Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Ursäkta mig, söta Anna, men jag trodde du skulle förstå, att det der är ett menageri, några sällsamma djur, som man för omkring för att visa, och innehåller förmodligen en björn och ett lejon efter hvad jag kunde tycka på ljudet; troligen är det detsamma, hvilket jag såg i Lund, innan jag reste derifrån; men kom in nu, regnet strömmar ju ner, – sade Konrad, i det han skjöt upp dörren till det förfallna skjulet, som, på en liten fri grön plats i skogen, med sitt halft nedrasade tak, sina nästan förstörda väggar, hvars murkna och mossiga stockar, öfvervexta med vintergröna och ormbunkar, hvarje ögonblick tycktes kunna fylla öfver dem, tog sig väl ut emot berget bakom, och skulle utgjort en landskapsmålares förtjusning, men nu i verkligheten ingaf en ovilkorlig känsla af hemskhet och ödslighet.
Den murkna dörren gick utan svårighet upp, och Konrad och
Anna inträdde – men stannade tvärt, helt bestörta vid den oväntade syn, som mötte dem.
Midt på golfvet, i den låga och ännu bibehållna eldstaden, brann en klar låga af ris och qvistar, och deröfver stod lutad en qvinna, hvars ansigte och hela gestalt upplystes af eldskenet; hon rörde i en liten kaffekittel med mycken omsorg, och af hennes sysselsättning och hennes fantastiska drägt, trodde Konrad och Anna sig se originalet till en af de hexor, hvilka figurerat i de sagor de hört som barn.
Hennes ansigte var blekt, men af en smutsig gulbrun färg, de svarta ögonen hade ett vildt och hemskt uttryck, som ännu mer ökades af de nedhängande hårstriporna, hvaribland några hvita strån gjorde de andras djupa svärta ännu märkbarare.
En gammal stråhatt, med några urblekta trasor föreställande band, var skjuten tillbaka och visade en brandgul silkesduk, som hon bar lindad omkring hufvudet, och hvilken gjorde hennes mörka hy ännu vidrigare.
Helt tysta hade de båda unga stannat ett ögonblick vid dörren, och med nyfikenhet och förvåning följt alla hennes rörelser, då hon hastigt reste sig upp och sade några ord på en eländig plattyska, som hvarken Konrad eller Anna begrepo, till tvenne personer, hvilka lågo utsträckta på golfvet, och som de, hvilkas uppmärksamhet helt och hållet blifvit fängslad af qvinnan vid spiseln, ännu icke märkt.
Den ena af dessa var en kort, groflemmad karl, af ett vildt och ruskigt utseende, hvars breda skuldror och tjocka hals påminte om en tjur; det svarta, raka och sträfva håret nedhängde okammadt öfver pannan och de breda hopvuxna ögonbrynen, hvilka skuggade ett par små rödsprängda, blågrå ögon.
Hans mun doldes alldeles af det hoptofvade rödbruna skägget, och det var blott då han öppnade den, och tvenne rader starka och hvita tänder framlyste, som man fick begrepp om att han egde någon sådan.
Ehuru det var midt i sommaren, hade han en luden mössa, hvars röda kulle pryddes af en utnött och svartnad silfvertofs.
För öfrigt bestod hans kostym af ett par byxor af något tunnt grönt tyg med röda ränder på sidorna, höga slitna stöflor, som gingo öfver knät, och en grå tygjacka med flere rader knappar.
Han tycktes sofva, ty han besvarade icke qvinnans tilltal, och ingen rörelse hos honom förrådde att han hört det.
Den andre var en ung gosse, om elfva eller tolf år, som hade lagt ett par långa och oformligt smala fötter upp emot eldstaden, stödde sig på ena armbågen, och höll med andra handen en fin kedja, vid hvilken en mycket liten grågul apa var fästad, hvilken, hopkrupen på golfvet bredvid honom, ifrigt knaprade på något. som hon höll mellan sina små händer.
