Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Afven med erkännande af det hvilande förslagets brister, antager man, alt det bör bifallas, derföre att bristerna snart kunna afhjelpa», att det alltid är bättre un det vi hafva, samt slutligen derföre att det understödes af den obestridligt större majoriteten inom nationen.
Ingen kan förneka, alt det för det närvar, bland vissa classer finnes en stor anhängighet för förslaget, och att denna urartar lill en verklig fanatism hos dem, som minst äro i stånd att bedöma frågans stora sociala betydelse.
Någon varaklighetsborgen äger man dock icke i detta hänseende, ty ingen ting bevisar, att förslaget under mellantiden af riksdagarne omfattades med ett fortfarande intresse.
Anna fä månader före riksdagen besvarade den tidning, som är liberalismens mäktigaste organ, en uppmaning frän en af B. o. Ad:s närvar, ledamöter, att söka bearbeta opinionerne i förslagets intresse, med det ungefärliga yttrande: ”att så mycket redan blifvit ordadt i frågan, att ”en verklig apathi i delta afseende herrskade hos allmänheten.”
Uppmaningen följdes dock sedermera, och tidningarna lyckades äter upptända den sedan sista riksdagen slocknade gnistan.
Svenska nationen har i detta afseende besannat Gr.
Ehrensvärds bekanta yttrande: ”att det är en trög nation, uppfylld af hetsigheler.
” Huruvida förslaget verkligen understödes af det större nummertalets opinioner, är svårt att afgöra; det är dock lemligen antagligt, att det i allmänhet hyllas af BondeSt.
Då det ensidigt är uppgjordt i delta Stånds intresse, förtjena de i detta afseende visade sympathierne icke alt uppbäras som prof af någon särdeles patriotism.
Petitionerna betyda föga till siffran, då underskrifterna icke torde öfverstiga några tusende; ännu betydelselösare äro de, då man fäster sig vid petitionärernes samhällsförhållanden och 36 Den 28 Augusti. bildningsgrad.
Hvad den stora massan, som hvarken yttrat sig eller pelilionerat, tanker i Irågaii, kan man således endast förutsättningsvis antaga.
Med temlig visshet kan man dock väga påstå, att de upplysta classernas stora majoritet förkastar förslaget; och i frågor sådana som denna är del icke massan, som är compelent domare.
Obestridligt är dock, alt den stora massan af nationen, de upplysta classerna inberäknade, önska representationsreform, och att denna opinion de sednare åren framgått med jättesteg och fått en vigt och betydelse, som allmänt mäste erkännas.
Det hvilande förslagets fiender inse således, äfven sä väl som dess vänner, nödvändigheten att söka åstadkomma ett nytt representalionförslag, i händelse det hvilande faller.
Men om enighet räder med afseende på saken, är det icke så med afseende pä sättet.
Oberäknad! smärre nuanceringar, är det hufvudsakligen tvä åsigter, som göra sig gällande.
A ena sidan vill man grunda reformen på Ständsval, ä den andra på allmänna val.
Båda åsigterna hyllas nästan uteslutande efter inllytelsen af personernas olika samhällsförhållanden.
Ståndsvalens förfäktare anföra, med mycket skäl, att man företrädesvis bör uppföra samhällsförbätlringarne på grundvalarna af det befintliga, alt ståndsrepresentationen småningom utbildats frän uråldriga samhällsförhållanden, och alt denna grund således icke helt och hållet bör rubbas.
De fördomar, som gjort sig gällande mot ståndsrepresentationer, äro till det mesta grundade på falska förutsättningar af fullkomligheter i de represenlationsformationer, vi ännu icke försökt.
Ståndsintressen anses uteslutande göra sig gällande i ståndsrepresentationer; men sedan Stånden, med undantag af BorgareSt., efterskänkt sina privilegier, äro dessa sä öfverklagade ståndsintressen i sjelfva verket inga andra än dem, som i hvarje samhälle böra taga ut sin rätt.
Äfven de s. k. rationellare samhällsformerne förhindra icke, att de individuella intressena förmå göra sig gällande pä det allmännas bekostnad.
Jernlillverknings-monopoierne i Frankrike, spanmålslagarne i England, slafveriet i Förenta Staterna intyga detta förhållande.
