Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hemställer nu till Eder. mine Hrr, huruvida man med skäl kan påstå, att lagen i sådana fall är tydlig och klar!
Jag skulle kunna anföra många flera exempel på den ifrågavartde lagens dunkelhet, men de redan anförda torde göra tillfyllest.
Jag kan således för min del icke annat än vara Lag-Utsk. tacksam för hvad det i denna sak åtgjort.
Visserligen har Hr Carleson velat ådagalägga, att den nuvar:de lagen är vida tydligare än den föreslagna, som, i händelse af jäf, hänvisar till närmaste giftoman, men denna anmärkn. torde helt och hållet förfalla, då man läser §:n i sin helhet, ty i första punkten heter det: »är det tvifvelaktigt, af hvem giftomanna-rätt utöfvas må; pröfve det Rätten.
På grund af hvad jag nu anfört och min egna erfarenhet om förslagets behöflighet, får jag på det varmaste tillstyrka R. o. Ad. att bifalla Utsk:s Betänk.
Gr. Sparre, Erik: Inom Lag-Utsk. har jag icke deltagit i behandlingen af detta ärende, ehuru anteckning derom i Be tänk. icke skett.
Jag får nu tillkännagifva, att jag delar den Den 7 I-ebruari. 325 åsigt, som Hr Carleson uttalat, nemi. att ilen ifrågavande lagförämlringen icke är af behofvel påkallad samt alt det i allmänhet loga gagnar att göra lagtolkningar eller lagförklaringar, särdeles då de nya ord, som skola sällås i st. f. de gamla, icke utmärka sig för någon större tydlighet, .lag för min del kan icke finna, alt det nu ifrågavar:de lagrummet ger anledn. till så mycken tvekan i tillämpningen, sorn deri siste värde talaren omnämnt.
Han har visserligen omtalat, huru svårt del är att utröna rätter giftoman, då en flickas föräldrar äro okände, men jag får till honom hemställa, huruvida icke, om än det föreslagna lagstadgandel antoges, den påpekade svårigheten Liefve lika stor, ty bevisningsmedlen i detta hänseende förblifva ju i alla läll desamma.
Om ej föräldrarne äro kända, eger ju domaren, enl. den nu gällande lagen, en ledning vid bestämmandet af giftoman, ty det heter ju i lagen: rNu varder tvist om giftomannarätt, eller synes rätte giftoman ej vara dertill fallen eller väl viljande j dä förordne derom domaren, sorn han efter bästa förstånd och samvete, skjäligl pröfvar.»
Hvad som i detta stadgande tdl en början blifvit anmärkt såsom otydligt, innefattas i orden Ivist om giftom annar alt, hvarföre man i stället föreslagit orden: är det tvifvelaktigt af hvem giftomannarätt utöfvas må.
Men jag hemställer till Eder, mine Hrr, huruvida icke hvarje förståndig domare skall tolka det första uttryckssättet i hufvudsaklig öfverensstämmelse med det andra, ty om ej tvist, men väl tvifvel upstår om giftomannarätts utöfning, är det ju lika fullt domarens skyldighet att efter bästa förstånd och samvete pröfva.
Om det sä förhåller sig, om den nuvar:de lagen ovedersägligen gifver domaren samma vägledning eller samma bemyndigande, som den föreslagna lagen: om dertill kommer, att ordalagen i den sednare, hämtade från Lagberedningens förslag, ingalunda äro lyckligt valda — ty man torde ej kunna påstå, att orden: ader rätt giftoman cj är i tillstånd alt giflomannarälten utöfvar: innefatta ett tydligt uttryck, då de skola betyda, så väl att giltomanncn af psykologiska hinder är oförmögen att utöfva sin befattning, som ock att han är derifrån hindrad genom vistande å aflägsen eller okänd ort —; så föranledes jag, som finnér det i den nu gällande lagen nyttjade ordet: fallen vara lika lämpligt som yttrycket: i tillstånd, ty en person, sorn vistas pä okänd ort, kail lika val sägas ej vara fallen alt utöfva giftomannarätt för en hemmavaride slägtinge, som en mindre vetande kan sägas ej vara i tillstånd dertill, alt i likhet med Gr.
