Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon visste om en minut, att den de saknade befann sig ombord på en af de trögt bortglidande pråmarna.
»Hvad är det för folk på de där pråmarna?»
»Åh, det är väl kavaljererna, som vi bruka säga.»
»Ah,» säger grefvinnan.
»Ja, då har du din hustru i godt förvar, Henrik.
Då vända vi lika så gärna om hem genast.»
Ute på pråmen rådde just ingen så stor glädje, som grefvinnan Märta trott.
Så länge den gula kaleschen var synlig, satt den förskrämda unga kvinnan hopkrupen på lasten utan att röra sig eller säga ett ord.
Hon bara stirrade på stranden.
Troligt är, att hon, först då hon sett den gula kaleschen aflägsna sig, kände igen kavaljererna.
Hon rusade upp.
Det var, som om hon ville fly på nytt, men hon blef hejdad af den närmast stående, och så sjönk hon med ett sakta kvidande åter ned på lasten.
Och kavaljererna vågade ej tala till henne eller göra henne frågor.
Hon såg ut, som om hon stått på vansinnets tröskel.
De sorglöses hjässor började sannerligen tyngas af ansvar.
Detta järn var, redan det, en tung börda för ovana skuldror, och nu skulle de till på köpet vaka öfver en ung, ädelboren dam, som rymt från sin man.
Då de mötte denna unga kvinna under vinterns fester, hade en och annan af dem kommit att tänka på en liten syster, som han fordom älskat.
Då han lekt och brottats med denna syster, hade han måst taga varligt i henne, och då han pratat med henne, hade han fått lära sig att ge akt på sig och ej tala fula ord.
Om en främmande pojke jagat henne för vildt i leken eller sjungit fula visor för henne, då hade han kastat sig öfver denne med gränslös förbittring och nära nog bultat lifvet ur honom, ty hans unga syster skulle aldrig höra något ondt eller lida någon sorg eller någonsin mötas af ondska och hat.
Grefvinnan Elisabet hade varit allas deras glada syster.
Då hon hade lagt sina små händer i deras hårda näfvar, hade det just varit, som om hon sagt: »Känn så bräcklig jag är, men du är min store bror, du skall beskydda mig både mot andra och mot dig själf.»
Och de hade varit höfviska riddersman, så länge de sett henne.
Nu sågo kavaljererna henne med förfäran och kände ej rätt igen henne.
Hon var härjad och afmagrad, halsen var utan rundning, ansiktet genomskinligt.
Hon hade väl slagit sig under nattens vandring, ty ur ett litet sår vid tinningen kom då och då en bloddroppe framsipprande, och det krusiga, ljusa håret, som hängde ned i pannan, hade blifvit klibbigt af blodet.
Hennes klädning var smutsig efter den långa vandringen på af dagg fuktiga vägar, och hennes skor voro illa tilltygade.
Kavaljererna förnummo en hemsk känsla af, att detta var en främmande.
Den grefvinna Elisabet de känt hade ej haft sådana vilda, glödande ögon.
Deras stackars syster hade nära nog blifvit jagad till vansinne.
Det var, som om en från andra rymder nedstigen själ kämpade med den rätta själen om herraväldet i denna utpinade kropp.
Men de behöfva ej oroa sig för hvad de skola göra af henne.
Hos henne vakna de gamla tankarna.
Där är frestelsen åter öfver henne.
Gud vill åter pröfva henne.
Se, hon står bland vänner.
Ämnar hon lämna botgörarens väg?
Hon reste sig och ropade, att hon måste bort.
Kavaljererna försökte lugna henne.
De sade henne, att hon kunde vara trygg.
De skulle skydda henne mot all förföljelse.
Hon bad endast att få stiga ned i den lilla båten, som följde pråmen, och ro i land för att ensam fortsätta sin vandring.
Men de kunde ju ej låta henne gå.
Bättre var det, att hon stannade hos dem.
De voro bara fattiga gamla män, men de skulle helt visst finna någon utväg att hjälpa henne.
