Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En i detta hänseende uti ”Stats-ekonomisk
Statistik’1 gjord utredning för åren 1820—1850 utvisar, att under denna tid utgifterna tilltagit mera än inkomsterna, samt att de osäkra lbrdringarne ökat sig i långt större progression än de säkra, och utgjorde vid 1850 års slut 232,179 Riksdaler biksmynt, sedan under den föregående, nämnda tiden afskrifvits tillhopa 92,550 Riksdaler Runt.
Huruvida resultaten sedermera varit lyckligare, har jag ej varit i tillfälle att nu inhemta.
De osäkra lbrdringarne uppgingo vid 1861 års slut, såsom ofvan blifvit sagdt, till 219,648 Riksdaler, sedan under de tvänne nästföregående åren, för hvilka ensamt några uppgifter varit tili hands, blifvit utskrifvet ett sammanräknadt. belopp af 22,281 Riksdaler 65 öre.
En annan omständighet, i afseende ä reglorna för lånerörelsen, bör ej förbigås.
För att utskifta hela den tillgängliga lanes timman emellan de iäneberättigade, beräknas värdet af deras tillverkningar under nästföregående året.
Härvid var tillförene stadgadt, att, om tillverkningarne voro underkastade stämpling, ett bevis ur stämpelboken bestämde lånerätten. samt att tillverkare af ostäinpelbara varor borde med ed, styrka varornas qvantitet och priser.
Men nu mera har, såsom bekant är, den offentliga tillverknings-stämplingen upphört, hvilket åter måst. medföra den genom Kongl. Kungörelsen af den 13 Juni innevarande år giflis föreskrift, att för lånerätts åtnjutande i Manufaktur-diskonten, pä grund af tillverkningar, som förut varit underkastade stämpling, skall iakttagas hvad som i fråga om lånerätt för ostämpelbara tillverkningar blifvit stadgadt.
Edgång är således vorden ett nödvändigt vilkor för all lånerätt uti denna diskont, i följd hvaraf ett antal af omkring 250 näringsidkare (låntagarne voro 255 under är 1861) nu böra för hvarje år med ed intyga uppgiften af sina egna tillverkningars rätta värde, hvilket ords mångtydiga begrepp icke heller blifvit närmare bestämdt, utan är öfverlemnadt åt tillverkarens egen uppfattning.
Det torde med skäl väcka förvåning, att en sådan Stats-institution kail ännu i vära dagar qvarstå.
Den har likväl ej undgått att blifva föremål för ogillande såväl af Kongl. Majit, sorn af Rikets Ständer.
Genom ett Kongl. Bref den 11 sistlidnc Juli, har Kongl. Majit förklarat sig anse, att förlagslånen haft särdeles fördelaktigt inflytande pä fabri k s-industri en och 404 Motioner i Borgare-Ståndet 18(52. ,JW 209. i vida verksammare man bidragit till näringarnas utveckling, än de amira frän Manufaktur-fonden. på nio månaders tid utlemnade allmänna lånen; hvadan Kongl.
Majit, i betraktande häraf, och enär den till förlagslån anvisade fond af 750,000
Riksdaler i långt ringare män, än (hiskligt varit, motsvarat framställda läneanspräk, funnit godt anbefalla Kommers-kollegium, att afgifva underdånigt förslag till öfverflyttning af lämpligt belopp från diskont-rörelsen tili förlags-lånefonden, i sammanhang hvarmed Kollegium ock borde föreslå de förändringar eller jemkningar uti reglementet för Diskont-fonden, hvartill nu befintliga förhållanden kunde, med hänseende till industri-idkarnes klassifikation eller eljest, föranleda.
