Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Otvifvelaktigt är visserligen, att hundarnes antal skulle genom en så beskaffad beskattning i ansenlig mån förminskas; men dels är detta ingen olycka, så vida man, såsom jag tror, kan taga för gifvet, att alla de bättre hundarna få bli vid lif, och endast de vanvårdade, sin död i öfrigt värda, skola försvinna, dels torde det återstående antalet i alla fall bli tillräckligen stort, för att bereda en rätt vacker inkomstkälla åt vederbörande kommuner.
BeviIln.Utsk:t har vid detta tillfälle nemligen inskränkt sin hemställan derhän, att beskattningen ej skulle tillfalla Staten, utan endast kommunen.
Utsk:t har således redan betydligt modifierat sitt förslag mot hvad det var under föregående Riksdagen ; att ytterligare inskränka detsamma, på sätt Hr Ehrenheim antydt, anser jag ingalunda lämpligt.
Hr Printzenskölds yttrande, att, i händelse Utsk:ts förslag vunne bifall, detta skulle ofelbarligen åstadkomma split och tvädrägt inom församlingarne, så tror jag att Taxeringskomiténs åtgöranden vid näringarnes beskattning skulle kunna tänkas framkalla långt ifrigare tvister, efter de vidröra betydligt stora summor; och likväl har erfarenheten ej bestyrkt en sådan farhåga.
Jag anser den alltså ån mindre ega stöd af någon sannolikhet vid hundskattens bestämmande.
Uti sanitär synpunkt, och för befrämjande af snygghet och trefnad, anser jag denna beskattnings-lag vara särdeles angelägen och nyttig, ty hvarifrån kommer denna förfärliga sjukdom, rabies canina, sorn nästan ärligen utbryter på åtskilliga orter af landet och som utöfvar understundom sina grymma verkningar äfven bland menniskorna, om icke just från denna massa af hundar, som sakna all 28 ben 7 April, ordentlig omvårdnad och skötsel, som utan husbondetillsyn, utås tillfälle till knytande af, att jag så må säga, äktenskapliga förbindelser, lefva i vildhet, hungra, törsta, stjäla och öfverlemna sig åt alla slags oordningar?
Ty, med undantag af förtal och dryckenskap, vidkännes hunden sin dryga andel af alla de passioner, som qvälja det menskliga lifvet och (bringade till tygellösa utbrott) leda till raseri och ursinnighet.
Enda och rätta sättet till förekommande häraf, bland hundslägtet, torde vara, att genom en lämplig beskattningslag åvägabringa det förhållande, att inga andra hundar behållas, än sådana, dem man verkligen vill vårda, och af hvilka man finner sig hafva det nöje och den trefnad eller gagn, att man för djuret gerna kan utgifva den lilla skattepenning, som, inom behörigt maximum, blifver ålagd.
Jag anhåller således om bifall å Utsk:s, enligt min åsigt, välgrundade hemställan, hvarå jag utbeder mig Hr Gr. o. Landtm:» propos. Gr. af Ugglas, Carl Ludvig; Den siste värde talaren har redan omnämnt, att det ej är första utan tredje gången, som denna fråga utgör föremål för R.
Riksdagar har denna beskattning varit föreslagen att utgå såsom en inkomst till Staten och såsom sådan af Ständerna blifvit afslagen.
Meningarne voro dessutom så delade, att man omöjligt kunde komma till något sammanstämmande beslut.
Somliga ville från beskattningen undantaga vallhundar, andra jagthundar; sondiga ville hafva högre, andra lägre skatt, så att, vid skedd återremiss, var det omöjligt att åstadkomma en sammanjemkniug af de i så mångfaldigt hänseende stridiga åsigterna.
Återigen, som
Betänkandet nu är uppstäldt eller då det föreslås, att det skulle vara beroende af kommunerna sjelfva att åtaga sig en så beskaffad beskattning, hvarigenom skatten ej blefve tryckande utan frivillig, så kan jag ej annat finna, än att det vore i högsta grad önskligt, att förslaget vunne framgång.
Hvad beträffar det af Hr Ehrenheim framställda förslag, att beskattningen skulle inskränkas endast till städerna, emedan alla hundar på landsbygden, med högst få undantag, vore till väsendtlig nytta för landtmannen, så får jag förklara, att jag i detta hänseende ingalunda delar den värde talarens åsigter.
Jag har åtminstone, i den ort jag bebor, kommit till den erfarenheten att det finnes en mängd hundar, som, fastän de gälla för jagthundar, blott så långe de med ögonen kunna följa en händelsevis upsprungen hare, gifva hals.
