Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det mjuka tonfallet, när han nämnde det enda ordet: »dig», försonade henne med hela den öfriga repliken; hon hörde icke, att rösten eljes var oböjligt hård och skrattet nästan rått.
»Ser du verkligen ingenting?
Ingen förändring?»
Återigen lät han sina ögon göra en rond omkring rummet, och nu fäste de sig vid piedestalen, på hvilken den hvita marmorängeln stod.
»Jo visst,» utropade han triumferande.
»Det är ju en ny möbel!»
Eric hade svårt att behärska sin munterhet; den ton, med hvilken Casimir uttalade ordet »möbel», var oefterhärmlig.
Det var tydligt, att han ansåg konstverket endast som ett mindre viktigt bihang till möbeln.
Maria trädde fram till statyetten och vinkade Casimir till sin sida.
»Hvad tycker du om ängeln?» frågade hon.
»Jag tycker bättre om dig.»
Hon smålog; men så upprepade hon frågan:
»Allvarsamt!
Han mönstrade marmorbilden, men kände synbarligen ingen glädje därvid.
Uttrycket i hans ansikte var likgiltigt som förr.
»Jo, den är vacker,» sade han.
Vacker!
Det var just ordet, som Maria användt, och Eric kände sig slagen af skillnaden i detta samma ords innebörd, uttaladt af den ene eller den andra.
I hennes mun hade det rymt så mycket; i hans lät det själlöst och platt.
— — Men för Maria var det synbarligen icke så; för henne blef det innehållsrikt, när han nämnde det.
Hon försjönk i drömmar; hvarje hennes drag kom att andas beundran och hänförelse.
Eric hade rest sig upp och gått öfver golfvet; där han nu stod kunde han följa bådas minspel, och hvad han såg verkade på honom som ett alldeles nytt rön.
Det var som om han för första gången iakttagit ett naturfenomen, och han kände samma förvåning som en urskogens indian inför en spegel, ett stycke stelnadt vatten, som nyss var innehållslöst tomt, men som, genom en enda liten vridning, kommit att återgifva ett landskap med alla dess fina skiftningar.
— Han märkte, hur Casimirs ögon riktades emot Maria, och hur hans ansikte, som följd af ett instinktlikt härmande, en ansiktsmusklernas reflexrörelse, antog just samma uttryck af hänförelse och beundran, som hennes.
Till sist såg verkligen den gode Casimir ut som en konstentusiast af renaste vatten; och när Marias blickar åter mötte hans, var det som om hon fått ett svar, hört en ton som klingade samman med hennes egen känsla till den skönaste harmoni.
Men Eric tyckte sig plötsligt ha funnit ett spår, som kunde leda till klarhet i den gåta han grubblade öfver.
Nu trädde Gerda in i rummet.
Casimir vinkade henne till sig med en liflighet, som alldeles icke var hans egen; när han fått henne placerad framför marmorbilden, slog han ut med handen som en deklamerande skådespelare och sade entusiastiskt:
»Nå, är den inte vacker?»
Hon såg på sin bror med en ironisk min och svarade:
»Jo, naturligtvis.»
Detta »naturligtvis» var, sådant det uttalades, en sarkasm; men den trängde icke igenom det tjocka pansar af oskuld, bakom hvilket Casimir satt förskansad.
På aftonen tog Eric farväl.
Han måste resa tidigt på morgonen från Aspinge för att hinna det nedgående snälltåget, och han drog sig tillbaka strax efter det téet serverats.
Men när han väl befann sig på sitt rum, blef det honom klart, att han icke skulle kunna sofva; och han smög sig genom korridoren nedför trapporna ut i det fria.
Han gick öfver bron och genom trädgården ned emot viken.
Gerda hade hört ljudet af hans steg.
Hon kunde icke heller sofva; hon ställde sig vid det öppna fönstret för att svalka sitt hufvud, som brände.
