Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han föreslog äfven vissa inskränkningar i afs. å borgensförbindelser, m. m.
Någon sådan varsamhet finnér jag ej i K. M:s Propos.
Deremot finnes K.
M. hafva gjort undantag i afs. å giftomonnarält.
Om i något fall frihet borde qvinnan tillerkännas, så vore det vid valet af make.
Der skulle jag vilja medgifva henne en rätt, som fadren ofta nog utöfvar hardt eller obilligt.
Sällan tror jag att han orätt bedömer dens ekonomiska ställning, som söker vinna hans dotters hand, men ofta tror jag att han af öfverdrifven försigtighet, eller af denna vanliga anspråksfullhet hos fäder, som är så väl känd, orätt bedömer den, som hennes hjerta valt.
I detta afs. eger qvinnan en ganska fin instinkt, hvarföre vådorna torde i det fallet vara mindre än i många andra.
Då således det af K.
M. afgifna förslag icke ur någon synpunkt synes mig tillfredsställande; då inga garantier emot missbruk af qvinnans oerfarenhet vid affärer finnas angifna; då den upfostran, man vill bereda qvinnan, icke lärer kunna henne bibringas i ett ögonblick; då qvinnorna icke sjelfva önska denna förändring — och jag anser lämpligare att på annat sätt bibringa henne öfvertygelse om nödvändigheten häraf, än genom de tal, sorn hållas inom representationen; — så ser jag i sanning icke något skäl att bifalla denna log.
Skulle jag dessutom af ett exempel, som för få, dagar sedan erbjöd sig, sluta till qvinnans förmåga att sköta affärer, fruktar jag att slutsatserna icke skulle blifva allt för tillfredsställande.
Det förvånar mig isynnerhet, att de, som borde esa en ganska säker Den 30 September e. m. 455 kännedom af detta exempel, likväl nu ganska varmt förorda förslaget.
Emellertid kan icke nekas att, isynnerhet inom de lägre klasserna, exempel finnas på qvinnor, som hafva behof at sköta sig sjelfva; men utom det utvägen att vinna detta mål är ganska lätt och kan af oss göras ännu lättare, så har qvinnan redan rätt att råda öfver hvad hon sjelf förvärfvar sig, och domstolarne äro icke sällan i tillfälle att tillämpa denna lagens bestämmelse.
Det bör icke lemnäs obemärkt att denna fråga, som för 29 år sedan eller mera väcktes af LagKomitén, och då framställdes i dess förslag till civil-lag, samt underställdes doinstolarnes pröfning, blef afstyrkt af alla de domstolar, Högsta Domstolen inbegripen, som deröfver afgåfvo yttranden.
Jag har med mig dessa Utlåt:n, och skulle, om jag icke fruktade att trötta R. o. Ad., här upläsa dem.
— Lagberedningen ansåg sig i anledn. af de framställda anmärkntne icke böra förnya förslaget, och i dess förslag till civil-lag tillerkändes ogift qvinna endast rätt att disponera öfver sin årliga inkomst.
Samtidigt dermed inträffade den lagstiftning i Norrige, som jag redan omtalat.
Då således alla domstolarne •— och vi måste väl dock tillerkänna dem någon erfarenhet — afstyrkt förslaget, så synes mig, som vore denna fråga en af dessa efemeriska idéer, hvilka upstå och fara fram liksom en häftig vind, men också, på samma sätt som orkanen, hastigt gå öfver och lugna sig.
Jag åtminstone vill icke för en sådan dagsvindens häftiga påtryckning eftergifva en öfvertygelse, grundad i sakens natur och gifna nödvändiga förhållanden.
Man har talat om rättvisa, och det är onekligen ett vackert ord, men jag tror den är oskiljaktigt, förenad med det naturliga och sanna.
Om åter rättvisan skall anses ligga i mannens och qvinnans fullkomliga jemlikbet, så är detta ord utan all betydelse.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag om afslag på K.
Hr Nordenfelt, Enar Wilh: Sedan jag sist i f. m:s hade ordet, har en talare bär midt emot förebrått mig ett misstag, derföre att jag uttryckt den förmodan, att qvinnans blygsamhet skulle hindra henne att, der hon så önskade, söka att blifva myndig.
Den värde talaren höll sig då till det förslag som reservanten upgjort.