Personlighetsprincipens antagande som grund för individernes politiska rättigheter, innebär vådor af vida betänkligare art, än ständsvalens antagande dertill.
Grundsatsen, betraktad i sin nakenhet och oinskränkt tillämpad, är sjelfva oförnuftets, lika fiendtlig mot Staten som mot individen, och således samhällsskadlig på samma gång sorn den är samhällsvidrig.
Då den tillerkänner den okunnigaste af samhällets medlemmar samma rättigheter och likartad samhällsbetydelse, som den insigtsfull, och de upplysta classerna alltid utgöra minoriteten; skulle bestämmandet af samhällets intressen och riktning öfverlemnas i okunnighetens händer, all högre intellectuel utveckling hämmas, samhällets upplösning och despotismens införande påskyndas.
Sjelfva grundsatsens oförnuft och orimlighet beröfvar den lyckligtvis många af dess vådor; den är således hittills, liksom mycket annat i samhället, en fiction, den man antager utan att Den 28 Augusti. tillämpa densamma; ty vid fördelandet af de politiska rättigheterna, erkännas alltid nödvändigheten att qvalificera personligheterne, hvilket åter i sjelfva verket tillskapar classval.
Denna afvikelse från grundsatsen erkännes dock aldrig af dem som utestängas; grundsatsen nedlägger således ett frö till oupphörligt split och politiskt missnöje.
Då den medgifver rätten, men icke rättigheterna, söka de som utestängas alltid göra dessa sednare gällande; alla de skrank, man i detta afseende söker uppföra, skola således förr eller sednare nedrifvas.
Ingen må således förundra sig om man tvekar att erkänna grundsatsen, der man hil tills undvikit densamma, och att man söker uppbygga representationsreformen på en mera bekant och mindre slipprig grundval.
Frågan är, huru man skall kunna förena de olika åsigterna, huruvida en sammanjemkning är möjlig, äfven med förutsättning af ömsesidig god vilja och beredvillighet å Ståndens sida, eller om lill ändamålets vinnande någondera sidan helt och hållet måste uppoffra sin åsigt.
Ståndsvalen, som nästan uteslutande hyllas af Adeln och PresteSt.
, hafva, åtminstone som opinionerna för det närvar, uppenbara sig, föga utsigter ali tillvinna sig några sympalhier inom de båda andra Stånden; ty vid deras bedömmande liar slåndsfördomarne inträdt i sakförhållandenas ställe.
Det finnes dock åtskilliga speciella förhållanden, som i Sverige företrädesvis borde reconmiendera dem.
De arbetande classerne hafva från urminnes tider ägt politiska rättigheter, som varit längre utsträckta än något constitutionelt samhälle ännu vågat medgifva.
Att återtaga hvad som en gång är medgifvet, vore icke rädligt; det innebär icke eller någon våda, så länge de arbetande classernes politiska verkningskrets inskränkes till en fjerdepart af representationen.
Att med antagande af allmänna val, förena denna de arbetande classernes utsträckta valrätt, möter nästan oöfvervinnerliga svårigheter, särdeles med de kända anlipathierna mot allt aristocratiskt element.
Ståndsrepresentationens ide' förkastas ingalunda af andra länders statsmän.
Man känner den stora Fransyska velenskapsmannen och lill sina politiska tänkesätt radicala Aragos yttrande: ”J håfven i edert fädernesland upplöst ett stort problem; akten er väl alt förändra en sådan representation.
Del är all erkänna en alltför materiel åsigt af Staten, att vilja mäta menniskovärdet med penningen, med en census.”
Det finnes dessutom intressen i samhället, hvilka, om ock mindre handgripliga, äro lika dyrbara: det är samhällets ide'ela intressen, dels religieusa och moraliska.
Dessa förmå göra sig gällande, när ståndsvalen bibehållas, men torde förlora den betydelse de förtjena, om allmänna val antagas, och siffran skall bestämma omfånget af menniskans samhällsrälligheter och politiska verkningskrets.
Det vöre visserligen ännu åtskilligt att tillägga i ståndsvalens intresse, men det vore att ännu ytterligare idissla det, som af andra redan är bättre sagt.