Därutanför var det ljust, ljusare än på dagen vintertid.
Och medan hon stod och stirrade ditut, såg hon den hvita snipan glida fram för slottets fasad.
Den ensamme nattsvärmare, som satt vid årorna, var ingen mindre än själfva Hans Sardoniska Majestät — Eric Lindenow.
Han visste icke, att en kvinnas blickar från det öppna fönstret följde hans rörelser.
Själf såg han upp emot ett annat fönster och i hans ögon brann samma eld, som lyste ur de mörka kvinnoögonen.
I »den förtroliga vrån» satt Maria med hufvudet lutadt emot Casimirs bröst.
Det var som om hennes kärlek vuxit för hvarje dag, utvecklat sig ur ett litet frö, fått djupare och djupare rötter och en rikare och rikare krona.
Och i den kronan byggde alla vårens sångfåglar; och öfver dess friska grönska lyste och värmde vårens sol.
— — Sådant låg lifvet framför dem; rikare och fullare skulle deras lycka bli, ty detta kunde icke åldras och skulle aldrig dö.
Det skulle lefva i deras hjärtan länge sedan åren låtit snö falla öfver de unga känslorna.
Denna tanke tycktes henne så skön, att hon måste meddela den åt Casimir; och hon började tala, sakta, långsamt och utan att se upp — som om hon talat i sömnen:
»Jag drömmer mig oss båda som gamla: dig som en fin gammal man, lik min morfar, och mig som en fin gammal dam, lik mormor.
Jag har i Paris sett en tafla föreställande ett sådant gammalt par — — de sutto på tröskeln till sitt hus, omgifna af barn och barnbarn och barnbarns barn — — .
Öfver dem tindrade alla stjärnor på Söderns mörkblå sommarnattshimmel — och det stod ett skimmer kring dessa båda gamla, som om de under ett helt långt lif samlat tillräckligt solsken att lysa deras väg nu när natten föll på ...
»Den ena af dem är du och den andra jag.
Det är du, som talar till de unga:
’Tro icke dem, som säga, att lifvet blott är ett ondt, en tung börda, som man lägger af innan man träder in genom den mörka porten — liksom en uttröttad vandrare sätter sin säck utanför ingången till det hus, där han söker härberge.
Lifvet är icke sådant.
Det kan icke vara mörkt och kallt, så länge det finns något, som ger värme och glans åt allt — det outsägligt, obeskrifligt rika som innefattas i det enda ordet: kärlek ...
Så länge ett hjärta kan älska, så länge kan tillvaron aldrig bli den öken, man sagt, den är.
— Men håll ditt hjärta i helgd!
Låt inga onda känslor tränga in och oskära det.
Om det såras, låt det sluta sig, men hata icke.
Det är saligare att ha gifvit allt, äfven om man intet fått, än att ha mottagit allt och intet gett.
— Se ljust!
Ett såradt hjärta kan öppna sig på nytt och blomma på nytt.
Den modige glömmer de mörka dagarne för att minnas de soliga.
Det är icke blott enfalden och dumheten, som tro människorna om godt; klokheten och styrkan våga det ock!’ — — »
Han kväfde en gäspning i det han afbröt hennes tal med en kyss.
Tre veckor efter det Eric lämnat Aspinge, tillkännagafs förlofningen mellan löjtnant Theodor Wollsioe och högvälborna jungfru Gerda Du Camp.
Det var en förmiddag i mars 1881.
Solen lyste redan vårligt varm, snön, som fallit om natten, hade smält, och myllan var uppmjukad, men under ytan satt kälen ännu kvar, jorden var stenhård, och snövattnet, som icke fann aflopp, samlade sig i pussar på åker och äng.
Öfver markerna kom Casimir Du Camp gående, klädd i grå kavaj af hemväfdt tyg, med byxorna instoppade i skaften på ett par stora smorläderstöflar.
