Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad det reglementariska angår, vill jag blott i korthet antyda: 1:0 att någon särskild styrelse till medlens förvaltning och anordnande icke kunde behöfvas, utan att antingen Landihushållnings-sällskapernas förvaltnings-utskott, i fall raan ville gifva dem denna utvidgade verkningskrets, eller ock länens Lazaretts- och Kurhus-directioner, hvilka redan förut hafva en likartad befattning, kunde öfvertaga äfven detta bestyr; 2:0 att medlen borde användas, dels till allmänna, för hela länet beräknade , arbetshus för vanartiga och försvarslösa personer, samt försörjningshus för sådana orkeslösa personer och värnlösa barn, hvilkas underhåll icke skäligen kan åläggas någon viss församling, dels till arbetsinrättningar, folkskolor, småbarnskolor och ambulatoriska skolmästare inom de särskilda församlingarna, hvarvid dock det villkor borde fästas, att ingen församling skulle komma i åtnjutande af något understöd i detta afseende, om den ej visade sig benägen att sjelf äfven i någon mån bidraga till samma ändamål, äfvensom att aldrig under något villkor någon församling kunde erhålla större understöd, än som på sin höjd motsvarade dess bevillningsbidrag; 3:o att församlingarna, sedan de behörigen beslutat inrättningen af någon sådan anstalt och bestämt sina egna bidrag, skulle äga att, med bifogande af utförliga uppgifter härom, begära erforderliga tillskott af de allmänna medlen Den i5 Februari e. m. 59 Vios den för hela Janet förordnade styrelsen, Jivilken skulle, efter pröfning af fordringarna och i mån af tillgångarna, bevilja anslagen; 4to att besvär skulle kunna anföras mot styrelsens beslut i fall af befogenhet hos länets Pröfnings-comite', hvilken äfven i allmänhet skulle utöfva coutroll öfver styrelsen; 5:o alt styrelsen årligen borde afgifva en redovisning för sina åtgärder, som genom Landshöfdingens försorg skulle inlemnas till Föredraganden för ecclesiastik-ärendena.
Jag anhåller, att detta mitt anförande måtte få åtfölja Frih.
Sprengtporten motion om mantalspenningarnas anslående till fattigvård och folkundervisning.
Gederström, Gustaf Carl, uppläste följande:
Vid det tillfälle, då denna motion föregående plenidag framställdes för H. B., o. Ad., hade jag äran anföra, att jag instämde roed Frih.
Sprengtporten i den åsigt, att en allmän fond borde bildas inom hvarje län, från hvilken medel kunde hemtas till fattigförsörjningen och dermed gemenskap ägande skol- och arbetsinrättningar, men att jag deremot icke kunde instämma deri, att man ta I spe nni n gar n e lill detta ändamål användes, utan att omkostnaderna till fattigvården böra bestridas af dem, som rätts- och naturenligt dertill äro närmast förbundne, nemi., i första rummet af familjen, då dess medlemmar genom arf kommit i besittning af egendom och förmögenhet; dernäst af den, som dragit fördel af den fattiges arbetsbiträde under den arbetsföra tiden; och slutligen af Staten, som i allmänhet drager fördel af hvarje inom dess område verkstäldt arbete, och som, till sin ide'e, måste betraktas såsom en säkerhetsanstalt till beredande af skydd och underhåll åt alla sina medlemmar.
Till hvad jag då yttrade anhåller jag nu få tillägga, att, enligt hvad erfarenheten i alla tider och alla länder vitsordat, har fatligpersonalen inom de olika samhällena tillväxt i samma mån, som nya försörjningsanstalter tillkommit, och bidragen ökats; och att, ehuru jag icke tilltror mig kunna bedömma, huruvida det betydliga tillskott, Frih.
Sprengtporten föreslagit, uppgående till nära tredjedelen af hela den summa, som inom Riket hittills utgjorts till fattigförsörjningen, verkligen är behöfligt eller icke, är jag likväl öfvertygad, att villkoret för nyttan af de anslag, som utgå till fattigvården, är, att de på det noggrannaste afniätas efter behofven och med största varsamhet användas, synnerligen inom vårt fädernesland, der sällan större förmögenhet finnes samlad hos den enskilde medborgaren, och der bidragen till fyllande af andras behof således lätt kunna blifva kännbara.