Skulle fördomarnc mot ståndsval icke kunna öfvervinnas, bör Adeln icke alltför envist vidhålla sin åsigt; ty äfven om man icke förmår åstadkomma det båsta möjliga, bör man söka tillvägabrin - 38 1) e n 2 8 Augusti. ga ett bättre än det som är, hvilket otvifvelaktig!, utan motvigt, päskyndar samhällets deraocratiserande, då democratiens äsigier uteslutande hyllas af tvenne
Stånd och af minoriteten inom de tvenne andra.
Att ståndsval länge svarat emot sitt ändamål, är visserligen intet skäl för dess evinnerliga bibehållande.
En statsförfattning kan under ett visst tidsskifte vara den ändamålsenligaste, och under ett annat icke mera öfverensstämma med tidsförhållandena.
Alt vilja behålla det som är, blott derföre att det har varit, är en ultrahistorisk åsigt, som skulle göra samhället stationärt och hindra allt socialt framåtgående, så i intellectuelt sorn i materielt hänseende.
Samhället är rörligt till sin natur; så måste äfven institutionerna vara.
De böra lemna sin gärd ät de progressiva idecrne, äfven som åt de conservaliva, och således icke i det förflutnas intresse förbise det närvarande.
Det ligger i menniskans natur en benägenhet att mera fästa sig vid namnet än vid saken.
Personlighetsgrundsalsen har således förorskat större farhågor, än den förljenar; grundsatsen visar sig i sin tillämpning helt annorlunda än i sin abstracla form.
Frågan blifver dä i sjelfva verket, alt kunna åstadkomma classval, i stället för ståndsval.
Sedan de conservaliva äsigterna, mot sin öfvertygelse, som eftergift ät de progressiva ideerne, medgifvit de allmänna valens antagande, äga de bestämda skyldigheter att försäkra sig om några garantier emot democratiens öfvervigt och växande anspråk, och det med sä myckel mera skäl, som de begäras i samhällets, i gemensamhetens intressen — democratiens äfvensom aristocratiens.
Den uppoffring
Adeln gör af sin sjelfskrifvenhet, bör komma samhället, icke anarkien till godo.
Democratiens ståndpunkt är utan tvifvel för det närvar, den starkaste, och det är den starke, icke den svage, som kan vara frikostig.
Arislocralien äger sitt enda stöd i det förflutna; democralien i det närvarande och tiel kommande.
Hvad de conservativa åsigtcrne eftergifva utöfver samhällets intressen, ålerlages aldi ig.
Democralien kan deremot, när den behagar, återtaga det den linner sig hafva för mycket efterskänkt.
Det Europeiska samhällets hela sednare historia utvisar den democraliska öfverviglens oafbrutna tilltagande.
Det ligger något särdeles i det conslilthionella samhällsskickets natur, som skall påskynda samhällets deroocratiserande; ty democralien rekryterar äfven utom sina leder.
Oppositionen mot Styrelsen påräknar aldrig något större anhang bland de högre classernc.
Medlemmarue af dessa classer, sorn bekänna oppositionens äsigier, mäste således hufvudsakligast söka sitt stöd nerifrån; detta understöd vinnes dock endast genom uppoffring af egen öfvertygelse och genom hyllande och antagande af massans opinioner.
Det gamla aristocratiskl legilimistiska partiet i Frankrike har sett sig tvunget att hylla radicalismens åsigter, för alt kunna intaga en politisk ställning.
Engelska Adeln innehar visserligen ännu en stark position; den rubbas dock dagligen äfven i delta aristocratismens verkliga hemland.
Torys bekänna numera Whig-par - Den 28 Augusti.
39 liets forna grundsatser, detta har uter till en del måst intaga de radicalas forna läger.
I de flesta Europeiska samhällen, der allmänna valprincipen varit erkänd, har man insett nödvändigheten att hämma democratiens öfverväldigande.
Der bålverken icke redan varit i de gamla instilulionerne, har man sökt åstadkomma dem af de elernenter, som förefunnits.
Sverige är det enda monarkiska samhälle, der man tänkt sig allmänna valens införande utan correctivet af en verklig öfre kammare.
Det är hufvudsakligast fördomarne mot Adeln, som i detta afseende skapar svårigheterne.
