Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skriken, skrålet och tjuten dogo så småningom bort, och under tystnad passerade karavanen öfver For-sabron.
Ack, om det ändå varit Sunnerbodabron, men det
var långt hem — sju mil — och vägame voro så olän-di ga som i en ödemark.Politiska masker och ytterligheter.
Några iakttagelser.
Af Scaevola *.
Sedan franska revolutionen har det varit de liberale, som hufvudsakligen tryckt sin stämpel på den politiska utvecklingen, stundom till gagnet och oftare till namnet, i ty att liberalismen ansetts, der den icke var partiernas
verkliga drägt, såsom en synnerligen lämplig skyddande förklädnad.
Liberalismens uppgift var att bryta skrankor, att * aflägsna sådant som icke längre passade för tiden, dess program var väsentligen negativt.
Häri ligger ej något klander.
Det är ej mindre nödigt och nyttigt att spränga hindren än att lägga vägen och det är ofta — ej blott vid jemvägstunlar — sprängningen som är det svåraste arbetet.
Många af liberalismens sträfvanden ha lyckats och lemnat en vinst, som en gång för alla
* Den artikel om » förklädnad och skyddandé likhet inom pressen », hvilken förekom i senaste häftet af Dagens krönika, har ådragit sig en ' högst ovanlig uppmärksamhet.
Det ena ryktet efter det andra har cirkulerat både i hufvudstads- och landsortspressen.
F. d. medarbetare i Aftonbladet ha blifvit utpekade såsom förmodade » attentatsmän »; för öfrigt har man fast sina blickar åtminstone på ett par tidningsutgifvare samt äfvenledes på en ung professor i Upsala och på en gammal professor i Lund med ett ganska lysande namn.
Hvad som möjligen af allt detta kan vara sant, tillkom mor naturligtvis ej red.
att ens antyda, alldenstund Scsevola förbehållit sig den allra strängaste anonymitet.
De anförda gissningarna ha vi meddelat våra läsare blott såsom kuriositeter.är mensklighetens.
Men äfven på de områden, der sa varit fallet, har det ofta visat sig, att icke allt dermed var väl bestäldt.
Det gick med friheten som med sa mycket annat här i verlden: när man fick den, såg man, att det icke var den man velat ha.
De gamle herrame förlorade under generationernas gång icke blott den styrka, som skapat väldet, utan ock den mycket mindre, som kräfdes för att behålla och vårda arfvet.
Liberalismen hade skapat nya makter i staten och dem tillföll då arfvet.
Likväl icke allt, ty de gamle herrames makt hade så djupa rötter, att de ej kunde uppryckas.
Med den sympati, gemensam situation skänker, möttes då de nye och de återstående gamle herrame.
De nye herrame, dem som liberalismen gjort mäktige, det var innehafvame af penningpungar.
Sa skedde, att bördsaristokratien upptog penningaristokratien till sitt äkta vÄ Och kvrkan, som har betaldt för att afsluta alla både goda och dåliga partier, lade vål- ' signande händer öfver paret.
Deremot göra vi ingen hemlighet af, att bland de många, som skriftligen eller muntligen uttryckt sin belåtenhet, med förf: s qvickhet och skarpsinne, har ock cn och annan tagit parti för L.
J. Hierta såsom varande af förf.
orättvist behandlad.
Dä vi härom underrättat Scievobu har han svarat: » Jag vet ganska väl, att åtskilliga af det gamla Aftonbladets svängningar kunna ursäktas på grund af den hotande indrag-ningsmaktenx m. m. dylikt, hvarmed den d. v. utgifvaren låg i fejd, men det föreföll mig så obeskrifligt barockt, att det nya A.-B: s ledare så tidt och ofta hänvisade till den gamla aeran, utan att känna till hrad denna i sjelfva verket innebar, eller huru vapnen dÅ fördes.
Derför tog jag mig friheten, att, så att siiga, skaffa vederbörande ett brännsår från deras egot fyrfat.
Underrättelsen, som ni, hr redaktör, gifvit mig, att jag enligt åtskilliga af edra läsares förmenande skulle vara » högerman » — har förvånat mig, ty jag vet med mig, att det är blott den skenbara liberalismen, som jag ej velat skona.
