Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu will min fiende pä en annan, kika saker wag, utföra sitt anslag: han nämner mig, men ha» anklagar mig ej rakt: han inskränker fig inom sädane insimulationer, som i allmänna opinionen göra samma werka», oM ej mera. an Uttryckelig» beffyllningar, och om hwars gräns ha» as lagens blotta genomläsande nogsamt mhämkar den kännedom, hans säkerhet fordrar.
Äfwen i detta fall sister min domare bunden af lagens nyfi citerade uttryck, och jag utan möjlig åtkomst af min rätt.
An försigtigare och lika säker om sitt ändamål kan smädaren förena besia bada mekhoder, och med den nyHnämnde glesa täckelse» öfwer personen förena den twerydighct i beskyllningen, an domaren allena ej får första.
För att med facta styrka detta, frägar jag om Författaren sill Rastvarne bliswit känd, hwad hade wäl lagen emot honom kunnat uträtta?
Men, hade nu domaren rättighet art gripa igenom den genvmsignga töcken med hivilkrn en feg och lömsk illffa omgifwer sig i de himls Inräknade fall, äterstar ännu cn Ntwäa gtk förgifs ra Den i Jun!!. ta medborgarens lugn och trefnad.
Den består r beskyllning för sadane laster och fel, som, ehuru de förringa menniskans wärde, icke hoka allmänna säkerheten, och således af lagen ej kunna äkalas; beskyllning för sadant, som efter lagens bokstaficke ä ära gar, eller för den smädades borgerliga namn och rykte icke förklenligt är, men i werldens ögon icke dest mindre förstör allmän aktning.
Här torde inwandas, akt emot anfall af Venna beskaffenhet
Hade man före tryckfrihetslagens urgifwande ej mera säkerhet än nu.
Ing fwarar, att det enklaste begrep om rakt och oräit, ar rillräckeligt, för att inse, att dä en lagstiftare genom ny lag ä ena sidan ökar förmägan att anfalla, mäste han, för alt wara rätlwis, ä den andra öka förmägan att förswara sig, och det har här icke skedt.
Man pästär, att bokprästen sjelf lemnar tillräckelige medel till förswar ät den som bokprästen anfaller hwad! dä jag emot löste af skydd i lagen till mitt goda namn och rykte, at samhället afstätt min naturliga rätt, att, pä hwad sätt jag Hälst formar, straffa den mig förolämpar, har ket sikedt under det wilkor, att jag alud skall äga en penna skicklig att libellera med belackare, eller penningar att lega mig förswarare?
Och hwad gagnar mig ett sädanl pennfäckteri? hwem känner ej xöbelnö lynne?
(jag menar den gäende och den äkande), hwem wcl ej huru begärligt smädelse!» stukas?
huru kolik förswarsskriften emouages?
den läfes icke ens; läses den, sker del blött af ben smädades wänner, och veste behöfde ej uplysaS, eller af en och annan undangömd opartisk sanningesor
Es - Den r Iunii. 4«Z skare, som i sin lugna wrä ej förm är leda allmänna omdöme?.
Enda hoppet om nägorlnnda werkan af en försivarsskrist är fästadr wid den eq liska förmälan att skrifwa owettigare än angriparen.
Men mille man ock med honom nedstiga i den smutsiga banan, ätcrstar altid en afgörande olikhet. — han känner den smädade, men denne känner icke smädaren, eller känner han honom, men hans fiende har icke mera ett ärligt rykte att nysätra emot der han angriper han kan ej sjunka djupare i den wan äca som blifwit hans element.
Äga wäl wiktorén för striden i något af vesta fall den likhet som rättmisa och billighet förutsätta i en af lagen tilläten ftrid? i en strid dea lagen säsom enda räddningsmedel lemnar den angripne?
liberalare handlade wära fäder i de rider wi kalla barbariske: rättwisare moro de enwigen, kände under namn af Guds dom, der rätten styrktes af segern.
Der siriddes ätminstone med wapen och bädas bröst wav lika bart eller lika betäckt.