På hufvudet bar han en mössa af räfskinn och i handen en knölpåk, som han själf skurit.
Han gick med tunga steg och stödde sig på käppen; vid hvarje hans stöfvel hängde ett stycke af hans jordagods, men det var icke detta, som gjorde hans gång tung.
Det sägs, att kråkorna i vårens tid, då make söker maka, få en lättare, spänstigare flykt än eljes.
Den sommaren för snart sex år sedan, då Casimir vann Marias hjärta, hade hans hållning haft behag, hans rörelser lif och hans ansikte uttryck som aldrig förr.
De gröfsta drag få en aning af själ, när ögonen lysa af längtan.
Nu var längtan stillad, nu var elden slocknad, nu låg det i stället utbredt öfver dragen någonting mättadt-likgiltigt och sömnigt-belåtet, som harmonierade med den tunga, säfliga gången och gaf ett intryck af själfbelåtenhet och hvardagslycka.
Han var lycklig, men lyckan hade för honom blifvit hvardagskost, och han njöt den, som han njöt sina goda mål mat, frukost, middag och aftonvard.
De år som gått, hade medfört en och annan förändring i hans lif: hans syster hade blifvit gift, och hans gamle far hade skattat åt förgängelsen; men dessa båda tilldragelser hade icke kommit oväntade, och de voro alltför naturenliga för att störa Casimirs hjärtefrid.
Fadern hade förfallit mer och mer.
Saulsandan var ständigt öfver honom under de tre sista åren af hans lif.
En dag i juni 1879 upptäckte trädgårdsmästaren, att gamle baronen icke skurit sparrisen; och han skakade betänksamt på hufvudet: då kunde »Skälen» aldrig ha långt igen.
På hösten dog han också, och sedan dess hade han hvilat i familjegrafven på Vimmerstads kyrkogård, vid sidan om sin gemål, under de hängbjörkar, han själf planterat.
Han hade icke tagit stor plats, den gamle, och fastän tomheten sedan han var borta föreföll större, än man någonsin tänkt sig honom själf i lifvet, fylldes den dock efter hand som tiden gick.
Du Camp styrde sitt gods, älskade sin hustru och vegeterade.
Hans enda små bekymmer rörde sig kring väder och vind; men de voro också regelbundet återkommande.
Än önskade han solsken och fick regn; än önskade han regn och fick solsken.
Men hur det var, alltid kom äringen välbergad in i ladorna.
Du Camp gnuggade händerna och sade till sig själf, att han kunde ha sparat sig alla bekymmer.
Ibland förnam han det nog också som en missräkning, att Maria icke skänkt honom några barn, men sorgen däröfver hade ingen starkare klangfärg, ingenting af sviken evighetslängtan.
Han sörjde däröfver så, som öfver en följd af dåliga år, dem Vår Herre beskärt.
Han hoppades på bättre tider.
I lifvets lugnaste vrår, där sällan en vindfläkt kommer dammet att hvirfla om, och där hvardagsmänniskorna trifvas som bäst, där bor också en spindel, i hvars nät de alla fastna.
Det är vanans spindel.
Omärkligt spinner han sitt nät omkring dem, och första gången en tråd lägges snärjande kring offret, kallas den en omväxling i enformigheten; andra gången blir ett upprepande af någonting behagligt; tredje gången väntas det redan.
— Då är flugan snärjd och kan icke komma loss.
Hvardagsmänniskan har fått ett behof, en vana mer.
Omständigheterna gjorde, att Casimir en och annan gång måste göra en affärsresa in till närmaste stad.
Strax efter det han öfvertagit förvaltningen af godset, hade dessa resor icke kommit ofta på, och sedan han blifvit gift hade de blifvit ytterligare reducerade till antal.
Visst måste han äfven då lämna sin hustru en och annan gång i månaden, men han ställde alltid så till, att han var hemma på aftonen samma dag.
— Efter faderns död befanns detta vara ogörligt; också måste han fara in till staden oftare än förr.
