Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stilla och tyst dör hans lefnads lycka, och tomheten tvingar honom icke till uppror eller förtviflan.
Ty vanan att umbära betyder så mycket, när det gäller att göra en människa undergifven, och det är så nyttigt att ej få lof att tänka på sig själf, när det gäller att tysta en hjärtesorg.
Karin lärde sig det under långa år, och det blef hennes ensamma lifs historia.
Hon talade inte med många om sin sorg.
Modern sade inte något till henne häller.
Hon visste, att sådant skall hafva sin tid, och att när den tiden gått, så går det öfver af sig själf.
Och någon annan hade Karin inte att tala vid.
Flickorna i trakten ville hon inte förtro sig åt.
De hade bara gjort narr af henne och varit afundsjuka på henne, när de trodde, att hon skulle få Jan Nils.
Men hon gick modern till handa hemma och hjälpte de yngre syskonen med deras kläder och annat.
Karl Johan var så svår med att rifva sönder sig.
Hon såg om ladugården med kon och hönsen, och om vårarna var det hon, som gräfde upp potatislandet och satte potatisen.
Modern hade blifvit gammal också och orkade inte så mycket som förr.
Men mången sommarmorgon, när hon gått upp tidigare än de andra, och när hon stod ensam på förstugukvisten och såg ut öfver backen med den lilla potatistäppan med gärdesgården omkring och såg solen lysa öfver stugutaket och på skogen framför henne, då rann det henne i sinnet en liten underlig visa, som hon aldrig hade förstått förr, men som hon nu tyckte var den sannaste och bästa af dem allesammans, mycket sannare och bättre än visorna om Hertig Fröjdenborg eller Rosendal:
Och liten Karin stod i kvarnen och mol,
Där yppa hon en visa, förrän hanen han gol,
För ekelöf och lindelöfven gröna.
Ja, i kvarnen skulle hon få gå i alla sina lifsdagar, och hon skulle häller aldrig hafva någon annan att yppa sin visa för.
Och ibland tyckte hon, att det kunde aldrig i verlden vara rätt, och Gud kunde inte vilja, att det skulle vara så för henne.
När några år hade gått, föll modern en dag ned från loftet och bröt sig illa i ryggen.
I tolf års tid låg hon till sängs, utan att kunna hjälpa sig själf, under de tio första åren hade hon inte varit ute under bar himmel, men de sista åren kunde hon krafla sig fram till tröskeln, när det var sommar och varmt, och där satt hon då och såg ut öfver backen och potatistäppan och njöt af det ljumma solskenet.
Och under alla dessa år fick Karin gå i huset och ensam sköta modern, sedan syskonen flyttat hemifrån, gift sig eller fått plats ute i socknen.
Det var ofta smått både med maten och annat, och det var herskapet på herrgården, de hade att tacka för, att de fingo bo kvar på torpet utan att betala arrendet, så länge modern var så sjuk.
Karin hade blifvit hvitare i hyn, och klädningen hängde lösare omkring hennes lif och höfter.
Men hon klagade aldrig, och det låg ofta ett vänligt och ljust leende på hennes läppar, som det gjorde folk godt att se på.
Jan Nils hade blifvit gift under tiden, men det sades, att hans mor, som hade styrt till giftermålet, inte hade någon glädje af det.
Ty de två makarna lefde illa, och Jan blef alt mera vek till sinnes och lät hustrun styra och ställa, som hon ville.
Och Karin grät många gånger för hans skull.
På sista tiden hade han slagit sig på att dricka.
Han dog tidigt, och Karin kände sig nästan lätt om hjärtat, när hon fick höra det.
En dag – det var i Augusti – var modern sämre än vanligt.
Och en afton i kvällningen dog hon, medan Karin satt bredvid sängen och läste högt för henne ur Lukas evangelium.
Karin satt den aftonen länge i tankar.
Hon tänkte på de goda dagarna, när hon och Jan Nils möttes, hon tänkte på alla hans goda ord, och på hur de hade sjungit och lekt tillsammans.
Det gjorde ondt i henne som efter hvassa taggar, när hon mindes de gamla melodierna.
Och hon tackade Gud, att han hade fått gå bort i tid, sedan det hade blifvit så sorgmodigt för honom i verlden.
Och så tänkte hon på, hur det var, när hon låg ensam kvar i skogen och grät, sedan han hade gått ifrån henne.
Hon hade aldrig gråtit på det sättet sedan den dagen, och hon tyckte, att det kunde ej hända henne något riktigt svårt nu längre.
