Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag må säga att Lars’ yttrande att han ville ”se allt och lära känna allt” spökade mig i hufvudet och jag tänkte med fasa på hur svår återgången är om en karl gifvit vika för sina lägsta passioner och ej har själsfinhet nog att afsky allt simpelt samt på så sätt afskudda det besuddlande stoftet igen.
O, de arma mödrarne!
Hvilka blodiga qval att se dem de älska högst på jorden sjunka ned i smuts och dy! – Gud i himlen, fins det något värre än att känna föraktet smyga sig in i kärlekens ställe?
Om jag kunde finna en enda dygdig karl och han ville räcka mig sin hand till vänskap, skulle jag dö nöjd.
Det är så förfärligt att tänka sig att de som fått så många förmåner framför oss qvinnor på detta skamliga sätt missbruka dessa förmåner.
Jag håller en smula af Lars Peter och om han vore min son skulle jag vara glad att i allt tänka på hans lycka och framtid, men jag erkänner att den qvällen var han bra nära att sjunka i min aktning och jag misstänker alltjemt, trots allt hvad mostrarne säga, att han icke är bättre än andra i det der fallet som ligger mig mest om hjertat.
I samma stund jag ser att han icke kan tygla den ”aptit” Lord Byron talar om, skall det också vara förbi med mitt intresse.
Jag sade åt Hildegard allt detta.
”Du vet att jag alltid haft en viss respekt för Lars Peter, men nu är jag sannerligen icke rädd för honom längre.”
”Menar du att han genom någon handling minst din aktning?”
”Nej, icke ännu, men jag känner mig icke rädd längre.
Dagen efter sade hon:
”Hvad som gjorde mig allra mest ondt var att det på ditt yttrande lät som om L.P. förverkat din vänskap.”
Jag log men jag kände att tårarne stego mig i ögonen då jag svarade:
”Ack, du vet inte hur trofast jag är.”
Hon ville vara vänlig emot alla för att få rättighet att med det samma vara det mot honom, och hon var klok nog att inse det en qvinna som ej vill misstänkas för att vara kär måste visa sig lika emot alla.
Småstadsbilder.
Halfherrskap.
En herre!
Fru Svensson håller husandakt.
En idyll.
Mot etiketten.
Grannar.190
Härom dagen satt jag och pratade på mitt dumma sätt halfqvädna visor, bland annat om ”handlingskraft” och annat kling-klang som ibland kommer för mig när min egen historia förefaller mig så intressant att jag omöjligt kan tiga helt och hållet dermed.
Lars Peter såg frågande ut en stund men då mina gåtor blefvo allt för inkrånglade till slut brast han i ett det friskaste, oförbehållsammaste skratt som gjorde godt ända in i själen och med ens kom mig att se hur löjligt det der måtte ha låtit för den som ser mitt lif flyta fram så stilla och jemnt, utan någon som helst ”kraft”.
Bort med halfva förtroenden!
Det är i mina skrifter folk böra söka mitt allra innersta jag om det lönar mödan att lära känna, och gör det inte det så lönar det sig icke att prata derom.
Lär dig att kunna tala med alla menniskor om obetydligheter, med all flit sökande att göra ditt sätt ledigt och tillgängligt.
Ett gladt lynne, jemnt och vänligt, är en makt som verkar på alla menniskor både unga och gamla.
Glöm aldrig det, men akta dig att icke munterheten genom sin medvetenhet blir kantig, framfusig eller obehaglig.
Endast ledigt och ogeneradt alltid fint och artigt i all uppriktighet.
”Att menniskor gå och förlofva sig är nästan det sorgligaste jag vet.”
”Ja inte vill jag precis bestrida det.”
”Ah, min herre, säg icke för mycket!”
”Ja, jag åtminstone ämnar inte – – – ”
”Nej, nu, men ack huru länge?”
”Inte för det första.”
”Det är lätt sagdt.”
”Har Victoria några farhågor?”
