Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Ett spel för vind och vågor, är jag ändtligen här, 500 engelska mil från London.
Jag tackar
Himmelen, att hafva öfverlefvat så mycket elände och en så stor dårskap!
En sjöman vågar lifvet för att lefva: det är en god räkning.
Men för mig – ett så tacklöst, så dumt sätt att förgås!
O säkra, lycksaliga land! härefter är du för mig heligt.
– Det var en lång resa; tolf dagar: motvindar; storm; dödligen sjuk; skeppet läck; 7 dygns ständig fara att sjunka; oupphörligt pumpande; folket utmattadt; ändtligen hitvräkte.
Här är jag dagligen i ny fara att förgås – af äta, af dricka, och allas välvilja.
I denna stund darrar min hand af sjösjuka och engelsk yppighet.
Jag är högligen i deras smak: a high spirited fellow.
Man bjuder, man påtrugar mig allting:
Frukt, Musik och Claret!
Jag måste le åt detta ställe, så är allting besynnerligt här: romantiskt, fantastiskt, originalt, antikt i ruiner; hvar liten fläck i eget lynne; hvart litet hus i vinklar, väl femton; fönster bisarrt; liberty all.
Men under all denna irregularitet öfverallt rikdom eller välstånd, en viss smak, täckhet, lif, rörelse.
På hafsstranden ser man fruntimmer som vipor eller vildgäss, helst förmiddag.
De bada, och rida, och flänga.
En fellow tar sin miss framför sig på sadelknappen, en man sin fru på hästbaken; ofta äro de tre på en häst; – och så i språng.
Detta är ett alldeles naift spektakel.
Nästan allt är här i sitt slag det bästa jag sett:
Öl, Komedi, Bref, Predikan.
– Min skomakare på gatan helsar på mig nickande, med hatten på.
När jag köpt ett par skor och han tycker om min mine, bjuder han mig på the hos sig.
Väl! tänkte jag: en så braf karl hade rätt att spannremma ett Svenskt Cancelliråd, för att lära honom mannavett.
I England äro alla menniskor vackra.
Redan om bord gjorde jag den anmärkning, att de unga Matroserne, tvättade, kunde vara Mamseller hos oss; och att de gamle hade mine långt öfver våta Magnater.
Men fruntimren hafva så mycken täckhet, att jag af villrådighet kommit liksom i en paus af känsla.
Som en lycksalig narr, går jag här allmänneligen charmerad.
Likväl tycker jag ännu, att Svenskarne, med all sin oäfvenhet, hafva i nationella karakteren en viss renhet och felfrihet, en hemlig eld och innerlig känsla, öfver Engländarne.
Här äro några Fransoser.
När jag råkar dem, är det som råka Landsmän.
Så mera like äro vi dem; i fel åtminstone.
Det, som allmänt misshagar mig här, är öfverdådet i lefva.
Allt, i karlsällskap, är – Dricka och Debattera.
Gud! detta omogna slägtet lefver i galopp och tänker i lunk.
Innan det hunnit besinna resan, har det hunnit stupa halfvägs.
Den 2 October.
Jag reser härifrån landvägen till London, med en Gentleman, om ett par dagar.
Det kostar: men helsa och lif hafva intet pris.
Mina kläder äro bortskämda af hafvet.
Jag fruktar att skatta till Highwaymen, som man säger är ofta oundvikligt.
Med ett ord: jag kan komma en ganska fattig riddare till London.
Väl! jag har glädje och mod.
– Också jag har min politik och min plan140.
Till London ankom han i godt behåll.
Hittills alltså (med undantag af sjösjukan) hade allt gått efter önskan.
Man må ej föreställa sig, att han utan smärtor vändt ryggen till sitt fädernesland.
Hans nyss anförda biljett till Heurlin, skrifven i dagarna före afresan, slutar tvärtom sålunda: ”Förunderlig är min rörelse öfver alla dessa mig tillgifna, så ömma, och så otillräckliga hjertan; som ljuft såra mig, som jag melankoliskt älskar, och ändå vill lemna!
