Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Några veckor sednare begaf sig fru Catharina, åtföljd af sin blifvande måg och sina båda döttrar; med mycken omständlighet och ståt, på resa till Stockholm, och först till Åbo, der man skulle qvardröja till dess det fartyg blefve färdigt att afgå, hvarpå man betingat sig plats.
Margaretha var nedslagen, hon hade intet hört af Magnus.
Väl tviflade hon icke på honom, men hennes bekymmer blefvo med hvarje dag större öfver att hvarken få höra af honom, eller kunna lemna honom någon underrättelse om sig.
De resande bodde uti ett af de hus, dem man börjat upphjelpa efter förstöringen.
Ödslighet herrskade ännu i staden, och de återkomne inbyggarne smögo sig tysta och bekymrade omkring de sorgliga ruinerna.
Man började dock nu bygga och återställa.
Carl hade dels redan låtit hemta, dels beställt att ligga färdig i Stockholm en rikt ordnad garderobe åt sin brud, och äfven dragit omsorg om hennes mors och systers.
Fru Catharina var ej belåten med de granna drägterna.
„Då man kommer från ett land, der folket ännu för få år sedan ansåg som en lycka, att få förtära några sädeskorn, nedströdda af fiendens hästar, och ej ägde ens en smula salt till krydda på den vämjeliga spis, hvarmed det sträfvade att uppehålla lifvet, och der ännu i dag en måltid verklig mat, outblandad med nödfödoämnen, är en högtid för största delen af landets folk, då är ej tid för adeln att stoltsera i granna drägter, om än vid konungens hof.“ Fru Catharina gaf dock slutligen med sig, hvad de unga vidkom.
„Men,“ sade hon, „hvad mig sjelf beträffar, skall aldrig annat än en enkel svart drägt bäras af mig, sedan den dag, då min salige herre och man stupade.“
Imellertid var det några småsaker, som de unga flickorna önskade köpa i Åbo, och ledsagade af Carl gingo de ut i staden.
Snart hade de besökt de få, den tiden så kallade „gatbodar,“ som funnos i Åbo, men i dem anträffades intet, af hvad de önskade köpa.
Ingen hade kunnat tänka på att inhemta någon slags öfverflödsvara, då ännu de allravigtigaste nödvändighetsartiklar saknade afnämare.
De resande började vända hemåt, då Margaretha åter vid en vändning varsnade en person, den hon flere gånger märkt på något afstånd.
En glad aning genomfor henne, hon såg sig än en gång om, men den obekante var försvunnen.
Mycket folk började nu synas, alla hastande åt samma håll.
Carl frågade någon förbigående om orsaken härtill, och fick till svar, att ett fartyg hade ankommit, hvarpå befunno sig några af de professorer, som för 10 år sedan flydde till Sverige, samt att med dem återhemtades åtskilligt af hvad som fanns qvar af akademiens effekter.
Till hösten skulle akademien inaugureras, och nu samlades folk på bron, för att se och välkomna de första förebådarena af en ny dag för det i mörker försjunkna landet.
När Carl med de båda fruntimmerna skulle passera den smala bron öfver ån, hade med detsamma en kronotransport af flere lass börjat tåga deröfver, och några karlar, som, i brist på hästar, med handkärror forslade sand och sten till byggnadsarbete, stannade för att gapa, bland det öfriga här församlade folket, på huru de akademiska effekterna började urlastas.
Af allt detta uppkom en trängsel och villervalla, hvilken stängde vägen, så att våra vandrare måste stanna, oaktadt allt Carls bemödande att rödja väg.
Högst uppbragt öfver att se sig, och i synnerhet sin brud, sålunda inträngd bland folket, började han att med hög och pockande röst utdela befallningar åt alla håll om huru man skulle bete sig för att skaffa väg.
Men finnarne brådska ej gerna, och allt utfördes med vederbörlig säflighet, Carl till stor förargelse.
Nu hörde Margaretha bakom sig en röst sakta uttala hennes namn.
