Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Studentföreningen Verdandis småskrifter.
Församlingsrätten af Karl Staaff.
0,15.
Språket, dess lif och ursprung af Karl Ljungstedt.
0,20.
Likbränning eller begrafning af Per Lindell.
Slumpen, något om sannolikhetsberäkning och dess tillämpning af Ivar damm.
Kärlekens triumf.
Dramatisk legend af Guiseppe Giocosa.
Öfvers, af Helmer Key.
Stockholm, Alb.
Tvenne föredrag i försvarsfrågan af A.
0,30.
Ordbok öfver svenska språket, under medverkan utgifven af D.
A. Sundén.
- Stockholm, J. Beckman 1891.
Kr; 2.
E: Fritze 1891.
0,90.
Bref och Dagboksanteckningar af Adolf Törneros, utgifna af R. Bergström.
— Stockholm, Fahlcrantz &amp; C: o 1891.
Per häfte kr.
1, TJdviklingslærens moral.
En fremstilling og kritik af Chr.
A. Bugge.
1 — 3.
Kristiapia, Alb.
Cammermeyer 1890.
Norsk Forfatter-lexikon 1814 — 1880 af J.
B. Halvorsen.
Klingenberg-Kraft.
--- Kristiarna, Den norske forlagsforening 1890.
De norske stavkirker af L. Dietrichsen.
H. i.
— Kristiania, Alb.
Cammermeyer 1891.
0,80.
Apologi för vår tid.
Verdandi har bland nornorna alltid varit styfbarnet.
Det närvarande i saknad af framtidshoppets morgonrodnad och minnets blå luftperspektiv förefaller lumpet och värdelöst.
Mest retsamma kännas, de svårigheter en själf och ens samtida måste dragas med.
Skon klämmer egen fot.
Hädanefter som hittills kommer väl att talas om » den gamla goda tidén » och om ett blifvande lycksalighetstillstånd, medan det närvarande kallas » en ond tid ».
Frågan är blott, huruvida missnöjet för närvarande är berättigadt.
Man vore frestad svara jakande, då klagan höjes från nästan alla äfven de mest skiljaktiga läger samt af personer, framstående genom snille, kunskaper och skarpsinne, stundom ock genom ädel sinnesart och varmt hjärta.
Missbelåtenheten tycks då vara något annat och mer än den vanliga klagan från lägre, ogynnsamt ställda invider och samhällsklasser — eller åtminstone har den fått tillfälle att uttrycka sig kraftigare och mer mångstämmigt än förr.
Satte man tro till revolutionärernas: socialisters, nihilisters, utilisters, secularisters m. fi.
omstörtningsmäns försäkringar, så vore tillståndet nu outhärdligare än någonsin, hvarför de flesta af partiet anse återvändande till naturlifvets frihet och enkla lefnadssätt vara enda botemedlet.
Representanterna för denna revolutionära reaktion, Rousseaus afkomlingar, äro inom det civiliserade Europa så många både in- och utländska, att man knappt behöfver anföra någon särskild skribent som sakförare.
Men ej blott från detta håll ger sig missnöjet luft.
Äfven på motsatta sidan ser man förhållandena lika mörkt.
Den franske klerikafe publicisten Édouard Drumont utgaf för ett par år sedan en kvick, men bitter pamflett mot nutidens samhällsskick.
Boken öfversattes under titeln t,En döende värld ».
Författaren, som är katolik och ytterligt reaktionär, ser i vår civilisations vetenskapliga och humana framsteg blott förebud till död och upplösning och antager, att källan till lasterna och missförhållandena i den politiska världen samt i affärs- och sällskapslifvet är att finna i en öfverdrift af individuell frihet, hvilken måste inskränkas, om samhället skall kunna tillfriskna.
» Medeltidens beundransvärda kristna
913°
APOLOGI FÖR VÅR TID.
organisation » och politiska statsformer: feodalism, skråförfattning och hierarki anbefallas som säkraste hjälpen.
Jesuitismen får särskildt men-tion honorable.
Det förstnämnda partiet klagar öfver för liten individuell frihet, det senare öfver för mycken.
Det förstnämnda vill sträcka reaktionen ända till civilisationens förtid, det senare blott till hennes barndom, medeltidssamhället.
I två hänseenden äro dock båda partierna lika: de vänta förnyelsen uteslutande från ändringar i lagar och samhällsformer och vilja afbryta den hittills följda gången af utvecklingen och vända åter till äldre stadier i mänsklighetens historia.
