Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För-derfvandet af ursprungligen lyckliga förbindelser genom en sådan hård kamp för tillvaron, som under en längre tid omöjliggjort allt andligt samlif mellan makarne, skall vara förebvgdt, då den sociala nöden är undanröjd.
Härigenom ådagalägger författaren i sjelfva verket, att vår tids stora sociala fraga icke blott är en brödfråga, utan äfven — i ordets djupaste mening och med hänsyn till det menskliga lifvets betydelsefullaste och mest grannlaga förhållanden — en sedlig fraga.
Men så fullständigt vi än äro ense med författaren med afseende pä sambandet mellan qvinnofrågan och den egentligen så kallade sociala frågan, och så mycket äu deniefvande rättskänsla och den varma menniskokärlek, med hvilka han för alla förtrycktes talan och kämpar mot all det närvarande samhällets lögn och orättfärdighet, tager i anspråk vår aktning och sympati, kunna vi dock icke underskrifva hans åsigter i allt.
Mot hvad han i kapitlet om » Qvinnan i framtiden » säger om ombyte i fråga om kärleksförbindelser såsom nästan ett behof särskildt för genialiska naturer bland män och qvinnor, måste vi t. ex. inlägga en gensägelse, så mycket vi än instämma med honom deruti, att kärlekslösa, oharmoniska äktenskap böra upplösas.
Men om än hvarje försök att genom tvång fastslå förbindelser, som i sig voro abnorma, måste anses oförnuftigt, ligger dock i könskärleken bland menniskor ett ideelt kraf på varaktighet, som Bebel här synes ha förbisett.
Vi tro, att i framtidens samhälle, då genom qvinnans fullständiga frigörelse och likställighet med mannen förhållandet mellan könen blifvit renare, och förbindelserna mellan man och qvinna ingås af renare motiv, skola dessa förbindelser alltmera blifva varaktiga — icke genom tvånget af lag eller sed, utan af inre nödvändighet.
Till de svagaste punkterna, i boken måste vi vidare räkna författarens kritik af vegetarianismen, en kritik, som icke är någonting annat än ett upprepande af några af de vanliga, tarfliga argumenten af denna rörelses motståndare.
Att icke blott produktionssättet inom det nuvarande samhället, utan.
äfven dess konsumtion — särskildt i fråga om mat och drvck — behöfver reformeras, och att normen för denna reform måste sökas i menniskonaturen sjelf, detta ha nutidens socialreformatorer i allmänhet allt för litet beaktat.
Slutligen skall helt visst det sätt, hvarpå författaren yttrar sig om religionen såsom en föråldrad vidskepelse, hvil-ken menskligheten numera vuxit ifrån, på många, som gilla författarens sociala åsigter, göra ett ytterst pinsamt intryck.
Den hänsynslöshet, med hvilken han yttrar sig om i detta hänseende annorlunda tänkande såsom antingen » enfaldige » eller » hycklare », skulle vara i högsta grad upprörande, om icke till hans ursäkt kunde anföras, att det tydligen varit hans bästa känslor, som upprest sig mot det skändliga sätt, hvarpå religionen blifvit missbrukad i öfverklassegoismens, tjenst, och att han — ur stånd att i detta hänseende skilja mellan skalet och kärnan, förvexlat denna vrångbild af religion med religionen sjelf.
Man skulle kunna fråga honom: Huru kan man tro pä en förnuftig * verldsordning och kraftigt betona
2 3menniskans pligt att verka i denna ordnings tjenst genom att arbeta for en förnuftigare samhällsordning och dock på samma gång förneka ett verldsförnuft.
Men med denna motsägelse laborerar ju hela den nutida materialismen.
I likhet med alla materialister antager författaren, att den verklighet, som vi med våra sinnen förnimma i tid och rum, är en absolut, för sig beståndande verklighet, och förbiser helt och hållet, att den verldsbild, vi sålunda erhålla, endast i den mening är objektiv, att den är gemensam för alla de varelser, som förnimma på samma sätt och med samma begränsningar som vi, och att derför hvad vi verkligen veta alls icke tvingar oss att förneka hvad Kant kallade det praktiska förnuftets (det sedligt religiösa medvetandets) postulater (nödvändiga förutsättningar).
De moderna radikalernas förakt för allt sådant, för al.lt som tillhör den förnuftiga känslans område, är egentligen ett arf från den af dem så ifrigt bekämpade öfverklassens ensidigt intellektuella bildning.