Lagerbjelke och ilr Carleson yrka afslag å Betänk.
För min del vill jag gerna med gifva, att den fråga, som nu utgör föremål för discussionen, icke är af någon riksvigtig beskaffenhet; men jag tror icke heller, att man endast af sådan anledn. hör afslå Betänk.
Man bör väl i främsta rummet tillse, huruvida del nu gällande, stadgandet, till följd af otydlighet eller ofullständighet, förorsakat någon olägenhet, och om det befinnes, att så är förhållandet, bör stadgandet utan tvifvel förtydligas eller fullständigas.
Är delta åter icke fallet, 326 I) en 7 Februari. mträder i sin fulla giltighet llr Carlesons sats, att man ej bör onödigtvis lappa den ursprungliga lagtexten Enl, mitt omdöme höra de personer, som stå i den närmaste beröring med de förhållanden, en lag afhandlar, jemväl vara de, sorn äro bäst i tillfälle att bedöma, huruvida lagen tarfvar förbättring eller icke.
Uti förevande fall är Presterskapet den klass af samhällsmedlemmar, som i första rummet skall ställa sig lagens stadgande om giftomannarätten lill efterrättelse, och att delta stånd funnit lagen i berörde hänseende ej tillräckligt tydlig och bestämd, synes deraf, att frågan om dess förändring blifvit så väl vid denna som föregående Riksdag bragt ä bane af medlemmar utaf TresteSt.
, samt att detta Riksstånd genom sin behandling af Utsk:s nu förevande Betänk, visat sig fästa stor vigt vid frågans lyckliga lösning.
Tvister om giftomannarätt fullföljas icke till Öfverdomstolarne, hvilket kommer sig deraf, alt denna rätts utöfning icke medförer någon egentlig förmån, och man bör således icke förundra sig deröfver, alt ledamöter af dessa domstolar icke ega kännedom om de svårigheter, som vid lagens tillämpning upstå.
Ett annat förhållande eger rum vid Underdomstolarna, i synnerhet uti släderne, der det finnes en mängd ogifta qvinnor, som antingen äro långt skiljda från sin slägt eller icke hafva några slägtingar.
Jag har ofta, vid beredningen af ogifta qvinnors underd. ansökningar till K.
M. om att blifva myndiga, varit i tillfälle att erfara, att det finnes en mängd sådana qvinnor hvilkas föräldrar äro döda, som icke hafva några slägtingar och för hvilka några förmyndare ej blifvit förordnade.
Det är just för sådana fall, som den nuvande lagen om giftomannarätt ej innehåller något bestämdt stadgande, och att bristen deraf medför olägenheter, synes äfven deraf att RorgarcSt., hvars flesta ledamöter sitta i städerncs domstolar, har godkänt den föreslagna lagförändringen.
Det saknas i den gamla lagen föreskrift, huru man skall förhålla sig, då giftoman icke finnes: den bestämmer endast, den som är rätt giftoman och huru tvist om giftomannarätt skall afgöras.
För att nu afhjelpa denna brist, har LagUtsk:t föreslagit, att om veterlig giftoman ej finnes, skall Rätten giftoman nämna.
I detta tillägg ligger, enligt min tanke, den föreslagna paragrafens företräde framför den nu gällande.
Vid de öfriga förändringarne fäster jag mindre vigt, ehuru äfven de torde hafva skäl för sig.
På grund af hvad jag nu i korthet anfört får jag vördsamt tillstyrka bifall till Betänk.
Då jag med min röst bidragit till detta Betänk., anser jag mig skyldig att i korthet redogöra för mina skäl dertill.
Jag är hufvudsakligen förekommen af Hr Adlercreutz och ber att få instämma i hans yttrande.