Men *
» Vägen går framåt, den går ej tillbaka ».
Äfven det unga Amerika instämmer i kören, som sjunger sjufaldt ve öfver vår civilisation.
Med mörka färger målar E. Bellamy nutiden i jämförelse med det väntade sällhetstillståndet år 2000.
store amerikanske folkpredikanten De Witt Talmage beskrifver » Det moderna samhällets skuggsidors » för att » utmärka de farligaste klipporna med ankarbojor ».
Förfärliga äro de taflor, Talmage målar öfver förfallet i brännpunkterna af den stora västern.
» Hur långt är det från New-York till Sodom », utbrister han.
Skillnaden mellan västerns och österns sociala samhällsförbättrare är dock stor.
De förra äro optimister, de senare pessimister.
Västerns reformatorer vilja framåt, österns tillbaka.
De förra anbefalla, segervissa, en fortsatt, men mera rät och normal utveckling; de senare föreskrifva, men med blott half tro på botemedlet, en återgång till gamla samfundsformer.
De förra framhålla nutidens brister vid jämförelse med en blifvande idealstat, de senare genom att jämföra dem med olägenheterna under föregångna tidsskeden, som afståndet förskönar.
Blott en af alla dessa samhällsförbättrare uppsätter medborgarnes eget framåtskridande i intellektuellt, moraliskt och religiöst hänseende som oeftergiltigt villkor för större samfundslycka, och denne ende är Talmage1).
Hvar och en af här nämnda författare är utpräglad representant för en viss riktning i tiden och har en mängd anhängare, mer eller mindre avancerade och framstående.
De kunna betraktas som generaler för en skara officerare, hvar och eri anförande sin truppafdelning med hvar sin musikkår, alla instämmande unisont i klagosångerna öfver vår.
Äro förhållandena då verkligen så olycksaliga, tillståndet så hopplöst, förfallet så djupt?
Hvad blir svaret, när man lugnt och opartiskt jämför gångna åldrar med nutiden i politiskt, ekonomiskt, moraliskt och religiöst hänseende — jämför dem i största allmänhet?
Hur varmt än revolutionära brushufvuden prisa lyckan af naturtillståndet, torde dock tryggt kunna påstås, att vildarnas naturlif icke kan vara mänsklighetens idealtyp, och att civiliserade samhällen i politiskt
') Man måste beklaga att hans skrift är illa öfversatt.13° APOLOGI FÖR VÅR TID.
hänseende äro att föredraga framför det » allas krig mot alla », som i stort sedt utmärker kulturens förtid.
Äfven torde alla, som icke hafva särskildt reaktionära anlag, villigt erkänna fördelarna af nutidens politiska samhällsskick jämfördt med medeltidens.
I protestantiska stater åtminstone torde ej många ord behöfva spillas som bevis för detta påstående.
Ser man frågan från ekonomisk sida, har statistiken oemotsägligt ådagalagt, att ej blott rikedomen i allmänhet stigit, utan ock att den stora massans ekonomiska ställning blifvit mycket förbättrad.
Nutidstaflan, industrialismen inberäknad, har mörka, mycket mörka skuggor, men ej så svarta som de, hvilka falla öfver förgångna århundraden.
Fruktan för framtida öfver-befolkning är den mara, som mest oroar vår tids människor — det är ej den nuvarande utan den anticiperade hungern, som plågar dem värst.
I moraliskt och religiöst hänseende däremot torde jämförelsen mindre afgjordt utfalla till förmån för vår tid.
Historien lär, att en gammal civilisation med hopade rikedomar på enskilda händer, alltid medfört faror för folkens etiska sundhet och att välstånd ©fta alstrat veklighet, njutningslystnad och sedligt förfall.
Så mycket större blir då oron, när symptom af samma sjukdomar, som dödat äldre kulturfolk, visa sig bland oss.
Samtidens sfinx och literaturens storman H. Ibsen har i » Hedda Gabler » målat en bild af vår tids samhälle, mörkare än alla andra och så mycket mer gripande, som boken ej är resonemang, utan lif.
Skildringen framställer kretsar,-anstuckna af en förgiftad andlig atmosfer.
Hvarje observator skall i dramat igenkänna typer från dödssjuka samhällslager, där man förlorat ledtråden i lifvets labyrint, där hvarje sedligt ideal så utplånats i materialismens mörker, att individerna blifva moraliskt färgblinda, som t. ex. Hedda, och ej mer inse lågheten och själfviskheten af sitt handlingssätt.