Det är härvid tydligt, att en öfverby turing af medel frän diskontfonden till förlags-lånefonden endast gör den förra ännu mera obetydlig och gagnlös, likasom att det skall blifva omöjligt, att pä ett tillfredsställande sätt åstadkomma en blott jemkning uti de nu emellan näringsid karne på förhand noga uppdragna rangiinierna i samhällsvigt och lånebehof, t. ex. emellan tillverkare af i sjelfva väfnadssättet fasonera.de emellan fabrikant af kulörta bomullsväfnad er och en, som tillverkar hvita och ofärgade, o. s. v. Frågan härvid om understödjande genom lån beror väl ytterst pä intet annat, än den särskilda anläggningens egen beskaffenhet och pä det förtroende till dess framgång, som den förmår ingifva, efter föregången pröfning af hvarje fall, alldeles såsom det nu tillgår vid förlagslånens beviljande.
Manufaktur-diskonten kan derföre, i afseende å dess allmänna, diskont-rörelse, omöjligen icke nöjaktigt regleras annorledes, än förmedelst dess fullkomliga upplösning, på det sätt, att Rikets Ständer successivt indraga, det af Riksbanken lemnade kreditiv: hvarvid den hos Manufaktur-diskonten upphörda lånerörelse må, i den män sådant vore erforderligt, ersättas derigenom, att Riksbankens utlåning ökades, för att sålunda både bereda en koncentrering af Statens egen lånerörelse och utöfva den till näringa mes gagn efter tidsenliga grunder.
Härigenom vunnes ock lättast det af Kongl. Majit, åsyftade ändamål, ty efter kreditivets indragning blefve Manufaktur-diskontens samlade egna behållning tillgänglig att uteslutande användas till förlagslånen, hvilkas fond sålunda skulle komma att frän 750,000 Riksdaler uppgå till ett fördubbladt belopp, eller till omkring 1,500,000 Riksdaler R:mt.
Men då ansökningar om förlagslån profves och beviljas af Kongl. Majd, och befattningen för den myndighet, som handhade de dertill anvisade medlen, således blefve inskränkt till ren penningeförvaltning, mäste ock förlagslånefonden förläggas från Kommers-kollegium till det Verk, som omhänderhafver Statens kassa, eller till Statskontoret.
Enligt beslut vid förra riksdagen hafva Rikets Ständer hos Kongl.
Majit anhållit, att Konvoj-kommissariatet mätte såsom särskild styrelse upphöra samt Handels- och Sjöfarts-fonden förläggas till Statskontoret, Det skulle sålunda kunna lyckas bereda, den i flera fall gagnande förenkling, att Handels- och Sjöfartsfonden samt, nuvarande Manufaktur-diskonts förlags-länefond, förenade i deras hufvudsakliga syfte att understödja industriel utveckling, ej allenast erhöllo en gemensam styrelse, utan ock blefvo ställda under värd af det. embetsverk, hvars uppdrag är att. förvalta Statens medel, eller Statskontoret.
Dä man ofta hör talas om embet,sverkens organisation, torde ock förtjena uppmärksammas, att all förändring af Kommers-kollegium till något förenklad! bättre ej later verkställa, sig, med mindre detta Kollegium befrias frän de för det - Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
,]\dt 209.
405 samma alldeles främmande göromålen vid en betydlig penningeförvaltning och lånerörelse.
Angående Manufaktur-diskonten hafva äfven Rikets Ständer 2:ne gånger uttalat sitt omdöme.
Vid 1856—1857 årens riksdag yttrade Rikets Ständer, såsom skäl för deras dä beslutade indragning, stor 450,000 Riksdaler, af Manufaktur-diskontens hos Riksbanken beviljade kreditiv, att anvisandet å Riksbanken af särskilda låneoch kreditiv-förlag, för att anlitas uteslutande af vissa samhällsklasser, — örn också i fordna tider tilläfventyrs för industriens befrämjande lämpligt, — dock hvarken öfverensstämmer med en rigtig bank-förvaltning eller är af benofvct päkalladt, i samma män som tillförene, sedan utvägarne att annorledes erhålla låneunderstöd blifvit för en hvar underlättade.
