Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här är sagdt, att varu-producenten icke må vid svårare konjunkturer sälja sina varor till underpris, eller nphöra att framalstra dem, utan han skall hålla på dem till bättre tider.
Jag är icke köpman och har föga dithörande erfarenhet att åberopa; men hör likväl nämna, att under den tid jag varit medlem af Bankostyrelsen har här i Stockholm funnits en handlande, och tillika ledamot af samma styrelse, som hade till regel alt förfara just på det sältet, eller att hålla på de varor han skulle sälja, och under tiden hjelpa sig med jern-lån.
Men handeln hade den envisheten ali icke föranleda höjning i jernprisen och köpmannen måste slutligen göra session.
När sådant kan hända en handlande i Stockholm, hvilken sitter i Bankostyrelse) och säkrare kan beräkna hurudan penningeställningen är, så kan del desto lättare hända åtskilliga andra, hvadan jag alls icke tror eli sådant sätt att sköta affärer vara det lätta.
En annan värd ledamot, Hr Nordenfelt, har talat om, att man borde genom bestämda föreskrifter hindra Bankofullmäktige från olämplige åtgärders vidtagande, då panisk förskräckelse för svårare penningeställning inträffar.
Om afseende bör göras på erfarenheten, så får jag säga att om
Fullmäktige äro rädda för någon, så är det förde lånesökan de.
Dem vilja de följagteligen aldraminst göra emot.
De med lemmar af detta hus, h v i 1K a nitälska för näringarne, kunna fördenskull vara fullt förvissade, att Bankofullmäktiges flertal alltid ser på de lånesökandes behof.
Den tid som förflutit sedan realisationeu inträdt, torde visa hvar och en som vill efterforska förhållandet om Fullmäktige mer än en enda gång handlat i motsatt riglning.
Icke heller dä var det efter min tanke behöfligt, hvadan jag, fastän företrädesvis ansedd för slrypare, var af skiljaktig mening mot den öfriga styrelsen.
Jag ville nemi. ej handla efter godtfinnande ulan efter gifna föreskrifter.
Jag yrkar alltså alt R. o. Ad. måtte afslå Ulsk:s förslag, vidblifvande det gamla stadgandet hvaraf man hittills befunnit sig väl.
Sedan jag förra gången hade ordet, hafva tvenne talare yttrat sig för afslag å det af BankoUtsk. framställda förslag med tillstyrkan att Ståndet mätte besluta bibehållandet af paragrafens gamla lydelse.
En af desse talare, Frih. Cederström, till hvilken jag försl ber att få vända mig, har förmenat att frå ga vore omen större sedel-emission, och tillökning i sedelstocken: — meningen är dock icke denna, hvarken hos reservanterne mot Ulslcs förslag eller hos mig, och jag torde sålunda icke behöfva säga något vidare till svar på hvad Frih.-o anfört.
Herr Lefre'n har talat om att Bankens första pligt vore att uprätlhålla silfverulvexlingen och alt derefter, i andra rummet 104 Den 21 Maj. fästa upmärksamheten på landels och näringarnes fördelar.
För min del skulle jag intet högre önska, än att Banken vore så reglerad, att den icke blon i främsta rummel, ulan uteslutande kunde sörja för uprätlhållande af silfverutvexlingen, och jag får förklara alt mitt syftemål ingalunda är att i någon mån minska eller söka att betaga Banken möjligheten att kunna uprätthålla denna förmåga, såsom varande grundvilkoret för hela landets välgång, men jag anser derjemte att, då näringarne icke ega någon annan tillflygt än sina tillfälliga lånebehof alt i landet påräkna, än just Banken, och den förutan skulle sakna nödiga förlager, kan Banken icke upfylla sitt förnämsta åliggande, myntvärdets uprätlhållande, med mindre än att den försattes i tillfälle att upfylla äfven den andra förbindelsen, eller alt underhålla näringarne med nödiga förlager.
Hr Lefre'n har yttrat att det lyckades 1844 att lägga kapson på de män, sora införskrifva utländska varor.
Denna kapson skulle beslå deruti att Fullmäktige lingö rättighet att neka län ur Handels- och Närings-diskonten.
Huru delta lyckats, visar sig af den tabell, som blifvit uprättad öfver sednare årens in- och utförseln af varor, af hvilken inhemtas att just efter nämnda år den skarpaste importen egt rum, så alt den steir, från 1844, då den upgick till 17,487,000 r:dr, år 1848 till 23,186,000; år 1849 till 25,518,000; eller till 4,698,000 r:dr öfver medium af de sex sednare årens årliga import, hvarjemte uplyses att den är 1850 ytterligare steg derutöfver med cirka 2,300,000 r:dr.
