Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. genom 72 § Reg.F. förbehållna och vid denna riksdag ytterligare stadfästade rätt att ensamma besluta om Bankens rörelse och förvaltning, hvilket skulle äga rum, derest R.
St:s beslut i dessa ämnen öfverlemnades till den andra Statsmagtens pröfning, och en förändring deri möjligen komme att fordras, såsom vilkor för ett gynnsamt svar å R.
St:s skrifvelse i ett helt annat ämne, deri R.
St. (som mig tyckes utöfver grundlagens ordaförstånd oell mening) ansett Regeringen hafva afgörande röst.
För min del förmodar jag, att, om nämnde betänkligheter blifvit i en klar dager framställda, ett helt annat resultat blifvit följden, än ifrågavarande nåd. communication, hvilken lemnar hufvudfrågan in statu quo och endast än mer måste uppehålla eller odrägliga riksdagen, samt tilläfventyrs åter upprifva de ännu ej läkta såren efter debatterna rörrde 72 § Reg.F. Emedlertid och då Konungen behagat antyda R.
St. att Jemna Konungen del af deras vid denna riksdag fattade beslut om grunderna för Bankens rörelse och förvaltning, så torde, i anledn. af denna önskan eller nåd. befallning, BancoUtsk. bora höras; förmodande jag således, att den K. skrif— velsen varder till detta Utsk. remitterad.
Jag har icke begärt ordet för att ingå i någon utveckling af det ämne, som Hr
Dalman vackt,'utan blott för att afgifva en nödig förklaring i anledn. af de frågor, Hr Dalman ställt till Konungens rådgifvare.
Jag deltager icke i öfverläggningarna på detta rum uti min egenskap af Konungens rådgifvare; jag sitter här med samma pligter och skyldigheter som hvar och en annan riksdagsman.
Om man derföre här kunde affordra mig redogörelse för mina tillstyrkanden i Statsrådet, så skulle de öfriga RiksSlm äga anspråk på samma rätt; men hvad som icke kan utföras inom alla RiksStrn, bör icke Utföras inom ett.
Detta är mitt första svar till Hr Dalman.
Det andra är, att om Gonstit.Utsk. eller en enskild riksdagsman anser sig hafva skäl till anmärkn. emot Konungens rådgifvare, så hafva de vägen för sig i grundlagen föreskrifven; roen några förhör och examina med Konungens rådgifvare uti RiksStrn tillkomma ej Representationen.
Jag arn - Dea 5 Mars f. m. 5i nar ej heller underkasta mig den; ty jag är ej sinnad att gifva näring åt dessa försök till efterhärmning af andra länder, styrda efter andra lagar och isynnerhet andra häfdvunna plägseder.
Jag kommer således aldrig att här lemna svar på sådana frågor, som åsyfta redogörelse för mina åtgärder i egenskap af Konungens rådgifvare.
Hvad åter bibehållandet eller frånträdande! af mitt embete vidkommer, sä får jag blott förklara, att det aldrig kommer att bero af några skrämskott eller uppmaningar från dagbladen eller andra, helst jag ej tror mig behöfva af andra något lära i tillgifvenhet eller grannlagenhet och vördnad för den Konung, jag tjenar.
Frih. 13oye, Ludv.:
Jag var ej närvar, vid början af Hr Dalmans anförande, men har deraf hört tillräckligt för att intagas utaf en känsla af ogillande, hvilken jag ej kan dölja.
Hvad vill då Hr Dalman?
.Statsrådet har understödt Ständernas skrifvelse.
Vill Hr Dalman göra ett brott häraf?
Vill han, att rådgifvarne skola lemna sina platser, hvar gång
Konungen ej hör deras röst?
Måtte man eftersinna följderna häraf.
Antingen skulle
Konungen blifva ett blindt verktyg för rådgifvarne, eller ministeren ombytas hvart ny och nedan.
Mouvementets rop under hela riksdagen har varit: en ombytt ministere.
