Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Säg dem, att du vet, att frälsning ej finnes i fördöljandet.
Dämonerna älska mörkret.
Må dina domares händer knyta sig om gisslet!
Straffet skall falla som lisande balsam på syndens sår.
Ditt hjärta längtar efter lidandet.
Säg dem allt detta, medan du ligger på knä på golfvet och vrider händerna i våldsam sorg, talande i förtviflans vilda tonfall, med ett gällt skratt hälsande tanken på straff och vanära, ända tills din man fattar tag i dig och rycker dig upp från golfvet.
»Uppför dig så, som det anstår en grefvinna Dohna, eller jag måste be min mor tukta dig som ett barn.»
»Gör med mig hvad du vill!»
Då föll grefvens dom:
»Min mor har bedt för dig.
Därför får du bo kvar här i mitt hem.
Men hädanefter är det hon, som befaller, och du, som lyder.»
Se botgöringens väg!
Den unga grefvinnan är vorden den ringaste af tjänarinnor.
Hur länge, o hur länge?
Hur länge skall ett stolt hjärta förmå böja sig?
Hur länge skola otåliga läppar kunna tiga, hur länge en häftig hand hållas tillbaka?
Ljuf är förnedringens uselhet.
Medan ryggen värker af tungt arbete, är hjärtat stilla.
Till den, som sofver några korta timmar på en hård bädd af halm, kommer sömnen okallad.
Må den äldre kvinnan förvandla sig till en ond ande för att kunna plåga den unga nog.
Hon tackar sin välgörarinna.
Ännu är ej det onda dödt inom henne.
Jaga upp den sömnhungriga klockan fyra hvarje morgon!
Lägg på den ovana arbeterskan ett orimligt dagsverke vid den tunga drällväfven!
Botgörerskan har måhända ej kraft nog att själf svänga gisslet med tillräcklig styrka.
Då den stora vårbyken kommer, låter grefvinnan
Märta henne stå vid baljan i tvättstugan.
Hon kommer själf för att se på hennes arbete.
»Vattnet är för kallt i din balja,» säger hon och tar sjudande vatten ur en gryta och slår öfver hennes bara armar.
Kall är dagen, då tvättkvinnorna måste stå vid sjön och skölja kläderna.
Stormbyar brusa fram och öfverhölja dem med snöblandadt regn.
Drypande våta och tunga som bly bli tvättkvinnornas kjortlar.
Hårdt är arbetet med klappträdet.
Blod spricker fram under de fina naglarna.
Men grefvinnan Elisabet klagar ej.
Prisad vare Guds godhet!
Hvar har botgöraren sin sötma, utom i lidandet?
Gisslets taggiga knutar falla mjukt, som om de vore blad af rosor, på den botgörandes rygg.
Den unga kvinnan får snart veta, att Gösta Berling lefver.
Den gamla har blott velat narra henne till bekännelse.
Ja, hvad mer?
Se Guds väg!
Se Guds styrelse!
Så har han lockat den syndiga in på försoningens goda väg.
Blott en sak måste hon ängslas öfver.
Hur skall det gå hennes svärmor, hvars hjärta Gud för hennes skull förhärdat?
Ah, han skall döma henne i mildhet.
Hon måste vara ond för att hjälpa den syndiga att återvinna Guds kärlek.
Icke visste hon, hur ofta en själ, som pröfvat all annan vällust, slår öfver till att söka sitt nöje i grymheten.
Då smicker och smekningar och dansens yra och spelets retelse fattas den otåliga, förmörkade själen, dyker den ned i sina mörka djup och hämtar upp grymheten.
I djurs och människors pinande finnes ännu ett glädjeämne för slappade känslor.
Den gamla vet ej med sig någon ondska.
Hon tror sig blott näpsa en lättfärdig hustru.
Så ligger hon stundom vaken om nätterna och grubblar öfver nya plågomedel.
Ve henne, hvilket helgerån hon begår!
Arbetet själft, den store välgöraren, förvandlar hon till en plåga och ett straff.
En kväll går hon genom våningen och låter grefvinnan lysa sig med ett ljus.
