Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det vore visserligen flere andra skäl att anföra, men jag vill icke med detta ämne vidare uppehålla R. o, Ad.
Jag har för öfrigt i Betänk, funnit en framställning om att R.
St. borde, för att framtvinga en annan organisation (naturligtvis heldst den som Gr:n önskar) vägra hela det begärda anslaget till indelta arméens aflöning, Jag har visserligen hört talas om någonting, som kallas skattevägran, och hvilket lärer brukas i vissa Stater med ministeriel styrelse för alt åstadkomma en förändring i Ministerpersonalen; men jag tror icke att R. o. Ad. eller Sveriges R.
St. i allmänhet skulle för ett så ringa ändamål vilja efterapa en efter min tanka, så förhatlig åtgärd, dels derföre att jag icke kan förstå till hvad mål den här skulle leda, dels emedan jag icke kan tinna att, i händelse en förhöjning af löne-anslagen på detta skäl vägrades, det skulle föranleda någon större benägenhet hos en varande eller blifvande Chef för Landtf.
Dep:tet att förkasta hvad han. troligtvis på goda grunder, ansett vara det rätta, eller att antaga ett förslag, i spridda drag utkastadt, men icke till fullo upgjordt och som han förmodligen till dess grund eller detaljer ogillar.
Jag kan icke förbise att följden af en sådan åtgärd nödvändigt måste blifva ett stort missnöje hos det indelta befälet: de skola naturligtvis tänka: »hvarföre skola vi lida, derföre att Chefen för Landtf. I)ep: t et och Gr.
Ankarsvärd icke kunna komma öfverens rörande åsigterna om arméens organisation?»
Hvar och en skulle känna ett sådant lidande såsom oförtjent.
En skulle blifva förargad på den ene af de personer, hvilka icke kommit öfverens, en annan på den andre, men alla skola tänka:
Vi äro således dömda att ännu i 3 år vänta på den förhöjning söm blifvit I)en 28 Januari f. ro. 133 för oss nödvändig för upfyllandet af de oerhördt stegrade lefnadsbehofven.
Jag hyser ingen fruktan för att icke Ständerne skola bevilja ett sådant anslag.
Jag inser visst ganska väl möjligheten af att StatsUtsk. kan anse en eller annan post för hög en eller annan för låg, men alt motsätta sig förslaget i dess helhet det är en annan sak : oell äfven om emot förmodan, anslaget på den grund afsloges, att det ansåges obehöflig!, finge dock ett sådant alslag ett helt annat utseende, än om det skedde för att vinna ett ändamål, som icke egentligen tillhörer lönefrågan.
Ett sådant beslut skulle svenska folket ogilla såsom obefogadt och oriktigt.
Jag har vidare i den värde anmärkarens Mern. funnit under rubricering af hvad den K. Propos:n innehåller, klagan öfver att den indelte lönetagaren från 1855 tillskyndats en förlust af 20 lill 25§ genom den upphäfda rättigheten att preja räntegifvaren.
Och som detta stod nästan som en citat, så föreföll det mig högst förvånande om ett så beskaffad t uttryck verkligen kunde finnas i Chefens för Landth Dep:tets Betänk:de, hvarföre jag företog en noggrann undersökning, men ett sådant uttryck fanns ej der, utan der står omtaldt uphäfvande af uppsägningsrätten.
Ordet prejeri måste således stå för författarens egen räkning.
Jag har förmodligen icke samma begrepp som han om betydelsen af svenska ordet prejeri, ehuru jag eljest tror mig förstå mitt modersmål.
Jag förstår nemi. med prejeri ett sätt att mot lag eller billighet tillskansa sig en fördel.
Att såsom löntagare t. ex. utfordra den rätt som lag medgifver, att in natura och goda varor utfå de räntor och den Kronotionde, som författningarna föreskrifva det kan jag icke kalla prejeri.