Vid första anblicken af apan och hennes herre, skulle man trott dem tillhöra samma slägte, så påtaglig och utomordentlig var likheten dem emellan.
Gossens långa, smala händer och fötter, hans grågula hår, den låga och framskjutande pannan och underkäken, hans små lifliga ögon och oformligt breda mun, med ett ord, hela hans figur, tycktes blott vara en större kopia af den lilla apan bredvid honom, och likväl, det oaktadt, låg det något innerligt godt och sorgligt, något verkligt rörande i denna orimligt fula fysiognomi.
Den lilla apan gjorde i detta ögonblick ett skutt och satte sig behändigt på sin herres raggiga hufvud, der hon nästan försvann i det yfviga håret, och Anna, som tyst och uppmärksamt betraktat gruppen, intagen af det romantiska och sällsamma deri, spratt till vid apans hastiga och oväntade rörelse, och ett svagt utrop undföll henne.
Hela scenen framför henne i det röda eldskenet, som belyste de stumma och orörliga figurerna och den murkna kojans mossiga väggar, syntes henne som en tafla, upprullad af hennes fantasi, som en fantastisk dröm, och vid apans rörelse kände hon nästan samma ofrivilliga förskräckelse och öfverraskning, som om en staty, hvilken vi betrakta, hastigt sträckte ut sin marmorarm och fattade uti oss.
Vid det svaga ljudet af Annas utrop, hade allesammans hastigt rest sig upp, och mannen på golfvet, som satt sin breda hand öfver ögonen för att skydda dem mot eldskenet, gick emot Konrad, hvilken, föga belåten med det tvetydiga sällskapet, hade ämnat gå derifrån lika obemärkt som han kommit, men nu, då det var för sent. ställde sig instinktmessigt framför den darrande Anna.
– Hvem är der! – ropade kojans inkräktare, på dålig svenska, i det han bemödade sig att urskilja föremålen i mörkret vid dörren.
Konrad sade honom hvarför han kommit dit, och gick fram till elden, i det han drog Anna med sig; och då skenet nu fullkomligt upplyste dem båda, insåg den uppväckte djurföraren – ty att han var menageriets egare fann Konrad genast – ehuru han icke tycktes rigtigt förstått Konrads ord, att dessa båda unga nykomlingar inträdt endast i den fredliga afsigten att dela hans tillflygt under störtregnet, ty han aftog sin ludna mössa för dem, och genom ett grin, som skulle vara artigt, blottade han hela raden af sina fruktansvärda tänder, liknande en vargs, och kastade sig helt lugnt ned igen på golfvet i eldskenet.
Gossen, vid hvilken Annas blickar isynnerhet med ett sällsamt intresse fastade sig, hade helt behändigt stoppat ned apan i ett litet skrin, beklädt med fårskinn, och slagit igen locket om henne, och talade nu tyst och lifligt vid qvinnan, under det båda två nyfiket och oblygt betraktade Konrad och Anna.
Nu då qvinnan rest sig upp, syntes hon på långt när icke så gammal som förut, och hennes ansigte, ehuru uppfylldt af djupa fåror, som snarare syntes härröra af häftiga passioner, ett utsväfvande lefnadssätt, eller stora sorger, än af ålder, hade ännu några spår af förgången skönhet, om icke ögonens vilda och hemska glans gifvit det ett dystert och afskräckande utseende, och
Anna drog sig ovilkorligt tillbaka då hon, under försök att antaga ett inställsamt leende, närmade sig henne.
– Skulle lilla fröken vilja veta sitt framtida öde? – sade hon med stark utländsk brytning, men fullkomligt begripligt, i det hon mot den unga flickan sträckte sin magra och bruna hand.
– Jag kan säga henne om hon blir lycklig eller olycklig, om den der unga vackra herrn der bredvid henne blir hennes man eller icke, – fortfor hon, och lät sina tindrande ögon hvila på Anna, hvilken, liksom förlamad och beherrskad af denna ihärdiga och olycksbådande blick, helt mekaniskt, utan att svara ett ord, räckte fram sin hand och lade den i hennes.