Hon såg sig om, och föga felades att hon ej ropat till, då hon tätt bakom sig blef varse Magnus, men hans på läppen lagda finger påminte henne i tid att akta sig.
„Låtsa ej om något, vänd dig bort, att jag kan tala vid dig utan att bli bemärkt,“ hviskade Magnus med hastiga ord.
Margaretha gjorde så, och gynnad af trängseln kunde nu Magnus sakta säga helt nära hennes öra:
„Margaretha, man drifver ett styggt spel med oss.
Man har bjudit mig mycket för att afstå från dig.
Man har sagt mig att det är din egen vilja, man har derpå gett mig flere bevis som se säkra ut, men jag kan ändå ej tro dem.
Många bref har jag skrifvit, en person af er egen betjening har emottagit flere af dem och lofvat föra dem till dig, men dels hemtat dem obrutna tillbaka, som hon sagt, på din befallning, dels svarat mig att du kastat de andra obrutna på elden.
Dock så länge jag intet hört af din egen mun, tror jag ingenting.
Jag har haft många spel i rörelse för att få se dig, men har allt misslyckats.
Säg mig, Margaretha, med ett ord, att du ännu är min, endast din vilja kan åtskilja oss.“
„Din, din i evighet,“ svarade Margaretha, rädd att höras.
„Nå så Gud välsigne dig i allan tid för det herrliga ordet,“ sade Magnus med så hög och glad röst, att Margaretha fruktade de omkringstående skulle bli uppmärksamme oaktadt bullret.
Men nu glesnade trängseln något, Carl vände sig till fruntimren, för att bortföra dem, och varsnade härvid att en fremmande karl talte vid Margaretha.
Anande hvem han var, ehuru han ej kunde igenkänna honom under den bredskyggiga hatt och stora kappa, han bar, ryckte Carl hastigt Margaretha med sig och förde bort henne.
Efter åtskilliga äfventyr under en veckas segling, vanliga tiden, som åtgick för en färd imellan Stockholm och Åbo då, anlände de resande till den förra orten.
Fru Catharina yrkade på att ju förr dess hellre anhålla om att få uppvakta deras Kungliga Majestäter, men Carl förstod att ännu på några dagar utverka uppskof dermed, på det att hans brud måtte litet hinna vänja sig vid Stockholmslifvets elegans, för att icke se alldeles för häpen och bortkommen ut.
Ett leende på hans bruds bekostnad skulle varit honom odrägligt, och huru lätt kunde ej den vid hofvets glans ovana förgå sig.
Men vanan att några gånger se större sällskap skulle väl snart ge henne frimod och hållning.
Dagen efter ankomsten till Stockholm infann sig hos våra resande en dame, fin, elegant, spirituell; det var franska ambassadörens fru.
Hon öfverhopade Cecilia med artigheter och vänskapsbevis, och hade kommit „för att nu genast få göra bekantskap med den som skulle lyckliggöra hennes mans cher ami, monsieur Lejonankar.“
Hon var förtjust af att finna sina förhoppningar realiserade, att i Cecilia finna någon, för hvilken hon på denna fremmande ort kunde fatta en sincere och veritable vänskap m. m. m. m.
Cecilia, alldeles öfverraskad af den eleganta fruns rörliga tunga och utomordentligt hastigt fattade vänskap, fann sig mera häpen än smickrad.
I afton hoppades ambassadricen få se sin söta, älskade Cecilia hos sig på en bal, jemte hennes mor och syster.
„Hvad jag skall vara stolt,“ tillade hon, „att vara den första, hos hvilken denna nyss uppgångna sol skall stråla.
Under det Cecilia som bäst var sysselsatt med sin klädsel för balen, anhöll någon att få tala vid henne.
Hon trädde ut i salen, och en ung, elegant klädd man lemnade henne ett bref och en liten ask, samt aflägsnade sig.
Hon bröt brefvet förundrad och nyfiken, och fann det till sin förvåning undertecknadt af grefve Osterman, dåvarande rysk ambassadör i Stockholm.