Denna bär det i handen utan stake.
»Ljuset är slut,» säger den unga.
»Då ljuset är slut, skall staken brinna,» svarar grefvinnan Märta.
Och de gå vidare, till dess den rykande veken slocknar på den svedda handen.
Men detta är barnslighet.
Det finnes marter för själen, som öfvergå allt kroppens lidande.
Grefvinnan Märta bjuder gäster och låter husfrun själf gå vid sitt eget bord och passa upp dem.
Se, detta är botgörerskans stora dag.
Främmande människor skola se henne i hennes förnedring.
De skola se, att hon ej mer är värdig att sitta vid sin mans bord.
O, med hvilket hån skola ej deras kalla blickar hvila på henne!
Värre, trefaldt värre blir det.
Ej en blick möter hennes.
Alla vid bordet sitta tysta och nedslagna, män och kvinnor lika förstämda.
Men hon uppsamlar allt detta som glödande kol att lägga på sitt hufvud.
Är då hennes synd så förskräcklig?
Är det skam att vara i hennes närhet?
Så kommer frestelsen: se, denna Anna Stjärnhök, som varit hennes vän, och lagmannen i Munkerud, dennas granne vid bordet, gripa om henne, då hon kommer, rycka stekfatet ifrån henne, skjuta fram en stol och vilja ej låta henne fly.
»Sitt där, barn, sitt där!» säger lagmannen.
»Du har intet ondt gjort.»
Och med en mun förklara alla middagsgästerna, att om hon ej sitter kvar vid bordet, måste de alla bort.
De äro ej bödelsdrängar.
De gå ej Märta Dohnas ärenden.
De låta ej bedraga sig så lätt som fårskalliga grefvar.
»O, ni gode herrar!
O, ni älskade vänner!
Varen ej så barmhärtiga!
Ni tvinga mig att själf ropa ut min synd.
Det är någon, som jag hållit för mycket kär.»
»Barn, du vet ju ej, hvad synd är.
Du vet ej, hur oskyldig du är.
Gösta Berling visste ju ej ens, att du tyckte om honom.
Tag nu åter din plats i ditt hem!
Du har intet ondt gjort.»
De hålla hennes mod uppe för en stund och äro själfva med ens muntra som barn.
Skratt och skämt ljuda kring bordet.
De hetsiga, lättrörda människorna, de äro så goda; men ändock äro de sända af frestaren.
De vilja inbilla henne, att hon är en martyr och håna öppet grefvinnan Märta, som om hon vore en häxa.
Men de förstå ej saken.
Ej veta de, hur själen längtar efter renhet, ej hur botgöraren af sitt hjärta tvingas att utsätta sig för vägens stenar och solens brand.
Stundom tvingar grefvinnan
Märta henne att i långa dagar sitta stilla vid bågen, och då berättar hon för henne ändlösa historier om Gösta Berling, denne präst och äfventyrare.
Räcker ej hennes minne till, så diktar hon, lagar blott så, att hans namn hela dagarna skall ljuda i den unga kvinnans öra.
Det är detta hon fruktar mest.
Under sådana dagar ser hon, att hennes botgöring aldrig skall hafva ett slut.
Hennes kärlek vill ej dö.
Hon tror, att hon själf skall dö förr än den.
Hennes kroppskrafter börja svika henne.
Hon är ofta mycket sjuk.
»Men hvar dröjer din hjälte?» frågar grefvinnan hånfullt.
»Dag efter dag har jag väntat honom i spetsen för kavaljererna.
Hvarför stormar han ej Borg, uppsätter dig på tronen och kastar mig och din man, bundna, i tornet?
Är du redan glömd?»
Hon skulle nästan vilja försvara honom och tala om, att hon själf förbjudit honom att ge henne någon hjälp.
Men nej, tiga är bäst, tiga och lida.
Dag för dag täres hon allt mer af öfverretningens eld.
Hon går i ständig feber och är så matt, att hon knappt kan hålla sig uppe.
Hon vill blott dö.
Lifvets starka krafter äro kufvade.
Kärleken och glädjen våga ej röra sig.