Således visar sig att kapsonen alldeles icke upfyllt det åsyftade ändamålet.
BankoUisk:s ledamöter hafva synbart åsyftat att lemna större latitud åt
Bankofullmäktige genom föreskriften att kunna minska lånerörelsen under sådana förhållanden då silfver inströmmar i Banken och sedlar i naturlig väg kunna utgå i landel, på det att sedelstocken icke skall kunna, som förhållandet under detta tidsförlopp varit, stiga, del ena året ända till 11 mill., utöfver hvad den ett föregående år utgjorde.
Jag ber nu att få besvara den fråga, som af Hr von Hartmansdorff blifvit framställd, ”hvad ondt det ligger deri, att det blir godt om penningar i landet:” Jo! det onda att, om det blir så godt om penningar i landet det ena året att denna tillgång framkallar stora spekulationer, stor import, vidlyftig rörelse och ökade priser i allmänhet — när allt detta åstadkommes af ymnig tillgång på penningar, då är det ondt deri att denna tillgång funnits, så framt det blir omöjligt alt framgent tillhandahålla näringarne en mot det ökade behofvet svarande summa lill lån; och just denna öfverflödiga tillgång det ena äret, gör det fast mera omöjligt att ett påföljande är underhålla den rörelse man framkallat ett föregående.
Hr von Hartmansdorff har vidare yttrat, att Bankens första pligt vore att uprätthålla myntvärdet, emedan deruti låge icke blott kapitalistens fördel, utan enkans för sin pension och dagakarlen för sin dagspenning; jag nekar icke till detta och vill icke allenast understödja denna Hr vou Harlmansdorffs mening och ön - Den 21 Maj.
105 skan att kunna upfylla dessa billiga anspråk att myntet må ega det värde hvartill del blifvit beräknadt; men jag vill också befrämja möjligheten för arbetaren att kunna förtjena någon dagspenning, för den skattdragande att kunna erlägga de skatter till Staten som erfordras, på det alt löntagaren mä kunna utfå sin lön, enkan sin pension o. s. v., — allt delta vill jag, och tror det vara möjligt att förena dessa saker.
Samme talare har klagat öfver att sådane satser kunna uttalas all Banken hör åläggas hålla en viss sedelstock vid makt:
Vore meningen att ålägga Banken städse hålla en fix summa i rörelsen, så skulle talaren hafva rätt, men ett sådant yrkande har icke blifvit framstäldt, hvarken af reservanten eller mig, blott att sedelstocken må bli så lite fluctueraride som möjligt, icke för stor och öfverdrifven en tid, för att bli så mycket mindre en annan.
För att åskådliggöra hvad jag åsyftar, vill jag tänka mig att Banken egde en silfvertillgång af 22 mill.; skulle då Bankofullmäktige utsläppa 20 mill. derutöfver, blefve förhållandet att vi hade i landet en sedelstock af 42 mill. — således öfverflödig tillgång.
Antagom vidare att den metalliska fonden sjönk till hvad den var 1843, eller till hvad den nu är, vid pass 12 mill., och att sedelstocken derutöfver vore 20 mill., — då är min tanka i förra fallet, att man bör hindra utsläppandet af alla 42 millionerne genom att vägra lån, så att sedelstocken ej må stiga till detta maximum; i det sednare, attingen missräkning må ega rum i det belopp, som får ulgifvas utöfver det, som motsvarar metalliska kassan, och att om silfverfonden ytterligare faller, och skulle falla under 2,500,000 specie, Bankofullmäktige då böra vara skyldige alt vidtaga uödiga åtgärder, såsom upköp af obligationer och uptagande af lån, innan de vidtaga den sista, den yttersta af alla åtgärder, den s. k. slrypningen, för att hindra all utlåning; och på detta sätt kunna Bankofullmäktige fullgöra sin pligt att uprälthålla myntvärdet, hvilket i längden blir dem omöjligt, med mindre än att näringarne understödjas, så att landet kan ej blott underhålla sin produktion, utan äfven öka densamma.