Motionären har till stöd för sin framställning anfört, att den nuvande lagen ej lemnar ledning för de fall, att mö är oäkta, och att rätt giftoman väl finnes, men är bosatt på okänd ort i fjerran land.
De som Den 7 Februari. anse. att det nu gällande lagrummet lemnar tillräcklig ledning jemväl i de af motionären anmärkta fall, inlägga i ordet fallen deri vidsträckta betydelse, att derunder kunde hänföras äfven den händelse, då rätt giftoman genom vistande på okänd aflägsen ort är urståndsatt att giftomannarällen ulöfva.
Kör min del får jag förklara, att jag anser denna Juristernas tolkning af lagens nyssnämnde ord vara allt för mycket exlensif; och jag kan således icke annat finna, än alt motionären haft skäl till sitt yrkande om ändring af ifrågavande lagstadgande.
Då det af Utsk-.t nu framlagde förslag, hvilket är hemtadt frän Lag-beredningens förslag till civil—lag, enligt min tanke afhjelper den anmärkte bristen, anhåller jag om propos. af bifall till UIsk:ts Betänk.
Äfven jag har såsom ledamot af Lag-Utsk. deltagit i afgifvandet af nu förevarale förslag och vill derföre, ehuru hufvudsakligen förekommen af Hr Adlercreutz, i ämnet yttra några ord.
De brister, som motionären funnit i det nu gällande lagrummet, beslå deruti, att det lämnar rum för villrådighet i de fall, då giftoman icke finnes eller finnes men vistas på okänd ort. 2 och 3 §§:ne i 1 kap.
Gifterm.-B:n bestämma hvem som är rätt giftoman, men de stadga icke, huru förfaras skall, då giftoman ej finnes eller vistas på okänd ort.
De, som ogilla lagförändringen, påstå, att 4 § i samma kap. är tillfyllestgörande för undanrödjande af de tvifvelsmål, motionären upkaslat.
Nämnde § lyder sålunda: »Nu varder tvist om giftomannarätt eller synes rätte giftoman ej vara dertill fallen eller väl viljande; då förordne derom domaren, som han, efter bästa förstånd och samvete, skjäligt pröfver.»
Jag frågar nu, om man kan säga, att i denna § finnes någon ledning för de af mig nyssnämnda fall?
Jag för min del kan ej finna detta, och har derföre förordat Lagberedningens förslag till förändrad lydelse af § såsom varande nödigt tydlig och fullständig.
Förslagets motståndare anse orden ej fallen kunna tillämpas på den som genom frånvaro är hindrad.
Samma åsigt delades af förra Riksdagens Lag-Utsk., som vid besvarandet af den då i detta ämne väckta motionen resonnerade ungefärligen sålunda, att man icke är fallen till en befattning, för hvilken man ej är lämplig, och man kan ej anses lämplig, då man ej är i tillfälle att utöfva befattningar, och på detta sätt kom Ulsk:t lill den konklusionen, alt ordet fallen ganska val kunde betyda frånvar.de.
Men vid begagnande af samma slutkonst kan jag komma till det resultat, att svart är hvitt, ty då svart är en färg och hvitt också är en färg, så är ju svart hvilt.
Jag för min del anser ordet fallen endast hafva afseende på själsegenskaper.
Är denna tydning af ordet riktig, så finnes onekligen den brist uti oftanåmnde g alt den icke upgifver, huru förfaras skall, då giftoman är på okänd ort frånvar:de, och det är denna, och i öfrigt antydda brist, som Lag-Utsk:t genom sitt nu afgifna förslag velat afhjelpa.
Med anledn. af Hr Thams yttrande anhåller jag att få erinra derom, att jag aldeles icke ifrågasatt, att icke så 3:28 D ii n 7 Febr u ari. väl Hr Tham som mången annan kan linna någon otydlighet i det nu gällande stadgandet.
