Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Är jag det, så är jag det så ärligt, som det är möjligt; men jag tror det icke, och önskar, att de, sorn så bedöma mig, icke pia i en framtid .öfvertygas derom, att de nu se för litet in i följderna.
Den talare, som påmint om denn.T politiska sjukdom, gör jag dock all rättvisa så till motiver som till afsigter.
Jag kan dock ingalunda gilla de råd, han uppsändt till Regeringen.
I förhållande till min Konung befinner jag mig i samina belägenhet, som den värde talaren.
Jag har ingen behörighet att gifva min Konung råd; men framkomma till honom de röster, som här höjas, och får jag tro, alt lian hör den ena rösten, så vågar jag hoppas, att han ej försmår den andra.
Vid allt hvad Konungen kan hafva kärt här i Jifvet; vid hans kärlek förSvenska folket och, jag ville frimodigt säga, vid den tacksamhet, han är skyldig Svenska folket; vid den kärlek, han här för den unga familj af engJar, som skola efter honom emottaga Sverige sådant, som han lemnar det, och skola dela med Svenska folket det tillstånd, som mun nu vill genom reformer och eftergifter bereda oss; vid allt detta ville jag på det ömaste bedja honom att eftersinna Svenska folkets nationalkarakter samt kasta en blick på vår historia och vår konungalängd.
Han skall då erfara, att med Nationens lynne förena sig icke starka eller hastigt ingripande reformer.
Ilan skall då erfara, att under svaga, eftergifvande Konungar har Svenska folket aldrig varit lyckligt, och de sjelfva hafva lefvat utan utmärkelse och dött föga saknade.
Med denna bevisning ville jag på det ömaste bedja honom att blott varligt lyssna till dessa rop på reformer och akta sig att gifva efter i något, som tillhör vårt regeringssätt.
I anledning af de målningar, jag här hört angtde vårt
Statsråds personal — hvilka målningar jag önskar hade utevarit, äfven derföre, att jag så gerna velat behålla den, känsla af tillfredsställelse, som talarens utvecklade talent1 gaf mig, ouppblandad — ville jag yttra den önskan, att vår Konung täcktes, i frågan om sitt Statsråd och dess formerande, sluta öronen till för alla rop nr hopen, framburna af hvem som helst, dagbladsskrifvare eller andra, som Den i Juli e. in. med dem dela bemödandet att komma till ett obehörigt inflytande, alltid på hopen och stundom hos legeringarna.
Af dessa välmenade önskningar kari jag icke hafva någon personlig fördel.
Jag står för nära målet af min lef nad att behöfva frukta något af den politiska sjukdomens verkan pä allmänna tillståndet; men jag älskar mitt fädernesland och har barn, sorn skola vidkännas dess öde.
Jag slutar med att bestrida återremiss och begär me morialets läggande ad acta, Hr Rosenblad, Bernh.:
Öfvertygad, att de theore-, tiska frågor, som vid behandlingen af decharge-betänk. kunde uppkomma, skulle vida bättre, än jag förmår, af andra talare, utvecklas, hade jag ämnat — af skäl, sorn jag förmodar att hvar och en skall med lätthet inse och ingen ogilla — iakttaga tystnad under denna diseussion.
Jag tillägger, att då jag trodde mig kunna hoppas, att inga anlall mot person skulle inblandas vid yttrandet af omdömen om sak, hvilka som helst dessa omdömen än måtte vara, jag älven tillåtit mig att vara frånvarande under en betydlig del af öfverläggningarna; och i anledning häraf utbeder jag mig få förklara för de ledamöter, sorn möjligen kunnat anse vissa förliden natt fällda yttranden påkalla svar utaf mig, att oni jag också varit närvarande, då dessa yttranden afgåfvos, så, ehvad band på känslan min tystnad än fordrat och huru lätt svaret än skulle varit, hade jag dock skolat hembära lydnaden åt grundlagens bud det offer, att icke låta hänföra mig af ett gifvet efterdöme att ingå pröfning af något K.