Men hon mindes så grant, hur alt hade varit den dagen.
Bredvid där hon låg, var en flat sten med röda ränder i.
Hon kunde se den för sig, när hon ville, bara hon slöt ögonen.
Och hon tänkte på, att det gått nära tjugu år sedan dess, och att hon nu var gammal, och hon kunde ej skilja i tankarna det ena året från det andra.
Hon kom bara ihåg den dagen, när modern föll ned och bröt sig förderfvad i ryggen, och så när systern och den yngste brodern togo tjänst, och den älste gifte sig.
Hon satt med knäppta händer och såg på moderns kropp, som låg stel och orörlig framför henne, och hon kom att tänka på, att hon ej hade något i huset, och att hon inte en gång visste, hvad hon skulle svepa modern i.
Hon gick hela den följande morgonen och tänkte på detta, till dess att hon fram på förmiddagen beslöt sig för att gå upp till herrgården och fråga frun, om hon ej hade något, som hon kunde gifva henne.
Karin klädde sig snygg och begaf sig på väg i den svarta söndagsklädningen och sidensjaletten samt med en grå ullsjal på armen.
Frun kom själf ut i köket för att tala vid henne.
Frun var ung och glad, vacker som en dag och hade ej tänkt mycket på andra människor, hvarken fattiga eller andra.
– Jaså, är Karins mor död nu? sade hon.
Stackars gumma, det var alt väl, hon fick sluta.
Hon har ju varit sjuk så länge.
Och den vackra fruns ögon glänste af tårar.
– Ja, det var nog väl, att Gud hade tagit henne till sig, sade Karin.
Och så kom hon fram med sin begäran om svepningen.
Den unga frun funderade litet och gick upp till sig en stund och sökte i sina gömmor.
Hon kunde ej få tag i något annat än en gammal hvit tarlatansklädning.
Och den tog hon med sig och gaf den åt Karin.
Hon menade ingenting ondt därmed, men hon kunde ej undertrycka ett litet leende, när hon kom med den.
Hon tyckte att det var en så kostlig idé, att Karin skulle svepa gumman i tarlatansklädningen.
Karin kunde inte glömma det där leendet.
Hon såg det, och det gjorde henne så ondt, ty hon kunde ej förstå, hvad det var att skratta åt, och hon tänkte på det hela tiden, medan hon sprättade vådorna i kjolen från hvarandra för att få dem att passa till svepningen, och det kom för henne också, när alting var i ordning, och hon med knäppta händer satt och såg på modern, som låg i sin hvita drägt med händerna hopknäppta öfver bröstet.
När modern var begrafven, flyttade Karin till sin bror, som var gift och bodde i en annan socken.
Han hade varit ofärdig en tid, och hans hustru hade blifvit blind, så att nu fick Karin sköta om alla hans många barn, under det åren gingo, och de växte upp.
Och Karin förblef ogift, fast hon hade många goda tillbud.
Men hon tyckte altid, att det var bättre att vara så fattig, som hon var, än att komma, om det så skulle vara till en fullgårdsbonde, utan kärlek i hjärtat.
Några år därefter dog svägerskan, och när barnen då voro ute på egen hand, så flyttade
Anders och hon in i en liten grå backstuga, som låg i skogskanten, och där man såg ut öfver den vidsträckta, enformiga slätten.
Och där lefde de i många år af det lilla, Karin kunde förtjäna, och af hvad goda människor skänkte dem.
Under de sista åren hade Anders mest legat till sängs.
Middagssolen sken öfver slätten och gaf glans åt åkrarna, där rågstubben stod kvar, åt ekbackarna, där ekarnas blad ännu voro mörkt gröna, åt de gnistrande björkbackarna, som blänkte i gult och rödt, och åt den alvarliga randen af granar och tallar, som tog vid, där björkarna slutade, och i en kärf båge sträckte sig vidare längs ut med slätten.
Det är så underliga tankar, som komma öfver en en sådan höstdag, när man är ensam ute och går, när det ser ut, som om solen gjorde alt för att förvilla ögat och förgylla den svunna sommarens falnade fägring, när det är varmt i luften och himlen är blå, som om det vore vår, medan trädens grenar stå till hälften kala, och foten i hvarje ögonblick trampar på vissna blad.
Jag gick in genom granskogen, fram öfver ett svedjeland med torkade höga stubbar och små frodiga granskott, som ville spira upp och växa sig stora innan också de skulle huggas af eller brännas ner.