Det fanns mycket affärer att uppgöra, han träffade många människor, och i Norden kunna affärer icke uppgöras, människor icke råkas, utan att tömda glas måste bära vittne därom.
Du Camp hade i sin fars öde ett varnande exempel på, hvart detta kan leda; hela släktens historia under de senaste generationerna var också ett enda varningsrop.
Han kände faran och hade föresatt sig att undvika den, men han var icke någon stark karakter, och han ville icke förolämpa någon genom ett afslag.
Han var lättledd, han var höflig, han var svensk; och en svensk blir hellre en drinkare, än han förnärmar någon genom att säga nej till en like, som proponerar punsch eller brorskål.
Du Camp skulle ha förebrått sig själf, att han var högmodig, om han vägrat att dricka; därför drack han.
Men han konstaterade med tillfredsställelse, att han icke hade ringaste smak för spritvaror, och detta ingaf honom en känsla af säkerhet, hvar gång han tömde ett glas för att icke förnärma någon.
Resorna till staden följde tätare och tätare på hvarandra; han for hvar fjortonde dag, han for slutligen en gång i veckan.
Han bekantskapskrets ökades.
Han träffade unga officerare från ortens regemente — och han hade alltid haft en svaghet för officerare.
Det var gladlynta ungdomar, han trifdes i deras sällskap, och han drack för sällskaps skull.
Snart kunde han icke undvara denna hvarje vecka återkommande omväxling i den enformighet, hvaraf hans lif eljes bestod.
Maria anade ingen fara i dessa nu så ofta påkommande resor.
Hade hon anat någon fara, skulle hon ha afvändt den, ty ett ord af henne skulle hållit honom kvar.
Men just därför, att hon var medveten om sin makt öfver hans sinne — just därför var hon så rädd att missbruka den; och kanske var hennes makt så oinskränkt just därför att den aldrig missbrukades.
Och så unnade hon honom af hjärtat hvarje förströelse.
Hon hade en dunkel föreställning om, att män i allmänhet ha ett mycket starkt behof af omväxling i sina yttre lefnadsförhållanden, därför att kärleken aldrig kan fylla en mans lif så helt, som den fyller hvarje kvinnas — om den är äkta.
Därför gladde hon sig åt hans resor — så mycket mer som Casimir alltid återvände från staden i strålande humör; och det var som om hans kärlek skjutit nya, friska skott under denna skilsmässa, som icke sträckte sig öfver mer än ett dygn.
Det var först på den allra sista tiden, som det blifvit regel, att han dröjde längre borta.
Han stannade nu ofta i staden ett dygn och en dag; och, som om detta icke vore nog, reste han först med nattåget därifrån.
Han ankom då icke förr än vid 4-tiden på morgonen till Aspinge.
För att icke behöfva väcka sin hustru vid denna tidiga timme, hade han brukat sofva i nedre våningen, i sin fars rum, hvilka han låtit inreda åt sig.
En morgon sistlidne februari hade han åter rest in till staden.
Maria hade som vanligt tillbringat en dag i ensamhet, därpå en natt och därpå åter en dag.
Hon gick till sängs om aftonen och hon slumrade in; men vid 4-tiden väcktes hon af bullret från vagnen, som körde upp.
Strax därefter tyckte hon sig höra en röst som ropade.
Hon var ensam i hela våningen.
Tant Sofie bodde på nedra botten, i närheten af köksdepartementet.
Endast kammarjungfrun befann sig inom hörhåll för Marias ringklocka; men henne ville hon icke väcka.
Maria hade satt sig upp i sängen; hon var yrvaken och hon lyssnade.
Hjärtat klappade häftigt; det kändes som slag af en knuten barnahand inifrån, mot hennes bröst.
Återigen hörde hon rösten ropa; och strax därefter ljödo steg nere i vestibulen.
