Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Samhällets uplösning skulle vara för handen här, såsom nyligen genom skattevägran, i Hessen, och Konungen nödgas att till Sveriges räddning, bemäktiga sig enväldet, eller ock skulle, om Han dukade under, riket blifva inträngande grannars rof.
En myntförsämring skulle i Sverige medföra samma skada och olycka, som i andra länder, men göra bäggedera så mycket känbarare, som fattigdomen hos oss är större.
Icke blott de, som lefde af lön, utan äfven försäkringsanstalter, fromma stiftelser och de, som på smärre kapital eller lifräntor gruudade sin bergning, förnämligast ålderstigna personer, pensionärer enkor och omyndige, blefve ruinerade.
Fordringsegare, hvilka som häldst, såge sin förmögenhet våldsamt öfverflyttas ur sina i gäldenärernas händer, hvaraf allmänt missnöje och förbittring skulle alstras.
Också visa Sveriges häfder, att ingen Statsbankrutt egt rum, utan att Statshvälfning följt derpå.
Mynttecknen voro föregångare till Carl XII:s fall och enväldets förvandling till mångvälde.
Dess missbruk af Bankens kredit, hans derigenom vållade oförmåga att göra rätt för sig och Mössornas strypsystem medverkade hufvudsakligen lill 1772 års statshvälfning.
Gustaf III:s financiella obestånd bragte honom i olycka, sedan det medverkat lill enväldets återinförande och Riksgäldssedlarnes utgifning.
Vår sista Statsbankrutt var samtidig med Gustdf IV Adolfs undergång och en ny statsförfattnings antagande.
Sedan jag nu framställt den skada och fara, som myntförsämring för riket i del hela medförer, vill jag närmare visa, huru menlig hon blefve jemväl för dem, som egenteligen tro sig vinna derpå, nemi. jord- och bruks-egare.
Om de än i begynnelsen fått skattenedsättning, genom grundräntornas förvandling i penningar: så blefve det dock de, som slutligen nödgades ersätta Dea 3 Maj. 261 Statens förlust, emedan ingen annan i Sverige hade förmåga dertill.
Jordegarne komme dessutom, genom grundskattens utbyte mot bevillning, att förlora den trygghet, de förut egt, att den förra icke skulle, af R.
St. hvart tredje år, och icke kunde af Taxerings- eller Pröfnings-komitéer hvart år förhöjas, eller förändras.
Men låtom oss antaga att jordegarne, åtminstone under öfvergåDgstiden, fått skattenedsällning.
Derpå hade dock endast den, som för ögonblicket varit jordens innehafvare, gjort någon vinning; ty den ökade behållningen hade nästa köpare måst, med en högre köpeskilling, betala.
Nödgades den sednare efteråt likväl erlägga högre skatter, än han, vid egendomshandeln påräknade: så blefve äfven han lidande, ty hemmanet måste då, emedan behållningen förringats, säljas, vid nästa köp, för mindre summa.
Men låtom oss antaga, att jordvärdets ständiga förhöjning åstadkorames genom grundskatternas förminskande: så skulle denna, i sin ordning, försvåra möjligheten för den obemedlade att blifva fastighetsegare.
Jordens dryga beskattning, öfver hvilken BondeStåndet nu klagar, har väsendtligen lättat hennes åtkomst för den obemedlade; ty i samma förhållande köpeskillingen följakteligen varit ringare, har ock jordens förvärfvande varit mindre svårt för den, hvilken, såsom Bonden, förnämligast har sin arbetskraft alt erbjuda.
I samma mån jordvärdets höjande, genom minskad grundskatt, försvårar möjligheten för den obemedlade att förvärfva fastighet, i samma mån lättar del bennes åtkomst för kapitalisten.
Det vore följaktligen han, som slutligen, och i längden skulle vinna på den myntförsämring, hvars första offer han blifvit.