Och assessor Bräck!
Ibsen har ej sparat på svärta vid teckningen af denne månggiftets ovigde representant, inkarnationen af egoism, samvetslöshet och njutningslystnad1).
Till och med de naturgoda personerna i detta stycke vittna om det sedliga förfallet i deras omgifning.
Fast de ej själfva begå gemenheter, erfara de dock intet af en Johannes döparens rättfärdiga förtrytelse eller evangelisten Johannes ' sorg öfver sina umgängesvänners låga sinnelag och beteende.
Tesman deltager utan invändning i Bräcks orgie, och %faster Julle tycks knappt märka Heddas elakheter.
Den enda kult, som finnes kvar hos denna fördärfvade samhällsgrupp, är skönhetsdyrkan, naturalismens religion, som.
Ibsen med makalös satir gisslar och gisslat ej blott hos Hedda Gabler utan ock i föregående verk t. ex. hos Helmer i » Dockhemmet ».
En sjukligt uppdrifven skönhets-och själfdyrkan förmår dessa olyckliga att med lumpet koketteri söka inlägga » skidnhed » till och med i själfmordet och att posera i dödsminuten — och här diktar icke Ibsen, han fotograferar verkligheten; — man erinre sig själfmörderskan i bruddräkt m. fi.
snarlika tilldragelser.
En mindre låg och därjämte allmännare typ för släktet har Sigurd tecknat i wUng-karlslif ", se " Fru V estbergs inackorderingar11: 13°
Skall detta släkte kunna räddas och återupprättas, eller måste det som israeliterna under vandringen till Kanaan falla i öknen för att gifva rum åt ett sundare folk, som förmår bära lifvets börda, emedan det ej bär själfviskhetens ok?,
Lifligt erkännande författarens snille, talang och skarpsinne, kan man dock påstå, att » Hedda Gabler » som tidsbild är i clet stora hela ett misstag.
Tidens djupaste mörker finnes där hopadt, men hvarje solstråle fattas.
Man gifver ej ett sannt begrepp om årets alla dagar genom att beskrifva en töcknig decemberdag vid Nordkap.
Sol och värme finnas verkligen äfven i vår förkättrade tid, fast mången blaserad öfverklassmänniska utestängt deras verkningar genom tunga, tjocka, giftiga förhängen.
Sysslandet med själfvet hindrar dem från att observera alla de kärleksgärningar, hvilka lika en uppfriskande dagg falla öfver det sjuka samhället.
Aldrig tillförene har så mycket gjorts som nu för mänsklighetens olycksbarn, de fysiskt och andligt underlägsna.
Aldrig hafva deltagande och människokärlek frambragt så storartade verkningar.
Altruism är en ordskapelse af vår t^l, och ordets själfva begrepp är det också.
Altruism är ej egentligen entusiasmens själfuppoffring för religion, fosterland och familj, sådan har funnits alltifrån kristendomens införande, delvis äfven därförut.
Begreppet altruism har växt upp på den sociala vetenskapens grund och är betecknande för nutiden.
Det innefattar mänsklighetens fordran på individens själfuppoffring för släktet och sätter rättvisan som häfstång, i stället för att religionen sätter kärleken.
Men denna uppfattning af rättvisa har sin grund i det kristnade samfundsmedvetandet, fast detta faktum sällan erkännes.
Själfviskhetens många sätt att kränka person, eganderätt, sedlighet och sanning äro ej mer upprörande nu än förr, uppträda blott i förändrade skepnader i följd af ändrade lefnadsförhållanden.
Men, invänder den nedslagne människovännen, det måste ni väl erkänna, att religionens makt försvagats, och att själfva det religiösa lifvet aftynat?
Ja — om ni med religionens makt menar statskyrkornas — de förmå ej som förr att nedtysta alla tviflets invändningar, otron uppträder nu öppet och behöfver ej påtaga mask.
Men menar ni med religionens makt dess förmåga att göra Kristusidealet mer lefvande bland människorna, och att närmare förena det himmelska och jordiska, då besvaras frågan med ett obetingadt nej.
Hvilka storslagna religiösa personligheter har ej vår tid att uppvisa, t. ex. en Gordon, en Kingsley, en Damien och i vårt eget land Pontus Vikner, Magnus Huss för att ej nämna lefvande samtida.