M:s beslut i mål, rörtde enskilda personers och corporationers rättigheter.
Lyckligtvis inträffar ett annat tillfälle, då grundlagsenlig! svaret står mig öppet.
Att jag nu hegart ordet, oaktadt hvad jag nyss haft arnu yttra hafva varit min föresats, torde icke förundra någon, sorn åhört förmiddagens diseussion, Mot mig enskildt halva i dag yttranden förekommit; mitt namn har blifvit inblandadt i frågor, som jag trodde vara långt afskiljda från mig.
Det ena yttrandet var jag icke i tillfälle att afhöra; men talarens kända grannlagenhet är mig en borgen, att deri ingenting annat förekommit än sak, och då behöfver jag blott hänvisa honom tiU det af mig afgifna yttrande, hvarpå han lärer alluderat, för att upplysa hans troliga irring.
Men en annan talare har vid detta tillfälle gjort mig den beskyllning, att jag skulle vttrat den önskan, att, om 72 §:s nya redaction icke kunde i grundlagsväg genomdriff vas, man på annan väg mätte söka vinna ändamålet.
Så tiar jag dock icke yttrat mig och sådan har min mening aldrig varit; men jag har sagt, och jag skall aldrig ångra eller draga i betänk, att upprepa och erkänna den mening, som jag äger äran hafva sett delad af aktade, hädangångna man, att 0111 man jicke i grundlagsväg kari gifva den nya D t n i Juli t. m. 77 ordningen i vära mynt förhållanden och inom vårt bank-och creditväseude del Jagens liand, som utgör enda garantien för dess bestånd, skall jag icke underlåta något bemödande inom min förmåga, för alt i annan väg söka frambringa dessa lagens garantier, dock alltid linder den inskränkning, att de icke strida emot hvad grundlagen verkligen bjuder.
Men vid tolkningen af hvad denna bjuder skall jag ej heller någonsin erkänna de förklaringar, som endast enskild ensidighet framkallat.
Beträffande den öfriga delen af Gr.
Cronhjelms anförande, skall jag icke följa honom på den långa bana, han i förmiddags beträdt, att fordra saknade upplysningar ur Statsrådets protocoll.
Ett af de ämnen, dessa upplysningar skulle rört, ligger dock för nära mina personliga förhållanden, för att icke af mig upptagas.
Cronhjelm har bland bristerna i Constit.-Utskis meinor. älven anmärkt den, att deri icke förekommer någon upplysning, huruvida från Statsråds-prolocollen någon anledning kan hemtas, hvarföre förste ledamoten af Konungens Conseil och Högsta Domstol underlåtit att uttaga pollet på Riddarhuset.
Jag hade trott det öfverflödigt för hvar och en, som äger ringaste kännedom af våra grundlagar, att behöfva erinra, att det icke är i egenskap af Konungens rådgifvare, som ledamöter af dess Statsråd kunna deltaga i Representationen, utan i följd af de personliga förhållanden, som dertill kunna berättiga dem, att sålunda utöfvandet af deri rätt, dessa personliga förhållanden kunna lemna, ensamt beroende af personen, aldrig kunde blifva föremål för en öfverläggning till Statsrådets protocoll, utan att innebära ett Konungamagténs ingrepp på Representationen, som våra grundlagar icke medgifva och hvars utsträckning till andra Konungens tjenstemän skulle kunna medföra vådliga följder.
Hvad i öfrigt saken beträffar, tror jag, att ej för många inom lietta rum det är obekant, att den apostropherade rådgifvarens verksamhet och frukten af hans erfarenhet och insigler just för det ifrågasatta ämnet icke blifvit åsidosatta eller sparade, ehuru han vid sina år icke funnit lämpligt att uppträda på våra talarebänkar.
Cronhjelm har vidare fortsatt en lång teckning öfver sin egen ställning.
