Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utsk. beslutat, att någon generel pröfning äfven i detta afseende icke borde aga rum, utan att öfver hvarje af de flera fall, deruti indragningsmagten blifvit använd, borde särskildt beslut fattas; och då jag, bunden af majoritetens beslut, måst yttra mig öfver hvart och ett särskildt fall, har jag icke förmått stämpla något sådant, hvarken såsom lagstridigt eller kränkande Rikets sannskyldiga nytta.
Men afven om det blifvit mig medgifvet alt pröfva denna angelägenhet generelt, får jag öppet förklara, att jag icke anser indragningsmagten hafva blifvit missbrukad sedan sista riksdag så, att Rikets sannskyldiga nytta deraf något lidit; ehuru jag anser, alt en elier annan indragning gerda kunnat och bort uteblifva.
Jag ser ingen möjlighet för Utsk. alt hafva kunnat lemna de upplysningar, Gr.
Cronhjelm begärt i afseende å vägradt delfående af handlingar m. ni.
Men jag får förklara, att jag för min del under hela läsningen af Statsrådsprotocollen funnit, att Regeringen, långt ifrån att vilja undertrycka offentligheten, tvärtom visat en gifven benägenhet att till den yttersta grad hylla den.
Hvad uppfostringsverken beträffar och de fördröjda reorganisationerna i denna väg, torde det väl icke billigen kunna läggas Regeringen till last, om hon varit tveksam att i detta afseende fatta något afgörande omdöme, då meningarna härom varit delade emellan de utmärktaste tänkare och vetenskapsmän, hvaribland endast må nämnas sådana namn som Järta och Agardh.
Att lagförslaget icke omfattats med mera skyndsamhet, smärtar mig mer än någon annan; men jag tror, att man äfven i detta fall icke har skäl att hvälfva ett alltför hardt klander på Styrelsen, då man ser, huru splittrade tänkesätten inom Representationen i denna del äro.
Jag må endast citera exemplet med K. M:s nåd. propos., ang:de de tysta förmånsrätterna.
Om Just.ombudsmannen uppfattat sitt kall, såsom jag väntat och föreställt mig, hade det varit han, hvilken det ålegat att tillhandagå med de upplysningar, Gr.
Men Constit.Utsk. har icke lagligen kunnat eller bort göra det.
Hvad nu de speciella frågor angår, som Utsk.vs betänk, innefattar, har jag för det första hört formen för betänk, klandras.
Så vidt detta klander har afseende derpå, att någon decharge icke blifvit af Utsk. meddelad, tager jag det fullkomligt åt mig.
Jag har tillstyrkt denna form, eftersom jag icke funnit någon §. i grundlagen, som berättigar Utsk. att föreslå en sådan.
Dechargen ligger bestämd i sista §. af Ansvartslagen, som säger, att ”hvad emot Statsrådsprotokoll, intill den dag då riksdagen börjas, under då påslående riksdag icke anmärkt blifver, derå må sedan vid påföljande riksdagar åtal icke äga rum.” Föranleder icke någon anmärkning
Ständerna att anmäla någon rådgifvare till entledigande, eller remitterar icke Const.Utsk. någon till åtal
Den i Juli f. ra. af Justit.ombudsmanen inför Riksrätt, så skall, efter min tanka, i riksdagsbeslutet sådant upptagas; och detta är decharge för rådgifvarne.
Så tillgick äfven vid 1810, 1813 och 1815 arens riksdagar, och det var först vid 1818 års riksdag, som Constit.Utsk. gjorde gällande den mening, att ett berömmande eller tadlande utlåt, kunde meddelas öfver Konungens rådgifvare.
Jag har sjelf vid 182a års riksdag varit såsom Statssecret. föremål för ett sådant tadel; och jag ansåg det då lika olagligt, sorn jag anser det nu.
Det tillkommer, i min tanka, Utsk. endast att tillkännagifva, om det funnit skäl att tillämpa 106 eller 107 §.