Att jag icke är fiendtligt sinnad mot den politiska utvecklingens vänner, torde för öfrigt mera tydligt framgå af ofvanstående artikel, som jag, på er uppmaning om ett nytt bidrag, härmed har äran sända, men jag tror dessutom, att en betydlig begreppsförvirring rader i användandet af politiska slagord.
Eder tjenstvillige
Sc&amp;vola. » De, som icke voro herrar, märkte ej på länge hvad som försiggick.
De hade rifvit ned skranken mellan stånden, de jublade, då de sågo krämarens son bestiga samhällets tinnar; de funno, att alla voro lika, dugligheten vann sin seger, hvar den så fans.
Och de, som ledde den stora hopen — den är ju till för att ledas — de sågo sig på dess axlar så högt till väders, att allt var ganska godt.
En och annan gång märkte desse folkets utkorade, att för sjelfva detta folk var allt i huf-vudsak som förut.
Menige man sysslade vid sitt glas något mera än förr med statens angelägenheter och dess ombud skickades stundom till öfverläggning om landets styrelse, hvarvid de fingo dricka brorskål med mäktige män och ibland voro nog sadelfasta att hålla tal för folkets rättigheter.
Men folket fick ej derför någon kyckling på tallriken, mot dess stora vigt i det ideella svarade samma dystra realitet som förr.
De mera teoretiskt anlagde liberale satte sig att fundera öfver saken.
Under tiden fortsattes striden kring frihetens, jemlikhetens och broderskapets stora principer, ty äfven om man böijat tvifla på den * form de fått, har det dock alltid ansetts synnerligen förtjenstfullt att kämpa kring fallne höfdingars lik.
Men medan de liberale stodo .undrande och spörjande, hvad de skulle hitta på, hände obehagliga ting.
A ena sidan passade de reaktionäre på och bemäktigade * sig herradömet och å andra uppväxte farlige konkurrenter.
Det fans nemligen en del folk, som beslutsamt lem-nade kampen för den osäkra vinst, frihetsprincipen gaf, och stridde för mera materiella intressen.
Men de uppoffrade icke de stora fraserna.
Dessa låta i allmänhet synnerligen bra och hafva i följd af sin abstrakta enkelhet stor betydelse såsom agitation smedel.
De^kommo, desse nye män, från skilda håll; både konservative ochliberale, både fritänkare och kristendomsförsvarare letn-nade sin tribut.
Men af alla partier tyckte den nya fanans män minst om de liberale, de ansågo dessa vara de oklara och opraktiska hufvudenas mån, der de ej tyckte dem vara den rena egoismens förkämpar, utan blick för annan rättvisa än den, som ligger i styrka i konkurrensen.
Dessutom voro de rivaler om massans
gUnst.
De liberale återgäldade rikligt ovänskapen.
De hade kämpat en i sitt tycke så ädel kamp, de trodde sig nära att vinna allmän seger och ansågo sig nu blott behöfva njuta segerns frukter för att lyckliggöra sig och verlden.
Då stötte de på denne nye motståndare.
De blefvo icke stumma af häpnad, ty tystnad är icke deras starka sida, men de häpnade.
De nye männen åter befinna sig i en situation, som är rätt komisk — för andra.
Det är de som skola gö-rat, sedan liberalismen icke mäktat sin uppgift.
De äro de lidande massornas profeter, det företrädesvis s. k. folkets stridsmän och de skola länka den politiska kampen i nya banor.
Men det otacksamma folket lem-nar dem i en betänklig minoritet.
De äro dock så varmt öfvertygade, att de ha rätt — nya meningar ha ju som bekant vanligen ifrigare anhängare än gamla — det år blott bristande omdöme, sona gör, att massorna ej fblja deras banér, det är blott egennytta och oärligphet som gör, att de kunnige vilja annat än de.
Det är sant nog, att allt detta skall hjelpa sig med tiden, men det tager en oerhörd tid, innan massorna lära förstå sitt väl och innan oegennyttan, kommer att regera verlden.
Nu år det alltid svårt att vänta — man kan vänta för långe äfven på ett godt, och tålamodets * talang är just icke framstående hos dem, som förvåna sig öfver att de icke skapa revolutioner.
Det är ju de mest energiske och mest hänsynslöse, som bilda ytterlighetspartien.
Då deicke ega den styrka, de enligt sin mening, om det funnes någon rättvisa i denna verlden, borde hafva, majoritetens, så gäller det att använda den de hafva.