Det innehöll en anhållan, det hon ville pryda medföljande smycke genom att någon gång tillåta det att blixtra i hennes hår.
Det smärtade honom, att hafva blifvit förekommen af det hus, som varit nog lyckligt att få försäkra sig om förmånen att äga henne denna afton.
Imellertid vågade han innesluta sig i hennes välvilliga åtanke.
Cecilias förvåning var utomordentlig.
Då Carl kom för att afhemta fruntimmerna till balen, gick hon emot honom med smycket, för att förfråga sig hvad hon borde göra dermed.
Hon ville ingalunda behålla det, men ej heller utan Carls hörande återsända det.
Betraktande det blixtrande smycket, sade Carl: „ryssen är ändå alltid en klok karl; han förstår sig på det reela.
Nå, nå, den andra får väl ock lof att lära sig tänka på annat än snömosartigheter, om han vill fortfara att ha något att säga.
Dessa ord hade han sagt halfhögt vid sig sjelf, under det Cecilia gick fram till bordet, för att taga det smycket åtföljande brefvet.
Nu vände han sig med den mest älskvärda artighet till Cecilia, sägande: „se, huru alla redan veta hvem det är, som hädanefter befaller öfver Carl Lejonankar.“
Bekymrad svarade Cecilia: „jag är alldeles bortkommen med detta.
Hvarför gör man mig sådana skänker, hvartill all denna artighet, hvad vill det säga?
„Åh, bry dig ej derom, min lilla förtjusande brud, och tänk endast på huru detta smycke skall förhöja din fägring i afton.
Stora saker, som angå rikens förhållande till hvarandra, hvad röra de ett ungt, vackert fruntimmer.
Blomstra dervid några blommor för dig, så plockar du dem blott, och har ingenting att göra med den jordmån, hvarur de uppspirat.“
„Nej, Carl, nu talar du så, som jag ej älskar att höra dig tala.
Vare sig i det stora eller det lilla, så vill jag bjuda till att, så godt jag förstår, söka det rätta, och se,“ hon löste smycket ur sitt hår, der Carl fästat det, och nedlade det i dosan, „jag vet ej, jag förstår ej, men jag anar att detta ej bör tillhöra mig, och på mitt hufvud hvilar det aldrig, så länge jag det tror.“
„Så stolt, så spotsk,“ smågycklade Carl artigt, hvilket åter misshagade Cecilia såsom svar på hennes rena allvar.
Men hon tillade ännu med samma allvar: „Carl, svara mig rigtigt och sannt, är det rätt, är det ärligt att behålla den der gåfvan?
Får jag icke återge den?“
„Åh, min täcka brud, icke behöfver du vara så blygsam och tro att dina ögons glans fördunklas af juvelernas.
Min önskan är att du icke gör dig till ett mål för åtlöje och tadel, genom att begå den oartigheten att återsända smycket.“
Cecilia teg och lemnade rummet liksom för att fortsätta sin påklädning; men det varade en stund innan hon kunde åter vidtaga denna sysselsättning.
Hon måste dock gripa sig an dermed och var snart färdig, under det allt det nya, skimrande och ovanliga för den, nästan i ordets fulla bemärkelse, från ödemarken komna, skingrade hennes oroliga tveksamma tankar.
Efter trenne dagar, tillbragta under idel lustbarheter, kallades Margaretha om morgonen in till Fru Catharina.
Hon satt hög och stolt som till doms, och Margaretha kände en hemlig bäfvan då hon nalkades henne.
„Margaretha,“ sade modren med någon stränghet i rösten, „åratal har jag haft tålamod med dig och föredragit milda medel framför stränga, för att återföra dig till förnuft och skona dig för verldens tadel, ehuru du ej varit värd denna godhet.
Nåväl, nu yppar sig ett tillfälle att göra allt glömt och förlåtet.
Den lycka, som erbjudes dig, är visserligen alltför mycket öfver hvad du numera förtjenar, men så mycket mera må du skynda att antaga den.
Unge grefve H., kanske det ståtligaste parti vårt land för det närvarande har att uppvisa, bjuder dig sin hand.