”Ack, det har jag haft många gånger.”
”Men icke nu väl?
Har V. hos mig personligen sett något som gifvit stöd för dessa farhågor?”
”Nej visst icke!
Lång derifrån!
Men det är på framtiden jag tänker.”
”Ja men om man än skulle gå åstad när man blir äldre så har man ju dock den glädjen att en gång hafva sett klart, om man som ung hyst mina åsigter.”
”Ja med hvad hjelper det att hafva sett klart om man ändå går och bär sig dumt åt?”
”Under en betingelse är det klokt.”
”Ja det förstås, det går jag in på.”
”Men också endast under den enda.”
”Och den bör väl ej anses oupphinnelig?”
”Nej, men alla tro naturligtvis att – – – .”
”Ja, och det är just felet.”
”Och emedan det är så vanligt tycker jag att förlofningar äro näst det värsta jag vet.”
”Jag vet något värre.”
”När menniskor missuppfatta ens intresse.”
”Åh, – ja – kanske.
Men hvad skall man göra vid det?
Det är så enfaldigt.
Hvad som i mitt tycke är svårare, det är att se ett par menniskor rusa rakt i förderfvet.
Och hvad skall man göra för att hindra det?”
”Ställa till skandal.”
”Jag tror näppeligen att det är bästa sättet, gagneligare vore då om man kunde lära kontrahenterna att tänka sig för i tid.”
”Om man börjar tänka är det redan för sent.
Det bästa är så länge det är omedvetet, kunde det endast förblifva så alltid!”191
”Men säg: hvad skall man göra för att förekomma?”
”Låta dem läsa böcker sådana som fru Edgrens och andra.”
”Jag har ofta påstått att unga personer borde lära sig Kjellands Idyll och Erotik utantill.”192
Om en qvinna inför andra menniskor kan känna verklig, djup blygsel öfver en man, så var viss på att hon icke älskar honom.
(Grannar.)
”Mamma arbetar.”
”Hon har ett par rum att hyra ut och det råkar sig alltid så att det är intelligenta unga män som bo der och de komma ofta in till oss, dessutom kommer der ofta unga författare ock sådant der folk och mamma skall vara liksom en hjelpreda för dem alla.”
”Hvarje sommar kommer hon ned till dessa skånska bokskogar, ty hon håller så mycket af dem, och så säger hon att det är någonting friskt vid dem, som gör henne så godt och är i stånd att flägta bort all trötthet för hela året.”
”Och minnena från det förflutna hafva bildat en isskorpa öfver ditt sinne.
Derigenom är du ofri.
Bryt den eller rättare tina upp den genom ett öppet förtroende.”
”Har jag någonsin förrådt dig med ett ord eller en min, har någon enda menniska mer än – någonsin haft aning om rätta förhållandet.
Detta måtte väl vara borgen nog för min tystlåtenhet.” –
”Då var jag kär, jag erkänner nästan med blygsel att jag var det, men jag har haft tid att tänka, tid att öfvervinna.”
”Öfvervinna?”
”Förstå mig rätt: icke att öfvervinna min tillgifvenhet, ty den är starkare än någonsin, utan begäret att ega, en viss häftig längtan som förblindar ens omdöme.
Om du än varit ondsint, elak och stolt tror jag icke att jag skulle hafva sett det.”
”Deri har du rätt,” svarade hon leende, ”ty jag var allt det der och du såg det icke.
Denna långa skiljsmessa har för mig varit af oberäknelig nytta.
Jag trodde att den var för alltid och att du stod i begrepp att gifta dig.”
”Skall jag berätta dig allt?” frågade hon leende i det hon öppet såg honom i ansigtet.
”Ja, allt”, svarade han allvarligt i det han fattade hennes hand.
”Nå, min första känsla var svartsjuka – en häftig, brinnande svartsjuka som tycktes vilja spränga mitt hjerta.
Ja du skrattar kanske, men jag försäkrar att jag på flera dagar icke kunde någon ting, det kändes som om min strupe vore hopsnörd och jag måste gå fram och tillbaka, vridande mina händer.
