Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Eller, huru kan det hindras, att jordägare genom slöseri, misslyckade speculalioncr och dylikt, likasäväl som andra medborgare, ruinera sig?
I hvilket land, slutligen, bibehåller sig jordegendomen skuldfri, annorlunda än genom majoratsstiftelser? och så vidare. 168 Ben 14 Augusti f. m.
Jag ber då ytterligare att få härå svara, att jag icke talat oin tillfälliga skuldsättningar af personer, hvilka händelsevis innehafva jord, och hvilka skuldsättningar kunna upphöra dä jorden kommer i händer på andra personer, än dem som misshushållat eller blifvit ruinerade, utan om skulder, som oafbrutet och oskiijaktligen åtfölja jord och som för alia tider nedsätta dess värde och afkastning, samt just derföre hälla den största classen af medborgare med politiska rättigheter på en stationär, lägre bildningsgrad.
Det är desse så till sägandes primitiva skulder, i form af skatter, hvilka jag påstår utgöra roten och första aniedn. till den personliga och secundära skuldsättningen, ty ingen ägare af sådan jord kan undgå att vara en gäldenär, knappt nog alt för alltid bli en stackare i ekonomiskt afseende.
Det af förment ursprunglig jordäganderätt hos Staten, emot skatts erläggande, uppkomna perpetuella arrendet är deruti olikt allt annat arrende, att det aldrig medgifver någon nedsättning under det att alla andra näringar skatta och bevilja ömsom mer och ömsom mindre.
Och denna omständighet utgör dess andra innersta grundfel, hvilket motionären och jag med honom nu ville se undanröjdt.
Engelska jordägares ”farmers” erhålla tid efter annan, alltsom conjuncturerne förändra sig, afkortningar, eller bl ifver en utfattig farmer efterträdd antingen af en mera capitalförmögen eller understödd af den stenrike jordägarens egna friska capitalcr, för att sätta farmen i fullgått stånd.
Men här aldrig.
Skatten fortgår hellre tills hemmanet förfaller i ödesmål.
Huru tungt än beskattningen trälfar det arbetande folket i England, hörer det dock till regeln att jorden skall vara så mycket som möjligt skatt- och skuldfri, och derföre tilltager capitalbildningen der på ett sätt och under sådane credilbruk, som härstädes äro omöjliga att genom lagar införa, så länge jorden är öfver höfvan skuldsatt.
Må vissa storordiga publicister pestera så mycket de behaga öfver vära eländiga credillagar, och öfver vårt lika eländiga bankväsende, under det andra påstå, alt oss fattas ingenting annat än större rörelsecapital (dermed torde menas sedeleller mynt-massa), hvaraf näringarne tros utan svårighet ”hunna absorbera ända lill 3o millioner r:dr”.
Det är i sanning icke lätt att begripa, huru någondera af dessa åsigter, i fall de varit yttrade med fullt klargjord öfvertygelse, skulle kunna deduceras; men jag för min del, och vid äfventyr att anses yttra lika obegripliga satser, vågar dock förklara, att våra cred i t laga r och vårt banksystem är i fullkomlig harmoni med vårt skuldsatta jordbruk, eller rättare sagdt, att det sednare i sin successiva utveckling och beroende som denna utveckling varit af en lagstiftning och en administration, som, den förre till sin organisation och den sednare till sin tendens, hitintills likaledes icke varit en hårsmån bättre än de nyssnämnde instilutiouerue, denna utvecklig, säger jag, måste nödvändigt under seklers längd alstra sådane creditlagar och executionsstadgar, hvilkas hufvudsak
- De'n 14 Augusti f. m. 169 sakliga princip synes vara, att gifva anstånd och hänskjuta till framtiden.
Vid sidan häraf ett banksystem, som är synnerligen väl egnadt åt att giira skulder, men alldeles icke capitaler circulerande.
Enligt min formening är det derföre alldeles förgäfves och ändamnislösl att förändra creditlagar och banksystem, utan att upprycka deras rot, den öfverdrifva grnndbeskattningen, som tungt hvilar pä hälften af ali Sveriges odlade jord.
Dessa systemer mäste med hvarandra stå eller på en gång falla.