Kunna de icke drifva fram rättvisan direkt med den vederbörliga farten, så kunna de åtminstone göra det indirekt genom att hämnas orättvisan och imponera på makthafvame.
Så uppkomma sammansväijningamas och attentatens män.
Det är vanligt att behandla denna företeelse endast med förakt och afsky.
Sådant är mycket kortsynt — och äfven hvad sakens moraliska sida angår, bör man éj allt för hastigt kasta den första stenen.
Först och främst bör man betänka, att de idéer, ytterlighetsmännen så fanatiskt dyrka, rätt ofta innehålla ett grand af sanning, som gör det brutala hån obefogadt, hvilket en kompakt majoritet så lätt tillåter sig.
Hvaije ny idé behöfver lång tid för att bli allmän egendom, och paradoxen, att majoriteten alltid har orätt, är stundom ganska träffande, då det gäller striden med de nya idéernas bärare.
Ytterlighetsmännen hafva derför i någon mån rätt, när de anse, att de borde ha majoriteten.
Då denna majoritet ännu är för outvecklad att förstå sitt väl och följa sina apostlar, uppkasta sig desse till folkets förmyndare och vilja göra den dumma allmänheten tjenster med eller mot dess vilja.
Och då de icke hafva goda medel, tillgripa de dåliga.
De hafva häri många och höga föredömen, hvilka af historieskrif-vame dömas mycket mildt.
Man har ofta tillfälle att iakttaga, det personer, som ge sig ut för och tro sig vara hederligt folk samt under normala förhållanden äfven äro det, i politiken uppföra sig ohederligt.
Det beror på samma förhållande, som så ofta gjort, att ett helt folk betett sig ohederligt.
Den moral desse individer besitta är till största delen ett yttre påhäng, det är i sjelfva verket mindre sedliga
4$grundsatser än en inrotad aktning för det konventkmelt antagna, som föreskrifver deras handlingssätt.
De kunna ha fått de herskande föreställningarna om rätt och orätt så inpräglade, att de i dagliga lifvet icke ens i hemlighet afvika derifrån.
Men så snart de gå utom det vanliga lifvets välreglerade vägar, sakna de moraliska hållpunkter.
‘ De.
jubla och tro sig rätt storartadt visa fosterlandskärlekens dygd, när de applådera en statsman, som med list och våld, med kränkning af de enklaste hederslagar, förödmjukat ett annat land.
I de inre politiska striderna äro de lika » fördomsfria *.
För att tillintetgöra en politisk motståndare begagna de med det renaste samvete i verlden medel, som äro moraliskt förkastliga — man skryter offentligen af att ha begagnat sig af sina arbetares nöd för sina politiska syften i form af valtryck eller på annat sätt.
Dessa personer tro, att en annan moral gäller i politiken än i- dagliga lifvet Attentatsmännen förakta de små nedrighetema, de trotsa den herskande moralen i stor stil, det är hela skilnaden.
De liberale och socialdemokraterna ha fått lida mycket för attentaten.
De konservativa göra gällande, att på deras sida begås inga attentat, och kyrkans herrar skrifva gema detta som allt annat ondt på den upplösande tidsandans räkning.
Det är sant, att atten-
tatsmännen i allmänhet icke tillhöra de konservativa.
Om man betraktar två hundar, som slåss om ett ben, är det lika säkert, att man icke skall finna den konservative, d. v. s. den som innehar benet, begå något attentat, som att beatus possidehs anser den hund, som söker ta benet, för en omoralisk rackare.
På de ställen, der de konservative icke innehafva benet eller icke anse sig ha nog af det, kunna de också framalstra attentat, såsom vi skola se.
Den moraliska sidan af attentaten är emellertid icke den, vid hvilken man hufvudsakligen bör fästa sig, dådet gäller att förstå denna företeelse.
Kärnpunkten i frågan är den: gagna attentaten den sak, för hvilken dess anhängare kämpa?
Vanligen säges det, att attentaten mera skada än gagna sitt parti, dels derför att de drifva motpartiet, som är det starkare, till lifligare kamp, dels derför att de skrämma partiets moderate anhängare, dem som äro böjda för att åtminstone delvis verka för samma mål som de sjelfve.
Härmed är frågan dock ingalunda af-gjord.
Hvad det första skälet angår, är det bestämdt oriktigt, så vidt herrar attentatsmän ha något att kämpa för.
