Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De försök, som tid efter annan gjorts af landshöfdlngarne, hafva derföre icke ledt till något resultat, utan endast mötts af afslag från dessa små kommuners sida.
— Men kan det vara skäl att låta saken längre stanna härvid?
En stor del af året är vattenkommunikationen stängd, och man vet, genom förteckning ur dagböckerna öfver de talrika resande samt af de flera tusende lass Norrlandsprodukter, som efter denna väg årligen nedgå till sydligare delar af riket, att denna landsväg flitigt begagnas; — och redan detta borde vara ett tillräckligt skäl för omläggning af den väg, på hvilken en så stor del af riket under mer än halfva året har all sin beröring med det öfriga.
Men det måste äfven ur allmännare och större synpunkt sedt vara skäl att Staten vårdar sig om denna väg, ty i strategiskt hänseende, för vården om rikets sjelfständighet och försvar torde det vara af vigt att ega åtminstone en rigtigt farbar väg upp genom de norrländska provinserna, då man nemligen måste tänka sig, att i den nordliga delen af riket ett fiendtligt infäll eller angrepp lättast kan göras, och hvarvid man kan vara förhindrad att på någon annan väg, än landsvägen, komma dit upp, dels nemligen om hafvet är tillfruset, dels om fiendtliga skepp dominera Bottniska viken.
Uppå dessa skäl och andra, som vid sakens närmare betraktande ur ekonomisk och strategisk synpunkt klarligen torde framgå, föranledes jag vördsamt hemställa: det Rikets Ilöglofliga Ständer ville hos Kongl. Maj:t anmäla behofvet af en omläggning utaf en del af den stora norrländska kustvägen samt begära att 448 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 239.
Maj:t täcktes anbefalla undersökning för en sådan vägomläggning jemte utrönande i hvad mån vederbörande kommuner kunna förmås att härutinnan deltaga och till hvilket belopp Staten, derför kan böra tillsläppa medel.
Juliun Brun.
JVs' 23».
Af Herr Brill!:
Om anslag af lön för en lektor i de klassiska språken vid högre elementarläroverket i Hudiksvall.
Hudiksvalls elementarläroverk, grundlagdt år 1650, har i mer än 200 år utgjort provinsen Helsinglands enda högre bildningsanstalt.
Intill år 1849 motsvarade detsamma de fordna trivial-skolorna med fyra klasser och en apologistklass.
Sistnämnde år öppnades tvänne särskilda bildningslinier, en humanistisk och en realistisk, hvaremot den fordna apologistklassen indrogs.
Läroverkets uppgift blef fortfarande att meddela undervisning intill gymnasium, hvilket fortfor till och med vårterminen 1858, hvarefter läroverket varit på reala linien fullständigt.
Vid 1856—1858 års riksdag framlade Kongl. Maj:t nådig Propsition till Rikets Ständer om ett fullständigt läroverk, med tolf lärare för Hudiksvall; men i sista instansen reducerades detta förslag till ett på real-linien fullständigt läroverk med en rektor och sju kolleger.
Med detta omfång börjades undervisningen höstterminen 1858, men dervid visade sig genast, att största antalet lärjungar slöto sig till den så kallade humanistiska eller klassiska bildningslinien, så att af 34 ynglingar i de öfre klasserna endast 8 voro realister men deremot 26 humanister.
I följd häraf och på det att hågen för grundligare studier icke måtte förqväfvas, nödgades stadens och kringliggande bygdens för saken intresserade medlemmar ingå till Kongl. Maj:t med underdånig begäran att läroverket! genast måtte så utvidgas, att undervisningen i humaniora äfven finge meddelas i de högsta klasserna, så att ynglingarne jemväl på den klassiska linien kunde derifrån afgå direkte till akademien, hvaremot petitionärerna förbundo sig att under sex år, genom egna kontanta bidrag, aflöna den extra lärare, som för sådant ändamål var oundgängligen|nödvändig.
Till denna underdåniga petition lemnade Kongl.
Maj:t under den 16 Juni 1859 nådigt bifall, och har läroverket från och med början af sistnämnde år verkat i detta utvidgade skick.
— Genom Rikets Ständers uppå Kongl.
Maj:ts nådiga Proposition sistlidne riksdag beviljade anslag, har läroverket sedermera kommit i åtnjutande af en lektor för undervisning i matematik och fysik, och vid innevarande riksdag har Kongl, Majit täckts föreslå Rikets Ständer att bevilja ytterligare en lektorslön för undervisningens bestridande i lefvande språk.