.lag vågar påstå, att det aldrig skall komma att fattas personer, som finna otydlighet i hvilken lag sorn helst, och är fullkomligt förvissad derom, att ifall det här framlagda förslaget blifver lag, sktdle många misstaga sig vid tolkningen deraf.
Men hvad jag äfven påstår oell vidhåller är, att så länge de, hvilka det. åligger att tolka lagen, icke deri finna någon otydlighet, böra andra låta sig dermed nöjas och lemna lagen i fred för förändring.
Hittills har jag icke hort omtalas, att domstolarne utfärdat sins emellan stridiga utslag i tvister om giftomannarält.
Konsistorierna må hafva yttrat sig i dylika frågor, är mig obekant, men då LagUtsk:t i detta Betänk, icke ens påstått, att vid domstolarne skiljaktighet i tillämpningen af ifrågavande lagrum verkligen eger rum synes del vara håde obehöfligt och olämpligt att förändra lagen.
Man har här tvistat om betydelsen af åtskilliga ord, som förekomma i §, och ibland andra ordet fallen.
Jag vill i detta afseende påminna, att man ännu i dag allmänt begagnar nämnde ord i betydelse af lämplig i både fysiskt och psykiskt hänseende.
Den, som efterferskar, under hvilken bemärkelse detta ord begagnades vid (len tid, 1734 Ars lag skrefs, återfinner detsamma i så väl Lands- som Slads-lagen, under betydelsen lämplig, passande, tjenlig, och med samma betydelse igenfinues det i Loccenii och Ihres lexica.
I visst hänseende kan emellertid den föreslagna lagförändringen vara af ringa vigt, men, i min tanke, är hvarje onödig lagförändring i mer eller mindre mån skadlig och det höfves ifla R.
St. att begagna sin lagstiftningsrätt till sådana lagförändringar, som den nu ifrågavande.
Jag yrkar fortfarande afslag å Betänk. llr Printzensköld, Carl:
Del är en erfarenhet, om hvars riktighet man beklagligtvis blifver allt för ofta öfverlvgad, att ju mera man lappar och plåstrar på lagen, desto sämre och otydligare blifver den.
Jag för min del tror, att denna erfarenhet äfven i detta fall bekräftas.
Den nu ifrågavande lagparagrafen bar haft samma lydelse allt sedan 1734, således mera än hundra år.
Flera af R. o. Ad:s medlemmar hvilka såsom ledamöter i en Öfverrätt varit i tillfälle alt bedöma lagrummets beskaffenhet, hafva här intygat, att något tvifvel om dess rätta tillämpning icke upstått.
Jag kan vid sådant förhållande icke inse nödvändigheten att förändra detsamma.
Visserligen har Hr Tham upgifvit, att så väl han som mången af hans embetsbroder, vid den tillämpning af lagrummet som dem tillkommer, funnit detsamma otydligt, men han har icke påstått, att någon egentlig olägenhet vid tillämpningen upstått.
Deruti måste således ligga ett temligen tydligt erkännande, att det bekymmer, sorn lagrummets tolkning förorsakat dessa herrar, haft sin öfvergång ulan några svårare följder än någon tankeansträngning.
Det ligger ock i sjelfva sakens nalur, att lag, så gammal som vår nu gällande, genom sin tillämpning vunnit D e il 7 F eb f U a r i.
328 en sådan häfd. alt den svårligen kan misstydas, men om man förändrar dess ordalydelse, kan del deremot, på säll Hr Carleson redan anmärkt, ganska lält hända, att misstydningar och deraf föranledda rättegångar komma alt ega rum. 1 ju kortare ordalag eli lagstadgande är affattadt, desto tydligare ur det, då deremot mångordighet merändels gifver anledn. lill misstydningar.
Jag får således för min del förena mig med de ledamöter af detta Stånd, sorn yrkat afslag å Betänk. lten härefter först till bifall å förevaride Betänk, framstälda proposm besvarades med starka
Nej blandade med Ja, och då Hr Gr. o. Landtm, sedermera hemstälde om 11. o. Ad. behagade afslå detta Betänk., ropades starka
Ja, jemte åtskilliga Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han ansåg
Föredrogs ånyo Lag-Utskis d. 28 och 31 sisth Jan. på bnrdet lagda Betänk.