Sannt är, att affallen inom vetenskapliga kretsar äro talrika, men dock ej allmänna och gälla dessutom ofta mindre nya testamentets kristendom, än de kyrkliga dogmernas.
Några nutidens största snillen uttala öppet sin religiösa tro t. ex. Edison vid inristandet af sin bekanta inskription på Eiffeltornet och Livingstone i sina reseskildringar.
Dessutom börjar alltmer inom själfva det vetenskaliga lägret hänsyn tagas till en mängd psykiska fakta, som hittills blifvit förbisedda eller13° APOLOGI FÖR VÅR TID.
förnekade af en vetenskap, som haft händerna fulla af sysslande med de fysiska fenomenen och deras förklaring.
Ett bland skälen, hvarför nutiden förefaller så sorglig, är att den tusentungade pressen utsprider öfver hela världen ryktet om allt ondt och bedröfligt, som passerar; ju värre dess vidsträcktare.
— Förr visste man ej om andra olyckor och brott än de, som tilldrogo sig i grannskapet.
Lyckliga okunnighet!
Den osällskaplige Ibsen skulle kanske icke skrifva så dystert, om han studerade lifvet mer genom erfarenhet och mindre genom tidningar.
Med erkännande af allt det oförvållade eller själfådragna elände, - Vhvaraf mänskligheten lider; med beklagande af att mycket försummas, som kunde göras till dettas mildrande; med grämelse öfver att hjälpen i allmänhet icke sökes, där den säkrast finnes: i mänsklighetens förädling, måste man dock erkänna, att aldrig, så långt historien går tillbaka, har någonsin vårt släkte i sin helhet åtnjutit så mycken lycka som under sista seklet; — ordet lycka taget i dess vidsträcktaste bemärkelse, innefattande materielt välstånd, intellektuell utveckling, moralisk lyftning och verklig religiositet.
^Vidrig tillförene, så vidt kändt är, hafva lyckans gåfvor tillfallit en så stor procent af jordens innebyggare.
Krig, hungersnöd och farsoter decimera ej folken nu som under förra tider, vidskepelse och fattigdom, hålla dem ej mer i så hård fångenskap; vetenskap och industri hafva lättat och förskönat lifvet och flyttat ut skrankorna för tid och rum.
Dessa sanningar behöfva framhållas, om ej många äfven af vår tids märkesmän skola förlora hoppet och försjunka i dådlös förtviflan eller förfalla till slafveri under djuriska böjelser.
Det allmänna, missnöjets förkastelsedomar innebära alltså en orättvisa.
Västerlandets optimister äro orättvisa, då de fordra af nutiden, hvad blott framtiden kan gifva, fordra af ynglingen mannens mognad.
Men denna obillighet betecknar ett öfversvallande hopp och eggar till fortsatt sträfvan.
Helt annat är förhållandet med reaktionärerna, medeltidspartiet.
Deras orättvisa innebär också en fara.
De vilja stanna samhället i växten eller rättare intvinga dess manligt utvecklade former i barnets eller ynglingens trånga dräkt.
Men största orättvisan liksom största faran innefattas i det nihilistiska programmet.
Nihilismen utdömmer samhällsbyggnaden från grund till topp; det är ej fråga om dess reparerande utan dess bouleverserande.
Förkasteisen gäller ej blott samhällsskickets yttre former utan själfva dess principer, själfva grundvalarna för vår civilisation.
Lyckades man undergräfva dessa, skulle hela byggnaden snart ramla; att strida för deras upprätthållande och efterlefnad är alltså att befordra vår kulturs bestånd och utveckling till ett bättre.
Därför att civilisationen i många fall ej varit sina grundprinciper trogen, har den råkat in på afvägar och frammanat förstörelsens makter.
Den religiösa världsåsikt och den moraliska idealtyp, som Kristus genom lif och lara förkunnat, utgöra källan, från hvilken dessa grund-13°
principef äro hemtade.
Kristendomen är det senapskorn, ur hvilket de moderna samhällena uppspirat.
Men kärlekens och frihetens religion här blott ofullständigt fått göra sig gällande.
Medeltidens enväldiga och fanatiska kyrka, hvilken genom marter och bål kväfde frihet, forskning och humanitet, motsvarade illa Kristi rike, och tidehvarfvets sociala förhållanden kanske än sämre.
Snarare då den nya tiden, under hvilken Kristi lära vunnit mer praktisk tillämpning i kärleksverk mot lidande, vanföra, olyckliga eller vilsekomna medmänniskor, och mer likhet inför lagen och mellan högre och lägre samhällsklasser blifvit rådande.