Tacksamt Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
,JVi‘ 239. 449 Tacksamt, erkännande såväl denna Kongl. Maj:ts sorn Rikets Ständers redan visade välvilja emot läroverket, vågar jag dock vördsamt begära att få fästa Rikets Hög lofliga Ständers uppmärksamhet på det vid flere riksdagar framhållna behofvet för Hudiksvalls skola, att äfven på den klassiska bildningslinien kunna meddela ynglingarne tillräcklig undervisning för afgång till akademien.
Såsom förhållandet härutinnan visade sig straxt efter skolans förändring till ett på real-linien fullständigt läroverk, år 1858, fortfar det ännu att vara, så att för närvarande ibland 50 i de högre klasserna valfrihet egande lärjungar 42 äro latinläsare och endast 8 läsa uteslutande real -ämnen.
Under detta nu i flera år iakttagna, rådande förhållande, och enär med 1864 års utgång de af enskilde personer i staden och orten utfästade lönebidrag till den, för den latinska undervisningens bestridande anställde läraren upphöra, så föranledes jag vördsamt anhålla: det Rikets Högloflige Ständer ville, jemte bifall till Kongl. Maj:ts nådiga Proposition om lön för en lektor i lefvande språk vid Hudiksvalls högre elementarläroverk, äfven anslå lön af 2,000 R:dr R:mt, att från och med år 1865 utgå för en lektor i de klassiska språken vid samma skola.
Utom redan anförda skäl till denna min framställning, får jag, i afseende på provinsen Helsingland och särskildt Hudiksvall, äran erinra, hurusom
Hudiksvalls stad är belägen på jemt halfva vägen eller midt på den sträckning af 30 mil efter kusten, som utgör afståndet emellan de i söder och norr om Hudiksvall belägna, på båda bildningslinierna fullständiga läroverken i Gefle och Hernösand; — hurusom Hudiksvalls stad derjemte är belägen alldeles midt på kuststräckningen af provinsen Helsingland., och derföre har vesterom sig den stora centern, och i öfrigt omkring sig den betydligaste delen af Helsingland eller inalles 23 kyrksocknar med cirka 48,000 invånare, och att Hudiksvall sålunda, med afseende på detta sitt centrala läge, ej blott i afseende på de närmast intill belägna högre läroverken utan jemväl inom provinsen, ovedersägligen är den rätta platsen för ett fullständigt högre elementarläroverk, till gagn för omgifvande vidsträckta provins, som också bland alla sina behof i läroverksväg framför allt. annat behöfver ett gemensamt fullständigt högre elementarläroverk.
Oanmärkt bör heller ej lemnäs att Hudiksvall redan eger en tillräcklig, i godt stånd varande samt med stora och höga lärosalar försedd skol-lokal, samt att derjemte staden lemnat en särskild förbindelse att, endast med bibehållande för Skolan af vederbörlig andel i stiftsbyggnadskassan, för framtiden vidmagthålla skolbyggnaden.
I stöd af alla dessa anförda skäl och omständighete.r, och då jag förnummit hurusom anspråk göras på betydligare anslag för utvidgning af mindre skolor, som, hvad deras läge och förhållande till omgifvande landskap beträffa, omöjligen kunna komma att sprida samma gagn, som Hudiksvalls skola genom sitt i alla afseenden centrala läge måste göra, så vågar jag med tillförsigt emotse Rikets Höglofliga Ständers benägna bifall till den billigare begäran, jag här, för en större skola med naturligt tillfälle till vidsträcktare och likformigt gagn inom landet, vördsamt frambär.
Om remiss till Stats-Utskottet begäres vördsamt.
Stockholm den 29 November J862.
Julins Unni.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 3 Afd. 57 450 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. J\i' 240.
M 240.
Af Herr Heiisclien:
Om utarbetande af lagar i afseende å religionsfriheten, fullt öfverensstämmande med grundlag arnes stadganden, angående religiösa förhållanden.
I 7:de afdelningen af »Danmarks Riges Grandlov» af den 5 Juni 1849, hafva, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med de, sedan år 1789, hos flera civiliserade nationer införda grundlagsstadganden, angående religiösa förhållanden, intagits följande allmänna hufvudbestämmelser: »§ 81.