Om det varit mot detta jag riktat mitt yttrande, så hade han haft fullkomligt rätt; men så var icke förhållandet: jag talade tvertom för bifall till Utskis Betänk, och afsåg då det förhållande, som nu eger rum, och jag tror att man vanligen går till väga på det sättet, då man talar för bifall till ett Betänk.
Om jag åter skulle yttra mig öfver reservantens förslag, så erkänner jag gerna, att det innebär ett steg framåt, och att det skulle medföra mycken lättnad för qvinnorna, isynnerhet af de 3 ofrälse Stånden, som hafva sina hemvist i närheten af de domstolar, hvarunder de lyda; men för R. o. Adis döttrar, som bo i sådana städer, der HofRätter icke finnas, är svårigheten nästan lika stor.
Jag säger »nästan», emedan jag eljest befarar den förebråelsen från min motståndare, att jag icke kan göra skilnad emellan en ansökan och en simpel anmälan att man vill utöfva sin rättighet.
En talare i mitt granskap har fram - 456
Den 30 September e. m. ställt åtskilliga af mina yttranden i en sådan dager, att enhvar, som icke hört mitt anförande, kan hafva anledning tro att det varit temligen obetänkt.
Han började med att säga, det jag påstått lagförändringen vara nödvändig för att tillvägabringa en annan upfostran för det qvini i ga slägtet.
Så föllo sig icke mina ord, utan jag räknade till en bland det nya förslagets fördelar, att det skulle komma att inverka på qvinnornas upfostran.
Samme talare har nu sagt sig icke kunna begripa huru man vill göra denna upfostran, och hans yttrande kunde då förstås som om meningen varit att göra fruntimmerna till riktiga »affflrskarlar.»
Sådant har emellertid hvarken jag någonsin yttrat, ej heller någon förnuftig menniska tänkt.
Det är en betydlig skillnad emellan att upträda på börsen, på torget, o. s. v., och att helt enkelt såsom en fri och sjelfständig menniska råda för sig och sitt gods.
Det var till detta måls upnående, som jag trodde att den nya lagen skulle bidraga; det var denna riktning jag ansåg den komma att hos qvinnan befordra; men jag afsåg aldrig qvinnans emancipation, eller att bon skulle deltaga i kommunalstyrelse eller på annat sött ingripa i det allmänna lifvet.
Jag känner allt för väl qvinnans natur, för att icke veta, att hennes plats är i hemmet, men jag känner lika väl hennes förmåga, för att tro, det en qvinna skulle, för det hon gjort sig reda för sin ställning i lifvet och samhället, för det hon vet hvad hennes pligt tillhör, förlora denna huslighet, på hvilken man med rätta sätter så stort värde, och jag kan ej förstå hvarför icke dessa qvinnor skulle blifva lika goda husmödrar, som de, hvilka endast fått en ytlig bildning.
Jag torde dock vara skyldig att lemna en beskrifning i korta drag, hvari jag anser skillnaden ligga emellan den upfostran, som nu tilldelas qvinnan, och den, som jag antager skall blifva en följd af den nya lagstiftningen.
Jag har icke kunnat finna annat, än att det mål, dit man nu sträfvar i afs. å qvinnans upfostran, är att göra till en sanning skaldens ord om »en ranka, som skall stödjas eller vissna», och att man lyckas i detta sträfvande, derför utgöra de många vissnade rankorna ett allt för ojäfaktigt bevis, för att man skulle kunna betvifla det.
Så snart flickan blir så stor, alt hon börjar förstå något, fästes hennes upmärksamhet genast på grannlåt och parure, o. s. v., och skulle bon någon gång göra en fråga i ett allvarsammare ämne, så får hon tillsvar: »Det der förstår du icke; vi skola hålla oss inom vår krets.» — På detta sätt fortgår upfostran i pensionen, der hon får lära sig språk, rila musik och aila möjliga talanger; men ofta är innandömet både i hufvud och hjerta mer eller mindre tomt.
— Jag förklarade i f. m:s, att den beskrifning jag då mindre fullständigt gjorde, ingalunda gick ut på att visa, det qvinnan skulle stå på en lägre ståndpunkt i allmänhet.
Den upfostran jag önskar gifva åt qvinnan, och som jag sökt göra gällande inom mitt eget hus, är den, sorn gör till verklighet hvad en högt värderad predikant yttrat såsom önskan: »qvinnans hjerta templet vare, der Guds kärlek renast lågar» — Jag har sökt göra deras hufvud klart och redigt, samt dertill användt arilbmetik och de första grunderna af geometrien, och i allmänhet grundligare studier.