Sedan blef jag lugnare och tänkte att när allt kom omkring var det det bästa som skett och jag unnade dig så gerna både hustru och lycka, men jag fruktade att du icke skulle få den minsta lilla smula af tillgifvenhet qvar åt mig.
Jag tyckte att jag kunde vara nöjd med så lite.
– Men – o! – jag har saknat dig under hela denna långa tid så att jag tyckte att jag knappt kunde lefva.
Om jag blott kunnat få se dig, fått höra den kära rösten och sysslande kunnat gå omkring dig som förr!
Men intet, intet! Gud, att lifvet kan vara så tomt – och nu syns det så rikt igen.”
Hon kommer till Lillköping för att hålla skola.
Grosshandlarens fru dör och hon kommer att förestå hans hus.
Häradshöfdingen känner att det blifvit ett hem och att det är ett älskande hjerta som gjort det dertill.
Grosshandlaren ser ingenting.
Han friar.
Han vill vänta och allt återgår i sina gamla hjulspår.
Häradshöfdingen får domsaga.
Afskedskalas och dryckeslag.
Han reser enligt slentrian.
Saknad.
Rykten om förlofning.
Stolthet och vrede.
Nytt frieri.
Hon tvekar, hon trodde sig för alltid stålsatt mot en dylik frestelse men – rikedomen.
Hon sluter ögonen och drömmer att hon möter honom, strålande nu i all den glans som rikedom och intelligens kan skänka och resor-konst-literatur.
– Saknaden återkommer.
Ack hvad är guld emot ett enda vänligt ord ifrån honom! och hon böjer sitt hufvud, bristande i tårar.
Hon betänker om hon skall stanna eller flytta.
En flyttning strax innan grosshandlarens giftermål skulle bra mycket likna ett återtåg.
Genom att afslå hans frieri bibehåller hon sin makt och hon tillråder hans giftermål.
Hon känner båda kontrahenterna och vet att deras verldsliga sinnen aldrig skulle kunna fatta en ideel uppfattning af äktenskapet: ingen af dem skall missräkna sig.
Vänskap och poetiska tal.
Tomhet och tystnad.
Spänningen efterträdes af alldaglighet.
Då mognar mycket och småningom böjes sinnet till ödmjukhet.
Af en händelse träffar hon mannens fattiga slägtingar.
Någon att älska.
Så kommer resignationen och tanken på pligterna mot medmenniskor och lyckan i att glömma sig sjelf.193
Hörby d. 27 Juli 1883.
Jag kan icke arbeta, icke vara lugn, och jag tror att jag marteras lika mycket af obändig glädje som ängslig räddhåga.
Det är som om jag gick och väntade på en olycka och ändå är det icke hot utan i stället beröm som framkallat denna känsla.
Det är dessa ord i Fyris för den 25 dennes: (№ 86.)
”Under signaturen Ernst Ahlgren framträder en ny författare, som det är mig ett nöje att få presentera för publiken.
Redaktionen skall inom kort införa en längre berättelse af honom i följetongsafdelningen, samt nu närmast en i mitt tycke förträfflig verklighetsskiss.
Hvem denne nye författare är, har man icke velat betro den sqvalleraktige
Punkt.”194
Nu först, vid fyllda 33 års ålder tager jag steget fullt ut och inträder i ”de ungas” leder.
Gud, den jag tror på, den jag vill bekänna och vörda, den all förmåga all verklig framgång kommer ifrån, hjelpe mig att vandra den väg, den han mig genom min medfödda håg anvisat, så att jag vid dess slut måtte kunna helsas som den tjenare den der varit trogen i det lilla!