Hon hyser ej mer någon fruktan för lidandet.
Det är, som om hennes man ej mer skulle veta, att hon finnes till.
Han sitter instängd på sitt rum nästan hela dagen och studerar svårlästa handskrifter och uppsatser i gammalt, suddigt tryck.
Han läser adelsbref på pergament, vid hvilka Svea rikes sigill hänger, stort och väldigt, formadt i rödt vax och förvaradt i en svarfvad trädosa.
Han beskådar gamla sköldemärken med liljor i hvitt fält och gripar i blått.
Sådant förstår han, och sådant tolkar han med lätthet.
Och han läser om och om igen gamla graftal och personalier öfver de ädle grefvar Dohna, hvari deras bedrifter jämföras med Israels hjältars och Hellas gudars.
Se, dessa gamla ting hafva alltid gjort honom glädje.
Men sin unga hustru bryr han sig ej om att tänka på vidare.
Grefvinnan Märta har sagt ett ord, som dödat all kärlek inom honom:
»hon tog dig för pengarnas skull.»
Sådant tål väl ingen man att höra.
Det släcker all kärlek.
Nu var det honom likgiltigt, hur det gick den unga kvinnan.
Om hans mor återförde henne på pliktens väg, var det godt.
Grefve Henrik hyste mycken beundran för sin mor.
Detta elände fortgick i en månads tid.
Dock var ju ej tiden så stormig och upprörd, som det kan låta, då händelserna sammanträngas på några skrifna sidor.
Elisabet lär alltid ha varit lugn att se på.
Hon hade blott den enda gången, då hon fick höra, att Gösta Berling skulle vara död, blifvit öfverväldigad af sinnesrörelse.
Men så stor var hennes ängslan öfver, att hon ej kunnat bevara sin kärlek för sin man, att hon troligen låtit grefvinnan Märta pina sig till döds, om ej en kväll hennes gamla hushållerska talat med henne.
»Grefvinnan skall tala med grefven,» sade denna.
»Herre Gud, grefvinnan är ett sådant barn.
Grefvinnan vet kanske ej ens själf, hvad hon har att vänta; men jag ser nog, hur det är fatt.»
Men det var ju just detta, hon ej kunde säga sin man, medan han gick och närde en så svart misstanke mot henne.
Den natten klädde hon sig tyst och gick ut.
Hon bar en vanlig bondpigas kläder och ett knyte i handen.
Hon ämnade rymma från sitt hem och aldrig vända åter.
Hon gick ej för att undslippa plågor och lidanden.
Men nu trodde hon, att Gud gifvit henne ett tecken, att hon hade lof att gå, att hon måste bevara sin kropps hälsa och krafter.
Hon drog ej västerut öfver sjön, ty där bodde den, som hon hade mycket kär.
Ej heller gick hon norrut, ty där bodde många af hennes vänner, och ej mot söder, ty långt, långt söderut fanns hennes faders hem, och hon ville ej komma det ett steg närmare.
Men österut gick hon, ty där visste hon sig ej ha hem, ej älskad vän, ej känd människa, ej hjälp eller tröst.
Hon gick ej med lätta steg, ty hon trodde sig ej försonad med Gud.
Men dock var hon glad, att hon hädanefter skulle få bära bördan af sin synd bland främlingar.
Deras liknöjda blickar skulle hvila på henne, lisande som stål på en svullnad lem.
Hon ämnade vandra, till dess hon fann ett fattigt torp i skogsbrynet, där ingen kunde känna henne.
»Det har gått mig, som ni kan se, och mina föräldrar hafva jagat bort mig,» skulle hon säga.
»Låt mig få föda och tak öfver hufvudet här, till dess jag själf kan förtjäna mitt bröd.
Jag är ej utan penningar.»
Så gick hon framåt genom den ljusa juninatten, ty maj månad var gången under hennes svåra lidande.
Ack, maj månad, den sköna tid, då björkarna blanda in sin ljusa grönska i granskogarnas mörker, och då sunnanvinden kommer igen långt söderifrån, mättad af värme!
Otacksam må jag synas mer än andra, som njutit af dina gåfvor, du vackra månad.