Jag har sökt i det fallet gå till väga såsom Den 30 September e. m. 457 den, hvilken först lägger en god grund till det hus han ämnar bygga, sedan skaffar det starka väggar och sist tänker på taklister och prydnader, såvidt sig göra låter.
— Den siste talaren har frågat, huru en sådan upfoslran, som han behagat kalla onaturlig, skulle taga sig ut, och huru det skulle gå, om en sådan till sjelfständig kunskap upfoslrad qvinna blefve gift.
— Jag har förklarat, att afsigten icke varit, hvarken hos mig eller, som jag tror, hos någon annan, att göra qvinnon -ill en verksam medlem af samhället i dess yttre angelägenheter, utan blott att göra henne till en sjelfständig person.
Det är visserligen sannt, att mannen är och måste vara hustruns målsman, att hon i vigseln erkänner honom som sin herre och man, men det hvilar dock alltsammans på förutsättningen af ömsesidig kärlek.
Skriften säger: »de tu skola vara ett».
Lagen åter säger: »i detta bolag skall mannen vara den dirigerande kraften.»
I hvarje bolag måste det nemi. finnas en sådan dirigerande kraft, och i bolaget mellan man och hustru måste den finnas hos mannen, om ej af annat, skäl, derföre att. han skulle i alla fall med styrkans rätt taga väldet, och då mannen behandlar sin hustru som en sjelfständig varelse, blir detta icke tryckande.
Behandlar han henne som sin slafvinna, så är sådant på det högsta att beklaga, men då har hon sett sig illa före.
Då finnes icke någon hjelp, och till och med en som omyndig upfödd qvinna kan icke finna sig lycklig under sådana förhållanden.
Sparre har också satt i fråga, huru det skulle gå med hennes bättre egenskaper, hennes älskvärdhet, hennes godhet och mildhet.
Jag har redan på f. m. förklarat huru jag ansåg sammanhanget vara mellan kunskapen och behaget, mellan det sanna och det sköna.
Jag vill icke trötta med ett uprepande deraf, utan hänvisar i stället till de qvinnor, som äro enkor.
En ung flicka gifter sig t. cx. vid 18 år och blir enka 2 år derefter; skulle hon då, derföre att hon blifvit försatt i en oberoende ställning, hafva förlorat något af sitt qvinliga behag?
Detta bestrides af erfarenheten.
Slutligen, då man talat om vådan af en för hastig förändring, och om nödvändigheten af en beredelsetid, får jag fästa upmärksamheten på, att en sådan är äfven lemnad i det Kongl. Förslaget, ty der är omtaladt, att den nya lagen icke skall träda i verksamhet förr än ett år efter sedan den blifvit promulgerad.
Det är visserligen sannt, att detta år är icke tillräckligt för alt ombilda en qvinna, om hennes håg hittills varit riktad på ytlighet och flärd, men det är längre tid än som behöfves för hennes anhöriga att med henne öfverenskomma om sättet, hvarpå hennes förmögenhet och öfriga angelägenheter böra skötas.
Om hon äfven vore så oefterrättlig elier »obeqväm» alt sköta sina affärer, att de ej borde henne sjelf anförtros, så är denna tid lång nog för att begagna den förmån lagen medgifver, genom att åt henne begära en förmyndare. —-
Man har jemfört vårt land med främmande länder och sagt, att denna frihet icke vore passande hos oss, emedan vi icke hade sådana institutioner som utrikes finnas, såsom Notarier o. s. v. Jag tillåter mig icke att bedöma huru förhållandet är i främmande länder, och hvad säkerhet dessa inrättningar der kunna Den 39 September e. m. lemna, men hvad jag vet, är att i vårt land finnes tillräckligt många hederligo män med praktiskt förstånd, för att kunna till handagå de få unga qvinnor, som ega en större förmögenhet, då ett sådant biträde behöfves; och jag tror icke att många familjer skulle hafva svårt att finna sådana lämpliga personer, som kunde lemna de råd och det stöd och juridiska biträde, som kunde vara af nöden.
Jag har således icke i ringaste mån blifvit i min förut uttalade öfvertygelse rubbad af deras yttranden, som framställt en emot min stridande åsigt, utan får fortfara i min anhållan om R. o. Ad:s bifall till Utsk:s Betänk.
Sedan jag anmälde mig att tala, har ämnet blifvit så mångfaldigt behandladt, att troligen en hvar af Ståndets ledamöter deri stadgat sin mening.