En mängd hundar uppfödas af bonddrängarne, för att efter några år dödas och skinnet till mössor användas.
Men alla dessa hundar göra likväl mycken skada, och ehuru jag sjelf, om förslaget blefve antaget, skulle komma att betala en summa af 90 å 100 R:dr i årlig skatt, så skulle jag dock för min del anse detta vara en ren vinst, mot att nu, med förargelse, hvartenda år behöfva erfara, huru dessa odresserade hundar, som alltid medfölja sina egare på arbetet, springa omkring i skogarne och förstöra det unga D« n 7 April. vildbrådet, och jag vigar till och med med visshet påstå, att <5fver hälften af det vildbråd, som under året dödas, ihjälbites af dessa hundar.
Då det jemväl, på sätt flere föregående talare bevisat, i sanitärt hänseende vore nyttigt att åstadkomma en minskning i hundarnes antal, så får jag, på grund af nu anförda skål, anhålla att Utsk:ts förslag måtte godkännas. Hr von Troil, Samuel Gustaf:
Enligt mitt förmenande, har Gr:ne Lagerbjelke och af Ugglas så fullständigt framlagt de skål, som tala för bifall af ifrågavarande Betänk., att jag icke synnerligen har något att tillägga, utan ber blott att i allo få förena mig med dem.
Jag gillar i alla hänseenden det af Ekon.Utsk:t framställda förslag, och hoppas att detsamma måtte vinna all möjlig framgång.
Söker man nemi. utforska orsaken, hvarföre den förfärliga sjukdomen, rabies canina, nästan hvarje sommar härjar på åtskilliga orter i vårt land, så skall man finna, att denna epidemi vanligen börjar med att hemsöka den del af hundar, som så val i städerna sora på landet springa omkring, och hvilka i brist på egare sakna ordentlig omvårdnad och skötsel.
Vill man sålunda söka förekomma spridning af denna svåra sjukdom, så finnes härför intet annat korrektiv, än att beskatta innehafvarne af sådan egendom.
Ty det är omöjligt att begära att polis-styrelsen skall kunna öfvervaka omvårdnaden af alla i städerna befintliga hundkreatur, ej heller kan man begära, att en länsman, sorn understundom har 12,000 personer i sitt distrikt, äfven skall kunna medhinna skötandet af en sådan syssla.
Jag skulle sålunda tro, att, i en tid, då man verkligen vidtager genomgripande förändringar inom kommunalstyrelsen, det vore ganska lämpligt att göra början med Ekon.Utsk:s här framställda förslag.
Utsk:t har nemi. i min tanke träffat en särdeles lycklig medelväg, deruti att Utsk:t öfverlåtit åt kommunalstyrelsen att bestämma huruvida, till hvad belopp och för hvilka slag af hundar egaren må åläggas skatt, ty derigenom blir skatten aldeles icke tryckande utan frivillig.
Hvad beträffar det af Hr von Ehrenheim gjorda förslag, eller att beskattningen skulle inskränkas endast till städerna, så tror jag Gr. af Ugglas så tydligen ådagalagt behofvet af beskattningen äfven på landet, att jag ingalunda anser mig vidare behöfva anföra något till vederläggning deremot, utan inskränker jag mig till att anhålla, det tt. o. Ad. ville skänka sitt bifall till Utsk:ts förevarande Betänk., hvilket, som vi veta, redan är af tvenne Stånd bifallet.
Såsom skål för den i Utsk:ts Betänk, föreslagna skatten, har af en talare blifvit anfördt, att man vål »någon gång» borde följa andra länders exempel i afseende på beskattnings-lagstifningen och som i nästan alla Europas länder en sådan skatt, som den ifråga v: de, redan förefinnes, så borde vi äfven uptaga densamma.
Jag vill fästa den värde talarens upmårksamhet på, att i dessa länder finnas en mängd andra kommunalskatter, t. ex. 30 Den 7 April. i Frankrike skatt på införsel i städerna af matvaror, i England vagnskatt, fönsterskatt och mera sådant, och det oaktadt har man i Sverige ej ännu kunnat komma till så klart begrepp att man funnit detta öfverensstämmande med råttvisa och billighet, hvarföre försök ej heller blifvit gjorda att införa så beskaffade skatter, och samma förhållande har egt rum i afseende på den nu föreslagna.