Du har sett honom, du har sjelf med intresse talat om hans lifvade samtal, den ädelhet som framlyser i hans hållning; hans rang och rikedomar äro för väl kände, för att af mig behöfva ens nämnas.
Nåväl, hvad tänker du?“
„Att få förbli trogen min man och herre.
Äger jag då mera en hand att bortgifva, om jag än ville?“
„Inom fjorton dagar skall du vara skiljd vid den vanbördingen.“
„Aldrig, min mor! hvarför plågen J mig?
Har jag ej under så många år alltid förblifvit vid detsamma ordet?“
„Men du skall, och du måste lyda, ty nu hafver jag med dig haft tålamod och fördrag alltför länge.
Nu är saktmodighetens tid ute, och nu – gå och minns att mitt ord är sagdt.“
Hög stod Fru Catharina inför sin dotter, höjande handen, Margaretha bugade sig vördnadsfullt och gick in i sitt rum.
Dagen derefter var den, då fru Catharina och hennes döttrar skulle presenteras för drottningen.
På aftonen var på hofvet maskrad, ett nöje mycket i bruk på den tiden.
De resande voro äfven dit kallade och skulle bevista den under rôl af herdinnor från Arcadien, med blomsterlindade stafvar.
Vid en tid på morgonen, då en elegant dam nu för tiden ej hunnit ur sin säng, foro mor och döttrar upp till hofvet och infördes i en salon, för att afvakta slutet af Gudstjensten, hvilken den dagen af tillfälliga orsaker hölls i drottningens kabinett på förmiddagen, i stället för den hvarje eftermiddag der sedvanliga.
Bland de närvarande damerna voro flera redan kända, de öfriga mönstrade oförstäldt och med en viss liten moquante min „finskorna.“
Fru Catharina antog en ännu stoltare hållning än vanligt.
Flickorna funno sig något blyga och besvärade.
Kabinettsdörrarne öppnades, och Ulrika Eleonora, en liten, späd dam, men med beslutsamt utseende, trädde ut, åtföljd af ett par damer.
Hon gick genast, dock med någon höghet, fram mot fru Catharina och sade:
„Friherrinnan Boije, som jag förmodar?
Det är oss kärt att få helsa eder här i Stockholm.“
Hon talade derpå en stund om kriget och dess olyckor, särskildt med afseende å Fru Catharina, och vände sig derpå helt hastigt till de unga.
„Fröknarna Boije? i sanning två alltför sköna rosor att förblomma i Finland.
Vi ha att tacka eder, fru Catharina, för att ni icke gömde dem der.
Det är lätt att förutsäga eder, att dessa blommor snart komma att omplanteras i hofvets jordmån, hvaremot ni väl ej torde invända något ..“
Vördsamt svarade fru Catharina: „Ers Majestät, mina döttrar äro begge bortlofvade.“
„Ah, båda?
Kanske ingen hemlighet.
Talar ryktet sanning?“
Med dessa ord vände sig drottningen till Cecilia, och sedan denna besvarat frågan sade hon åter: „jaså, vi få således behålla er vid vårt hof.
En älskvärd brudgum!
Än ni min fröken, vill hon vara lika uppriktig och säga sin trolofvades namn?“ sade hon vändande sig vänligt till Margaretha.
Fru Catharina steg fram och ernade svara; men med stadig röst sade Margaretha: „Kapten Magnus Malm.“
Fru Catharina bleknade; men ock drottningen steg ett steg tillbaka, och ett lätt drag af hån krusade den framstående nedra läppen, då hon sade: „han, partigängarn, huru?
Ingen högfärd åtminstone.“
Mildt och vördnadsfullt svarade Margaretha: „det säges, att en hög och ädel qvinna skänker gerna bort till och med en krona, för den hon älskar.“
Drottningen blickade vänligt på den unga flickan.
Denna häntydning på henne sjelf tycktes behaga.
