken, chansonettsångerskornas lätta visor, publikens sorl och guldkrogarnes strålande prakt.
En blygsamt aflönad kontorist, som er son, känner dagen efter en sådan orgie sin plånbok mycket lätt och sitt hjerta tyngdt af ånger.
Svär att begynna ett nytt lif?
Han rådgör med sina vänner, och dessa äro sällan rådlösa.
De förespegla honom nya nöjen, de bjuda honom, de låna honom penningar, visa honom till dessa de lefnadslustiga ungherrarnes välgörare, hvilka än mot ett fickur, en guldring, klädespersedlar och än mot andra farligare säkerheter skaffa medel till nöjenas fortsättande.
Men nöjets kärna är icke att sitta vid ett punschbord i Sveasalen eller å Mosebacke och dricka och se.
Detta är blott dess början.
Nej att fullkomligt lefva sig in i hvirfveln, detta är målet, till hvilket champagnen och supéerna leda.
Att personligen känna alla dessa fröjdister, att vara intim med dem, se der den egendomliga ärelystnad, som dag för dag störtar en ny nöjenas adept i en bottenlös afgrund.
Er son befann sig på vägen till målet.
Hans så kallade vänner jagade honom framåt och liksom om de misströstade om sin förmåga hade de skaffat en förföriskt vinkande ledstjerna i en tysk sångerska, fräulein Jordan.
På henne uppoffrade herr Ivar mera penningar än han kunde förtjena.
– O, min Gud! utropade modren i en ton af förtviflan.
– Trösta er, min fru, och hör vidare.
Om er son var lättsinnig och i den vilda jagten efter nöjen glömde hvad han var skyldig er och det löfte han gifvit en annan, så ryggade han dock tillbaka, när hans vänner försigtigt öppnade grinden till brottets väg.
Efter hvad jag förvissat mig om har er son ej begått någon handling som kan bringa honom i kollission med rättvisan.
Sin plats hade han skött dåligt på sista tiden och väntade när som helst att blifva afskedad, alla hans tillhörigheter voro belånade, och de först så hjelpsamma vännerna sågo blott en utväg, den nemligen, att mot en vexel skaffa mynt.
– Ivar?
– Nej, han gick inte i fällan, trots vännernas försäkran att vexeln endast vore »pro forma», ett par mera kända namn, valfria ur adresskalendern, voro också »pro forma».
Men er son drog sig nu sjelfmant ur det farliga spelet.
Utan plats, utan penningar och saknande mod att förödmjuka sig inför er och sin principal, lemnade han Stockholm utan att låta någon veta hvart han tog vägen.
– Nå, och ni har lyckats finna honom? frågade modren med andlös ifver.
– Ja, min fru.
Han skref nemligen till en af sina kamrater på kontoret och begärde ett lån af tio kronor.
På så sätt fick jag reda på hans vistelseort.
Jag stod nu i valet och qvalet mellan tre utvägar.
Att underrätta er om hvar han fans, att skrifva till honom eller slutligen, att sjelf resa till E–tuna.
Då jag för tillfället är ledig under några dagar, valde jag det sista och reste i går med middagståget.
– Och ni har träffat
Ivar och talat med honom?
Jag anlände sent på aftonen till staden och uppsökte, sedan jag skaffat mig ett rum, hans bostad, ett litet krypin, »rum för resande», som det kallas.
Man svarade mig, att han gått ut i sällskap med ett par andra herrar.
Jag tog för gifvet, att han begifvit sig till någon af stadens restauranter och företog derför en rond från källare till källare.
Klockan slog tio och ännu hade jag ej funnit honom.
Jag var ganska missbelåten; ty efter tio släpper man icke in nya gäster på källarne der.
Emellertid fick jag höra muntra röster från salen å »Gästis».
Genom det öppna fönstret nådde mig orden: »Måtte du trifvas bra i ditt nya samhälle! din skål Ivar».
Jag sökte naturligtvis komma in, hvilket snart nog lyckades mig, och mycket riktigt, der satt han midt i ett sällskap unga män, tydligen handelsbokhållare, fullkomligt lik den vackra beskrifning jag fått på honom.