Jag tror icke heller att Gr:n vill godkänna detta ord i allo; ty då skulle äfven räntegifvaren kunna sägas preja löntagaren, då, såsom det äfven har handt, en hög markegång föranleder hofiom alt sjelf upsäga för alt få leverera in natura, då gör han presis detsamma som löntagaren, han upsäger för alt erhålla en vinst.
Dessutom inträffar den omständigheten, att då räntorna redan är 1833 ingingo i massa, upburos för hela Regementets räkning och sedan fördelades, så har det slags prejeri, som möjligen i gamla tider och då Gr:n var medlem af indelta arméen någon gång och undantagsvis egde rum, att enskilte löntagare nekade att godkänna någon slags säd som lemnades, utan fordrade ännu bättre och på det sättet tvang räntegifvaren att lemna sådan säd han önskade eller betala orimligt pris, icke uphört först 1855, utan redan 1833.
Jag tror icke heller att svenska militärbefälet i allmänhet med skäl kan beskyllas för att preja: jag har trott mig finnna, att deras ridderliga anda snarare förmår dem att uppoffra egna fördelar, än att -sträcka dem öfver befogenhet.
Det är nämndt i det StatsRådsProt., som åtföljer den K.
Propos. att vid flere Regementen de officerare, som varit berättigade att bibehålla sin upsägningsrätt, ändock afsagt sig densamma, för att gå Konungens och Ständernas önskningar till mötes.
Jag vet specielt och skulle kunna upgifva namnet på åtminstone ett Regemente, der detta skett, och detta, sedan man med 134 D e ii 28 Januari f. m.
Arithmethik beräknat att lörlusten skulle blifva 8 ä 10 proc.
Jag tycker då icke heller att man med skäl kan tala om någon prejerianda.
Måhända har jag varit något för varm i denna sak, och jag får då he R. o. Ad. om ursäkt, men det torde vara förlåtligt efter det begrepp jag fäster vid ordet prejeri, hvilket man brukar använnda om en låg Krämare, som begagnar för lätta vigter, om en som söker få öfvermål vid köp o. s, v., då med ett ord det anses för en låg handling att preja —, om eli sådant uttryck uprörer den persons känsla, som vet med sig att han aldrig tillåtet sig någon handling, som kan med ett sådant ord stämplas.
Deröfver må således ingen förundra sig; och om jag såsom gammal indelt officer upträtt såsom målsman för mina förra kamrater, må det ursäktas mig, enär jag vet att dylika uttryck måste djupt såra deras hederskänsla.
Äfven härtill yttrades af många ledamöter bifall.
Puke, Folke Magnus: anförde skriftligen.
Anckarsvärd, sistl. plenum, i sitt då afgifna anförande, granskat K. M:s Nåd.
Propos. ang:de Statsverkets tillstånd och behof, i hvad den rörer 4:de och öde Hnfvudtitrne, och dervid framställt den sats, (hvilken jag dock icke vill i allo underskrifva) att Sverige numera alltid skulle kunna påräkna Yestmakternas beskydd, med tillägg att »ett land, för att påräkna hjelp och försvar af andra mäktigare länder, måste vara beredt på att åtminstone med utsigt till framgång kunna försvara sig sjelf emot det första anfallet» — i hvilken åsigt jag deremot med honom till alla delar instämmer; var det oväntadt nog att Gr:n, fortsättande sina betraktelser öfver öde hufvudtit:n, kunna komma till den slutsats att Sverige icke borde ega något annat Sjöförsvar än det så kallade Kust- eller Skärgårdsförsvaret.
För att komma till denna i Gr:ns tanka lyckliga ställning har Gr:n framhållit Englands.
Frankrikes — ja till och med Rysslands Sjö-Styrka för att, likasom jemförande dem med den alltid underlägsna styrka vi kunna åstadkomma, skrämma oss ifrån alla bemödanden att äfven på hafvet söka värna vår sjelfständighet; äfvensom Gr:n antydt omöjligheten att utan medverkan af de 2:ne förstnämnde makterna värja oss emot den sistnämde.