Sprengtporten* förslag kan dessutom invändas, att om det verkställdes, skulle det blifva de enskilda 6o Den i5 Februari c. m. församlingarnas intresse att lemna så små tillskott till fattigförsörjningen som möjligt, under förväntan att, i den mån deras egna bidrag befunnos otillräckliga, skulle tillökning kunna påräknas från den gemensamma fonden.
De, som fingo förvaltningen af denna fond åt sig uppdragen, skulle sannolikt snart öfverhopas af ansökningar om understöd ; och otaliga tvister skulle äfven uppstå församlingarna emellan om deras större eller mindre företrädesrätt att komma i åtnjutande af understöd.
Då jag tillåtit mig framställa dessa anmärkningar emot det väckta förslaget, anser jag det vara min skyldighet att äfven uppgifva de hufvudgrunder, efter hvilka jag tror att fattigvården här i landet bör ordnas.
Det första man vid fattigvårdens ordnande har att iakttaga är att undersöka, hvilka olägenheter vidlåda nuvar. fattigförsörjning.
De väsendtligaste bland dessa, och de som mest öfverklagas, äro följande, nemi.: 1:0 brist på enhet och sammanhang så väl i de antagna principerna för fattigförsörjningens utgörande, som för fattigvården i allmäahet; 2:0 ojemn beskattning och deraf härflytande oförmåga att, i vidsträcktare och verksammare mån än som nu sker, lemna bidrag till mera ändamålsenliga arbets- och fattigvårdsanstalten anläggande i större scala, än dem vi nu äga, hvilka ingalunda motsvara en väl ordnad fattigvårds behof; 3:o inskränkning af rättigheten att välja bostad, der arbetsförtjenst och utkomst lättast kunna erhållas, hvilken inskränkning, utom det att den i och för sig sjelf innebär ett rältsvidrigt intrång på den hvarje medborgare tillkommande frihet, derjemte icke obetydligt ökar antalet af behöfvande.
Förnämsta orsaken till dessa olägenheter, tror jag igenfinnas i de föreskrifter, som inskränka området, inom hvilket fattigvårdsangelägenheterna anordnas och handhafvas i sammanhang, till den obetydliga och oftast föga befolkade areal, församlingarna nu omfatta, äfvensom ock till någon del uti den församlingarna tillerkända rättigheten att sjelfva nästan oinskränkt bestämma, ej mindre beloppet, än äfven beska ffénheten af det underhåll, de böra lemna till fattigförsörjningen.
Till afhjelpande af det onda, tror jag fordras, att skyldigheten att bidraga till fattigförsörjningen bör bestämmas lika för alla Rikets innevånare, men icke i mån af inkomst, utan i ett visst proportioneradt förhållande mellan penningens nominella värde och lefnadskostnaden i de särskilda orterna, samt i den mån hvar och en mer eller mindre till sin utkomst begagnar andras arbetsbiträde; och att fattigvården icke inskränkes inom församlingarna, utan utSträckes och ordnas i ett sammanhang för hvarje län, såsom varande det område, inom hvilket lefnadskostnaden är Den i5 Februari e. m. 61 nästan lika stor öfverallt; samt slutligen, att bestämda föreskrifter meddelas för rättigheten att komma i åtnjutande af fattigvård, och huru den bör utgå.
I öfverensstämmelse med hvad jag nu anfört, vågar jag föreslå följande stadganden : nemi. 1:0 att inom hvarje län bildas en särskild styrelse, som har öfverinseende och vård om alla i länet förekommande, fattigförsörjningen rörrde, angelägenheter, samt derjemte förvaltar de medel, som af menigheterna till fattigförsörjningen erläggas; 2:0 att under denna styrelse ställas särskilde föreståndare, som af församlingarna utses, att handhafva fattigvården i de särskilda districten, och hvilka äga att hos styrelsen göra anmälanden om de till fattigvården inom hvarje district hörande angelägenheter; 3:o att de allmänna afgifterne till bestridande af fattigförsörjningen må utgå: a) med viss bestämd procent af all slags inkomst och egendom, som genom arf öfverlåtes från en person till annan, hvilken proc. erlägges, i ett för allt, då arfvet utfaller; b) af hvarje mantalsskrifven person, med viss bestämd proc. af det i orten gängse värde för sammanlagda antalet af de dagsverken, som åtgå till betäckande af kostnaderna för en persons nödtorftiga lifsuppehälle om året; och c) af hvar och en, som begagnar annans arbetsbiträde, med cn viss bestämd proc. af värdet åden vinst, bankan anses hafva deraf åtnjutit; börande vinstbeloppet beräknas till minst 5 proc. af hvad arbetsbiträdet, enligt i orten gängse pris, kostat; 4:o alt R.