Man har äfven sökt gendrifva min anmärkning, att detta stadgande ovilkorligen skulle komma att gifva anledningen till tvistigheter och fiendskap församlingsboerna emellan, och man har som bevis på att detta ej skulle ega rum, åberopat TaxeringsKommittéerna, der vida högre taxeringsvärden ifrågakomma.
Jag vill häremot anmärka, att en TaxeringsKommitté och en kommunal-styrelse äro tvenne med hvarandra icke jemförliga instanser.
I den förra sitta vanligen som ordförande personer, som ega fullkomlig insigt i lagarnes tillämpning eller erkändt skicklige embetsman, och ett beslut, från densamma utgånget, kan på högre ort öfverklagas, under det att kommunal-styrelsen är sammansatt af personer af olika stånd och bildning, hvilket alltid naturligtvis skall gifva anledning till meningsstridigheter och intriger.
Man har vidare sagt, att många tusende menniskor kunde närås af de födoämnen, som åtgå till underhållandet af hundar, och att det vore orätt, att, på den behöfvandes bekostnad, föda detta till största delen onyttiga kreatur.
Detta skäl skulle visserligen hafva någon giltighet för sig, om man hade garanti derför, att den föda, som en eller annan hund erhölle af sin husbonde, verkligen undanhöll» en behöfvande person.
Men det torde dock vara ursäktligt att personer finnas, som heldre föda en trogen hund, som kanske vid något tillfälle räddat både husbondens lif och egendom, än att gifva denna föda åt en person, som kanske, straxt efter sedan välgerningen är bevisad, beter sig på ett sturskt och otacksamt sått.
Man har vidare, som skäl för Utsk:ts Betänk., anfört, att på somliga orter underhåller man hundar i några år, för att sedan göra mössor af deras skinn.
Så är verkligen förhållandet i Jemtland, ty der användes hundskinn både till mössor och pelsar och då, som vi väl ofta här i Stockholm haft tillfälle förvissa oss om, dessa pelsar i godhet fullt ut motsvara de, sorn äro förfärdigade af vargskinn, så skulle jag tro, att hunden, äfven för detta ändamål, är till väsendtlig nytta för egaren.
En värd talare har lagt mycken vigt derpå, att det vore nödvändigt, att genom beskattning söka åstadkomma en minskning i antalet af de hundar, som dels i städerna dels på landsbygden springa omkring utan egare.
Ar det då hunden, som skall betala skatt, eller är det egaren?
Vet man ej egaren, så blir det svårt att beskatta hunden.
Således kan jag icke tro, att man genom en beskattning kan åstadkomma en minskning i antalet af detta slags hundar.
Man har vidare sagt, att det på sockenstämmorna skulle bestämmas, för hvilka slag af hundar skatt till kommunen skall erläggas.
Om det då skulle hända, att en egendoms-egare hade ett koppel jagthundar, som tillika vore bandhundar, hvilket jag af erfarenhet vet mången gång kan inträffa, så frågar jag om dessa hans hundar skola hänföras under kategorien bandhundar eller jagthun - Den T April. 31 dar, och jag hemställer, om icke blott denna ringa omständighet kan gifva anledning till obehagliga tvistigheter.
Vidare har man omtalat huruledes hundar, som springa i skogen, om vårarne förstöra vildbrådet
Jag medger att så kan vara förhållandet.
Men jag tror likvisst, att den värde talaren, sora nyss åberopat detta förhållande, kunde sjelf, om han ville i någon mån utöfva den makt honom tillkommer, såsom egare af säkerligen ganska vidsträckta jordrymder, afhjelpa detta missbruk derigenom, att han förbjöde alla sina hemmansbrukare och torpare att ega hundar, och jag år säker på, att en hvar gick sin herres önskningar till mötes i detta afse ende, hvilket skulle hafva till påföljd att alla de af honom i detta hänseende åberopade olägenheter till största delen skulle undvikas.
Jag för min del fortfar således att anse beskattningen orättvis och endast till tvister föranledande, hvarföre jag vidblifver min anhållan om afslag å förevarande punkt.
Skulle det kunna låta sig göra att, i likhet med hvad Hr v. Ehrenheim föreslog, få beskattningen inskränkt endast till städerna, der verkligen större antal hunder finnes, än som är af behofvet påkalladt, skulle jag just ingenting hafva deremot.
De värde talare, som redan yttrat sig för bifall af Ekon.Htsk ts förevarande Betänk., hafva efter mitt förmenande så fullständigt uttalat och rodogjort för de skål, som tala för detsamma, att jag just ingenting annat har att tillägga, än att anhålla, att med dem få förena mig.