Jag vill dervid endast erinra att, ehuru lifligt interesse Hr Gr. kan vid detta ämne fästa, är föremålet för våra närvar, öfverläggningar icke Lieutenanten Gr.
Otto August Cronhjelms enskilda förhållanden, utan granskning af Konungens rådgifvares rådslag under den sedan sista riksdag förflutna tiden.
Hr Gr. har vidare omtalat, med afseende både på sig sjelf och andra, motiver och afsigter.
Jag får för min del förklara, att jag aldrig skall tillåta mig hos någon annan se andra afsigter än de ädlare och renare; men jag får erinra, att hvilka än bevekelsegrunderna till offentliga handlingar kunna vara, stå dock sjelfva dessa handlingar under omdömets granskning, och att det gifves ett omdöme, hvars Pen i Juli c. pi. gränsö? icke bestämmas a t' lagbud, och ej heller dess rikt-, liing af dagens och cotteriernas passioner och ensidighet.
Delta är historiens vittnesbörd, hyars dom bade regeringar och folkrepresentanter äro underkastade.
Uppkaslom dess pagina, och vi skola se, huru monarkier gått under, lemnande rum för de förfärligaste hvälfnitigar, der svaga, om än välmenande, regeringar steg för steg vikit för dagens skrik, utan att urskilja, hvad sorn verkligen kunde påkallas af landets sanna val och hvad sorn endast var foster af missledda omdömen, under det att j andra länder man roed, stark arm och vis kraft förstått afleda de obehöriga fordringarna — af hvilken omständigheternas magt de än varit, understödda —- och förmått under tider, som fordrat de ovanligaste uppoffringar, leda landets välstånd till en förut okänd höjd (t. ex.
Frankrike 178g—1792 och England 1792—i8r5).
Hvad historiens omdöme om folkrepresentanterna beträffar, tiger den visserligen om de flesta — af mången, sorn icke betviflat den egna odödligheten, återstår icke en gång namnet —; men mångfalden af dess dom öfver dem, den omtalar, är ej mindre rik och lärorik, än den Öfver regeringarna.
Sålunda visar den. oss —under alla formernas, tidehvarfvens och localiteternas olikheter — hela kedjan af personliga olikheter, från dem, sorn, utan afseende på annan ingifvelse än pligternas och fosterlandets, användt gn vik erfarenhet och vidsträckta insigter till beredande af allmänt väl, ända intill sådana, hvilkas saknad af insigter ocb erfarenhet endast kunnat mätas med djerfhetcn i deras anspråk på ofelbarhet för egna meningar; och beklagligen lära rss häfderna, att det icke sällan lyckats dessa sednare, då de ägt skickligheten att omgifva sig af någon flagens färg, att vinna öfvervigt i inflytande samt sålunda bereda deras fädernesland ofta dyrköpta olyckor (t. ex. i Sverige 1738 och I740- Jag slutar med den önskan för mjtt fäderneslands framtid, att både inom dess Regering och Lagstiftning alltid måtte göra sig gällande den insigtsfull kraft, som kan framkalla, hvad sorn leder till landels sanna väl, och tillbakahålla hvad sorn förer till motsatsen, ehvad hinder det förra än kunde möta, ogh phvad lockande sken det sednare än kunde äga.
IIr Tham, Wollrath:
Hvad angår sjelfva frågan, som bär varit föredragen, nemi.
Constit.-tItsk:s. memor.
N:ris 10 och 11 , vill jag ej tillägga ett enda ord, utan endast åberopa, hvad jag derom på förmiddagen yttrat, att jag fullkomligen ogillar Constit.-Utskls fällda dom öfver Statssecret.
Skogman, aft jag anhåller, att den måtte blifva afslagen och att TJtskrs mentor, matte läggas till handlingarna.