– Ni talade med honom?
– Ja; men tillfället var ogynsamt.
Efter att en stund setat allena och iakttagit dem, frågade jag de unga herrarne, om en ensam resande finge slå sig ned vid deras bord, hvilket de ej hade något emot.
Jag tog plats bredvid
Ivar och försökte taga hans uppmärksamhet i anspråk; men sällskapet ville ej lemna honom åt mig.
Jag hviskade till honom att jag kom från Stockholm och nödvändigt måste tala vid honom.
Han svarade otåligt:
»vänta tills vi gå!»
Jag fruktar, att jag bar mig något oförsigtigt åt; ty er son syntes sedan mycket orolig, drack mer än han tålde och var envis att förlänga vistelsen på källaren.
Först klockan ett ungefär begaf han sig hem, i mörkret afsigtligt undflyende mig.
Modren böjde ned hufvudet i händerna och grät tyst.
– Gråt inte min fru!
Jag kan nog förstå, att ni känner er upprörd öfver att er son, efter hvad som händt, fortfarande tillbringar sin tid på källarne i glada lag.
Men jag fann vid studiet af hans karaktär mycket som tyder på, att han åter kan blifva en duglig karl, och att en förbättring hos honom redan inträdt.
Att börja med har han redan skaffat sig arbete, han hjelper ett par handlande med deras bokföring.
Det är visserligen ej mycket men dock något.
Vidare ångrar han sig djupt, jag märkte detta af den oro, som hela aftonen gömde sig under hans konstlade nervösa glädtighet.
Tro mig, Ivar är mycket obetänksam och lättrogen samt har uppfört sig med klandervärdt lättsinne; men han har i grunden ett godt hjerta, som under er kloka ledning inom kort skall förinta de ogräsfrön, som hållit på att uppspira der.
– Och hvad råder ni mig till nu?
– Att skänka honom er förlåtelse att börja med.
– Ack den har han redan.
– Men låt honom veta det, res dit eller skrif till honom.
Bäst är att han stannar i E–tuna, der han är skyddad för hufvudstadslifvets frestelser.
Låt honom sjelf få försörja sig, var god men icke för efterlåten mot honom, se der mitt råd.
Ni behöfver icke frukta, att han återvänder till det forna glada lifvet.
Han har fått en kraftig varning som han alltid skall minnas.
Nu dricker han; men detta derför, att han ej har någon att anförtro sig åt och behöfver något som döfvar de tärande samvetsqvalen.
– Men tänk, om han redan lemnat E–tuna!
– Nej, han är qvar och han skall stanna der.
– O, hur skall jag kunna tacka er för hvad ni gjort för min skull?
– Inga tacksägelser, jag ber, dessutom har jag redan fått min belöning.
Jag fick öfvervara en präktig eldsvåda, och det var rätt intressant.
Kanhända jag reser tillbaka dit i ett annat ärende redan i dag.
Får jag då framföra en tröstande helsning till er son från er?
– O, ja, ja!
Säg honom att jag sjelf kommer i morgon, blott jag får hvila ut och riktigt i bönen bereda mig på att handla till hans bästa.
– Tack, min fru!
Och nu, farväl!
Hos konsul Felix Brauner.
Från enkefru Granberg begaf sig Fridolf Hammar till Esplanaden, der han trädde in i ett ståtligt nyligen färdigbygdt hus.
I bel-étagen residerade herr konsuln, hvarom ett å dörren anbragt vapen från en sydamerikansk stat samt en dyrbar namnskylt: »generalkonsul Felix Brauner» närmare upplyste.
Hammar torkade sig väl om fötterna och funderade en stund om han hade någon rimlig anledning att göra konsuln en visit.
Han hoppades ej kunna vinna någon upplysning af konsuln; men det vore ju i alla fall hans skyldighet att återlemna det telegram han hittat vid jernvägsstationen i E–tuna.
Han ringde på.
En melodisk silfverklang hördes och dörren öppnades af en betjent i särdeles smakfullt livré.