Än mer M. H., nu gynnas den göda fåken af ödet och af förbrytarens oförsigtighet tili den grad, att den som angripit allmän eller enskilt »välfärd kan öfwerlcmnag i räkkwisans händer.
Hwad säger lagen dä? böter efter denna lag mä ej förwandlaS i annat straff ä ystning efter beräkning af mänaden till >6
R..dr 32 skillEn »sting drifwen af egen nöd och af de sinäs jemmerrop, stjäl nägra lovide plätar; en annan begär i wredesmode öfwerwäld: bäda lida kroppsstraff om de ej mäkta böta: sä i wista fall ej böla, och dömmas till arbete pä den fästning dit de Dm i Juni!- sörsändas: likwäl ha dessa cj åstadkommit annan skada än ben som kan ersättas.
Men för den som kränker wilt timmcliga mål i det dyrbarste jag ägec i det som en gäng ankasiadt oftast aldrig kan äterställas; för den som uppenbart dragit i fejd emot hela samhällets »väl, för den mildrar kagen sin stränga röst han och hans brott anses af en odlare natur, och den hand, sorn röfwat mitt goda namn och rykte, får ei smidaö »vid skottkärran.
Här ar ej stallet att fördjupa sig i strafflagarnas iheori min mening är icke art chär un Dtrsöka lämpligheten af något bestraffningssätt.
Jag har blott wclat saga art aldrig kan jag öswcnygaS vm den rättighet en äretjuf har till lindrigare behandling än en ficktjuf.
Jag tvet att de gifwas, som af sitt eget ädla sinne förledas till den tro om mängdens, att sinadelfer föga »verkan äga pä allmänna opinionen.
Att »vederlägga denna mening fordras »väl ej annat än wär dageliga ärfarenhet.
Jag tvet att rykten gifwas genom förtjenster och nationens högtidligt yttrade röst upsatle pä den höjd der smädelse», ej när dem, men denna afivundswärda lort är ej och kan ej »vara, mängdens.
Dek anfall som ej när det fulländade ryktet, krossar det yäbegynta, och sa w sst utmärkt förtjenst allena karr fordra förente ländsmans förswar, sä wisst äger hwarje ostcasflig medborgare anspråk pä lagens.
Alt hivad den smädade kan i högsta anfpräk hoppas är, art de som ej äga tid, tillfälle och hug till bcffyllningars undersökning (item utgöra dessa Mängden) suspendera sitt omdöme.
Men hwatz wär - Den i Iunii - wärde har wä! ryktet, dä dest beskaffenhet af hwarje libellist kan göcas till eik probleme, hwars uplösning man skall utleta i ögonen pä deni man möker.
Ar det sa man wacker sch underhäller der begär esker rykte jon, skapar Hjelmr, Embetsmän och Förfaltare? skulle jag ock till den grad läka mina önskningar och mitt hopp företräda werkligheten, att jag trodde ost ha hnnnik till den dag, som ingen af ost uplefwer, akk mängden med owil» ja möker smädclsen, att allmänheten, opartij? emellan anklagaren och den anklagade, äkminstone upskinker silk dom lills den äger grund för den samma, och emedlertid helre friar an fäller, är den smädade ända åtminstone af författaren förolämpad och delta är redan nog akk berättiga honom till lagens skyddande mellankomst.
Hitkils har jag lätik leda mig af den känsla om rätt och orätt som är ost alla medfödd, och har derföre tryggt kunnat följa den, sa länge jag blott haft akt anmärka det jag anser som orätt i den nu gällande lag.
Men akt förestå sörbättringarne dertill, fordras lagkunffap: den äger jag icke: det är således blott sörstagsmis, jag gar att underställa Ständer mina tankar.
Sä lätt det är, att till tankefrihetens förmon med ett pennedrag mpoffra den icke ffrifwande delen af nationen ät den skrjfwande, sa ringa lagstiftningöknnffap skulle ä andra sidan adagaläggas med att genom motsatt ytterlighet korrt och godt freda den förstnämnde genom yttrande rättens pexemtc-riske qwäsande.