]Vfen af hvad llän passerat på förmiddagen samt äfven i anledning deraf, att hvad jag förut yttrat, här blifvit omtalad t, finnér jag mig vara uppkallad alt något redogöra för Den i Juli e. ra. 79 mitt tankesätt och »lina åsigter.
Cronhjelm bevekelsegrunderna af kärlek till mitt fosterland och tillgifvenhet för min Konung och mitt Konungahus; men jag hat1 dessutom, hvad han måhända icke har, en stark tillgifvenhet för Svenska conslitutionen och Svenska Representationen, sorn gjort
Rikets lycka under föregående kraftiga regenter, men måhända beredt mindre lycka under en svag Regering.
Här ar fråga om att bedöma Konungens rådgifvare, och jag hemställer, om någon annan grund derför kan gifvas, än vår grundlag.
Mången skulle måhända vilja bedöma dein utom eller bredvid grundlagen.
Men detta vore en fåvitsk dom; den tillhör oss icke.
Grundlagen har Utstakat Conslit.-Utsk:s göromål.
Att ålägga Utsk. någonting, som strider emot grundlagen, anser jag icke löna mödan, då jag förmodar, att någo't Constit.-TJtsk. dertill icke skall läna sig.
Sådant har likväl tillstyrkandet här varit, då man påstått, att Constit.-CJtsk. skall uppgöra historiska berättelser om hvad sig sedan sista riksdag i styrelsen tilldragit.
Jag tror det icke vara dess rättighet, jag säger icke skyldighet; och det har då icke bort göra det.
106 och 107 §§.
Reg.F. utstaka för Utsk. dess gräns, hvaröfver det icke bort gå.
Hvad åter Konungens rådgifvare beträffar, äro äfven deras göromål inskränkta inom hvad grundlagen föreskrifver, och jag tror icke, att man i lagstiftningsväg äger rättighet att af deni fordra mera , än denna grundlag innehåller.
Grundlagen tillägger dem icke någon styrande rätt.
Jag skulle anse oss olyckliga, om vi, likasom andra länder hade styrande ministrar; ty jag tror icke, att vårt land skulle kunna bära en sådan tyngd som den Franska och Engelska ministéren, äfvensom jag tror, alt vårt land varit lyckligare, då Konungen regerat med Råds råde, än då Rådet regerat.
Man klandrar rådgifvarne, utan att läsa deras protocoll.
Måhända skulle den ledamot, som klandrat dem mest, om han varit ledamot af Constit.-Utsk., med lika mycken förundran funnit deras åtgärder, som jag, om tidningarna äro tillförlitliga, hört honom yttra sin förundran deröfver, att Just.-ombudsm. varit verksam.
Jag känner icke Statsråds-protm och vill icke känna dem genom1 sqvaller; jag är uppfostrad i det tidehvarf, då man bar afsky derför, och jag känner således icke Statsrådets göromål annorhinda, än genom de allmänna åtgärder, som jag sett verkställda i' landet.
Man klandrar, att flera förslag, sorn Sländerna framburit, blifvit afslagna eller lemnade ovidrörda.
Jag tror, att så förhåller sig; men jag tror äfven, att en del af dessa förslag varit förhastade och omogna.
Men det gifves andra, som jag skulle önska hade blifvit antagna, och hvaribland det må tillåtas mig uppräkna R.
St:s förslag vid 2tne riksdagar om afskaffande af förbudslagar mot en fri handel, samt Ständernas förslag till utvidgad näringsfrihet.
Den förra frågan har till en del gått i verkställighet; den sed - 8o 1) c ii i Juli e. m. nare blott i några enskilda punkter.
Men månne icke bärför finnes en orsak just inom Ständerna.
Båda frågorna hafva nemi. rönt motstånd i BorgareSt., som ansett såsom en olycka, hvad som borde bereda dess välstånd, och hafva med liknöjdhet blifvit behandlade i PresteSt.
Inom R. o. Ad. hafva de väl vunnit pluralitet, men hafva äfven här funnit starka motståndare.