Om Städerna varda, genom myntförsämringen, underkastade högre skatt, och genom frihandelu blottställde för brist på sina tillverkningars afsättning: så få de dyrt umgälla sin medverkan till skatteförenklingen.
Den sänkning i torgprisen, som intilldess myntförsämringen inträffar, kan åstadkommas, genom mängden af torgförda räntepersediar, blifver, för stadsboerne, en obetydlig och ovaraktig vinning, jemförelsevis med den storm och långvariga förlust, sora Fabriks- och Handtverks-näringarnes förringelse skulle medföra.
Enahanda blefve förhållandet för Stångjerns-brukens egare.
Som tull är en skatt pä varors förbrukning: så drabbar han, när nödvändighetsvaror dermed belastas, den fattige.
För att lindra denne, ulan alt åsidosätta Statens kraf, har man i England, med frihandeln, infört inkomstskatt eller, såsom man hos oss har kallat henne, förmögenhets-afgift, hvarom Pehr Nilsson 1848 talade.
En sådan kan icke vara annat än godtycklig, och följakteligen vådlig för den rike.
Kapitalister kunde, genast efter den nya myntförsämringen, svårligen finnas, ej heller snart upkomma, i Sverige.
Utom några stora köpmän, som, genom frihandeln, kunde bringa sig upp, men derigenom blefve så mycket utmärklare föremål för öfriga medborgares afund, funnes inga andra förmögna mån, än jordegare att beskatta.
Blefve då desse, 262 Ilen 3 Maj. såsom troligt är, underkastade -progressiva afgifter: så finge äfven de känbart umgälla sin obetänksamhet.
Grundskatterna utgöra nu en inkomsttaxa, som af intet godtycke beror, och som icke förhöjes, antingen hemmanet är allena, eller tillika med många andra, i samme egares band.
Likaså är det nu med fastigkelsbevillningen.
De rike jordegarne skulle då, med saknad och ånger, se tillbaka på nuvar. förhållande, i händelse de varit behjelpliga att detsamma omstörta.
Att embetsmän icke kunna annat än förlora på myntförsämringen, är tydligt, med mindre deras ställning såsom gäldenärer öfvervigt deras förhållande såsom löntagare.
Men efterlrädarnes minskade inkomst skulle förringa embetsmännens duglighet och sjelfständighet.
Om lönerna blefve så små, och så beroende af R.
Sirs godtycke, att män med kunskaper och skicklighet ej längre ville qvarblifva, eller ingå, i embetsmanna-korpser; så skulle dessa förfalla, samt med dem odlingen och hennes magt i Sverige; ty dess innebyggare äro för få, och landet för fattigt till att kunna underhålla en odling, oberoende af embetmännen.
Här finnes ju knappt några vetenskapsidkare, som icke äro ecklesiastika, civila, eller militära tjenstemän.
Endast de gäld skyldige, som, genom myntförsämringen, blifvit befriade från en del af sina skulder, kunna vinna på densamma och på hennes förberedelse, ränlepersedlarnes förvandling i penningeskatt.
Men en vinst, gjord på Irekostnad af andras egande-rätt, är, under hvad form, det sker, eli olofligt fång, som sällan medförer varaktigt välstånd ; och den, som oförskyldt mistat sin egendom, är benägen att hämnas.
Våldet undergräfver näringsfliten och det allmänna förtroendet förstör krediten både ut- och inrikes, samt hämmar samhällets fredliga oeh lofliga utveckling för framtiden.
Smaperscdlarnes förvandling till ständig penningeskatt gör f. n. i verkställigheten nästan ingen ändring, emedan de, på sätt den K. propos. (sid. !) och 10) omförmäler, lösas med penningar och således ”redan nu i allmänhet undergå ringa eller ingen förändring lill sitt värde.”
Genom denna åtgärd vore ”följaktligen någon rubbning af grundskatternas belopp i det hela, vare sig lill förlust för Kronan eller de skattdragande, icke alt befara”.