— Detta rum torde icke vara rätta stället att härom tvista.
— Men med förvåning finner man att Gr:n, för att desto snarare hinna sitt mål, vore villigt att inleda en ny Skeppshandel, han samme Gr.
Anckarsvärd, som så skarpt klandrade den 182ö skedda — och som var en af de ifrigaste tillställarne af den, i anledning deraf förordnade Riksrätt.
— Att finna någon ansvarig Konungens Rådgifvare till utförande af detta, enligt Gr.
Anckarsvärds åsigt, säkraste sätt att komma till rätta med ordnandet af Sveriges Sjöförsvar torde dock blifva svårt nog.
Att Sveriges örlogsflotta aldrig Jernnat några stora resultater är efter mitt begrepp en aldeles oriktig upfattning af historien, hvilket ingalunda är svårt att bevisa med åberopande af exem - Den 28 Januari f. m. 135 pel derutur.
-Jag vill nu endast nämna 1788—89 och 90 årens krig och dertill fråga om Gr.
Anckarsvärd tror att föreningen med Norrige 1814 kommit till stånd så hastigt och med så ringa upoffring å ömse sidor, som den gjorde, om Sverige då varit utan Flotta?
Den gamla visan om Skärgårdsvapnet. såsom varande det enda Sjöförsvar det tillkommer Sverige att ega, är så många gånger skriftligen och muntligen afhandlad, att det näppeligen lönar sig derpå kosta några ytterligare ord, aldraminst då man har att göra med motståndare, som aldrig taga bevis utan blott idkeligen ropa »Cartago est delendar.
Hufvudskälet emot den såkallade seglande flottan skall väl dock vara kostnaden, under föregifvande! att en skärgårds- eller roende flotta kostar mindre.
— Men detta skäl är alldeles grundfalskt
— Och mångå gånger har det blifvit bevisadt att roende fartyg i jemförelse med seglande äro dyrare, då Artilleri-styrkan tages med i beräkningen.
De roende fartygen fordra också mera folk än de Seglande.
Och blir det fråga om att använda ångkraft äfven på dessa mindre skall fördelen af de stora Krigs-skeppen, äfven hvad kostnaden angår, på ett ännu mera i ögonen fallande sätt blifva ådagalagd.
— Härom är jag i tillfälle att med största nöje och beredvilighet lemna såväl Gr.
Anckarsvärd, som hvilken annan det åstundar, närmare upplysningar, men vill nu ej dermed uptaga R. o. Ad:s tid.
Man framhåller' så gerna f. d. Arméens flotta.
— Och äfven Gr.
Anckarsvärd har gjort detta: men utan att taga i betraktande de olika förhållanden som under dess tillvaro egde ruin.
— Likasåväl sorn att tala om hvad denna Flotta, inrättad till Finlands försvar och sammansatt af helt andra Fartygs-certer än nuvar:de Kanonslupar och jollar, hvilkas nytta och behöflighet vid vissa tillfällen jag aldrig bestridt, ehuru jag å andra sidan aldrig kan gå in på att uteslutande å dem grunda Sveriges sjöförsvar; likaså, säger jag, som att tala om hvad denna f. d. Arméens flotta uträttat, kan man tala om hvad Gustaf den Andre Adolf uträttade med sina läderkanoner.
— Jag betviflar dock att någon nu med dem vill göra detsamma om igen.
Ett land som kan sätta i fråga, och som det vill synas, utan tvekan bevilja 100:tals millioner lill Jernvägar kan ej förebära bristande förmåga att bekosta hvad till ett kraftigt sjöförsvar erfordras.
— Att Sverige i allmänhet ieke stort frågat efter sin flotta, utom vid de tillfällen då dess användande varit för handen, än en bedröflig sanning. —•
Närmaste beviset, härför är att, då det vid 1850 och 51 årens Riksdag lyckades parera undan Gr.