Ingen förtrogen eger jag, ingen för hvilken jag fullt kan öppna mitt af alla menskliga känslor slitna hjerta; i stunder då jag känner mig öfverväldigad, som nu, och genomträngd af medvetandet om min egen litenhet, som nu, då eger jag ingen mer än dig; då är du mig allt och jag är intet, är ringare än sandskornet jag trampar, O, Gud! min frälsare, min broder, – det högsta gudomliga och det renast menskliga, hvars väsende mitt förstånd ej mäktar fatta och hvars kärlek så många gånger smält mitt syndiga sinne, fräls mig, stöd mig, led mig!
Jag har ingen utan dig och jag vill icke hafva annat än hvad din nåd skänker mig.
Du ensam har sett min hjertlöshet, du ensam kan försona, du ensam emottaga min ånger.
Rädda mig från min sjelfviska hårdhet!
Tryck mig intill dig i kärlek, ty jag darrar som ett barn i mörker!
I ödmjukhet sjunker jag ned inför dig i stoftet och beder dig att du ej måtte hafva sändt mig denna minutliga framgång som ett förebud till ångest och oro, att du ej måtte hafva ledt mig in på denna okända väg utan att äfven lysa mig i dess mörker.
Christus – kärlekens konung, ärones konung – qvinnorna följde dig och du stötte dem icke tillbaka, de blefvo icke dina apostlar och sändebud, men vid dina fötter satt dock Maria och du talade till henne; du aktade icke visheten för hög för qvinnans tanke, icke hennes sorger för små för ditt deltagande, så stöt icke heller mig bort och låt mig icke vandra på flärdens väg!
Lys mig med din vishet och värm mig med din kärlek och lär mig att fridsamt och stilla vandra dina ringare ärenden, tjenande dig och de dina, i tysthet verkande och gifvande dig allena äran.
Ack, lär mig att tänka på arbetet för dess egen skull och icke på mig!
Qväf fåfängan hos mig, men gör mina verk dugliga.
Gif mig lugn, klarhet och kraft, men framför allt ett rent och ödmjukt sinne, en skuldfri kärlek.
Framgången står i din hand, icke i min: ske din vilje!
Kyrkoherden satt ute i trädgården hos oss damer och sonen stod bakom honom, så att jag kunde se honom.
Gubben berättade gamla presthistorier och dylikt, alltjemnt namngifvande personerna som det skulle hafva händt, fast jag nog tror att historierna ibland stått att läsa i någon anekdotsamling.
Jag skrattade som om jag vore tokig, mindre åt historierna tror jag än vid tanken på hur vårt pligtskyldiga intresse och beredvilliga skrattsalfvor måtte ta sig fånigt ut, för sonen, som naturligtvis hört historierna hundratals gånger – och alltid gästerna med pligtskyldigt intresse och skrattsalfvor i beredskap.
Och så kanske frun satt och var svarsjuk i sitt sinne och tyckte att hennes gubbe var så glad och treflig att han kunde taga oss alla med storm.
Allt detta tänkte jag på och hela situationen föreföll mig så befängd att jag måste skratta tills tårarne runno.195
”Det gör mig så ondt att
Kielland skall fördöma en klassisk uppfostran så som han gör i Gift,” sade Lars Peter härom dagen, ”ty jag värderade honom så högt.”
Första dagen efter deras afresa kände jag en förfärlig tomhet och saknad.
Hvar gång vi samlades till en måltid och jag såg deras platser stå tomma greps jag åter af denna ångest som verklig saknad alltid medför och den första qvällen var så tung, så tryckande i allt sitt sommarlugn.
När alla gingo och jag stannade ensam qvar i den tomma, tysta sängkammaren, ensam med min bok och mitt ljus, kände jag mig nästan främmande och öfvergifven.
Den andra dagen kom tanken på arbetet och sjelfva den lugna tystnaden omkring mig ingaf mig en känsla af frihet.
Ingen öfverlägsen ande att binda min stackars små-själ, ingen konvenans, ingen skyldighet att konversera!
Det jublade inom mig då jag erinrade mig hur tankarne nu kunde få komma tågande i långa, obrutna rader och på hur jag skulle ha rundlig tid till att skrifva och rifva sönder, skrifva och rifva sönder.