Reg.F. Det har nu skett, och Utsk. har förklarat, att det, efter fullbordad granskning af Statsrådsprottn, icke funnit något annat anmärkningsvärdt, än några uppgifna förhållanden emot Hr Statssecret.
Det var först vid 1818 års riksdag, som anmärkningsiätten i Stånden utvecklades; och jag är öfvertygad, att om den rätt uppfattades nu, hade Hr Gr.
Cronhjelms nu framställda anmärkningar blifvit ansedda såsom särskilda anmärkningsanledningar och han erhållit anvisning att, enligt 29 §■ Riksd.Ordn., vända sig med dem till Constit.Utsk., der de säkert erhållit det afseende, de kunnat förtjena.
Hvad nu sist vidkommer Utskts särskilda anmärkningspunkter, har jag icke varit bland dem, som trott, att de bort af Utsk. anmälas.
Banklagsfrågan ansåg jag icke tillhöra närvar.
Constit.Utsk:s granskning, och trodde mig sluta detta af sista §. i Ansvartslagen, den jag här förut citerat.
Dessutom hemställer jag, om det åtminstone icke varit det mest ojäfviga att låta nästa Ständer få bedöma, huruvida brottslighet i denna fråga ägt rum eller icke.
Sjelfva discussionen derom vittnar, att passionernas svall ännu icke hunnit nog lugna sig, för att med oväld och full rättvisa bedöma åtgärden.
Då emedlertid majoriteten inom Utsk. ansåg, att frågan borde komma under beslut, trodde jag mig böra fästa mig vid densamma endast i den form, anmärkningen framkommit, och voterade sålunda , att anmärkningsanlecjningen icke mätte godkännas.
Jag torde icke behöfva vidare utveckla skälen derför, och jag tror, att man, innan realisationsfrågan blifver afgjord, i allmänhet saknar nog lugn för att bedöma såväl denna som öfriga med 72 §.
Reg.F. sammanhang ägande frågor.
Men säkert är, att kommancje Ständer derot# skola döma mera oförvilladt än nuvarande.
Hvad instruetionen för R.
St:s Revisorer angår, så och om jag medgifver, att det varit bättre, att detta förslag icke framkommit, anser jag likväl, sedan förslaget blef antaget af Ständerna, det sålunda innebära ett tadel emot dessas be-» slut, att ogillande utlåta sig i denna sak; och i alla fall är det oriktigt, att ansvaret skulle drabba Statssecret. ensam, då alla rådgifvarne voro uti tillstyrkandet lika delaktiga.
Hvad slutligen vidkommer brännvinsbrännirigsfrågan, anser 6o Den i Juli f. m. jag den så obetydlig, att den icke ens färtjenar att omnämnas, och beklagar endast, att den skall stå såsom ett ytterligare bidrag till de lnmpna anmärkningar, hvarigenom man skulle visa, att Rikets sannskyldiga nytta varit af Statssecret. förbisedd.
Jag bar nu redovisat för det sätt, på hvilket jag uppfattat och fullgjort mitt kall inom Gonstit.Utsk.
Det är möjligt, att om behandlingssättet derinom fått ske annorlunda, mitt omdöme om rådgifvarne också utfallit annorlunda; men säkert är, att om jag på ära och samvete skulle uppgifva, hvilken utaf Konungens rådgifvare jag ansåge böra företrädesvis aflägsnas ur Konungens Rådkammare på grund af den prottsgranskning, som mig ålegat, skulle jag icke vara i stånd att uppgifva någon enda, i fall jag icke på förhand vore öfvertygad, att R, St;s rättskänsla i alla fall konune att förklara, det Rikets väl ingalunda kräfde förändring inom den rådgifvande personalen.
Så ringa skillnad har jag funnit emellan rådgifvarnes åtgärder; och jag tvillar på, alt någon inom Utsk. skulle förmå bestämma, hvilken utaf rådgifvarepersonalen enligt protms föranledande borde entledigas.