Om de af sine mäktige motståndare negligeras eller förföljas, har sin stora betydelse för deras behagliga tillvaro, men för deras sak är det likgiltigt eller verka snarare förföljelserna gagneligt.
Det är troligt, att de herskande för sitt skydd nödgas vidtaga åtgärder, som genom det missnöje de väcka hos oskyldigt träffade, öka ytterlighetsmännens utsigter.
Beträffande det andra skälet är det helt säkert riktigt, att attentaten skrämma bort många.
Men de, som bli rädda, äro hufvudsakligen de, som se på attentatens brottslighet, och denna deras syn på saken visar en så grundväsentligt olika åskådning, att dessa två partier knappast kunna hafva något gagn af hvarandra.
De bland de moderate, som skåda på förhållandena realistiskt, som bedöma hvarje sak efter dess följder och kallt betrakta den för det stora hela jemförelsevis obetydliga förlust, som äfven det mest omtalade attentat medför, de låta sig icke af något sådant afhållas från att arbeta för en utveckling i den riktning, som de annars anse god, de kunna tvärtom eggas att arbeta litet ifri-gare för att snarast möjligt undvika dylika obehagliga och komprometterande bragder.
Härmed må emellertid vara huru som helst.
Det är kanske icke sant, att Ravaillacs dolk, Orsinis bombeller feniemas bössor gjort någon nytta åt den sak de voro afsedda att tjena, och säkert är, att månget attentat skadat sin arrangörs sak: det behöfves ej mer, ån att gagnet många gånger synes tillräckligt sannolikt, för att vara en fanatiker nog.
Desse ytterlighetsmän äro af tvenne slag.
Somlige kasta sig med brinnande ifver in i agitationen för sitt mer eller mindre klara ideal och lyckas så fullständigt gå upp i denna, att de ej göra tydligt för sig, huru ringa frukt de skörda af sin möda.
Det är idealisterna inom partiet och en vackräre, mera oegennyttig idealism finnes ej bland dem, som påstå sig hafva patent på den varan.
Men de kalla och beräknande inom fanatikernas parti, de nöja sig ej med denna platoniska kärlek till framtidsidealet.
De vilja se ett resultat af sin verksamhet.
Det är det ämne, hvaraf attentatens ledare bildas.
De äro oftast ej rädde för att sjelfva handla, om så nödigt varder, men de föredraga att vara sammansvärjningens chefer och lemna utförandet åt utvaldt folk bland partiets idealister.
Desse senare hafva nemligen dels sina anfall af förtviflan, då de inse huru litet de uträtta, dels öfvergår deras glödande nit för sina ideal ofta till ett lika otygladt hat mot det bestående och dess representanter, så mycket lättare som de makthaf-vande vid sina skyddsåtgärder gemenligen skära alla öfver en kam och behandla idealisterna efter principen » stryk skall du ha, har du inte gjort ondt, kommer du att göra det ».
I hvilketdera fallet som helst offra desse annars oskadlige svärmare med välbehag sitt lif för att » tjena sin sak ».
Som dynamiten och andra nyttiga ting af samma användning äro upptäckta, fins sålunda allt tillstädes för denna form af politik.
I Sverige hafva vi inga ytterlighetsmän af nu omtalade art och väl ej af någon annan heller.
Vi ha ju två partier: deras, som tryckas af grundskatterna ochvilja ha bort dem, samt deras, som icke bära något af deras tyngd och vilja ha qvar dem.
Men för grundskatter begår man inga attentat.
Deremot håller Danmark sig för närvarande med ett ytterlighetsparti, som visar, att konservativa grundsatser icke alltid utgöra tillräcklig borgen för en hygglig politik.
Äfven desse ytterlighetsmän på högra sidan förtjena några ord till belysning.
Ytterlighetsmännen äro här som alltid de, hvilkas meningar mest skilja sig från den allmänna i det land och den tid de tillhöra, men de förete den egendomligheten, att de för tillfället innehafva makten.
Som alla partier tro de naturligtvis på sin rätt, men de hafva varit tillräckligt med i verlden för att veta, det man i nödfall kan undvara rätten och stå sig väl ändå, till en ticf åtminstone.
Deras motståndare kalla sig frisinnade och innehålla följaktligen en stor mängd konservativa element.
Opsaken till striden är denna.
De liberala meningarne ha sedan 1848 haft ett visst officiöst erkännande i landet.
Deras ställning erinrade närmast om narrens vid medeltidens hof.