Problemet, till hwarö lösande, lagstiftaren äk för - Den i IuE - förbunden, är, all med fria uiösningen af tankans yttrande räll, förena sfydd för allmänr och ensyill ival.
Händelsen har särk i mina händer elt märk» wärdigr yttrande i della ämne: da jag detsamma här anförer, ffer ber ej i den förgripeliga mening, att nägyk yttrande n>'om verra rum, kan inom detsamma äga ringaste auctoritet, Men da Tryckfrihetslagen sysielsätter nationens representanter, kan ve! ej wara utan al: nueresie arr höra hwatz den genom sin märkelrga tHle i revolntionshistorien, si^ ne liberale grnndfakser 06) sin nsigifweuhet för friheten , de mägkiga embeten han innehaft, sine djn? pa och widstrackla insigter, sine stora förcjenster och sine stora misirag fä namnkunnige dacker derom yttrar, Sa här lyder hans mening:
"Det gifwcs intet poliiifft probleme swärare "att löja, än Tryckfrihetens bestämmande,"
"Pasta ojnPränkt rätt att trycka hwad man ''will, da likwäl medborgerlig plikt sa ofta fordrar, "att ej en gäng t tal yttra allt hwad man tänker: "hwilket anspråk, hwilken sara för sederne och sam"häsisordningen.
"Hindra alt yttrande genom trycket, med mm"dre censor eller domare lemnat sitt tillstånd: til! "hwad stafweri förnedrar man icke tankan!"
"Mig synes afgjordt ark bade desie ytterlighet "rer gry farlige, men dä modificaiioner mäste fö"iökas, dä en Tryckfrihetslag ej kan pä ett enkelt "och oföränderligt sätt bestämmas, är detta nog al!
Muur hwarje konstitution utesluta reglementarifcka "fotfallningar i detta ämne, ty constitutionkn, Den r Juni!- "ämnad kill regel för lagstiftarns sselfwe, bör ej in''nehälla »agot obestämdt, ej »agot som kan rubbas."
"Man mäste derföre anförtro vesta författningars bestämmande ät en magt som bunden wid "grundsatserne, men fri i deras tillämpning, kan "lampa efterqifwanden och inskränkningar esker ti"der och omständigheter, ty wista allmänna reglor, "tjenliaa i en tid, aro det icke i en annan."
"Med Tryckfriheten förhäller der sig, i anseende kill samhällsordningen, som med frie span"nemälshandeln, i anseende till allmänna hushäll"ningen.
Bäda äro wördnadswarde och oftast »välgörande grundsatser, men bäda röra allmänna säkerheten sä nära, akt Ve aldrig böra stallas långt "undan högsta maqtens inseende och wcrksamhct."
"Jag tror destnrom, att dä reglemente,, utgis"was för bokprähen, är det i alla lider och under "alla omständigheter förnuflseiisqt alt göra skillnad "emellan dagblad, ströjkrifter och böcker.
De 2U,e "förstnämndes styl, korthet och laga pris, föra dem "rakt i händerna pä de mindre odlade folkklaster"ne, och anfalla sinnen som emot willomeningar ä"ro försvarslöse i mon af okunnigheten.
De sed"nare deremot stadna hos de mäst odlade clasterne "i samhället, och frän veste förwandla enskilte medlingar sig till allmänna, blott genom en omärke» "litz gradation, och endast med tidens och sanningens tillhjelp."
Sa skref sockor i en bok ukgifwen t802 under namn af stermires vuss politikuss.