Hon reste sig ur bädden, tände med skälfvande hand ett ljus och gick på sina nakna fötter genom kabinettet och ut i matsalen, därifrån en dörr ledde ut till korridoren och vidare till stora trappan.
Hon öppnade dörren och lyssnade.
Hon hörde ett släpande som af en tung kropp och fragment af ett samtal; det var kusken och betjänten som talade, pustande som under tyngden af en börda:
»Fan hvad det måtte ha gått hett till i dag!»
»Ja, jag förstår inte, hur han kommit i kupén!
Jag måtte ta’ en stationskarl till hjälp och bära honom ut i vagnen.
Han var dödfull.»
Nu hörde hon hans röst, men hur förändrad!
Det fanns ingenting af mänskligt uttryck i denna röst, det var ett djurs oartikulerade läte.
Hon ryste till.
»Full?
Hvem sa’ att jag är full?»
Skrattet var det värsta af allt.
Maria kände benen svikta under sig och grep fast i dörrposten af fruktan för att svimma.
— — De släpande stegen stannade, och skrattet dog bort.
Det blef tyst, och Maria återvände till sofrummet.
Hon hade blifvit så uppskakad, att hon icke kunde somna in igen.
Ideligen hörde hon detta skratt.
Det skorrade i hennes öron, det tryckte hennes inbillning som en mara, det bet sig fast i hennes själ som en vampyr.
Hon tyckte, att hur gammal hon än blef, skulle hon aldrig kunna glömma det.
Det var så själlöst och så djuriskt.
Och denna röst utan mänskligt uttryck!
Var det hans röst, hon hört?
Var det hans skratt?
Nej, nej, hon kunde icke tro det!
Hon föll i en dvala, som icke var sömn, men rösten och skrattet förföljde henne.
Hon spratt upp.
Hon fick ej en blund mer i sina ögon den natten.
Hon hade lust att stiga upp, men blef liggande för att icke låta tjänarne märka, att någonting förefallit.
Klockan åtta kom pigan för att tända brasan i kakelugnen.
Maria låtsade som om hon sof.
Tant Sofie brukade sällan visa sig i ungherrskapets våning före frukosttimmen; hon hade alltid fullt upp att bestyra dessförinnan.
Men i dag gjorde hon sig ett ärende ditupp redan vid niotiden.
Hon sysslade en stund i matsalen, gick sedan genom kabinettet och knackade på dörren till sängkammaren:
»Sjusofverska!»
»Ja, kom in tant.»
Tant Sofie trädde in, klädd i hvit mössa och med en knippa af blanka nycklar skramlande vid bältet.
Hon mönstrade Marias ansikte, och hennes ögon hade ett försiktigt, forskande uttryck.
»Har du sofvit godt i natt?» frågade hon.
»Åja.»
»Hörde du när Casimir kom hem?»
Maria tvekade; men då tant Sofie upprepade frågan, svarade hon:
Hon trodde nästan själf, att hon talade sanning; hon hade redan börjat intala sig själf, att hela det nattliga uppträdet endast varit en dröm.
»Jo, han kom hem i natt,» sade tant Sofie.
»Det brukar han ju alltid, men när han inte vill väcka mig, lägger han sig därnere.»
Tant Sofie såg besynnerlig ut i ögonen.
»Ja, visst, jag vet nog det.»
»Det har händt rätt ofta — — han är ju alltid så finkänslig och god.» —
Casimir visade sig icke till frukost.
Framåt förmiddagen steg han upp och tog sig en dusch.
Det var en gammal vana sedan smekmånadstiden, och han höll i därmed.
Han hade ännu samma behof som då af kroppslig renhet, hvar gång han skulle närma sig den kvinna, han älskade.
När han kom upp för att hälsa på henne, var hans ansikte blekt med ett lidande uttryck, och Maria greps af den häftigaste medkänsla.
»Hur är det med min pudel?» sade hon i det hon gick emot honom.