Han tog sig mycket friheter, kunde säga skarpa sanningar och hade väl också under normala förhållanden ett visst inflytande i de småsaker, som upptaga menniskomas mesta tid.
Men om han inbillade sig ha något att säga, när det verkligen gälde, och han icke hade sin herres mening, då var han större narr än han hade lof att vara, och man satte honom i tornet.
Der ha nu ytterlighetsmännen i Danmark satt honom och der ropar han nu på attentat.
Under tiden resa på regeringens vägnar några herrar omkring i landet och ta reda på, att hans anhängare icke finna på något mot staten, och skicka vid förekommande fall desse att göra honom sällskap.
De vanliga domstolame ha i allmänhet icke ansetts värdiga eller lämpliga till detta uppdrag.Ytterlighetsmännen i Danmark göra emellertid orätt En döende makt i staten bör göra så litet väsen af sig som möjligt Den kan då i lugn och ro, synnerligen med hjelp af det medel naturen anvisat en del af sina barn, förklädnad och skyddande likhet, länge njuta frukterna af det förgångnas och närvarandes arbete, frukter som den brådstörtadt kan förlora, om den drager för mycken uppmärksamhet till sig genom att inlåta sig i strid med krafter, hvilka just som bäst äro i tillväxtGeneral Grant.
Jag har förut på annat ställe framstält de förnämsta tilldragelserna på general Grants militära bana * *.
Hvad jag nu skall försöka mig på är ett porträtt af mannen, och jag skall dervid särskildt bemöda mig om att visa, huru rent personliga och individuóla karaktersdrag gjort sig gällande uti hans offentliga lif.
Min bekantskap med general Grant är nemligen af så förtrolig art, att hans bild står långt mera lefvande för mig, sedd i denna dager, än i hans egenskap af general eller president.
Den skepnad, hvari Grants offentliga handlingar tett sig för verlden, har ständigt för min uppfattning tagit bild och form af de personliga egenskaperna, som legat derunder.
Grants familj är af skotsk härkomst och Clanen Grant gjorde anspråk på honom, då han år 1877 färdades genom dess område.
Jag besökte en gång Castle Grant, hvarest €lanens chef, lord Seafield har sin bostad, och han var mycket intresserad af allt, som rörde hans amerikanske
* Ehuru » Dagens Krönika » i allmänhet innehåller endast originalartiklar, har red.
gjort ett undantag med minnesteckningen öfver general Grant.
Denna runa borde icke saknas i D.
Kr., men svårigheten var att i värt land finna en med tillräcklig sakkunskap utrustad författare.
Dä kom oss en med amerikanska förhållanden väl förtrogen man, f. d. öfversten i amerikanska armén, numera amerikanske generalkonsuln i Stockholm hr Nore A. Elftcing, till hjelp, i det han nemligen förskaffade oss en försvenskning af en utmärkt artikel i ämnet, införd i maj häftet af » The Centuiy * och författad af general Badeau.
* * Af samme förf.
har utkommit 1881 i Newyork ^Ulysses Grants militära lif från 1861 till 1865 » .landsman.
Han förde mig till Craig Ellachie, en klippig höjd, som låg helt nära, och der, i Gaeliska dagar, det bål påtändes, som skulle varsko clanen Grant om att krig var for handen.
Clanens devis är än i dag ett brinnande berg, och dess stridsrop har i alla tider varit i » Stand fast Craig Ellachie ».
En Grant måste vara orubblig som sjelfva klippan.
Ungefar vid denna tid var jag näi * varande, då clanema samlades vid Broemar, som ligger midt inne uti Högländerna.
Sonen till earlen af Fife var der i spetsen för clanen Duff; clanen Jar&lt;fgharson var " tillstädes med sin chef; hertigen af Athole hade fört sina män tvärs öfver Grampian bergen, och hertiginnan, en strålande skön qvinna, hade följt med, ridande vid hans sida.
Markisen af Huntley, earlen af Airlie samt lord Kilmarnock, alla voro de der, iklädda den hög-ländska drägten, och jag fann clanerna Duff, Gordon och Stewart-Murray lika redo som clanen Grant att räkna släktskap med en amerikansk president.
De drucko hans välgång med högländska hedersbetygelser och förklarade, att den kloka skarpsyntheten, den fasta beslutsamheten och den uthärdande själskraften, som de hört honom ega, bärrörde alla från hans caledoniska ursprung.