Tid och tystnad – se der hvad jag behöfvde – och så helsa.
Så byggde och byggde jag på mina planer till kommande skizzer, och det var förunderligt hvad det bjerta ombytet gjorde mina intryck friska och ursprungliga.196
Hvar och en är en individ, ett helt för sig, som en handske är en handske, ett helt för sig, och dock ingen verklig, duglig helhet förr än de bli två: ett par.
Man är lika litet tjent med två höger- som två vensterhandskar.
Icke heller två män eller två qvinnor:
Man och qvinna af samma färg och tillskärning, det blir något helt, ett sannskyldigt ”par”.
Det är visst sant att tvenne handskar utgöra ett par – men om de så höra till samma hand?
Du skall vara försigtig med att skänka någon menniska ditt förtroende, äfven om du skulle få mod nog att göra det, ty der ligger ju icke vigt vid att du får sagt mycket utan i stället på att mycket blir dig sagdt.
Tommarp. Gisslöf.
Treleborg.
Skanör.
Huaröd.
Bosjö Kloster.
Hörby.
Öfvedskloster.
Örup. Malmö.
”Viktoria”.
En skola.
Ett läsemöte.
Marie Christine.
Blinde Jöns.
Stora Bengta.
”Det var inte mycket att ge tvåhundra kronor för, der var inte så mycket som en duk på bordet.”
Anna och fru Berlin äro mycket afundsjuka på hvarandra och hvar och en gör sitt bästa för att på det mest grannlaga och finkänsliga sätt äta ut den andra hos mig.
Anna beskyller fru B. i förtäckta ordalag för sqvalleraktighet och snålhet.
Som t. ex. när något är sönderslaget så kommer
Anna sjelf in och talar om det, men tillägger oskyldigt, ”men kanske fru Berlin redan har talat om det.”
Eller också kommer hon och säger:
”Fru Berlin kan då vara bra egen.
Jag bad henne i går sätta nya linningar på Knuts skjorta och när jag frågade henne hvad det skulle kosta svarade hon att hon kunde få ett stop mjölk för det.
Var inte det bra eget, skulle den smulan vara något att taga betalt för?”197
När jag frågar fru Berlin efter Anna, får jag nästan alltid till svar: ”Jag vet inte hvar hon är, hon är visst inte hemma.”
Hvilket är att skratta sig förderfvad åt, ty Anna är så trög att hon knappt vill gå ut om hon blir nödd och tvungen till det.
Anna skyller fru B. för snålhet, men härom dagen kom den senare och bad den förra om hon ville fråga Christian om han ville sälja en kappe potatis.
Christian svarade att fru B. kunde få dem till skänks, men Anna tyckte att när fru B. tager betalt för sitt arbete så borde hon också betala potatisen.
Slutet blef att Chr. sade att de kunde kosta 12 öre.
Detta gjorde han dock så nödd och tvungen att han sedan kom till mig och sade att han skämdes öfver att fru B. skulle betala potatisen, men han hade icke mod att säga Anna det rakt i ansigtet.
Jag gjorde det, men det är icke så utan att Anna i följe deraf varit stött en fjorton dagars tid.
Lars Peter talade en gång under mitt Malmövistande om sin afsigt att förblifva ogift, och jag uttryckte som vanligt mitt tvifvel om allvaret i detta beslut, sägande att jag tvärtom genom hans mostrar kommit till den åsigt att han förordade tidiga äktenskap.
”Ja,” sade han, ”äfven jag ville väl gifta mig, men jag ville att der skulle finnas den ideala uppfattningen af äktenskapet; som det nu är är det klokast att låta bli.”
Fru Berlin talade om för mig en dag att pigorna klagade öfver att Lars P. hvarken sade god morgon när han kom upp om dagarne eller god natt när han gick, de voro mycket förbittrade och kallade honom en ”riktig stut”.