Man föreställer sig, att det endast är ett försök af Adeln att under en ny form behålla den samhällsbetydelse, de under den närvar, äro på väg att förlora.
Adelns sociala ställning föranleder visserligen här som annorstädes vissa företräden och förmåner; detta förekommes dock ingalunda med Adelns utträngande eller upphäfvande; ty rikedomen liksom födseln gifver innehafvaren jemte arfvingen anspråk äfven som förmåga att utan egna förtjenster göra dem gällande.
Lemnar Adeln rummet, skall dess impopulära plats alltid intagas af hvarje dass, som genom sin sociala ställning höjer sig frän massan och väcker dess afundsjuka.
Den maktägande medelclassen i Frankrike är hvarken populärare eller mera vän af massans välde, än de forna marquiserne, och Ludvig Philips plebejiska ministrar äro ingalunda omhuldade af allmänhetens sympathier.
Huru omöjligt det är att lill den grad democratisera samhället, alt icke gradationer finnas och en rangstrid kan uppkomma, bevisas af en för få år sedan skedd tilldragelse i en af de små Schweitzer-Cantonerne, der statsförfattningen är radicalt democralisk.
En tvist uppkom mellan de olika menings-fractionerne, som utbröt till öppen fejd.
Det aristocratiska partiet utgjordes af koherdarne, det democratiska af getherdarne.
— Att framdraga den ytterliga democratiens alla samhällsvådor, skulle leda till för mycken vidlyftighet; erfarenheten visar också, att ingen statsförfattning är mera vansklig till sin varaktighet; ty democratien förstår väl att tillskansa sig väldet, men aldrig all behålla detsamma.
All oinskränkt myndighet är benägen alt missbruka sin makt.
Historien visar i detta afseende en samhällenas oupphörliga kretsgång; huru aristocratien framkallar democratien, denna åter anarkien och despotismen.
Säkerhet lill lif och egendom är samhällsindividens gemensamma intresse, hvilken politisk fraction han än må tillhöra.
Att den ytterliga democratien alltid hotar att blifva laglöshetens välde, intygas af samtida exempel, af de bekanta lynchlagarne i Förenta Staterne samt af de nyligen skedde massakrerne i Philadelphia, der auctorileterne icke kunde eller icke vågade försvara allmänna ordningen.
Nationerne omskapa icke sin samhällsförfattning hvarje decennium, den är en produet, som bör uppgöras för sekler och således vara utan inflytelse af dagens små passioner.
Afseende hör fästas på alla i Staten befintliga betydligare intressen.
Man kan icke billigt vis begära, att de forna maktägande classerne sko - 40 Den S8 Augusti. la godvilligt afstå sin plats, för alt under nya föreslagne förhållanden förlora all samhällsbetydelse.
Det vore mindre väl betänkt att, genast vid första anläggningen af en ny samhällsordning, göra de upplyste classerne till uppenbara fiender deremot.
Ar meningen att åstadkomma något på fredligt sätt, på öfvertygelsens väg, måste allas rätt respccteras, minoritetens äfven som majoritetens, alla samhällsintressen böra i möjligaste målto tillfredsställas och få den dem passande verkningskrets.
Alla meningsfraclioner borde således inse nödvändigheten deraf, att samhällets conservaliva liksom dess progressiva åsigter hafva sina organer.
Democratiens eget intresse påkallar garantier mot folkväldets öfverdrift.
All politisk lagstiftning bör uppgöras med afseende på befintliga förhållanden.
Alt uppföra en öfre kammare på bördsprincipens och sjelfskrifvenlielens grundval, strider nu mera mot lidehvarfvets anda och begrepp; den öfre kammaren bör således äfven formeras genom val af folket, dock på sätt, alt den större förmögenheten och högre intelligensen der får ut sin fulla rätt.
Det är synnerligast frånvaron af allt conservalivt element, som gör det hvilande förslaget så samhällsvådligt och som framkallar mitt nej dertill.
Detta anförande, hvartill många yttrade bifall, bade blifvit afbrutet genom ankomsten af en Deputation från Iledcrv. BondeSt.