Fru Catharina, som nu hunnit hemta sig ifrån sin öfverraskning, öppnade redan munnen för att tala, då Margaretha hastigt böjde knä för drottningen och sade:
„Allernådigsta Drottning, skydda i nåd mig arma.
Jag är den nämnda mannens icke blott brud, jag är hans vigda maka.
Af honom ensam skyddad på flykten undan vilda kosacker, ägde jag ej möjlighet att få inhemta min moders vilja, då jag, drifven af händelser, för vidlyftiga att med deras förtäljande besvära ers Majestät, ansåg mig handla rättast uti att låta viga mig med honom.
Nu vill man skilja mig vid honom och tvinga mig att ingå tvegifte med en annan.
Värdigas, ers Majestät, taga mig i edert nådiga beskydd, att jag ej må tvingas att synda emot Gud.“
Förvånad hade drottningen hört Margarethas ord.
Fastän besvärad af att tagas till skiljedomare i en sak, den hon fann vara kinkig, frågade hon dock Margaretha närmare om åtskilliga omständigheter.
Imellertid steg fru Catharina fram: „värdigas, ers Majestät, tillåta att jag bortför denna förvillade flicka, som så obetänksamt yppat sin förnedring, inför ers Majestät och dess ädla omgifning.“
„Stilla, min fru, var god och dröj ännu en moment.
Efter den unga damen förtrott mig sin sak, så tillåt mig att få inlägga ett godt ord för er dotter.
Icke bör qvinnan åtminstone vara den, som stör äktenskapets helgd, om än mannen i våra dagar ej räknar så noga dermed.“
En suck undslapp henne, som bevisade att äfven gåfvan af en krona ej förmår mera, än den af blott ett stackars hjerta, fängsla den manliga obeständigheten.
„Ursäkta att jag blandar mig i edra angelägenheter, men åtminstone af er dotter är jag dertill berättigad.
Jag finner att detta måste såra er, jag vill dock hoppas att icke få afslag, då jag ber för er dotter.“
Dessa sista ord, uttalade med en drottnings hållning och Ulrika Eleonoras bestämdhet, tycktes alldeles icke sagda för att kunna motsägas.
Hos fru Catharina fanns ännu den gamla vördnaden för den souveraine konungen så inrotad, att det nuvarande maktlösa kungaparet af henne ansågs med samma känslor, som dem hon förut burit för lejonet Carl, jemte hvilkens ingen annans vilja fanns till.
Men ändå sträfvade hennes stolthet högt emot att ge med sig, och ett par gånger sväfvade redan på hennes läppar ett stolt svar.
Men den djupa, undersåtliga ödmjukheten lade band på hennes tunga.
Då sade Drottningen, detta ögonblick än mera än vanligt lik sin broder: „nåväl, min fru, J synens betänka er, eller hvad betyder er tystnad?
Hennes blick såg så hotande ut, att den retade fru Catharina till strid, dock vann vördnaden ännu någon seger, och temmeligen ödmjukt, ehuru med återhållen vrede, svarade hon: „ers Majestät, tillåt mig att undandraga mig och mina döttrar de många hånande blickar, jag ser fästade på oss.
Huru skulle jag nu, i denna stund af förvirring, kunna uppföra mig, som sig egnar i min Drottnings närvaro.
Det endast bönfaller jag om, att ers Majestät måtte vara öfvertygad om, att jag alltid skall handla med den djupaste undersåtliga vördnad och ödmjukhet.“
Utan att afvakta vidare svar, bugade sig fru Catharina djupt, och gick bort, medförande sina döttrar.
För de vidlyftiga drägternas skull åkte man i tvenne vagnar.
Margaretha undgick härigenom att behöfva åka tillsamman med sin mor.
Vid hemkomsten befanns Carl väntande på att få höra förtäljas om huru färden aflupit.
Vid berättelsen om hvad som händt, bleknade han af vrede och sade: „J mågen väl icke hafva böjt eder inför henne, min kära svärmoder?
Se, nu är den fördömda souverainiteten död, och vi äro fria.
Men vänten eder, J der! J synens ännu icke förlorat hoppet att ta makten åter, det visa sådana der envåldstag.