Känsla!
Känsla, som jag har för hvar dödelig; genom hvilken jag ville med hvar öm qvinna sucka i alla dalar, och med hvar hög hjelte uppstiga på all äras solhöjd; oändliga, djupa! du är min varelses afgrund; i dig förloras jag .....
Rädda mig, o Julie! o ideal af skönhet! o min Julie!
Hvar söker jag dig?
– Ack! jag var aldrig annat, än en ensam, öfvergifven Naturens skugga; i detta mitt inre kärlekslif, der ingen ser, ingen hör mig”.
Men häraf torde vi kunna ana jemväl de enskilda förhoppningar, med hvilka han nu bland de fria Britterne uppslog sin bostad.
Icke länge hade han dock gästat i det stolta Albion, innan de mångåriga hägringarna voro skingrade.
Några månader förut hade han från Upsala skrifvit till Heurlin, med erinringar om deras gemensamma första ungdom:
”I dessa Inbildningens evigt blomstrande trakter, der allt var känsla, vishet och skönhet, låt din tanke, din själ, som min, svindla vid den himmelska
Operan af allt det vi då tänkte och kände”!
Vid nedskrifvandet af dessa rader föll det honom icke in, att han just var som bäst sysselsatt med en annan ”Opera”, – det spektakel af radical Verlds-revolution, hvars librett han skickade till Tham.
Lika litet förutsåg han nu, att hans drömsyn om England, och om hvad han der skulle uträtta, var en tredje Opera; hvars bedrägeri, ehuru präktigt, ej länge skulle hålla honom qvar.
Snart nog sönk förtrollningsbindeln från hans ögon; de druckna förhoppningarna byttes till ett lika öfvermått af nykterhet, och obilligheten mot Sverige till en obillighet mot England, om hvilken bäst kan dömmas från hans utlåtelse efter sin återkomst: ”i hela England finns ej mera förstånd, än att laga biffstek”.
Det är stor skada, att till en närmare kännedom af Thorilds lefnad i detta land så godt som inga materialier finnas.
– Hvaraf lefde han der?
Med hvilka lefde han?
Hvad ville han bland Engelsmännen, och igenom dem, egentligen företaga?
Öfver allt detta hvilar dunkelhet.
Beträffande första frågan: så upptäcka vi med förundran, att han ägde medel, både att uppehålla sig der i ungefär halftannat år, och att på eget förlag trycka141 sin bok The Sermon of Sermons.
Visserligen hade han genom Biskop Vingårds försorg erhållit det Hvitfeltska stipendium, hvars belopp var i den tiden ansenligare, än det är nu; men på detta ensamt kunde väl icke – helst i London – den fattige Juris utriusque Candidaten både lifnära sig och trycka böcker.
Möjligt, att Tham, ehuru alltid ovillig mot denna Englands-resa, ändock vid afskedet förärat honom någon summa; kanske likaledes Tranchell, som tilläfventyrs också hade bevekt rika Göteborgsboar till ett sammanskott; och om Silfverhjelm, flerårig Svensk Gesandt vid Engelska hofvet, var det redan under åren 1788 – 1790, så hade Thorild jemväl i honom en trogen hjelpare.
Med svaret på första frågan står måhända ock svaret på den andra i helt nära sammanhang.
Läsa vi den skrift om den sanna Religionen (True Heavenly Religion restored), som han äfven under sitt vistande i London utgaf, så skönja vi, att den är författad i en anda och ton, hvarmed Swedenborgs anhängare ej kunde vara annat än på det högsta belåtne; kasta vi ögat på dess titelblad, så finna vi, att den är tryckt hos (och sannolikt förlagd af) den nitiske Swedenborgianen Hindmarsh; – och det har alltså mycken liklighet, att Thorild ägde sitt mesta umgänge bland medlemmarne af detta i England ganska talrika sällskap.