St. vid hvarje riksdag måtte bestämma minimi- och maximibeloppen af den beskattning, som komme att inom hvarje län sålunda utgöras; 5:o alt den fond eller cassa, som på detta sätt bildas särskildt för hvarje län, må användas af styrelsen för fattigförsörjningen, i främsta rummet till den directa fattigvården, men sedan densammas behof blifvit fyllda, äfven begagnas till beredande af arbetstillfällen och anläggande af arhetssamt andra med fattigvården gememskap ägande inrättningar; 6:0 att, om i något län, genom missvexter eller andra oförutsedda större olyckshändelser, bidragen till fattigförsörjningen något år icke blifva tillräckliga, blåsten då må participeras på hvardera af de öfriga länen i Riket, samt af dem gemensamt, efter nyss omförmälda beskattningsgrunder, utgöras; 7:0 att inflyttning från ett län till ett annat icke må kunna vägras andra, än sådane personer, som i anseende till ålder, kroppskrafter eller helsotillstånd äro att anse såsom mindre arbetsföre eller till arbete oförmögne; men att, om 62 Den i5 Februari e. m. någon fullt arbetsför person, som flyttat bostad från ett till ett annat län, inom förloppet af det näst efter flyttningen följande året, fallit fattigförsörjningen till last, bans underhåll då må bekostas af del län, uti hvilket han, näst före flyttningen, varit skattskrifven; 8:0 att hvar och en, utan undantag, som saknar tillgång och förmåga att förskaffa sig nödtorftigt lifsuppehälle, och hvilkens närmaste anhörige äga så knappa inkomster, att de icke kunna till hans försörjande bidraga, må, i mån af behofvet, kunna påräkna allmän fattigförsörjning; gro att permanent och fullständig fattigförsörjning endast må tilldelas sådana fattiga, som till arbete äro alldeles oförmögna; men att mindre arbetsföre, eller de som icke äga full arbetsförmåga, må erhålla ett efter behofvet afpassadt understöd, samt, så vidt möjligt är, tillfälle till arbetsförtjenst åt dem anvisas; 10:0 att fullt arbetsföre, välfrejdade personer, som genom tillfälliga olyckshäudelser blifvit uturståndsatte att åt sig anskaffa nödigt lifsuppehälle, må kunna erhålla ett efter behofvet afpassadt understöd från allmän fattigförsörjning medelst contant lån, mot den säkerhet de förmå prestera, så framt deras förhållanden i öfrigt antyda, att ett så beskaffadt understöd vore nyttigt och ändamålsenligt, men att understöd af contanta penningar eljest icke må i något fall fattighjon tilldelas.
Den beskattning jag föreslagit, grundar sig dels på den förutsättning, att med något gilltigt skäl icke kan ådagaläggas, att bidragen till fattigvården böra utgå, antingen endast från fast egendom, eller endast i mån af inkomst, såsom förhållandet nu oftast är, utan att dessa bidrag böra utgå jemväl från alla dem, som kunna komma att falla fattigvården till last, så länge de äga förmåga att lemna bidrag; dels ock på den åsigt, att alla personella afgifter böra erläggas efter ett visst proportioneradl förhållande mellan penningens nominella värde samt i orten gängse lefnads- och arbetskostnader.
Jag anhåller, att dessa anmärkningar må få åtfölja remissen af Frih.
Så väl i förra som detta plenum har jag hört af en ledamot af R. o. Ad. yttras den tanke, att han icke skulle vara representant för de fattige, utan endast på papperet representant för Svenska folket.
För min del anser jag det icke vara papperet, som bestämmer representantkallet, utan att representantens verkningskrets är i grundlagen bestämd, och att jag, i öfverensstämmelse dermed, såsom ledamot af Representationen, är representant för så väl den fattigaste, som den rikaste bland Svenska folket.
Jag bestrider deremot Styrelsen represenlantrält för någon af Svenska folket.
Styrelsen är af lagen
Den »5 Februari e. m. 63 satt öfver oss alla, och lagen emellan Styrelsen och oss.
Ve den, som på någondera sidan öfverträder dess gräns eller mot bättre vetande åsidosätter något dess bud.
Men att på den väg och i den ordning, våra grundlagar utvisa, bereda fäderneslandet gagneliga lagar och författningar, är den krets, inom hvilken representaten bör handla, och ändamålet för hans verksamhet.