Datum urwisar, att författarens mening är resultatet af den erfarenhet han samlat under 13 är af en revolution som 4is Den i Iuitti. som i hela Europa haft sä »vidsträckt insthtelse pa meningarne i samhällslära»»: cn revolution under hwilkett han onisoin alsmägtic; minister , enskilt medborgare, regeringens enda stöd, regeringens farligaste monvi,», folkets afgud, och folkhatets offer, kunnat mur alla lägen observera den stora hwalfningens alla förwandlingar ifrän asta dest sidor; en revolution till hwars bedömmande, i anseende lil! de gruudffatser och meningar den alstrat, han således hade grunder som fa författare nänsin ägt; och markow, akt detta skref ej den mägtige och för granskningen af fin magls »löfning skyende ministern.
Det ar den titt lugnet för aliid ätergängne äldrige statsmannen som egnar sine. medborgare frugten af sin under mödor och willor samlade erfarenhet.
Desta orvanliga omständigheter ha föranled! mig att här citera hans tanka, men långt innan den kom till min kunskap, hyste jag den fullkomliga öfwcrtygelse, att ingen annan lag för Tryckfriheten behösdes än Constirukionens ordalydelse och wär allmänna lags tillämpning derä.
Da mäletö nu »varande skick ej medgifwer dest behandlande under denna äsigt, ätergär jag till dest betraktande, sädanr det för ost är framställt, och förestår, jemte de i Kongl.
Maj:ts nadlga proposition uptagna ändringar, ännu följande grunder för Tryckfrihetslagens dispositioner: »:o Grunden för Tryckfrihetslagen, förbliswer Constirukionens ordalydelse. 2:0
De dispositioner och uttryck jag i Z:dje §. r. 2. z> Mom. anmärkt, rättas. 3!S Den i Junit. Z'.o
Dä en äklagad skrift icke uttryckeliqen Utmärker personen, eller icke bestämdt framställer beskyllningen, eller denne är af ladan besiaffenhet akt den, om den more bewist, icke medför laga Mal, men ändä skadar klagandens almänna aktning, skall domaren adjungera sig en nämnd, sammansatt som jury'» i England, och denne nämnd, utan afseende pä annar än pä det begrep skriften, kagen i hela sitt sammanhang, i dest sinne alstrar, yttra sig med jg eller nes pä följande 2 frågor : är käranden i den äklagade skrifte» utpekad?
ar han anfallen till sitt goda namn och rykte?
hwarpä domstolen afkunnar det utslag som lag förmär.
Sammansättningen af ren Engelska nämnden ar för allmänt känd att här bcskrifwas.
Antingen mäste medgifwas, atr en salunda sammansatt jury mäste wara enväldig, eller mäste förutsättas, att heder och ära ej mera finnas, och dä äro bade lagar och lagstiftare öswerflödige.
Jag har hört inwändas, att en sadan ransakningsproccst kan medföra wada för allegoriske författare, men sä högt jag yrkar rättigheten för em hwar att inför allmänheten framlägga hwarje kill person och sak klart uttryckt beskyllning, sä ellika tänker jag om allegoriska framställningar: denna arl af anfall innebär allid något fegt och lömskt, som icke är berätligadt lill ett, pä bekostnad af alman säkerhet, tilkonstladt beskydd.
Förra riksdagens Constitukions - Utskott söreflär också en nämnd, men emot dennes sammansättning anmärker jag, att till minnande af opar - 4i2 Den i Junit. opartiskhet, som utgör hela wärdet af detta slag af domstolar, fordras, att parterne söre mälets instämmande ej känna sine domare, och emot desi anrvkndande, E dä personer och ämnen i den äklagade skritten ärö tydeligen nämnde, gifwes intet skäl akt undandraga mäler den manliga döma» remagten.
Denne är tillräcklig, dä räktwisan endast fordrar tillämpning af lagens bokstaf.
Nödrvändighcten af en nämnd inträffar först, da domen mäste grundas pä inre öfwertygelse.
Att dä den äklagade skriften innehäller sadan bestyllning, som hör under lagens ätgärd, anses Författaren altid såsom smädare, antingen han styrker sin beskyllning eller ej, sä framt han ej före skrifcens Publicerande gjort mälet wid wederbörlig domstol anhängig!.
Sädan är lagen i England.