»Åjo.
Inte värst bra.»
Hon höjde sig upp på tå och tog hans hufvud emellan sina händer, allt medan hon oroligt och ömt granskade det däfna uttrycket i hans bruna ögon, hvilka dock snart slöto sig instinktlikt.
Hon trodde, att han blundade af lycka under hennes händers beröring, hon lade sin arm under hans och drog honom in i sitt eget lilla kabinett, och där fick han ligga på chäslongen med hufvudet i hennes sköte; och hon fuktade sina händer med eau de cologne och höll dem på hans panna.
Och till sist tog hon den kyliga kristallflaskan och rullade den långsamt från tinning till tinning.
Orsaken till illamåendet nämndes aldrig, och Maria tvingade sig själf till att glömma den.
Hon ville icke veta den, ville icke minnas det nattliga uppträdet.
Hon lyckades också till sist att helt och hållet bortarbeta det ur sitt medvetande, genom en af dessa själens reflexrörelser, tack vare hvilka vi människor så ofta kunna dölja för oss själfve de mest påtagliga sanningar, när de äro af obehaglig, sinnesupprörande natur.
Detta psykiska fenomen är af samma slag som det: att vi så lätt låta oss öfvertyga — och öfvertyga oss själfve — om allt som är oss behagligt.
Den lungsiktige märker icke sjukdomens hastiga framsteg och de spår, den lämnar efter sig; han tror i det längsta, att hälsan skall komma en dag och beröra hans brutna kropp med sitt trollspö.
Liksom alla lefvande varelser ha sin själfbevarelseinstinkt, så ha alla starka känslor det ock.
Alla egenheter, allt det inom en personlighet, som är ursprungligt och lefvande, har en särskild instinkt att reagera emot alla inflytelser, som hota dess existens.
Och detta gäller framför allt, om känslan har så djupa rötter, att den icke kan tillintetgöras utan att personligheten själf går under därvid.
Så var förhållandet med Maria.
Kärleken till Casimir hade genomträngt henne så helt, slingrat sig så helt kring hennes väsen, att den aldrig skulle kunna lösryckas därifrån, utan att hon själf förblödde; det var därför hennes själfbevarelseinstinkt ständigt var i färd med att undanskaffa, bortförklara och omdikta allt, som kunde innebära den ringaste fara för hennes känsla.
Det var som om känslan bott i en sluten värld af kristall, dit intet kyligt vinddrag nådde.
Ljuset föll ditin, och det yttre lifvets små händelser speglade sig däri, men allt fick en annan valör, sedt genom hennes inbillnings ögon.
Också i denna ideella värld gick solen upp och ned, natt följde på dag och dag på natt, temperaturen växlade, det blef vinter och sommar och höst och vår, men hvarje årets tid och hvarje dygnets timme visste hon, att solen fanns, äfven om den för ögonblicket icke lyste, och själfva medvetandet därom var lycka.
När hon någon gång tänkte tillbaka på de gångna fem åren, lyste de alla för hennes erinring.
Det föll henne aldrig in att söka särskilja de mulna dagarne från de klara; lika litet som det föll henne in att räkna alla de lyckans skiljemynt, som hon gifvit ut eller tagit emot.
För hennes minne stod endast helheten; och dessa år radade sig upp vid sidan om hvarandra som fem nyslagna guldmynt.
När Maria denna soliga marsförmiddag såg Casimir komma vandrande öfver bron, blef hennes hjärta lika varmt som under kärlekens första vårdagar.
För henne var han ännu alltjämt densamme som förr, och i hennes närhet var han också någonting mer än en landtjunkare, mättad af hvardagslycka.
Hans bruna ögon fingo eld af uttrycket i hennes blå.
Hans kyss var ännu varm, och hans smekning öm; hon hade det godt vid hans bröst.
Så var det också denna dag, då han, efter att ha gjort sin vanliga förmiddagstoilett trädde in till sin hustru uppfriskad af duschen.