Men så öfvertygad jag är, att de krafter, som tillhöra det conservativa elementet, äro tillräckliga för att hålla rådgifvarne ryggen fri, så länge de vilja hylla de conservativa grundsatserna, så öfvertygad är jag ock, att om nationen misstänkte, att rådgifvarne, uppenbarligen eller hemligen, dagtingade med vårt oförståndiga mouvement, så skulle de öfvergifvas af båda sidorna och följas af begges ovilja.
Jag hembär derföre Konungens rådgifvare offentligen min tacksamhet för det de ej låtit en så lumpen omständighet, som myntenhetsfrågan, försätta Svenska folket i tvekan, huruvida det ägde ett Statsråd af nog styrka att uppbära ett Konungens afslag, och som ej varit nog svaga att straxt öfvergifva sina platser åt mouvementets corypheer; och om Ministeren tror, att öfverlöparne förmå hålla dem ryggen fri, i fall de sjelfva svika de conservativa, så bedraga de sig.
Jag gillar således rådgifvarnes förfarande att understödja R.
St:s skrifvelse.
Hvad K.
M:s eget höga beslut beträffar, så tillåter jag mig icke något omdöme deröfver, och hade äfven aldrig tänkt yttra mig i ämnet, så vida jag ej dertill blifvit uppkallad af mouvementets magtspråk.
Det är med cn smickrande förvåning, jag hört, att mitt yttrande föranledt H. Ex. Gr. afWetterstedts här afgifna förklaring.
Jag har visserligen med mitt anförande ej åsyftat något förhör, ännu mindre kunde jag äga det djerfva hoppet, att det skulle föranleda till en resignation af hela mkiisteren.
Min mening var endast att il
Den 5 Mars f. ra. yttra cn öfvertygelse och få denna förvarad i prof., väl vetande, att hvad jag här yttrar är en ropandes röst i öknen; men jag har så ofta hört, huruledes Regeringspersonalen söker skydd under föregifvande af Konungens skiljaktiga tänkesätt, att jag väl tycker tillfället vara inne alt högtidligen inlägga min protest emot denna Regeringens uppfattning af dess förhållande till Konungen.
Så länge D.D. E.E. sitta i Hans Råd, så är det mot dem allt missnöje måste lagligen riktas; och att genom offentliga, inför folket framhafda protocoller skydda sig och låta Konungen stå ensam, är att fullkomligt afvika från all constitutionel princip.
Hvad är väl oformligare, än om Konungen framkommer till R.
St. med ett förslag eller en skrifvelse, den hela Regeringen undandrager sig att försvara?
H. Ex. har talat om de häfdvunna plägsederna, hvilka ställa Konungens rådgifvare i ett annat förhållande till Konungen här, än i andra constitutionella länder.
Jag tror likväl, att gamla plägseder ej böra gälla mer än det sunda förnuftet, och att efter 26 år tiden är inne att aflägsna sig från slendrianen, för att åtminstone närma sig till sådana principer, hvarigenom man kan bibehålla vårt constitutionella samhällsskick.
Ideen derför är, attingen fiendtlighet, nej, icke ens ett missnöje skall kunna finnas emellan Konungen och Representationen.
Konungen är deröfver alltid upphöjd, och hans minislére står alltid såsom en medlare, en egid.
Konungen är lagarnas högste upprätthållare; men då det är alldeles omöjligt, att han kan sjelf förstå och uträtta allt, heror detta hufvudsakligen på beskaffenheten af de embetsman, som omgifva honom.
I stället för att i republiken, eller det mera inskränkta konungadömet, folkrepresentationen tillsätter dessa embetsraän eller denna regering, är sådant i den constitutionella monarkien öfverlemnadt åt Konungen, som, sjelf tillhörande intet parti och öfver allo interessen, bör kunna vara fullkomligt opartisk i sina val.
Det är ur denna synpunkt Representationen har ett oeftergiflig! åliggande att fästa Konungens uppmärksamhet på de bristande egenskaperna hos hans rådgifvare, och det är således dem, som klandret mot regeringsåtgärderna ovilkorligen måste drabba.