, hvilken anfördes af Ståndets Talman vid sednaste riksdagen Anders Eriksson från Orebro Län, som, jemte det han aflemnade ett prot.utdr. om BondeSt:s denna dag beslutade bifall till de nu under R. o. Ad:s öfverläggning varande representationsförändringsförslag, skriftligen anförde: BondeSt. anhåller alt, genom oss sina Deputerade, få helsa II. R. o. Ad. och tillkännagifva, att BondeSt., vid föredragningen af Const.Ulsk:s mern., innefattande de hvilande grundlagsförslagen till nationalrepresentationens ombildning, med stor pluralitet bifallit detsamma.
Öfvertygadt, att det syftemål, som legat till grund för detta beslut, med afseende på ämnets synnerliga vigt, icke är någon Svensk man likgiltigt, kan BondeSt. icke underlåta att uttrycka den önskan, alt ett älskadl fosterland mätte, genom ett bifall till förslaget, jemväl i de öfrige RiksStm, vinna en samhällsförbättring, hvaraf behofvet, i långliga tider insedt, af den nuvar. grundlagens stiftare högtidligen erkändt, af erfarenheten under de sedermera förflutna riksdagar bekräftadt, och med hvarje dag mera oafvisligt framträdande, slutligen blifvit det mest maktpåliggande föremålet för nationens omsorger.
Utan att tillmäta sig det anspråket att kunna intränga uti statslärans djup, har BondeSt. trott sig kunna inse och med tillförsigt följa den enkla sanningen, att om statsinrättningar, sorn hafva för ändamål att värna ett folks frihet, i följd af sin bristfälliga sammansättning, betraktas med likgiltighet eller misstroende af folket, emedan de icke motsvara den stigande utvecklingens for - Den 28 Augusti, il fordringar, så kan deras förbättrande icke länge uppskjutas, utan lidande för det allmänna.
BondeSt. är icke okunnigt om de vådor man från flera håll förutspått, än såsom följd deraf, alt Ståndet eftergaf den rätt, den Svenska allmogens representation hittills haft att intaga ett särskildt rum vid riksdagarne, än under farhågan, att den öfvervigt, som den mindre jordbrukaren skulle erhålla vid utseendet af valmännen till den nya riksförsamlingen, skulle sätta hela samhällets bestånd på spel.
Under en liflig öfvertygelse om nödvändigheten att göra ett slut på de svårigheter, som vaiit oskiljakliga frän det nuvar. representationssättet, har BondeSt. likväl icke dragit i betänkande att, om dess tillvaro såsom Stånd kunnat anses innebära en fördel, med glädje offra densamma åt fosterlandet, under hopp att ifrån sina Medslånd möta samma beredvillighet.
Den sednare farhågan vederlägges af Sveriges historia, som visat, att vördnad för lagarne och tillgifvenhet för Konungen städse utgjort ett grunddrag hos allmogen, och att det Stånd, hvars yrke är närmare fästadt vid den Svenska jorden, icke eller någonsin varit det, som undandragit sig sin andel i allmänna bördor, eller förorsakat omhvälfningar i det bestående.
BondeSt. är förvissadt, alt dessa tänkesätt icke skola finnas stridande mot den högre upplysningen, utan vitsordas och delas af tänkande och ädla medborgare ibland alla classer; alt deruti ligger ett uttryck af hela Svenska folkets hopp, som, uti sina ombuds endrägt och beredandet af jemlikhet inför lagen, utan någons förfördelande, väntar åt efterkommande släglen en framtid af rätt oell sanning, och att ögonblicket nu, om någonsin, är gynnande, dä förändringen kan verkställas i frid och lugn, med bifall af en Konung, som nyss uppstigit på throuen, omgifven af folkets kärlek.
Under upprepande af den förhoppning, att H. R. o.
Ad. i denna vigtiga stund, så betydelsefull för samtid och efterverld, lif— vas af samma grundsatser, hvilka BondeSt. här uttalat, hoppas BondeSt. att i fl. R. o.
Ad:s välvilja och förtroende städse få vara inneslutet. fl. Ex. Ur Gr. o. Landtm, svarade, att Hederv.