I alla fall torde på den tredje frågan – hufvudfrågan – det djerfvaste svaret vara det rigtigaste.
Vi säga då: han tycks hafva påräknat fullt och fast, att, genom de framställningar af sin Samhällslära han nu ämnade på Engelska språket offentliggöra, hos den Brittiska allmänheten tillvinna sig uppseende och bifall ända till en grad, som ändtligen skulle samla omkring honom ett förbund af fullkomligt ”fria” män, redebogne att gemensamt – derest England sjelft ej ville foga sig efter deras lagstiftning – med honom draga ut öfver oceanen, att någorstädes på dess hinsida grundlägga ett förverkligadt Utopien, en Thorildisk Platonopolis.
Det var med slika svindlande afsigter och utsigter, som han i England författade ett halft dussin skrifter; af hvilka likväl blott de bägge redan nämnda i tryck utkommo.
Sjelf uppräknar han dem sålunda, i ett bref till Tham, skrifvet från Stockholm kort efter hans hemkomst, eller i Juni 1790. ”Jag skref åtskilligt i England; hvaraf ett par stycken äro tryckta: en alla Predikningars Predikan, öfver Presternes gudlöshet och Religionens fall142 (emot all den hedendom af krig och yppigt elände, som Presterne signa); en Plan af en Demonstrerad Religion143 (emot alla Profeter och alla Sekter); vidare: om Värdigheten af en fri Död144 (emot hela denna kungliga och presterliga menskligheten, och träldomens tålamod); Harmoniska Lagar för Äktenskapet, – hvilka jag skall utgifva på Svenska 145; Cromwell, ett episkt poem 146 (ej färdigt, men hvilket andas poesien och kraften af all helvetets harm och all himmelens hämd). M. N. Herre är en Litteratör; och kan vara road af denna lilla morceau d’histoire litteraire”.
– I förteckningen har han dock glömt ännu ett par skrifter, som, tillika med den On the Dignity of a free Death, funnos otryckta bland hans papper: en fullbordad, kallad The Royal Moon, or on Insanity in Politics.
Being some one Chapters by a Traveller – (London, Febr. 1789); samt ett fragment med öfverskrift:
Maxims and Reflexions on Nature and Religion, in the Manner of Pascal.
Translated from the Swedish Manuscript.
Af dessa trenne har blott den mellersta – en politisk oppositions-skrift – kommit till min kännedom.
Omedelbart efter den anförda förteckningen tillägger han: ”Jag kunde i ingen plan arbeta i England; ty jag fann der icke en enda stark själ att styrkas af”.
Redan i Februari 1789, då han skref sin Royal Moon, var han så misslynt, att han börjar den med dessa ord:
And this then is glorious England! so high in spirit, and so low in fact!
whose boasting eminence is to pronounce proudly the weighty sillables of Con-sti-tu-tion – a word as mystic as Abracadabra, and at last even as idolatrous and dull!
Constitution, without public principle and a true national sense, is but a stupid Idol, good for Court-popery and a staring devot Mob.
I motsvarighet till sådan begynnelse, slutar han:
O glorious England! dost thou deserve a smile of disdain, or still a tear of pity?
– De bägge skrifter, som han lät trycka, voro dufvor, ur hans ark utskickade på spaning; men med något oliveblad vände ingendera tillbaka.
En dylik utgång af hans Englands-färd kunde väl knappast öfverraska någon annan, än honom.
Han var utlänning – och kom, ehuru visserligen sjelf ett af de egnaste originaler Europa frambragt, till ett folk, vant att äga den ymnigaste tillgång på både synnerliga och besynnerliga hufvuden.
Det i hans originalitet egendomliga var dessutom af en art, som Engelsmännen, – åtminstone de dåvarande, – ej kunde just mycket förstå sig på.