Med rätta säger domaren ät författaren: du mar wist pä din sak eller war du det icke; i senare faller är du en smädare, i det förra en dålig medborgare, som mera leddes af enskilt illska än af nit för allman ordning. z:to.
Alt böter efter denna lag proportioneras ester förbrytarens förmögenhet efter bewillningsgrund, eller annan billig valvation, och att med böters förivandling förfares efter almän lag.
Den bötessumma, som i grund ruinerar en fattig scribent, är ett läyri för den rike, och är det än mer för en besoldad agent.
Sädana böra wi wanka ost.
Den anda nu i nationen rader är ett bröstwärn emot wära fiender, för starkt att genombrytas, men deras affigter förhinderlige, att desi undergräfwande ej skulle försökas.
Den i Junii. 413 Högloflige Ridderskap och Adels
Dä jag, i känslan af den plikt, som åtföljer rättigheten akr tala ibland nationens representanter, upstigit ark yttra mig i detta wigtiga mål, har mig icke undfallit det misskännande, som manligen Åtföljer behandlandet af sä granlaga ämnen — men atr trotsa allt, för det man kror wara sanning, är plikt, och langwarigr kan misskännandet icke bli; ty hrvarje redlig medborgare mäste snart inse, att största faran för dess rättigheter ligger i deras sjelfswäldigq
Utsträckning, och att deras sanna förswarare, är den, som strider emot missbruket.
Derjemte anhöll Herr Grefwen om tillstånd, att la kommunicera sitt dickamen med de öfrige respektiv?
Ständen.
Ltael, Lorsttr l.uävig, yttrade skristeligen cili protokollet: Wördsaml Memorial!
I all lid, sedan menniskor trädde i samfund, danades de genom lagarne antingen till lydande under en despotisk magt hwars behag gälde för lag.
Tala, ffrifwa, ja till och med tänka, sa wida lankan äswen kan genom pantomine uttryckas, blef såsom brott anfedt, sä framt det ej more fullkomligt instämmande med en stafwisk rmdergifwenhet.
Eller ock hade folket genom bestämda föreskrifter för de styrande faststält en gräns för deras magi och derigenom försäkrat sig om friheten, det högsta goda en menniska äger.
Emel - Den r Juni!- Emellan ytterligheterna af despotisme som gös millioner menniskor kill flafwar under en enda, och en allför wida utsträckt frihet som urartar till sjclfs» wald och oordning, finnes modifikationer lyckligt det solk som funnit medclwägcn.
Ibland de flere utwagar ett fritt solk tagit för att bewara fin frihet, är tryckfriheten ibland de kraftigaste.
Dä det icke äe möjligt, att ett samhälle kan styras Utan Embctömäii; (desse mäste hafwa tillräcklig
Magt för att med ordning kunna förwalta fine embeten) men Embetömän likasä liter som andra wenni skor, stro frän de mcuskliga swagheten widlädande fet fritagne; sä är der ett fritt folks onekeliga rättighet, ait fä genom allmänt tryck till uplysning för sina medborgare allrnstnk kunnigt göra de missbruk af cmbetsmanna-myndighcten, som antingen genom elak wilja eller mindre kännedom eller ock försumlighet tilldraga sig.
Denna rättighet är rätta thermomckern, hwarefrer man skall bestämma grade» af ett folks frihet.
Fäfängt skall man genom ett flosculeust skrifsätt förmä folk, alt tro, det inskränkning i tryckfriheten är nyttig och nödwändig till ordningens bibehållande och ett rätt njutande af friheten.
Icke är det min tanka, eller kan wara nägott annan rvältänkandes, att ej föreskrifter böra göras, som mota smädaren och den omoraliske att utgjuta sitt gift.
I allo stater, ve mäst fria, England till exempel, äro de strängaste lagar i denna det.
W: hafwa äfwen en tryckfrihetöl g, som hufwudsakligen blott har ett ;el, som län kan rättas utan nägoa e.cntelig inskränkning i tryckfriheten och hwar - Den i Imtii. 4i§ hwarigcnom smädaren kan til laga answar befordras.