I anledning af den vid sistlörflutna riksdag väckta fråga om Manufakturdiskontens upphörande, yttrade Banko-Utskottet i sitt. betänkande, att
Utskottet till alla delar instämde i förenämnda åsigter; men emedan indragning af Manufaktur-diskontens kreditiv och dess rörelses afstadnande sannolikt skulle, under förhanden varande penningeställning, medföra väsendtligen olägenheter för de låneberättigade näringsidkarne, hade Utskottet, efter hvars tanke utförandet af denna låneinrättning* upphörande borde afpassas efter tidsomständigheterna, på det att verkningar ne deraf må för den enskilde blifva så litet störande sorn möjligt, ansett tiden ej vara tjenlig för åtgärdens vidtagande, och Utskottet hemställde derföre, att frågan för det dåvarande ej mätte till någon åtgärd föranleda.
Detta betänkande bifölls af Riks-Ständens pluralitet, under det att BorgareStåndet. sorn närmast är i tillfälle att bedöma verkan af Manufaktur-diskontens rörelse samt af densammas snara minskning eller upphörande, beslöt en successiv indragning af viss summa utaf kreditivet.
Ehuru någon verklig olägenhet genom inställande utaf Manufaktur-diskontens allmänna lånerörelse destoinindre är att befara, som tillfälle kunde förefinnas att, på sätt redan blifvit antyd t, i erforderlig mån öka Riksbankens fond till utlåning, tillåter jag mig dock att löija den väg.
Rikets Ständer redan utstakat; och jag får således, pä ofvan anförda skäl, föreslå: att Rikets Ständer, i ändamål att bereda Manufaktur-diskontens upplösning, behagade besluta, att af Riksbankens ät Manuläktur-diskonten lenina de kreditiv skall till en början, under hvarje af åren 1864, 1865 och 1866, ett belopp af 250,000 Riksdaler till Riksbanken återbetalas.
Om remiss till Höglofliga Banko-Utskottet anhälles.
Stockholm den 29 November 1862. t. O. ty allenberg. 406 Motionär i Borgare-Ståndet 1862.
,JV? 210 och 211 ,M 210.
Af Flcrr Wallenberg:
Om löfbered ande åtgärder till Mamfaktur~d>skont inrältninc/ens och drus allmänna lånerörelses; upphörande.
Under åberopande af de motiver, som igenfinnas uti min motion N:o 2i,9, hvilken slutar med hemställan alt det såkallade kreditivet i Rikets Ständers Bank till Manufaktur-diskonten måtte minskas, tillåter jag mig föreslå, att Rikets Ständer ville hos Kongl. Maj.-t. med anmälan om deras nämnda förfogande, i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit, medgifvande att Manufaktur-diskontinrättningen och dess allmänna lånerörelse finge upphöra, täcktes i nåder förordna om de förberedande åtgärder, sorn kunde påkallas i detta hänseende och för det syfte att denna inrättnings egna behållning må varda öfverflyttad till vård af Stats-kontoret., för att, enligt Kongl.
Majits föreskrifter, fortfarande användas till förlagslån eller annorledes till ett tidsenligt främjande af industriela företag.
Och torde denna min motion blifva till Höglofliga Stats-Utskottet remitterad.
Stockholm den 29 November 1862. .1. 0.
Fl allenberg.
,M 211.
Af Herr Wftllcilfrfirg:
Örn upphörande af UIldiskontens kredit'ivrätt i Mikels Ständers Riksgälds-konlor och andra åtgärder lill upplösning af förstnämnda inrättning.
Jag har redan framställt ett. förslag derom, att den under Kommers-kollegii tillsyn ställda Manufaktur-diskonten måtte upphöra, såsom icke vidare motsvarande sitt ändamål.
Af samma orsak hemställer jag ock, att den till sammma embetsverk förlagda, af Manufaktur-diskontens tjenstemän närmast förvaltade, Ull-diskonten må blifva indragen.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 211. 407
Med ett tilldeladt anslag af den då ännu befintliga, sedermera upplösta s. k.