Tvärtom: bländad vid denna tidpunkt (liksom så otaliga andra) af den Fransyska Revolutionens skenfagra begynnelse, kunde han lätteligen af dem, som kanske eljest hade bevärdigat honom med någon uppmärksamhet, förblandas med dessa jakobiniserande reformskrikare, af hvilka England alltredan ägde ett brusande öfverflöd; ty snart omfattade han Oppositions-partiets åsigter med så häftig ifver, att han tycktes ansluta sig till den ultra-demokratiska fraction deraf, mot hvilken både alla Tories och alla skarpsyntare Whigs trädde samfäldt i vapen.
Det i England herrskande tänkesättet följde Pitts och Burkes fanor, och hade dertill alla möjliga skäl.
Oundgängligt skulle ock den engelska Episcopal-Kyrkan, i fall hon åt de Thorildska skrifterna skänkte ett ögonkast, misshagas af det sätt, hvarpå der den politiska och den religiösa synpunkten förenades.
Man läse fragmentet Cromwell; och föreställe sig, om dessa stormklocks-verser meddelades åt någon solid Engelsman af ministeriell och episcopal bekännelse, hvad intryck de skulle gjort på denne!
En sådan skulle studsat redan vid det lakoniska förordet; hvari Thorild förklarar, att han af alla Skalder, näst Naturen sjelf, älskar endast Ossian och Shakspeare (”åt de öfriga”, säger han, ”gör jag rättvisa”), och af alla Hjeltar, näst Hercules, endast Carl XII och Cromwell – den förre såsom solen, den sednare såsom det luftrenande åskdundret.
Det polemiska företal till hans religionslära, som utgör innehållet af the Sermon of Sermons, rigtade sig visserligen mot allt det Presterskap, som äfven under christliga benämningar fortfar att vara hedniskt; men tillämpningen på Englands Prelater låg dervid närmast att göra.
Måhända blef denna bok omtyckt hos Qväkarne, liksom den mera positiva framställningen i True Heavenly Religion hos Swedenborgarne.
Visst är, att i den förra, der dessutom
Penn och hans trosförvandter uttryckligen prisas såsom mönster af sannt apostolisk Christendom, skulle hvarje Qväkare lika tveklöst kunna underskrifva de flesta satserna, som hvarje Swedenborgare alla satserna i den sednare.
Men båda sekterna voro dock – sekter; af hvilka ingendera kunde på Litteratur, Tidningar och dagens Opinion utöfva det inflytande, som hade mäktat lyfta den ankomne Philosopher of the North till ett för utförandet af hans planer behöfligt anseende.
Föröfrigt vet enhvar, att ingen sekt är belåten med mindre än ett helt anhängarskap; men för Thorild var det en ogörlighet, att rentaf tillhöra någon sekt, såsom sådan.
Ganska förklarlig är således den djupa känsla af enslighet, missräkning och otrefnad, som ändtligen återjagade honom till det så öfvermodigt förskjutna hemlandet.
Fruktlös blef likväl icke hans vistelse på engelsk jord; ej heller bestod frukten blott deri, att både den öfverdrifna uppskattningen af England och den öfverdrifna nedsättningen af Sverige upphörde.
Han företog nämligen i London ett vigtigt dubbelstudium: ett förnyadt studium af Bibeln – och ett splitternytt af Swedenborg.
Resultatet af det förra yttrade sig, väl icke i någon omvändelse till egentlig Christen, men i förhöjd vördnad för Christendomens Stiftare och urkunder, äfvensom i en hädanefter ögonskenlig inverkan på hans skrifart och behandling af sitt modersmål.
Resultatet af det andra ligger framför oss i den redan ett par gånger nämnda skriften True Heavenly Religion restored.
Thorilds Naturalism hade alltid varit en helt annan, än en Helvetii, en Holbachs, en Diderots.
