Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill icke ingå i tvist om huruvida del ens är rätt att, då ett anslag är gifvit t. ex. till upbyggande af ångfartyg, använda det till anskaffande af Båtsmansbeklädnad, ty detta rörer en fråga, som jag tror ligga utom förevar, ämne.
Här är blott fråga om, huruvida de förvaltande verken ställt sig till noggrann efterrättelse K.
M:s dem kungjorda nåd. beslut, i afseende på lyftningen af medel, som stå under ett af Ständerna förvaltadt verk.
StatsUtsk. har ansett af vigt, alt den nådiga föreskriften skulle iakttagas, emedan, pä sätt Ståndet har haft tillfälle inhämta af eli föregående betänk., StatsUtsk. har tagit i beräkning, att Riksg:s-kont. skulle vara i tillfälle att genom utlåning af medel bereda tillgångar under den kommande liden för fyllande af Slalsbehofven.
Skulle alla extra anslag i förväg utlagas, kunde Riksg:skonl. sättas i trångmål och den beräkning på tillgångar, man under förutsättning af fortfarandet af nuvar:de förhållanden ansett sig med full säkerhet kunna göra, rubbas, så att icke tillräckliga medel möjligen skola finnas.
Det är med afseende härpå, som jag tror att det ligger vigt uppå, att den gifna föreskriften eflerlefves, och anhåller jag derföre om bifall till betänk.
Jag kan ingalunda dela den åsigt Gr.
Lagerbjelke yttrat, att genom det försvar jag framstält för Förvaltningen af Sjöärenderna, frågan om detta verks reqvisilioner i nu förevarande hänseende, blifvit satt i sämre ställning än hvari den förut sig befann.
Jag anser det embetsverk ställa sig i den sämsta ställning, som icke, så vidt det står i dess förmåga, söker att fullgöra sin Konungs befallningar.
Om äfven embetsverket möjligen kan af lydnadspligten finna sig befogadt att för tillfället anlita ett anslag, gifvet för annat visst ändamål, så anser jag detta embetsverk, dä del eger full visshet om att ersättning ingår innan anslaget behöfver användas till sitt bestämda föremål, på delta sätt bäst hafva fullgjort sina pligter emot Konung och Fädernesland, och det skulle vara orätt alt vilja lägga ett sä beskaffadt förfarande embetsverket lill last.
Jag tycker mig varsna eli bemödande af StatsUlsk. i första hand och Ständerna i den andra, Den 19 April.
521 att vilja såsom ordspråket säger, ”sveda allt hvad ludet är”, för att sätta ner embetsverkens anseende, och tvinga dem likasom in uti skrufstäd, för ali de icke skola våga att göra det ringaste på egen hand, äfven om det vore aldrig så nyttigt för fäderneslandet.
Jag beklagar de embetsverk, sorn blifva så behandlade, och Staten beklagar jag ännu mera, emedan den kommer mest att lida derpå.
Det är icke så illa bestäldt med Riksg:s-kont., alt icke det kan bestrida sina utgifter, äfven om ett eller annat anslag skulle, såsom här påstås, blifva för tidigt reqvireradl, och om Hiksg:s-kont. skulle vara nödsakadl, att jemväl anlita sitt kreditiv å Banken, eftersom de hafva fått sig ålagdt, att procenta med sina egna tillgångar för att bereda Staten ökad inkomst, så är detta vida bättre, än att K. M-.s och Rikets tjenst och gagn sättas tillbaka, derigenom att utgifter, som äro öfverhängande, icke blifva bestridda.
Jag förblifver vid den åsigt jag yttrat om nödvändigheten af en återremiss.
Jag hade icke ämnat ytterligare begära ordet, men måste göra det för alt nedlägga min protest mot den tillvitelse, som en talare nyligen gjort, alt nemi. ett embetsverk, jag talar om det, som jag tillhör, skulle hafva tillåtit sig använda medel, tvärt emot det ändamål, hvartill de äro anslagna.