Plåtens då gjorda försök att i grund utrota Sveriges seglande sjö-försvar, hörde man vid sednasle
Riksdag ingenting vidare om den saken, förmodligen emedan man insåg att under då för handen varande förhållanden Flottan säkerligen kommit att behöfvas om
Sverige hade blifvit nödsakat deltaga i då pågående krig.
— Nu, knappt ett år sedan detta krig uphört och 136 Den 28 Januari f. m. behofvet för Sverige att anlita sina försvarsmedel således åtminstone för ögonblicket är aflägsnadt, synes man vilja åter uptaga den gamla tvisten om sjökrigs-materialens beståndsdelar, för att derigenom kunna förhindra de begärda anslagens beviljande.
— På detta sätt åstadkommer man ej ett starkt sjöförsvar.
— Detta för Fäderneslandet vigtiga mål upnås blott genom att oafbrutet vårda och förbättra den flotta man eger samt, efter andra nationers exempel, i mån af tillgångarne så småningom öfvergå till en nyare tids fullkomligare materiel på samma gång man genom tillräcklig öfning bibringar personalen, åt hvilken ledningen af denna materiel skall anförtros, full skicklighet dertill.
Må man derföre betänka sig innan man afsäger sig möjligheten att visa Sveriges flagga på hafvet och inskränker sig till ett. i farans stund - kraftlöst försvar af endast roende fartyg, ett försvar, hvilket efter ångkraftens anbringande på snart sagt alla Certer fartyg blifvit ännu kraftlösare än det dessförinnan varit.
Det är visserligen icke antagligt att Gr.
Anckarsvärds yrkande, »det något anslag vare sig till nybyggnad eller underhåll af Linieskepp icke må beviljas.» skall i StatsUtsk. vinna något afseende, men jag framställer dock vördsamligen derom yrkande.
Anckarsvärd icke allenast förordat de af K.
M. föreslagne löner för värfvade Arméens Befäl, utan till och med begärt tillökning derutöfver för en del Officerare vid åtskilliga corpser, var det i sanning oväntat och kan ej heller anses annat än obilligt, att Gr:n bestrider all löneförhöjning för flottans Officerare med undantag af Premier och Seconde-Lieutenanter, hvilka skulle tilldelas snart sagt en tillfällig nådegåfva.
— Afven härå måste jag yrka att afseende ej måtte fästas.
Flottan har väl ofta tillförne varit betraktad och behandlad som Styfbarn, ehuru vid de 2:ne sistföregående Riksdagar förhållandet varit motsatt, men att StatsUtsk. i första hand och derefter R.
St. icke kunna komma att behandla henne så Styfmoderligt som Gr.
Anckarsvärd föreslagit, är hvad jag i det längsta älskar tro.
Anckarsvärds yttrande att jag skulle godkänt Gr.
Plåtens åsigter om Konstruktions-Corpsen, torde tillåtas mig uplysa att Gr:n aldeles misstagit sig. ■—
Väl har jag medgifvit att denna Corps måhända skulle kunna något förminskas, men detta är helt annat än att godkänna Gr.
Plåtens åsigt, som åsyftar ungefärligen Corpsens tillinletgörelse.
Gyllengranat, Carl.
Burchard, anförde skriftligen.
Det är icke utan en viss tvekan jag upträder för att genmäla några af de anmärkn:r Hr Gr.
Anckarsvärd i ett föregående plenum gjorde emot K. M:s Nåd.
Propos. ang:de Statsverkets tillstånd och behof i hvad som rörer 5:te Hufvudtihn, JDen 24 J anuari f. m. 137 samt för att gifva uplysning i ett och annat ämne som den adle Gr:n då äfvenledes afhandlade, emedan jag icke är så alldeles förvissad derom, att jag ber uptaga den ånyo inkastade stridshandsken.
Men då tystnad å min sida möjligen skulle kunna tydas som bifall, isynnerhet när en så ömtålig punkt för en författare blifvit vidrörd, som dess förbiseende af märkvärdiga historiska tilldragelser, liar betänkligheterne måst gifva vika, och jag nödgas således med eller mot min vilja uptaga handsken, likväl med den försäkran, att ingen bitterhet, ingen anspelning emot Hr Gr.