Partiella reformer skola i verkligheten hli inga reformer; ty om den ena statsmannen, såsom den värde motionären, Chefen för Slatscont., slår upp för att lösgöra jorden från 5 millioner grundskatter, men icke dertill vill begagna andra utvägar än ett antoriissement på 28 är under fortfarande enahanda beskattning; så har hans ädla afsigter redan blifvit undergräfda af en annan statsman, ledamot i ett annat collegium och i hankstyrelsen, som under molioncring af ny skuldsättning för jorden till en annan afdelning af Statsverket, nemi. R.
Sits bauk, troligen ville, om han förmådde, under samma 28 år tillvägabringa lika många millioner skuld pä jorden, att motsvara de ständiga räntorne, efter han nu ”provisoriskt” tillstyrker alt utkasta 600,000 rtdr, ulan all föregående undersökning.
Den ene sträfvar synbarligen mest. pä alt förenkla statsverkets räkenskaper och skattebidragens sä väl enformighet som lika qvantitet, under en liing lid; den andre åter arbetar af alia krafter pä att åter fä centralisera all penningecireulaiion för R.
Sits banks räkning i och omkring hulvudstaden.
Den förstnämnde talar om en skatteförminskning att inträffa 28 är ä dato, i följd hvaraf statsverket skulle söka sina behöfliga intrader på annat häll — dea sednare åter börjar med alt yrka, det statsverket skall, mera direct än den generella R.
Sits ansvarighet för bankens sedlar innebär, utfästa ny fördubblad grundfond för dea på sill vervaluta temligcn löst fotade sedelemissioneu, pä det denna sedelemission må kunna ytterligare ad infinitum utsträckas, efter vederbörandes hugskott.
Men hvad som är värre och mera anmärkningsvärd), just till denna sednare operation—jag menar till den provisoriska nya faslighelsbeläningen, utan föregtde närmare undersökning om hvarest systemet en gäng skall stan na, eller huru okuflig den tantaliska törsten efter mera penningar att läna är och blir—till dessa projecter, säger jag, ropar allmogens klokaste och redbaraste representanter vid denna riksdag, likasom vid den förflutna, ett jubilerande ja och amen! yrkande dertill pä köpet, att alla privatbanker totalt mätte upphöra och försvinna såsom riksförderfliga!
Det är i sanning bedröfligt, mine Hrr, att hafva upplefvat ett sådant tidehvarf af förbistring, i hvilket samhällets särskilda inrättningar hvar för sig och alltid enstaka vanmäktigt liksom häfva sig i deras, lill orsaken merendels gemensamma, men nu särskildt kända vända, deli hvaruti få ännu synas hafva blifvit varse det ondas rätta upphof, efter som endast 1 H. 22 Den 14 Augusti f. m. partiella och på lång-låg sträckta botemedel föreslås.
Om forst vid den ålder, då verksamheten naturligtvis aftager och inflytandet ur mer än ett skäl förminskas, man blifvit med full klarhet varse, att samhället ännu, i enlighet med de nu tagne initiali verne, svnes ämnadt att genomgå en temporär kretsgång, hvarunder jordeboks-folicrne blott förvandlas till bancoreversaler, men det hela ändock slutligen kommer att stå på samma punkt, så gör man kanske bäst uti att tiga och låta trissan ännu en mansålder löpa omkring?
Men dä jag fordom så allvarligt slräfvat, för att motarbeta centralisation af såväl penningevälde som allt annat obehörigt maktbegär, sä torde det ursäktas mig, om jag ännu — blott för en gång, i fall jag äter misslyckas — vagar höja min röst emot den reaction, som nu synbarligen från alla kanter riktas emot de under sisla 10 åren för samma tid temligen ändamålsenligcn vidtagne åtgärder; ty desse åtgärder stadgade dock myntvärdet och bruto cenlralisationen.
Må man gerna anmärka och klandra sä väl realisationens ofullkomliga grundsats som privatbankernas organisation, men en stor del af dessas fel böra dock icke läggas de ursprungliga sliflarne deraf, utan motslåndarnc och efteråt uppträdde dillettanter till last, hvilka tillåtit sig organisera tvertemot lag; men utan desse banker såsom medel alt bryta centralisationeu, hade slrypningen varit ohjelplig.
Privalbankerne mäste så väl som riksbanken vara lill naturen ofullkomliga, så länge rikshushållningcn pä det hela är behäftad med dylika anomalier som de ofvannämnde; men örn man vill gä framåt på förbättringens bana, skall man icke börja med all nedbryta den minst odugliga utvexleii pä ett träd, hvars rot och hela stam mäste noga undersökas.