Nå, det är bra, att man ser, hvart J syften; det blir riksdag nästa år.“
Murgrönan
MURGRÖNAN
F. W. Carstens
Finskt original
Helsingfors, G. O. Wasenius, 1840.
Imprimatur F. Granbom.
1. (Inledning). 2. N. den 28 Maj 18--. 3. W. den 29 om afton. 4. N. den 31 Maj. 5.
Den 1 Juni om afton. 6. Den 2 Juni. 7.
Den 3 Juni, aft. kl. 6. 8.
Den 4 Juni förmidd. 9.
Den 6. 10.
Den 7. 11.
Den 10. 12.
Den 14. 13.
Den 17. 14.
Den 20. 15.
Den 26. 16.
Den 4 Juli. 17.
Den 7. 18.
Den 8. 19.
Liljedahl den 17 Juli. 20.
Den 30. 21.
Den 8 Augusti. 22.
Den 13. 23. ----krona den 22 Augusti. 24.
Den 3 September. 25.
Den 10. 26.
Den 21 September. 27.
Den 30 September. 28.
Den 20 Oktober. 29.
S. den 3 November. 30.
Den 20. 31.
Den 1 December. 32.
Den 10 Januari. 33.
Den 20. 34.
Den 10 Februari. 35.
Den 3 Marti. 36.
Den 11. 37.
Den 12. -- Natt. 38.
Den 14. 39.
Den 18.
Den 21. 41.
Den 24. 42.
Den 25.
-- Middagstiden. 43.
Klockan 11 samma dag. 44.
Den 6 April. 45.
Den 12. 46.
Den 19. 47.
Den 5 Maj. -- Förmidd. 48.
Klockan 2. 49.
Klockan 3. 50.
Klockan half till 4. 51.
Tillägg af en främmande hand.
(Inledning.)
Länge har du, älskade Emilia, fått öfva tålamodet, i förväntan på de underrättelser jag så säkert lofvade tillställa dig, angående min snart nog tillryggalagde resas förlopp.
Jag blyges nu verkeligen öfver den liknöjdhet och ringa ordhållighet min tystnad visar, då snart ett helt år lupit till ända sedan vi skiljdes.
Dock tager jag så gärna till godo den enda tröst jag har att tillgå, intilldess du hunnit lemna mig den fullkomligare; jag tänker nemligen: liknöjd, det vet Emilia jag aldrig kan blifva för den, hvilken i mitt hjerta äger en säker ointaglig plats, och hvad ordhållenhet beträffar har du måhända pröfvat den i viktigare fall.
Mitt uppsåt, goda Emilia, har varit att till ämne i mina bref framställa ej ensamt min egen person, hvilket snart blefve alltför tröttsamt och enahanda, utan ock att äfven understundom till dig överflytta de känslor, tankar, intryck, ja, äfven, det obehag, jag i den hvardagliga sfären jag mig befunnit, växelvis rönt.
Vänta dig dock inga romantika äventyr, inga osanna sannolikheter, inga hemliga irrgångar och labyrinter i det väl invecklade men alltför litet mysteriösa hvardagslifvet och framför allt, icke ens den avlägsnaste efterhämnning af det oefterhärmliga "hvardagslifvet" sjelft.
Kasta förr mina bref, ja redan detta första, i den livligaste eld som en bister vinterafton kan blossa i din kammar-spisel; och Emilia, vredgas får du ej heller längre på mig, då du ser huru ofta, huru ständigt du varit ett mål för mina tankar, samt huru min ovana penna gärna, ehuru fruktande, sysselsatt sig med dig!
Du vet att hennes Nåds (verlden har gifvit henne denna benämnning) godhet äfven beredde mig en bekväm plats i den vagn, som avlägsnade mig ifrån dig och den ort som sett mig födas, sett mig uppväxa, sett mig lida!
Jag säger det nu här, ty du känner de förhållanden, i hvilka ödet ställt mig, men nog dermed, det är ej dem jag vill upprepa.