Vid sådana förhållanden kan det vara ursägtligt, om
Konungens rådgifvare tvekat att hugga det onda till roten, då det har så många försvarare; men jag skulle önskat, att inom Konungens Conseil funnits den kraft, att nugot afseende icke blifvit gjordt på detta motstånd, att man insett nyttan af förslagen och ej gjort afseende derpå, om missnöje yttrade sig vid förslag, som afsågo ett godt och nyttigt ändamål.
Man klandrar, att Regeringen icke iakttagit allt, hvad som borde ske i afseende på uppfostringsverket.
Ehrenborgh, har på förmiddagen upplyst, huru meningarna i detta fall varit delade och huru svårt det varit att fatta ett riktigt beslut.
Äfven jag har redan vid 1823 års riksdag, under discussion på Riddarhuset i detta ämne, hört de mest delade och besynnerliga åsigter, bland andra, att inga aeademiska examina skulle erfordras för inträde i Collegierna, hvilken åsigt jag här hört yttras af en man, af hvilken jag icke skulle väntat det.
Men då sådana åsigter kunnat framställas, frågar jag, om det är underligt, att det går långsamt med dessa frågor.
Uti absoluta stater hörer Konungen icke sina undersåtare eller åtminstone blott några få, och der följa hastigare beslut.
Måhända medföljer vårt statsskick den svagheten att för litet lita på sig sjelf.
Man har yttrat förtrytelse deröfver, att den .nya lagen icke blifvit så hastigt framlagd, som man skulle önskat.
Jag stöter här mot mångens opinion; men det må tillåtas den gamle mannen att fritt uttala sin öfvertygelse.
Då 1734 års lag skrefs, sökte man icke grunden derför utom Sverige, utan för denna lag, som under 100 år varit gällande, sökte man grunden hos Svenska nationen, dess karakter och institutioner.
Nu har man valt sig en annan väg.
St. yrkade, att lagen borde omarbetas, månne det var meningen, att den skulle stödjas på Italienska och Franska grunder?
Månne icke meningen var, alt vi skulle jemnföra den gamla, goda lagen med de utkomna författningarna och deraf utarbeta ett sammanhängande helt, utan alt borttaga den gamla grunden.
Det förundrar mig icke, om många embetsman finna svårighet vid att antaga lagen; det skulle meia förundra mig, om den hastigt antogs, ty olyckan och sorgen skulle komma efter; men skulden till långsamheten ligger hos dem, som gatt en annan väg, än som öfverensstämmer med nationens allmänna begrepp.
Man har här påstått, att nationen ofta varit obelåten med de tillsatta högre embets-- män - Den i Juli e. m.
Si männen.
Vid denna obelåtenhet vill jag icke Fästet mig, emedan här ingå enskilda passioner och interessen, som jag med tystnad vill förbigå.
Man har här yttrat, alt utom Konungens Rådkammare skola finnas personer med förmycket inflytande.
Månne icke Konungar äro menniskor?
Månne icke de äfven behöfva en vän?
Eller skall den tunga regeringsbördan förneka dem, hvad de mera än hvarje annan menniska behöfva?
Man har yttrat, att ett allmänt missnöje skulle finnas, att det isynnerhet visade sig vid riksdagens början.
Jag kan äfven intyga, att en missbelåtenhet yttrade sig inom landet vid riksdagens början; men den härrörde från fruktan för hvad som skulle ske.
Och hvarifrån kom denna fruktan?
Jo! från sqvallret.
Den kom derifrån, att inom Konungens Rådkammare ingenting kan tilldraga sig, som icke genom tidningarna kan misstydas och omskapas, och det verkar missbelåtenhet och fruktan; men denna fruktan är till en del försvunnen och missbelåtenheten är borta.
I alla länder yttrar sig missnöje; men granskom hvilket missnöje som förtjenar afseende!