Jag kunde ej låta bli att skratta och för att öfverskyla sade jag:
”Jag tror icke att det är hans afsigt att vara ohöflig, men nog vet jag att han en frukost glömde att helsa på mig, jag vet inte hvad han går och tänker på efter han kan vara så tankspridd.”
”Jag tror visst att han tänker på det han skall tänka på,” svarade fru Berlin, ”ty det tycks vara en ovanligt städad och hygglig ung man, så rysligt förståndig.
Jag tyckte utmärkt bra om honom.”
Nå det var ju väl det!
Den första natten Lars Peter låg här hade han ryslig tandvärk och han väckte Uno för att bedja honom om en smul kognac.
Detta gjorde att fru B. om morgonen fann honom ljuft slumrande med kognacksflaska och glas bredvid sig på nattduksbordet.
När han om aftonen kom ned för att lägga sig hade fru B. satt allting i ordning på nattduksbordet och ingalunda glömt konjaksglas.
Hon tänkte väl att det hörde till kandidatens vanor att om nätterna ligga och pimpla kognac.
Jag måste tala om tandvärken för att få menniskan till att begripa sammanhanget.
Om en ung dam hade varit sjuksköterska åt en ung herre så vore hon ohjelpligt komprometterad, vore sjukdomen än aldrig så farlig, och det enda som återstod dem skulle vara att genast förlofva sig med hvarandra och man skulle ändå säga att hon hade friat till honom under sjukdomen.
Redan som barn hörde jag sägas att originalerna dö ut, så att deras tid snart är förbi.
Jag visste väl ej mer än till husbehof hvad som menas med ett original, och skulle kanske haft svårt att öfversätta ordet, men jag hade en instinktlik förnimmelse af att den omtalade missväxten skulle innebära någonting sorgligt, och jag kände i mitt unga sinne en viss saknad när jag tänkte på att när min tid kom der icke skulle finnas ett enda exemplar qvar af det nämnda slägtet.
Ty jag inbillade mig då att jag ännu aldrig sett något sådant: de funnos endast i stora verlden, långt utom håll för mina förvetna blickar.
Jag hade icke en aning om hur godt der fins om kopior, till och med dåliga sådana – i stora verlden.
Jag var så oskyldig eller – så dum.
– en som går till väga på detta sätt – – –
– den minst produktive men mest konstnärlige af vår tids skalder.
I.P.
Jakobssen.
– och för hvart nödgas tänka: ”detta blir det sista.
Der hvilar en viss ro öfver en sådan sträfvan, men på samma gång ett oeftergifligt behov att lemna arbetet så fullfärdigt som möjligt – tanken på den snara skilsmessan och att man skall lemna det ensamt och värnlöst bland främlingar gör att man med minutiös noggrannhet sörjer för detta barns utrustning, och der gömmer sig något af en moders omsorg i hvarje veck af den drägt hvari det framträder.
Det är stor skilnad på den författares uppfattning som ser framför sig en lång arbetstid och dens som vid hvarje nytt arbete tänker:
”detta blir det sista, jag återkommer aldrig till detta ämne, jag måste klart säga hvad jag vill hafva sagdt, och säga det nu.”
När Ola Påls Hanna häromdagen var här inne frågade Anne Charlotte hurudan hennes man vore.
Hon fick till svar:
”A jo, han ä litta hasti, men når’t di bara ente slår får en jo vara nöjd.”198
En dag då Anne Ch. sade en af sina vanliga qvickheter och jag skrattade deråt, vände sig Gustaf emot mig och sade beundrande:
”Ja hon är vår ro-docka derhemma.”
Det var ett sant ord.
Då vi reste upp till stationen satt hon och sade något om sig sjelf och menade att det var bra barnsligt.
Tårarne stego honom i ögonen och han yttrade med en ömt vemodig blick:
”Ja hvad är du väl annat än ett litet barn.”