De skola komma ifrån denna ensidighet endast genom att blifva mera radikala, genom att göra rättvisa åt hela menniskonaturen, ej blott en sida deraf.
August Bebel har emellertid åstadkommit en, trots dess brister och ensidigheter, god och väckande bok.
Om han kunnat frigöra sig fran den materialistiska dogmatismen och fa syn pa lifvets andliga verkligheter, skulle han ha skrifvit en ännu bättre.Månsken.
Af Guy de Maupassant *.
Öfrersättning af Birger M ömer.
Han bar sitt namn med värdighet, denne abbé Ma-rignan.
Han var en lång, mager prest med ett ärligt, om också öfverspändt sinne.
Hans åsigter voro bestämda, aldrig vacklande.
' Han var öfvertygad om, att han kände sin Gud, genomskådade hans önskningar, vilja och afsigter.
Då han med stora steg vandrade fram i den alió, som ledde till den lilla, landtliga prestgården, uppsteg ofta i hans sinne den frågan: » Hvarfor har då Gud gjort så? » Och han forskade enyist, och sökande se allt med Guds ögon, fann han nästan ständigt svaret.
Han var ioke en af dessa blida, undergifna naturer, som endast tänka: » O Herre, out-ransakliga äro dina vägar! » utan han sade: » Jag är Guds tjenare och bör derfor känna afeigten med hans handlingar och gissa dem, jag ej förstår. »
Allt i naturen syntes honom skapadt enligt gifna, beundransvärda lagar.
Frågorna » hvarför » och » derför » korsade hvarandra ständigt i hans hjerna.
Den rosiga morgonrod-naden syntes honom afsedd att glädja den uppvaknade naturen, dagen för att skänka mognad åt skörden, regnet för att vattna den, qvällen för att smeka naturen till söritn och den mörka natten för att skänka den hvila.
* Den bekante franske författare, hvars namn läses härofvan, har.
icke just vunnit oblandade sympatier, och icke länge sedan innehöll Da * gens krönika en ganska skarp kritik af hans till vårt språk Öfverflyttade roman * Une vie ».
Så mycket större nöje gör det oss att här få meddela den lilla förtjusande novellen » Clair de liine » med all dess man kan gema säga kyska gratie.
Red.De fyra årstiderna motsvarade fullkomligt alla jordbrukets fordringar.
Aldrig skulle den tanken hafva fallit honom in, att naturen alldeles icke har några afsigter, och att allt, som eger lif, måste foga sig efter klimatets, omständigheternas och jordmånens hårda kraf.
Men han hatade qvinnan, hatade henne omedvetet och kände liksom ett behof att vara hård mot henne.
Ofta upprepade han Nazaréens ord: » Qvinna, hvad hafver jag med dig? » Och han brukade tillägga: » Gud sjelf är missnöjd med sitt verk ».
Hon var for honom den pestbesmittade varelse, om hvilken skalden sjunger.
Hon var den frestare, som i sin snära lockat den förste mannen, ett farligt, smidigt och hemlighetsfullt väsen, som ständigt fullgjorde sitt frestare-kall.
# Men ännu mer än deras förföriska gestalter hatade han deras kärleksträngtande hjertan.
Han hade ofta rönt deras ömhet, men ständigt, dä han trodde sig i säkerhet, kände han sig med förbittring smittad af detta behof att älska, som alltid dallrar på djupet af hvaije qvinnonatur.
Enligt hans mening hade Gud skapat qvinnan blott för att pröfva mannen.
Han nalkades henne aldrig utan försig-tighetsmått och kände ständigt i hennes närhet en obestämd fruktan för dolda snaror.
Hur lik var hon också icke en snara » med §ina slingrande armar och sina svällande, ständigt mot mannen öppna läppar!
Endast mot nunnorna, som voro oskadliga genom sina löften, hyste han en svag känsla af medlidande.
Men äfven dem behandlade han hård t, ty på djupet af deras Qättrande och ödmjuka hjertan återfann han denna evigt samma ömhet, som äfven han, fastän en kyrkans man, kunde röna.
Han såg ' den återspegla sig i deras blickar, som voro så oändligt mycket ömmare än munkarnes, i det känslosvall, som röjde deras kön, och i deras lågande utbrott af kärlek till den korsfäste Kristus.
Han hatade denna känsla, ty det var en qvinlig, en köttslig kärlek, och han såg denna syndiga ömhet i sjelfva deras undergifvenhet, i röstens ömma tonfall, och, då han med hårdhet behandlade dem, i deras nedslagna blickar och botfördiga tårar.