Detta är min öfvertygelse, den jag, utan att förnärma någon, trott mig äga rätt att här framställa; och ehuru jag väl vet, att Konungens rådgifvare ej äro, enligt grundlagen, skyldiga att svara på några frågor, förmodade jag dock, att de, för sin egen skull, ej borde låta folket sväfva i okunnighet om deras tänkesätt i de ämnen, hvilka från Konungens rådkammare öfverlemnas till Representationen.
Hr Gr. af Wetterstedt har benäget visat mig vägeu till Constit.Utsk.
Denna hänvisning har H.
Ex. någon gång förut meddelat.
Troligen vet H. Ex., till hvilket mål den leder.
Jag vet ock detta, och tror det ej löna stort mödan att gå denna vjig* Någon afsigt att skräma D.D. Den 5 Mars f. m. 53 E.E. frän platser, der de synas sitta så fast, har aldrig kunnat finnas hos mig.
Jag önskar ej ens, att någon skulle hafva magt att skralna hvarken den ena eller den andra; men jag tror, att, då D.D. E.E. äro menniskor såsom vi andra, de äfven genom Folkets och Representationens ej otydligt uttryckta missbelåtenhet med deras förmåga att bedöma landets tillgångar och behof samt folkets fordringar, skulle kunna öfvertyga sig, att deras tid är förbi och att de icke, med den bästa vilja, kunna tillfredsställa folket och dess ombud, eller motsvara de anspråk på en regering, sorn den nya tiden äger.
Det är denna öfvertygelse, som både publiciteten och en del af Represeutationen önskat kunna bibringa D.D. E.E., visserligen ej genom skrämsel, utan genom temligen allvarsamma handlingar, såsom afslag å anslag, propostr m. m.
Boye yttrat, får jag lemna, att jag ej vill annat än jag kan, — och det är, vid detta tillfälle, blott att öppet yttra min öfvertygelse: att jag visst ej fordrat, att Konungens rådgifvare skulle resignera vid hvarje tillfälle, de i någon lumpen sak ägde en olika tanka med Konungen, utan tvärtom framställt och klandrat oformligheten deraf, att Konungens rådgifvare, ehuru de qvarstadnat, likväl ej haft nog grannlagenhet att just i denna lumpna omständighet, som Frih. kallat den, cedera sin egen tanka, utan hellre comprometterat Konungen och Konungamagten genom en enhällig reservation.
Beträffande öfver löpar ne, bar jag aldrig ämnat åtaga mig deras försvar; jag är blott säker att aldrig sjelf komma att höra till deras antal.
Den siste värde talaren har yttrat sig på sidan om formerna.
Han äger ej rätt att här framställa fråga, om Konungens rådgifvare ej fullgjort sina piigter.
Sådant är förbjudet i grundlagarna, och hans uttryck, att hvad han här yttrat vore en ropandes röst i öknen, bör rätteligen så förstås, att den värde ledamoten ej bort understå sig att här framkomma med sitt yttrande.
Våra former bestämma ganska noga den väg, man äger gå, då man vill framställa anmärkn:r emot Konungens rådgifvare.
Jag hänvisar i detta fall till 29 § Riksd.Ordn. och är öfvertygad, att hvar och en, som läser 90 § Reg.F., skall linna Hr Dalmans yttrande obefogadt och obehörigt.
På min fråga, hvad Hr Dalman vill, har han svarat, att han blott vill yttra sin öfvertygelse.
Men med den rätt, jag äger att undersöka denna öfvertygelse och att hysa en motsatt, skall jag ytterligare upptaga Hr Dalmans sals.
Af hans sednare yttrande finner jag, att han anser det för ett brott af rådgifvarne att icke hafva resignerat derföre, att de uti den förevar, frågan tänkt olika med Konungen; och Hr
Dalman har synts vara ledsen öfver, att Statsrådsplalserna icke i dag äio lediga.