Hr von Hartmansdorff har trott att hvad sorn från denna sida blifvit yltradt, ibland annat ginge ut på detsamma, som alt säga till den enskilde mannen, som har svårt att betala sina skulder, det borde han utgifva nya skuldsedlar, hvilket skulle föra honom lill bankrutt; detta är en alldeles oriktig upfattning af det anförda, som var, att om den enskilde mannen hemsökes af missvext, eller icke får afyttra sina varor, det ena året, bör han derföre icke minska produktionen af brist på rörelsekapital, utan heldre, om han vill undgå bankrutt, låna det till arbetskostnaderne erforderliga förlaget, för att snarare öka sin produktion ■— och denna regel tror jag äfven vara tillämplig på Banken.
Jag vill ej längre uppehålla R. o. Ad. med denna fråga, utan vidblifver min förut gjorda framställning om ålerremiss, förklarande min tacksamhet för Ulsk. att hafva framgått på den bana, som 106
Den 21 Maj. blifvit beträdd, ehuru Utsk. bort hafva tagit steget längre ut och förklara meningen med det förslag Utsk. framställt i den 5:te §:n.
Om jag skulle döma efter vissa talares yttranden, så skulle åsiglerna vara olika derutinnan, att den ene vill i första rummet ali Bankens soliditet skall bevaras, en annan att näringarne främst böra befräm jas.
Jag har icke fattat hvarken Ulsk:s förslag, icke heller reservanlernes framställning, ej ens talaroes yttranden så, utan deremot föreställt mig att alla derom äro ense, att
Banken i första rummet skall uprälthalia sitt eget macliineri, sitt eget åliggande, som är ali bestrida vexelrörelsen.
Jag tager för afgjordt att så är, ty eli annat förhållande har så mycket emot sig, hvilket äfven blifvit visadt af dem, som yttrat sig, att jag ej vill befatta mig dermed, utan anser klart och gifvet att Banken skall uprätlhälla sin egen ställning; men då jag reflecterar öfver de förhållanden, hvarunder Banko-reglementena hafva upkommit, (ty om man jemförer det nuvarande reglementet med de äldsta, så skilja de sig frän hvarandra äfven derutinnan, att det nu befintliga utgör en hel bok) då jag betraktar de särskilda förhållandena, säger jag, hvarunder reglementena upkommit och utvidgat sig; så synes de mig vara af 3:ne serskilda slag, eller tillkomna under 3:ne perioder.
Den första, (jag talar ej om den som föregick realisationen) var den som egde rum innan Privatbanker funnos, den andra dä dessa inrättningar ökat sedelmassan till stort belopp och den tredje, då icke allenast Bankens lånerörelse är lika stor som den varit om icke större och Privatbanker tillkommit, utan dertill Hypotheksföreningar lill den grad indragit utländska kapitaler, att raan bar allt skäl att betänka huru framtiden skall komma alt se ut, dä endast afbetalningar men icke indragningar skola ske.
Detta vet man icke!
Dessa förhållanden synas mig till stor del hafva bidragit lill det egna förhållandet, som äfven en reservant framhållit, nemi. den högst äfventyrliga fluctuationen i sedelstockens belopp.
Det kan ej vara likgiltigt att, om jag antager att sedelstocken vore 100, den fluctuerade mellan 90 och 100, eller 80 och 120, eller 50 och 150, eller än värre.
Det är klart, att ju större fluctualionerne äro, ju mera lida alla förhållanden, såväl varu- som egendomspris.
Alltså kan man vidtaga åtgärder, för att så myckel som möjligt hålla nere sådana Huctuationers belopp, visst måste det vara nödigt och nyttigt.
Nu påstår jag icke att Banken skall styra någon kurs, icke heller befatta sig med alt styra lånerörelsen i det hela, sedan densamma sluppit ur Bankens bänder, ty så är verkligen förhållande!; — men Banken är likväl icke derföre borta ur riket, och kan på ett och annat sätt utöfva ett inflytande på dessa fluctuationers qvantitet, utan att derföre skada sin egen solidite, med ett ord, det synes mig, som hade Bankens rörelse inom Sverige kommit till ett nytt tidehvarf, eller, att Banken går ett sådant till mötes och att det nuvarande Bankoreglementet följaktligen icke blir lill alla delar lika tillämpligt nu, som del varit förr.
Den 21 Maj. 107 Nu
Sr äterremiss yrkad å ena sidan af ett skäl, på den andra af eli annat; man vill nemi. å ena sidan vidhålla den gamla 121 §:n oaktadt emot densamma förekommer en anmärkning den jag tycker vara riklig, den nemi. att i mom. c står: samtidigt härmed skall det och det ske.