Ej med ett ord har jag prisat din fägring.
Ack maj, du kära, ljusa månad, har du någon gång gifvit akt på ett barn, som sitter i sin moders knä och lyssnar till sagor?
Så länge barnet hör talas om grymma jättar och om sköna prinsessors bittra lidande, håller det hufvudet upprätt och ögonen öppna; men om modern börjar tala om lyckan och solskenet, sluter den lille sina ögon och slumrar in så stilla med hufvudet mot hennes bröst.
Se, du vackra månad, ett sådant barn är ock jag.
Må andra lyssna till tal om blommor och solsken; men för mig väljer jag de mörka nätterna, fulla af syner och äfventyr, för mig de hårda ödena, för mig förvildade hjärtans sorguppfyllda lidelser.
Järnet från Ekeby.
Vår var det, och järnet från alla Värmlands bruk skulle sändas till Göteborg.
Men på Ekeby hade de intet järn att sända.
På hösten hade det tidtals varit vattenbrist, på våren hade kavaljererna regerat.
På deras tid skummade starkt, bäskt öl utför Björksjöfallets breda gråstenstrappa, och Löfvens långa sjö var ej fylld med vatten, utan med brännvin.
På deras tid lades intet tackjärn i ässjan, men smederna stodo i skjorta och trätofflor framför härdarna och vände ofantliga stekar på långa spett, medan smedpojkarna med långa tänger höllo späckade kapuner öfver glöden.
I de dagarna gick dansen öfver bruksbackarna.
Då sof man på hyvelbänken och spelade kort på smedjestädet.
I de dagarna smiddes intet järn.
Men våren kom, och nere på grosshandelskontoren i Göteborg började man vänta på järnet från Ekeby.
Man vände på kontrakt, afslutade med majoren och majorskan, där det talades om leveranser på många hundra skeppund.
Men hvad brydde kavaljererna sig om majorskans kontrakt?
De höllo glädjen och fiolspelet och kalasandet vid makt.
De sågo till, att dansen gick öfver bruksbackarna.
Järn kom från Stömne, järn från Sölje.
Järnet från Kymsberg letade sig genom ödemarker ner till Vänern.
Från Uddeholm kom det och från Munkfors och från alla de många bruken.
Men hvar är järnet från Ekeby?
Är ej Ekeby längre det förnämsta af Värmlands bruk?
Vakar ingen öfver den gamla gårdens ära?
Som aska för vinden är den lämnad i händerna på vårdslöse kavaljerer.
De låta dansen gå öfver bruksbackarna.
Hvad annat mäkta deras usla hjärnor ombestyra!
Men forsar och älfvar, skutor och pråmar, hamnar och slussar undra och fråga: »Kommer ej järnet från Ekeby?»
Och det hviskar och frågar från skog till sjö, från berg till dal: »Kommer ej järnet från Ekeby?
Kommer det aldrig mer något järn från Ekeby?»
Och djupt inne i skogen börjar kolmilan skratta, och de stora hammarhufvudena i de mörka smedjorna tyckas hånle, grufvorna spärra upp sina vida gap och storskratta, pulpeterna på grosshandelskontoren, där majorskans kontrakt ligga förvarade, vrida sig i skratt.
»Har ni hört så lustigt?
De ha intet järn på Ekeby, på det yppersta af Värmlands bruk ha de intet järn.»
Upp, I sorglöse, upp, I hemlöse! Skolen I tåla, att slik nesa öfvergår Ekeby?
O, så visst
I älsken det fagraste ställe på Guds gröna jord, så visst som det är er längtans mål på fjärran vägar, så visst som I ej kunnen nämna dess namn borta bland främlingar, utan att ert öga tåras, stån upp, kavaljerer, rädden Ekeby ära!
Nå, men om Ekeby hammare hvilat, hafva de väl arbetat vid våra sex underlydande bruk.
Där måste finnas nog och mer än nog af järn.
Så far Gösta Berling åstad för att tala vid förvaltarna på de sex bruken.