Jag får helt enkelt för - 54 Den 5 Mars {.ta. klara, att jag är af en annan tanka.
Yttrandet, att Statsrådet framställt Konungen sorn skott-tafla, skulle jag önska blefve närmare förklaradt.
Jag, som vördar och personligen känner till hvad grad vår Konung äger oberoende och snille, kan icke föreställa mig en sådan tanke möjlig, som skulle Konungen kunna manieras till annat, än hvad han sjelf vill; och jag önskade att veta, huru Statsråden väl skulle bära sig åt, för att framställa Konungen såsom föremål för missnöje.
Jag önskar, att jag oriktigt uppfattat talarens mening, och skall med tålamod emottaga tillrättavisning; men jag öfverlemnar till R. o. Ad:s eftersinnande, huruvida, om man utgår från Hr Dalmans argumentation, man icke kommer till det resultat, att Konungen antingen bör vara ett blott verktyg för Statsrådet, eller ock Statsrådsplatserna få en ombytlighet, förderflig för allt hvad regeringssystem kunde heta.
Jag ber att få göra Hr Dalman uppmärksam derpå, huruvida sådant står tillsammans med grundlagens förutsättning och med nationens fordringar, att de ansvariga rådgifvarne skol® äga en bestämd öfvertygelse och stå fast vid den.
Skulle Statsråden tala emot Ständernas önskningar, så är det klart, att man dermed icke finner sig belåten; men nu hafva de talat för en sådan önskan, och likväl är man missnöjd.
Jag bekänner, att jag under hela riksdagen funnit underligt, om någon bra karl vill gå in i Statsrådet, och i dag har en sådan förundran blifvit ytterligare stegrad.
Jag frågar: äro väl de framställda påståendena enliga med andan af vår statsförfattning, eller åsyfta de väl annat, än att på hvad sätt som helst få Statsrådsplatserna lediga för mouvementets coryphe'er.
Jag hade ej kunnat föreställa mig, att begagnandet af Konungens höga rätt att uppskjuta pröfningen af ett ämne, och Statsrådets dervid yttrade und. mening, skulle kunna föranleda till anmärkntr inom RiksSt:n.
Jag har likväl nu hört Hr Dalman här framställa sådana antnärkn:r jemte anspråk, att Konungens rådgifvare borde af denna anledu. frånträda sina platser.
Denna oväntade anmärkn. har, på ett af mig fÖrväntadt sätt, redan blifvit besvarad af H. Ex. Hr Gr. af Wellerstedt, och jag får blott förklara, att jag till alla delar instämmer med denne sistnämnde värde talare.
Äfven jag anser mig ej böra ingå i någon redovisning, hvarföre jag icke begärt mitt afsked.
Domare öfver mitt handlingssätt i detta afseende äro Konungen, lagen och mitt eget samvete.
Råd härvid tager jag åter af mig sjelf eller, om jag finner för godt, af andra, för hvilka jag hyser förtroende; men jag låter ej dessa råd påtrugas mig oombedda, och anser mig derföre ej brista i grannlagenhet, mot det folk, i hvars styrelse jag har den äran alt som Konungens rådgifvare deltaga.
Jag var icke när - Den 5 Mars f. m. 55 var., då Hr Dalman började uppläsningen af sitt skriftliga anförande, och har endast afhört slutet deraf; men jag har öfvervarit H. E. Hr Gr. af Wetterstedts svar.
Icke emot den talare, som i dag ställt frågor och uppmaningar till Konungens rådgifvare, men mot Eder, mina
Hrr, i främsta rummet, och i andra rummet mot mig sjelf, anser jag mig förpligtad att öppet och bestämdt förklara, det H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt till alla delar uttalat, hvad sorn äfven är min öfvertygelse, och hvad som både varit och skall blifva regeln för mitt handlingssätt, såsom ledamot af Konungens Statsråd.
För denna förklaring anhåller vördsamt jag om ett rum i R. o.
Ad:s protocoll.