Jag fortsätter mitt yrkande om bifall till betänk., ty det är bättre att stå inför Justititc-kansleren, än att stå inför personer, som hafva fattat en bestämd mening om saken, frän hvilken de icke synas vilja vika.
Jag har hört insinueras vid föregrde riksdagar, jag kan icke säga vid denna, alt embetsverken skolat vilja hafva större kassor för att dermed procenta för egen vinning.
Krigs-colhm har 3 a 4 mill.
r:dr årligen att disponera, men blott 1500 r:dr hos colltii kassor såsom reservkassa, på hvilken mindre utgifter, som ej tåla upskof, anordnas, och denna revideras hvarje vecka.
Hr Tersmeden, Nils:
Jag vill icke inlåta mig i något bedömande af sjelfva hufvudsaken eller huruvida ifrågavar. embetsverk begått misstag eller ej, men om så skett, hemställes vördsamt huruvida icke ordalagen i den föreslagna framställningen kunde mildras, så nemi. att Ständerna för deras del ansågo att embetsverken i upgifne fall gått emot K. M:s nåd. föreskrift af d. 29 Maj 1848, men öfverlemna åt K. M, att sjelf göra tillämpningen deraf.
Skulle K.
M:s ej gilla den åsigt, som Ständerna framställt, lärer i fall deras föreslagna underd. begäran ej erhålla någon påföljd.
Jag vill icke inlåta mig i detaljer om detta ämne, emedan dertill fordrades att hafva sett vederbörande verks räkenskaper, samt att ingå i sådan närmare undersökning, som blott StatsUtsk. kan göra.
Då man likväl betraktar saken i allmänhet och under förhållanden som äro en hvar bekanta, så underställer jag Ståndets bedömande, huruvida 522 Den 19 April. det är skäl alt bifalla betänk, sådant det år.
Stats-kont. har icke alllid kunnat lenina de förvaltande verken alla de medel, sorn de behöft och lill hvilkas iyftando de varit berättigade.
Orsaken är alt Stats-konl:s tillgångar understundom bero på förskott från Riksgis-konl. af de medel, som tull och andra betydliga inkomster inbringa.
Men Stats-kont. får icke börja att lyfta något på Slatsbrislsumman förr än den 1 Mars.
När del då under tiden handl, att de förvaltande verken förgäfves vändt sig till Stats-kont., emedan medel brustit, så hafva de förre hos Konungen klagat öfver Stats-kontorets vägran; men der intet finnes, der är icke heller något att få.
Under sådana förhållanden är del naturligt, att de förvaltande verken söka alt hjelpa sig sjelfva så godt de kunna.
Det sker på det viset, att de, under förväntan på medels erhållande från Stats-konloret, begagna (lern, som möjligen äro tillgängliga i en af deras kassor, för att dermed fylla bristen i en annan.
Derpå lider Slaten icke del ringaste, utan vinner tvärtom derigenom att rikets tjenst blir besörjd.
Det tillgår följagteligen inom de förvaltande verken på samma sätt, som i R. o. Adis eget Kamrerare-konlor.
Der finnes en räkning nio 2, som innefattar omkring 10 serskilda pensionsfonder.
När på någondera räuteliqvider uteblifva och således medel saknas att gälda dithörande utgifter, så, och emedan denna räkning är gemensam i Banken för alla dessa serskilda fonder, tager man på den samfälda tillgången hvad som finnes i förlag på en annan fond för att dermed betala pensioner, der penningar fattas.
Det god i göres sedermera när den fördröjda ränleliqviden sker, och sådant utan skada för någon, men lill gagn för del hela.
Om de förvaltande verken förhålla sig på samma sätt, så är det obilligt all derföre gifva dem tillrättavisningar.
Det är ock Ståndet bekant alt åtskilliga utgifter bestridas genom förslags-anslag, och att dessa öfverskrida de summor, som för dem äro beräknade.
Det är äfven ett skäl hvarföre tillgångar understundom brista och hvarföre de förvaltande verken nödgas förhålla sig på säll anmärkt är.