General Grants fader var född i Pennsvlvanien, men
utvandrade tidigt till vestern och slog .sig slutligen ned uti Ohio.
Han var känd som en intelligent och energisk man, som i all sin vandel bibehållit sitt namn utan fläck.
Vid den tid, då Ulysses föddes, dref han en betydande handel med läder och egde flera garfverier.
Hans inor härstammade också från Pennsylvanien.
En ärbar kristen qvinnas dygder är ej ett passande ämne för offentlig framställning, men det är icke svårt att i dem tänka sig källan till denna karakterens renhet och enkelhet, som ett offentligt lifs strider och frestelser ej förmått att omintetgöra hos hennes son.
Ulysses föddes den 27 april 1822 i Point Pleasant, en obetydlig stad på Ohioflodens norra strand.
Den anspråkslösa boning, der han först såg dagens ljus, skådar ännu ut öfver Kentuckykusten, och sina tidigaste dagar tillbragte han nästan inom synhåll af den stora krigsteatern, der han var bestämd att utföra en så framstående roll.
1823 flyttade hans föräldrar till Georgetown i Ohio och här förflöto den unge Grants gossår.
Hans far var nu en förmögen man, han egde så mycket af denna verldens goda som någon af hans grannar och hade både förmåga och vilja att låta sonenfå njuta alla de fördelar af en bildad uppfostran, som stodo till buds på ett så stort afstånd från den atlantiska kusten.
I likhet med Washington, Cromwell, Wellington och andra, som blifvit ryktbara i sin bästa mannaålder, var det ej heller något hos Grant, som under hans barndom på något sätt utmärkte honom framför hans kamrater.
Det är sant, att i återskenet från hans hjeltedåd sedermera kunna vi i gossens karakter urskilja de frön, som lågo slumrande, intill dess att omständigheternas sol och ljus utvecklade dem.
Ingen af dem, som kände honom under hans tidigare år, såg hos honom * något, som antydde hans framtida bestämmelse.
Yid sjutton års ålder erbjöds det honom att bli antagen som elev vid militärskolan i West Point.
Den yngling, som året förut blifvit sänd till skolan ifrån det distrikt, de båda tillhörde, hade ej förmått att följa ' med i klassen och fick följaktligen lemna skolan.
Hade denne hans unge företrädare ej blifvit underkänd, är det sannolikt, att Grant aldrig kommit i åtnjutande af en militärisk uppfostran och möjligen icke uppnått utmärkelse genom vapnen.
lyra år tillbragte han vid militärskolan men gjorde sig icke der bemärkt såsom något mera framstående.
visade ej någon förkärlek för sitt yrke och ådagalade ej någon synnerlig böjelse för studier, ehuru han med lätthet lärde sig matematik.
Hvad han egentligen utmärkte sig uti var ridning, som var hans största nöje.
Den militära etikett, som reglementet ålade kadetterna, förbröt han sig ofta emot, och fastän det var fjerran från honom att vara uppstudsig eller att göra sig skyldig till någon allvarsam förseelse, underkastades han dock ständigt små bestraffningar för en osnörd sko eller derför att han kommit för sent till paraden.
Samma motvilja för formaliteter af obetydligare art följde honom hela hans militära bana igenom.
Ingen officer i armén hade mindre skrupler i toalettfrågor än han, och ingen hade mindre fordringar på ceremonier af underordnade.
År 1843 tog han sin examen, nummer tjuguett i en klass af trettionio.
Det var vid den tiden fullt öfverallt inom armén, och dess framttta chef kunde endast blifva antagen som en surnumerär.
Han fick rang af underlöjtnant med fullmakt och anstäldes vid fjerde infanteriregementet.
När mexikanska kriget utbröt, kommenderades Grant med sitt regemente till Texas för att der förena sig med den armé, som stod under general Tavlor.
Vid Palo Alto ochResaca de la Palma fick lian sin första lektion i verkli# krig — strider, hvilka, jemförda med många af dem, soro utkämpades under Rebellkriget, endast voro obetydliga skär-mytslingar.
Mången gång i senare dagar fördelade Grant flere man på en brigad, än livad då hela amerikanska armén utgjordes af.
Han förblef under Tavlors befäl intill intågandet af Monterey och deltog i denna hjeltebragd.
Han » regemente öfverflyttades nu under Scotts kommando.