Konrad spratt till vid gummans sista ord, och hejdade sig just som han, i Annas ställe, ämnade neka till hennes fråga.
– Nej, den venstra handen, min lilla fröken, den venstra skall det vara, den är hjertat närmast, – återtog hon och fattade den andra handen, som Anna nu räckte henne.
Men, knappt hade hon kastat ögonen på den lilla fina och hvita hand, som låg i hennes, förr än ett hastigt och ofrivilligt utrop, som på en gång tycktes innebära öfverraskning, glädje och förtviflan, undföll henne; hennes brunbleka kinder blefvo ännu blekare, hon darrade så häftigt, att Annas hand, hvilken hennes magra fingrar omslöto, skakades, och de blickar, hvarmed hon helt och hållet tycktes sluka den förskräckta flickans ansigte och hela gestalt, hade ett så mörkt och besynnerligt uttryck, att Konrad, som trodde henne vara vansinnig, sökte rycka Annas hand ifrån henne, men hon omfattade den så hårdt och krampaktigt, att Konrad, som såg
Anna blekna allt mer och mer, helt förskräckt ropade åt mannen på golfvet, hvilken icke tycktes taga ringaste del i detta uppträde:
– Qvinnan är vansinnig . . . .
Hjelp mig!. . . det här unga fruntimret dånar . . . hon skrämmer henne.
Mannen rusade upp och fattade qvinnan helt förundrad i armen, men hon kastade en dyster och glödande blick på honom, stötte undan honom med styrka, mumlade några ord på samma obegripliga rotvälska hon förut nyttjat, såg ännu en gång noga på Annas hand, hvilken hon ännu höll i sin; och liksom bestormad af den yttersta smärta, släppte hon den hastigt, tryckte begge händerna emot pannan och nedsjönk till golfvet.
Konrad, som såg
Anna nära att göra detsamma, tog henne i sina armar och skyndade ut ur stugan . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Aningar.
En månad hade passerat, sedan den qvällen, då Konrad och Anna tagit sin tillflygt i det gamla huset i skogen.
Hela verlden syntes nu för Anna annorlunda; den lyste för henne rosenfärgad, i detta förrädiska, men tjusande skimmer, hvilket gör oss alldeles solblinda; ty hon älskade och var älskad.
Hon hade nästan hvarje dag sett Edvard, om också blott några minuter, hon lefde i ett rus af sällhet, som ingenting störde, mer än det oafvisliga minnet, som till och med i Edvards närvaro återkom, af den okända qvinnan, hvars besynnerliga stirrande blick hon icke kunde glömma.
Det var en af dessa soliga, lugna och svala mornar, hvilka nordens sommar endast eger; daggen glittrade i ogräset, lärkorna sjöngo, och klockorna genljudade stilla och högtidligt genom luften, ty det var söndag.
Konrad och Anna stodo hand i hand på en liten kulle nedanför gården och sågo ut öfver den lilla insjön, hvars yta låg blank och klar, och gnistrade i solskenet, som en jettesköld, hvilken återspeglade den lilla hvita kyrkan med sitt svarta spåntak, och sitt torn, på andra stranden, och de gröna löfrika stränderna rundtomkring.
Flockar af helgdagsklädda menniskor stodo vid kanten af sjön, eller voro redan i båtar ute derpå, för att färdas till kyrkan.
Nu ringde det andra gången; en ung bonddräng, i snöhvita skjortärmar, och en blomsterbukett af nejlikor och lavendel i västen, är sysselsatt att ösa vattnet ur en båt, den sista som ännu finns qvar på stranden . . . ändtligen är den torr, och en flock af unga flickor, med näsdukarne lindade omkring psalmböckerna, hoppa skrattande och pratande uti den, och den unge drängens raska årtag föra den hastigt ut på sjön; de glada rösterna höras klart i den lugna morgonen några minuter, men nu försvagas de af afståndet . . . nu upphöra de alldeles och den lilla båten landar vid andra stranden.