Sprengtporten har uti sin förevar, motion föreslagit, att mantalspenningarne skulle upphöra att ingå till statsverket och i stället användas till bildande af fonder inom länen, i ändamål att jemna fattigvården inom socknarna, dymedelst att dessa medel funnos att tillgå för fosterhjelp åt barn efter bortdöda eller afsigkomna föräldrar, för bildandet af arbetsinrättningar, för skolundervisningen, m. m.
Hvad skolundervisningen beträffar, kan jag icke neka, att alla möjliga åtgärder för dess befrämjande är en samhällspligt, emedan individerne äro samhällets tillhörighet, som samhället äger använda så väl till lif som egendom.
Men, mine herrar! att söka det ändamål, hvartill vi sträfva, på den väg, att en del af skatterna skulle dragas från statsverket, och ställas till disposition af communer inom lanen, för fattiges behof, är aLt inträda på en bana, hvarvid, efter första steget, man befinner sig på en lutande, slipprig plan, som Ögonblickligen blir brantare, och brådstörtande förer till de mångfalldiga olyckor, hvarifrån en återgång blefve omöjlig.
Englands exempel gifver oss det mest varnande efterdöme, och Sverige bör låta varna sig af detta lands dyrköpta erfarenhet.
Det gifves en annan utväg, som kunde begagnas, i händelse Stals-Utsk. skulle finna, att Statens utgifter och inkomster så uppgå emot hvarandra, att ett anslag af 329,000 r:dr kunde användas till förekommande af fattigdom bland arbetande elasserna.
Det vore nemi., att disponera dessa 329,000 r:dr på Riksg:s-cont., för att användas till upptagande af ett amortissementslån af 6 millioner rtdr eller derutöfver, som borde ställas till Styrelsens disposition för näringarnas understöd.
Säkerhet af näringsidkare kan ställas för capitalets jemte räntornas återbetalande inom 10 år, med -Jtdel från och med det 3:dje året, hvilken säkerhet Riksgts-contts fullmäktige borde pröfva.
Då behöfde man icke mera tänka på att skatfa de fattiga bröd, emedan de skulle sjelfve förtjena det med sitt arbete och emottaga det icke såsom en nådegåfva; och på ett sådant sätt skulle det onda, som nu griper omkring sig i samhället, kunna botas vid roten.
Det är nemi. den moraliska kraften, som räddar från förfall; på dess utveckling beror samhällets styrka, trefnad och förkofran.
Det faller af sig sjelf, att de bekymmer, som brist på arbetsförtjenst medför inom de arbetande elasserna, småningom skola alstra håglöshet för arbete och i längden oförmåga dertill, och att blott ett enda 64 Den ii Februari c. m. steg fordras för öfvergången från detta tillstånd till lasternas och sedan brottens bana.
Moralitetens förbättring beror icke af lagstiftning, utan på verksamma medel för de arbetande classerna att genom eget arbete förvärfva- hvad som erfordras för utkomst och bergning, och är således grunden, hvarifrån man bör utgå i fråga om fattigdomens afhjelpande, särdeles som Sverige icke kan uthärda en sådan fattigtaxa, som t. ex. Englands, eller, såsom detta land,,äger hjelpkällor, genom herrskandet öfver 80 millioner menniskor i Ostindien.
Vi måste derföre vara betänkte på att, genom en klok och ändamålsenlig lagstiftning, söka förebygga samma onda i vårt samhällsskick, som
England förgäfves söker afhjelpa genom användandet af sina förenämnda omätliga resurser.
Jag afstyrker derföre i allo Frih.
Sprengtportens motion, men tillstyrker och anhåller, att då Hr Frihtn begärt, att hans motion måtte remitteras till Stats-Utsk., detta mitt yttrande måtte få åtfölja remissen, och att Stats-Utsk. måtte taga i öfvervägande, huruvida tillgångar kunna finnas till en fond för upptagande af ett amortissementslån till näringarnas understöd; hvarigenom Sverige inom ett sekel lika visst skulle vara på den punkt, att det, med styrkan af en, på egen förmåga grundad, kraft och sjelfständighet, kunde bjuda spetsen åt hvilken nation som helst, som det är säkert, att, derest Frih.
Sprengtportens förslag, om mantalspenningarnas öfverlemnande till disposition inom länen, antages, första spadtaget vore taget till den grift, hvaruti Sveriges sjelfständighet skulle störtas.