Nu är för det första att nämna, att till Högfors, som ligger vid Björksjöälfven, en liten bit ofvan Ekeby, fann han det ej vara skäl att fara.
Det låg allt för nära Ekeby, hade varit så godt som under kavaljerernas regemente.
Men han reste ett par mil norrut, tills han kom till Lötafors.
Vackert ställe var det, därom var intet tvifvel.
Öfre Löfven utbredde sig framför det, och tätt bakom sig hade det Gurlita klätt med brant uppstigande topp och ett tycke af vildhet och romantik, som väl passar ett gammalt berg.
Men smedjan, den är ju ej sådan den skall vara: svänghjulet är sönder och har varit så hela året.
»Nå hvarför har det ej blifvit lagadt?»
»Snickaren, min käre vän, snickaren, som var den ende i hela häradet, som kunde laga det, har varit upptagen på annat håll.
Vi ha inte fått smida ett enda skeppund.»
»Nå, hvarför sänden
I inte efter snickaren?»
»Sände efter!
Som om vi ej skulle hafva sändt efter honom hvar dag, men han har ju ej kunnat komma.
Han har hållit på att bygga kägelbanor och lusthus på Ekeby.»
Då förstår Gösta med ens, hur det skall gå honom på denna resa.
Han far vidare norrut upp till Björnidet.
Vackert och präktigt ställe, det också, med ett läge, som skulle anstå ett slott.
Den stora manbyggnaden beherskar en halfcirkelformig dal, på tre håll omgifven af väldiga höjder och på det fjärde af Löfven, som där har sin ändpunkt.
Och Gösta vet, att intet bättre ställe finns för månskenspromenader och svärmeri än strandvägarna utefter älfven, förbi fallet och ned mot smedjan, som är inrymd i väldiga, ur själfva bergväggen sprängda hvalf.
Men järn, finns där något järn?
Nej, naturligtvis icke.
De hade ju ej haft några kol, och från Ekeby hade de ej kunnat få pengar till att betala kolare och körare.
All bruksdrift hade legat nere under vintern.
Så styr Gösta söderut igen.
Han kommer till Hån, på Löfvens östra strand, och till Löfstafors, långt inne i skogarna – men det går honom ej bättre där.
Ingenstädes hafva de järn, och allestädes tyckes det vara kavaljerernas eget fel, att så förhåller sig.
Till sist kommer han till Älgfors, ett litet bruk långt inne bland de östra höjderna, ett af de rikt välsignade ställen, som alltid utöfvat stor tjuskraft på människor.
Där finns det gifvande jakt i skogen och härligt fiske i sjön.
Där finns björkklädda uddar, på hvilka man kunde vilja dröja i lugnt grubbel dagen om, och där är en sådan stillhet och frid, att man ej längre tror sig tillhöra en bekymrad och orolig värld.
Men de lugnets makter, som regera där, hafva alltid lagat så, att vägen dit upp skall vara ofarbar eller i det närmaste ofarbar.
Gösta Berling fick nog känna på detta, innan han och Don Juan nådde fram till bruket.
På Älgfors är Gustaf Bendix förvaltare.
Han lägger sitt långa ansikte i de allvarligaste veck, då han får höra Göstas ärende.
»De hade väl ingenting på de andra ställena,» säger han.
»Nej bevars.»
»Sådana kanaljer,» utbrister han, »att säga sådant!
Du kan tro, att jag mött deras foror här på skogarna i vinter.
De ha redan sitt järn i Göteborg, tro du mig, Gösta!»
Då fattar Gösta hopp.
Han har ej haft mycken tro på Gustaf Bendix förr, men nu börjar han tänka, att här skall finnas järn.
Gustaf Bendix tar honom vid handen och för honom in på brukskontoret.
»Jag skall visa bror något märkvärdigt,» säger den gamle upptågsmakaren och tar fram två små fina stålfilar ur en låda.
»Om bror kunde gissa, hvar jag funnit dessa,» säger Gustaf Bendix, och hans slitna grofhyade ansikte ser så hjärtans ängsligt ut.
Nej, det kan inte Gösta.