Hvad beträffar särskildt den af en värd talare åberopade omständighet, att nu föreslagne beskattningssätt å hundar skulle inom kommunalstyrelserna npvåcka tvistigheter och obehag, så kan jag ej förstå, hvarför man bör antaga, att ett sådant förhållande komme att göra sig gällande i högre måtto der, än öfverallt annorstädes, der besluten bero på majoritet och minoritet.
I afseende på Hr v. Ehrenheims gjorda yrkande, att skatten skulle inskränkas endast till städerna, så tror jag Gr. af Ugglas så tydligen ådagalagt behofvet af beskattning å hundar äfven på landet, att jag ingalunda anser mig ytterligare behöfva anföra något till vederläggning deremot.
Jag förenar mig med dem, som önska bifall å Utsk:ts gjorda framställning.
Ehuru jag visserligen ej år nå gon hatare af hundar, ej heller vill missunna dem, sorn äro trakterade af hundsällskap, att deraf få njuta, så anser jag mig dock böra förorda Utsk-ts i detta hänseende gjorda framställning, emedan jag föreställer mig, att beskattningen utgör enda sättet, hvarigenom man kan åstadkomma en minskning i det alltjemt, till och med i större proportion ån folkmängden, stigande antalet af hundar.
Utsk:t har hår i sitt Betänk, gjort en approximativ beräkning af årliga kostnaden för underhållet af hundar i landet, och har kommit till den icke obetydliga summan af 1,500,000 rdr.
När man då besinnar, huru många menniskor, som derigenom kunde få sin bergning, så .1?
R«n 7 April. må man förlåta hvar och en, som önskar inskränkning i hundames antal, för att derigenom komma menniskoslågtet till hjelp.
Man har sagt att detta djur mången gång utgör mcnniskans käraste sällskap, ja! jag vågar till och med påstå, att det gifves exempel på personer, som mer älska dessa djur än sina egna barn; då frågar jag, om det icke vore ganska nödvändigt för sådane personer, att åtminstone en gång om året, nemi. då de få sina debetsedlar, påminnas om att de hafva pligter att upfylla äfven mot sina med menniskor, och under sådane förhållanden tror jag det ej vore mer än billigt, att de för denna sin kåra egendom med några rdr bidroge till att understödja'kommunens fattiga.
Jag hade önskat, att IJtsk:t gått ännu längre, än det gjort, men då jag vet, att Betånk:t redan är af tvenne Stånd bifallet, så inskränker jag mig att yrka bifall å detsamma.
Jag har mig bekant, huru frågan afgjordes inom PresteSt:t, der den föll med en rösts majoritet.
Då frågan föredrogs, syntes ingen vara böjd för att tala.
Men en ledamot fästade slutligen upmårksamheten derpå, att det varit båttre, att Utsk:t bifallit den af llr
Ros väckta motionen, enär genom Utslcts nuvarande förslag
Presterskapet skulle blifva besvåradt med att hålla sammankomster i och för detta ändamål
Detta yttrande föranledde en liflig diskussion, hvarefter frågan, vid verkstäld voterir.g, förföll, som jag [nyss nämnde, på e» enda rösts majoritet.
I afseende på Hr Ehrenheims yrkande, att beskattningen skulle inskränkas endast till städerna, så ber jag att få uplysa derom, att, då frågan till behandling inom Utsk:t förekom, ansåg man nemi. det vara högst olämpligt och för förslagets framgång ganska vådligt, att ålägga vissa kommuner skatt och ej andra, att vilja beskatta städerna för en rättighet, hvartill de ansågo sig lika befogade som landsbygden Derföre trodde Utsk:t det vara klokast att föreslå ett maximum, under förutsättning, att detta skulle i städerna tillämpas, der, med högst få undantag, hundarne hufvudsakligen kunna anses som lyxartiklar.
I motsats till de fleste föregående värde talarne, kan jag ej annat, ån för min del tillstyrka afslag å Utskds förevarande Betänk.
Jag anser nemi. att det åtminstone finnes trenne slag af hundar, som för landtmannen åro ej allenast nyttiga, utan nödvändiga.
Det första af dessa slag åro vallhundarne.
Vi veta nemi., att de sednaste förändringarne i stångselförfattningarna synnerligast afsågo, att så mycket som möjligt åvägabringa en minskning i de hittills för egoskillnader allmänt begagnade gårdesgårdarne, och i stället ersätta dem genom att antingen medelst tjudring eller vallning afhålla kreaturen från att inträda på andras egor, och under sådane förhållanden anser jag det vore mycket obilligt, att, med hänsigt till befrämjande af med denna författn. åsyftade ändamål, sådane slags hundar ådrages beskattning.