Jag befarar, att de ledamöter, hvilka sednast yttrat sig, gått något långt från ämnet.
Jag skall hålla mig vid sjelfva saken, och blott en kort, stund taga R. o. Ad:s uppmärksamhet i anspråk.
Första frågan är den: böra statsmedel användas för menigheters utgifter?
— För min del, kan jag icke annat än afstyrka ett sådant användande.
Dtn enda säkerhet man äger derför, att de fattiges mängd icke skall öfverdrifvet ökas, ligger deruti, att menigheterna sjelfva måste underhålla deni; ty derigenom är hvarje medlem af menigheten uppmanad att söka förekomma fattigdom och tiggeri.
Borttager man detta menigheternas åliggande och, i mer eller mindre mån, kastar omsorgen på statsverket; så kan man vara öfvertygad, att anspråken alltid skola ökas, och att statsmedlen aldrig skola förslå.
Från den allmänna regeln, i delta fall, kunna visserligen gifvas undantag, såsom då Staten med 3ooo r:dr årligen bidrager till fattigförsörjningen i Carlskrona, emedan fattighjonens antal derstädes betydligen härrör från det till flottans corpser hörande manskap.
Sprengtportens förslag framstår deremot såsom allmän
Den t5 Februari c. m.
G5 allmän regel för hela Riket, och det är felet.
Hvad som i sådant fall gäller om mantalspenningärnas användande, gäller äfven i afseende på den personella bevillningen, hvilken Frih.
Gederström ansett hellre kunna för ändamålet begagnas.
Frih. von Kraemer har anmärkt, att statsmedel kunna behöfvas för sådana fattiga, sorn icke tillhöra någon viss församling, samt kunna vara både barn och ålderstigne personer.
Men redan i 1791 års instruetion för Seraphimerordens-gillet stadgar 6 §:n, att, så vidt allmänna hospitalsfondens inkomster det medgifva, skola i hospitalen intagas fattiga och orkeslösa menniskor, hvilka ej kunna anses för sådana, sorn församlingarna, enl. kyrkolagen, sjelfva böra försörja.
Den 7 §:n föreskrifver, huru med värnlösa barns vård förhållas hör.
För begge classerna af fattighjon är således sörjd t, om än mindre, än nuvar. tillvext af fattighjon måhända kräfver.
Likväl hafva, under den tid jag förvaltade Stats-secreterare-embetet för ecclesiastik-ärender, nästan aldrig saknats utvägar för gamla personers försörjning utan hospitalsfondens betungande.
Skulle dock något anslag för ifrågavar. ändamål blifva att tillgå; så torde det böra öfverlemnas till Seraphimer-gillet, för att, så länge det finnes, använda medlen.
Det kunde då ske med den enhet och noggranna pröfning, hvarförutan det är fruktansvärdt, att betydliga missbruk tomine att äga rum.
Man har här satt i fråga, att det skulle finnas en allmän styrelse för fattigvården inom hvarje län.
Det må vara de läns innevånare, som det åstunda, obetaget att upprätta en sådan styrelse, blott
Landsliöfdingarne befrias från deltagande deruti; emedan jag icke vet, hos hvem besvär öfver sådan styrelses beslut eljest skulle anföras.
Hade Landshöfdingen deltagit i besluten, så vore han äfven jäfvig att handlägga besvären.
Hvad mantalspenningarnas användande till fattigvården beträffar, så måste jag, vid detta tillfälle, likasom då försök gjordes med hemmantalsräntans afskaffande, på det högsta afstyrka att frånhända Kronan sina gamla ordinarie-räntor, för att på detta sätt förskingra dem — jag säger förskingra, ty det är säkert, att statsmedel, använda till fattigvård, skulle försvinna till föga gagn.
Emedlertid måste man erkänna, att den föreslagna utvägen till att åtkomma dem och att afkläda Kronan hennes tillhörigheter, är förledande och väl vald; ty åt menigheterna skulle lemnäs tillfälle att stoppa penningarna i sina egna fickor, eller, hvilket är detsamma, befria sina egna fickor från utgifter, hvilka de, i annat fall, måste vidkännas.
Jag önskar följaktligen, att detta Stånd, äfvensom de öfriga och Stats-TJtsk., eller hvilket annat Utsk., som får med saken att göra, måtte vid frågans behandling komma ihåg de orden: ”inled oss icke i frestelse.” a H. o 66
Den i5 februari c. m.