Dä en auctor, antingen genast namngif wer sig, eller namnfedlen genast mäste öpnas dä dcn förfördel«de will lagligen läka tilltala honom, lärer hela stötestenen wara undanröjd, och intet skäl till ytterligare inskränkning giswas, Nödwändigt är likmäl att först noga bestämma hwad som kan kallas att smäda.
Da man antingen bcffyllcr någon för det intet sannt är eller icke bewisas kan, del har rel-an allmänna lagen bestämt såsom smädelse, äfwensom det hwilket rörer enstildte personers förhållande, hwaraf hwarkcn staten, det allmänna eller tredje man har någon skada.
Hwar fri menniska bör i sadank fall äga den rätt art wara frän en annans omdöme, (utom det tysta,) befriad; och da cn sadan kuslig har art befara laga tilltal, eller allmänhetens owilja, »ch hela tori'» faller tillbaka pä honom, sä lärer farhägan för obehöriga tillwitelser förswinna ekk tydligt exempel derpå hafwa wi hast, cn hög Embetsman, som genom sine militairiffa förtjenstec wnnnit allmänhetens utmärkta agtning, blcs i etr dagblad pä ett anstötligt sätt angripen? men en allmän owilja häremot yttrades.
Har nu denna (Embetsman förlorar något i sin reputation härigenom?
Bör del inre! snarare siattera honom, arr genom dcn allmänt yttrade owiljan sinna, alt folker, som äro de mäst -opartiske domare, wisjle sätta wärde pä hans person, för föcrjensten mera än för del höga embete!?
;y uran rwifmel hade intet deltagande! blifwi-t sä allmänt om ban icke gjort sig förljcnt as Fade.»eslander.
Aldrig, mätte dä, hwarkcn denne eller andre wäl t än - 4:6
Den r IrlniL. tänkande och rättskaffens
Embetsman och Medborgare. wilja bidraga dertill, att nationen skall förlora en af dest heligaste rättigheter, den font hufwudsakeligen caracteriserar den som ett fritt folk.
Den kan aldrig skada den redlige, der är blott den som fäktar se sina gerningar komma i dagsljuset, som är npskrämd, och som arbetar pä, att fa denna dom för desi egen magt borttagen, och pä sädank sätt, smäningom återföra osi till den aristocratie, som wi för intet längre sedan an irenne är, sann sä odrägelig, och hwarföre wi ät dem som befriat osi derisrä», offrat sä mycket rökwerk.
Man pästär, att rcfleclioner och yttranden om Embeismäns embeksätgärder samt Riksens Ständers beslut ja sjelstva Konungens, äro obehörige klander.
En sadan sats, kan icke bestä med ett fritt folks lagliga rätt; sä snart den yrkas och blir lag, är enwäldek der.
— Man päminne sig blott, att efter statshwälfningen, war swenska folket beräriigadk tilldela ät andra den Magt, de funno tjenlig! afstä, och förbehälla sig de rättigheter de mille behålla.
Delia folk är således, tills annan ordning kommer, principalen; häraf följer, alt om Embetömän, somblock äro lagens »verkställare till allmänna ärendernes ordentliga gäng, göra afwikelser frän föreskriften, äger principalen rättighet att läta meta, del han märkt sädant, och tillkännagifwandei häraf, är den säkraste, ja kan hända en controll eniok mist» bruket.
Om en Embetsman genom försummad expedition af en författning skulle tillskyndat staten skada, mä man dä icke aga rätt uppenbara sädank är jäd«nl obehörigt klander?
Sä söl häller sig äswen Dcn r Juni;. 4r?
Kswen med Riksens Ständers beslut. — Riksens Ständer äro ej annat än folkers committenrer.
Sä snart riksdagen är förbi, återgå de till sin individuella egenskap; men folket är och blir alud principalen, och den mätte ha rätt fä yttra om eommittenrerne upfylt desi önskan.