Den praktiska nyttan, af detta förslag, är således ingen.
Ifvartill tjenar det då, om icke tilt att hugna räntegifvaren med införandet af en grundsats, på hvars fullständiga genomdrifvande lian bygger stora förhoppningar för framtiden, men hvilka icke kunna verktiggöras, utan det allmännas förderf?
Skall då ingenting göras i skatteförenklingsväg?
Jo, runtcpersedlarne böra förenklas, göras färre till antalet, och hvad beskaffenheten angår, ändras efter omständigheterna och orternas näringsfång, till sådana varor, som lättast kunna utgöras och användas, eller afsältas.
Derpå blefve hvarken Kronan, Räntegifvarne eller Indelningshafvare^ lidande, för ögonblicket, eller i framtiden; ty då de ständiga skatterna vore bestämda och beräknade i nödvändighetsvaror, som framgent bibehöllc sitt värde: så vore Den 3 Maj. 203 detta oberoende både af metalliskt och sedelmynts skiftande pris.
Dertill hörer likväl alt
Markegungssätlningen sker i närmaste öfverensstämmelse med de allmänna prisen.
Också förklarade PresleSt., i sin underd. skrifvelse, d. 23 Oktober 1848, alt det, endast under detta uttryckliga förbehåll, tillstyrkte upsägningsrältens uphörande.
I hvad mån klagomålen, öfver räntelagarnes prejerier, äro grundade, och huru de säkrast skola förekommas, torde bäst utredas, om räntegifvarne blefve hörda.
Bevis att jag, såsem Konungens rådgifvare, sökt i hvad på mig berodde, förekomma dylika prejerier, kan jag, om så påfordras, upgifva.
Att dithörande föreskrifter sedermera blifvit uphåfna är icke mitt fel.
Att de 10 till 12 räntepersedlar, hvilka den K. propostn uptager, skulle vara tillräckliga för alla landskap i riket, i st. f. de hundradetal, som förut i Jordeboks- och Hemmantalsräntorna ingått, betvitlar jag; men lemnar den saken derhän, emedan bestämmandet beror pä den utredning, som skall ske.
Sedan ämnet nu blifvit i allmänhet behandladt, öfvergår jag lill den förslagna tillämpningens och dithörande underafdelningars betraktande.
Förbudet för rånte- och tionde-tagare alt upsäga persedlarne till lefverering in natura, och åläggandet att derföre mottaga lösen, efter de sislförflutna 10 årens medelmarkegång, skulle för dem medföra en ständig förlust, om markegångspriset sattes under varornas verkliga värde.
Sådant sker redan nu, dock mindre betydligt, emedan föga derpå är att vinna, enär den, som anser sig lidande, sjelf kan åstadkomma rättelse, genom upsägningens begagnande.
Annat blefve åter förhållandet, då ingen upsägning vore tillåten å ränletagarens sida.
Konungen har väl föreslagit nya grunder för markegåugsprisens bestämmande, efter priskuranter.
Men det är icke ens sagdt, att den säd, för hvilken de skulle uprättas, borde vara afradsgild.
Men deremot äro de inskränkta till prisen för sista qvartalet af det föreg:de och första qvartalet af det löpande året d. v. s. till de månader, då födoämnena gälla minst.
Men räntetagaren, som ej längre får upbära säd in natura, behöfver framgent bröd under alla qvartal, utan att hafva förlag till att upköpa det i förskott, enär han tvertom måste lefva på kredit ett helt år, under det att öfrige löntagare blott göra det för ett qvartal i sender.
Vill man vara billig mot räntetagaren: så bör man i beräkningen införa prisen å räntepersedlar under hela året, såsom PresteSt. jemväl yrkade i 11 punkten af sitt bemedlingsförslag 1848, att låta priskuranterna bestyrkas, af Sockenstämmor och Magistrater, är föga tillförlitligt, emedan bäggedera äro partiska.