Fattar man delta stadgande så, alt ordet samtidigt utsträckes lill de begge momma a och b, då innehälles i detta ord en så tillräcklig latitud för Bankostyrelsen som behöfves; men förklaras detta ord så, att det blott refererar sig lill litt. b, då skulle jag tro förändring deri behöfvas, ty jag föreställer mig att ett sådant förhållande kan i den Svenska handels-ställningen äga rum, ett öfvergående, väl förståendes, då det vore fördelaktigare för riket, om
Banken uptoge ett lån såvida den derigenom icke äfventyrade sin ställning, icke öfverskrede sin förmåga, än alt inskränka lånerörelsen.
Jag säger icke att så borde ske, men att förhållandet kunde vara sådant, t. ex. ett politiskt, och af öfvergående natur, då det kunde vara mera fördelaktigt för näringarne, om Banken uptoge i första rummet eli utländskt lån, än att ovillkorligen börja med indragning på lånerörelsen.
Jag anser det äfven vara en möjlighet att Bankoslyrelsen borde vidtaga åtgärder, hvarigenom en minskning i rörelsemedlen verkställes, oaktadt att den metalliska kassan är stor: jag ser ej annat, än att det vore ganska klokt af Bankostyrelsen om den, vid ett sådant tillfälle börjadade indragning på lånerörelsen under det att låntagarne fnnne tillgång utom Banken, hvilket såväl en reservant som talare under diskussionen framställt.
Detta synes mig vara en god tanke, ty det minskar fluctuationerne, om man ej gör så, utan följer reglementets ordalydelse, då skall man icke draga in, ulan låta den del af rörelsen, som beror på Bankoslyrelsen, fortgå.
Om så sker är det klart alt den minskning i sedelstocken, som sedermera kan bli en följd af yttre förhållanden, blir samtidig med den, som Bankstyrelsen ex officio nödgas vidtaga, och minskningen utfaller altså större och häftigare än i annat fall.
Då hade det varit klokare att vidtaga åtgärder på förhand och derpå förbereda rörelsen.
Allt detta sammanlagdt gör att jag äfven yrkar återremiss; önskande att BankoUtsk. ville laga i öfvervägande hvad här blifvit sagdt.
Jag har ej något bestämdt förslag att lägga i munnen på Utsk., men anser att det måtte revidera sin egen § och ej bibehålla den gamla, af sådan anledning yrkande återremiss.
Orsaken hvarföre jag önskar Utsk. måtte revidera sin egen § är deraf att jag anser ordet Normal-förhållandet vara otjenlig!, jag tror att icke något ord kan sättas i stället, som fullkomligt bestämmer hvad som menas, utan en omskrifning, eller en eller flere meningar.
Jag kan ej underlåta att uttrycka min tillfredsställelse deröfver, att tvenne af representationens utmärktaste medlemmar, Hrr Lefre'0 och von Hartmansdorff på ett klart fullständigt och öfvertygande sätt ådagalagt 108 Den 21 Maj. riktigheten af den sats, som jag tog mig friheten framställa, då frågan här diskuterades om Baukovinstens användande, den nemi., att
Bankens förnämsta åliggande vore alt fullgöra sina förpligtelse!- som deposit-Bank, och dernäst i andra rummet, utlemna understöd till näringarne.
Men lika glädjande det för mig är, alt i dag höra, att riktigheten af min sats blifvit bekräftad, lika mycket mäste jag beklaga, all icke samme värde ledamöter, då fråga var om Bankovinstens användande, understödde min åsigt, helst samma vinst då måhända blifvit använd till Bankens konsoliderande och således allmänheten fått en ytterligare säkerhet för att den skulle kunna fullgöra sina skyldigheter som deposit-Bank.
Men de värde ledamöterna biträdde då den motsatta åsigten, hvilken fordrade att vinsten borde användas till näringarnes förkofran som del upgafs.
Del är visserligen ett gammalt talesätt, som allmänt begagnas, då fråga är om Bankovinslens användande, alt man bör understödja näringarna, men jag tror ali man icke har fullkomlig säkerhet för att så sker.
Af hvad jag nu haft äran anföra, följer, all jag, som vidblifver samma åsigter jag vid ofvan omförmälda tillfälle yttrat, serdeles sorn de nu vunnit bekräftelse, instämmer i de yttranden, som förenämnde tvenne ledamöter i denna fråga afgifvit.