Särskildt har en talare, Hr Nordenfelt, på ett så vältaligt och öfvertvgande sätt gendrifvit anmärkme mot Utsk:s 'Betank., att det vore både förmätet och öfverflödigt af mig att med en ytterligare vederläggning uptaga tiden.
För min del vill jag endast tillägga, att då det gäller att stifta lag, det första spörsmålet är, huruvida den grundsats, hvars tillämpning ifrågasattes, må vara riktig och rättvis.
Kan detta ej bestridas, blir nästa fråga för lagstiftaren, om det innebär något äfventyr eller någon våda för samhället att tillämpa grundsatsen.
I förev:de fall har ingen vågat bestrida qvinnans rätt att, i likhet med mannen, vid mogen ålder råda sig och sitt gods, d. v. s. vara myndig.
I afs. på vådan af att åt henne inrymma denna rätt lia vi här i landet den erfarenheten, att, med nästan intet undantag, ingen af de qvinnor, som blifvit af K.
M. myndiga förklarade, missbrukat sin frihet.
Från andra länder, der myndighetstillståndet inträder i följd af lag, hade man ej heller en motsatt erfarenhet; tvertom hade man der erfarit ganska välgörande verkningar af den sjelfständiga ställning hvari qvinnan derigenom blifvit försatt.
Jag tror icke, att den svenska qvinnan är mera lättsinnig, flyktig eller obetänksam än söderns qvinna, och befarar således icke andra förvillelser af myndiga svenska qvinnor, än af qvinnorna i Tyskland, Frankrike, England, Belgien m. fl. stater, hvilkas lagstiftning berättigar ogift qvinna att råda öfver sitt, gods.
Man har sagt att qvinnan derigenom skulle blifva mindre passande för det husliga lifvet; men jag betviflar att någon man kan vara missbelåten dermed att hans hustru har begrepp äfven att vårda husets ekonomi.
Jag tror deremot, att den familj vore ganska illa lottad der ekonomien skulle skötas af mannen och icke af husmodren, och jag tror att de flesta karlar, mig sjelf icke undantagen, förstå sig vida sämre på att hushålla med små tillgångar, än förståndiga fruntimmer.
Man har vidare framkastat, att det vore orimligt, att då den ogifta qvinnan vore myndig, hon genom att träda i äktenskap skulle blifva omyndig och ställd under mannens målsmanskap.
I detta hänseende vågar jag först bestrida den satsen, att Svenska Lagen ovilkorligen gör hustrun omyndig.
Elfte kap.
GiflermålsBalken innehåller tvertom, att om
Den 30 September e. m. 459 man eller hustru gjort gäld i äktensliapet, det skall af bo oskiflo gäldas, och derest gälden tillkommit af endera mskans särskilta vällande och förgörelse, af dennes, vare sig mannens eller hustruns, enskilta egendom.
Efter min upfaltning följer deraf tydligt, att hustrun har samma rätt som mannen att skuldsälta hoet och samma pligt som han alt betala skulderna, sä att de äfven härutinnan mäste dela ljuft och ledt; mannens målsmanskap öfver hustrun består således endast deri, att han eger för henne svara och tala inför rätta, ingå aftal etc.
Jag vet väl att meningarne härom äro delade, t. o. m hos Högsta Domstolen; men jag kan icke tolka lagen på annat sätt än som ofvan är nämnt.
Exempel saknas ej heller derpå, att hustrur varit förordnade till sina egna mäns förmyndare, hvilket tycktes tillräckligt bevisa, att de genom äktenskapet icke blifvit omyndiga.
Annu flera exem pel förete sig deruppå, att sedan mannen förstört både sin och hustruns förmögenhet, hustrun varit den som tagit husets affärer om hand och fått sörja både för man och barn, ryckt hela familjen ur eländet, ja understundom lyckats återbringa den i välstånd.
Dessa exempel vitsorda tillfyllest att qvinnan, försatt i den ställning, att hon finnér sig tvungen egna sin verksamhet åt de ekonomiska bestyren, dertill eger lika stor fallenhet och skicklighet som mannen, ja kanske i allmänhet större.
En talare har, under förutsättning att hustru enligt lag är omyndig, skrämt oss för det skärande missförhållandet, att om döttrarne blefve myndiga, de kunde sätta sig upp emot modren; men detta vore ju icke farligare än om myndiga söner vore upstudsiga mot modren; och sådant kunde ju nu hända till och med mot fadren, om denne, i anseende till slöseri och misshushållning, blifvit försatt i omyndigbetstillstånri.