Anckarsvärds motiver för sina anmärkntr skall af mig varda yttrad, under den fullkomliga öfvertygelse att Hr Grin syftar till samma mål som jag: dot älskade fäderneslandets välgång och bevarande emot en inkräktares angrepp, ehuru vi hafva något skiljaktiga åsigter om medlen derför.
Utan att afgifva något omdöme öfver de politiska reflektioner Hr Gr:n uttalade, men erkännande att. vi nu. mera än förr böra vara på vår vakt emot den östra grannen, går jag nu att i den ordning de förekomma, uptaga till besvarande några af Hr Gr:ns anmärkn:r och yttranden.
Hr Gr:n säger: att linieflottan uträttade åren 1789 och 90 ingenting, och att den af mig författade Sveriges Sjökrigshistoria, icke lemna vitsord om vundna sjöslag.
— Om så verkligen vore förhållandet, blefve det minsta man härom kunde säga: ali jag alltför illa upfattat en historieskrifvares förnämsta pligt, den att hålla sig vid sanningen.
Den ädle Gr:n har troligen förglömdt de vundna sjöslag hvarom der förtäljes, hvaraf jag blott vill nämna frenne.
Svenska flottans seger öfver den Danska under Bornholm d. 30
Maj 1563 då den tappre .Jacob Bagge förde befälet öfver Svenska flottan.
Den frejdade Ciss Christerson Horns seger öfver den förenade Danska och Liibsska flottan, emellan Bornholm och Rugen d. 7 Juli 1565. hvilken seger var så afgörande alt de allierade förlorade 6 skepp och 4,000 man. och den sednare ryktbara Carl Gustaf Wrangels seger öfver Danska flottan under Femern d. 13 Oct. 1644, hvilket sjöslag, ehuru Danska flottan var underlägsen, likväl var hedrande för Svenska flottan och Jemnade det resultat att fienden förlorade 12 skepp, flera Amiraler, många officerare och 1,000 man gemenskap blefvo fångne; hvarförutan fienden led en stor förlust i döda.
Nog torde det medgifvas att desse vöre vundne sjöslag, och de'rom står att läsa i första delen af den af mig utgifne Sveriges sjökrigshistoria.
Hvad nu beträffar att linieflottan 1789 och 90 ingenting uträttadt, nödgas jag med förbigående af året 1789 då sjuklighet hindrade de båda krigande makterna att företaga några afgörande operationer, emotsäga detta, ty aldrig har väl en linieflotta uträttat något vigtigare, än då denna flotta, inkallad af konungen till Viborgska viken i det ögonblick, den med myc - 138 Den 28 Januari f. ni. ket hopp om framgång kunnat bekämpa en afskild del af Ryska flottan, gick att skydda Sveriges konung, Sveriges krona och Sveriges skärgårdsflotta.
Det bedröfliga resultatet är allt för väl kändt för att jag här skulle relatera detsamma; men så mycket må dock anföras, att hade icke linieflottan vid reträtten från Viborg, varit tillstädes för att skydda skärgårdsflottan, så hade denna med konungen och Arméen varit förlorad, och jag frågar, huru hade väl då kriget kommit att slutas.
Nu blef den sedan så ofta förhånade örlogsflottan, genom den Allvises Nåd. ett medel för Konungen att med skärgårdsflottan tillkämpa sig den lysande segern vid Svensksund, hvilken grundläde freden i Verelä.
Huru stor vigt konung Gustaf den III lade uppå att linieflottan måtte bana vägen för och skydda skärgårdsflottan, inhemtas af konungens yttrande till den redan då frejdade Puke, som i en sednare tid gjorde sig så förtjent af fäderneslandet.
Konungens ord voro: »kära Puke, ni är min flottas ledare, er .•ifar vägrade ej att räcka sitt hufvud för min far; spara ej ert »lif och blod för mig.