Allraminst hade väl den bort blifva föremål för något så beskaffadt utmärkande, hvilken, efter mitt omdöme, har den största stalsmannaskicklighet af alla.
Jag vill visserligen icke bestrida återremiss, icke bestrida, att den kan ske; men den är utan ändamål, ty jag anser, att det skulle vara högst vådligt, om Utsk, kunde anse sig bcrättigadt att ändra sina en gång fattade beslut.
Jag kan åtminstone icke med mirt röst medgifva något sådant, såvida icke nya, af Utsk. förut okända skäl kunna företes.
Mitt tillstyrkande är altså, att memor, Jägges till bandkna, II.
Landtm, hemställde, om R. o. Ad., då tiden redan vore långt liden och många talare ännu anmält sig, behagade nu afbryta öfverläggningen samt fortsätta den på eftermiddageu.
Ad. åtskiljdes kl. J till 3 e, m, In fidem protocolli, F. O. Silfverstolpe, Tisdagen den i Juli 1834* Plenum kl. 6 e. m.
Fortsattes den i förmiddagsplenum denna dag börjada öfverläggning rörtde Couslit.Utskrs memorial JV;o io, angrde Hr W. F.
Dalmans anmärknisanledning, med afseende å förslaget till lag för Banken, samt N:o 11, ang:de fullbordad granskning af de i Statsrådet förda protocoll.
Den i Juli c. m. 61 IIr Rothlieb, Axel Fredr., hade inleranat följande 2:ne anföranden:
Vi hufva nu kommit till den vigtigaste delen af de gjorda anmärkn:spunkterna, som angår Hr Dalmans anmärkning, rör:de det under denna riksdag afgifna förslag till lag för Banken.
Constit.Utsk:* utlåt, i denna del innefattar två frågor, den eria om tiden, inom hvilken Utsk:s granskningslätt är begränsad, den andra ronde sjelfva anmärknrsanledIiingen.
Hvad den första beträffar, tillstår jag, att Utsk. visat en grannlagenhet, som visserligen är berömvärd, emedan den, som skall tillämpa lagen, aldrig kan vara för grannlaga, men sora för öfrigt skulle synas mig nästan öfverflödig.
Den allmänna grundsatsen i detta fall synes mig vara, att Utsk. ej kan granska annat, än hvad det känner, men att Utsk. är berättigadt att fälla ett omdöme öfver alla regeringsåtgärder, af hvilka det i officiel vägerhållit fullständig kännedom.
Då all åtgärd här i verlden skall hafva en gräns, är det naturligt, att Utsk:s allmänna granskning för den förflutna tiden icke kan sträcka sig längre än till riksdagens början, emedan det vore orimligt att vilja äska eller verkställa granskning afprotocoll, hvilka vid riksdagens början mahanda ännu icke funnos, eller att styckevis begära dera, som under riksdagens fortgång tillkommit, emedan det skulle upphäfva ali ordning och beräkning i anseende till den granskning, sorn tillhör kommande Ständer.
Mig synes således, att sakens natur likasom 4 §• af Ansvartslagen ganska tydligen bestämma hvilka protocoll, som kunna af Constit.
Utsk. för dess granskningsåtgärd äskas; men denna begränsning tinnes ej, när det är fråga om sådana prot., hvarom Constit.Utsk. likasom R.
St. erhållit fullständig kännedom derföre, att de blifvit R.
St. i deras plena meddelade.
Af dessa prot. måste Constit.Utsk. likasom hvarje ledamot af RiksSt, kunna få del.
De linnas uti Ståndens cancellier, och det synes mig obehöfligt alt sätta i fråga att genom IlofCaneelleren begära att få del deraf, då hvem som helst derförutan kan erhålla denna kännedom, Det kan således icke förutsättas, att Constit.Utsk, bör sakna den, så vidt det vill använda de utvägar, hvilka det i sådant afseende äger att begagna, Man kan ej invända, att K, proposjr med åtföljande prot. endast blifva remitterade till det Utsk., som bär att sig deröfver utlåta, och att det är endast vid frågor om grundlagsförändringar, sorn Konungens propos;r blifva föremål för Gonstit.Utsk:s behandling.
