Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han bröt sig in i frågan, skarpsinnigt, fyndigt och med en outtröttlig lust att uttänka nya öfverraskande sätt efter hans eget sinne.
Det ena påståendet räckte handen åt det andra, och snart dröjde samtalet vid universum och själens odödlighet, för att sedan på nytt återvända till stjärnorna.
De fladdrade fler och fler på himmelen, och konungen beskref hvad han visste om solvisaren.
Han stötte sin huggvärja med fästet i snön och inriktade udden mot polstjärnan, så att de nästa morgon skulle kunna afläsa tiden.
– Universitetets kärna, – sade han, – måste antingen vara jorden eller också den stjärnan, som står öfver de svenskes land.
Intet får vara för mer än det svenska.
Utanför muren ropade kosackerna, men så snart holsteinaren ledde talet på deras hotande anslag, vardt konungen fåordig.
– I dagbräcket taga vi oss tillbaka till Hadjatsch, – sade han.
– Vi skola till dess bara fånga en tredje häst, så att hvar och en bekvämligt kan rida i egen sadel.
Efter att ha talat på det sättet gick han tillbaka in i boningshuset.
Holsteinaren kom med häftiga steg ned till fänriken, och pekande mot konungens dörr ropade han:
– Gif pardon, fänrik!
Wir Teutschen icke skräda ord, när såren svida efter rep, men jak sträcker vapen och gifver herren victorien, ty också jak kan låta blot för den mannen.
Om jak älskar honom!
Ingen någonsin förstå honom, som ej honom sett.
– Men fänrik, ni må icke dröja längre ute i vädret.
Fänriken svarade:
– Ingen kappa har värmt mig ljufligare än den jag nu bär, och jag lägger allt mitt uppå Kristus.
Men i Guds namn, major, gå tillbaka till dörren och lyssna!
Konungen kunde göra sig själf något illa.
– Majestät icke stupa för egen klinga men längta efter en annans.
– Nu hör jag hans steg ända hit ned.
De bli allt häftigare och oroligare.
Han är så ensam.
När jag såg honom i Hadjatsch bugande och bugande bland generalerna, kunde jag bara tänka: hvad han är ensam!
– Schlipper den lille holsteiner lefvande härifrån, han vill alltit minnas de steg, vi hörte i natt, och alltit kalla detta härbärge Örtagårdsfästet.
Fänriken nickade bifall och svarade:
– Gå upp i stallet, major, och sök en stunds hvila och skydd mellan hästarna.
Och där kan ni genom väggen bättre höra konungen och vaka öfver honom.
Därefter begynte fänriken sjunga med ljudlig röst:
Uti din nåd, o fader blid ...
Holsteinaren gick tillbaka öfver gården och in i stallet och, stammande på målet af frossskakningar, instämde han med den andre:
befaller jag i allan tid
min arma själ och hvad jag har.
Anamma allt i ditt förvar.
Ohahå! – svarade kosackerna i stormen, och det var redan sen natt.
Holsteinaren tryckte sig in mellan de båda hästarna och lyssnade så länge, till dess tröttheten och sömnen böjde hans hufvud.
Först mot gryningen väcktes han af buller.
Han sprang ut i det fria, och konungen stod redan på gården samt betraktade det till solvisare utsatta svärdet.
Vid porten hade kosackerna församlats, men när de sågo den orörlige skiltvakten, ryggade de vidskepligt tillbaka och tänkte på ryktena om de svenska knektarnas trolldom mot hugg och skott.
Då holsteinaren hade hunnit fram till fänriken, grep han honom hårdt i armen.
– Was nun?– frågade han.
– Bränntvin?
I detsamma släppte han sitt tag.
Fänriken stod ihjälfrusen med ryggen mot portmuren och händerna på värjfästet och svept i sin konungs kappa.
– Efter vi nu endast äro två, – sade konungen och drog sitt vapen ur snön, – kunna vi begifva oss åstad på hvar sin häst, som det blef sagdt.