Jag glömmer det ej.» Puke som på skeppet
Dristigheten ledde Svenska flottan vid den farliga genombrytningen, löste också det löfte han tvifvelsutan gaf Konungen såsom krigaren och den erfarne sjömannen anstod.
Örlogsflottan blef upoffrad, men vare det långt ifrån mig att klandra åtgärden, Monarkens lif och Arméen var af större vigt än några skepp!
Anckarsvärd föreställer sig att slopande af de gamla skeppen och afyttrande af de nyare vore den mäst rationella utvägen att vinna ett slut på tvisten emellan de båda flottorna.
Jag vågar likväl bestrida att denna utväg i något enda afseende vore förmånlig, ty hvad först vidkommer att slopa ett skepp endast derföre att det är gammalt, så är sådant icke förenligt med god hushållning; ty kan det repareras så bör det repareras äfven om gammalt, på det i behofvets stund, fäderneslandet icke må sakna dess medverkan när striden förestår.
Hvad åter beträffar att försälja de nyare, hafva vi härutinnan ett varnande exempel i den beryktade skeppshandeln, olycklig i åminnelse, och jag kan icke föreställa mig att Hr Gr:n skulle vilja se återuplefvade alt det trassel som den föranledde, och sannerligen kan väl ingen som direkt eller indirekt hade det ringaste med den saken och dess resultater att skaffa, önska se ett nytt upslag deraf.
Huruvida, om de ifrågasatta åtgärderne blefvo vidtagne det blefve slut på tvisten emellan flottorna, må ock skäligen be. tviflas, ty icke tystades munnen på de s. k. linieskeppsvurmarna dermed, att Svenska flottan genom R.
St:s medgifvande blefve Den 28 Januari i. m. 139 förstörd!
I ett fritt samhälle är iche endast tanken fri, yttranderätten är det äfven!
Hr Gr:n säger: att efter all möjlig förnuftig beräkning, en linieflotta aldrig kan komma att göra landet någon nytta.
— Jag tror mig hafva bevisat att linieflottan vid ett tillfälle tillförene varit af den utomordentligaste vigt och nytta, och flera exempel kunde anföras, då den endast genom sin tillvaro förhindradt härjandet af våra kuster, såsom under det olyckliga kriget åren 1741—43, och ehuru jag icke besitter någon siareförmåga, torde det tillåtas mig att likväl icke anse för omöjligt att något sådant i framtiden åter kan inträffa.
Hr Gr:n klandrar
Dep:sChefen derföre att han med afseende å roddfartygen förordar: alt ali nybyggnad af sådane skärgårdsfartyg, l. v. borde upskjulas och f n. stå tillbaka för andra, mera vigliga och större arbeten m. m., och Hr Gr:n tror att allmänna meningen inom Sverige är af en helt och hållet motsatt åsigt.
Då de skäl
Dep:sChefen anför för detta sitt förslag, grundar sig hufvudsakligen derpå, att efter all sannolikhet, ångkraften äfven på mindre skärgårdsfartyg, snarligen kan komma att användas, hvartill kommer att han föreslagit 22 ångkanonslupars nybyggande, anser jag för min del Dep:sChefens förslag, härutinnan vara väl grundad!, och icke heller kan jag dela Hr Gr:ns tanke, att Svenska folket är af en motsatt åsigt.
Bedröfligt likväl, om så vore, ty man hade då icke gifvit akt uppå de omätliga förändringar sjövapnet under sednare tider undergått genom ångkraftens användande på alla certer krigsfartyg, och den högst betydliga besparing af menniskokraften som härigenom vinnes.
Redan vid 1847 års Riksdag, då jag såsom ansvarig Rådgifvare och Chef för Sjöförsv:sDep:tet, författade det betiink:de som åtföljde den Kongl.
Propos:n yttrade jag dessa ord: vingen voväldig, lian må vara. sjöman eller ej, lärer yrka, hvarken att ren seglande eller en roddflotta skall blifva hufvudförsvarel till vsjöss för fäderneslandet.