Då proposma jemte protocollen blifva Ständerna i deras plena meddelade, mäste de vara lika tillgängliga för Constit.Utsk, sorn för hvilken annan ståndsledamot sorn helst, och sådana protocoll måste vara lika authentika sorn alla de, hvilka blifvit Constit.Utsk. omedelbart tillställda, Att antaga ett annat förhållande, vore att förutsätta antingen en förfalskning eller en dubbelhet, sora vid en påföljande riksdag hvarken
Den i Juli e. m, lunde eller borde lemnäs onäpst.
Det kan således icke annai än medgifvas, att Constit.Utsk. kan och bör, när det behagar, erhålla om dessa prot. en fullständig kännedom.
Med detsamma synes mig också det första vilkoret för dess granskningsåtgärd vara uppfyldt.
När då en anmärkning blifvit gjord och till Constit.Utsk. remitterad; när såväl Reg.- fortnen som Riksd.Ordn. innehålla, att
Konungens propostr alltid skola vara åtföljda af de vid tillfället hållna prot.; nar detta icke kan vara ett stadgande utan ändamål, och när intet ord i grundlagen finnes, sorn förhindrar R.
St. att ingå i granskning af Statsrådets äfvensom den föredragandes yttranden i sådana fall, kan jag ej annat än anse Constit.- Utsk. vara oförhindradt att den gjorda anmärkningen till öfvervägande upptaga.
Om mari häremot skulle invända, att följden af en sådan granskning skulle blifva, att samma åtgärd kunde blifva föremål för arne Constit.Utsk:s granskning, svarar jag derpå, att sådant är förekommet såväl genom 76 §.
Riksd.Ordn. som ii §.
Ansvartslagen.
Skulle man ytterligare häremot erinra, att det blott är upplysningsvis, som Statsrådets yttranden blifva den nåd. propos. följaktiga, för alt meddela R.
St. en fullkomlig kännedom om sakens förhållanden, att sjelfva granskningsrätten icke utöfvas, förrän passionerna blifvit lugnade och saken med opartiskhet bedömes, och att ett annat förhållande kan, såsom nu, hafva den påföljd, att en del af rådgifvarne blifva oanmärkta och således föremål för en framlida granskning, under det att en annan del blir tilltalad och med stränghet bedömd; så vördar jag den anda af rättvisa och grannlagenhet, som påkallat dessa invändningar, men jag beklagar, att jag derför icke i grundlagarna kunnat hemta något stöd; och hvad det sistnämnda förhållandet angår, anser jag Constit.Utsk. icke hafva handlat conseqvent, då det godkänt anmärkningen i afseende på den föredragande, men icke yttrat sig öfver Statsrådet.
Då i detta fall ingen upplysning kunde utaf den föredragande vara undanhållen, elier något falskt sken kastadt öfver ämnet; då det var ett vigtigt fall, der hvar och en borde noga öfverväga saken; då vid ett sådant förhållande alla enhälligt tillstyrkt, att den ifrågavar. propos, måtte afgifvas, synes mig, att äfven alla bort dela lika ansvar och att, om åtgärden var felaktig, den borde för alla hafva en och samma påföljd ; men då jag af dessa förenade skäl icke kan godkänna den betänklighet, Utsk. haft i afseende på tiden för ali granskning, hvars föremål var detsamma fullkomligen bekant, ooh då jag fruktar, att denna betänklighet har ett utseende af att söka undvika en fråga, sora man icke vill afgöra, kommer jag nu till den andra och vigtigare delen af ämnet, som angår sjelfva anmärkningens beskaffenhet.