Konrads tankfulla blick hade följt den omedvetet och Annas ögon hvilade oroliga och frågande på hans sorgsna ansigte.
– Du är blek, Konrad; och så dyster.
Hvad tänker du på? – frågade
Anna ömt, lutade sitt hufvud mot hans axel, och såg frågande upp till honom.
Konrad rodnade svagt, då han kände hennes hufvud nära sig, men svarade sakta, utan att se på henne:
– Jag tänker på dig . . . på din lycka, Anna.
– Ack, Konrad, då bör du vara glad . . . du vet hur lycklig jag redan är . . . jag har förtrott dig allt . . . och snart skall jag icke ega någon hemlighet för vår goda mor heller . . . det har nog kostat på mig, att så länge ega en sällhet, hvilken hon icke också kunnat glädja sig åt men så snart Edvard kommer tillbaka, skall han komma hit . . . och då mamma lär känna honom, skall hon utan tvifvel med glädje samtycka till vår förening.
– Jag hoppas det, – sade Konrad suckande, och tryckte Annas hand med ett sorgligt leende.
– Ah, Konrad! min älskade bror, – återtog
Anna och fäste sina klara ögon ömt och forskande på honom – du döljer något för mig, du eger en hemlighet . . . din blekhet, din tankspriddhet, allt säger mig det, och nu då jag öppnat hela mitt hjerta för dig, bör du också ha förtroende för mig.
– Nej, Anna; det är endast oron för dig, – sade Konrad, som med möda tillkämpat sig lugn och fattning igen, efter Annas lika varma och öppenhjertiga, som oväntade bekännelse, om hennes och Edvards kärlek hvilken krossat alla Konrads egna förhoppningar.
– Oron för mig? – upprepade Anna frågande.
– Ser du, Anna, – fortfor han, med en ömhet som Anna tog för helt och hållet broderlig, – den der grefven, som de kalla honom, som jag aldrig sett, som på ett så besynnerligt och hemlighetsfullt sätt råkat dig, och uppehållit sig i ditt grannskap, hvars namn du knappast känner – ifall han verkligen har något namn, som . . .
– Tyst, Konrad! din vänskap för mig förleder dig till en orättvisa, – sade Anna, afbrytande, med lågande kinder, – men som jag i alla fall förlåter dig, ty du har icke sett Edvard; sett hans lugna, ädla ansigte, – tillade hon med hänförelse.
Konrad suckade blott, och vände sig bort; denna rodnad af harm, denna glänsande blick, som gjorde
Anna så förtjusande, bevisade ju klarare än allt annat hennes kärlek till en annan, en okänd äfventyrare.
– Om du hade samma erfarenhet, som jag, af verlden, – sade Konrad sorgset, – så skulle du finna min omisstänksamma oro naturlig, nu kan du kanske icke fatta den . . . emellertid vill jag hoppas att jag bedrar mig.
– Ack ja, Konrad; lägg ingen skugga af töcken och oro öfver min sällhet, det förefaller mig ändå ibland, som den skulle bli kort, som . . .
– Hvad! hvad fruktar du?
Säg, Anna.
– Åh, du skall anse mig barnslig och vidskeplig, – fortfor hon, bemödande sig att le, – men minnet af den der besynnerliga qvinnan i skogen . . . du mins . . . som skrämde mig så mycket . . .
– Nåväl! har du återsett henne?
– Ej i verkligheten, Gud ske lof, men jag ser henne oupphörligt i min inbillning . . . jag drömmer om henne under natten, och tänker på henne om dagen . . . denna blick, som hon så ihärdigt fäste på mig . . . den hvilar tung och olycksbådande på min själ . . . jag kan icke glömma den . . .
– Och
Anna lade händerna öfver ögonen, liksom för att freda sig för den, äfven i detta ögonblick.