Jag tyckte det var ömkligt.199
Mathilda sade härom dagen att det ”hörs så besynnerligt” när jag säger du till Lars Peter, och deri kan hon nog hafva rätt, ty det är någonting konstladt och onaturligt, derför stöter det örat.
Det har varit mig sjelf motbjudande, men jag tycker det är så halft att ständigt upprepa ett namn utan att ega ett pronomen att ibland skjuta in i stället.
”Ni” till Lars Peter skulle låta ännu besynnerligare.
Knut och Uno kommo i tvist när vi sist voro i Allmarkaröd, det rörde sig hufvudsakligen om att Uno sade att Knut är fordrande samt aldrig vill gifva efter för någon, Knut parerade huggen under skratt men kom med personligheter för att reta Uno som var en liten, men bara en liten smula påstruken.
”Du är så rysligt storartad öfver din lilla lärdom,” sade Uno, ”men du skall bara komma ihåg att det är vi som bekosta din lärdom.”
Knut började att tala om krakel med polisen och Anne Charlotte sade att det var simpelt, som det också var.
”Du har pappas egenkärlek,” sade Uno, ”bara i förökad grad.
Uno kunde icke låta bli flickorna Nilsson, han skulle ovilkorligen dra dem i hårpiskan, hålla dem om lifvet eller sätta dem på knät.
När menniskor äro druckna sticker deras rätta natur fram.
Det var en riktig studie att se på uppträdet om sparbanksboken i Malmö, hvarur flickorna trodde att någon utan deras vetskap uttagit öfver tvåhundra kronor.
Först hörde jag dem tala med Lars Peter inne i rummet näst intill, men de talade med låg röst, så att jag kunde inte riktigt höra hvad det var fråga om.
Men rätt som det var kom Lars Peter bort och sade till mig:
”Någon har tagit ut tvåhundra kronor ur min sparbanksbok.”
Han är en vacker pojke, och jag kan se honom när jag vill hur han stod der så hög på dörrtröskeln och öfverraskningen hade så gripit hans lättrörliga sinne att han log som man ibland känner sig frestad att göra när man först hör omtalas någonting sorgligt som man icke strax kan fatta, men åt hvilket man vet att man icke borde le.
O qvinnor, qvinnor!
Efter en hel dags forskningar efter tjufven erinrade de sig att de sjelfva tagit ut penningarne.
När L.P. var liten blef han bedröfvad om han tyckte att mostrarne ej fingo nog julklappar, de brukade derföre göra det sveket att lyckliggöra hvarandra med gamla grannlåter som de hade förut, derföre att det skulle se mycket ut.
Jag föredrager mycket en köpt vänlighet framför en ovänlighet som man får gratis.
Mathilda sade härom dagen till Cid:
”Hvad skall jag göra vid dig?
Jag kan ju icke afskeda dig ty du är så rar, men – – men – – du är ju en liten virrepanna.”
Om Ni hade [tagit] (mina små opus och offentliggjort dem) utan att betala mig något för dem, hade det varit sin sak, men att skicka en revers – en revers som det icke är Er mening att honorera – det är ett gyckelspel hvilket är så mycket ovärdigare som Ni anser mig för svag att kunna förfäkta min rätt och för obetydlig att kunna påräkna gynnare.
Men hvem vet om Ni icke ändå gjort upp Er räkning utan värden, ty fast jag ännu är oförmögen att gå på mina fötter är jag dock icke ur stånd att röra pennan, och Ni skall få höra af mig.200
Om en tidning har aldrig så svårt att få spaltfyllnad talar han ändå alltid om sitt ”strängt anlitade utrymme”.
Hörby 11.8 1883.
Herr Lektor!
Om Ni hade offentligjort mina små opus utan att betala något för dem, hade det varit sin sak, och jag hade tålat mig ändå; men att skicka mig en revers, som det synbarligen icke är meningen att honorera, det är ett gyckelspel, ovärdigt en gentleman, och dertill hjertlöst då det uppföres gent emot en stackars sjukling, hvilken saknar utväg att göra sin rätt gällande.