Manufaktur-fonden, .stiftades
Ulldiskonten genom Kongl. Brefvet den 1!)
Maj 1781, för att genom lån främja upphandlingen af inhemsk ull och understödja den mindre förmögna fabriksidkaren.
Men den, i öfverensstämmelse härmed, bedrifna lånerörelse ansågs ej Svarande mot ändamålet, enär ullproducenterne voro utestängde från låns erhållande, samt den fördel, hvilken genom lånen tillskyndades fabrikanterne, i allt för ringa mån delades af landtmannen.
Vid 1828 -1830 årens riksdag lemnade Rikets Ständer derföre ett kreditiv å Riksgälds-kontoret. för att, genom inrättandet af ett ullkontor, öppna för landtmannen dittills saknade utvägar, ej allenast att få sin vara sorterad och uppskattad, utan äfven att vid bristande afsättning kunna den beläna.
Medelst den äldre fondens tillgångar byggdes derpå ullmagasinet i Norrköping, hvarefter båda fonderna blifvit till en enda hopslagna.
Lånen beviljas mot 4 procents ränta på högst 11 månader, och till 50 procent af ullens antagna värde.
Ulldiskontens tillgångar vid början af innevarande år 1862 utgjorde i kontant och utestående lånefordringar tillhopa 95,463 R:dr 39 öre, hvaraf i osäkra fordringar
Runt 1,678 R:dr 83 öre.
Dess skuld till Riksgälds-kontoret för hvad af kreditivet, stort R:mt 225,000
R:dr, blifvit begagnadt, uppgick, med ränta derå, till bunt 79,512 R:dr 4 öre, hvadan fondens behållning var Runt 15,951 R:dr 35 öre, de osäkra fordringarne inberäknade.
Det saknar ej intresse att följa huru lånerätten småningom utvecklat sig.
Ulldiskontens reglemente af år 1831 inskränker lånerätten till förmån för producent af inhemsk ull, hvilken vara blifvit såsom pant i Ullkontor aflemnad; och reglementet.
1835 utsträcker den äfven till dem, som deraf emellertid blifvit egare.
Redan i sistnämnda reglemente medgafs, att den, som erhållit lån emot. underpant af ull, må, innan länet, är betaldt, från Ullkontoret uttaga ullen mot annan säkerhet; och man finner således att pantens utbyte emot borgen snart blef tillåtet.
Men detta var ännu till förmån egentligen för ullproducenten, tills Kongl.
Brefvet den 11 Augusti 1837 samtyckte dertill, att klädesfabriksidkare såsom vid ullmarknad i Norrköping tillhandlat sig ull, egde, med bibehållande af den honom tillkommande lånerätt för redan i ullmagasinet insatt ull, genast från magasinet uttaga och disponera ullen.
Slutligen utfärdades den 14 Augusti 1841 en Kongl. Kungörelse och ett Kongl. Bref, som båda åsyftade att ytterligare gynna klädesfabrikanterna.
Genom den Kongl.
Kungörelsen utsträcktes förut medgifven lånerätt i Ulldiskonten till hvarje innehafvare af inhemsk ull; och genom det Kongl. Brefvet förunnades särskildt åt klädesfabrikanterna den fördel, att desse, om de antingen vid ullmarknad eller direkte från svenskt schäferi uppköpt förut icke belånad inhemsk ull samt förete producents under edelig förpligtelse utgifna intyg såväl att ullen är fallen vid dess schäferi, som angående det pris, hvilket för samma ull beräknats, må, utan hinder deraf, att ullen icke blifvit i allmänt ullmagasin inlagd och värderad, få ur Ulldiskonten, efter sig företeende omständigheter, erhålla lån för dylik ull emot godkänd säkerhet.
Det visar sig således, att den nyare Ulldiskontfonden till väsendtlig del frångått sin första bestämmelse derigenom att fabrikanterne till fullo återfått den lånerätt, hvilken de egde före år 1831, och hvars borttagande just ingick bland vilkoren för den nya diskontens bildande.