Borgerne havé
Ret til at forene sig i Samfund for at dyrke Gud paa den Maade, der stemmer med deres Overbeviisning, dog at Intet lmres eller foretages, som strider mod Ssedeligheden eller den offentlige Orden. § 82.
Ingen er pligtig att yde personlige bidrag til nogen anden Gudsdyrkelso end den, som er hans egen; dog skal Enhver, der ikke godtgjör at vaere Medlem af et i Landet anerkjendt Troessamfund, til Skolevsesenet svare de til Folkekirken lovbefalede personligé afgifter. § 84.
Ingen kan paa Grund af sin Troesbekjendelse beröves Adgang til den fulde Nydelse af borgerlige og politiske Rettigheder, eller unddrage sig Opfyldelsen af nogen almindelig Borgerpligt».
Stadganden af ungefärligen samma innehåll hafva i den reviderade Preussiska grundlagen eller Författnings-urkunden af den 31 Januari 1850 under 2:dra titeln införts i 12:te och följande artiklar till och med 24:de.
Och föreskrifter af dylikt syfte finnas i flera nyare grundlagar hos bildade folk i både Europa och Amerika.
I Danmark och de flesta andra stater hafva ock dessa grundlagsbud respekterats så, att religionsfrihet der verkligen finnes.
Sällan eller aldrig förspörjes någon klagan deröfver.
Tvärtom prisas denna frihet såsom en bland de yppersta, och en mängd danska prester hafva, på ett så kalladt skandinaviskt kyrkomöte, efter hvad offentligen tillkännagifvits, enhälligt uttalat sin tillfredsställelse med danska grundlagens ofvan intagna föreskrifter.
Afven i vår främsta »grundlag», Regeringsformen, är i sådant syfte meddelad en ganska betydelsefull föreskrift; ty, såsom bekant är, innehåller 16:de § Regerings-formen följande: »Konungen bör» — — — »ingens samvete tvinga eller tvinga låta, utan skydda hvar och en vid en fri utöfning af sin religion, såvidt han derigenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer».
Detta liksom alla andre grundlagsbud, skulle jemlikt sednare punkten 83 § Regeringsformen efter ordalydelsen »i hvarje särskildt fall tillämpas»; men vi alle känna att så icke skett.
Orsakerne dertill, äfvensom olagligheten, ja, grundlagsvidrigheten deraf, har jag sökt ådagalägga i en redan 1838 författad och den 10 November 1841 genom trycket offentliggjord skrift, äfvensom i det år 1850 tryckta numret 2 af den Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 240.
451 år 1846 påbörjade tidskriften »Kyrka och Stat», samt i ett längre anförande här den 22 Juni 1857, hvilka skrifter skola tillhandahållas ledamöterna i det Utskott, dit denna motion remitteras.
Äfvenledes har nuvarande Justitie-rådet Naumann, under det han var Juris Professor i Lund, i utgifna skrifter och i en särskild tidningsartikel ådagalagt rätta betydelsen af ifrågavarande stadgande; hvarjemte detta framhållits och utvecklats i rättegångar, hvarom tryckta handlingar äfven skola rör Utskottets ledamöter blifva tillgängliga.
Slutligen har Kongl. Maj:t i sin till Rikets Ständer den 30 Mars 1857 aflåtna nådiga Proposition, N:o 104, yttrat bland annat: »Uti 16 § Regeringsformen har »ock den grundsats blifvit uttalad, att hvarje svensk medborgare skall vara berättigad »att fritt utöfva den religion, till hvilken han sig bekänner, så vidt han derigenom icke »störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer; men denna grundsats har »icke, efter hvad erfarenheten visat, uti lagskipningen ansetts kunna vinna den tillämp»ning, som man har anledning att antaga dermed varit åsyftad».
.Oaktadt detta Kongl, erkännande: oaktadt alla de skäl, som af en mängd representanter under de tre sistförflutna riksdagarna anförts, dels rörande tolkningen af denna grundlag, dels ock om de fördelar, religionsfrihetens utvidgande medförer för det religiösa, vetenskapliga och medborgerliga lifvet: oaktadt för svenska allmänheten genom trycket blifvit tillgänglige med sakkännedom och urskiljning gjorda sammandrag af två utmärkta verk, det ena af en stor vetenskapsman, den högt förtjente, för sin grundliga lärdom prisade Superintendenten Doktor A. G. Rudelbach a), och det andra af den i två verldsdelar vidtberömde filantropen Robert Baird b): oaktadt allt detta, har det klara grundlagsbudet icke blifvit åtlydt; och i följd deraf har religionsfriheten i Sverige icke blifvit sådan i verkligheten, som den är i grundlagen bestämd.