Jag får till en början betyga min ledsnad deröfver, alt jag icke uppkommit förrän vid slutet af Hr Dalmans muntliga anförande.
Jag hade således ej ämnat deltaga i diseussionen; men då jag hört en talare yrka, att Hr Landtm, ej borde tillåta någon understå sig att yttra sig i detta ämne, så kan jag ej undertrycka meddelandet af min tanka deri.
Jag tillstår, att då, vid sista riksdagen, Statsrådet likaledes enhälligt reserverat sig mot den K. proposm i mötespassevolancefrågan, ansåg jag delta mycket oformligt, beklagande, att Konungen på detta sätt framstått, blottad på rådgifvare och såsom ensamt mål för Representationens och Nationens möjliga missnöje.
Jag såg likväl någon raison deri, att rådgifvarnes särskilda mening då medföljde den nåd. propostn, på det Representationen måtte kunna välja mellan båda; men då fråga är endast om ett svar på Ständernas skrifvelse, anser jag sådant i högsta grad oformligt, desto mer, som grundlagen icke föresferifver, att Statsrådsprot. skola medfölja sistnämnde slags meddelanden.
Constil.Utsk. följer merendels den princip, att, då Utsk. beslutar med R.
St:s rätt, några särskilda tankar ej böra få medfölja till Siänderna.
Enahanda är förhållandet bär, och jag kan ej förslå annat, än att då samtliga rådgifvarne yttrat en annan tanka än Konungen, hafva de liksom uttalat den meningen: hända hvad som bända vill, vi skola åtminstone sitta i säkerhet.
Detta är orätt.
Konungens rådgifvare äro de åskledare, hvilka skola från thronen afleda det möjliga folkmissnöjets ljungeldar, och om de icke vilja detta, böra de träda tillbaka och lemna Konungen tillfälle att omgifva sig med andra rådgifvare, som dela hans åsigter, på det Majestätet aldrig må stå alldeles allena.
Detta angående formen.
Hvad sjelfva saken beträffar, kan jag ej underlåta att erinra, huru angelägen man var att medelst 71 (j:s nya redaction förskaffa Konungen del i banco-lagstiftningen.
Sedan försökte man att genomdrifva samma förslag i civillags-form.
Då detta ej heller lyckades, ser man nu här ett nytt försök att vinna samma ändamål blott på grund af 7 § i i83o års 56 Den 5 Mars f, ni. banklag; och jag frågar: följer väl af denna §, att reglementet skall underställas
Konungens pröfning?
Redan 1817^ då hemligheten ännu varade i bancoärender, stadgade R.
St., att alla Utskls föreskrifter skulle vara i öfverensstämmelse med R.
St:s beslut, hvaraf dock icke följde, att dessa stadganden skulle underställas Ständerna.
Nog af, att föreskriften fanns. R.
St. hade full förtröstan, att Utsk. skulle ställa sig den till efterrättelse.
Någon annan controll deröfver, att Ständernas beslut rÖr:de
Banken stå i öfverensstämmelse med i83o års banklag, behöfves icke, än de af Konungen sjelf förordnade talmän, hvilka i motsatt fall icke lära underlåta begagna sin rätt att vägra propostn.
Först i den händelsen, att Constit.Utsk. ogillar ett sådant förfarande, torde Konungen lagligen kunna lägga hinder i vägen för verkställigheten af ett R.
St:s beslut i dessa frågor; men icke är Konungen eljest tillsatt till controllör öfver R.
St:s förhandlingar, ty, såsom sagdt är, talmännen äro hans ombud. 66 § Reg.F. innehåller, att R.
St. böra vårda statens credit; men icke behöfva R.
St. derföre till Konungen öfverlemna att granska, huru denna R.
St:s skyldighet uppfylles, och lika litet synas R.
St. behöfva i officiel väg meddela Regeringen underrättelse om de reglementariska åtgärder, hvilka beslutas rör:de Banken.