Då vred hon händerna och bad dem låta henne gå.
Men de förmådde ej villfara hennes bön.
De sågo henne så nödställd och svag, att de tänkte, att hon måste dö på landsvägen.
Gösta Berling stod ett stycke därifrån och såg ned i vattnet.
Kanske skulle den unga kvinnan ej gärna se honom.
Han visste det ej, men hans tankar lekte och logo i alla fall.
»Nu vet ingen, hvar denna unga kvinna befinner sig,» tänkte han, »nu kunna vi föra henne med oss till Ekeby.
Vi skola hålla henne dold där, vi kavaljerer, och vi skola vara goda mot henne.
Vår drottning, vår herskarinna skall hon bli, men ingen skall veta om, att hon finnes.
Vi skola vakta henne så väl, så väl.
Hon skulle kanske bli lycklig bland oss, hon skulle bli omhuldad som en dotter af alla de gamle.
Hon skulle göra folk af oss, vi skulle komma att dricka mandelmjölk och tala franska.
Och då vårt år är slut, hvad se’n?
Kommer tid, kommer råd.»
Han hade aldrig vågat göra rätt klart för sig, om han älskade henne.
Han kunde ej äga henne utan synd, och han ville ej draga ned henne till något lågt eller uselt, det var hvad han visste.
Men att hafva henne gömd på Ekeby och få vara god mot henne, sedan andra varit grymma, och låta henne njuta allt godt lifvet äger, ack, hvilka drömmar, hvilka saliga drömmar!
Men han vaknade ur dem, ty den unga grefvinnan var i full förtviflan, och hennes ord hade förtviflans skärande tonfall.
Hon hade kastat sig på knä midt ibland kavaljererna och bad dem att få gå.
»Gud har ej ännu förlåtit mig,» ropade hon.
»Låt mig gå!»
Gösta såg, att ingen af de andra förmådde lyda henne, och förstod, att han måste göra det.
Han, som älskade henne, måste göra det.
Han erfor en svårighet vid att gå, som om hvarje lem i kroppen gjorde motstånd mot hans vilja, men han släpade sig fram till henne och sade, att han ville föra henne i land.
Hon steg genast upp.
Han lyfte henne ned i båten och rodde henne till den östra stranden.
Han lade till vid en smal gångstig och hjälpte henne ur båten.
»Hvad skall det nu bli af er, grefvinna?» sade han.
Hon lyfte allvarligt fingret och pekade mot himlen.
»Då ni kommer i nöd, grefvinna . . . »
Han kunde ej tala, rösten svek honom, men hon förstod honom och svarade:
»Jag skall sända bud på er, då jag behöfver er.»
»Jag skulle velat skydda er mot allt ondt,» sade han.
Hon räckte honom sin hand till farväl, och han förmådde ej säga något mer.
Hennes hand låg kall och slapp i hans.
Grefvinnan var ej medveten om något annat än dessa inre röster, som nödgade henne att gå bort bland främlingar.
Hon visste väl knappast, att det var just den man hon älskade, som hon nu lämnade.
Så lät han henne gå och rodde åter ut till kavaljererna.
Då han kom upp på pråmen, skalf han af trötthet och syntes utmattad och maktlös.
Han hade gjort sitt lifs tyngsta arbete, syntes det honom.
Ännu några dagar höll han modet uppe, till dess att Ekeby ära var räddad.
Han förde järnet till vågen på Kanikenäset; sedan var det för lång tid förbi med hans krafter och hans lefnadsmod.
Kavaljererna märkte ingen förändring hos honom, så länge de voro ombord.
Han spände hvarje nerv för att hålla munterheten och sorglösheten vid makt, ty det var genom munterhet och sorglöshet Ekeby ära skulle räddas.
Hur skulle vågspelet kunnat lyckas för dem, om de försökt det med bekymrade ansikten och modfällda hjärtan?