Nio 9, i anledn. af väckt motion om förändring af 13 kap. 4 § Gilterm.-Balken.
Lagerhjelkei
I afseende å detta förslag torde gälla ungefär detsamma, som blifvit anmärkt emot det förra, ehuru måhända i ännu större grad.
För min del kan jag icke fatta, hvad gagn den föreslagna förändringen skulle medföra, men väl alt dermed äro förknippade åtskilliga olägenheter, hvilka genast falla i ögonen.
Det är i allmänhet olämpligt, att lagen allt för småaktigt ingår uti alla möjliga specialiteter, och ifrån denna allmänna regel gör det nu föreslagna lagstadgandet ett ingalunda lyckligt undantag.
Afven jag anser den före slagna lagförändringen vara hvarken nyttig eller behöflig.
Motionären har icke en gång rätt upfattat hvaiken meningen eller lydelsen af den lag-paragraf, hvari han önskar förändring.
Och i följd af sitt misstag härutinnan har han t, o. m. funnit, den tillämpning, åtskilliga domare gjort af §:n, vara så klandervärd. att den bordt påkalla åklagaremaktens upmärksamhet, ehuru dessa domare icke handlat annorlunda än i full enlighet med §:ns uttryckliga ordalydelse.
Efter hvad motiverna i Betänk:t gifva vid handen, skulle den af Utsk. föreslagna lag-förändring hafva till syftemål att ytterligare försvåra det sätt, hvarpå skillnad i äktenskap uti det i 13 kap. 4 § Gifterm.-Balken omhandlade fall f. n. kan eihållas.
Jag tillhör visserligen icke antalet, af dem, som vilja underlätta äktenskapsskillnad, men jag vill å andra sidan icke onödigtvis försvåra utvägen att upnå delta understundom nödvändiga resultat, derigenom att jag upställer ytterligare formaliteter utöfver dem, som lagen redan föreskrifver.
När bitterhet och osämja emellan äkta makar så tilltagit, att den ena makan, för att undslippa sammanlefnaden med den andra, öfvergifver hem - 330 Den 7 Februari. met och reser utrikes i upsal att dymedelst bryta äkfenskapsbandet, kan man vara viss uppå. det orsakerna till ett steg af denna olyckliga beskaffenhet redan förefunnits så länge och slagit så djupa rotter, att hvarje försök till makarnes återförenande medelst förlängning af den tid, inom hvilken äktenskapet, efter ågången stämning å den bortresta men till sin vistelseort kända makan, kan uplösas, eller sex månader från stämningsdagen, alltid skall blifva fruktlöst.
Och detta förhållande måste ännu säkrare antagas inträffa vid det i §:n omnämnde andra fall, eller att den ena makan begifvit sig utrikes, utan att ens om stället der han vistas lemna den öfvergifna makan ringaste uplysning; så alt den tid af ett år. som, från det lysning skett efter den förrymda makan, måste, innan äktenskapet kan af domaren uplösas, förflyta, är för ändamålet mer än tillfyllestgörande.
Från ingen synpunkt synes det mig således vara hvarken lämpligt eller behöfligt, att utöfver den tid sorn, enl. den nu gällande lag-paragrafen, ovilkorligen bör vara förlupen innan domaren kan uplösa ett äktenskap emellan makar, af hvilka den ena begifvit sig till utrikes ort för att icke mera återkomma till sitt hem, förlänga beståndet af en förening, den der sålunda redan i sjelfva verket uphört att existera.