Jag vill minnas att förslagsanslagen icke godlgöras af Riksg:s-kont. förr än vid årets slut, när Stats-kont. kan uprätta fullständig liqvid, och säga, huru mycket som fordras för att betäcka hela del belopp, hvartill förslags-anslaget upgått.
Eftersom detta mål har kommit till tals, så anhåller jag få fästa upmärksamheten på 2:ne omständigheter, sorn i betäDk. anföras och som jemväl af Gr.
Lagerbjelke blifvit åberopade, nemi. att berörde anslags-summor borde förräntas, och att man skulle akta sig för alt taga ut dem för tidigt, på det att den lånebehöfvande allmänheten icke måtte störas i summornas begagnande.
Således, äfven bär skulle de origtiga och öfverdrifna anspråken göra sig gällande, att den enskildes fördel skall stå före Statens.
Låntagaren bör framför allt skyddas, rikets tjenst må sedermera komma efter så godt hon kan.
Om det skulle gälla, till skydd för Riksgis-kont. mot de anmärknir, som jag gjort deröfver alt det för mycket begagnat krediten i Banken, så får jag erinra att Den 19 April.
523 jag icke klagat deröfver att krediten begagnats, men att jag klandrat alt det skett, när Riksg:s-kont. lånat ut sina medel.
Om det underläte utlåningen, så hade det medel.
Men är det rätt, all utlåna Statsmedel så länge, som de möjligen kunna hållas inne, då borde StatsUlsk. fortfara på samma väg under denna riksdag, som under 1840 och 1S41 årens, då del ville lill Riksgtskont. öfverflytta största delen af Slats-kont:s kassa.
Om det skedde så hade Riksg:s-kont. ännu störte summor att utlåna och då blefve Stats-kont. lika med de öfriga förvaltande verken salt på en sådan förknappning, att del mäste för Riksg:s-kont. redovisa på samma sätt som man nu fordrar af Krigs-colhm och Förvaltningen af sjöärendena.
Jag befarar
Mine Hrr, det ett sådant sätt att gå tillväga, innebure en öfverdrift, hvilken om den hölles ut, skulle leda till menliga verkningar.
Detta betänk, är icke af beskaffenhet att enl. 69 § R.F. behöfva återremitteras.
Under sådana omständigheter ser jag icke något skäl dertill, utan önskar att R. o. Ad. genast afsloge detsamma.
Hr Adelborg, And.
Utsk. slutar sitt betänk, med den hemställan, ”att R.
St. måtte i underddiet anhålla, det K. M. täcktes erinra Krigs-colhm och Förvaltningen af sjöärenderna alt hädanefter ställa sig föreskriften i K. Brefvet d. 29 Maj 1848 till behörig efterrättelse.
Med tagen närmare kännedom om det förhållande, som föranledt Utsk:s klander, vill jag på intet vilkor bestrida detsaramas behörighet, såsom tillkommet på fullkomligt grundade skäl och eli, de facto bevisadt, oriktigt förfarande af Krigs-colhm och Förvaltningen af sjöärenderne; men det sätt på hvilket Utsk. velat tillvägabringa detsamma ogillar jag på det aldra högsta.
Utsk. eger visserligen icke allenast rättighet, utan äfven skyldighet, enl. Riksd.-Ordn:s 30 §, 2:dra morn., att i R.
St:s plena anmälan göra om de fel, som, vid dess granskning af alla Statsverkets räkenskaper och handlingar, komma i dagen, men Utsk. eger, enl. milt förmenande, ej rättighet att sträcka sin makt längre, än att, om anmärkn:na äro af sådan vigt, att de tarfva laglig undersökning, sådant hos Konungen anmäla.
Nu har Utsk. tagit sig före att anhålla, det K.
M. täcktes gifva en skrapa åt omnämnde embetsverk.
I delta skall väl ligga en mildhet, men en mildhet, som den rätta hederskänslan ej kan vilja njuta utaf, och den sanna manligheten ej behöfver.