Holsteinaren stirrade honom rätt i ögonen med återvaknande hat och blef stående, som hade han ingenting hört.
Slutligen ledde han dock ut hästarna, men hans händer darrade och knötos, så att han knappast kunde spänna sadelgjorden.
Kosackerna svängde sina sablar och pikar, men skiltvakten stod på sin post.
Då sprang konungen besinningslöst i sadeln och satte hästen i galopp.
Pannan var klar och kinderna rosenfärgades, och huggvärjan glimmade som en solstråle.
Holsteinaren såg efter honom.
Det bistra uttrycket förmildrades, och han mumlade mellan tänderna, under det han själf steg i sadeln och, med handen lyft till hatten, jagade förbi skiltvakten:
– Das ist nur die Freude eines Helden den schönen Tod eines Helden zu sehen!
– Merci, kamrat!
EN SNYGG HVIT SKJORTA.
Ryttaren Bengt Geting hade fått en kosackpik genom bröstet, och kamraterna lade honom på en rishög i småskogen, där pastor Rabenius gaf honom nattvarden.
Det var på ismarkerna utanför Weperiks murar, och en hvinande nordan slet det torra löfvet från buskarna.
– Herren vare dig när! – hviskade Rabenius faderligt och sakta.
– Är du nu redo att skiljas hädan efter ett godt dagsverke?
Bengt Geting låg med händerna knutna och förblödde.
De hårda ögonen stodo vidöppna, och det envisa och knotiga ansiktet var så barkadt af sol och frost, att dödens blåaktiga blekhet endast sken fram öfver läpparna.
– Nej, – svarade han.
– Det är första gången jag hör ett ord från din mun, Bengt Geting.
Den döende knöt händerna allt hårdare och tuggade med läpparna, som mot hans vilja öppnade sig för orden.
– En gång, – sade han långsamt, – må väl också den uslaste och trasigaste bland knektar få tala.
Han reste sig ångestfullt på armbågen och utstötte ett så skärande jämmerskri, att Rabenius icke visste, om det steg från själens eller kroppens kval.
Han nedsatte kalken på marken och bredde näsduken öfver den, så att icke de kringtumlande löfven skulle falla i brännvinet.
– Och detta, – stammade han och tryckte sina händer för pannan, – detta skall jag, som är en Kristi tjänare, vare nödd att bevittna morgon efter morgon kväll efter kväll.
Soldaterna trängde sig på alla sidor fram mellan buskarna för att se och höra den fallna, men deras kapten kom i vredesmod med värjan dragen.
– Bind karlen en duk om munnen! – ropade han.
– Han har alltid varit den mest envetna man i bataljonen.
Jag är inte mer omänsklig än någon annan, men jag måste göra min tjänst, och jag har en mängd nytt och ovant folk, som kommit med Lewenhaupt.
Det har nu blifvit förskrämdt genom hans jämrande och vägrar att gå fram ...
Hvarför lyder ni inte?
Här för jag befälet!
Rabenius tog ett steg framåt, och i sin hvita lockperuk hade han en hel krans af gula löf.
– Kapten, – sade han, – hos den döende befaller Herrans tjänare allena, men han lämnar gärna i ödmjukhet sitt kommando åt den döende själf.
I tre år har jag sett Bengt Geting gå i ledet, men ännu har jag aldrig sett honom tala med någon.
Nu på tröskeln till Guds domstol kan ingen människa längre ålägga honom tystnad.
– Med hvem skulle jag ha talat? – frågade den blödande ryttaren bittert.
– Min tunga är som fastvuxen och lam.
Det kunde gå veckor utan att jag sade ett ord.
Ingen har någonsin frågat mig om något.
Det är bara örat som fått vara på sin vakt, så att jag inte försummat att lyda.
Gå, har man sagt, gå genom träsk och snö!
Därpå har intet varit att svara.
Eabenius knäföll och tog sakta hans händer i sina.