Och då det dessutom torde vara både obehöfligt och olämpligt, att de oeniga makarne, sedan äktenskapets väsende eller den ömsesidiga kärleken och tillgifvenheten längesedan uphört, allt för länge uppehållas ifrån vinnandet af uplösning utaf det legala bandet dem emellan. och då det i allt fall är vanligt, att den domstol, som skall utfärda stämning å den bortresta makan, när dennas vistelseort utrikes är känd, utsätter inställelsedagen till en tid, sorn icke obetydligt öfverskrider sex månader, på det att käranden skall hafva rådrum att stämningen kommunicera, är ju det ändamål, som Lag-Ulsk. med den föreslagna tidsbestämmelsen åsyftat, redan i tillräcklig grad vunnet.
På grund af hvad jag nu anfört, hvaraf R. o. Ad. torde finna, att den föreslagna lag-förändringen ingalunda skulle medföra det dermed åsyftade gagn. får jag vördsamt anhålla, att det ifrågavar:de Betänk, måtte af R. o.
Det är en ganska vanlig företeelse, att i frå gor, som röra kyrkans angelägenheter, Hrr Jurister hysa olika åsigter med kyrkans målsmän.
Sådant är äfven nu fallet, ty jag har redan sett tvenne jurister upstå och höja sin röst emot det förslag, hvarom nu är fråga.
Om jag äfven icke skulle drifvas af upriktig öfvertygelse, skulle jag dock af känslan för det kall, som jag utöfvar, drifvas att med mina ringa krafter söka bereda motionärens förslag någon framgång.
Om, mine Hrr, man vill inom ett samhälle bibehålla kristlig ordning, finnes det ingenting angelägnare än att tillse, att den grundval, på hvilken hemmet är bygdt och hvarpå familjernas välfärd hvilar, är så Den 7 Februari. 331 fast och säker, att byggnaden icke genom någon tillfällig stöt af lättsinne elter lidelse nedstörtar och blifver till stoft.
Det stadgande i Gifterm.-B:n. hvars förändring nu blifvit af LagUtsk. föreslagen, måste i sanning förändras, så vida man icke fortfarande vill lemna hemmen i fara att af minsta vindkast orakullstörtas.
I den nu gällande lag-paragrafen heter det: »Of vergifver och förlöper mannen af ondsko och motvilja sin hustru och far utrikes i det upsåt, afl ej mera blifva och bo med henne, bafve ingen rätt sin lott i boet eller fasta gods sitt att råda.
Vill hustrun ifrån honom skiljas, tage då stämning hos domaren.»
I sednare mom. af samma § stadgas: »vet man ej hvar mannen sig uppehåller, låte domaren å predikstolarna lysa efter honom öfver hela häradet eller i staden, om han der boende varit, så ock i de närmaste socknar derintill, och förelägge honom natt och år.
Kommer han ej inom föresatten tid; döme då domaren till skillnad, och lafve mannen förverkat hela sin lott i boet.
Samma lag vare. der hustru förlöper mannen.»
Häraf torde Hrrnie finna, att 1734 års lagstiftare velat lägga hinder i vägen för allt för brådstörtade och öfverilade äktenskaps-skillnader, men nu för tiden kan, till följd af en under de sednare åren inritad praxis hos våra Underdomstolar och i synnerhet här i Stockholm, det förhållande inträffa, att om tvenne makar vilja skiljas, utan att behöfva genomgå de i Kyrkolagen och allmänna lagen föreskrifna varningsgrader för åstadkommande af förlikning; så träffa de helt enkelt det aftal, att en af dem skall med första ångbåtslägenhet begifva sig utrikes, t. ex. till Köpenhamn eller Lubeck, till hvilken ort med samma lägenhet medföljer en stämning om äktenskaps-skillnad, uttagen af den qvarblifvande makan å den bortresta.
Stämningen kommuniceras den sednare af den på orten vistande Svenska Konsuln, inför hvilken den stämda förklarar, att han eller hon ej ämnar återvända lill hemmet och fortsätta äktenskapet.
Skriftligt intyg härom återsändes, och den s. k. öfvergifna makan presenterar detsamma inför Rådstufvu-R:u, som derefter dömmer till äktenskaps-skillnad.