Vid dylika fall, som detta, bör rättvisa ges å den ena sidan, och endast rättvisa fordras å den andra.
Hvartill skulle det leda, om StatsUtsk. vid våra riksmöten icke allenast skulle göra anmärkmr, utan äfven befordra (ill skrapor?
Huru långt skulle ej Utsk. i denna ifver kunna gå, och hvar skulle gränsen blifva härför?
Om, under en annan riksdag, StatsUtsk. möjligen skulle blifva sammansatt af personer i ett fullkomligt oppositionell förhållande till den andra Statsmakten, till hvilka följder skulle detta skrapsystem, som man här vill sätta i gång, då ej kunna leda?
Ett embetsverk har inom samhället en nog uphöjd ställning 524 Den 19 April. för alt freda det frän dylika angrepp, och, likasom den för hedern finkänslige enskilde, tror jag, all del är mera med dess värdighet förenligt att underkasta sig hvad lagen, denna allas vår gemensamma öfvermakt, bjuder, än att underkasta sig det förödmjukande af en på detta sätt gifven eftergift.
Alt fela är menskligt, det kan hända hvem som helst, och visserligen äfven korporationer.
1 della ligger således ej något ovanligt och delas såväl af embetsverk som Utskott, men att härvid utdela bannor, som drabba den oskyldige, så väl som den skyldige, och som alltid böra vara förnärmande för den personliga värdigheten, anser jag ej vara förenligt med det rätta, och ej böra blifva en vana.
Man torde här kanske anmärka, såsom ett beröm för Utsk., att det med lätt hand gifvit sin ”hemställan” den form den har, och således iakttagit den hofsamhet, man af detsamma haft rätt att vänta; men då Utsk. i sjelfva grunden tagit sig en frihet, som, om den framdeles efterföljes, leder till obehagliga och fredsstörande resultater, så har denna hofsamhet föga värde och hjelper icke saken.
Ingen kan mer än jag gilla alt rikets representanter med allvar utöfva sitt ansvarsfulla kall, och noga tillhålla vederbör, myndigheter att fullgöra sina åligganden, i noggrann öfverensstämmelse med rikets lagar och författningar, men jag tror också, att det är lika vigligt, och med deras värdighet nära förenadt, att de ej skrida en hårsmån utom gränsorna för deras verksamhet.
Jag anhåller om återremiss på Utsk:s betänk, med en förändrad redaktion i dess hemställan lill Konungen, så lydande:
St. måtte i underd:het anhålla, det K.
M. läcktes taga i öfvervägande, det Iirtgs-call:m oell Förvaltningen af sjödrenderna ej ställt sig Ii. Brefvet d. 29 Maj IS4S till behörig efterrättelse.
En föregtde talare, Hr von Hartmansdorff, har framställt åtskilliga satser, om huru han ansåg de förvaltande verken och Staten i allmänhet böra sköta sina penningeaffärer.
Jag vill icke nu försöka ingå i någon utredning af detta ämne, ty jag anser afgörandet af den fråga, som är föremål för R. o. Ad:s öfverläggning bero endast på tillämpningen af redan befintlige, icke uphäfda, och icke lill uphäfvande föreslagne sladganden.
Nu stadgar 139 § i Riksg:s-kont:s reglemente, att då Riksg:s-kont. har en större kontant kassa än det för tillfället behöfver, så skall densamma till så stor del, som kan undvaras, användas till allmänna rörelsens lättande, och till beredande af ränlevinst genom upköp eller belåning af räntebärande papper.
Så länge detta stadgande linnes, så skall det väl också åtlydas.
Jag tror äfven det vara vida nyttigare för just sjelfva Statsverket, att medlen göras fruktbärande, än om de kontant ligga utan all nytta dels i Riksg:s-kont:s, dels söndersplittrade, i åtskilliga andra förvaltande verks kassor.