Det låg en fuktig glans öfver de mossiga stenarna och de lingonklädda tufvorna.
Jag följde gångstigen, som svängde in igenom skogen och stod snart vid början af slätten, som vidsträckt låg framför mig bländande solbeglänst.
Ett stycke ifrån mig låg Karins och Anders’ stuga med den höga skorstenen, som satt på sned på taket, och de lappade rutorna, hvilka glänste som såpbubblor i solskenet.
Karin stod på gården, sysselsatt med att röra ihop murbruk att bota skorstenen med.
Vi hälsade vänligt på hvarandra, ty Karin och jag hade sedan länge varit goda vänner.
Jag bad henne om ett glas vatten samt steg in i stugan.
Det såg fattigt ut därinne, men där var renligt och prydligt, och som alla andra backstugor hade också denna sin spisel, sitt enrisströdda golf, sitt röda, storrosiga hörnskåp med initialer till
Karins föräldrars namn i hvitt och årtalet för deras giftermål 1797, ett brunmåladt slagbord, en träbänk och en säng, där Anders låg och sof.
Jag hade varit här många gånger, och Karin hade småningom berättat mig, alt hvad jag förut omtalat om hennes lif.
Nu satte jag mig en stund på bänken och frågade, hur det stod till.
Jo, det raskade af för henne en dag i sänder, gudskelof, men med Anders var det alt skralt.
Han fick lof att vara vid sängen och mäktade inte gå till kyrkan en gång; men läsa det såg han och var lika glad åt böcker som förr och läste och utlade för henne.
– Det är nog svårt förstas, slöt hon, men gud hjälper, också när det ingen utväg syns för människor, och så länge jag får ha hälsan, går det nog.
Jag är bara så rädd, att jag ska’ dö före honom.
För han kan inte reda sig utan mig.
Och så började vi igen, som vi gjort så många gånger förr, att tala om, hur Karins lif hade gått och om hennes kärlek, och hur Jan hade öfvergifvit henne.
Anders hade vaknat under tiden och låg och hörde på samtalet, medan han då och då nickade med hufvudet.
Jag såg på Karin.
Hon såg ej bitter ut.
Ansigtet var fåradt, men ögonen voro ljusa och vänliga, och munnen var sluten med ett mildt och sorgmodigt drag.
Jag kunde ej låta bli att fråga:
– Tänker Karin aldrig på, hur mycket bättre det kunde ha varit?
– Åjo, svarade hon.
Åjo, ibland.
Men för det mesta har jag ju inte haft tid till det.
Men jag tror, att det var utsett, att jag inte skulle gifta mig, för hvem hade då mor min och syskonen haft för sig?
Men nog har jag haft ledsamt i min da’r, och när jag sitter här i ensligheten, så grunnar jag nog ibland öfver hur det kommer till, att somliga ska’ ha så’na bekymmer.
Men Anders utlägger för mig Guds ord så bra, så om han var helfärdig, så kunde han förkunna Guds ord för oss alla här, och han har fått före, att Gud har en mening med dem, som han lägger sådana kors på.
Och det tycker jag, jag förstår så godt.
Hon teg en stund och såg ned på sina händer, som hon höll hopknäppta i skötet.
Så lyfte hon upp ögonen igen och sade stilla:
– Det kom nog också för mig förr, hur mycket bättre det kunde ha varit, om jag hade fått bli gift som jag tänkte’t då.
Men nu när jag är så gammal, så jag ser mina da’r bakom mig, så förstår jag nog, att som han va’, så hade han blifvit.
För där trädet faller, där blir det liggande, och när inte kärleken mäktade göra honom till karl, när det behöfdes, inte hade han blifvit det sedan.
– Jag är så lugn för alting nu, för snart är det slut, och när bekymmerna kommer, och vi får svälta och frysa och har ondt om kläder, så tänker jag, att det är inte långt igen.
För det stundar till våren.
Jag steg upp och sade farväl för att gå.
Karin följde mig till grinden.
– Det är en för vacker årsens tid det här.
Brittsommar di kallar’t, sade Karin.
Det är en välsignadt vacker höst.
Hon såg sig omkring på de färgskiftande björkbackarna och den solbelysta slätten, där grödan var afmejad, och hennes ögon glänste, nar hon tog mig i hand.
Men när jag sedan gick inåt skogen, och där vägen krökte, vände mig om för att nicka åt Karin, som stod kvar vid ledet och såg efter mig, då blef det min tur att erinra den gamla versen, som Karin förr hade talat om, och jag upprepade den i tankarna flere gånger, under det jag gick vidare:
»Och liten Karin stod vid kvarnen och mol».