Icke förtjenar det afseende, som kommer från den, hvilken har en rättegång och klagar öfver, att Högsta Domstolen dömt honom emot.
Icke förtjenar det missnöje afseende, som föres af dem, hvilka klaga öfver, att Regeringen i befordringsväg icke rättar sig efter deras åsigter och fordringar; icke heller lärer det missnöje förtjena afseende, som yttras af possessionater, hvilka, sedan de förstört sina underhafvande, vid ett kommande missväxtår kasta skuggan på Regeringen och säga, att det är Regeringen och Ständerna, som förstört dem.
Deremot skall det visa sig, att trefnad och välstånd finnes hos den bonde, hvilken har en husbonde, som unnar honom att lefva jemte sig.
Missnöje finnes icke i allmänhet hos Svenska allmogen, ty den känner sin frihet; och äfven om missväxtår inträffa, är allt bemödande att verka missnöje hos den stora allmänheten förgäfves, om Regeringen äger tillfälle att afhjelpa nöden.
Allt annat missnöje bör bevakas, så att det icke bryter ut, men i öfrigt föraktas.
Jag är öfvertygad, att så länge Sveriges Konung lifligt önskar sitt folks väl och går det till mötes, när nöden står för dörren, han aldrig skall befara något af detta missnöje, man må arbeta derpå huru mycket som helst.
Man har yttrat förtrytelse deröfver, att Regeringen icke tagit iniati— vet vid flera tillfällen.
Jag skulle kunna åberopa några bland de högsta embetsmännen, till hvilka jag yttrat den önskan, att Regeringen måtte taga initiativet i lagfrågan, i brännvinsfrågan, hvilket, efter min öfvertygelse, vore det rätta.
Mea om det är Rikets väl, att icke så skett, så är det en svaghet, som ej ligger Regeringen till last, och som jag i öfrigt icke vill bedöma, emedan jag icke kan intränga till rådslagen i Statsrådsprotocollen.
Emedlertid finnes äfven här 9 H. ii Sj Ben i .Tuli e. m. en ursägt, hvilken jag äfven anser mig skyldig att omtala.
M. vid denna riksdag föreslog en lagförändring, som afsåg borttagandet af de tysta förmånsrätterna, molte den väl bär icke mycket motstånd; men deremot har jag hört andra bestrida förslaget, och sådant uppmuntrar icke att taga initiativet till förbättringar.
Jag skulle dock önska, att Regeringen ville sätta sig öfver sådana motgångar, utan ihärdigt förnya sådana bemödanden, hvarmed
Rikets väl oskiljaktigt är förenadt, tills de slutligen slå rötter.
Det tror jag vore rälta sättet att behandla Svenska folket.
Tvenne Konungar, hvilkas minne är Svenska jorden värd, Gustaf I och Gustaf II Adolph hafva sagt, att Svenska Nationen skall styras af en stark Konungs hand.
Ilan skall varn rättvis, men han skall vara kraftfull.
Ilan skall äga en Rådkammare, men ej ingå i onödiga rådslag.
Han skall regera sjelf.
Gustaf I var olyckligtvis icke omgifven af många kloka rådgifvare.
Han måste regera sjelf; men Gustaf Adolph hade bredvid sig en man, hvars minne häfderna bevara; och gifve Gud! att vi hade ett sådant stöd för vår åldrige Konung.
Det skulle vara Sveriges lycka.
Man har sagt, att styrelserna äro slagna med blindhet.
Jag kan icke döma derom.
Men om så är, så är folket lika blindt, som säger det, om det låter leda sig af dem, som lofva guld och gröna skogar för att sjelfva beherska det till en tid och sjelfva slutligen blifva offer för sina omogna försök.
Detta är historiens vittnesbörd; den kan ej jäfvas, utan står fast i alla tider.
Jag önskar derföre, att vår åldrige Konung icke må låta förleda sig till onödiga eftergifter af sin magt, till kränkning af den grundlag, han besvurit, till eftergift af den magt, honom tillkommer.