Anser man föreskriften i 139 §:n Riksg:s-kont:s reglemente oriktig, må man dä uphäfva densamma, men så länge den linnes, måste den äfven åtlydas.
Nu har det
Den 19 April. 525 Sfven visat sig, att för att denna föreskrift om förräntning skall kunna leda till något resultat, de förvaltande verken icke från Iliksg:s-konl. böra lyfta sina anslag förr än dessa summor behöfvas, ocb i detta afseende liar K. M., på Ständernas begäran, beslutat, alt dessa medel icke få reqvireras och lyftas förr än de behöfva användas för de föremål, hvartill de blifvit anslagna.
Om della stadgande är oriktigt, ina man då föreslå dess uphäfvande, men så länge detta stadgande har full laga kraft, skall det ållydas.
Detta har nu icke iakttagits, det visar sig att de förvaltande verken lyftat medel, hvilka icke behöfl användas för del ändamål, hvartill de blifvit anslagna.
Del är väl möjligt, att de blifvit väl använda, men de hafva då icke blifvit använda i enlighet med det stadgade villkoret för deras lyftandet från Riksgrskont.
, och f. n. hafva Ständerna icke ens gjort framställning om uphäfvande af hvad K. M. i detta afseende föreskrifva, än mindre är den uphäd.
StatsUtsk. har enl. mitt förmenande haft lätt uti sin framställning, hvarföre jag förnyar min vördsamma anhållan om propos. på bifall lill hvad Ulsk. i detta sill utlåt, föreslagit.
Det förslag till beslut, som Ilr Adelborg framställt, anser jag ingalunda förbättra saken, ty det är i det närmaste lika med det, som StatsUtsk:s utlät, innehåller, och hvilket jag anser vara lika oriktigt som olämpligt.
Jag afstyrker således allt afseende på hvad Ilr Adelborg har framställt.
Lagerbjelkes ytterligare försök alt försvara Utsk:s betänk, mäste jag beklaga hafva alldeles misslyckats, lian har förutsatt som en möjlighet, att medlen blifvit väl använda, ehuru icke lill sitt rätta ändamål.
Ar det nu så att de förvaltande verken väl anväudt medlen, är det då rättvist att gifva bemälde embetsverk den förebråelse, att de på ett egenmäktigt sätt upfyllt sin bestämmelse.
Gr:n påstår vidare, att så länge stadgandet örn procenteriel med Statens medel finnes qvar, så skall det ovilkorligen åtlydas af hvart och ett embetsverk om äfven Statens sjenst derför skulle stå tillbaka.
Jag kan ej annat än förundra mig öfver all sådana åsigter hos Hr Gral göra sig gällande.
Statens tjenst är väl hvad som främst skall vårdas, hurudana också de föreskrifter äro, som åsyfta förräntning af Statens medel.
Sedan en ledamot har begärt afslag, på betänk., så afslår jag så mycket heldre från min begäran om ålerremiss, och förenar mig med honom, sorn jag i sjelfva verket hade önskat ett sådant afslag, ehuru jag såsom varande ensam uti ali motsätta mig förslaget, icke vågade med hopp örn framgång, ett sådant yrkande framställa.
Sedan Hr Printzensköld funnit
Hr Adelborgs förslag till beslut icke vara mera tillständigt, än Hr Adelborg funnit SlalsUlskts utlåt., torde jag icke behöfva mycket sysselsätta mig med Hr Adelborgs förslag.
Hvad afseende den af Ulsk. i detta utlåt, gjorda framställning förtjenar, kommer att visa sig af de beslut så väl delta Stånd, som de öfriga Stånden kunna kom - 536 Den 19 April ma att i frågan fatta, och desse domare äro de ende hvilkas behörighet jag i denna sak erkänner, men icke enskilde ledamöter.
Jag har anmält mig, endast för att med några få ord få bemöta hvad Hr Printzensköld bar sagt.
Det förefaller mig underligt, all den, som vill försvara en sak, anser all det är lika illa om den saken leranäs blott med en anmärkn. som gifvet- tillkänna alt ett fel är begånget, Som att den påföljes af en skrapa.