ENSAM I STOCKHOLM.
Fadern hade varit skomakare och var död.
Elin hade intet minne af honom.
Han hade dött, när hon var två år gammal, och sedan den tiden hade modern tvättat och strukit, antingen hemma eller borta hos förmöget folk.
Och i snart tretton år hade det nu lyckats henne att draga sig fram med sina två flickor, så att en hade fått plats i en butik, och Elin, som ännu gick hemma, hon var bara femton år och nyss konfirmerad.
Det hade sett mörkt ut för madam Söderström, när mannen helt plötsligt dog och lemnade henne ensam med sina två små i ett par rum långt borta på Hornsgatan.
I början hade hon trott, att detta skulle hon aldrig kunna öfverlefva, och hon visste aldrig, hur hon skulle kunna draga sig fram.
Men omsider hade hon lyckats få butiken uthyrd och så hade hon flyttat in i ett litet hus som låg i hörnet af Hornsgatan och Timmermansbacken.
Där hade hon fått ett rum, där det fans spis, och där hade hon bott med sina två barn, till dess att hon tjänat ihop så mycket, att hon kunde hyra ett rum med kök och taga emot tvätt hemma, hvilket betalade sig bättre.
Och så hade det dagliga arbetet skingrat de sorgliga tankarna.
Dagen om var hon i rörelse, och när kvällen kom, sof hon efter dagens arbete tungt, och när morgonen grydde, gaf den henne ständigt nytt att tänka på.
På det sättet hade hon aldrig fått tid att känna sig ensam, och åren och framgången hade gjort henne duglig, praktisk och arbetskry.
När barnen voro lemnade åt sig själfva, såg den äldre systern efter den yngre, så länge den äldre var kvar i hemmet.
När hon kom bort, var Elin redan tolf år.
Och så hade åren gått och småningom medfört lättnad i bekymren och hos madam Söderström en längtan att någon gång kunna slå sig i ro och hvila ut från det dagliga och stundliga släpet.
Elin var som sagdt nyss konfirmerad.
Hon hade växt upp i frihet, och som andra barn af hennes klass hade hon sprungit omkring på gatorna, och vid femton år var hon ej als obekant med verlden.
Hon hade gått i skola, därför att folkskolestadgan ej skulle tillåtit annat, och därför att modern satte sin ära i, att dottern skulle lära sig något, och hon hade gått till sin första nattvardsgång, därför att det skulle så vara, och därför att hon ej kunde få komma i tjänst förr.
Hon hade gråtit på gången och vid prestens ord och orgelbruset känt liksom varma vågor från en annan verld genomströmma sitt hjärta.
Och när hon gick ur kyrkan, och klädd i den nya korta ylleklädningen, som var knäppt bak, och med den nya salmboken i handen, vid moderns sida tog vägen öfver de kända gatorna, och hade kommit in i det lilla rummet, som varit hennes hem, då visste hon, att nu var hon vuxen och skulle snart få börja att taga sig fram på egen hand.
Och det var med en egendomlig skygghet, hon tänkte på sitt blifvande inträde som tjänarinna bland främmande.
När hon tagit af sig kappan, stälde hon sig ett ögonblick framför spegeln.
Och hon log ett ljust och friskt leende, när hon såg, hur mjukt och lätt det svarta tyget slöt sig omkring hennes fylliga, utbildade barm och utefter höfterna, och hur den hvita, veckade spetsremsan kring halsen framhäfde ansigtets friska färg, och hur rikt hennes ljusbruna hår låg fram öfver pannan, under hvilka ögonen lyste klara och blinkande blå på båda sidorna om en liten täck, oskön trubbnäsa.
Hon tog ett steg bakåt, berusad af sin egen ungdom, och åter logo de fylliga läpparne ett litet trotsigt leende, medan en rad af starka och hvita framtänder glänste fram.
Och så satte hon sig i soffan och föll i tankar, under det modern hackade köttet, som hon högtiden till ära köpt på torget för att göra biffar af.
Hon hörde på det enformiga hackande ljudet, men kom sig ej för att gå fram och hjälpa modern.
Steklukten af smöret, som fräste i pannan, uppfylde rummet.
Det var ett hvitt täcke på sängen, och i fönstret stod ett glas med blåsippor.
Elin såg på modern och följde tanklöst hennes rörelse, när hon lade biffarna i pannan och flyttade på dem med knifven.