– Men nu skall du tala, Bengt Geting.
Tala du, tala du, efter alla nu samlas för att höra dig.
Du är nu den enda af oss alla, som har rätt att tala fritt.
Är det en hustru eller kanske en ålderstigen mor, där hemma, som du vill att jag skall hälsa?
– Min mor svälte mig och skickade mig till tropparna, och aldrig har sedan en kvinna haft annat att säga mig än detta samma:
Gå ur vägen, Bengt Geting, gå, gå!
Hvad vill du oss?
– Då har du väl ändå något att ångra?
– Jag ångrar att jag inte som barn sprang i kvarnforsen och att jag inte, när du om söndagarna stod framför regementet och uppmanade oss att tåligt gå och gå, steg fram och slog ned dig med musköten.
– Nej, vill du veta hvad som gör min ångest?
Har du aldrig hört trosskarlarna och förposterna berätta, hur de i månljuset se sina ihjälskjutna kamrater flockvis linka efter hären och hoppa kring på sina stympade ben och ropa:
Hälsa hem till mor!
– De kalla dem Svarta bataljonen.
– Det är i Svarta bataljonen, som jag nu skall in.
Men det är det värsta, att jag skall nedgräfvas i mina trasiga paltor och min blodiga skjorta.
Det är just det som jag inte kan få ur mitt sinne.
Inte begär en simpel ryttare att bli hemförd som salig general
Liewen, men jag tänker på de stupade kamraterna vid Dorfsnicki, där kungen lät skänka åt hvar man en kista af ett par bräder och en snygg hvit skjorta.
Hvarför skulle de få det så mycket bättre än jag?
Nu i olyckans år, blir man lagd som man faller.
Så djupt är jag sjunken i elände, att det enda i världen, som jag nu kan afundas, är deras snygga hvita skjorta.
– Min stackars vän, – svarade Rabenius stilla.
– I Svarta bataljonen – om du nu tror på den – får du stort sällskap.
Gyldenstolpen och Sperlingen och öfverstelöjtnant
Mörner ligga redan skjutna ute på fältet.
Och minns du de tusen andra?
Minns du den vänliga öfverstelöjtnant Wattrang, som kom ridande till vårt regemente och gaf ett äpple åt hvar soldat och som nu ligger bredvid lifdrabanterna och alla kamraterna under ängen vid Holofzin?
Och minns du min företrädare Niklas Uppendich, ordets väldiga förkunnare, som vid Kalisch stupade i prästerlig ornat?
Det har växt gräs och snögat öfver hans mull, och ingen kan med foten utpeka torfvan, där han sofver.
Rabenius böjde sig ännu djupare och kände på hans panna och händer.
– Om tio eller högst femton minuter har du upphört att lefva.
Kanske kunna de minuterna ersätta de gångna tre åren, om du helgar dem rätt.
Du är inte längre en af oss.
Ser du inte, att din själasörjare ligger på knä hos dig med hufvudet blottadt!
Tala nu och säg mig din sista önskan, nej, din befallning.
Kom blott ihåg en sak.
Regementet står upprifvet för din skull, och under tiden gå de andra framåt med heder eller stå redan på stormstegarna.
Du har skrämt de yngre karlarna med ditt banesår och din kvidan, och du ensam kan göra det godt igen.
Nu höra de bara på dig, och du ensamt har i din makt att få dem att gå mot fienden.
Kom ihåg att dina sista ord skola senast glömmas och kanske en gång upprepas för dem där hemma, som sitta och steka sina päron bakom ugnen.
Bengt Geting låg orörlig och det drog en skugga af grubbel öfver hans blick.
Så lyfte han sakta sina armar som till åkallan och hviskade:
– Herre hjälp mig att fullgöra också detta!
Han gaf ett tecken, att han nu endast förmådde hviska, och Rabenius lade sitt ansikte intill hans för att kunna höra hans ord.
Sedan vinkade Rabenius till soldaterna, men hans stämma darrade, så att han knappast kunde göra sig hörd.