Om det nu är sant, som ryktet förmäler, att kavaljererna den gången hade mer sand än järn på pråmarna, om det är sant, att de oupphörligen buro upp och ned samma stänger till vågen vid Kanikenäset, tills de många hundra skeppunden voro uppvägda; om det är sant, att allt detta kunde gå för sig, därför att vågmästaren och hans folk blefvo så väl trakterade ur de från Ekeby medförda matsäckskorgarna och kantinerna, så kan man veta, att de måste vara muntra på järnpråmarna.
Hvem kan veta detta nu?
Men om så varit, så är det visst, att Gösta Berling ej kunde ha tid att sörja.
Af äfventyrets och farans glädje visste han dock intet.
Så fort han vågade, sjönk han samman i förtviflan.
»O, Ekeby, du min längtans land,» ropade han då till sig själf, »må din ära stråla!»
Så snart kavaljererna fått vågmästarens kvitto, lastade de sitt järn på en Vänerskuta.
Det var annars vanligt, att yrkesskeppare besörjde farten ned till Göteborg, och Värmlandsbruken hade i allmänhet intet mer bekymmer för sitt järn, då de fått vågmästarens kvitto på, att leveransen var fullgjord.
Men kavaljererna ville ej göra sin sak till hälften, de skulle följa järnet ända till Göteborg.
På vägen dit mötte dem olyckan.
Storm bröt ut på natten, skutan blef redlös, dref mot ett ref och sjönk med hela sin dyrbara last.
Valthorn och kortlekar och otömda vinbuteljer gingo då till botten.
Men om man såg saken rätt, hvad gjorde det, att järnet var förloradt?
Ekeby ära var dock räddad.
Järnet hade blifvit uppvägdt vid järnvågen på Kanikenäset.
Och om än majoren måste sätta sig ned och i ett sträft bref underrätta grosshandlarna därnere i den stora staden om, att han ej ville ha deras pengar, eftersom de ej fått hans järn, så gjorde det ej heller något.
Ekeby var så rikt, och dess ära var räddad.
Men om hamnar och slussar, om grufvor och milor, om skutor och pråmar börja hviska underliga ting?
Om det går en dof susning genom skogarna, att hela färden var ett bedrägeri, om man påstår öfver hela Värmland, att det aldrig fanns mer än fattiga femtio skeppund på pråmarna, och att skeppsbrottet var tillställdt med flit?
En djärf bragd har då blifvit utförd, och ett äkta kavaljersstreck fulländadt.
Af sådant skadas ej den gamla gårdens ära.
Men det är så längesedan nu.
Det är ju möjligt, att kavaljererna köpt järn från annat håll, eller att de funnit det i några förut okända förrådshus.
Sanningen skall aldrig bli uppdagad i en sådan sak.
Vågmästaren ville åtminstone aldrig höra talas om, att något bedrägeri varit möjligt, och han borde ju veta det.
När kavaljererna kommo hem, fingo de höra nyheter.
Grefve Dohnas giftermål skulle upphäfvas.
Grefven hade sändt sin hofmästare ned till Italien för att skaffa bevis, att äktenskapet ej varit lagligt.
Denne kom också tillbaka fram på sommaren med tillfredsställande uppgifter.
Hvari dessa bestodo, ja, det vet jag ej säkert och visst.
Man får fara fram varsamt med de gamla sägnerna, de äro som åldriga rosor: de tappa lätt bladen, då man kommer dem för nära in på lifvet.
Folket säger, att vigseln i Italien ej blifvit gjord af rätt präst.
Jag vet ej mer, jag heller, men sant är det ändock, att äktenskapet mellan grefve Dohna och Elisabet
Dücker, vid domstolen i Bro förklarades aldrig hafva varit något äktenskap.
Härom visste väl den unga kvinnan intet.
Hon lefde bland bönder i aflägsna trakter, om hon lefde.
Lilliecronas hem.
Där fanns bland kavaljererna en, hvilken jag ofta nämnt som en stor musiker.
Han var en högväxt, groflemmad man med stort hufvud och yfvigt, svart hår.
Han var säkert ej stort mer än fyrtio år vid denna tid, men han hade ett fult, grofhugget ansikte och ett säfligt sätt.