Lika (om ej större) var dess afstånd från det nyaste uppkok af gammal fransysk Encyklopedism, hvarigenom en Bruno Bauer, en Feuerbach m. fl. förskaffat sig ett slags märkvärdighet; män, dem just naturligt (eller sundt) mennisko-förstånd fattas, och dem alltså minst Thorild skulle för äkta Naturalister erkänt.
Då hans sätt att uppfatta Guds och Naturens grund-enhet innebar en mera poetisk och mera religiös verldsåsigt, innebar det ock möjligheten, ja nödvändigheten af dennas utveckling till en innerligare och högre, än den i sin första skepnad var.
Näppligen blef den någonsin fullt befriad ifrån det grundfel, hvaraf både den plattaste
Deism och den fantasirikaste Pantheism samfäldt lida: förgudningen af det Allmänna på det Enskildas, det Varande på det Handlandes, det (abstract) Nödvändiga på det Frias, det Opersonliga på det Personligas bekostnad.147 På bottnen af hvarje sådan religionslära ligger något Omenskligt, som gör anspråk att vara ett Öfvermenskligt, men dock – ehuru genomtänkt man må tycka sitt system vara – i vissa stunder blottar sin beskaffenhet; hvilken då förnimmes af tänkarne sjelfva, om icke i klara begrepp, dock i smärtfulla och efter något annat längtande känslor.
Äfven hos Thorild förekomma de otvetydigaste prof härpå.
I hans uppsatser från 1780-talet träffas vexelvis utlåtelser, än af den afgjordaste o-christendom (mest kanske i en otryckt, kallad ”Thorilds Religion”), än af saknande önskningar att kunna återvända till de fordna öfvertygelsernas barnglada sällhet.
Sådana önskningar pläga hos själfulla personligheter infinna sig tätare och med förökad styrka, ju mer, under ett fortsatt lefnadslopp, den antagna central-ideen blottar sin otillräcklighet, dels för en mera dialektisk och strängare i ämnet inträngande tankegång, dels för en närmare erfarenhet af det i lifvet egentligen verkliga och innersta.
Också är det ej utan, att i den sista gestalten af Thorilds philosophi – Archimetrien – visa sig spår af ett begynnande, att äfven på speculatif väg åternärma sig till ett fullständigare begrepp om Guds väsende.
Men redan i hans unga dagar ägde hans Natur-Gud många flera egenskaper af de Christnes Gud, än han sjelf syntes förmoda.
Det omenskliga i den förre öfvertäcktes för hans blickar af hans egen älskvärda mensklighet, som, i sin föreställning om Gudomen, ovillkorligt inlade, tillika med all lefvande poesis skönhet, äfven all lifgifvande viljas godhet, styrka och sjelfförsakelse.
Deraf ock den oskrymtade, ofta häftigt frambrytande vördnad, hvarmed han betraktade det ärligt fromma, det högsinnade, det himmelska hos alla verkliga religions-hjeltar:
Christendomens Martyrer i alla tider, uppifrån Apostlarne ned till Lavater.
Allt detta hindrade dock ej, att han länge försummade taga den christna trosläran i någon förnyad skärskådning.
I likhet med så många af hans största samtidingar, lät han sig liknöjdt hvila vid den fordna, kanske blott mechaniskt inlärda kateches-läxan; i en ohåg för Bibelns och enkannerligen Nya Testamentets studium, utan hvilken det hade blifvit omöjligt, att icke på Christus fästa en uppmärksamhet, hvarvid alla ”Sokrater” och ”Marc- Aureler” hade för evigt kommit till korta.
Man tycktes ana faran, att här omsider indragas i en hvirfvel, der all menniskovishet kunde lida skeppsbrott.
Och i sanning, för en person med Thorilds känsla måste det vara svårt, att på allvar läsa t. ex. capitlen 14–17 af Johannes’ Evangelium, utan att fråga sig: en så himmelsk förening af kärlek, vishet, skönhet, smärta och salighet, – har den någonsin talat, och kan den någonsin tala, från en blott mensklig tunga?