»Jo här,» säger han och tar fram en stor död råtta ur samma låda, och han visar Gösta, hur den råttan ej haft vanliga framtänder, utan ett par stålfilar i munnen.
»Hvad säger bror om detta?» fortsätter Gustaf Bendix. »Det tycker jag är orättfärdigt af vår Herre.
En sådan här råtta kan ju äta järn, och det göra de också, de små satarna.
Allt vårt stångjärn ha de gnagt i sig.
Inte så mycket som ett skeppund finnes att få numera.
När jag kommer in på upplaget i går, så är hela förrådet borta, magasinet är tomt, rensopadt.
Endast de här spånorna voro kvar och en död råtta, och i hennes mun sutto de här filarna, och då kunde jag begripa, hur allt hängde ihop.
Vill bror ha filarna?
De äro märkvärdiga i alla fall.»
Och han vänder sitt bekymrade ansikte till Gösta, som sjunker ned på kontorsstolen och håller på att förgås af skratt, fast det nog ej var första gången han hörde, att bruksråttorna åto järn.
Så vänder Gösta hem till Ekeby, och kavaljererna taga med dyster min i betraktande de femtio skeppund eller så, som finnas på upplaget, och deras hjässor äro tyngda af sorg, ty de höra, hur all naturen hånler åt Ekeby, och de tycka, att marken darrar af snyftningar, och träden hota dem med vredgade åtbörder, och gräs och örter klaga öfver, att Ekeby ära är gången.
Men hvartill så många ord och så mycken undran?
Där är ju järnet från Ekeby.
Där är det, lastadt på pråmar vid
Klarälfsstranden, färdigt att segla utför älfven, färdigt att uppvägas på järnvågen i Karlstad, färdigt att föras på en vänerskuta till Göteborg.
Så är den då räddad, Ekeby ära.
På Ekeby fanns ju ej mer än femtio skeppund järn, på de sex andra bruken fanns ju intet järn.
Hur är det möjligt, att fullastade pråmar nu skola föra en sådan oerhörd massa järn till vågen i Karlstad?
Ja, därom må man fråga kavaljererna.
Kavaljererna äro själfva ombord på de tunga, fula farkosterna, de ämna själfva följa järnet från Ekeby till Göteborg.
Inte en vanlig pråmkarl, inte någon vanlig dödlig får följa järnet.
Kavaljererna hafva kommit med flaskor och matsäckskorgar, med valthorn och fioler, med bössor och metrefvar och killekort.
De skola göra allt för sitt kära järn och ej öfverge det, förrän det är aflastadt på kajen i Göteborg.
De skola själfva lossa och lasta, sköta segel och roder.
De äro just de rätte för en sådan uppgift.
Finnes väl en sandbank i Klarälfven eller ett ref i Vänern, som de ej känna!
Ligga ej rorpinne och tälja lika lätt i deras hand som stråke och töm!
Om de älska något i världen, så är det järnet på de pråmarna.
De akta det som finaste glas, de breda presenningar öfver det.
Inte en flik af det får ligga bart.
Det är dessa tunga grå stänger, som skola upprätta Ekeby ära.
Ingen främling får kasta likgiltiga blickar på dem.
O Ekeby, du vår längtans land, må din ära stråla!
Ingen af kavaljererna har stannat hemma.
Farbror Eberhard har lämnat sin skrifpulpet, och kusin Kristoffer har kommit fram ur spiselvrån.
Till och med den blide Löwenborg är där.
Ingen kan hålla sig borta, då det gäller Ekeby ära.
Men för Löwenborg är det ej nyttigt att se Klarälfven.
Han har ej sett den på trettiosju år, han har ej bestigit en båt på lika lång tid.
Han hatar sjöarnas blanka ytor och de grå älfvarna.
Han påminnes om alltför dystra ting, då han kommer ut på vattnet, och han brukar undvika det, men i dag har han ej kunnat hålla sig hemma.
Äfven han måste följa med för att rädda Ekeby ära.
Det förhöll sig nämligen så, att för trettiosju år sedan hade Löwenborg sett sin fästmö drunkna i Klarälfven, och sedan dess hade hans stackars hufvud ofta varit förvirradt.