– Är er husbonde hemma? frågade Hammar i en myndig ton; ty han visste att han skulle blifva afvisad om betjenten toge honom för en supplikant, som kom sedan mottagningstiden lupit till ända.
Betjenten mönstrade honom från topp till tå.
– Hvad vill ni honom? blef det frågande svaret.
– Det skall jag nog säga er herre, min vän, sade Hammar.
– Vän!
Jag är inte vän med hvem som helst, skall jag säga er, anmärkte betjenten i förnärmad ton.
– Det kan nog hända.
Men svara mig på min fråga.
Är er herre hemma?
– Mottagningstiden är mellan klockan tolf och två, svarade betjenten i stursk ton och ämnade sluta till dörren.
Det vet jag lika väl som ni, svarade Hammar, som ej lät afspisa sig så lätt.
Jag frågade inte heller efter er herres mottagningstid, utan om han var hemma.
– Konsul Brauner reste i går till Norrköping.
Aha! tänkte Hammar, han har uppgifvit ett annat mål för sin resa än det verkliga.
– Ja, jag vet det, men också att konsul Brauner i dag på morgonen återkom till staden.
Kan jag nu få svar, om han är hemma?
– Jag skall se efter!
Hvem är ni, det vill säga hvem skall jag anmäla, om herr konsuln är hemma?
– Säg att en person vill tala med honom i en vigtig angelägenhet.
Betjenten slöt dörren.
Hammars tålamod var satt på ett hårdt prof af betjentens oförskämdhet, och väntan föreföll honom lång.
Omsider öppnades åter dörren och betjenten sade i nedlåtande ton:
– Ni kan stiga in här på kontoret.
Hammar infördes i ett ytterst luxuöst arbetsrum, sådant som det anstår en rik och beqväm man.
Mjuka smyrnamattor utbredde sig öfver golfvet, tunga, rika draperier betäckte ingångarne till den öfriga våningen; ena sidan af rummet upptogs nästan helt och hållet af ett bredt fönster med blyinfattade målningar och i detta fans ett helt orangeri af sällsynta växter.
Antika taflor prydde väggarne, hvars gobelintapeter i sig sjelf voro tillräckligt sevärda.
Möblerna, som alla tycktes tillverkade att i första rummet uppfylla egarens smak för beqvämlighet, voro nyckfullt placerade men med artistiskt sinne.
De voro dyrbart klädda och passade förträffligt just i detta rum, der i sjelfva verket så litet arbetades.
Om en stund kom herr konsuln ut.
Han var en utomordentligt vacker karl, lång och välbygd.
Hans något bleka ansigte var infattadt i en ram af svart silkesglänsande hår, pannan var fri och öppen, näsan böjd öfver ett par väl vårdade svarta mustacher.
Genom pincenezen blickade hans klara bruna ögon drömmande ut.
Man skulle tagit honom för en varelse som mest sysselsatte sig med abstrakta ting, om ej hans namn så ofta nämdes i samband med affärslifvet och börsspekulationerna.
Hans drag vittnade om judisk extraction, hvilket äfven var förhållandet med hans lust för börsspel.
Konsul Brauner var vid denna tid en af hufvudstadens mera bemärkte män.
Han lefde med i den stora verlden; hans generalkonsulsdiplom och påtagliga rikedom hade öppnat vägen för honom till den högre societetens salonger.
Hans manliga skönhet bildade, i synnerhet i konsulsuniformen, en värdefull dekoration på Amaranthens och Innocensens baler, der han satt månget blåblodigt flickhjerta i brand, medan hans hustru var föremålet för samtliga gardesofficerarnes lorgnetterande.
Han beundrades för sin djerfhet på börsen, då han dref upp buden på alla möjliga artiklar till exempellös höjd, småskrattade då han förlorade en förmögenhet, lugn och liknöjd, då han återvann den förstorad, ja stundom fördubblad.
Han syntes på sin bestämda plats vid alla premierer och försmådde ej underlöjtnanternas sällskap på någon varieté, som lockade med en mer än vanligt dragande magnet.