Ä en annan sida kunde det ju äfven hända att den omyndiga dottren lefde i en familj, der oenighet och kif emellan föräldrarna rådde, sedeslöshet och elände.
Såsom omyndig egde den arma dottren ej rätt att sjelf emancipera sig från en sådan omgifning och måste således draga sitt kors med tålamod; kanske ock följa med i förderfvet.
Såsom af lagen berättigad att sköta sig sjelf, kunde hon. ehuru ogift, likasom sonen, söka att sjelf bereda sig en egen ställning och ett mindre själsfrätande lif.
Sparre har rubricerat det ifrågav:de förslaget såsom en »efemer idé»; det vore likväl besynnerligt, om en lag, som gjort sig gällande och visat sina förnuftiga följder i Europas mest civiliserade länder, och hvars nytta följaktligen vore så mångfaldigt ådagalagd, här i Sverige skulle anses blott såsom ett förfluget hugskott, som endast upkommit i följd af pressens bearbetningar.
Samma talare har påstått, att svenska qvinnorna icke önskade den ifrågav:de myndigheten och att man väl icke borde påtvinga dem densamma.
Detta påstående vore i sanning bra djerft.
Jag räknar icke så lå bekantskaper bland fruntimmer, men har ännu icke hört någon enda, som icke önskat alt lagstiftningen målte erkänna den rätt, hvarom här vore fråga.
Och hvad beträffar det s. k. tvånget, som skulle innefattas i den Kongl.
Propostnen, kan jag icke förstå hvari detta »tvång» skulle bestå, då Den 30 September e. m. nemi. den föreslagna lagen medgifver, att om ogift qvinna icke önskar att vara myndig, hon endast behöfver anmäla en sådan önskan, för att få behålla förmyndaren, eller få en sådan för sig ställd.
För min del kan jag icke förstå, att denna anmälan skulle vara särdeles motbjudande.
Åtminstone vore don i ingen mån besvärligare än, såsom Hr Adlercreutz föreslagit i sin reservation, göra anmälan derom, att hon önskar blifva myndig.
Jag skulle fördenskull icke hysa någon särdeles betänklighet vid att bifalla Hr Adlercreutz förslag lika gerna som den Kongl.
Propostnen, om icke för den orsaken, att den senare erkänner principen af qvinnans ovilkorliga rätt till myndighet i följd af lag — ett erkännande, som är a i den stora vigt att jag derföre ger min röst åt den Kongl. Piopostnen.
Ofver detta ämne har så mycket blifvit ordadt såväl på detta rum som annorstädes, att jag icke anser mig böra uppehålla mig vid allmänna satser; så mycket mindre som dessa blifvit framställda med en talang och en fullständighet, hvartill jag ej kan åstadkomma något motstycke.
Jag vill således endast anhålla att få till besvarande uplaga några af de anmärkn:r, som mot förslaget blifvit gjorda.
Motståndarna mot K. M:s Propos. äro af 3 slag.
Några ha velat helt och hållet afslå densamma.
Andra ha önskat en återremiss till Utsk. i anseende till vissa deremot förekommande betänkligheter.
Slutligen har man äfven velat, att R. o. Ad. skulle sorn sin gemensamma tanka antaga Hr Adfercreutz’s reservation.
Jag ber att få besvara dessa anmärkn:r i den ordning jag här nämnt dem.
Sparre har mycket talat om qvinnans natur, och sagt att med densamma icke vore förenligt, att hon skulle som myndig vårda sin egendom.
Jag skulle dock i motsats häremot tro, att det ligger i hvarje menniskas natur att tillse och vårda det goda Gud har gifvit henne, och att således hvad man i dagligt tal kallar hushållning äfven ligger i menniskans natur att besörja.
— En värd talare bar sagt. att hans motståndare önskade, det qvinnans upfostran skulle företrädesvis riktas åt förenämnde håll.
För min del tiar jag icke hört någon talare yttra sig i denna syftning.
Sparre har också sagt, att det för upfostran icke vore nog att uttala några allmänna satser, ulan att det fordras äfven öfning, eller en slags exercis.
Detta kan vara ganska riktigt, men för all exercis — för att tala militäriskt — fordras nödvändigt vapen.
Vill man att qvinnan skall blifva en god matmoder, måste hon äfven i tid lära sig behandla de medel, utan hvilka detta icke blifver henne möjligt.