Det första crilerium, förutan hvilket jag för min del omöjligen kan erkänna, att ett financeförslag är tecknadt med mästarehand, mäste utmärka en hufvudsaklig tendens att hälla pcniiingemassan qvar vid näringariie och så mycket som möjligt qvar vid landsbygden, eftersom jordbruket är Sveriges hufvudnäring.
Lånehilräden ifrån centralbanken och publika cassör, de må utströmma jin aldrig så gifrundt, hafva icke sådan verkan, ulan en motsatt, att allt mer och mer centralisera och slutligen obotligen ruinera hela landet och alla näringar, jordbruket främst deribland.
För alt klarligen inse detta, ber jag, alt man mätte för eli ögonblick tänka sig en Slat, som, utan alt hafva varit utsatt för sådan anledn. till skuldsättning oell höga skatter som Sverige under sina olyckliga krig efter lGOO-lalet, utgjordes af sjelfständigt skuldfria jordägare, kring hvilka alla andra näringsidkare och den egentliga industrien naturligen af sig sjelf finge uppblomstra, dä den alltid kunde påräkna välmående afnämare hos den stora massan.
Capilaler, härrörande af behållna och besparade inkomster, uppslodo dä i naturlig väg, och för de af inga förskotter eller ränleutgiftsuödvändigheter för tidigt i marknaden utbjudna varorne, jordbrukets och öfrige näringars alster, crhölles en lie - Den 14 Augusti f. m. 171 tätning, hvars större andel stannade hos säljaren.
Valutan härföre skulle köparen för sin del, lika behållen som säljaren, gerna medelst accepterande af en vexel på viss lid kunna förbinda sig att contant liqvidera, och dessa vexlar blefvo då ett bidrag till den circtrterande myntmassan.
I den mån productionen dä pä alla håll alstrade verkliga öfverskott, skulle, utom de capitalcr, som bestå i varor, oell som i vexlar och till uågen del i penningar circulera, räntebärande capitaler på lika naturlig väg uppkomma och endast pä de orter accumulera sig, der tillfälle lill handel eller nya vinstgifvande näringar yppade sig.
Egentligen i handel och nya näringar igeuGnnes de verkliga och räntebärande capitalernes rätta verkningskrets.
Der vinster, nemi. överskjutande förlagsränta och arbetskostnad, gifvas, der äro iånetillgångar ypperliga befordrare af välmågan och af crediten; och som den sednare äfvenledes der är hemmastad, så sprider den också der ett ytterligare och mera fortskyndande lif, och är icke blott en förledande källa till förderf, under den falska tro, att man af credit kan skapa verkliga capitaler.
Men här i landet, hvarest, för alt nyttja en frejdad skalds uttryck, ”inga andra capitaler finnas, än sädane sorn sägas upp”; der den största gäldenären och creditbehöfvaren af alla, 11.
Sl:s hauk, är den förnämsta förläggaren, emot dryg ränta för 10 ä 12 millioner och något mindre hög för öfrige 8 ä 10, men der sjelfva denne förläggare mäste, utom sin ränte- och diseontvinst,, ytterligare begära understöd och garanti af en annan ännu större gäldenär, den Svenska nationen, hvars individer äga sä godt som inga rörliga capitaler, och hvarföre dess representanter skjuta dc egentligen skattdragande, den lätt åtkomliga fasta egendomen, framför sig, hvilken alltid får rida för rusthållet, som man säger, när commando-ordel utgår att fylla anslagen—hur ser det väl ut i detta land med capital-bilduiugen?
eller ikring hvilka punkter trifvas häst här de capitaler som finnas, antingen der industri och produclion idkas eller der man blott njuter? — och huru användas de ? — manne lill reproduction, eller till blotta förtäring och lillintclgörelse, under hvarjehanda former?
Svaret torde bli: de allmänna capitalerne användas antingen till inga besparingar ledande allmänna byggnader, till gigantiska försvarsanstalter, eller till blotta så kallade ”faun frais”, hvartill all öfverflödig embelsmannnpcrsonal mäste räknas.
Kan det icke nekas, alt en stor del häraf är statslyx, hvars oundvikliga påföljd, beklagligen, i enlighet med menniskonaturen, blir enskildt öfverflöd, så vandra de liesta enskilda capitalbesparingar samma väg, och således hänvisar denna lyx pä eli annat hinder för capitalbildningen, alt först undanrödjas.