Detta gjorde, att många räknade honom för gammal.
Han var en god man, men tungsint.
En eftermiddag tog han fiolen under armen och gick bort från Ekeby.
Han sade ej farväl till någon; dock var det ej hans mening att någonsin komma åter.
Han vämjdes vid lifvet där, alltsedan han sett grefvinnan Elisabet i hennes olycka.
Han gick, utan att hvila, hela aftonen och hela natten, ända till dess han i den tidiga soluppgången kom till en liten herregård, kallad Löfdala, som tillhörde honom.
Det var så tidigt, att ingen människa ännu var vaken.
Lilliecrona satte sig på det gröna gungbrädet utanför manbyggnaden och såg på sin egendom.
Herre Gud, vackrare ställe fanns ej.
Gräsplanen framför huset låg i en sakta sluttning och var täckt af fint, ljusgrönt gräs.
Det fanns inte make till gräsplan.
Fåren fingo beta på den och barnen rasa där med sina lekar, men den höll sig alltid lika tät och grön.
Lien gick aldrig öfver den, men minst en gång i veckan lät husmodern sopa bort alla stickor och strån och torra blad ur det friska gräset.
Han såg på sandgången framför huset och drog plötsligen åt sig fötterna.
Barnen hade sent på kvällen krattat den i riktiga mönster, och hans stora fötter hade gjort förfärlig skada på det fina arbetet.
Tänk dock, hur allt växte på detta ställe!
De sex rönnarna, som bevakade gårdsplanen, voro höga som bokar och vida som ekar.
Sådana träd hade man väl aldrig sett förr.
Granna voro de med de tjocka stammarna, klädda af gula lafvar, och med stora hvita blomklasar, stickande fram ur den mörka grönskan.
Han måste tänka på himmelen och dess stjärnor.
Man kunde nog förundra sig öfver, hur träden växte där på gården.
Där stod en gammal pil, så tjock, att två karlar ej kunde famna om den.
Den var nu murken och ihålig, och åskan hade tagit toppen af den, men dö ville den ej.
Hvarje vår kom en knippa friskt grönt upp ur den afbrutna hufvudstammen för att visa, att denna lefde.
Den där häggen vid östra gafveln hade blifvit ett träd så stort, att det öfverskyggade hela huset.
Hela torftaket var hvitt af dess fällda blomblad, ty häggen hade redan blommat ut.
Och björkarna, som stodo i små klungor här och där på åkrarna, de hade helt visst sitt paradis på hans gård.
Där utvecklade de så många olika växtsätt, som om de slagit sig på att härma alla andra träd.
En var lik en lind, tät och lummig med ett vidt hvalf öfver sig; en annan stod jämn och pyramidlik som en poppel, och en hängde grenarna som en tårpil.
Icke en var lik den andra, och härliga voro de allesamman.
Så reste han sig och gick rundt om byggningen.
Där låg trädgården så förunderligt fager, att han måste stanna och draga efter andan.
Äppleträden blommade.
Ja, det visste han ju.
Det hade han sett, att de gjorde på alla andra herrgårdar också; men det var bara det, att de ej på något ställe blommade så, som de gjorde på den gården, där han sett dem blomma, alltsedan han var barn.
Han gick med knäppta händer och varsamma steg upp och ned på sandgångarna.
Marken var hvit, och träden voro hvita, ett och annat med en brytning i skärt.
Något så vackert hade han aldrig sett.
Han kände hvarje träd så, som man känner sina syskon och lekkamrater.
Astrakanträden voro helt hvita, likaså vinterfruktträden.
Men sommargyllenas blommor voro skära, och paradisäpplenas voro rent af röda.
Vackrast var den gamla oympade apeln, hvars små, bäska äpplen ingen kunde äta.
Den sparade ej på blommor; den såg ut som en stor snödrifva i morgonglansen.
Ty betänk nu ock detta, att det var en tidig morgon!
Daggen gjorde alla blad glänsande, allt dam var bortsköljdt.