Och da han slog dep tunga klosterporten igen bakom sig, skakade han dammet ur korrocken och skyndade bort med långa, feberaktiga steg, som om han flydde för en fara.Han hade en systerdotter, som med sin moder bebodde ett närgränsande hus.
Han hyste en älsklingstanke angående detta barn, nämligen att af henne dana en barmhertighets-syster.
Hon var vacker, yr och skälmaktig.
Då abbén predikade moral för henne, skrattade hon, och då han blef ond på henne, slingrade hon häftigt sina armar kring hans hals, smygande sig till hans bröst, under det han med fasa sökte befria sig från en omfamning, som emellertid kom honom att genom-bäfvas af en ljuf känsla, som i hans hjerta uppväckte denna längtan att bli far, som slumrar inom hvaije manligt bröst.
Och då han gick vid hennes sida öfver faltets gångstigar, talade han med henne om hennes Gud.
Men hon ville alldeles inte höra på, utan betraktade himmelen, gräset och blommorna med en lefnadslust, som jublande lyste fram ur de stora ögonen.
Ofta sprang hon bort för att fånga någon fladdrande fjäril, och då hon återkom med sitt byte, ropade hon åt honom: » Se onkel, se, så vacker den är, jag har riktigt lust att kyssa den! »
Detta behof att kyssa och- smeka hvaije insekt, hvarje blad och knopp oroade och förargade presten, som äfven i detta återfann denna outplånliga ömhet, som gror och frodas i hvaije qvinnas hjerta.
En dag berättade med mycken försigtighet klockarens hustru, som skötte abbé Marignans hushåll, att flickan hade en älskare.
Han var nära att qväfvas af förargelse, der han satt och rakade sig med ansigtet betäckt af ett tjockt lager tvål.
Då han återfått förmågan att tänka och tala, utropade han: » Det är icke sant, du ljuger, Mélanieb
Bondqvinnan lade handen på hjertat: » Gud vet om jag ljuger, herr kyrkoherde!
Jag kan bedyra för Eder, att hvarje qväll, då Er syster gått och lagt sig, råkas de vid flodstranden.
Ni behöfver blott gå dit mellan klockan tio och tolf! »
Han slutade raka sig och gick med häftiga steg fram och tillbaka, så som han hade för vana att göra, då han var häftigt uppretad.
Då han åter satte sig vid spegeln och fattade knifven, skar han sig tre gånger mellan näsan och örat.
Under hela dagen sade han icke ett ord, men ådrorna hade svält på hans panna af den häftiga vreden.Efter middagen försökte han att läsa en bok, men han kom ingen hvart, utan retade i stället upp sig allt mer och mer.
Då klockan slog tio, fattade han sin väldiga ekkäpp, af hvilken han brukade betjena sig,- då han nattetid besökte någon sjuk.
Och han betraktade småleende den väldiga påken, som han svängde i hotande cirklar med den breda, seniga handen.
Och med ett hånskratt lät han den falla ned på en stol, hvars krossade ryggstöd flög långt utåt golfvet.
Han öppnade porten för att gå ut, men förblef stående på tröskeln, öfverraskad af ett strålande månsken, hvars like han aldrig sett.
Och som han af naturen hade ett svärmiskt sinne och var en drömmande, poetisk natur, kände han sig helt vek om hjertat vid denna den halfklara nattens höga och storslagna skönhet.
I prestens lilla trädgård, som badade i det dallrande månskenet, aftecknade på vägen de i lång rad stående fruktträden sina smala, nästan nakna grenar i skuggornas mörka färgton, medan den gamla, jättelika kaprifolien, som klängt upp på husets vägg, utandades sin härliga, söta vällukt och kom en verld af lefvande dofter att sväfva omkring i den ljumma och ljusa qvällen.
Han andades långtsamt och insöp luften lika girigt som en drinkare och vandrade framåt med långsamma steg, hän-ryckt, förundrad, glömmande allt, till och med sin niece.
Då han var ute på fria faltet, saktade han sina steg för att betrakta den vida slätten, som utbredde sig, öfversväm-.
mad af denna smekande halfdager och dränkt i den ljusa nattens ljufva och smäktande behag.
Klockgrodorna läto för hvaije ögonblick sina korta och metalliska toner ljuda, och näktergalarne läto i f] en-an höra sin drillande sång, som kommer lyssnaren att drömma utan att tänka, som synes enkom ämnad att ackompagnera kyssar i månskenet.