Men delta sker icke medelst tullagar, ulan endast med exempel ofvanifrån.
Här i landet lånar man oftast andras capitaler, icke för att idka näring, som ger öfverskjutande vinst, ty beklagligen följer del med systemet att vinster merendels uteblifva och fly från än den ena näringen och än den andra, utan för att betala förut åsamkade skulder, d. ä. fylla det tom - 172 Den 14 Augusti f. m. ma rummet efter redan förtärde produeter.
När en lunna råg här föres till marknaden, så väntar redan den oguldna räntan på hela försäljningsbeloppet, och när ett skeppund stångjern, (förlagdt och belånadt ifrån det ögonblick malmen hissades ur jordens inelfvor) går af stapeln uti verldsmnknaden, så kryper större delen af värdet in til! förläggaren, antingen denne är exportören sjelf, eller den bakom honom ofta förläggande Ii.
St:s silfverfattiga pappersbank.
Det vore nu intressant att få veta, huru detta system skulle kunna afhjelpas endast med nya creditlagar, eller med ny organisation af riksbanken, nya silfverI il (skott, på credit upplånade, och nya actieägare deri?
Eller på en annan sida med utsläppande af ett nytt säkalladt rörelsecapital pä 30 millioner, eller något, mindre i läneväg?
Till en tid kan man väl förakta Dumboms enkla sats, och sä har äfven jag, ty värr! en lid bortåt gjort men mannen hade dock icke så orätt, dä han påstod: ”att ju mera man lånar, ju mera sätter man sig i skuld”.
Mine Hrr! jag vet alltför väl, att jag ännu lemnat många möjliga och sunda inkast oförvarade, deribland den, alt mångå nationer linnas, som äro ojemförligt mera skuldsatta än den Svenska.
Ja visst, men skuldsättningens natur och öfrige omständigheter äro väsendtligen olika, Jag ingär numera ogerna pä fältet af resouemeuter efter utländska, för mig och mången okända och derföre blott merendels förmenta analogier; men här torde vara nog alt veta, det en skuldsumma sådan som Englands, på 800 millioner pund sterling, der folket i massa står i skuld till sig sjelf, dock utmärker att verklig förmögenhet till ett sä stort belopp finues inom landel, och det är alldeles icke den jordbrukande, ieke en gång den industriella classen, som hufvudsakligen bidrager till ränta ä denna skuld till de rika.
Må man häraf icke tro, alt jag lyckönskar England till sin skuld eller gillar statslänesystemet.
Men ett inhemskt statslånesystem är åtminstone der möjligt, på den jordlösa, men arbetande daglönarens bekostnad; här i landet är ett sådant system, om det en gäng skulle hehöfvas, omöjligt, emedan inga eller ganska få af näringarne obegagnade capitaler kunna.inom landet hopskrapas.
I andra länder, der utländska capitaler i läneväg anammas, ser man i tidens fullbordan tle katastrofer inträffa, som äro oskiljaktiga frän missbruket af statserediten, men dessa missbruk affectera icke derföre ovillkorligen eapitalbildningen i landel pä samma mördande sätt som här, och åtskillnaden häri önskade jag kunna ådagalägga sä klart, som jag numera derom är sjelf öfverlygad, för tilt vördsamt men allvarligen varna mina landsmän för förhastade åtgärder med banken och penningeväsendet vid denna riksdag; dä jag hyser det hopp, alt på ett eller annat säll en lagstiftande församling icke långt hädanefter skall uppslå, som, i förening med en välsinnad Regering, blir mera compelent all sjelf falla eller all åtminstone grundligen bedöma de förslag, mera omfattande än de hittills försporda, hvilka fosterlandskärleken otvifvelaktig! skall, då så Den 14 Augusti f. m. 173 fordras, erbjuda, ulan alt hejdas af förebråelser, vare sig för radikalism, utopism eller hvad slags termer än må väljas.
ITr Westerstrand, Pehr:
Jag vill ej upplaga IT. II. o. Ad:s tid med att söka vederlägga de anmärkmr, som vid min motion ang:de grundskattens reglering blifvit gjorda, sä väl nu som i sednaste plenum, då jag var hindrad att vara närvar.