Bakom de skogklädda bergen, tätt under hvilka gården låg, kommo de första solstrålarna framilande.
Det var, som om grantopparna blifvit antända af dem.
Öfver de unga klöfvervallarna, öfver råg- och kornfält och öfver den nyuppkomna hafrebrodden låg den allra lättaste dimma, ett det tunnaste skönhetsflor, och skuggorna föllo skarpa som i månsken.
Så stod han stilla och såg på de stora »kryddsängarna» mellan trädgårdsgångarna.
Han vet, att husfrun och hennes pigor här hafva haft sitt arbete.
De hafva gräft, krattat och gödslat, ryckt upp kvickrot och ansat jorden, tills den blifvit fin och lätt.
Sedan de fått sängen jämn och kanterna skarpa, hafva de tagit tömmar och märkkäppar och streckat upp ränder och rutor.
Därefter hafva de trampat upp gångar med små, lustiga steg och sått och satt, tills alla ränder och rutor blifvit fyllda.
Och barnen hafva varit med och varit idel lycka och ifver öfver att få hjälpa till, fast det varit dem ett tungt arbete att stå krokiga och sträcka ut armarna öfver de breda sängarna.
Och otroligt med gagn hafva de gjort, som en hvar kan förstå.
Nu började det sådda att komma upp.
Gud signe dem, så tappra de stodo där, både ärter och bönor, med sina två tjocka hjärtblad, och så jämt och snällt både morötter och rofvor kommit!
Allra lustigast voro de små krusiga persiljebladen, som lyfte litet på jordlagret ofvan sig och lekte tittut med lifvet än så länge.
Och här fanns en liten säng, där strecken ej gingo så jämnt, och där de små rutorna tycktes vara en profkarta på allt, som kunde sättas och sås.
Det var barnens land.
Och Lilliecrona fick i hast fiolen upp till hakan och började spela.
Fåglarna började sjunga i det stora busksnåret, som skyddade trädgården för nordanvinden.
Det stod ej till för någon med stämma begåfvad varelse att tiga, så härlig var morgonen.
Stråken rörde sig alldeles af sig själf.
Lilliecrona gick upp och ned på gångarna och spelade.
»Nej,» tänkte han, »vackrare ställe finns ej.» Hvad var Ekeby mot Löfdala!
Hans hem var torftäckt och blott en våning högt.
Det låg i skogsbrynet med berget öfver sig och den långa dalen framför sig.
Det var intet märkvärdigt med det: ingen sjö fanns där, intet vattenfall, inga strandängar och parker, men det var likafullt vackert.
Det var vackert, därför att det var ett godt, fridfullt hem.
Lifvet var lätt att lefva där.
Allt, som på andra ställen skulle alstrat bitterhet och hat, blef där utjämnadt med mildhet.
Så skall det vara i ett hem.
Inne i byggnaden ligger husfrun och sofver i ett rum, som vetter åt trädgården.
Hon vaknar plötsligt och lyssnar, men hon rör sig ej.
Hon ligger småleende och lyssnar.
Så kommer musiken allt närmare, och till sist är det, som om spelmannen stannat under hennes fönster.
Det är väl ej första gången hon hört fiolspel under sitt fönster.
Han brukar komma så där, hennes man, då de haft något ovanligt vildt dåd för sig därborta på Ekeby.
Han står där och biktar och ber om förlåtelse.
Han beskrifver för henne de mörka makter, som locka honom bort från hvad han älskar högst: från henne och barnen.
Åh, visst älskar han dem!
Medan han spelar, stiger hon upp och sätter kläderna på sig utan att rätt veta hvad hon gör.
Hon är så alldeles upptagen af hans spel.
»Det är ej lyx och vällefnad, som lockat mig bort,» spelar han, »ej kärlek till andra kvinnor, ej äran, men lifvets frestande mångfald: dess ljufhet, dess bitterhet, dess rikedomar måste jag känna rundt om mig.
Men nu har jag nog däraf, nu är jag trött och nöjd.
Jag skall ej mer lämna mitt hem.
Förlåt mig, haf misskund med mig!»