— Väl har, efter mångfaldiga strider, under sednaste riksdagen beslutits de genom Kongl.
Förordningarna af den 23 Oktober 1860 kungjorda stadganden, angående dels »ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära», dels ock »främmande trosbekännare och deras religionsöfning»; men enär icke någon af dessa förordningar är fullt öfverensstämmande med grundlagarna, och dessutom den sednare är så beskaffad, att dermed åsyftadt lugn, reda och ordning i kyrkliga förhäl* landen icke dermed vunnits, eller rimligen kunnat vinnas; anser jag, som nu vid motionstidens slut icke har tillfälle försöka redigera fullständiga förslag till föreskrifter i dessa ämnen, böra blott ödmjukligen föreslå: att Lag-Utskottet, i följd af l:sta mom. 33 § Riksdags-ordningen, täckes, med ledning af: dels ofvanintagna §§ ur »Danmarks Riges Grundlov»: dels derefter omförmälda, i afskrift härvid fogade, stadganden i Preussiska grundlagen af den 31 Januari 1850; dels den af Konung Oscar, i egenskap af Norriges regent, den 16 Juli 1845 sanktionerade »Lov angaaende dem, der »bekjende sig till den kristelige Religion, uden at vmre Medlemmer af Stats»kirken»; dels ock härefter förslagsvis antecknade bestämmelser, hvilka dock icke nu kunnat göras med den exaktityd, som för en god lag erfordras. — nutarbeta förslag till» lagar, hvilka i afseende å religionsfriheten fullt öfverensstämma med, de stadganden, som, angående religiösa förhållanden finnas i Sveriges nu gällande grundlagar.
I följd häraf torde Lag-Utskottet komma att föreslå att Rikets Ständer för sin del besluta:
O “Den evangeliske kirkeforfattniugs oprindelse og princip: et utförligt kirkeretligt och kirkeliistoriskt votum for virkelig religionsfrihed af Doktor A. G.
Rudelbach.
Kiöbenhavn 1849“. *>) “De la religion aux états-unis d’Amerique; par le rev.
Robert Baird, traduit de 1’anglais par L.
Burnier.
Paris 1844“. 452 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 240.
A) upphäfva följande stadgande», så vidt de kunna anses ännu gälla: l:o) Kyrkolagens l:sta kapitels lista oell 2:dra §§ samt 3:dje kapitlets 3:dje § och 11 kapitlets 2:a § äfvensom hvad dermed oskiljaktigt sammanhang eger. 2:o) Kongl.
Maj:ts den 20 Mars 1735 utfärdade nådiga »stadga och på»bud till hämmande af hvarjehanda villfarelser och deras, utspridande, emot den rena evangeliska läran», samt Kongl. Majlis till samtliga Konsistorierna aflåtna nådiga Bref, »angående villfarelsers förekommande», så vidt detta Bref är infördt i den pä Konungens befallning utgifna, år 1845 tryckta kyrkolagsamlingen. 3:o) Ofvanberörda två förordningar af den 23 Oktober 1860. 4:o) Be i Kongl. Majits den 26 Oktober 1858 utfärdade nådiga förordning, angående särskilda sammankomsters hållande, intagna förbud, eller inskränkningar i friheten att sådana sammankomster hålla. 5:o)
Hvad i öfrigt uppenbarligen strider emot ofvan intagna del af 16:de § Regeringsformen och de föreskrifter, som utfärdas för att göra berörda grundlagsstadgande gällande.
B) I stället för de stadgande», som sålunda upphäfvas, och jemväl med afseende å 2 mom. 3 i »Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers fastställda Tryckfrihetsförordning af den 16 Juli 1812, stadga ungefärligen följande: a) om ansvar för den, som genom religionsöfning stör er samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer, så ock den, som i vissa förhållanden utsprider villfarande låra. § 1. l;o) Den, som, genom utöfning af sin religion, eller ock genom förnekelse af en Gud eller ett lif efter detta, eller af den rena evangeliska läran, sådan den i de heliga evangelierna är framställd, störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer, bote högst 100 R:dr.
2:o) Sker det sedan han blifvit derför varnad inför offentlig myndighet;, må han dömas till fängelse, högst 6 månader.