Och hennes ögon fingo en fuktig, drömmande glans, och en liten glimt af ett leende flög då och då öfver hennes ansigte.
Och medan Elin satt i soffan, gled blicken från moderns gestalt och bort till fönstret.
Hon såg en flik af den blå himlen och topparne af ett par kvistiga popplar, som stodo ute på gården, och där borta ett par svarta tak och ur en skorsten röken, som i tunga tappar trängde sig fram genom den fuktiga vårluften.
Där nedanför låg staden, den stora staden, dit hon fått gå i bland, när modern hade skickat henne något ärende, eller när hon eljest kunnat komma ifrån, och där hon brukade stå och betrakta alla de granna sakerna i butikfönstren, halsdukar och klädningstyger och smycken och hattar, där hon brukade se på vaktparaden, när den gick öfver Norrbro, och höra på musiken, som klang så stolt, när det bar af uppför slottsbacken.
Där hade hon en gång i sitt lif fått gå på operan och sett riddare i lysande drägter med hvita trikåer och en flicka, som sjöng så vackert om, att hon mördat sitt barn, och som satt vid en spinnrock och spann, och krigare i kyller och kragstöflar och dansande flickor i skärt och hvitt med mjuka, hvita sidenskor och långa fladdrande slöjor af tyll och midt ibland alt detta en rödklädd riddare med ett underligt namn, som hon aldrig kunde komma ihåg.
Han var den onde själf, ty han talade så styggt och ville göra alla illa och skrattade så hemskt, medan det gröna skimret blänkte omkring honom.
Och så log hon igen och gungade sakta med den ena foten öfver den andra, när hon kom att tänka på honom, tapetseraregesällen, som bodde midt öfver gatan, som brukade passa på henne i porten om kvällarna, och som bjudit henne på teatern den där kvällen i julas.
Hon tänkte på alt, hvad han talat vid henne om, och hon såg åter alvarsam ut.
Fredrik var en underlig kortväxt ung fyr, som bar sitt hufvud för sig och var olik alla andra, tyckte Elin.
Han talade inte som andra, han tänkte inte som andra, och Elin visste ej, om hon var rädd för honom eller om hon tyckte om honom.
Han hade läst en ohygglig mängd romaner.
På lediga stunder gjorde han nästan aldrig annat, och han var på sitt sätt fantastisk och öfverspänd som trots någon kultiverad Heine- och Byronsdyrkare.
Hvad han hade talat vackert med henne om kärlek och alt sådant, som hon ännu inte hört någon annan tala till henne om.
Men hon blef altid så rädd för honom.
Ty han var så häftig och så alvarsam.
Och hon var ett gladt, ett friskt och ett lefnadslustigt barn.
Fin ville hon vara och njuta ville hon också.
Inte hade hon tänkt på att gifta sig inte.
Så underlig han kunde vara.
Han hade gifvit henne sitt porträtt en gång.
Det var ljust i färgen och litet suddigt.
Han hade håret ordentligt benadt och kammadt med vatten, så att det låg aldeles slätstruket öfver pannan, kragen satt högt upp, och halsduken var knuten löst och med långa hängande snibbar.
Det gaf han henne, och så sade han, att hon skulle gömma det väl och tänka på honom hvar gång hon såg på det.
– För jag älskar dig, sade han, mer än alting i hela verlden.
Och jag har så stor kärlek till dig, så jag skulle kunna vara utan alting annat, bara jag hade dig.
Då hade hon sett på porträttet en stund och så hade hon skrattat.
– Hvad skrattar du åt? sade han.
– Jo, jag tycker du ser så lustig ut.
Aldrig ser du ut så här annars.
Hon hade inte menat något ondt med det.
Men han blef med ens krithvit i ansigtet, ryckte kortet ifrån henne, ref det häftigt i små bitar och gick sin väg.
Men några dagar därefter hade han själf kommit och gifvit henne ett nytt porträtt.
En annan gång hade hon blifvit ordentligt ond på honom för någon småsak.
Då hade hon tagit hans porträtt, stuckit ut ögonen på det med en hårnål och skickat till honom det på posten.
Under fjorton dagar hade hon då icke sett till honom.
Hon ångrade, att hon varit elak emot honom, och nästa gång de träffades, bad hon honom om ett nytt porträtt.
Och så hade han gifvit henne ännu ett.
Hon kände sig alvarlig till mods, nästan rädd, när hon tänkte härpå.
Hon förstod honom inte, och hon kunde aldrig vara glad, när hon var med honom.