Då drar hon undan gardinen och slår upp fönstret, och han ser hennes vackra, goda ansikte.
Hon är god, och hon är vis.
Hennes blickar falla välsignelsebringande som solens på allt de möta.
Hon styr och hon vårdar.
Där hon finnes, måste allt växa och frodas.
Hon bär lyckan inom sig.
Han svingar sig upp på fönsterbrädet till henne och är lycklig som en ung älskare.
Sedan lyfter han henne ut i trädgården och bär henne ned under äppleträden.
Där förklarar han för henne, hur vackert allt är, och visar henne kryddsängarna och barnens plantering och de små lustiga persiljebladen.
Då barnen vakna, blir det jubel och hänryckning öfver att far är kommen.
De lägga beslag på honom.
Han skall se allt nytt och märkvärdigt: den lilla spikhammaren, som bultar borta i bäcken, fågelboet i pilen och de små rudungarna i dammen, hvilka i tusental simma i vattenbrynet.
Så göra far, mor och barn en lång vandring utåt åkrarna.
Han måste se, hur tät rågen står, hur klöfvern växer, och hur potatisen börjar sticka upp de skrynkliga bladen.
Han måste se korna, då de komma in från betet, hälsa på nykomlingarna i kalfkättar och fårhus, söka efter ägg och ge alla hästarna socker.
Inga läxor, intet arbete, bara att ströfva omkring med far!
På kvällen spelar han polskor för dem, och hela dagen har han varit dem en så god kamrat och lekbroder, att de somna med en from bön om, att far alltid måtte stanna hos dem.
Han stannar ock hela åtta dagar och är glad som en pojke hela tiden.
Han är förälskad i allt därhemma, i hustru och barn och tänker aldrig på Ekeby.
Men så kommer en morgon, då han är borta.
Han stod inte ut längre, det var för mycken lycka för honom.
Ekeby var tusen gånger sämre, men Ekeby låg midt i händelsernas hvirfvel.
Åh, hvad där fanns mycket att drömma om och spela om!
Hur kunde han lefva skild från kavaljerernas bragder och från Löfvens långa sjö, rundt om hvilken äfventyrens vilda jakt brusade fram?
På hans egendom gick allt sin lugna gång.
Allt frodades och växte under den milda husmoderns hägn.
Alla gingo i en stilla lycka där på gården.
Allt, som annorstädes skulle alstrat split och bitterhet, gick där förbi utan klagan och smärta.
Allt var, som det skulle vara.
Om nu husets herre längtade att lefva som kavaljer på Ekeby, hvad mera?
Tjänar det kanske något till att klaga på himlens sol, för att hon hvarje kväll försvinner i väster och lämnar jorden i mörker?
Hvem är okuflig utom undergifvenheten!
Dovres häxa.
Nu går Dovres häxa på Löfvens strand.
Där har man sett henne, liten och rundryggad, i skinnkjortel och med silfverbeslaget bälte.
Hur kommer hon ur ulfvahålor till mänskors värld?
Hvad söker den gamla från fjällen i dalarnas grönska?
Tiggande kommer hon.
Hon är snål, lysten efter gåfvor, så rik hon är.
I bergens klyftor döljer den gamla tunga tackor af hvitt silfver, och på saftiga ängar djupt inne bland fjällen beta hennes stora hjordar af svarta, gullhornade kor.
Ändock vandrar hon fram i näfverskor och flottig skinndräkt, hvarpå brokig randsöm skymtar fram under århundradens smuts.
Hon har mossa i pipan och tigger af den fattigaste.
Skam gifve en sådan, som aldrig tackar, aldrig får nog!
Gammal är hon.
När låg väl ungdomens skära glans öfver det breda ansiktet med den bruna hyn, som skiner af fett, öfver plattnäsan och de smala ögonen, som glimma fram ur smutsen liksom eldkol ur grå aska?
När satt hon som ung tös på sätertunet och besvarade med lurlåt vallgossens kärleksvisor?
Flere hundra år har hon lefvat.