Men kristendomen har visst icke ännu mäktat fullständigt trycka sin prägel på civilisationen; — oändligt mycket inom kyrka och stat är ännu okristligt.
» Bibelns lära om Kristus » är i mycket skild från kyrkornas.
Men att vår kultur bär så många språr af sann humanitet, att frihet, laglydnad, jämlikhet och barmhertighet skänka sammanlefnaden mer trygghet och behag än förr; att religiös fanatism ej längre förmår hindra vetenskapsmannens forskningar; detta allt är en följd af den fullständigare uppfattning af Kristi lära, som gjort sig gällande inom de egentliga kulturländerna.
Och dock är det just mot kristendomen, som de pessimistiska och nihilistiska omstörtningsmännen vända sig.
De angripa härmed den makt inom vår civilisation, som alstrat hennes största välgärningar.
Samhälls-bristerna, som väcka deras vrede, äro ej frukter af kristendomens principer, utan stå i strid med dem.
Vår tids fara ligger i denna begreppsförvirring.
Man kastar skulden till samhällets olyckor på en världsåsikt och en moraltyp, som faktiskt varit den verksammaste orsaken till att dessa olyckor ej blifvit än större.
Tron på en kärleksfull Gud, på bönens makt, på evighetens fadersboningar, på mänsklighetens broderskap, på ödmjukhetens, försonlighetens, renhetens och kärlekens personifierade moraltyp utgör roten för vår civilisations träd, hvilken gifvit det must och kraft att bära skönare och rikare frukter än någon af sina föregångare.
Afhugg denna rot — just hvad nihilisterna vilja göra — och kulturen dör och samhället störtar tillbaka i naturtillståndets lidanden och förnedring.
Hvilken trollformel har kunnat så förvända synen, så förvirra begreppen, göra skönt till styggt, hvitt till svart?
Ofvan är sagdt: därför att civilisationen ej varit sina grundprinciper trogen, har den råkat på afvägar och frammanat förstörelsens makter.
Den officiella kristendomen är blott till en del Kristi kristendom, men vill dock tillegna sig den gudomliga lärans auktoritet.
Den kristna staten kommer genom denna skrymtaktiga dubbelhet att gifva stadga och sanktion äfven åt antikristliga förhållanden.
Så uppstår en dubbel bemärkelse af ordet kristendom.
Ena gången betecknar det nya testamentets lära, andra gången de bristfulla former af densamma, som faktiskt ega eller egt bestånd inom olika kristna kyrkor och stater.
Däraf förvirringen.
Hvad som mot den officiella kristendomen med fog kan invändas, det påbördas också men utan fog kristendomen i dess källskrift13° APOLOGI FÖR VÅR TID.
Den kristna staten står som sagdt, ofta i strid med sina egna grundsatser eller kanske rättare mäktar ej göra dem gällande.
Den påbjuder eganderätt, och i kyrkorna predikas samtidigt » älska din nästa som dig själf ».
Staten kan gifva kraft åt det första budet, men icke åt det senare.
Där eganderätten fasthålles, men kärleken förkolnat, där uppkommer röd socialism, så snart en utvecklad civilisation hopar stora kapital på enskilda händer.
Röd socialism eller kommunism är straffet för detta » summum jus summa injuria ».
Men icke är nya testamentets kristendom orsaken till de ekonomiska missförhållandena!
Tvärtom, de uppkomma genom en ofullkomlig uppfattning af dess läror, ett teoretiskt predikande utan praktisk tillämpning.
På grund af moderskapets börda måste hustrun i äktenskapet väsentligen bero af mannen, dock talade Kristus ej därför om hennes underdånighet, hvilken strider mot den kristna jämlikhetsandan.
Hvad har nu det så kallade kristna samhället gjort af detta nya åskådningssätt?
Det har i många fall upprätthållit ej den kristna utan den förkristna uppfattningen åf kvinnans förhållande till mannen och därigenom öfverlemnat åt sina motståndare att föra kristendomens och humanismens talan.
Stuart Mills bok: » Kvinnans underordnade ställning » är Kristi evangelium till de förtryckta, framburet af en kristendomens fiende.
Den kristna staten motstår, Kristus-förnekaren predikar evangelium.
Kristendomen gifver helgd och stadga åt äktenskapet och påbjuder därjämte personlig kyskhet.