Man såg honom ofta ute, alltid magnifik och bländande i sina otaliga nya drägter, och man berättade om honom tusen olika historier om hans slöseri, om hans kärleksäfventyr, om hans älskvärdhet etc. etc.
Kort sagdt: konsul
Brauner var ett af hufvudstadens vackraste lejon; han hade kommit som en meteor, glänsande och öfverraskande samt omgifven af en mystisk nimbus, som ingen gjorde sig besvär att genomtränga.
Ingen visste hvem han egentligen var eller hvarifrån han kommit, och högst få torde haft någon kännedom om den stat, hvars generalkonsul han var.
Konsuln var iklädd en kort hvit nattrock med blått sidenfoder, på hufvudet bar han en röd turkisk fez och fötterna hade han instuckna i ett par guldbroderade sidentofflor.
Med ett förbindligt leende bjöd han Fridolf Hammar att taga plats, rullade med van hand en cigarett, som han räckte honom och frågade med nästan omärklig brytning i rösten:
– Hvarmed kan jag stå er till tjenst, och med hvem har jag den äran att tala?
För att vinna betänketid på huru han skulle komma fram med sitt egentliga ärende, började Hammar med en bugning:
– Ursäkta att jag tar er dyrbara tid i anspråk för en ren bagatellaffär, så mycket mera ogrannlaga af mig, som jag af betjenten hörde, att herr konsuln nyss hemkommit från en resa.
– Bah, ingenting att tala om, endast en liten affärsresa till Norrköping, svarade Brauner.
Han också, tänkte Hammar.
– Ja visst, men herr konsuln besökte kanske också en annan ort under vägen?
Brauner gaf honom en hastig sidoblick.
– Det är mycket möjligt, sade han i likgiltig ton.
– Kanske E–tuna?
Brauner släppte sin cigarett.
På kortare tid än en half sekund var han dock åter herre öfver sig sjelf.
Utan att svara rullade han sig en ny cigarett, som han långsamt tände och flyttade härunder sin stol så att hans ansigte kom att befinna sig fullständigt i skuggan.
– Hvarför frågar ni det?
– Derför att man sett er vid en stor eldsvåda, som skall hafva rasat der i natt.
Ni lär hafva varit bland de första, som upptäckte eldens utbrott.
– Såå!
Är ni ifrån E–tuna?
– Nej, jag är stockholmare.
Brauner kände sig fullkomligt lugnad.
Det var tydligt, att en person, som närvarit vid eldsvådan till dess slut, ej skulle hunnit resa till hufvudstaden med morgontåget.
Mannen hade fått någon telegrafisk order, troligen vore han någon polisman eller åtminstone någon af polisens tjenstvillige handtlangare.
För att få bekräftelse härpå frågade han:
– Ert namn, om jag får be?
– Fridolf, H. Fridolf, inkasserare och agent för litet af hvarje, svarade Hammar.
Brauner nickade tyst; det var som han tänkt sig.
– Nåå? frågade han.
– Jo, er närvaro är kanske nödvändig vid polisundersökningen.
– Och ni har fått uppdrag att lemna mig kallelsen?
– Hur ser den ut, låt mig se?
– Beklagligtvis har den ännu ej anländt, den kommer med nästa post.
– Då kunde ni väntat tills dess tycker jag.
– Visserligen, men som förhöret är i morgon och jag fått telegrafisk order, så ville jag för herr konsulns egen skull underrätta er i tid.
Brauner tänkte efter en stund, innan han svarade.
Naturligtvis hade någon vid det olycksaliga tillfället känt igen honom; men kanske allt kunde förklaras som ett misstag.
I brådskan och det ojemna skenet från elden kunde ju ett misstag på person lätt ske.
– Tack för er välvilja, sade han, men dess bättre så har jag ingenting att upplysa i denna sak.
Jag har inte varit i E–tuna.
– Ja, man har tagit misste på person, det är alltsammans.
Någon har sett en som liknat mig, sådant händer ju alla dagar.
– Men ...