Abbén fortsatte sin väg framåt med beklämdt hjerta, utan att han visste hvarför.
Han kände sig så trött, så trött och så förbi, han ville kasta sig ner och i lugn få tänka på Gud och beundra honom i hans verk.
Följande den lilla flodens krökningar slingrade sig der-nere en läng rad af popplar.
På sluttningen och på vattenytan hvilade en tunn, livit dimma, i hvilken månstrålarne
bröto sig och spridde ett silfverglänsande skimmer, och som
• iutbredde öfver vattnets ormlika lopp en slags tunn, genomskinlig bomull.
Ännu en gång stannade presten, genombäfvad af en stigande, oemotståndlig känsla.
Och ett tvifvel, en häftig oro anföll honom; han kände en sådan fråga, som han ofta brukade stalla på sig, uppstiga i sin själ.
Hvarför hade Gud gjort detta?
Om natten verkligen blott vore ämnad för sömnen, för hvilan, för glömskan af allt, hvarför hade då Gud gjort den så mycket skönare än dagen, så mycket ljufvare än morgon och qväll, och hvarför skulle de nattliga töcknen belysas af denna långsamma, förföriska måne, som var sä mycket mer poetisk än solen, och som syntes, tystlåten som den var, afsedd att vara vittne till scener, för ömma och hemlighetsfulla för dagens ljus?
Och den främste bland alla sjungande fåglar, han, som nu slog sina drillar i det dallrande månljuset, hvarför sof icke han nu, som de andra, med hufvudet under vingen?
Och hvarför låg denna halftäta dimma kastad öfver marken?
Hvarför dessa skälfningar i hjertat, denna trånande känsla i själen och denna sällsamma trötthet?
Och hvarför slog honom nu till mötes en fläkt af tjusande lockelser, som han aldrig drömde om, då han låg i sin säng?
För hvem var då detta härliga skådespel ämnadt, denna rikedom af poesi, som himmelen nedsänkt öfver jorden?
Det kunde alldeles icke abbén förstå.
— Men dernere vid kanten af ängen under ett hvalf af lummiga träd, i hvilkas kronor hvilade en glänsande dimma, syntes tvenne skuggor sakta röra sig framat vid hvarandras sida.
Han var högre och hade lagt sin arm kring hennes hals, då och då kysste han henjie på pannan.
De satte med ens lif i det tysta, orörliga landskapet, som omgaf dem likt en guddomlig ram, särskildt gjord för dem.
De föreföllo som ett enda väsen, för hvilket denna lugna och tysta natt syntes gjord, och de nalkades presten som ett lefvande svar, ett svar, som skaparen gaf på hans fråga.
Han stod orörlig med klappande hjerta och trodde sig skåda någon bild ur Bibeln, måhända Ruth och Boas, och verser ur » Den Heliga Visan », eldiga utrop, köttsliga lockelser och andra uttryck ur detta kärlekslågande skaldeverks sjudande poesi vimlade i hans lvjerna.Och han sade: » Kanhända har Gud gjort sådana nätter för att sprida ett idealiskt skimmer kring menniskomas kärlek! »
Och han drog sig tillbaka för det unga paret, som slutna i hvarandras armar nalkades honom.
Det var kanhända hans nièce, men han frågade sig sjelf, om det väl vore rätt att störa henne; Gud måste tillåta kärleken, då han omgif-ver den med en sådan glans!
Och han aflägsnade sig nedslagen, nästan skamsen och med en känsla, som om han beträdt ett tempel, der han alldeles icke hade rätt att inträda.Stockholms teatrar.
Februari — Mars 1885.
Af Claës Lundin.
Irar Hallströms opera » Neaga » är icke blott februari månads, utan hela spelårets förnämsta nyhet på kgl.
Stora teatern.
Om värdet af denna operas musik är jag icke behörig att uttala mig, h varför jag afhåller mig därifrån, liksom från yttranden i musikaliska ämnen i allmänhet.
Jag kan endast för dem som icke själfva hört operan intyga, att man i allmänhet mottagit henne med ganska stor välvilja, ehuru den sakkunniga granskningen nog haft ett och annat att anmärka.
Om det också är sant, att man ingalunda har rätt att öfverse bristerna i ett konstverk för att detta är inhemskt, är det dock ganska naturligt, att man företrädesvis gläder sig öfver * hvaije vacker sida i ' ett sådant inhemskt arbete och låter kanske dessa * sidor i främsta rummet utgöra grunden för bedömandet.