Detta är ett förhållande, som synes mig eget, och jag kan icke finna, att genom en återremiss af förslaget, något värre kan vederfaras Krigs-colhm och Förvaltningen af sjöärendena, än hvad som kan hända livar och en enskild, nemi. at! erkänna sig hafva begått ett fel.
Men deremot att genom det beslut, sorn af Ständerna fatlas, de förvaltande verken behöfva emottaga en skrapa, det anser jag vara minst sagdl serdeles olämpligt, och jag fortfar i mill yrkande om återremiss af detta utlåt., för åstadkommande af den ändring i beslutet, som jag föreslagit.
Sedan härefter lindert.
R id d. - Se kre t., på förfrågan af Hr von Hartmansdorff, uplyst att Borgare- och BoudeStrn bifallit StatsUlsk:s ifrågavar. utlåt, men alt någon underrättelse om PresteStis i ämnet fattade beslut icke blifvit R. o. Ad. meddelad, yttrade Hr von Hartmansdorff:
Jag bar till yttermera visso genomläst 69 § R.F., och vet derefter icke huruvida Hr Frih. o. Landtm, kan komma till att anse min begäran, om afslag å detta utlåt, vara grundlegsenlig eller ej.
Ordalagen i berörde § äro emellertid sä vidsträckta, att man möjligen skulle kunna påstå detta utlåt, vara en slatsregleringsfråga.
Ehuru långt derifrån det än är, kan det likväl vara af beskaffenhet att icke kunna afslås första gången.
G9:de § säger: ”öpstå, antingen bos R.
Sl:s plena gemensamt, eller uti något af RiksStm, betänkligheter att antaga livad SlatsUtsk. tillstyrkt uti det, som rörer antingen Statens reglerande, eller bevillningens derefter lämpade bela belopp, eller hvad till Riksg:s-kont:s utgifter och inkomster hörer etc.”
Man skulle kunna påstå att denna fråga hörer också till Riksg:skont:s utgifter, efter som det är fråga om reqvisitioner från Riksg:s-kont. af medel, hvilka äro till Statsverket anslagna.
Då de skola från Riksg:s-kont. utbetalas, så blifva de en af dess utgifter.
Vidare och enär reqvisition af medel och deras utbetalning betaga Riksg:s-konl. tillfälle alt draga ränta på dem, så kan åtgärden jemväl inverka på Riksg:s-kont:s inkomster.
För att således icke komma i tvist om forrafrågor öfverlämnar jag till Hr Frilen o. Landtm:s afgörande, huruvida en återremiss må vara mera grundlagsenlig än ett afslag.
I sådant fall begär jag detta betänkandes återförvisning till Ulsk. H. Ex. Hr Frill. o. Landtnäs härefter till bifall å StatsUtsk:s förevar, utlåt, framstälda propos. besvarades med blandade ja och nej, och då sedermera H. Ex. hemstälde om R. o. Ad. ansåge de emot detta utlåt, gjorde anmärkmr föranleda lill återremiss, Den 19 A p ril. 527 rnpades starka ja, blandade med nej, hvarpå H. Ex. förklarade det han trott sig finna att denna sednare propos. blifvit besvarad med öfvervägande ja.
Ånyo föredrogs LagUtskrs d. 9 och 16 dennes på bordet lagda betänk. n:o 17, i anledn. af vackt motion, angtde meddelande af serskilde föreskrifter för behandlingen af besvärsmål, som från Gottland fullföljas i Hofrätt.
Gr. Mörner, Carl Göran Detlof: Det är R. o. Ad. bekant, att med Gottland inträffar det egendomliga förhållande, alt innevånarne derstädes ofta en stor del af året äro stängda från kommunikation med fasta landet, och således äfven urståndsatte alt der bevaka sina angelägenheter.