De äro nu vida mer gynnade än ullproducenterna, för hvilka fonden tillkom; och man skulle nu åter ega fog att, likasom före år 1831, klaga deröfver, att den fördel, som genom lånen tillskyndas fabrikanten, i allt för ringa mån delas af landtmannen, så vida icke tänkesättet heldre utdömde hela Ulldiskonten såsom både för fabrikanten och för landtmannen obehöflig. 408 Motioner i Borgare-Ståndet ! 802.
JV/ 211.
Denna inrättning har haft mycket svårt att ät sina medel bereda en nöjaktig låueafsättning, fastän för någon tid sedan till och med den utväg blifvit försökt, att tjenstemän från Kommers-kollegium begifvit sig till Norrköpings ullmarknad, försedde med Ulldiskontens penningar, för att på stället med någon större framgång hälla dem tillhanda.
Kreditivet har ej behöft ens till hälften anlitas.
Ar 1855 uppgick utlåningen till R:mt 32,430 R:dr fördelade mellan 8 personer, och år 1857. då största beloppet var utgifvet, till Rimt 110,745 Ridr, hvaraf 17 personer erhållit del.
Sällan inträffar, att någon ullproducent anmäler sig till låns bekommande; och under nästlidet år 1861 förvärfvade Ulldiskonten icke någon enda sådan gäldenär.
Af den vid detta års slut på säkra händer utestående lånesumma, Runt 03,144 R:dr 33 öre, hade under årets lopp utlemnats, på grund af företedda betyg om upphandlad ull, 14 lån ät klädesfabrikanter, hvilka således blifvit på detta sätt gynnade för deras visade benägenhet att köpa ull för deras egna klädesfabrikers behof.
Rikets Ständer torde icke böra tillåta att denna lilla, onyttiga inrättning längre fortfar.
I anledning af härom vid sistlidna riksdag af mig väckt fråga yttrade sammansatta Stats- och Ekonomi-Utskottet, i sitt betänkande N:o 43, att, då Ulldiskontens verksamhet är af särdeles ringa omfång, fastän densamma frångått bestämmelsen att blott verka till befrämjande af ullens produktion och blifvit en vanlig diskont för belåning af reverser; — då den Ulldiskonten lemnade kreditivrätt på Rikets Ständers Riksgälds-kontor är olämplig i flera afseenden och särskildt derföre att
Riksgälds-kontoret sjelft hade behof af kreditiv och af sådan orsak tillagts rätt dertill hos Riksbanken;—då i allt fall det, af uppgifna skäl, ej är klokt och praktiskt att söka uppmuntra ullproduktionen genom varans belånande i producentens hand; — och då med sednare tiders sträfvanden mera öfverensstämmer att sammanföra allmänna utlåningsfonder. än att bibehålla sådane, som endast afse främjande af vissa klassers eller mindre korporationers fördelar, Utskottet föranläts hemställa om Ulldiskontens successiva indragning.
Men saken förföll sedermera derigenom, att tvänne
Stånd stadna de med sitt beslut emot de tvänne andras.
På anförde skäl får jag nu vördsamt föreslå: att Rikets Ständer behagade besluta, att Riksgälds-kontorets åt Ulldiskonten meddelade kreditiv skall indragas och hvad deraf blifvit begagnadt så ledes på vissa lämpligen bestämda tider till Riksgälds-kontoret återbetalas; samt att Rikets Ständer ville, med anmälan härom, hos Kongl. Majit i under* dånighet anhålla, att Kongl. Majit,' medgifvande Ulldiskontens upplösning, täcktes nådigst dels tillåta, att denna inrättnings obetydliga egna behållning finge sammanslås med Manufaktur-diskontens, för att derefter, såsom föreslaget blifvit, öfverflyttas till Stats-kontorets förvaltning, dels förordna om de öfriga åtgärder, som af Ulldiskontens upphörande kunde påkallas.
Om remiss till Högiofliga Stats-Utskottet anhålles.