Jag önskar, att Han måtte sjelf besluta, i grund af sina rådgifvares tillstyrkande, att kraftigt ingripa i Rikets ceconomiska styrelse till landets väl; då skall missnöjet tystna af sig sjelf, och den, som söker väcka det, skall stå der med skammen.
Man har äfven yttrat, att ett misstag är begånget i afseende på Rikets försvarsverk.
Jag är icke militär, och kan således icke bedöma det; men jag skulle tro, alt den man, som fört Svenska vapnen till segern och äran och som är erkänd för en af Europas största hjeltar, alt han bäst förstår att bedöma detta.
Med förundran har jag hört det förslag väckas att förstöra den indelta armeen.
Jag bedömer det icke militäriskt, utan blott oeconomiskt; och jag påstår då, att det vore d'n största olycka, som kunde drabba jordbrukaren, hvilken derigenom skulle blifva betungad med stora contanta utgifter samt underhållet af soldaten med hustru och barn.
Jag liar derföre med glädjesett, att R. o. Ad., Borgare- och BondeSttn afslagit förslaget.
För PresteSl:. s motsatta behandlingssätt af frågan kan jag icke se mer än tvenne skäl: det ena, att derigenom ådagalägga en viss popularitet, och det andra, att det icke kostar deras skinn.
D e n ) Juli e. m. EJ
Man säger vidare, att Regeringen icke gjort, hvad den Lori göra för realisationen.
Jag frågar, om icke de beslut, som R.
St. togo vid sista riksdagen, just lade Linder i vägen för realisationen.
St. sagt: vi hafva silfver nog, dc millioner, som kunna behöfvas, må upplånas emot pant af statens skuld, då hade realisationen redan varit gjord; men den barnsliga fruktan alt besluta upptagandet af ett lån och de omständigheter, som gjorde silfverköpet omöjligt, då man hade penningar att köpa för, huru kunde Regeringen förekomma dem?
Jag skall icke längre uppehålla R. o.
Ad. med mitt anförande.
Min känsla och min öfvertygelse hafva talat.
Jag itererar min begäran om afslag A Utsk:s memor. i afseende på Statssecret.
Skogman på den grund, att en återremiss tjenar till ingenting; ty Utsk. kan icke afgifva annat memor., än det gjort; likasom en återremiss i afseende på Statsrådet icke heller tjenar till något, när Utsk. har grundlagen emot sig att framkomma med annat memor. än detta.
Jag tror derföre, att det vore loyalare att här uttrycka sig:
Vill man, att Statssecret.
Skogman skall afskedas, eller vill man det ej.
Må man derom votera, och må hvar och en derom uttrycka sitt hjertås känsla, Hr af Billbergh, Joh. Peter, uppläste följande:
Jag hade ämnat yttra mig uti de speciella anmärkningarna emot Hr Statssecret.
Skogman; men då jag blef förekommen af talare, som klarare och fullständigare, än jag skulle hafva kunnat det, ådagalade haus oskuld och huru högst oförtjent och stridande emot allmänna omdömet det skulle hafva varit att frånkänna honom både nit, skicklighet och fäderneslandskänsla, ansåg jag det mest öfverensstämmande med min grannlagenhet emot Ståndet att icke uppehålla discussionen med ett återupprepande, fast med andra ord, af hvad redan yttradt blifvit.
Då jag likväl nu begärt ordet, bör jag förklara, att det är i anledning af Gr.
Cronhjelms anförande, hvilket jag i flera liänsenden ogillar, och tror äfven, att en stor mängd, lika med mig, icke i annat afseende instämmer uti de af Hr Gr. yttrade tänkesätt, än i frågan att nitälska för Konungens rätt och fäderneslandets väl, men i hvilket fall vi anse andra medel, än de af Hr Gr. begagnade, leda till målet.