Spregtporten, Jacob Willi.:
För en hvar af R. o. Ad., sorn behagat frista uppmärksamhet vid min framställning, lärer det vara ganska lättfattligt, alt jag mer fästat mig vid principen att inom hvarje lan bör linnas en allmän cassa, icke en fond, som skulle accumuferas på sätt sou» Frih.
Cederström trott min mening vara, utan en allmän fatligcassa, som kunde jemna fattigvården inom länen.
Jag liar nemi. trott mig finna ganska stora olägenheter uti deri ojemna fattigvården inom länen ; och det är mig en verklig tillfredsställelse, att Hr von Hartmansdorff, i sill dubbla egenskap af f. d. Föredragande för ecclesiastik-ärenden och sedermera Landshöfding, och efter att hafva inhemtat så voluminösa insigter i detta hänseende, har kommit till den öfvertygelse, att någon verksam hjelp icke behöfver föreslås.
Jag är Frih, von Kraemer mycket förbunden för den vidare utveckling han gifvit min motion, hvilket vittnar örn sakkännedom hos honom om landets behof.
Lika med honom, delar jag den öfvertygelse, att, om vi önska uppväcka en municipalanda inom Sveriges Rike, vi icke komma till målet genom att blott skrifva författningar för eommuner, utan att dertill jemväl erfordras att sätta communerna i tillfälle att komma i nyttig och gagnelig verksamhet.
För det närv. är landet så betryckt af communala afgifter, att ytterligare behöfliga tillgångar icke kunna beredas, utan på utomordentligt sätt.— Flere talare, Hr von Hartmansdorff samt Frilune Cederström och von Kraemer hafva bestridt, att mantalspenningarne fingo dertill användas.
Det förefaller mig något oväntadt, att Presidenten Frih.
Cederström, som dagligen bar tillfälle att uti ett af Rikets vigtigaste embetsverk handlägga mål af kameral egenskap, icke fästat sin uppmärksamhet dervid, att första spadtaget att använda Statens medel för fattigvård redan Ur taget.
Vi äga nemi. flera milda stiftelser, som njuta statsbidrag; men jag skall inskränka mig till att citera blott stora Barnhuset i Stockholm, hvilket disponerar 2 å äaoo tunnor kronotionde.
En ledamot, Frih. Gustaf Cederström-, har ansett det icke vara billigt, att någon slags fattigvårdsafgift pålägges den egentlige arbetaren eller daglönaren.
Deruti kan jag icke instämma.
Jag tror det nemi. vara både rättvist och billigt, att hvarje medlem i samhället bekostar något till Statens och eommunernas underhåll.
Jag betraktar den ringa afgift, som arbetaren kunde komma att vidkännas, icke annorlunda än såsom en sparpenning, som han nedsätter i förhoppning och visshet att, i händelse hans arbetskraft öfvergifver honom, han kan påräkna understöd för sig och familj.
Det har äfven blifvit sagdt, att om Statens medel användas för fattigvården, eller om vi gå fattigvården till mötes, såsom det erfordras, vi skulle komma uti ett tillstånd, Den |5 Februari é. m. sådant som i England.
Jag hemställer till en hvar af R. o. Ad., om ej fattigvården måste ordnas i öfverensstämmelse med hvad rättvisa och billighet påkallar.
Att församlingarna skulle undandraga sig sina i författningarna bestämda skyldigheter, derföre att Staten lemnade bidrag till fattigvårdens besörjande, kan jag icke föreställa mig.
Ora så vore, skulle det icke finnas någon myndighet i landet, som frågade efter lagarnas efterlefnad.
Jag befarar derföre lika litet någon sådan våda för samhället, som Frih.
Cederström förespegla! oss, såsom följd af mitt förslag, som jag föreställer mig, att vi skulle försattas i något Eldorado, der vården om de fattiga icke fordrade ett sådant bidrag, om vi antogo Frihtns förslag angrde bildandet af en fond för ett amortissementslån till näringarnas upphjelpande.
Jag har nu i korthet besvarat de anmärkningar, som blifvit framställda mot min motion.
Hvad öde den får, och huruvida Hr von Hartmansdorff; och Frih.
Cederströms uppmaning vinner gehör, kan för mig personligen vara likgiltigt, men för saken är det ingalunda likgiltigt.
Det förslag, jag uppgifvit, har jag icke tagit så alldeles från mitt eget hugskott.