En dag hade hon stått och pratat på gatan med en handtverkarpojke på en aderton år, som hon kände.
Då hade Fredrik kommit gående, och han gick förbi dem och stannade ett stycke ifrån och väntade.
Hon såg, att han väntade på henne, och hon talade längre med den andre, än hon eljest skulle hafva gjort, för att ej behöfva träffa Fredrik.
Men han höll ut, och när hon kom ensam och tänkte försöka gå förbi honom, gick han fram till henne och följde henne ett långt stycke utan att säga ett ord.
– Hvad har du med den där lymmeln att göra? sade han till sist och hans läppar skälfde.
Hon såg trotsigt upp:
– Får jag inte tala med folk kanske?
Då bröt han ut i en ström af häftiga ord, han blef eldröd, knöt händerna och slog omkring sig i luften, under det han talade.
– Jag tål inte, att du talar vid någon annan på det där sättet, sade han.
Jag vill ha dig för mig.
Jag är dum, som är så’n emot dig, som jag är.
För du bryr dig ändå inte om mig.
Men det är orätt af dig, Elin, när du ser hur jag tycker om dig.
Men då hade hon blifvit ond på alvar och sagt:
– Är emot mig, som du är?
Jag undrar, när du är annat än elak vid mig.
Jämt ska du gräla på mig och bråka för ingenting.
Jag bryr mig inte om dig als, och jag önskar att jag sluppe se dig.
– Finge jag veta, att du höll dig till nå’n annan, då skulle jag skjuta dig, bröt han ut.
– Skjuta mig!
Jössus så du talar.
Under tiden hade de kommit fram till huset där Elin bodde, och hon tänkte just säga adjö åt honom och gå upp.
Men då kom hon händelsevis att se på hans ansigte.
Han var aldeles blek och lugn, men han såg så hjälplöst olycklig ut, att hon tyckte synd om honom.
–Ja, hvarför ska du vara på det där sättet? sade hon.
–Du förstår inte als, huru jag har det, svarade han.
– Och så hade det varit många gånger.
Men efter det samtalet gick Elin i en ständig fruktan, att han skulle göra henne något ondt, och hon var altid rädd att vara ensam med honom.
Men hvad tjänade det till att tänka på det just i dag?
Hon steg upp ur soffan och gick fram till modern, som hade lagt upp biffarne på en talrik och höll på att hälla sås på dem med en sked.
Hon nickade åt dottern och strök med den lediga handen öfver hennes hår.
– Jag ville, att vi skulle ha något godt till middag i dag, barn lilla, sade hon.
Elin tog fram en ren serviett, som hon lade på bordet, tallrikar, gafflar och knifvar.
Så hemtade hon en butelj öl och stälde den midt på bordet.
Blott då och då kom kort och enstafvigt ett aldeles likgiltigt yttrande.
När de hade slutat, sade modern, medan hon satt kvar vid bordet och såg rätt öfver på dottern:
– Jag kan gärna säga dig en sak nu, som jag har gått och tegat med en tid.
– Hvad är det då?
-– Kommer då ihåg Johanson, han som är bonde i Haryd nere i Småland?
Han brukade hälsa på far din, när han var i stan.
Elin såg förvånad på modern:
– Nå-å.
– Jo, ser du, det är så, att han har nu länge legat åt mig – han är enkling, du vet – om jag inte ville komma ner till honom och hjälpa honom med alt hvad han står i för den stora gården.
Han vill gifta sig med mig ser du.
Jag har hela tiden sagt, att han fick lof att vänta, om han hade alvar med det.
För först var det din syster, men nu är hon vuxen och reder sig själf.
Och se’n var det dig, som jag inte ville lemna ensam här, och några främmande barn vill han inte ha, säger han.
Men nu har ju du också gått och läst och kan få en plats, och hur det är, så blir jag gammal till sist och orkar inte med att arbeta som förr.
Och en kan aldrig veta, men kommer något på för nå’n af er, så kan det alt vara godt te ha nå’n och vända sig till.
Och Johanson har’et bra och står sig godt, så blir jag bara väl hans hustru, så ska det nog räcka till med litet åt er med.
Elin gaf sig till att se på modern.
Hon hade aldrig kommit på den idén, att modern kunde komma att gifta om sig.
Madam Söderström var en kvinna på en åtta och tretti år.
Hon var liten och fetlagd med ljusgult, slätstruket hår och mattblå ögon, kring hvilka åren dragit ett par lätta rynkor.