– Nu har Bengt Geting talat, – sade han.
– Det är hans sista önskan, att ni skola taga honom mellan er på musköten och bära honom med er på hans gamla plats i ledet, där han envist har gått och gått i dag efter dag i år efter år!
Trummorna rördes nu och spelet begynte, och med kinden mot den ena soldatens skuldra, bars Bengt Geting steg för steg öfver fältet framåt mot fienden.
Då följde omkring honom hela regementet, och alltjämt med hufvudet blottadt gick Rabenius bakom honom och märkte icke, att han redan var död.
– Jag skall se till, – hviskade han, – att du får en snygg hvit skjorta.
Du vet, att konungen icke aktar sig för mer än ringaste knekt, och så vill han själf en gång ligga.
POLTAVA.
Första maj höll fältmarskalken Rehnsköld aftontaffel, och öfverste Appelgren blef het i pannan och frågvis och trillade bröd med fingrarna och vindade med ögonen.
– Kan excellensen säga, hvarför Poltava prompt skall belägras?
– Hans majestät vill ha en amusement, tills polackerna och tatarerna komma med undsättning.
– Och ändock veta vi, att ingendera komma.
Europa börjar glömma vårt hof à la Diogène med ridande statsminister, fäktande kanslister, stupande kammarherrar, hedersplatser på trästubbar ... och med palatser af tältväf och med plättar och svagdricka på det kungliga bordet ...
– Hans majestät vill nu exercera fortifikationen och kommer att hålla lustläger, så länge han lefver.
Så vi ha tiden för oss.
Poltava är en liten loppfästning och lär den kapitulera, när första skottet smäller.
Fältmarskalken tvärtystnade och släppte gaffeln.
– Jag tror de på sta’n göra sig galna och vilja defendera sig!
Han sprang ut och kastade sig i sadeln, och alla reste sig och hörde ett kontinuerligt skjutande.
De ryska posterna kring vallen hade den vanan att i mörkningen öfverljudt och länge ropa:
Godt bröd, godt dricka!
– Under detta skriande hade nu öfverste Gyllenkrok utan att någon kunde höra hans anmarsch, börjat öppna löpgrafvarna och uppställt en betäckning, men i detsamma lopp konungen öfver fältet och ropade något högljudt på sin generaladjutant.
Därigenom att han höll huggvärjan dragen gjorde springandet honom icke löjlig.
Gyllenkrok bad honom att icke skrika så högt för att icke alarmera fienden, men redan medan han talade tystnade förposterna och började i stället tända eldar och skjuta.
Ljuskulorna, som stego i höjden, kastade sitt sken öfver kullarna och ängsmarkerna och speglades i Worsklas ilande vatten.
Gyllenkroks arbetande zaporoger sprungo då från spadar och skanskorgar, och de svenska soldaterna, som dunkade med flata värjorna på deras skinnrockar, började slutligen själfva flykta eller lägga sig ned utefter marken.
På så vis hade skjutandet begynt.
– Si där! – sade Gyllenkrok, som stod med konungen och Lilla prinsen bakom ett träd.
– Så stor konfusion kan en liten accident orsaka, och ännu en sista gång dristar jag proponera att hela belägringen uppgifves.
I min bön förena sig de uttröttade tropparna och alla de olyckliga undersåtarna i hemmet.
Hvarför befalldes vi inte hit i vintras, då staden med lätthet kunnat tagas?
Nu blir besättningen hvar dagförstärkt, och fiendens hela armé är i antågande.
Vi ha bara trettio fältstycken i behåll, och krutet, som flera gånger blifvit vått och åter torkat, kastar bara kulan ett litet stycke från mynningen.
– Lappri! Lappri!
Vi ha dock skjutit af mången stock, tjockare än en stormpåle.
– Men här behöfva vi skjuta bort många hundrade.
– Kan man skjuta af en, kan man skjuta af hundrade.