Erfarenheten derutaf att, till följd af detta förhållande, på Gottland bosatte personer ofta förlora sina fatalier, och obehaget af att till följd af sådana försummelser nödgas bidraga till fastställelse af beslut, som understundom kunna synas mindre riktiga, har föranledt mig till att väcka del förslag, som nu är under R. o. Ad:s öfverläggning, likväl icke det förslag sora nu är framlagdt, ulan ett annat, vida enklare.
Då i mål, som till Hofrätten inkomma, det i allmänhet är vederlaget, att kommunikations-förklaringars infordran i besvärsmål anses af behofvet påkallade, hade jag föreslagit, att kommnnikations-åtgärden skulle verkställas af vederbör. K. Bef:h:de, utan parternas besvärande dermed, och jag hade trott, att för en provins, som led af det naturhinder jag oranämt, nämde föreskrift skulle vara lämplig och ändamålsenlig, hvarföre jag äfven derom tog mig friheten väcka förslag.
Nu har blifvit framstäldt ett annat förslag, hvilket visserligen går ut på att söka bereda en lättnad, en möjlighet för innevånarne på Gottland att bevaka sina fatalier, men tillika medför så mycken svårighet, alt jag tror föga dermed vara vunnet.
K. Bef:h:de på Gottland skulle genom det npgjorda förslaget få en mängd bestyr sig ålagda, vida besvärligare än att öfversända handlingarne till Länsmännen för kommunikations verkställande.
Parterna skulle genom delta förslags antagande nödsakas hålla ombud icke allenast i Wisby utan äfven i Hofrätten här, till bevakande af deras fatalier då målet förekom.
Tidsutdrägt skulle äfven af förslaget blifva en följd, enär i alla sådana mål, der icke äfventyr af talans förlust förelagts, utan det föreskrifvils alt besvären och kommunikationerna böra ofördröjligen, vid följd af vite, uttagas, så skulle hos K.
Bef:h:de anslag göras, sedan den lid föregått, som K.
Bef:h:de anser öfverens stämma med ett ofördröjligt verkställande; derefter skulle handlingarna ålerskickas till Svea Hofrätt, der föredragas, prot.-utdr. utskrifvas och handlingarna återsändas till Wisby, och nytt anslag äga rum.
Allt detta tror jag kommer att föranleda större olägenhet så väl för parter som embetsmyndigheter än det närvarande förhållandet.
Då min afsigt var att bereda en lättnad, och jag icke kan dela den åsigt att det ligger så mycken vigt uppå, 528 Den 19 April. alt genom vidlyftiga former försvåra eller fördyra möjligheten för parterna att få sina rättslvister afgjorda, kan jag icke instämma i det förslag, som Ulsk. afgifvil.
Jag vill dock icke, då riksdagen är långt framskriden och nuvarande förhållanden redan en längre tid fått ega rum, och då förslaget icke heller är framstäldt af någon Gollländning, påyrka återremiss, ulan tror alt 11. o. Ad. kan helt enkelt afslä Utsk:s förslag i den första punkten och bifalla detsamma i den andra.
Den svårighet, som Gotlländningarne f. n. vidkännas vid fullföljandet af deras mål från embetsmyndigheler å Gottland till Hofrätten är af den siste värde talaren vidrörd, och har gifvit anledn. till den motion han väckt.
Utsi;, har behjertat delta förhållande.
Det inträffar vanligen nästan hvarje år, att ön för någon tid är afstängd från kommunikation med fasta landet, och somliga år inträffar det, atl detta förhållande räcker så länge, all exempel finnas på atl del fortvaral i 4 månader och en gång i 6 månader, under hvilken tid Gottland icke hade någon kommunikation med Sverige.
Under sådana förhållanden finner 11. o. Ad. att för en part, som vill fullfölja ett mål lill Hofrätt, det är omöjligt atl fullgöra hvad, som angående kommunikation är föreskrifvet, i det alt handlingarna skola här i Hofrätten uttagas, tillställas vederbör., som bo på Gottland, och beslutet derefter insändas till Hofrätten, inom en tid af 60 till 90 dagar.