Sådant är dessutom alldeles icke någon hemlighet, emedan handlingarna röride dessa beslut redan för flera månader sedan äro tryckta.
Jag anser således K.
M:s skrifvelse böra öfverlemnas till BancoUtsk., med anmodan att afgifva förslag till svar.
Frih. Kantzou, Joh. Al b., instämde med Hr Cederschjöld.
Jag hade icke ämnat yttra mig i denna fråga, men uppträder derföre, att jag hörde en ledamot, Frih.
Cederström, framkomma med försök, icke blott att lägga hinder i vägen för vår yttrande-rätt, utan jemväl att kränka vår ära.
Jag hade icke förmodat, att Ilr Frih. skulle visa sig bland dem, som ville bidraga att nedsätta Husets värdighet, hvilken, den måtte då vara hurudan som helst, jag dock hoppas på det sätt uppfattas af Hr Landtm., att han icke lemnar utan tillbörlig beifran det uttryck, Frih.
Cederström tillåtit sig, att han nemi. förmodat, det en ledamot icke skulle understå sig att här afgifva det yttrande, hvaremot Hr Frih. framställt sina anmärkn:r.
Jag tänker icke heller nu att ingå i yttrande öfver saken.
Jag vill blott förklara, att jag funnit Hr Dalmans anförande fullkomligt parlamentariskt, och att Frih.
Ceder* ströms varit i samma mån obehörigt.
Jag är öfvertygad, att uti hvarje annat constitutioneit land hade Hr
Dalmans framställning vunnit ett odeladt bifall.
Jag vill likväl icke lem - Dan 5 Mars f. m. ®7 lemna outtryckt, att jag ej med Hr Dalman kan dela den tanka, att de satser, han framställt, för närvar, äro i vårt iand tillämpliga.
Jag beklagar nemi., att Hr Dalman anna är dårad af den tro, att vi lefva i ett land, der ett sannt constitutionelt statsskick är rådande.
Jag bekänner, att det funnits en tid, då äfven jag trott, att våra grund lagsstiftare velat skänka oss en i verkligheten ansvarig rådgifvande personal omkring regenten, och jag erkänner jemväl, att den tid funnits, då jag sjelf velat ställa mig på och utgå från samma synpunkt sorn den, hvarifrån Hr
Dalman utgår; men jag har funnit, att den föreställning, som kom mig att söka en sådan ståndpunkt, endast var en dröm.
Dalmau torde påminna sig från de debatter, deri jag och han gemensamt deltagit, ang:de införande af departementalstyrelse, huruledes sjelfva de personer, hvilka man ansett tillhöra det reformerande partiet, eller s. k. mouvementet, ändock icke velat medgifva någon ovilkorlig ministeriel ansvarighet, än mindre en verklig ministerstyrelse, utan man ville fortfarande anse ministeren såsom blott skyldig att åt den allena regerande Konungen gifva und. råd, blottställd för ett ömsom rättvist, ömsom orättvist tadel af ett Constit.Utsk., utan alla vidare resultater.
Jag tror det således vara förgäfves att under närvar, former vilja göra ett sådant begrepp om våra institutioner gällande, som Hr Dalman hyser, och jag tror t. o. m., att det allm. tänkesättet hos folket icke kan, utan förändring i nämnde former, utbilda sig till en dylik föreställning.
Man fruktar nemi. all t— jemnt för en verklig minislerstyrelse och vill, att den alltid skall vara sådan, att den står färdig att vika för Konungens enskilda opinion; och under sådana förhållanden kan jag icke förena mig med det slags opposition, som riktar sin ifver mot en ministére, hvilken i sjelfva verket icke finnes.
Jag finner jemväl ur denna åsigt det hafva varit fullkomligt behörigt af H. Ex. Gr. af Wetterstedt att vägra här ingå i en redogörelse, hvartill han eljest af Hr
Dalmans anförande bort finna sig uppkallad.
Jag hoppas dock, att den tid snart måtte komma, då det lika väl utgör en olänkbarhet, att ett vägrande svar i detta afseende kan lemnäs, som det na verkligen vore en oformlighet att med något annat gå till mötes.