Vi måste utföra just det som är utomordentligt, så ha vi berömmelse och ära däraf.
Nu skola vi låta zaporogerna se, att här kan arbetas utan ringaste fara.
Konungen stack huggvärjan under armen och gick ut i kulregnet på fältet.
Bakom honom följde Lilla Prinsen, blek, rak, högtidlig som en yngling i ett forntida festtåg till ett tempeloffer.
Två tjocka stockar voro likt två grindstolpar nedslagna tätt vid den öppnade löpgrafven, och här stannade konungen bakom en fallen fyrboll, hvilkens flämtande dager blottställde honom för fienden.
Lilla Prinsen gaf honom en tveksam sidoblick och strök upp och ned på värjfästet med handen, som darrade något litet.
Därefter klättrade han upp på den ena stolpen och ställde sig med armarna utefter sidorna.
Då steg en underofficer, som kallades Mårten Predikare, upp på den andra stolpen.
Han hade läderbrunt ansikte, svart hår och mässingsringar i öronen.
Orörliga som två målade träbilder på ett katolskt åkerland stodo på så sätt de båda vakterna bakom sin konung, och de ursinniga ryssarna riktade sina slangor och fältstycken och musköter mot den underliga synen.
Ingen ville ödmjuka sig och stiga ned först, och därför måste de stå kvar.
Det pep och hven som af piskor och spön, som af stormilar och pipor, och gräsande kanonkulor kastade grus och torfvor i höjden.
Det ljungade och åskade, och marken darrade som en skrämd häst, och träsplintor och stenskärfvor yrde.
– Kungen är där!
Nu vill han bli skjuten! – ropade soldaterna och störtade fram och drefvo zaporogerna mellan sig.
Åter fattades spadarna, och åter uppsleto zaporogerna torfvorna och öppnade jorden för att kunna lägga sig ned och få ett skydd.
Där stod nu i det flämtande tjärskenet excellensernas och generalernas majestät, knektarnas kamrat, på en gång landsvägsriddare, konung och filosof.
Dagen lång hade mörka hågkomster smugit i hans fjät.
Han mindes Axel Hård, som han själf dräpt i misshugg, och den dödskjutne ungdomsvännen Klinckowström.
Han saknade ingendera, men han kunde ej glömma deras blodiga kläder.
Allt det himlastormande lättsinnet från gossåren vaknade dock till lif och tystade de tunga tankarna, när han hörde kulorna.
Han hade tömt krigsäfventyrens bägare i botten, och drycken behöfde dagligen kryddas allt starkare för att smaka.
De stora bullrande segrarna började han se i kallare ljus allt eftersom de blefvo sällsyntare.
Väl kunde han ännu ibland tala om att styra stora stater, men det var mest för att dessa dagligen skulle rusta honom med ett hundratal nya tappra drabanter.
Han glömde icke, att ögonblicket kunde vara hans sista, men olyckans år voro komna ... och hur ljuf vore icke hvilan efter en ärofull död!
Att vilja och att känna sig kunna men ändock misslyckas och bli en spottvisa, därför att de andra ej längre orkade följa ...
Det var frostpusten från lifvets höst!
Han ville pröfva, han ville visa att han ännu var undantagsmannen i Guds hägn.
Var han det icke, då ville han falla som simplaste knekt.
Mårten Predikare blef emellertid så ifrig att han icke kunde hålla sig orörlig uppe på pålen utan ryckte musköten från ryggen.
Hvem kände inte Mårten Predikare, ärkeskytten, som kunde få själfva kungen att klappa i händerna?
Både en infanterist och en ryttare kunde han fälla i flykten.
Han småpratade och skrattade och lade vapnet till ögat och sköt på en skugga, som klättrat upp i det bortersta körsbärsträdet och, träffad af kulan, tumlade ned mellan de blommande kvistarna som en fågel.
Då kom jägaryran öfver Mårten Predikare och han hoppade ned och sprang till stället.