Då Utsk. uti sitt utlåt, anfört, att det afgifna förslaget lill banklag ordagrannt öfverensstämde med den från sista riksdag hvilande, i RiksSt, då ännu icke af - Dea i Juli e. m. 63 gjorda förändrade redactionen af 72 §.
Reg.F., synes mig TJtsk. också hafva anfört det, som bör tjena Statssecrel. och Statsrådet lill ursägt, om ej lill rättfärdigande.
Var del väl att förmoda, att R.
St., som sjelfva, opåminda af Regeringen, af egen drift föreslagit den ifrågavar. förändringen af 72 §:s ordalydelse, som ansett, att deruti låg en behöflig garanti för den of alla önskade myntbestämningen; var det att vänta, att R.
St. skulle vid den påföljande riksdagen förkasta samma, af dem föreslagna grundlagsförändring; och kan det vara ett fel att uti en lag, som skulle innefatta hufvudgrunderna för bankens blifvande förvaltning, införa stadganden, sorn af R.
St. blifvit till antagande löreslagna.
Jag finner således, att uppå tiden oell omständigheterna, under hvilka förslaget gjordes, ligger en väsendtlig vigt; och jag vägar hemställa lill deni, som deltagit i sistförflutna riksdags öfverläggningar, icke blott inom RiksSt., utan äfven uti enskilda samtal, om icke det gafs en tid, då man fruktade att från högre ort linna obenägenhet för myntbestämningen, då man yttrade, att om den föreslagna grundlagsförändringen skulle i något Ständ blifva afslagen, och skäl derutaf vilja hemtas till hinder för myntbestämningens verkställighet, kunde ändamålet lika fullt vinnas genom ett lika gällande beslut af 3:ne Stånd?
Jag frågar, om man icke då allmänt nog erkände, att sådant kunde ske, äfven utan förändring af 72 5-?
Jag vet, att enskilda yttranden och opinioner i sådant fall icke äro af någon vigt och lika litet kunna medföra någon laglig påföljd, som de svårligen kunna lagligen bevisas.
Men jag har trott, att sanningen borde bär öppet uttalas, och, oaktadt det klander, jag bar att härför vänta, har jag ansett mig icke böra förtiga, hvad jag då af aktningsvärda män hörde yttras.
Men sedan jag nu haft äran fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på rättvisan utaf att gifva akt uppå de förhållanden, under hvilka det klandrade förslaget till banklag framlades, går jag nu att närmare granska dess innehåll.
Hvad är då ändamålet med de anmärkta lagstadganden, om icke det, att uti ämnen, som icke blott röra Banken, men allmän och enskild rätt, genom de båda Statsmagternas gemensamma samverkan och beroende af hvarandra betrygga allmänheten mot ensidiga förändringar?
Jag frågar då vidare: hvad bade blifvit påföljden, om 72 §. i grundlagen blifvit, på sätt föreslaget var, förändrad?
Svaret bör ej kunna blifva annat, älT alt påföljden varit alldeles densamma till sin verkan och syftning, men med en större orubblighet.
Hvad hade varit verkan af de föreslagna §§:s införande i banklagen?
Att Konungens deltagande vid skeende förändringar varit ett uppdrag afR. St., som vid hvarje riksdag, likasom annan civillag, kunnat förändras och återtagas.
Skillnaden är således, att genom grundlagsförändringen vanns en högre grad af varaktighet; men det ändamål, sora åsyftades och kunnat i form af civil - 64 Den i Juli e. m.
Ing vinnas, gaf icke denna sednare egenskapen af grundlag, utan var endast ett bestämmande af det sätt, på hvilket 11.
St. ville utöfva sin rättighet alt besluta om Bankens förvaltning.
Reg.Fts 72 §. är grunden för denna rättighet, och den qvarstod oförkränkt.
Kär jag då vet, att R.
St., i följd af densamma, vid sistförflutna riksmöte underkastade
Konungens sanetion 2:ne vigtiga författningar för Banken, nemi. myntbestämningslagen och den då antagna banklagen; när jag vet, alt 55 §. i Reg.F. af år 1772 innehöll, att ”R.