Manne dek hade warit obehörigt, om någon i allmänna papper yttrar, att bcänwinsbränningen »vöre skadlig; att bewillningen säkerligen icke skulle inbringa det påräknade beloppet; att nyttan och möjligheten af Götha Canal, more ännu problematiqne, »nen det är redan gifwit atr 4 ä Zova tunneland cultlverad jord aldeles förswinna, samt Staten förlorar IZ L 20,000 tunneland i wederlagsjord, eller mäste detta alt förligas?
Alt de inrättade
Disconrcr hafina i en märkelig del warit orsaken till myntets förfall, dcn deraf följande dyrhet pä alla »varor och således nödrvändigheken akt öka bewillningen, som i sä försämradt mynt ej förstör till behofwen; som utarmat penningelöntagaren m. fl., hwarö undergång man mäste söka förebygga, om annars mensklighet och billighet ej ffall äsidosätlas.
— Den som will hänföra sädant lill obehörigt klander, mä sa gärna säga, att folkel sär intet »vidare, hwarkcn tala eller tänka.
Änkeligen äc del också intet förgripeligt deruti, atl yttra sig öf»ver sjelfwa Konungens förordningar, dä man iakttager, akt det j?er pä ett sädant sätt, som iNlet strider emot den nndersätliga ivöidnad man äc Konungen skyldig, och dä det sker E ben afsigt, att något mistag kan räktas.
Jag will anföra err exempel: under den zo Augusti t8n är Första
Del- N:c> 27. 4*8 Den i Iunu. ett Konungens påbud utfärdadt, af mliehafl, alt legostadgan af 1805, bär pa del nogaste cfkerlef» was och handhafwas, och till ytterligare befästande deraf, bjuder deria påbud att inga bruk, handt, tverkerier och näringar, mä förswara flere arbetare- än svin bo pä stället och der beständigt under» l.-lias.
Denna författning är likwäl stridande emot legostadgan, som gör undantag för alla sädana arbetare, joni genom privilegier och särMldke resolution. " arv
Kilarne atr antagas, fastän de icke bo pa ställer, eller beständigt underhällas.
Ulan änbnuq r denna författning, mäste alla bruk, näringar och handkwerkerier som ej kunna winterkiden drrtwas, aa under, såsom tegelbruk, pavvelsbrK, k -l hrr k.
Af handiwerkerier: murare, timmermän med flere.
Om något sädant influtit i ett allmänt p vr -. lärer der ej kunna anses warit förgripeligt, >'an rwärrom kunnat lända till uplysning, om säd-.
-- rcke föraktats, derföre att den erhallitS pä ett fada nr sm.
T-nckfriheten pä elk anständigt icke föroläm» pande, men iirlysonde sätt nyttjad, är wiflerligen sriherens säkraste ilöd.
Latom otz derföre bewa» ra 'c.i som en dyrbar klenod; — och da anonymiteten sörswiiuier wid första äcal af räller målsägande, äro ulla andre säkerhetsmått öfwerfiödige och skaoliae. ledande till Trycksriherens lokala underlän- >ch äsweti en föiberedelse till frihetens.
Vilcrligare får jag tillägga, o.:t dä Riksens Ständer till Koni ngchr öswerlemnar hela det politiska ttil och nied Uiestnrande af Skals-Rädets kännedom, blott Slais-Ärmistörenö och Hof-Cantzle» rens; Den i Iunii - 4'9 rens; sa synes der wara myckec obehörigt, a<t enstilie personer kunna i allmänna papper införa omdömen om rikers relarioner
Med främmande magier, deras nytta, nödwändighck eller skadlighet, dä betta blesrve helt och hållet förbudit, samt namnsedel, som förur ttämt ar, w>d påfordra» öpnad, och inrek hinder enrot laga answar i wägen lagt» sa förmodar jag akt ingen ytterligare instränkniag j Tryckfriheten beqäres c ler är nödig och der stridiga tänkesättet härom nphörer.