3:o) Varder någon andra gången eller oftare dömd saker till sådant brott; bote högst 300 R:dr, eller straffas med fängelse högst ett år. 4:o) Svenska kyjrkans medlem, som offentligen förnekar en Gud eller ett lif efter detta, eller den rena evangeliska läran, och, efter varning inför offentlig myndighet, dermed ej afstår, bote 20 till 100 R:dr, ändock han ej genom den förnekelsen stört samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommit.
,, 5:o) Är den, som i något af dessa afseenden sig förbryter, prest i svenska kyrkan; miste han ock embetet. § 2. l:o) Den, som, genom bedrägliga medel, eller hotelse om timlig skada, eller löfte om timlig fördel, söker förmå annan som är äldre, än femton år, antingen till affall från den rena evangeliska läran, eller till öfvergifvande af den religion, i hvilken han är uppfostrad, eller den trosbekännelse, han, enligt lag, tillhör, eller ock till öfvergång från ett kyrkosamfund till ett annat, — bote högst 300 li:dr.
Sker verkligt affall eller öfvergång, då må till fängelse under högst ett år dömas.
/ Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 240. 453 2:o)
Gör det någon med den, sorn yngre är än femton år, bote 100 till' 300 R:dr, och om affall eller öfvergång sker, högst 500
R:dr, eller dömes till fängelse högst ett år, eller straffarbete högst 6 månader. § 3.
J:o) Den religions- eller skollärare, uppfostrare eller läromästare, hvilken söker att, utan vederbörande målsmans tillåtelse, bibringa till uppfostran eller undervisning mottaget barn religiös tro, som strider mot den, barnet, enligt lag, ega bör; bote 100 till 500 R:dr, eller straffes med fängelse högst ett år.
Medför försöket åsyftad verkan; då må till straffarbete högst ett år dömas.
Har den brottslige härvid användt olofliga medel, såsom i 2 § sägs; må straffarbetet till 2 år höjas. § 4.
Varder den, som är yngre än femton år, eller står under annans lydnad, af lärare, husbonde eller förman nödgad eller lockad deltaga i öfning af annan religion, än den i hvilken han är uppfostrad; bote lärare, husbonde eller förman 10 till 100 R:dr, eller straffes som i 2 § 2 mom. sägs. § 5.
Fälles någon tili urbota ansvar enligt föregående §§, varde Utslaget understäldt Hofrätts pröfning. § 6.
För brott, som i l:sta § sägs, må ingen åtalas förr, än han sig förklarat, och på Domkapitlets begäran, Konungens Justitie-kansler förordnat åklagare att målet utföra. b) Om främmande trosbekännare och deras religionsöfning. § 1.
Vill någon från svenska kyrkan utträda; gifve det personligen tillkänna hos kyrkoherden i den församling, till hvilken han hörer.
Kyrkoherden, eller den prest inom pastoratet, hvilken kyrkoherden dertill förordnar, skall inom nästa eller, om laga förfall det hindrar, inom åttonde dagen efter den, tillkännagifvandet skett, undervisa och förmana den utträdande, samt derom genast lemna honom bevis.
Vill han ändock från svenska kyrkan skiljas, gifve det personligen tillkänna hos Domkapitlet eller dess dertill förordnade ombud, eller ock Kontraktsprosten; och varde af den, hos hvilken sådant tillkännagifvande skett, innan nästa dags utgång, eller, om laga förfall det hindrar, inom åttonde dagen efter den, då tillkännagifvandet skett, ytterligare undervisad och förmanad, hvarom bevis då ock skall lemnäs.
Framhärdar den utträdande i sin vilja; lemne sistberörda ^bevis till Kyrkoherden, hos k vilken första tillkännagifvandet skett; och denne gifve sitt recipisse, innehållande jemväl bevis, att utträdandet anteknats i kyrkoboken. 454 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
J\§ 240. § 2.
Vill religionssamfund, bestående af kristna trosbekännare, blifva lagligen erkändt såsom en från svenska kyrkan skiljd församling; gore derom hos Konungen ansökning, och uppgifve dervid sin trosbekännelse och församlingsordning.