BondeShs genom
Deputationen meddelta beslut oförtöfvadt skulle blifva för R. o. Ad. föredraget, samt anmodade på R. o. Ad:s vägnar Deputationen, att till sitt Stånd framföra den underrättelse, att det ämne, som communicationen afsåg, nu utgjorde föremål för R. o. Adis öfverläggning, äfvensom den försäkran, att det beslut, R. o. Ad. komme att fatta, skulle bära vittne om den varma känsla för fäderneslandet, som lifvade och alltid komme att lifva Sveriges R. o. Ad.
Deputationen på vanligt sätt utbeledsagades.
Gr. von Hermansson , Carl Johan:
Jag har trott det vara en pligt äfven för mig att tillkännagifva min opinion i ämnet.
Jag har trott detta så mycket hellre, som 10 år redan äro förflutna sedan jag offentligen tillkännagaf min öfvertygelse om behofvet af 2 II. 6 42 Den 28 Augusti. en representationsförändring.
Jag anhåller nu att få till prot. anföra, att just derföre, mine Ilrr, att jag älskar den lagbundua friheten, ämnar jag votera nej till det närvar, förslaget.
Hr Ramsay, Bror Jacob, anförde skriftligen:
I denna fråga, den för fäderneslandet vigtigaste, sedan vi inträdde i detta statsskick, anser jag en hvar bör oförstäldt yttra sin tanka, och oaktadt jag, efter all anledn., stannar här i en ringa minoritetet, anser jag mig ändock böra göra det.
— Jag kom till riksdagen med den öfvertygelse, att lägga mitt ja till förmån för det hvilande representationsförslaget.
Af allt det myckna jag här hört lalas och sett skrifvit i denna sak, har min öfvertygelse ej det ringaste blifvit rubbad; den har tvertom fått mer och mer styrka, ju närmare jag betraktat och steg för steg följt gån gen af denna riksdag.
Mine Hrr! jag vädjar till eder.
Tron J, att med en sådan sammansättning af Svenska folkets representation, som den närvar., något verkligt godt kan uträttas för fäderneslandet?
Jag måste bekänna, alt för mig visar sig mörka utsigter af split, söndringar och ståndshat.
Tvedrägten har vid denna riksdag framstått i öppen och förfärande skepnad.
Huru eller när skola de sl ridande intressena försonas, om vi lemna obegagnad den utväg dertill, som nu erbjuder sig?
Den som något lärl känna fäderneslandets sanna belägenhet, mäste längesedan hafva insett, att, till biläggande af den strid, som uppkommit mellan de särskilda ständsclasserne och som för närvar, hotar att dela Svenska folket i motsatta partier, ingen annan möjlighet finnes, än i antagandet af en representation, grundad på allmän valrätt och följaktligen upphäfvande alla de artificiella och fictiva skillnader, ur hvilka den för allmänt väl så vådliga söndringen utgått.
Jag vill ej tala om allt det undransvärda, jag erfarit under denna riksdag: den yttersta ofördragsamhet hos ett rådande parti mot andras meningar; val till Utsk:s-ledamöter företaget till det mesta i samma ofördragsamhetsanda; besluten inom Utsk-.n beroende af slumpen i den afiagda sedeln; Regeringens s. k. förtroende-embetsmän uppträdande i öppen fejd mot den Regering, de skulle tjena; ett förslag, som har allmänna rösten hus folket för sig, hotadt att falla för ensidighetens motstånd — detta allt, sammanlagdt med de stora olyckor, som från urminnes tider varit följden af den förhatliga ståndssplitlring inom värt fattiga land, skall fullkomna förkastelsedomen öfver den närvar, representationen och öfver de bemödanden, som inom vissa kretsar ännu göras lill denna bedröfliga ståndsförfattnings upprätt hällande.
I dag heter det nu, eller kanske aldrig.
Frågan är om Svenska folket hädanefter skall vara ett folk, eller flere folk; om det skall arbeta, helt eller splittradt, på framgången af hvad som fordras för dess bestånd och för dess förkofran; om det en gång, när nöden kallar delta folk till strids, skall kämpa i slutna leder af fosterlandets enige söner, eller i sönderfallna, misshälliga hopar af stånd, utan fosterland.
Jag har sagt, hvarföre jag ger min Den 28 Augusti. 43 röst ät förslaget.
Min öfvertygelse och min pligt såsom Svensk man hafva fordrat det.
O Åtskilliga röster gäfvo i anledn. häraf bifall tillkänna.