– Mycket vore att säga om denna Christophobi, som jemväl bland de ädlaste af den tidens snillen var så allmän.
Vi må inskränka oss till den anmärkning, att tidehvarfvets Theologi var dess första orsak.
De funno sig ställda emellan en till mumie vorden Dogmatik, och en nytillverkad, men redan från sin födelse äcklig, lam, oförmögen.
Å ena sidan mötte dem en trånghufvad och skoltorr Renlärighet, ofta parad med hyckleri och skenhelgd; å andra sidan den nyssnämnda ”Neologien”, bredvid ett det mest ytliga ”Fritänkeri”, – hvilket den ändock ej förmådde motväga.
Ur detta dilemma redde de sig då esomoftast så, at de vände ryggen åt båda hållen, och vandrade sin väg framåt, utan att vidare bry sig om någondera parten.
Så hade äfven Thorild gjort.
De särskilda omständigheter, som bevekte honom att just i London återbegynna christligt-religiösa betraktelser, känna vi ej.
Nog: de bägge engelska skrifterna visa, att så skett.
En hög aktning för Christendomen uppenbarar sig här; ton och ordasätt af Bibelspråket användas gevna; om Jesus talas flerstädes, och såsom om en person, i hvilken Gudomens fullhet bott företrädesvis148, – en gudalik Välgörare, och sannfärdigt menniskornas ”Återlösare”, emedan han i verlden infört den religion, som är Hjertats, Kärlekens, Fridens; hvad numera återstår, säges vara att genom en sann Philosophi, men på grunden af hans verk, utveckla denna religion till det klara, fullt sjelfmedvetna Förståndets.
– Blickande nu omkring bland de religions-sekter, som i England äro så mångfaldiga, rigtade han sitt öga först på Qväkarne, såsom den ursprungliga Christendomens trognaste bild149.
Ja: han förebrår en viss Qväkare, att hafva öfvergått till Swedenborgs lära; och yttrar förundran, huru slikt kunnat ske150.
Så i hans första skrift.
Okändt är, hvem denne Qväkare varit; sannolikt någon med Thorild närmare bekant.
Kanske var det just genom honom, som Thorild sjelf sedan bragtes till läsning af Swedenborgs arbeten; hvaraf följde den förändrade synpunkt, som i den andra skriften – True Heavenly Religion – tillkännagifver sig.
Vid någon kunskap om den philosophiska beståndsdelen af Swedenborgs lära, kan man ganska snart inse, att denna så alldeles egna art af mystisk Intellectualism, reducerad till sina allmänna principer, skulle bland alla Christendomens former vara den, som lättast kunde med hans Naturalism förena sig eller sammansmältas.
Också är hans ”Sanna Himmelska Religion”, från begynnelsen till ändan, uppställd på grunder, som äro Swedenborgska, fastän i Thorildsk bearbetning och application.
Mot slutet af boken förklaras till och med formligt, att detta är qvintessensen af hvad den vidtberyktade, men föga kände Emanuel Swedenborg lärt:
who, – if God, Spirits, a Religion, be at all, – has certainly brought us sublime
Revelations; and may be considered as a Prophet of a third rising Covenant, or that of open Truth. Det hela lyktas med ett loftal öfver honom sjelf, och ett bihang med öfverskrift:
The principal Beauties of Swedenborgianism.
Den sista af dessa beauties är här den Swedenborgska läran om Äktenskap och Äktenskaps-Kärlek; hvarom slutligen säges:
which doctrine, if it be not a beauty, there indeed never existed a beauty of the human mind.
– Spåren af Swedenborgska inflytelser yppa sig i Thorilds
sednare arbeten flerstädes; och närmast i ”Harmonien, eller allmän plan för en upplyst och äkta Kärleks-Förening”.
Thorilds engelska skrifter äro ytterst sällsynta.