Det var som om han med de grofva kläderna aflagt sitt eget hvardagsjag, och den småländske landtjunkaren blef en småländsk Romeo, som tillbringade en timme hos sin Julia.
När timmen var förbi, förkunnade han henne, att han redan samma dag måste fara in till staden i affärer.
Hon var ännu yr af lycka och hon skulle icke kunnat röra ett finger för att hålla honom kvar.
Han reste, och hon satte sig till pianot för att få tiden att gå.
Hvarje människa har sitt döfvande medel emot ledsnaden under lifvets tomma mellantider.
Marias var musik.
Musiken verkade stimulerande på hennes sinne.
Tankarne kommo och gingo så lätt, medan fingrarne lupo öfver tangenterna.
Hon spelade icke efter noter; det skulle ha bundit hennes tankar, tvingat uppmärksamheten att samla sig i en viss riktning och förtagit känslan af frihet.
Hon lekte blott med välljud som ett barn med sina glaskulor, och det blef fria fantasier, fragment af allehanda tonskapelser sammanbundna till harmonier af hennes musikaliska instinkt.
Tiden gick fort under denna lek, och hon hörde icke hofslagen af sin styffars häst, när han red öfver byggan på eftermiddagen.
Men tant Sofie, som befann sig i sitt eget rum på nedra botten, såg honom redan då han kom fram ur allén, och hon mötte honom på trappan och ledsagade honom upp.
Förhållandet emellan Maria och hennes mor hade under dessa år varit innerligt och varmt.
Det var som om de båda velat taga igen allt hvad de ömsesidigt försummat under den tid af skilsmässa och missförstånd, som följt på moderns giftermål.
Det hade kommit jämvikt i deras relation till hvarandra.
Hvar hade nu sin lilla fridlysta vrå, men två kvinnor, som älska, förstå hvarandra alltid och ha alltid mycket att säga hvarandra.
Umgänget emellan de båda familjerna var hjärtligt och lifligt.
Också mottog
Maria sin styffar med synbar glädje.
Sedan de första hälsningarna voro utbytta och tant Sofie försvunnit för att styra om några förfriskningar, slogo de sig ned i den förtroliga vrån.
Johnson föreföll orolig.
Han hade svårt för att hålla sig stilla.
Han reste sig ofta upp och gick af och an på golfvet.
Hans ansikte var kanske icke blekare än vanligt, men vecket emellan ögonbrynen föreföll djupare.
På Marias fråga, huru det stod till i hemmet, hade han svarat ett buttert:
»Jo, tack!» men själfva detta svar lät som ett försök att bemästra en frätande inre oro.
Nu såg hon på honom, forskande:
»Du är så nervös i dag, käre far?»
Han gick med hastiga steg af och an och talade i en ton, som skulle föreställa kärf, men som för ett vandt öra förrådde en skälfvande ångest.
»Nåja!
— Jag är inte riktigt nöjd med hennes hälsa.
Eller rättare sagdt — jag förföljes af en fix idé.
En inbillning helt säkert!
— — Hon har på sista tiden klagat öfver värk i ärret — du vet, det där ärret under vänstra bröstet.
Nå ... jag har undersökt — — just i går — — och det var då som — — — Ja, du förstår dig inte på de här sakerna, men när jag säger dig, att kräfta i bröstet brukar börja så där — med en rörlig knöl — — och nu kände jag en sådan — och så inbillade jag mig strax det värsta — naturligtvis!
Men det behöfver inte alls vara någon kräftknöl, det kan vara en mjölksvulst eller någon annan körtelsvulst.»
Maria fick en förnimmelse som om hufvudsvålen sammandroges; efter hand som han talade fortplantade sig hans ångest till henne, fyllde henne med sin kyla, kom hennes hjärta att skälfva som pendeln på ett ur, då det träffas af ett våldsamt slag.