Men då han står och ser på älfven, börjar hans gamla hjärna att bli allt oredigare.
Den grå älfven, som flyter fram med många små glittrande vågor, är en stor orm med silfverfjäll, som ligger och lurar på rof.
De gula, höga sandväggarna med glesa starrtufvor, genom hvilka älfven skurit sin fåra, äro väggarna i en fallgrop, på hvars botten ormen lurar, och den breda landsvägen, som gör ett hål i väggen och genom djup sand vadar ned till färjan, bredvid hvilken pråmarna äro förtöjda, är själfva öppningen till den fruktansvärda dödshålan.
Och den lille gubben står och stirrar med sina små, blå ögon.
Hans långa, hvita hår flyger för alla vindar, och hans kinder, som oftast blomstra i mild rosenfärg, äro alldeles bleka af ångest.
Han vet så säkert, som om någon skulle sagt honom det, att snart någon skall komma på den där vägen och störta sig i den lurande ormens gap.
Nu ämna kavaljererna kasta loss och fatta de långa stängerna för att drifva pråmarna ut i strömfåran, men då ropar Löwenborg:
»Stanna, säger jag er, stanna för Guds skull!»
De förstå nog, att han börjar bli oredig, därför att han känner pråmen vagga under sig, men de hejda ovilkorligen de lyfta stängerna.
Och han, som ser, att älfven lurar på rof, och att någon ovilkorligen måste komma för att störta sig i den, pekar med en varnande åtbörd uppåt vägen, alldeles som om han såge någon komma på den.
Det vet nog enhvar, att lifvet gärna anordnar sådana sammanträffanden som det, hvilket nu följde.
Den, som ännu kan förvånas, må väl förundra sig öfver, att kavaljererna skulle ligga med sina pråmar vid färjstället öfver Klarälfven, just morgonen, som följde efter den natten, då grefvinnan Elisabet begifvit sig österut på vandring.
Men helt visst skulle det varit mer underligt, om ej den unga kvinnan funnit någon hjälp i sin nöd.
Det hände nu så, att hon, som gått hela natten, kom fram på landsvägen, som gick ned till färjan, just som kavaljererna ämnade lägga ut, och de blefvo stående och sågo på henne, medan hon talade med färjkarlen, och han lossade båten.
Hon var klädd som en bondpiga, och de anade ej, hvem hon var.
Men de stodo ändå och stirrade på henne, därför att det var något bekant hos henne.
Som hon nu stod där och talade med färjkarlen, syntes ett dammoln på landsvägen, och ur dammolnet skymtade fram en stor gul kalesch.
Hon förstod, att den var från Borg, att man var ute och sökte henne, och att hon nu skulle bli upptäckt.
Hon kunde ej längre tänka på att komma undan i färjkarlens båt, och det enda gömställe hon såg var kavaljerernas pråmar.
Hon störtade bort mot dem, utan att se hvad det var för folk ombord.
Och väl var det, att hon ej såg det, ty annars hade hon väl hellre kastat sig under hästarnes fötter än tagit sin tillflykt dit.
När hon kommit ombord, skrek hon blott: »Göm mig, göm mig!»
Och så snafvade hon och föll omkull på järnlasten.
Men kavaljererna bådo henne vara lugn.
De stötte hastigt från land, så att pråmen kom ut i strömfåran och dref ned mot Karlstad, just då kaleschen kom fram till färjstället.
I vagnen sutto grefve Henrik och grefvinnan Märta.
Nu sprang grefven fram för att fråga färjkarlen, om han sett hans grefvinna.
Men som grefve Henrik var smått förlägen öfver att nödgas fråga efter en förrymd hustru, så sade han bara:
»Det är någonting borta!»
»Jaså,» sade färjkarlen.
»Det är någonting borta!
Jag frågar, om ni sett någonting?»
»Hvad är det han frågar om?»
»Ja, det är detsamma, men det är någonting borta.
Jag frågar, om han färjat någonting öfver älfven i dag.»
På det sättet fick han dock ingenting veta, och grefvinnan Märta måste själf tala vid karlen.