Stockholm den 29 November 1862. A. O. Wallenberg.
JVst 212 Motioner i Bergare-Ståndet 1862. JW 212. 409 .JW 212.
Al' Herr Wallenberg:
Om ändring i Remedium af vigt och finhet i Rikets mynt rn. m.
Enligt gällande myntordning skall 2 skålpund myntsilfver, bestående af 75 delar finsilfver och 25 delar koppar, utmyntas till 25 hela specier eller 50 halfva specier eller 100 fjerdedels specier.
Remedium i finhet får utgöra fördelar öfver eller under, d. v. s. tillsammans Tjf0ff:delar; remedium i vigt får utgöra för hel riksdaler Trj|jn, half riksdaler TrfTO och fjerdedels riksdaler xwin öfver eller under pr skålpund.
Nu har erfarenheten gifvit vid handen, att det från Roug).
Myntverket utgångna specie-mynt aldrig tagit i anspråk den medgifna toleransen utöfver hvad det skolat innehålla.
Deremot har variationen varit i vigt emellan 11 skålpund
T9^ och 11 skålpund ^ för 150 specier, som skolat väga 12 skålpund.
Det vill således synas som om remedium i vigt kan utan fara nedsättas till rl$,c öfver eller under för såväl hela, halfva som fjerdedels specier; samt, då man kan taga för gifvet att den större noggrannhet vid utmyntningen som nu inträdt. icke behöfver så stor latitud, som hittills varit medgifven i afseende på finheten, så torde äfven remedium i finheten kunna nedsättas till xutro skålpund öfver eller under på hvarje skålpund finsilfver.
För att visa huru orimligt det vore att för fjerdedels specien, som numera är den rätta mynt-enheten, bibehålla remedium i vigt och To3ot remedium i finhet, torde endast behöfva tagas i betraktande den omständighet, att när båda remedierna. äro ogynnsamma för den, som skall mottaga betalning i rikets fasta mynt, erhåller han på detta sätt eller en hel procént mindre än han borde erhålla.
Då jag icke nu vidrört silfvermyntet om 50, 25 och 10 öre, så är det af den enkla orsak, att detta bör betraktas endast såsom skiljemynt hvarom jag ber att få väcka särskild motion.
Jag föreslår således: l:o) att, med ändring af förordningen af den 3 Februari 1855, vid utinyntning af silfver, remedium i vigt må bestämmas till xajj® öfver eller under för såväl hela, halfva som fjerdedels specier; 2:o) att remedium i finhet må nedsättas till rjjajT öfver eller under på hvarje skålpund finsilfver; samt 3:o) att hvarken kronans uppbördsman elier enskild person må vara förbunden att vid liqvider emottaga silfvermynt å mindre valör än en fjerdedels riksdaler specie, eller 1 riksdaler riksmynt, till högre belopp vid hvarje liqvid än 25 riksdaler riksmynt.
Om remiss till Höglofliga Stats-Utskottet anhålles.
Stockholm den 29 November 1862. ,4. O. Wallenberg.
Bih. till jR.
Prot. 1862 och 1863. 11 Samt. 3 Afd. 52 410 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JVs' 2J3 och 214. JW 213.
Af Herr Wallenberg':
Om rättighet för nuvarande och blifvande filial banker att å egande krediliv-behållning i Rikets Ständers Bank utgifva å vista betalbara vexlar jemväl i brutna tal.
Vid nästliden riksdag beslöts, att filialbankerna skulle ega på kreditiv i Rikets Ständers Bank utställa postremissvexlar till viss man eller ordres jemväl i brutna tal.
Denna lättnad för allmänna rörelsen har icke kommit till verkställighet, emedan man velat tyda detta beslut såsom endast gällande dädanefter oktrojerade filialbanker.
Det torde icke behöfva mycken motivering för att visa fördelarne för, såväl filialbankerna som allmänheten af att de förra kunna jemte sina invisningar på Riksbanken, ställda till innehafvaren, utställa till viss man eller ordres lydande vexlar.