Detta har också utgjort det hufvudsakliga i så väl det ■offentliga, som enskilda omdömet om » Neaga ».
Den utomordentliga hänförelse som gaf sig till känna under första föreställningen får kanske icke tagas med i räkningen, ty den föreföll att vara icke fullt omedelbar, utan att ha sin härd i första radens fond.
Men redan vid andra föreställningen, då inga tecken till bifallsvttringar gåfvos från den kgl.
logen, var det allmänheten själf som yttrade sin belåtenhet med många delar af musiken och det goda utförandet, och denna belåtenhet har sedermera flere gånger å nvo visat sig.
Hvad som dock måste beklagas är, att tonsättaren icke haft en bättre text till sitt förfogande.
Mycket har man fått smälta i fråga om operatexter, men » Neagas » är onek-ligen en af de minst smältbara.
Om man under första akten, hvilken försiggår i en till straffangelse använd saltgruva * och som på vår stora kgl.
seen är i dekorativt afseende af ganska god verkan samt där man genast intresseras af hrr Ödmanns och Strömbergs utförande af två fångars partier, gör sig den förhoppning, att detta skall vara början till en god dramatisk utveckling, så kommer den förhoppningen snart på skam.
I andra akten står handlingen stilla.
Man är endast vittne till att Neaga, operans, * att döma efter titeln, förnämsta person, hvilken man förut icke sett till, infinner sig och förenas med sin far, den gamle frigifne lifstidsfången Ylad, hvars bekantskap vi gjorde i första akten.
Af Neagas brudgum, den unge fången Sandu, som vi också lärde känna i första akten, hör man ej ett ljud och ser man ej en skymt hvarken i andra eller tredje akten.
I sist nämda akt införas åter två nya personer, Radu, Neagas bror, och Ileana, hans brud, af hvilka den senare snart spårlöst försvinner.
Hela handlingen i denna akt består däruti, att Radu skämmes för att kännas vid sin far, ehuru denne dömts endast för att ha dräpt sin systers omänskliga baneman, ett brott hvilket väl icke i dessa half-vilda trakter skulle ansetts vanhedrande, och att fadern därför förbannar honom.
Ijärde aktens handling utgöres af att denna förbannelse återkallas, att gamle Ylad strax ' därpå aflider samt att Sandu ändtligen åter infinner sig på scenen och talar om, att han rymt från saltgrufroma, men snart upphinnes af de honom förföljande soldaterne, hvilka skjuta ihjäl både honom och Neaga.
Radu, som efter förbannelsen och förlusten af sin brud gjort sig till munk, står ensam kvar, då förhänget faller.
Detta är libretton!
Ingen af de scener, som skulle ha kunnat vara något dramatiska och i sig innebära driffjä-drarna till den öfriga handlingen, är upptagen i operan, utan om dem berättas endast.
Så är förhållandet med så väl Ylads, som Sandus brott, det senare orsakadt af att en oförskämd ung man förebrått Neaga att vara dotter till en lifstidsfänge, hvarför han dödades af Neagas fastman, liksom med Sandus genom ett upplopp i grufvorna gynnade, flykt.
Intrigen är rakt ingen, karaktärsteckningen slapp och färglös, handlingen matt och därför utan verkan, och det hela således intresselöst.Men Carmen Sylva är en begåfvad författarinna, försäkras det, och det är ju mycket möjligt.
Hon kan till och med vara en utmärkt skaldinna och skriftställerska, utan att därför förmå skapa ett sceniskt verk af intresse.
Det är blött, med hennes text.
till » Neaga » vi här ha att gerar och den texten kan icke väcka deltagande, äfven om man för öfngt skulle " erfara aldrig så stor medkänsla för författarinnan *.
Det har sagts, att man i denna opera får god inblick i det rumäniska folkets lif.
Det kan ju också vara ganska möjligt, ehuru man väl icke bör anses för alt för oartig tvitlare, om man icke tror att textens författarinna, drottning i Rumänien, men född tysk furstinna, kunnat just synnerligt djupt nedtränga i ett för hennes nationalitet så främmande folklif.
Äfven inhemska furstliga personer i hvilket land som hälst pläga icke finna många tillfallen att lära närmare känna sitt folks inre förhållanden, hvilket i de flesta fall icke bör läggas dem till last, utan tillskrifvas omständigheterna och den närmaste omgifningen.