Del är ångkraftens användande på vkrigsfarlygen. och sednast skoftelbjulens utbyte mot propellern, vsom åstadkommit denna utomordentliga revolution i sjökrigsväsenvdet, och del kan ej mera bestridas alt ju ångfartygen redan till »stor del är och snart nog blifva del egentliga sjöförsvaret för alla v sjömakt er.v
Redan vid denna tidpunkt hyste jag således den öfvertygelse att inom allt för länge, ångsystemet uteslutande af alla sjömakter skulle blifva antaget.
Jag berömmer mig ingalunda af detta förutseende, ty det var tydeligt och klart, att så skulle inträffa, och det har också inträffat, och måhända utöfver min förväntan.
Men huru blefvo dessa mina förslag och yttranden då emottagne?
— Och nu — — — — —!!!
Om det är en tillfredsställelse, att i en stor nationell fråga, omsider åtnjuta rättvisa, är det likväl sorgligt betänka, att myc - 110 Den ‘28 Januari f. m. ket kunnat vara annorlunda, orri man fördomsfritt då lyssnat till den välmenande framställningen, men den var då för tiden:
Hr Gr:n förmenar vidare: att det lärer i eke vara så fullkomligt, afgjordt att roddtloltan. till följd af ångkraftens utveckling torde blifva helt och hållet förkastlig-.
•lag svarar härpå: att hvad rodd-kanonsluparne angår, anser jag dem visserligen förkastliga, men icke så kanonjollarne, hvilka städse böra bibehållas, och hvilka jag betraktar såsom ett förträffligt positions-artilieri i våra trånga Skärgårdar.
Jag vågar hoppas att Hr Gr:n, som är en så varm vän af framåtskridandet, vid närmare öfvervägande, skall medgifva att 62 man för en kanon är att slösa med menniskokraften, att icke säga menniskölifvet, allt. för mycket, då ångslupen med svårare bestyckning än roddslupen, erfordrar endast hälften så mycket manskap, och synnerligen då den besitter ojemförligt större rörlighet.
För kanonjollen är förhållandet annorlunda, den erfordrar endast 21 man.
Att ångfartyg, innan ång-kanonsluparne hunnit tillvägabringas, fortskaffa roddsluparne, som naturligtvis måste bibehållas tills ersatte af ett bättre vapen, torde falla af sig sjelf, helst fienden icke lärer ensamt begagna några sådane skärgårdsfartyg, som numera öfverallt kanske med undantag af i Sverige, anses olämpliga.
Hr Gr:n säger att 6 kanonslupar icke kosta mera än en ångkanonslup, och drager deraf den slutsats, att roddflottans uteslutande förvandling till ångflotta ännu torde vara ganska problematisk.
Hr Gr:n hänsyftav naturligtvis på den stora kostnaden för en ångflotta.
Ja! kostnaden blir tvifvelsutan stor, men hvad skall man göra då fienden brukar ett bättre vapen än vårt?
Icke lärer det gå an, och icke vore det kristligt af krigs-styrelsen att t. ex. låta en Infanteri-kolonn, stillatigande och stillastående, utan att kunna lossa ett skott som väckte fienden, af denna blifva nedskjuten, emedan sådane skarpskytte-gevär som fiendens kostade mera än våra gamla.
Nej! vi måste hafva lika goda gevär som fienden de må kosta hvad som helst, och vi måste hafva ett ångförsvar om än aldrig så dyrt.
Efter det Hr Gr:n erkänt att
Ilyssland troligen kan åstadkomma lika stor öfvermakt i skärgårdsflotta som i linieflotta, anser Hr Gr:n likväl att en mindre styrka skärgårdsfartyg i hänseende till gynnande lokal-förhållanden kan göra en starkare fiende betydligt afbräck, och vidare: att en kanonslupsflotta kan åstadkommas och underhållas med ojemförligt mindre kostnader än en linieflotta.