Bland jordegare på landet äro flere räntegifvare än räntetagare.
De förres fördel är, alt räntepersedlarnes pris utsättes lågt, och stadsboerne äro intresserade derför, att landtmannavarors pris må i verkligheten vara så billiga, som möjligt.
Att då notera dem högt skulle strida mot ändamålet.
Såsom Bankofullmäktig har jag förnummit, att kursnoteringarne i Hamburg icke alltid äro tillförlitliga, ehuru denna ,264 Den 3 Maj. stad är en af hufvudorterna för penninge-omsätlningen i verldshandeln.
Huru skall man då kunna förlita sig på varuprisens notering i våra obetydliga städer, der tillförseln, af några få tunnor säd, mer än vanligt, fäller priset?
I alla fall äro markegångsdeputationernas sammansättning öfvervägande till ränlegifvarnes förmån.
Bonde- oell BorgareStms
Deputerade hafva samma intressen, som Sockenstämmor och Magistrater.
För att motväga dem, skulle fordras, att alla deputerade af Prester och Adel vore räntetagare.
Om blott en af Adelsmännen äro räntegifvare, och ofta äro de det allesammans: så är öfvervigten på de betalandes sida.
I somliga län, t. ex.
Norrbottens och Gottlands, torde det till och med vara svårt att finna så många Adelsmän, att deras fjerdedel blifver fulltalig, än svårare att fä honom sammansatt af räntetagare.
Likväl har Konungen icke föreslagit någon ändring i markegångs-deputerades sammansättning, eller röstberäkning.
Som denna är, genom 75 § R.F. bestämd: så är det fruktlöst att vänta någon rättelse, sä länge erforderlig grundlagsändring icke blifvit vidtagen; och när skall en sådan lyckas?
Att imedlertid föreslå upsägningsrättens afskaffande, är att blottställa räntetagarne för ständig förlust; och hvem skulle denna företrädesvis drabba?
Jo just dem, som äro sämst aflönade, nemi.
Officerare och Landlslalstjenstemän.
Att Kammar-colhm och dess advokatfiskal skulle allena kunna motstå den allmänna påtryckningen och med sina åtgärder uppehålla markegången vid sitt rälta värde, är ett öfverdrifvet anspråk.
Den forsellön, som räntetagaren hittills fått upbära, då säden icke erlagts in natura, skulle blifva honom af Statsverket godtgjord.
Deraf hade han ingen fördel, men Kronan förlust.
Det kan ock vara ovisst, om, och huru mycket mången räntegifvare vunne eller förlorade.
Kronofogden skulle, hvarken med säd eller penningar, ega lemna räntegifvarne anstånd, såsom de nu, af vissa regementen och andra räntetagare, få, för hela åratal, åtnjuta.
Som räntetagaren icke skulle blifva berättigad att fordra säd in natura, när det för honom vore förmonligt: så kunde ej heller af honom begäras, att han skulle mottaga säd, när det för honom vore menligt, och följakteligen för räntegifvarne fördelaktigt.
Staten skulle derföre träda imellan, emottaga säden af räntegifvaren, och betala medelpriset till räntetagaren.
Besväret och kostnaden, för denna mellankomst, skulle falla Kronan till last.
Slutföljden af detta förslag är således, att antingen skulle hon sjelf, eller hennes rätts innehafvare, löntagaren, oförskyldt förlora.
Till förmån för hvem?
För jordegaren, som oförtjent gynnades på andras bekostnad, emedan honom efterskänktes åligganden, som, vid jordens förvärfvande gjort köpeskillingen ringare, men som andra medborgare sedan måste i stället åtaga sig för all hålla Kronan skadelös.
Konungens rådgifvare, som äro så ömmande för den mäktigaste af alla skattskyldige, jordegaren, borde väl vara lika mona om de svagare och fattigare, eller alla andra.