Detta må emellertid vara huru som hälst: man kan ju gärna antaga, att drottningen af Rumänien riktigt noggrant studerat fångarnes lif i Oknas saltgrufvor och nedlåtit sig att mycket ofta vistas bland det dansande och sjungande folket — det är den sidan af folkets lif som anses värdig furstarnes intresse, åt minstone på afetånd, från en slotts-balkong eller från dynorna i en furstlig kalesch — men därigenom erhåller hennes operatext endast ett yttre etnografiskt intresse.
Det rumäniska folkets egentliga lif lär man därför icke känna.
Etnografien är för öfrigt icke det väsentliga i ett konstverk.
Men sådan texten än må vara, har professor Hallström likväl funnit den värdig att användas till den af honom komponerade musiken, och det är detta som räddat den från fullständig undergång.
Om det också är musiken som satts till den redan fardiga texten, så förändrar detta ingenting i förhållandet mellan den konstnärlige tonsättarens verk och författarinnans dilettantmässiga försök.
* Om hetmes lyriska begåfning få våra lösare sjelfva tillfälle att döma, i det att nästa häfte af Dagens krönika kommer att innehålla ett längre originalbidrag af Carmen Sylva, ett hittills otryckt poem, återgifvet på svenska från hennes handskrift.
Red.Otvifvelaktigt är det också tonsättarens förtjänst, jämte de utförandes egen förmåga och goda vilja, att framställningen af » Neaga * kunnat göra så fördelaktig verkan i dramatiskt afseende.
Det är kanske sällan man i det afeeendet sett en opera hos oss utföras så godt.
Hr Strömberg har-öfver-raskat i Ylads parti, fröken Ek i Neagas.
Man har förvånat sig öfver, att den förre kunnat intresseras så mycket af sin ganska tråkiga uppgift, men intresserad har han onekligen varit, och därför har han lyckats.
Det samma måste sägas om fröken Ek, som genom sitt verkningsfulla spel gjort en personlighet af denna i sig själf så föga betydande Neaga.
Fröken Graboiv, hvars utförande af sångpartiet väl ej kan annat än erkännas, var vid första föreställningen, sannolikt till följd af mindre godt hälsotillstånd, något matt i sitt spel, men en gång kan icke uppställas som regel för bedömandet af en hel rad föreställningar.
Hr Ödmunns dramatiska återgifvande af Sandus roll står otvifvelaktigt i jämnhöjd med hans såsom förträfflig erkända lyriska framställning, något som ej synnerligt ofta plägar vara fallet med operasångare.
Han ådagalägger så mycken sann värme och verklig hänförelse, att man måste ryckas med, så föga rollen i sig själf än tillfredsställer.
Hr Forstén, som sjunger Randus parti, har däm ti ej stort tillfälle att visa någon dramatisk förmåga, med undantag af förbannelsescenen i tredje akten, hvilken dock är mycket svår och tager i anspråk större dramatisk konst än som ännu står hr Forstén till förfogande.
De öfriga rollerna äro alla obetydliga, men skötas på ett äfven dramatiskt godt sätt af fru Edling såsom Randus brud, fru W. Strandberg och fröken Janson, hvilka omvexlande utföra en gammal zigenerskas roll (maskeringen kunde vara litet starkare, i synnerhet fröken Jansons), samt fröken Lauri ti, ung herde.
Musikkännare berömma hr Dentes instrumentering, och • allmänheten skänker sitt bifall åt orkestern och körerna.
De i andra och tredje akterna förekommande balletterna kunna visserligen icke i någon hög grad behaga dem som klaga öfver, att man här nu mera tyckes icke mycket bekymra sig om de goda Bournonvilleska traditionerna från början af 1860-talet: men erkännas måste dock, att de utföras på ett operan värdigt sätt.
Utom fru Lund och hr Sjöblom visa sig här flera yngre krafter, bland hvilka isynnerhet fröken Flamand gör sig bemärkt for ett behag och en smak i framställningen, som onekligen erinrar om just den Boumonvilleska skolan.
Uppsättningen är för öfrigt ganska lyckad.
De nya dekorationerna, som hr Cristian Jansson målat, taga sig godt ut, och drägternå äro af allra präktigaste slag, komna omedelbart från Rumänien.
Teaterst v relsen och alla vid
stycket här medverkande ha användt sina bästa bemödanden for att gifva en värdig framställning åt det inhemska tonverket.