Tillgängligare, än de båda här beskrifna, är fragmentet ”Cromwell”; emedan Geijer låtit trycka det ”såsom på engång ett specimen af Thorilds engelska compositioner, af den tidens anda och af författarens poetiska kraft”151.
– Den kunskap man i Sverige hade om hans engelska förehafvanden, inskränkte sig, såsom jag från min första ungdom ganska väl minnes, till den af ryktet uppsnappade titeln The Sermon of Sermons.
Om sjelfva boken inbillade man sig, att den innehöll en besatthet värdig Thorild: nämligen ett försök, att upplysa Engelsmännen huru de borde skrifva sitt språk; hvari de, enligt hans (föregifna) påstående, ännu voro alldeles okunnige.
Detta företag, – sade man, – beräknadt på att väcka det största möjliga uppseende, hade, naturligtvis, misslyckats; och i förargelsen deröfver hade han begifvit sig till Sverige igen.
Det var vid slutet af våren 1790, som Thorild återsåg sitt hemland; nu högligen belåten med att finna sig Svensk, och utan aning, att han inom blott tre års förlopp skulle borgerligen dömmas till ett förnyadt afsked från sin fosterjord.
Under hans bortovaro hade öfverhufvud i Europa, och äfven särskildt i Sverige, mycket blifvit förändradt.
Revolutionen var börjad; Gustaf III:s
Finska krig i full låga; och med en ännu hetare låga, ehuru för det närvarande skenbart kufvad, brann kriget emellan honom och hans inhemska motståndare, dem han, bragt till undergångens brant af den sinnesstämning som skapade Anjala-förbundet, hade öfvervunnit på riksdagen 1789 genom en beslutsam förening af mod, våld, list och vältalighet.
– Det ger ett ganska eget intryck, att nu, vid genomögnandet af gamla Tidnings-årgångar (t. ex.
Stockholms-Postens) från åren 1785 och de nästföljande, i dem se, huru tecknen till det annalkande verlds-ovädret efter hvarandra uppstiga på Europas horisont, utan att det ringaste störa dåvarande slägtes lätta lynne och dagliga förlustelser.
Magi och Andeskåderi, gycklande som irrbloss öfver träsket af en bottenlös Otro – Hemliga Ordnar – Cagliostro – Halsbands-historien – stämplande Illuminater – Holländska ”patrioter” i kamp mot Arfståthållaren – Belgiska dito, stridande mot den liberale Kejsarn Joseph under den liberale Advokaten van der Noot152 – de Fransyska Parlamenterna kifvande med sin Konung – Calonne och de Notable – Necker och General-Ständerne – redan 1788 Processioner med Frihetens bild – liktidig underrättelse från Paris, att ”skörbjugg och venerisk smitta uppfräta alla stånden”
– Sieyes och National-Församlingen – Hertigen af Orleans och Mirabeau – ”Fiskblöterskorna”153 i Paris såsom en politisk corps (till en början smekande den stackars Konungen med famntag) – Bastillens eröfring – Lafayette och National-gardet – Förklaringen af Menniskans Rättigheter, i hufvudstaden redan commenterad genom ”lyktpålarne”, och i landsorterna genom brandskenet af sköflade slott och kyrkor – under ”Aristokraternes” fortsatta mördande, Nationalförsamlingens ryktbara decreter natten mellan den 3 och 4 Augusti – Konungens och Drottningens ohyggliga insläpande från Versailles till Paris – le bon Duc d’ Orleans det friblifna Folkets gullgosse, och i full fart att förvandla sig till Citoyen Egalité – Robespierre, Jakobin-klubben och Marat – i allmänhet, skyndsam öfvergång af de lössläppta stormkrafternas ledning, från de första, mestadels förnäma och högtbildade statsförbättrarne, till en skock Advokater, Dagbladskrifvare, bankrutterade Arrendatorer, förlupna Prester och dåliga Aktörer.