Om Kronan ändock vill mellankomma: så kan hon lättare göra det för desmå, Den 3 Maj. 565 än de stora persedlarne, och de förras föfvandling till ständig penningeskatt följaktligen undgås.
Statens mellankomst, att af räntegifvaren emottaga den säd, han vill lefverera, och till ränletagaren derföre erlägga det medelpris, denne heldre vill upbära, är en början lill indelningarnes indragning till kronan, och nuvar. indelningshafvares omedelbara aflönande genom Statsverket.
Om det genomdrifves: såskall i ett land, hvilket är så fattigt, som Sverige, och hvilket befinner sig i en sådan penningeställuing, som vår, det utan tvifvel leda derhän, att åtskilliga löntagare blifva, under kommande krig, likasom under de föreg:de; och sednast 1808—1809 årens, utan lön, emedan alla tillgängliga medel måste för kriget användas.
Då skola de officerare, som äro underkastade fälttågens mödor, försakelser och faror, icke längre hafva den trösten, att deras hemmavarande hustrur och barn äro, genom Indelningsverkets omedelbara liqvid mellan räntetagare och räntegifvare, betryggade mot den brist och nöd, som lönernas innehållning, af Statsverket, eljest torde förvålla.
Skall icke hela Indelningsverkets uplösning blifva följden af grundräntornas förvandling i penningar, och deras nedsättnings godtgörande med bevillning?
icke blott befälet skulle sesinahemmansräntor och sin kronotionde förvandlade till en obetydlighet, utan gemenskapen skulle förlora sina torp och sin lega; ty hvarföre skulle, när bevillning sattes i st. f. grundskatter, en så betydlig andel af dessa, som roleringen, qvarstå orubbad?
R. St., som nu icke ega, utan Konungens samtycke, uplösa någon enda rote: skulle sedan kunna, genom anslagens borttagande, göra med de indeldla regementena så, som StatsUtsk. nu velat göra med Wermlands viirfvade Fältjägare.
Om Indelningsverkets uplösning blifvit, genom ifrågavar.
K. propostr, grundlagd, hvilken förringelse af Konungens makt och Sveriges styrka hafva ej Hans rådgifvare dymedelst föranledt?
För dem, som önska till republik förvandla del monarkiska Sverige, vore det en kraftig häfstång alt begagna.
För hvilket pris bringas allt sådant å bane? för en skatleförenkling, hvarpå Statsverket icke torde kuuna bespara någon enda Häradsskrifvarelön, men hvarpå del mindst skulle förlora 60,000 r:dr om året.
Slutsatserna af förestående utredning äro: «) Om de föreslagna ändringarne kunna hållas inom degränsor, den K. proposm utstakar, l:o att småpersedlarnes förvandling, till ständig penningeskatt, är utan varaktigt gagn för räntegifvarne och utan besparing för kronan.
2:0 alt de öfriga persedlarnes liqvid efter medelmarkegång med forsellönens mistning, länder kronan och räntetagarne till ständig förlust, samt kan 3:o i vissa landskap äfven medföra större skada för räntegifvaren, än det prejeri, från hvilket man vill honom befria. b) Om följdenligheten medförer all grundskatts förvandling lill penningar, samt om egennytta och oförsigtighet i förening vålla myntvärdets försämring.
4:o att samhället bolås med fara. 266 Den 3 Maj.
Raab: Adam Christian:
Ehuru jag visserligen föreställer mig att den tystnad, som nu röjer sig, ingalunda bör förklaras så, som skulle tankarne inom detta Stånd öfverensstämma med det yttrande, Hr von Hartmansdorff nyss låtit upläsa, har jag likväl, ihågkommande den gamla regeln, alt den, som tiger, han samtycker, ansett mig böra begära ordet för att protestera mot de grundsatser, hvilka Hr von Hartmansdorff här uttalat.
Jag finner mig härtill så mycket mera upmanad, som, lill följd af nämnde regel, man möjligen, i händelse ingen röst inom Riddarhuset höjes uti förevar, fall, skulle lyda denna tystnad, såsom hade Hr von Hartmansdorff uttalat Ståndets odelade åsigter.