Att dessa anmärkn:r få åtfölja remissen anser jag nyttigt, och jag hoppas, att, vid en grundligare Utskottsbehandling och notare pröfning af sjelfva frågan, de skola, så vidt de höra lill saken, vederlägga sig sjelfva.
1 anledn. af de suppositioner, sorn af motionens väckande varit en följd, får jag förklara, att jag endast af medborgerligt nit afgifvil densamma, icke såsom embetsman, utan såsom enskild riksdagsman, och att jag anser det otillbörligt, att en riksdagsman, såsom sådan, går ärenden åt någon annan, än åt sig sjelf.
Då jag för några ögonblick utbeder mig R. o. Ad:s uppmärksamhet i anledn. af den discussion, som nu här förevarit öfver Hr Westerstrands motion, hvilken jag under vissa villkor linner mig benägen alt biträda, sä skulle mitt anförande blifva allt för vidlyftigt, om jag ville upptaga alla de anmärkn:r, som deremot blifvit gjorda.
En värd talare, Hr von Troil, har redan i sista plenum, såsom jag fattade, biträdt den delen af motionen, som angår räntornas bringande lill bestämdt värde i penningar.
Jag förenar mig i denna omständighet med Hr von Troil, och de skäl han derför anfört, synas mig fullt öfverväga alta de anmärkntr deremot, som af Ilr Rääf blifvit gjorda.
I afseende pä sjelfva indemnisalioncn eller det s. k. friköpandet af skatteräntan, kan jag likväl icke dela Hr Weslerstrands tanka.
Fröliehs anmärkntr, om jag rätt fattat dem, förmodar jag dock icke vara derutinnan rikliga, att det skulle varit motionärens afsigt atl endast betrakta den ärliga räntan, sådan den för närvar, är, såsom en skattelösen ; i sådant fall skulle jag ännu mindre kunna biträda motionen.
Deremot har jag föreställt mig, att denna lösningssumma skulle vara en ytterligare afgäld utöfver den ränta, som nu och intill dess den för friköpandet bestämda tid förlupit, utgår.
Under en sådan åsigt af saken kan visserligen, efter mitt omdöme, en summa bi Iligt vis fordras såsom medel för likhets återvinnande — jag säger återvinnande, ty den lid var fordom då alla hemman skattade lika.
Men jag förmodar och befarar, alt en sådan dubbel afgift å den skattdragande jorden vore för de liesta alldeles omöjlig att utgifva.
Först mäste skatten genom en föreg:de operation vara bragt till ett sådant belopp, att friköpandet derefter kunde äga rum.
Under sådan åsigt, har också en värd ledamot af det II.
PresteSt. redan väckt en motion, egentligen afseende en lindring eller minskning i bördorna för den skattdragande jorden.
Del är nemi.
Prosten Almqvists motion, hvil - 174 Den 14 Augusti f. m. ken jag haft tillfälle att se.
Densamma jemte de flera särskilda frågor om skattejemkning, som under fiireg:de riksdagar blifvit underställda R.
St:s profning, öfvertyga mig, att hvarken Hr
Rääf eller Hr von Hartmansdorff, eller någon annan af de Hrr, som inom Stånden uppträdt, kunna undertrycka den fråga, som på detta sätt blifvit väckt.
Man måste betrakta den såsom en stående motion vid alla riksmöten, tills den slutligen blifvit på ett eller annat sätt bifallen; och en sådan åsigt af saken förmodar jag också hafva varit egentliga anledn. lill Hr Westerstrands motion.
Det goda kan icke på en gäng vinnas, utan man mäste successive arbeta sig fram lill rättvisa, hvilken, icke såsom Hr Rääf anfört, beslår i häfden och det beståndande, ty rättvisa fordrar pröfning af de grunder, hvarpå häfden och det beståndande hvila.
Häfden i denna fråga kallar jag för det ruttna i Staten.
Då jag nu återgår till ämnet, hvarifrån jag något aflägsnat mig, sä får jag fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på den omständighet, alt 0111 man vill jemna bördor, måste man först arbeta pä att ställa förhållandena någorlunda lika.
Här är icke fråga om att alldeles indemnisera eller friköpa den skattlagda jorden, utan frågan är efter min tanke, att ställa den andra jorden i samma fördömelse, så alt jcmlikhet desto lättare sedermera kan i en framtid uppkomma.