Där låg en ihjälskjuten gubbe, och bredvid stod en nioårig liten flicka.
– Det är far, – sade hon utan att gråta och såg på Mårten Predikare.
– Vi voro ute och plockade nässlor, och på hemvägen ...
– Nåja, på hemvägen ...
– Hörde vi skjutandet, och då klättrade far upp för att se sig kring.
Det är fars körsbärsträd.
Mårten Predikare skakade på hufvudet och tog af sig hatten och ref sig i håret och satte sig ned.
– Gud tillgifve mig ... gubben har ju aldrig gjort mig för när ... kära barn ... du kan inte förstå det här, men en dukat har jag på fickan.
Tag den!
Sir du, min flicka, jag är jägare, begriper du, en riktig gammal ärkejägare.
Förr hade jag min stuga och min käring, som grälade och slog efter mig för att jag aldrig rörde vid spaden ... vet du hvad en spade är ... utan bara satt i skogen och passade på orrspelet.
Hör nu på!
Då tog jag en morgon mitt muskedunder och min hund och gick min färde ut i världen.
Flickan vände dukaten i eldskenet, men han drog henne till sig på knät och strök henne sakta öfver kinderna.
– När jag så hade gått första dagen, sköt jag hunden.
När jag hade gått andra dagen, gaf jag bössan åt en skogsman, som hade visat vägen.
Sedan hade jag intet.
– Kan man köpa för slanten?
– Visst, visst.
När jag så kom i fält och fick mig en krigsmusköt, då kan du tro!
Då blef jag jägare igen.
Men himlen förbarme sig ...
Du skall komma hit hvar kväll i mörkningen och då skall du få hälften af min dagsranson och allt hvad jag kan plocka hop.
Han stirrade på musköten i gräset.
Så reste han sig och gick och lät den ligga.
– Flickan kan inte veta, att det var jag som sköt, och det skall hon aldrig få veta.
Jagär en Judas, som bragt en skuldlös om lifvet.
Inte mörda!
Han höll sig om pannan och vacklade bort öfver fältet.
Då kom han till d’Albedyhlls dragoner, som lågo kring en stockeld och läste i bönböckerna, och där satte han sig också att läsa, och slutligen begynte han högljudt bedja och predika.
– Hvad nytt? – frågade knektarna nästa morgon Brakels rödhåriga marketentare, en liten allvis västgöte, som stod i sin grå blus mellan grytor och upphängda kläder.
– Nytt?
Måns Predikare har visst fått solsting midt i natten och blifvit mogen för dårekistan.
Han går barhufvad nere vid floden och ropar.
När predikaresjukan sätter åt honom, har han alltid varit framme och skjutit någon.
Dystra och tigande mottogo knektarna de knappast halffyllda bleckskålarna.
– Bröd eller död!
Hvarför få vi inte storma, innan det blir för sent?
– Kungen exercerar med löpgrafvarna, och Gyllenkrok får natt och dag stå vid arbetet.
Hör nu på Mårten Predikare nere vid vattnet!
Här har blifvit ett bedjande och psalmsjungande på sista tiden, så att det gör en varm om hjärtat att höra fältmarskalken galnas.
I skymningen smög sig Mårten Predikare bort till körsbärsträdet, där den lilla nioåriga redan stod och väntade med sitt släta lingula, nästan hvita hår och sitt allvarliga ansikte.
Han hade med sig sin dagsranson, och han gaf henne sin sista kopek mot löfte att han fick kyssa henne på båda kinderna.
– Lefver din mor?
– Hvad heter du!
– Dunja.
Han ville åter kyssa henne på kinderna, men hon ryckte sig undan.
– Gif mig först en kopek!
Han gick tillbaka till lägret, – och kopekstycken tiggde han af alla, som han mötte.
– Jag skall vakta öfver henne, när det blir stormning.
Hon är som en liten liten prinsessa.
Jag skall lägga af på min sold, så att hon en gång får något att gifta sig på ...