Hela denna procedur går helt hastigt och ledigt, så att ett äktenskap på detta sätt kan uppå en ganska kort tid uplösas.
Och märken väl, mine, Hrr, att detta förhållande icke är af mig framdraget såsom liggande inom möjlighetens gränsor, utan att sådant verkligen inträffat, icke en, utan t. o. m.
Irenne gånger inom den korta tidrymden af ett år!
Om, på sätt den siste värde talaren anfört, den ena makan icke öfvergifver den andra, förr än cn sä långvarig oenighet dem emellan egt rum, att all förhoppning om en återförening är förbi; då medgifver jag gerna, att det icke är nödigt, alt äktenskapets uplösning med den nu föreslagna tiden fördröjes.
Men om, pä sätt jag i ntin ordning sökt ådagalägga, detta icke alltid är fallet, utan öfvergifvandet kan ske till följd af en hastig sinnenas upbrusning eller en icke så djupt inrotad missämja, att den icke kunde genom användandet af rent kristliga medel, genom undervisning i Den 7 Februari.
Guds ord oell kristendomens atida undanrödja?, då anser jag i sana ning, att det är för samhället högst skadligt, att det finnes en lag, hvarigenom de ömmaste, de heligaste jordiska hand så hastigt kunna uplösas.
Vi höra ej förglömma, att familjen är samhällets rot och kärna, samt alt föreningen emellan makar oell harn är grundad i naturen och sanktionerad af alla religioner, de må vara kristna eller hedniska.
1 afseende å skiljsmässa emellan äkta makar hafva vi i Kyrko-Iagen en föreskrift, som, enl. min åsigt, hvilar pä en rent kristlig och rent patriarkalisk grund, nemi. att da hal och bitterhet upkommcr emellan makar, de skola varnas och förmanas först af deras själasörjare och sedermera af vederh. Dom-Kapitel.
Hjelpa ej dessa varningar, drages saken under verldslig
Rätt, sorn hötfäller och dömer till skillnad på någon lid till säng och säle.
Alla dessa af lagstiftarens vishet upresta hinder emot lättsinniga äktenskaps-skillnader eluderas, om, på satt motionären omförmält, den ena makan lemnar hemmet och företager en utrikes resa på kortare tid, under hvilken varningarne inför Presterskapet naturligtvis ej kunna ega rum, men väl äktenskapsskillnad deni förutan vinnas.
Man mäste således se sig om eller andra medel för alt hindra, att ett så allvarligt bond, son; äktenskapet, lättsinnigt bryles.
Ett sådant medel är onekligen att föreskrifva en längre tid, hvarunder äktenskapsskillnad efter öfvergifvandel ej får sökas.
Man hör val lemna den förvillade någon besinningstid, något rådrum, hvarunder han kan väckas till eftertanke och insigt af vigten utaf den förbindelse, han går att bryta.
Jag anser en lagstiftning, som ej lemnar en förvillad samhällsmedlem en sådan besinningstid, vara till sin grund, jag ville nästan säga, okristlig, och jag tror ej, att Lng-Utsk. gått för långt, då det föreslagit, att åtminstone sex månaders besinningstid mätte lemnäs åt den förrymda makan, hvarunder han hade tillfälle att gå lill doms med sitt eget samvete, innan den verldsliga lagen uplräder och afkunnar det domslut, som skall skilja man från hustru och föräldrar från sina harn.
Det är just till följd af rnin varma nitälskan för familjelifvets helgd och af min fasta tro, att Statens väl eller ve beror af det säll, hvaruppå den lilla »stat, sorn kallas familjen, handhafves och vårdas, som jag nu hos R. o.
Ad. vördsamt anhåller, att delta förslag, som så nära rörer samhällets hjerta, dess sedliga lif, mätte vinna bifall. llr Adlercreuts, Axel; 1 likhet med den siste värde talaren anser äfven jag denna fråga hafva en särdeles stor vigt och betydelse.