Sluten inom mig -- ty ej ens vagnens stundom häftiga gungning eller kuskens kraftiga eder förmådde väcka mig till det yttre lifvet -- satt jag och tänkte på dig, på det förflutna, ja äfven på det tillkommande, hvilket anande och okänt bildade sig för min fantasie; jag såg ett stormande haf, som i sina vågors fradgande skum hvälfde de bräckliga ehuru stolta farkosterna; jag såg de arma offren för elementets raseri i ångest och förtviflan anropa allfadrens förbarmande; jag såg, men jag betäckte mina ögon för att ej se vidare, huru de i ett nu ohjälpligt förgingos.
Dock, Emilia!
Jag har skildrat dig de skräckfulla scener, som skapade sig i min inbillning, skåda du äfven nu med mig de leende stränder, de vänliga ängder, de grönskande lunder, som efter denna storm kom att mildra min själs oroliga tillstånd.
Ett land, det jag måhända svärmiskt nog benämner paradisiskt, tyckte jag nu log emot mig, och lockade mig att beträda dess helgedom; klarare än i mitt hemland syntes mig den blå himlen, intet dunkelt moln, ingen nattlig sky fläckade dess rena hvalf; friskare grönskade här den skyhöga skogens barn, dem ingen egennyttig hand berövat deras näring och kraft.
Blommorna smekte hvarann i systerlig förening, och ehuru den ena doftade praktfullare, färgrikare älskvärdare än den andra, hade avunden aldrig fått närma sig deras förtroliga krets; hvar jag såg erbjöd sig for mitt öga skapelser af en högre natur; allt andades salighet och lif!
Men jag måste ju en gång vakna utur mina idylliska drömmar, jag nödgades taga verkligheten i betraktande, ty min dagsresa var slutad, och på det nu inträffade nattherrberget skulle jag uthvila mina verkeligen trötta lemmar.
Härifrån sträcker sig äfven den första hälsning min hand tecknade dig; omväxlande känslor och tankar, i följd af likaså händelser, yppa sig i de anteckningar jag här gjort; emottag dem med öfverseende, de göra ej anspråk på effekt, det är endast till ditt hjerta, ej till ditt granskande förstånd jag talat.
N. 28.
Maji 18..
Ännu en hälsning!
Jag dig, o hulda Fosterbygd!
Vill sända; Tag den emot, den går ur trofast barm; Och huru än mitt öde sig må vända.
Är du den tanke först och sist likväl, Som smyger sig utur min sorgsna själ.
Jag har uppvaknat, älskade Emilia, ifrån en ganska god sömn; mina själs- såväl som kroppskrafter äro styrkte af den hvila jag erfarit.
Vid mitt lilla kammarfönster har jag njutit af den milda vårluften, hvilken fritt spelar in genom det öppnade fönstret, O! hvilken herrlig morgon, detta ställe är långt trefligare än jag i går vid min ankomst fann det, skymningen såväl som tröttheten hindrade mig att då urskilja dess högst trefliga läge; ån som löper alldeles under mitt fönster kröker sig i behagliga bugter framåt, och på dess stränder resa sig björkar, så vackra, så raka, som voro de af den vårdsammaste mästares hand ditplanterade.
Men, hvad säger jag, som voro de?
Hvilken hand kunde i förmåga öfverträffa dens, som dit sat dem?
Ack, Emilia! hvilkens kunde mera vårdande hvila öfver och beskydda sitt verk?
Hvad den är vacker, denna vårens färg; denna unga, friska, gröna; jag fruktar att förtrampa ett enda grässtrå, så obeskrifligen skön och ljuflig förefaller mig naturen.
Denna dag förer mig åter längre ifrån dig, och likväl tycker jag mig aldrig varit dig närmare än just nu; mina tårar blanda sig med dem på bladen af den daggfriska syrenqvist jag nyss brutit ur den lilla häcken under mitt fönster.
Det skall följa mig detta minne ifrån mitt hemlands nejder, och ännu der borta, ehuru vissnadt, för mig utgöra ett vanligt fridens budskap.