Om den fråga, hvaruti jag i ett föregående anförande fästat upmärksamheten, nemi. rör:de rättelse af 5 mom, vore af en så underordnad beskaffenhet, som Hr von Hartmansdorff synes antaga, då skulle visserligen icke jag hafva besvärat R. o.
Ad. med ett förnyadt anförande i ämnet; men jag anser isynnerhet det sätt hvarpå Hr von Hartmansdorff framställt sina satser, förtjena att anmärkas.
Den värde talaren har t. ex. frågat, hvad ondt är väl deruti, om sedlarne ökas, man skulle ju med samma skäl kunna fråga hvad ondt det ligger deruti om de minskas.
Hvad ondt det gör om de ökas, vill jag med några få ord visa, det onda nemi. att personer, som under vanliga förhållanden aldrig skulle hafva falllit på den tanken att köpa egendomar, likväl köpa sådana, emedan penningar stå dem till bilds, i följd hvaraf de äfven skuldsätta sig; alt personer, som hvarken hafva förstånd eller förmåga för att verkställa odlingar, likväl till följd af den lätta tillgången på penningar företaga sådana arbeten, som sedermera lemna ringa eller ingen vinst; vidare att af samma orsak okunniga personer kasta sig på fabriksanläggningar eller andra företag den de ej förslå sköta, och som således slutar med obestånd, o. s, v, Här talar jag om en penning, som icke är tillkommen! naturlig väg.
Rörelsekapitalet ökas derigenom att samhällets medlemmar äro arbetssamme och med beräkning verkställa sina förelag; men om en eller annan association af personer nplånar penningar, som inkastas i rörelsen, så förhåller det sig med den tillökning som rörelsekapitalet då vinner, på samma sätt som med Den 21 Maj. 109 de penuingar, som vinnas pä spel, — de rumlas vanligen bort,— och så har det gått till i Sverige på de sednaste tre åren.
Detta visar sig af förhållandet med Hypotheks-föreningarna, som under de Irenne åren 1847—1849 indragit en massa af penuingar i landet samt af ställningen med Bankens metalliska kassa, som förminskats — det har kommit och gått, som det alltid sker, när rörelsekapitalet ökas på onaturlig väg, Nu är frågan egenteligen alt, när Bankostyrelsen har sig bekant alt utomlands ett lån vore uptaget, så skulle icke Fullmäktige behöfva på sätt hittills skett, låta lånerörelsen utan inskränkning fortgå, men tvertom vara berättigade att med anledn. af de ökade tillgångar af kapitaler, rörelsen vunnit, verkställa en lämplig föredragning af Bankens utlåning.
För tillfället år också förhållandet, såsom följd af en sådan försummelse eller rättare sagdt, oförmåga, all i blist på föreskrifter vidtaga en sådan åtgärd, att i stället för det öfverflöd på penningar som åren 1847 och 1848 förefanns, är penningeförlägenhet för handen, så att beviljade diskontlån icke utfalla förr än efter 3 å 4 veckor och lånesökande på fastigheter nödgats vänta 5 ä 6 månader innan länen utfalla, hvilket förhållande icke skulle hafva inträffat om Banken indragit på sin lånerörelse, under det alt andra medel, utifrån inkomne, voro tillgänglige.
Med full tillförsigt tror jag mig kunna försäkra, att jag nitälskar, trolls sä myckel som någon annan, för Bankens förmåga att upfylla sina förbindelser, men just derföre inser jag ej orsaken hvarföre raan skall betaga Fullmäktige de medel, hvilkas begagnande böra ligga i dessas skön till vinnande af samma ändamål som jag, lika med mina motståndare åsyftar.
Jag tillstyrker alltså bifall till BankoUtskrs utlåt, i denna del, anhållande hos Hr Frih. o. Landtm, örn serskild propos. på ingressen och serskildt på sjelfva punkten, emedan jag önskar att ingressen måtte återremitteras, men allt det öfriga af 5 punkten bifallas, på sätt Utsk. föreslagit.
Den lagstiftning här är i fråga att indraga och minska sedelstocken då silfver i Banken inströmmar, har just blifvit framställd, för alt stärka Bankens förmåga att kunna uprälthalia realisationen och fylla behofvet af tillgång på silfver för framlida påkänningar.