Staten uppehåller åtminstone skenbart det första, men icke det senare budet.
På mänga ställen har den till och med genom reglementering gifvit ett slags legalisation åt lösaktigt lefnadssätt.
De oäkta barnens lott i våra civiliserade länder visar vår brist på sann kristendom.
Lagstiftningen rörande dessa olyckliga är ej blott okristlig, den är omänsklig.
Samhällets kristendom öfverensstämmer ej med nya testamentets, och därför drabbas det af allt namnlöst elände, som okyskhet och försummad barnavård medföra.
Kristus har förkunnat frihet, men i förening med kärlek.
Världen har skilt de två, som ejidast kanna bestå förenade, och följden har blifvit, att friheten håller på att kväfvas under socialistiska samhällsformer, de mest frihetsväsentliga af alla1).
Kristus har förkunnat kärlekens religion, och dock hafva många kyrkosamfund och enskilda i hans namn predikat ett religionshat, som i förföljelsernas grymhet nästan täflar med hvad indiska och muhammedanska religionskrig företett.
Det är ej Kristi kristendom, som gifvit, upphof åt dessa martyrbål och blodsdåd, hvilka mer än allt annat väckt och förklarat motståndarnes harm och hat.
Motsatserna mellan den officiella kristendomen och nya testamentets kunde vidare framhållas, men här må vara nog att blott antyda, hur t. ex. asketismen, som egentligen är hemma i österlandet, dock uppträdt och uppträder också inom vissa kyrkor och ådragit kristendomen anklagelsen
Härmed afses ej den s. k. kateder-socialismen eller bemödandena att genom lagstiftning och gemensamhet i produktion m. m. minska en alltför ojämn egendomsfördelning.13°
för att vara en mot lifsglädjen fientlig världsåsikt; — hur kyrkorna ofta eftersträfvat en världslig maktställning, oförenlig med Jesu ord: » mitt rike är icke af denna världen » — hur en falsk gudaktighet ofta ådragit den sanna misstanken för skrymteri o. s. v..
Ej Kristi kristendom utan bristerna och halfheten i vår kristendom har gifvit anledning till misskännandet af Jesu lära.
Ju mindre kristendom, desto större samhällsolyckor.
Under alla tidehvarf äfven under de s. k. guldåldrarna finnes så mycket mänskligt elände, att de, som lida därunder eller bevittna detsamma, alltid känt sig frestade att anse sin tid vara den värsta.
» Kulturens offerväsen » fortgår, och offren mäkta ej inse, att de och deras samtida vanligen hafva det bättre än föregående generationer.
Utan att göra klart för sig de verkliga orsakerna till det onda, vända de sig med blindt förstörelsebegär mot allt bestående och främst mot dettas stöclje-pelare.
Nihilisterna inse att kristendomen är den andliga makt, som åt nuvarande samhällsbyggnad gifver starkaste stödet.
Men de förbise den dubbla meningen af ordet kristendom och inse därför icke att, om lärans grundprinciper allmännare och fullständigare uppfattades af andra och af dem själfva, skulle många öfverklagade missförhållanden mildras eller försvinna, de inse ej, att med förkastandet af kristendomen förlora de sin säkraste räddningsplanka.
Det elände, som en fortlefvande hedendom i kristna länder åstadkommer, skyller man på kristendomen, hvaremot man förnekar, att de glädjens blomster, som onekligen här och där gro i jordens mull, hafva sin näring i den kristliga anda, hvilken oaktadt alla brister och halfhetgr dock utmärker vår samtid och hos enskilda framträder i ren, hög skönhet.
Således fel pådiktas och verkliga förtjänster frånkännas kristendomen.
Ett olycksdigert qui pro quo!
Modet måste hållas uppe hos klarseende personer, som följa med tidsströmningen ock inse dess många missriktningar, och att den stundom vänder sig mot ett Niagara, som i sitt djup skulle krossa vår kultur, om vi komme strömdraget för nära.
Faran är öfverhängande.
Därför behöfvas vaksamma skyltvakter, behjärtade soldater och inspirerade anförare.
Vår civilisation är till åren kommen.
Alla hennes föregångare hafva åldrats och dött.
Skall hon kunna motstå förgängelsen och lyckligt genomgå fortsatta föryngringsprocesser?
Skall hon bättre än Idun lyckas förvara odödlighetens äpplen?
Hon eger lifvets bröd och skulle lefva, om hon blott ville nära sig däraf.