– Bästa Anna, – sade Konrad leende och drog henne närmare till sig, – den der qvinnan var utan allt tvifvel vansinnig; och jag trodde dig alltför förståndig att lägga det der på sinnet . . . helst jag icke kan inse hvad det kan ha’ med din kärlek att göra.
– Ja, du har rätt . . . så tycker äfven jag . . . men det är just det plågsamma och besynnerliga deri, att minnet af henne ovillkorligt, mot min vilja förenar sig med tanken på Edvard . . . hvar gång jag låter hänföra mig af hoppet om en framtid med honom . . . står ständigt denna hemlighetsfulla qvinnas bild, mörk och hotande, framför mig, och tycks med sin besynnerliga, olycksbådande blick skilja oss åt . . . och likväl, – fortfor Anna drömmande – låg det en outgrundlig, vild och oförklarlig ömhet deri, hvilken gjorde den ännu hemskare.
– Du får icke öfverlemna dig åt sådana, på engång barnsliga och skadliga hjernspöken, – sade Konrad, som bemödade sig att antaga en munter ton, och undertrycka den ofrivilliga känsla af deltagande och rysning, som den unga flickans ord väckte hos honom, ty äfven han hade trott sig märka detta uttryck af öfverraskning, glädje och ömhet i den vansinnigas blick.
– Ser du, Konrad, – sade Anna, med samma låga, drömmande ton, som visade att hon gaf ord åt de fantastiska och orediga tankar, som bildades inom henne utan att underkasta dem förnuftets granskning, att hon så att säga ”tänkte högt”, och knappt brydde sig om, om hon blef förstådd af den som hörde henne, – ser du det der ensamma silfverhvita molnet, som skrider så långsamt fram på den blå himlen . . . ser du hur det sträcker ut sig, hur det formar sig . . . det liknar en ung flickas smärta och böjliga gestalt . . .
Ser du der hennes hufvud, hon har en krans omkring det . . . ser du hur melankoliskt hon sänker det . . . och der hennes händer, som hon sträcker framför sig, liksom för att värja sig för någon fara, som hotar henne . . . och midt på hennes bröst denna purpurröda fläck liksom af blod . . .
Ah! nu föll hennes hufvud bakåt . . . hon sjunker samman . . . hon försvinner . . . hon är död! . . .
Och nu . . . ser du Konrad!
Se! – fortfor Anna, liksom inspirerad, och hennes vackra ansigte vändt mot himlen, som hon betraktade med glänsande och svärmiska blickar, återgaf klart och vältaligt hvarje af hennes ord, – det är den stygga qvinnans hemska ansigte, som grinande framtittar der bakom den döda flickans sönderslitna slöja . . .
Se, är det icke likt henne ända till illusion?. . .
Konrad hade, villad af Annas lifliga och svärmiska ord och inspirerade utseende, följt hennes blickar, och i det sönderflutna molnet verkligen tyckt sig finna en likhet med hvad
Anna såg, men leende öfver sin egen barnslighet, och oroad öfver Annas bleka ansigte, som alltjemt var vändt uppåt mot de oskyldiga molnfigurerna, – sade han småleende:
– Vet du, Anna, att du är en förträfflig andeskåderska; du vore i stånd att påstå, det den der gamla halftorkade rönnbusken derborta har en förvånande likhet med mig, och det vore likväl rätt litet smickrande.
Men, kom nu; jag är säker att mamma och tant längese’n äro uppe, och vänta på oss med kaffet.
– Ja, jag är verkligen bra narraktig som ser spöken midt på ljusa dagen, – sade Anna äfven leende, i det hon tog Konrads arm och gick ned ifrån kullen.
– Och i sjelfva himlen till och med! – återtog Konrad glädtigt.