De äldste minnas ej den tid, då hon ej vandrade genom landet.
Deras fäder hafva sett henne gammal, då de voro unga.
Ej heller är hon ännu död.
Jag, som skrifver, har själf sett henne.
Mäktig är hon.
Hon, trollkunniga finnars dotter, böjer sig ej för någon.
Hennes breda fötter sätta inga försagda spår på landsvägarnas grus.
Hagel kan hon mana fram, blixt kan hon styra.
Hon kan föra hjordar vilse och sända varg på fåren.
Föga godt kan hon verka, men mycket ondt.
Bäst att stå väl med henne!
Tiggde hon än enda geten och en hel mark ull, så gif henne, eljes stupar hästen, eljes brinner stugan, eljes fördärfvas kon, eljes dör barnet, eljes går nidsk matmoder från vettet.
Välkommen gäst är hon aldrig.
Bäst dock att möta henne med leende mun!
Hvem vet för hvems räkning den ofärdbringande genomströfvar dalen?
Hon kommer ej blott i det ärendet att fylla tiggarpåsen.
Ondt varsel följer henne: härmask visar sig, räf och uf tjuta ohyggligt i skymningen, röd och svart elma, som sprutar etter, kryper fram ur skogen ända till dörrtröskeln.
Stolt är hon.
I hennes hufvud gömmes fädrens mäktiga visdom.
Sådant ger sinnet lyftning.
Dyrbara runor stå ristade i hennes staf.
För allt dalens guld vill hon ej sälja den.
Trollsång kan hon sjunga, sejd kan hon koka, örtkunnig är hon, trollskott kan hon lossa öfver en vattenspegel, och stormknutar kan hon knyta.
Kunde jag blott tyda månghundraårig hjärnas underliga tankar!
Kommen ur skogarnas dunkel och från de mäktiga fjällen, hvad tänker hon om folket i dalarna?
För henne, som tror på Tor, jättedödaren, och på mäktiga finska gudar, äro de kristne som tama gårdshundar för en grå ulf.
Otamd som snöstormen, stark som forsen, kan hon aldrig älska slättbygdens söner.
Dock kommer hon alltjämt åter ned från bergen för att se deras dvärgaskick.
Af fasa rysa människorna, då de se henne; men ödemarkens starka dotter går trygg ibland dem, skyddad af skräcken.
Ej äro hennes stams bragder glömda, ej heller hennes egna.
Som katten tror på sina klor, så tror hon på sin hjärnas visdom och på kraften af gudaingifven trollsång.
Vissare är ingen kung på sitt välde än hon på det skräckens rike, som hon beherskar.
Så har Dovres häxa genomvandrat många byar.
Nu är hon kommen till Borg och skyr ej att vandra upp till grefvegården.
Köksvägen tar hon sällan.
Rätt uppför terrassernas trappor kommer hon.
Hon sätter ned sina breda näfverskor på blomkantade grusgångar, lika trygg som om hon trampat säterstigar.
Händer så, att grefvinnan
Märta just då har stigit ut på trappan för att skåda junidagens prakt.
Nedanför på sandgången hafva två pigor stannat på sin väg till matboden.
De äro komna från badstugan, där fläsket rökes, och bära nyrökta skinkor på en stång mellan sig.
»Vill vår nådiga grefvinna känna och lukta,» säga pigorna.
»Är fläsket nog rökt?»
Grefvinnan Märta, husmoder på Borg vid den tiden, lutar sig fram öfver räckverket och ser på fläsket, men i samma stund lägger finngumman sin hand på en af skinkorna.
Se dock denna bruna, skinande svål, detta tjocka lager af fett!
Känn denna friska doft af enris från de nyrökta skinkorna! O, mat för gångna gudar!
Häxan vill äga allt detta.
Hon lägger sin hand på fläsket.
Ack, bergens dotter är ej van att tigga och bedja!
Är det ej af din nåd, som blommor frodas och mänskor lefva?
Frosten och den ödeläggande stormen och vattenfloden, allt står i din makt att sända.