Hvarför skulle hon inte gifta sig ...
Visst, visst!
Jag har ju min käring där hemma och jag har en käring på trossen också.
Och jag är ju en mördare.
Visst skall en liten prinsessa gifta sig!
Han hade fått en afskrift efter Johannis’ evangelium och han satte sig och läste därur för d’Albedyhlls dragoner.
Vårens alla örter flammade upp öfver de kulliga ängsmarkerna ända ned till Worsklas gulaktiga bäddar, men soldaterna sågo endast mot Poltava, som mellan skogsdungarna på höjden sken fram med sina hvita klosterväggar, sina trätorn, skanspålar och vallar, på hvilka män och gubbar, kvinnor och barn uppvältrade ett bröstvärn af jordsäckar och vagnar och risknippor och tunnor.
– Hvad nytt?
För man oss aldrig mot fienden? – sporde soldaterna marketentaren.
– Fienden är nog artig att i stället komma till oss, – svarade han och torkade pannan med blusen.
– I natt hörde jag, hur den rullade sina fältstycken.
Det myckna skjutandet är icke från de svenske, ty vi ha inga andra kulor kvar, än de som zaporogerna plocka upp ur fältet.
Det är tsarens hela armé, som redan står på andra sidan floden.
Då kom generalmajor Lagercrona med sporrarna i hästen samt ropade, att kungen blifvit blesserad i foten, och vid den kungliga sängbåren visade fältmarskalken i sin plånbok läget af de sjutton redutter, som fienderna redan begynt uppkasta vid byn Pietruska.
– Hvad nytt? – sorlade knektarna dagligen kring marketentaren.
– Är de inte annat en ska’ bjuda på, så är jag riker, – svarade han och pekade med slefven kring det grönskande landskapet.
– Kungen har fått kallbrand i såret.
Brännvinet är slut.
Brödet är slut.
Litet gröt har jag åt er i dag – men sedan är den slut.
Fienden har stängt oss inne och dissputerar oss reträtt.
Faen, faen, de ska vara de svenske, som härda ut så bittra dar.
Han stampade i tufvorna och lade slefven till ögat och siktade som en lönmördare bort mot konungens sönderskjutna koja, men de frostbitna och hederliga hufvudena omkring honom sänkte ögonen.
– Inte mörda! – hviskade Mårten Predikare med lyfta armar.
Så förled nu maj månad, och junihettan sken in genom tältdukarna.
Knektarna sutto i rad och virade midsommarstången, men de talade icke.
De tänkte på hagarna där hemma, på stugorna, på de långa, långa moarna.
På söndagen något före aftonsången smög sig Mårten Predikare till skogslunden, där den lilla
Dunja mot några kopek räckte honom en korg med de första halfmogna körsbären.
Han åt dem samman med henne och klappade hennes små händer och lekte med henne och bar henne som ett barn, men han kunde aldrig få henne att småle.
För sina sista tre kopek fick han så kyssa henne tre gånger på kinderna.
När han kom tillbaka, var det oro och larm.
Officerarna mönstrade knektarnas mundering och tummade på klingorna, som ibland voro så urslipade att de liknade uppnötta liar, och Brakels marketentare plockade samman sina tomma grytor.
Konungen hade resolverat att leverera batalj.
På gräsbänken utanför konungens fönster sutto redan generalerna och öfverstarna för att mottaga sina afdelningar och sina papper.
Där satt den tungsinte Lewenhaupt med sina stora klara ögon och ett litet latinskt handlexikon instucket mellan rockknapparna.
Där satt den bålde Creutz med händerna korsade öfver värjknappen, och Sparre och Lagercrona förde ett högröstadt och stojande samtal.
Öfverste
Gyllenkrok stod vid ett bord lutad öfver sina fortifikationsritningar, inför hvilka han låtsades så förhäxad, att han icke det ringaste märkte de andra utan i stället sysselsatte sig med att försiktigt och långsamt knäppa sandkornen från de kära teckningarna.