Sirs ”Bank förblifver hädanefter, som den hittills varit, under ”deras egen garanti och vård; skolandes förvaltas efter de ”reglementen och stadgar, som redan gjorde äro eller ännu ”af R.
St. göras kunna,” således nära samma ordalag, som uti den nuvar. 72 §., och att R.
St., det oaktadt, vid samma riksdag uppdrogo åt Konungen att ensam och under deras frånvaro besluta och verkställa den realisation, hvilken R.
St. förgäfves sökt utföra; när jag vet, att det var en realisations verkställighet, som grundläde Riksrådet Liljencrantz’ odödlighet, och som vid en påföljande riksdag af R.
St. med tacksamhet godkändes; när jag än vidare påminner mig, att senare R.
St. vid 1809 och 1810 årens riksdag, med oförkränkt bibehållande af deras beskattningsrätt, åt Konungen uppdrogo att ända till 5o proc. förhöja lullafgifterna, och att detta uppdrag fortfor ända till i8i5 års riksdag; när, säger jag, allt detta är ovedersägliga facta, slutar jag också deraf, att R.
St. måtte vara berättigade att öfverlåta, äfvensom att stadga om utöfningen af de rättigheter, som lagarna dem tillagt; och då finner jag ej heller, hvaruti den stora förbrytelsen skulle ligga att till R.
St. föreslå att i form af civillag förklara, det de underkastade Konungens sanetion de författningar, hvilka uppå Bankens förhållanden till det allmänna skulle hafva ett omedelbart inflytande?
Icke vittnar ett derhän syftande förslag om bristande nit, skicklighet och drift hos den föredragande, utan tvärtom en berömvärd omsorg för betryggandet af allmänt väl.
Det gifves, mina Hrr, uti alla samhällen en kraft, mägtigare än hvilka lagstadganden som helst; det är den, som ligger i sakens natur.
Denna fordran, att allt, som rörer allmänt och enskildt väl, icke skall underkastas ensidiga förändringar, utan i möjligaste måtto betryggas, och derföre bör gemensamt uppgöras af samma Statsmagter, hvilkas Ömsesidiga beroende är ärnadt att bevara och betrygga samhällets angelägenheter i allmänhet: det är denna sakernas natur eller, rättare sagdt, detta behof, som förr eller senare skall göra sig gällande, att äfven verkställande magten får sitt ord med i laget vid uppgörandet af de stadgar och författningar för Bankens förvaltning, hvarigenom den inverkar på det allmänna ; och då det i min tanka aldrig kan vara ett fel att hafva velat påskynda en sadan sakernas ordning genom ett Öp - ..
Deu i Juli e. m. 65 öppet framstäldt förslag, sora det berodde af R.
St. att antaga eller förkasta, tillstyrker jag, att anmärkningen måtte förfalla och Utsk:s afgifna meraor. läggas till handlingarna.
Det är alltid en stor dag, då nationens representanter skola yttra sitt omdöme öfver de embetsmän, som hafva på en gång den äran och det åliggande att vara Konungens rådgifvare och Nationen ansvarige för sina rådslag.
Man har icke utan skäl kallat denna dag den stora räkenskapsdagen; men utan att äga förmätenheten att kunna tro mig inverka på någons öfvertygelse och utan sjelfförtroende till mina insigter, snarare med en djup känsla af deras inskränkta omfattning, vågar jag likväl tro, att denna dag är högtidlig äfven för nationens representanter derföre, att det är på densamma, som äfven de böra inför nationen göra redo* d. v. s. ådagalägga med hvad nit, insigt och opartiskhet, med hvad höjning i åsigter, med hvad omfattning af ärendernas ledning de veta att bedöma deras gång i det hela och den riktning, som inverkat på nationens väl.