— Han har också yttrat, att frihet från yttre bestyr skulle vara nödvändig för bibehållande af själens renhet.
Detta kan jag ej rätt förstå.
Själens renhet hos qvinnan torde väl vara något som står långt öfver de yttre bestyren, och med dem ingenting har att skaffa.
Han har äfven sagt, att man icke borde tvinga myndigheten på folk.
Detta år emellertid något som ej lärer kunna undgås.
— Samme talare har sagt, att hos oss saknades Notariats-inrättningen, Conseils de famille o. s. v., som Den 30 September e. m. 461 i andra länder förefunnes, och att denna brist skulle utgöra ett skäl för att icke medgifva myndighet åt den ogifta qvinnan.
Då likväl frågan gäller en naturlig rättighet, är det då rimligt att icke erkänna densamma derföre att de yttre institutionerna icke stå i öfverensstämmelse dermed?
Historien lärer oss ju, att rätten kommer först, och institutionerna sedan såsom följder deraf.
— En talare har också sagt, att qvinnan var omyndig i det gamla Rom.
Jag får då erinra att i det gamla
Rom hade ännu icke kristendomen tillvägabragt denna jemlikhetens grundsats, som äfven bör ega sin tillämpning på förhållandet mellan man och qvinna.
I sednare tider och i nästan alla de länder, der den s. k.
Romerska rätten gjort sig gällande, har äfven qvinnans rätt blifvit erkänd.
I C«de Napoléon nämnes icke ens ordet qvinna, i fråga om myndighetsåldern, utan der står blott person.
— Samme talare har äfven yttrat betänkligheter vid att medgifva qvinnan rättighet att kunna sjelf ingå borgensförbindelse.
Jag erkänner att hela detta sätt att skaffa sig penningar genom andras borgen är högst obehagligt och olämpligt, och det vore ganska väl, om det kunde uphöra; men i vårt land lärer, åtminstone nu, delta icke kunna gå för sig hvarken för man eller qvinna, hvilken sednare, i egenskap af enka, äfven nu kan ingå dylika förbindelser.
Ilan yttrade att ett sådant stadgande borde göras »proplcr imbecillitaiem feminin», men han skyndade att tillägga, det dermed icke menades något förolämpande mot qvinnan.
Jag har emellertid svårt att begripa detta förbehåll, likasom jag har svårt i allmänhet att lära mig inse förnuftsenligheten af den plats, som i Svenska lagen är qvinnan anvisad, mellan öfvermage å ena sidan och vanvetting å den andra.
Samme värde talare har äfven betecknat denna föreslagna förändring såsom af högst genomgripande art, och derföre samt på grund af de betänkligheter som dervid möta. ansett att den icke borde träda i verket förr än efter någon längre tid, hvilken han föreslagit att räcka till och med år 1870.
Jag hemställer dock, huruvida i vår tid, då allt går med jernvägsfart, ett så långt upsltof vore lämpligt.
Det påminner nästan om en vådevill, som jag för någon tid sedan såg, der författaren framställer ett omvändt förhållande mot det verkliga, nemi. att qvinnorna hade blifvit de herrskande och männerne de förtryckta, och då desse sökte blifva myndiga, och deröfver skulle fattas beslut af qvinnorna, de sednare hade sina betänkligheter, och ansågo att männerne borde, för att vinna denna förmån, vara 70 år gamle, ty det ginge ej an att brådstörta med saken, och de kunde vara blottställde för felsteg till följe af sin vekhet, känslofullhet o. s. v. Man har äfven framställt
Hr Adlercreutz^ reservation och yrkat dess antagande framför den Kongl.
Åtskilliga af argumenterna i denna reservation hafva redan blifvit af andre talare uptagna, men några återstå dock obesvarade.
Reservanten säger: »Enligt Kongl, förslaget beror det på den till mymiig ålder komna qvinnans godtycke, att åter varda omyndig;» och derefter framställer han en hel mängd olägenheter deraf.
Vidare säger han; »Ar deremot regeln, att qvinnan förblifver omyndig inttilldesi 462 Ben 30 September e. m. hon för domaren tillkännagifvit sig vilja vara myndig, då undvikes den eljest nödvändigt följande och i sina följder skadliga inkonseqvensen, att en i myndighetens fulla utöfning varande och med dertill erforderliga euenskaper utrustad person ändock skall hafva rättighet att godtyckligt öfverkasta förvaltningsbeslyret på en annan.