2:o) Bifalles ansökningen, ege hvarje medlem af församlingen rätt till fri utöfning af sin religion, så vidt han derigenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer. 3:o)
De, enligt hittills gällande författningar, redan bildade församlingar af främmande trosbekännare, njuta samma rätt, sora dylika församlingar, hvilka med Konungens tillstånd hädanefter bildas. 8 3. l:o) Varder den, som från svenska kyrkan utträdt på sätt i l § sägs, upptagen i främmande religionssamfund; lemne det i 1 J:s sista punkt föreskrifna recipisse till samfundets föreståndare, som, inom en månad efter det den utträdande blifvit i samfundet upptagen, sådant hos kyrkoherden i orten tillkännagifver.
I denna och 1 § föreskrifna bevis skola utan lösen lemnäs.
B 2:o) Ar den, som sålunda upptagits ä främmande religionssamfund, icke 18 år gammal; vare han skyldig att till dess han fyllt 18 års ålder, om
Domkapitlet finnér det tjenligt, årligeno undergå ytterligare förhör hos kyrkoherden iden socken, der han vistas.
Atlyde, han ej kallelse till sådant förhör; och kan han ej visa laga förfall; bote 2 till 10 R:dr». 8 4.
(Torde kunna blifva ungefär lika med motsvarande § 2 i 1860 års ifrågavarande förordning). § 5.
(Torde ock kunna blifva lika med § 3 i nämnda förordning.) § 6. . l:o) »Föreståndaren åligge» (etc. lika med berörde förordnings 4:de g J:a morn., som slutas med orden »honom meddelas»).
2:o) »Underlåter föreståndaren att iakttaga hvad honom enligt denna författning åligger bote 20 till 100
R:dr eller straffes enligt allmän lag. y 7, § 8 och § 9- kunna blifva ungefärligen lika lydande med §§ 5, 6 och 7 i 1860 års ifrågavarande förordning. § io. l:o) Skolor eller andre undervisningsanstalter, i hvilka läres något, hvarigenom antingen samhällets lugn störes eller allmän förargelse åstadkommes, Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 240. 455 eller ock förnekas en Gud eller ett lif efter detta, må ej af främmande trosbekännare hållas.
Sker det; vare skolan eller undervisnings-anstalten stängd och dess föreståndare bote högst 200 R:dr.
Vid enahanda bot vare ock främmande trosbekännare förbjudet att vid sammankomst till andaktsöfning af svenska kyrkans medlemmar hålla föredrag, så vidt han derigenom störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer, eller ock förnekar en Gud eller ett lif efter detta. § 11. l:o »Lysning» etc. (lika med l:a mom. 9 § i 1860 års förordning).
2:o »Vigseln må i det fall, att både mannen och qvinnan tillhöra främmande religionssamfund, som tillåtet är, förrättas efter dess bruk.
Ar blott endera medlem af sådant samfund, skall vigsel ske af svenska kyrkans presterskap, der ej både mannen och qvinnan begära, att vigseln må förrättas efter bruket i det främmande religionssamfund, af hvilket endera är medlem. § 12.
Främmande trosförvandts barn skall undervisas i den lära föräldrarne bestämma.
Aro de derom icke ense, gälle hvad genom äktenskapsförord är bestämdt.
Finnes ej förord härom, bestämme fader, i hvilken lära barn skall undervisas.
Vill eller kan ej fader sådant bestämma, gore det moder.
Vill eller kan hon det ej, gore det målsman.
Ilar ej barnet särskild målsman, utöfves dess rätt af Skolstyrelse i orten.
Barn, som undervisas i offentlig skola, hvilken bekostas af Kronan eller af svenska kyrkans medlemmar, ege dock ej der fordra undervisning i annan religionslära, än den rena evangeliska, derest icke skolans Styrelse annorlunda förordnar. § 13.
(Kunde blifva af samma innehåll, som § 11 i 1860 års ifrågavarande förordning. ) § 14.
(Ehuru mot 12 § kunde vara åtskilligt att anmärka, helst den otvifvelaktigt i framtiden, och i synnerhet i följd af Kongl. Maj:ts den 11 sistlidne Juli utfärdade nådiga Förordning, angående allmänt ordnande af presterskapets inkomster, kommer att orsaka många svårigheter, hvilket kan slutas af dylika förhållanden i England och Irland, anser jag dock icke någon ändring i denna § böra nu föreslås; utan torde 12 § kunna i den af mig föreslagna nya förordningen införas.) § 15.
»Med de inskränkningar» etc. (lika med 1 mom. i § 13).
Härvid torde min särskildt afgifna motion, om edgångars minskning och förekommande böra tagas i betraktande. § 16.