Det gifves en sjukdom, hvaraf mången utmärkt man, månget stort snille lider, och denna sjukdom kallas maladie imaginaire.
Det ser i sanning ut, som skulle den värde representant, som låtit upläsa det anförande, vi nyss afhört, och hvilken annars i så många afseenden utmärkt sig för sitt skarpa omdöme, — hvilken sjelf föreslagit betydelsefullare former, hvaribland nu sednast i fråga om representationssättet, röja symptomer af denna sjukdom, så snart fråga upstår om den ringaste förändring i vårt abderitiska beskaltningsväsende.
Hurn annars förklara att Hr von Hartmansdorff, af den anledning att K. M. i Sin nåd. propos. låtit föreslå förvandling i penningar af mindre persedlar, upg:de till ett belopp af 144,000 r:dr, och utgörande således endast ^ af hela grundskatten, ansett sig böra förespegla oss, i händelse propositionen bifalles, de hiskligaste följder, att räntegifvares och ränletagares framlida välfärd skulle förstöras, och slutligen samhället bringas i förderf genom införandet af antingen envälde, republik eller utländskt ok.
Hvarifrån dessa förespeglingar, om ej blott och bart från ett alltför upskrämdt sinne.
Jag kan ej undgå anmärka en af talaren begagnad taktik, som synes mig allt för fyndig.
Han har nemi. uptagit åtskilliga af ledamöter inom de andra Stånden, under behandlingen vid sistl, riksdag af Skatleförenklingsfrågan, fällda yttranden, hvilka, uttryckande en vemodig klagan öfver skattebördornas tyngd och ojemna fördelning, förråda talarnes måhända något djerfva förhoppning om framtida lindring deri för jordbrukaren.
Och dessa yttranden har han gifvit den betydenhet, att de nu fått i hans framställning gälla såsom full bevisning att hvar och en, den der understödt skatteförenldingen i sin helhet, dermed haft den egennyttiga afsigten, att genom denna skatternas förenkling småningom undandraga sig hela skattebördan.
Då jag med min röst understödt K.
M:s vid sista riksdag afgifna propos., och jag nu liksom då är innerligen öfvertygad, att en dylik förenkling af våra många skattepersedlar är en af de vigtigaste och mest angelägna åtgärder, hvilka till fäderneslandets båtnad och sanna bästa kunna vidtagas, så anhåller jag, att nu få afgifva protest emot en sådan tydning af bevekelsegrunden hos mig och dem, hvilka önska framgång åt reformer.
Hr von Hartmansdorff har egentligen grundat sina bekymmer för framliden dels på den erfarenhet vi ega om myntförsäm - Den 3 Maj. 26T ringar, som förr egt rum, dels pä farhågan, alt vårt nuvar. myntväsende icke skall kunna i längden uppehållas.
Men vår förhoppning, att kunna underhålla Bankens förmåga att utvexla silfver, måste likväl byggas på något helt annat än bibehålandet af de många persedlar, i hvilka grundskatten nu utgår; den måste nemi. byggas på landets förmåga att kunna producera och exportera varor till högre värdebelopp, än vi importera.
Denna förmåga lära vi befrämja genom näringarnes upmunlran, och således äfven ur denna synpunkt förenkla skatteväsendet och derigenom göra de bördor drägligare, hvilka trycka landets förnämsta näringsgren, jordbruket.
Utaf Hr von Harlmansdorffs anförande och deri gjorda skarpa kritik öfver det K. förslaget, hennar jag ett ytterligare stöd för den föreställning, jag, då det K. förslaget i Ståndet uplästes och lill Utsk. remitterades, tog mig friheten yttra, nemi. att samma nåd. förslag var icke nog genomgripande.
Hr von Hartmansdorffs yttrande bevisar, alt K.