Jag ber derföre få föreslå, att samtlige varande och blifvande filialbanker må tillstädjas att, till allmänna rörelsens underlättande, utgifva vexlar betalbara ä vista jemväl å brutna tal å egande behållning å deras kreditiv i Rikets Ständers Bank, samt att beslutet härom må med det snaraste bringas till verkställighet, utan afvaktan af hela Bankoreglementets omredigerande.
Om remiss till Höglofliga Banko-Utskottet an hålles.
A. O. Wallenberg. JW sm Af Herr Wallenberg’.
Om föreskrift för lönekontoren i Malmö och Göteborg att för medel, som böra till Riksbanken insändas, uppköpa tillgängliga, af behörigen oktrojerande Svenska bankinrättningar utställda vexlar. betalbara ä vista i Stockholm.
Endast i den mån bankväsendets utveckling fortgår, kommer man till insigt derom, att bankrörelsen på mångfaldigt sätt kan underlätta allmänna rörelsen.
Den under sednare är vidt utgrenade po tremis.srörelsen torde få anses utgöra ett bland bevisen, men icke destomindre har denna rörelse ännu icke blifvit så gagnande, som Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 215.
411 den kan och bör blifva.
Rikets Ständers Bank är ofta nödsakad, att frän länekontoren i Göteborg, och någon gäng frän det i Malmö, infordra remisser och dä. särdeles från det förstnämnda, beloppen uppgå till millioner, som der hopat sig till följd af de betydliga tullintraderna i rikets största handelsstad, så sändas gemenligen dessa till millioner uppgående summor med någon resande fullmägtig eller kommisarie till Stockholm.
Som Göteborg är medelpunkten för ett stort handelsterritorium, men deremot Stockholm är tyngdpunkten för landets penningerörelse, så ske liqvider i Göteborg frän omkringliggande städer med enskilda bankers och filialbankers vexlar, betalbara å vista i Stockholm.
Hvarföre kan nu icke lånekontoret i Göteborg tillstädjas köpa dylika vexlar för de öfverskott, som i alla fall skola ölverllyttas till Riksbanken och deremot dessa vexlar insändas til!
Stockholm, behörigen transporterade på Riksbanken.
Om man ett enda ögonblick tänker pä risken att köpa en sådan banks ä vista vexel pä Stockholm, så bör man ihågkomma, att lånekontoren äro berättigade, att köpa icke allenast bankinrättningars utan jemväl enskilde personers och firmors nittio dagars vexlar pä Hamburg, hvilka icke kunna presenteras till accept inom sä kort tid, sorn ifrågavarande vexlar inom eget land.
Såsom det nu tillgår sändas penningar till Riksbanken frän Göteborg till Stockholm och penningar för enskilde från Stockholm till Göteborg.
Jag vägar således föreslå: att till allmänna rörelsens underlättande, lånekontoren i Göteborg och Malmö må erhålla föreskrift, att för sådana medel, som af en eller annan orsak böra till Riksbanken insändas, uppköpa tillgängliga af behörigen oktrojerade Svenska bankinrättningar utställda vexlar. betalbara ä vista i Stockholm.
Om remiss till Höglofliga Banko-Utskottet anhållas.
Stockholm den 29 November 1862. A. O Wallenberg. JW 285.
Af Herr Wallenberg; Alt Rikets Ständers Bank samt dess lånekontor i Göteborg, Malmö och Wisby må, utan beräkning af inkasseringsprovision, diskontera vexlar, accepterade a/t betalas å sådan ort, der lånekontor elter filialbank finnes.
De åtgärder, landets bankinrättningar under sednare tider vidtagit att underlätta den allmänna rörelsen och förenkla penningerörelsen, halva mottagits med välvilja och uppmärksamhet från. allmänhetens sida.
Detta angenäma förhållande sy - 412 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
215. nes mig böra af bankinrättningarne beaktas och ingen möda af dem sparas att söka bibehålla och utveckla detsamma.