– Ack ja, – sade
Anna med ett helt melankoliskt leende, – det är just i mitt hjertas himmel jag ständigt ser detta spöke . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Nu kommer ni just lagom! – ljöd mamsell Lovisas högljudda och vänliga röst emot dem, då de kommo in på den lilla krattade gården, der prostinnan satt på gungbrädet med en viss fryntlig helgdagsmin på sitt milda ansigte, och ett dukadt kaffebord framför sig.
Hon hade nyss slutat läsa morgonbön ur ”Sturms lilla bönbok”, och lade nu ihop boken bredvid sig med glasögonen ofvanpå, samt tog i stället upp ur sitt knä en ren och hoplagd näsduk, hvilken hon flitigt och frikostigt fuktade med eau de Cologne – ur en liten smal flaska med silfverpropp – och insöp med välbehag ångan af det undergörande vattnet, som var prostinnans aldrig uteblifna söndags-förfriskning.
Lovisa, som stod i förstudörren med den blankskurade kaffepannan i handen, helgdagsklädd i ren bomullsklädning, förkläde, halsduk och hvit nystärkt mössa på hufvudet, talte med en tjock och frodig piga, hvilken nyss slutat lägga en prydlig krans af ringblommor och syrenlöf kring trappan.
– Ja, se nu efter ordentligt, att grisen icke blir bränd, och tag ut honom ur ugnen och smörj öfver honom allt emellanåt . . .
Kan jag lita på dig nu? så att jag kan fara åt kyrkan utan oro, – slutade hon, i det hon satte kannan på bordet, och lugnades med en helig försäkran af den hostande pigan, som med förklädet uppfästadt, helt okonstladt neg på ett ben, och helsade ”godmorgon” då hon fick se Konrad och Anna, som kommo in genom grinden.
– Du kunde väl ha hållit upp din klädning en smula, eller också låtit bli att ge dig upp i daggiga gräset när här finns sandgångar att gå på, – sade mamsell Lovisa förebrående till Anna, under det hon hällde kaffe i de små, rosiga, äkta kopparne på bordet, – se hur våt du är nedomkring klädningen, det är just snyggt att gå med hela dagen.
– Åh nej, tant lilla, – sade
Anna blidkande, – jag tänkte ändå byta om klädning, den var icke ren förut, jag har haft den hela veckan.
– Ja, liksom man icke kunde ha en klädning mer än åtta dar . . . jag, som ändå går i köket, har ständigt en klädning snygg dubbelt så länge;. . . men så tänker jag mig litet för också och ryker icke i all smuts som finns.
– Det var ett märkvärdigt godt kaffebröd, det här, aldrig får jag så godt bröd som det tant Lovisa bakar, jag vet icke hur det kommer till, och alldeles färskt är det också – sade Konrad afbrytande, i det han grep ännu en bulle i korgen.
– Ja, vet prostinnan, – inföll mamsell Lovisa, som med ett belåtet leende upptagit Konrads artighet, under det äfven hon tog en bulle af det prisade brödet, bröt i tu och visade prostinnan dess innanmäte, – jag kunde aldrig tro att det skulle bli så bra . . . det är ju rätt hvitt och vackert, och jag hade likväl icke annat än litet ”tunnhärme” se’n drickat var slut, att baka det med;. . . se så, nu ringer det . . . jag undrar om det är tredje gången – tillade hon frågande, och vände sig till den tjocka pigan, som kom ut på trappan och i stället för svar framförde sitt ärende om ”en pojke som väntade i köket och åstundade tala vid mamsell” . . .
– Hvad är det för en pojke!. . . och hvad vill han? – frågade mamsell Lovisa otåligt.
– Åh, det är Stinas i Qvarntorp pojke, som ber om litet droppar, för hon har blifvit så sjuk i natt.
– Ack att en aldrig ska’ få vara i fred om söndagsmornarne en gång, – afbröt mamsell Lovisa förtretad, – och se der kommer skomakar-Erik som ska’ ha läder till Majas skor . . . ja det blir väl ingen kyrkfärd af för mig som vanligt, kan jag tro – fortfor hon och ämnade begifva sig in med den bugande skomakar-Erik.