M;s goda afsigt, alt vilja gå en medelväg emellan de olika opinionerne, icke vunnit påräknade sympathier och icke fått understöd från den sidan, för hvilken Hr von Hartmansdorff plägat vara ledare.
De, som alltid pläga motsätta sig den minsta förändring i våra institutioner, äro ej tacksamma för den gjorda modifikationen, ty de se i detta förslag lika många och lika stora farhågor för framtiden, som om förslaget eller den föreslagna skatteförenklingen varit mera omfattande.
Häraf hemtar jag en ökad anledn. till den förhoppning, att StatsUtsk. skall tillstyrka en utvidgning af förslaget i öfverensstämmelse med K.
M:s propos. vid sista riksdag.
Jag anhåller, att detta milt föredrag, måtte få åtfölja Hr von Hartmansdorffs anförande till StatsUtsk.
Raab lmfvudsakligast riktat sina anmärkn:r emot mina personliga brister och icke mot mina i saken uttalade meningar, anser jag
Frilus yttrande icke förtjena, till besvarande uptagas.
Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från Ulskm iukomne mern. och ullålm, nemi. från Constilutions-Utskottet: N:o 7, lill R.
St., med förslag till åtskilliga ändringar i grundlagarna; Stats-Utskottet: N:o 112, ang. ett hegardt lån för fullbordandet af lazarettsbyggnaden i Lund; N:o 113, i anledn. af väckt motion om användande af den Storö fiskelägcnhct åsätta ränta till underhållande af hamnen derstädes; N:o 114, i anledn. af väckt motion om rättighet för nuvar.
268 Don 3 Maj. arrendatorn af kronosäteriet Boda alt under visa vilkor arrendet frånträda; N:o 115, i anledn. af väckt motion om lindring i arrendet för indragna Profossboställe! vid Westgötha reg:te Bryntesgården Linderfva, eller rättighet för närvar, -arrendatorn att arrendet frånträda; N:o 116, i anledn. af erhållen återremiss å Utlåt.
N:o 47, ang.
K. M:s nåd. propos. om eftergift af kronans rätt till danaarf efter Enkan B. H. Sandelin; N:o 117, i anledn. af väckt motion om rått till mulbete å kronoparkerna inom Skaraborgs län för derinvid belägna hemman; N.o 118, i anledn. af väckt motion om rättighet för allmogen inom Ase Härad af Skaraborgs län att erhålla utsyning å kronoparkerna Hunne och Halleberg; N:o 119, i anledn. af väckt motion om förändrad reglering af den åtskilliga hemman i Laske härad af Skaraborgs län medgifna rättighet till mulbete å kronoparken Edsmären, N:o 120, i anledn. af väckt motion om utsyningsrält å kronoparken Tysslingen inom Orehro län; N:o 121, i anledn. af K: M:s nåd. propos. ang. uplåtelse af kronan tillhörig jord till hamnanläggning vid Wadstena slolt i Östergöthlands län; N:o 122, i anledn. af väckt motion om befrielse för de vid kronoparken Mösseberg belägna hemman från skatt för dem anslagna andelar af nämnda kronopark; N:o 123, i anledn. af återremiss å utlåt.
N:o 62; N:o 124, i anledn. af återremiss å utlåt.
N:o 65; N:o 125, i anledn. af återremiss å utlåt.
N:o 70; N:o 126, i anledn. af K.
M:s nåd. skrifvelse ang:de bere dande af tillfälle för ett antal industri-idkare och arbetare att besöka industri-expositionen i London, dels ock af väckt motion i samma ämne; N:o 127, i anledn. af erhållen återremiss å utlåt.
Banko-Utskottet: N:r 36, i fråga om inrättande af en serskild pensionsanstalt för enkor och barn efter tjenstemän och betjente vid Bankodiskonten, Lånekontoren och Tumba bruk.
Justerades 6 prot.-utdr. innefattande R. o. Ad:s denne dag fattade beslut.