Man har ansett åtgärden vara vådlig: jag kan ej inse någon våda deraf att då man har att förvänta ej mindre än 13 mill:r, som skola kastas in i näringarne, Bankofullmäktige berättigas vidtaga åtgärder under tiden till mötande och afvärjande af alla de svårigheter, som kunna yppa sig, och föranledas genom silfrets hastiga åter utgående från Banken, såsom följd af minskad export siler ökad import, antingen förorsakad af missvext eller andra omständigheter.
Det kan väl ej vara så illa, om Banken indrager på sin rörelse, under det alt så mycket penningar inkomma utifrån och rörelsekapitalet derigenom onaturligt ökas.
En sådan åtgärd kan väl ej lå namn af vingleri!
Det kan ej heller anses lättsin - Den 21 Maj. nigt alt förutsätta, det Banken bör understödja näringarne och dervid ställa så till alt
Banken har något att tillgå i behofvels stund.
Man må ej tro att minskad penningetillgång hindrar import, jag tror alt densamma tvertom ökas, och kan bevisa det då man vet alt Ostindiska handeln, i saknad af inländska penni nge-resourcer, varit drifven utan afseende å varu-vinst, men hufvudsakiigast under beräkning derå, att då varorna der obtineras på lång kredit, har man genom realisationen af varan, eller dess försäljning på kredit mot löpande förbindelser, kunnat bereda sig penningetillgång.
Hr von Hartmansdorff har förebrått mig ali vilja binda händerna på Bakofollinäktige och att nödvändigheten deraf synes innefatta en förebråelse för Fullmäktiges förvaltning.
Dertill tror jag att han haft så mycket mindre anledning, som den långa tid han varit och fortfarande är Bankofullmäktig, just visar det förtroende Ståndet hyser för honom.
Hr von Hartmansdorff säger:
Hr Nordenfelt förmodar att jag talat om ett mynt, skiljdt från vanligt bytesmedel:
Derom torde Hr Majoren något yttra på det att Hr von Hat tmansdoffs replik må äga grund hvaremot ett noggrannare reglemenlerande minskar Fullmäktiges ansvar och befriar dem från obehaget att vara utsatte för godtyckliga hedömmanden.
Hvad Hr von Hartmansdorff afsett med yttrandet om det ewa eller andra myntet kan jag icke fatta.
Efter realisationen och med dess bestånd hafva vi ej annat än silfver, då represenlativet deraf eller pappersmyntet skall inlösas med sådan metallisk valuta efter bestämd lag — måtte ett annat förhållande ej inträffa, det vore ett officiell erkännande af Bankens obestånd!!
Hr von Hartmansdorff: H. R. o.
Ad, torde ursäkta att jag för tredje gången upträder för att yttra mig öfver samma sak.
Men jag anser det vara min pligt emot det Stånd, hvars Fullmäktig i Banken jag är.
Det är lätt för mina
Hrr vedersakare alt tala om förevar:de ämne i allmänhet, utan tillämpning på verkliga förhållanden.
Gör man åter en dylik, så torde sakerna visa sig i annat skick.
Det säges, alt Bankofullm. skola när tillgång är på silfver och följaktligen mycket sedlar kommit i omlopp, förminska lånerörelsen.
Nu inträffade vid den stora tillgången på silfver, hvilken jag förut nämndt, att när den enskilde lick mycket penningar i sina händer, derigenom att han sålde säd, mera än eljest, samt till oerhörda pris, så undvek han helt naturligt att låna Bankens medel.
Dennes lånerörelse inskränktes derigenom så betydligt, att, om jag rätt minnes, 5 mill. ullåningsfonder lågo i Banken obegagnade.
Hade Bankofullm. om de med flit velat göra en indragning kunnat komma längre?
Hvad skulle man då hafva sagt till Fullmäktige?
Förmodligen: — ”J förfaren utan omdöme, begripen J icke att när utlåningen af sig sjelf förminskas med 5 mill. så börén J ej ytterligare inskränka henne.
Det händer således att tillökning i sedelstocken upkommer på naturlig väg, och sådan är hon när hon härrörer från försålda varor.
Bör Den 21 Maj. lil linder sådane förhållanden Bankoslyrelsen misströsta derom, att näringsidkarne använda sina ökade kapital till förkofran i hvarjehanda riktningar?
Skall man antaga alt ägarne genast förspilla riem på kaffe, socker, vin, tobak, m. m., och fördenskull betaga dem medlen dertill, sä stänger man äfven utvägen för dem att förkofra sig.
Vill man så binda dem till händer och fölter så betager man dem deras sjelfverksamhet — och det har icke varit Sländernas mening.