– Hör nu, tant lilla, – sade Anna lifligt och fattade henne i armen, – tant kommer för sent om hon inte nu genast klär på sig och far . . . der kommer Petter nu med vagnen.
– Ja ja, det brukar så gå – sade mamsell Lovisa muttrande.
– Ja låt mig derför gå och ge pojken droppar och skomakaren läder i tants ställe.
– Nej det är inte värdt . . . du vet inte hvar det finns – sade tanten tvekande.
– Åhjo, tant lilla . . . säg mig bara hvilka droppar jag skall taga . . . det gör väl egentligen detsamma, ty de ha säkert alla samma verkan – tillade
Anna skrattande och ville springa in; men mamsellen hejdade henne med förtrytsam uppsyn.
– Ja, så är det . . . det syns hvad ordning det är med dig . . . nej, sjelf skall man traska med allting, annars kan man vara säker att det går rasande . . . att vilja ta’ hvad droppar som helst . . . och kanske förgifva menniskan – orerade mamsell Lovisa förargad.
– Se så, söta tant, det var bara narri . . . vänta nu . . . hvilka droppar är det?
– Jo, hör på nu, – började den snart blidkade mamsellen, – ser du på mellersta hyllan i skåpet står en honungskruka och en påse med torra vinbärslöf, och mellan dem . . . litet närmare krukan – stå tre flaskor; men du ska inte ta den som halsen är borta på . . . ty der har jag rocksmörja . . . och inte den som är papper bundet öfver korken, för der är prinsens droppar, utan . . .
– Men herre Gud, tant lilla, säg då så gerna genast hvilken det är, – sade Anna otåligt, som under den vidlyftiga beskrifningen på mamsell Lovisas husapothek sprungit in efter hennes hatt och shawl och nu satte den på henne.
– Ja, det är ju det jag ämnar, om du bara vill vara så god och vänta . . . om jag inte säger dig ordentligt, så vore du i stånd att taga bläckbuteljen eller svinsalfvan, som står i en burk bredvid.
– Nåväl! – sade Anna, halft leende och halft suckande, under det hon tillknöt hattbanden på tanten, hvilken stod stel som ett ljus, och lät kläda sig som en docka.
– Jo, den tredje tar du . . . på hvilken är klistrad en papperslapp som står ”Hjelmens välgörande magdroppar” på, – fortfor mamsell Lovisa med mycken vigt på de innehållsrika orden,
– Kommer du ihåg det nu?
Hjelmens välgörande magdroppar; dem brukar jag alltid ge de sjuke häromkring och de ha’ botat grufligt många . . . det var en gumma häromdagen, som fått slag, och hon fann sig mycket bättre innan hon dog, då hon fått en matsked deraf . . . det syntes tydligt, fast hon inte sjelf kunde säga något, och Anders, som hade nerffeber i våras – han hade säkert strukit med, om jag inte gett honom så flitigt af dem.
– Ja visst, de äro förträffliga, tant har också gifvit mig af dem många gånger, men nu måste tant fara, det är väl en qvart se’n det ringde samman; – sade Anna afbrytande, och gaf tanten hennes psalmbok och parasoll.
Efter ännu några förmaningar att icke glömma
Hjelmens magdroppar, och tillsägelser att ”ha ett öga” på Maja, och grisen som stektes i ugnen, begaf mamsell Lovisa sig ändtligen af genom grinden, till det lilla anspråkslösa ekipaget, – kördt af Petter i grå linnerock, – som der utanför väntade henne, men hon hejdade sig just på fotsteget, med fara att falla baklänges i Petters armar,
och skrek af alla krafter åt Anna, som redan var inne i förstugan:
– Kära barn, jag glömde ju alldeles att säga dig, att du icke skall låta skomakaren ta’ af det stora nya kalfskinnet, utan der är bitar, som han kan leta ihop, och till foder så . . .