I frågan om den K. skrifvelsens behandling anser jag lämpligast, att Exped.Utsk. anmodas uppsätta det svar från R. St., hvartill den K. skrifvelse!) kan föranleda.
Först vill jag tacka Gr.
Horn för det värdiga sätt, hvarpå han tagit yttranderättens försvar, och jag kan, i hvad sådant rör mig personligen, ej underlåta offentligen erkänna, att jag deruti igenkänner den ädelhet i karakteren, hvarpå jag, under den längre tid, jag njutit äran och tillfredsställelsen af Hr Gr:s bekantskap, städse rönt prof.
Hr Gris yttrande i sjelfva saken, sy^ 20 H. 6 5S Den 3 Mars f. m. nes det vara anslaget i en alltför elegisk tonart.
Vore Hr Gris förutsättningar i sjelfva verket sanna, då skulle jag verkligen misströsta, huruvida vi lefde i ett fritt samhälle, eller icke.
Jag är likväl icke nog olycklig att hysa dessa sorgliga tankar, och jag tror ännu, att, äfven under våra närvar, former, det ytterst beror på Konungens rådgifvares personlighet, på måttet af deras insigter, fosterlandskärlek, redbarhet, sjelfständighet, kraft och karakter, huruvida deras meningar kunna göra sig gällande eller icke hos Konungen, — och jag skall aldrig upphöra att anse det såsom en brist på någon af dessa egenskaper, om Konungen icke öfvergifven en mening, som ingen af hans rådgifvare velat biträda eller ikläda sig ansvar för.
Jag tror, att om Konungens rådgifvare verkligen ansett de nuvar. formerna hinderliga för fullgörandet af deras constitutionella pligt eller för utöfningen af deras constitutionella magt, det varit deras ovilkorliga skyldighet att åtminstone försöka få dessa former förändrade.
Men i stället hafva de, t. o. m. sorn enskilda representanter, icke otydligt visat sin obenägenhet för hvarje förslag i denna riktning, hvilket synes visa, att de finna sig väl vid sådana former, under hvilka den ministeriella oförmågan — att ej säga det ministeriella lättsinnet — kan njuta en lugn och angenäm ansvarslöshet.
Oförgripligen tror jag, att om vi ägt en ministere, der män med kraften och snillet af en Fox, en Canning, en Casimir Perrier, funnits, så hade långt för detta den tid varit inne, då det varit otänkbart, att ministeren vägrat redogöra för sina handlingar med undskyllan, att de endast vore att betrakta såsom riksdagsmän.
Jag kommer således att, så väl nu sorn framgent, fästa en synnerlig uppmärksamhet vid den personliga egenskapen hos de män, som utgöra Konungens råd.
I anlcdn. af hvad Frih.
Boye yttrat, vill jag erinra, alt jag alldeles icke sagt, att rådgifvande personalens afsigt varit att framställa Konungen i en ofördelaktig dager; men nog kan det vara möjligt, att Konungens rådgifvare velat ställa sig sjelfva fram i en fördelaktigare, då de tillstyrkt bifall på Ib St:s förslag, och genom att icke ens vilja biträda Konungens åsigt, det fullgörandet borde uppskjutas, verkligen synas haft för ändamål att visa inför foiket en sjelfständighet, hvaraf frukten likväl icke torde blifva så välsmakande, som de torde hafva förväntat, t sjelfva saken, eller rörande innehållet af den K. skrifvelsen, är jag förekommen af Hr Cederschjöld; och jag hemställer slutligen, om icke Hr Gr. o. Landtm, skulle finna för godt att göra afseende på Gr.
Horns erinran i afseende å Frih. Cederström.
Grundlagen lemnar frihet i yttranderätt i afseende å sak, men förbjuder hvar och en att Den i Mars f. m. ingå i yttranden om personer.
Den, som annorlunda förfar, Understår sig en olaglig handling.