Prosten Almqvists motion går derpå ut, att alla privilegierade hemman i Sverige skulle åtaga sig den jemna qvoten af fördelningen af all grundränta, som i samma förhållande skulle minskas för den nu med grundränta belagda jorden, och det friköpande, han i stället föreslår, är att den privilegierade jorden, som öfvertoge räntan, blcfve ersatt genom statsobligationer, motsvarande den åtagna delen af ordinarie räntan.
Men i det hela vinner den ena delen allt hvad vinnas kan, utan någon egen uppoffring, och den sålunda indemniserade jorden vinner icke annat än det obehaget att vara skattskyldig.
Jag tror derföre, att denna grund icke är den rätta, utan skulle vilja föreslå, att den samma grundränta, som inom hvarje härad är hufvudgrunden för skattläggning ä hemman, skulle blifva den norm, hvarefter dels den rent privilegierade jorden och dels den mindre beskattade skulle taga del i utgifterne-.
För denna skyldighet skulle den sålunda beskattade jorden erhålla sådana statsobligationer, som Hr Almqvist föreslagit.
De borde vara till fullo amorterade inom 28 års förlopp, och vid den tiden kom halfva grundräntan på skattejorden att upphöra.
Under denna tid af 28 år drager den privilegierade jorden hela den påförde grundräntan.
Den är dä icke någon ränteafgift åtkomlig för Staten i annat fall, än för alt amortera och förränta de statsobligationer, som för denna skatterättighet utgifvas.
Dessa obligationer skilja sig genom en särskild tillämpning från vanliga deruti, att de hvila på en bestämd gifven grundränta.
Riksg.cont. borde besörja utgifvandet och förräntningen af dessa papper, och till Riksg.cont. inginge dä också Ben 14 Augusti f. m. 175 uppbörden af sjelfva räntan.
Men till förekommande af att sådana papper, som säkerligen vore alltför begärliga i verldshandel, måtte gå ur riket, (hvilket i afseende på den årliga räntans uppbärande skulle kunna anföras såsom ett skäl för en ny silfver-export) tror jag att Kiksg.cont. borde utbyta dessa statsobligationer emot vanliga creditsedlar.
Derigenom hindrades ett större bruk af de förra utom landet.
Jag kommer i ordningen till den inverkan, som detta skulle hafva på den inländska industrien.
Numera later icke något samtal eller någon fråga af vigt utföra sig, utan att penningeviisendel kommer under samma capilel.
Sådan är ställningen, oell den mäste vara det; ty man har ställt banken i det förhållande till landet, att hvarje gren af dess näring, om den skall kraftigt lagas under armarne af banken, arbetar på sjelfva realisationens upphäfvande, då det borde vara tvertom.
Detta låter numera icke ändra sig, och har man en gäng beslutat realisationen, så måste man med alla krafter fullborda den, och visa näringarne andra utvägar till räddning.
Jag vill nu utreda, att denna utgifning af statspapper kommer hela det skattdragande landet till godo, i sä jemn fördelning som möjligt.
Det gifves intet härad och icke mången socken i de orter af riket, der penningeförlägenhet äger rum, der icke ett privilegieradt eller ett mindre skattlagdt hemman finnes; ty frälsehemman är ock privilegierad jord, ehuru det är redan försedt med kronotionde, som minskar skillnaden i fördelar emellan det och skattehemmanen.
Dessa statspapper, säger jag, blefvo en åtkomlig, ny penning för hela orten.
Den vore till hands att ersätta bristen pä privatbaukernes rörelsecapital, när del kommer att upphöra, hvilket är mera än sannolikt för de flesta; ty såsom de nu äro octrojerade, böra de icke få bestå, och med inskränkningar i octrojeu afgå actieägare, utan att andra säkert komma i deras ställe.
Med inga andra medel kan efter min tro den skuldsatta allmogen reda sina skulder till privatbankerne.
Till oerhördt belopp nedsatta köpeskillingar för dess hemman, vore eljest enda återstående utvägen, och hvarifrån ville man väl skada köpare?
Man frukte således icke, att det capital, som utkommer i rörelsen, härigenom blefve för stort, ty i någon män minskades det capital, som nu omsättes i landet genom privatbankerne.
När amorteringen vore till fullo verkställd, vidtog den nya skaltlagde jordens skyldighet att ansvara för dess del i gamla grundskatten efter lika bevillningsgrunder för ali jord.
En ny allmän taxering bör derföre öfvergå bela Svenska jorden.