Det gifves uti alla constitutionella stater 2tne ytterligheter, dea ena, som tror, att fribetssinnet icke kan yttra sig titan genom klander af de styrandes åtgärder, genom antagandet af allt, hvad missnöjet och begäret att ogilla framkasta såsom tadelvärdt; som söker att skapa sig ett rykte för att bereda sig anseende, och som smickrar passionerna för att vinna bifall och begagnar den ofullkomlighet, som är oskiljaktig från alla menskliga ärender, eller denna obelåtenhet, som felslagna förhoppningar eller öfverdrifna fordringar någon gång ingifva för att inbilla menigheten, att den är verkligen lidande och att det är de styrandes fel.
Hafva då motgångar genom möjliga naturhändelser eller andra tillfälligheter inträffat, blir ropet så mycket högljuddare, och den, som uppdragit den mörkaste taflan, blir ansedd för den största frihelshjelten, i mån som han varit mera sträng eller till och med orättvis i sitt omdöme.
Under tider af verkliga vådor är det från detta håll, som samhällets splittring, ja, t. o. m. upplösning småningom beredes och som enskilda uppstiga, medan nationernas bestånd undergräfves och sväfvar på branten af sin undergång.
Denna väg till lycka och anseende är emedlertid ofta, äfven under lugnare tider, vinstgifvande och på sitt sätt lysande.
Den andra ytterligheten har samma ändamål, men på en annan väg; den har denna hos somliga personer, snart sagdt, medfödda vördnad för högheten, som gör, att man beundrar allt, hvad de magtägande göra.
Den söker att genom en blind undergifvenhet, genom smicker, genom beställsam tjenstaktighet tillvinna sig förtroende, och deras nit är ofta ett sätt att ersätta bristen på förtjenst.
De arbeta merendels för dagen och äro lyckliga, om de deraf skörda någon frukt för frarn9 H. 9 fiö Den i Juli e. m. tiden.
Emellan dessa linnés den lugne och fredlige medborgaren, som utgör den mest sansade delen af nationen.
Den är ock, i min tanka, den aktningsvärdaste, den Konung och. fosterland sannast tillgifne och som förtjenar det mesta afseendet; men den har merendels ett svagt inflytande, emedan den, af kärlek till lugnet, ofta är overksam och mera sysselsatt med enskilda angelägenheter än med det allmännas.
Den kan missledas, emedan den ofta saknar nödiga upplysningar; men den älskar ordning och allmänt väl, och den är otvifvelaktig! den mest opartiske af alla, samt har en anda af moderation, som i partisinnets ögon ej sällan är ett brott, och för hvilken det är först af efterverlden, som sådana tänkesätt åtnjuta rättvisa.
Jag har trott det vara mig tillåtet att anföra dessa allmänna betraktelser för att dermed angifva den synpunkt, ur hvilken jag utgår, då jag med den anspråkslösa öppenhet, som tillhör en enskild man, hvilken, utom vid våra riksmöten, föga haft befattning med egentligen allmänna ärenden, nu skall framlägga åsigter både öfver Coustit.-Utskts åtgärder och de gjorda anmärkningarna.
Constit.-Utsk. har denna gång inskränkt sitt allmänna yttrande om resultaten af dess granskningsåtgärd till den anmälan, att granskningen var fulländad, utan alt yttra ett ord, huruvida Konungens rådgifvare, hvaruti jag anser de föredragande vara inbegripna, böra anses frikända för andra anmärkningar än de, som Utskts majoritet godkänt.
Jag vågar ej afgöra, om ett sådant sätt att yttra sig, huruvida ytterligare ansvar anses böra äga rum eller ej, är enligt med grundlagens anda och syftning; men säkert är, att det är ovanligt och synes liksom vittna om en farhåga hos Utsk. att gifva tillkänna sin opinion i det hela.
Den kan visserligen för den rådgifvande personalen egentligen vara likgiltig, då, enligt 76 §.
Kiksd.-ordn., allt hvad R.
St. efter granskning godkänt, eller leunat oanmärkt, bör anses hafva vunnit decharge; men är det så äfven för Nationen?