Det andra slaget, som jag anser vara nyttigt, är jagthundarne.
Jag föreställer
Den 7 April. sa föreställer mig nemi., att det i högsta grad vore orätt, att, åtminstone i vissa distrikter af vårt land, der jagten utgör en hufvudn&ring, beskatta de i och för detta ändamål erforderliga hundarne.
Det tredje slag af hundar, som jag anser vara nyttigt, är de s. k. gårdvardarne.
På landet är det verkligen mången gång en ren nödvändighet att ega sådana och de utgöra för enstaka hemmen verkliga skydd mot våldsverkare och rånare, som stryka omkring i skogarne.
Hvad vidare sjelfva beskattningen angår, så anser jag att densamma ej är öfverensstämmande med rättvisans och billighetens fordringar och jag hemställer till Eder, M. H., huru svårt det skall blifva att bestämma till hvilken klass den ena eller andra hunden skulle höra.
Jag kan ej heller instämma i det skäl för beskattningens nödvändighet, som af flera föregående talare bliivit anfördt, att nemi. den hund, för hvilken skatt erlägges, skall vara mindre antaglig för sjukdomen rabies canina, än den, för hvilken ingen skatt erlägges.
Vidare tror jag, att för kontrollens handhafvande stora svårigheter skulle yppas, derigenom att hundar, som tillhörde annan församling och der vore fria från beskattning, sprungo öfver i en annan församling, der de måste skattbelåggas; ej heller torde det blifva möjligt för polis-myndigheterna att hålla reda på hvilka hundar, som voro beskattade eller ej.
Då jag sålunda finner Utsk:ts förslag i alla delar förkastligt, tillstyrker jag afslag å detsamma i sin helhet, men, skulle ej detta mitt yrkande vinna framgång, ber jag att få instämma med Hr v. Ehrenheim deruti, att beskattningen inskränktes endast till städerna.
Man har förebrått vår tid för att vara materialismens tidehvarf.
Och i sanning kunna de, som påstå sådant, af den här förda diskussion hemta stöd för sin sats.
Man har nemi. här betraktat hundarne från flera olika synpunkter, såsom jagthundar, vallhundar, gårdvardar m. m.; men man har dock förbisett cn ganska väsendtlig egenskap hos hunden, — kanske torde någon klandersjuk vilja anmärka, — emedan af denna egenskap icke åstadkommes något rent materielt nyttigt.
För att göra klart det, hvarpå jag syftar, torde det tillåtas mig erinra om en tafla, jag någonstädes sett.
Den föreställde våra första föräldrars utdrifvande ur paradiset.
De voro dervid åtföljda endast af hunden.
Alla andra hade öfvergifvit dem, blott hunden följde dem i landsflykten.
Den har ock allt sedan förblifvit trohetens sinnebild.
De af R. o. Adis ledamöter, som ega gamla famiijegrafvar, torde icke behöfva påminnas derom, att å grafvården öfver deras föräl drar, hvilar vid desses fotter den trogne hunden.
Det är för att fästa upmärksamhet å denna sida af saken, som jag begärt ordet.
Jag för min del vill icke bidraga dertill, att den fattiga — den som icke har råd att bestå sig menskliga vänner — beröfvas den ende, som återstår för honom, sedan han blifvit öfvergifven af alla andra.
Jag vill icke missunna honom att i sin nöd kunna dela sitt torftiga bröd med den siste, den trognaste vännen.
Det är således i dens namn, som här icke eger någon representant, — i den fattiges namn, som jag yrkar afslag å Betänkandet. V. H. 3 3i D e ti 7 April.
Då denna fråga första gången för tvenne riksdagar sedan utgjorde föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, så var det på grund af en af mig vackt motion.
Frågan gaf anledning till mycket löje både i tidningspressen och under diskussionerna på detta rum, och det är derföre jag med synnerlig tillfredsställelse erfar att den nu vunnit en förtjent upmärksamhet.
Betrakta vi förhållandena inom främmande länder, skola vi finna att hundskatten eger ruin nästan öfverallt, utom i Spanien, Turkiet, Ryssland och Portugal.
I Norige, hvilket är det land, som står oss närmast, är en beskattning af hundar, på samma sätt som af Utsk:t här blifvit föreslaget, antagen, och vill jag minnas att maximi-beloppet är bestämdt till 2 specie-daler.
Den är visserligen der inskränkt till blott köpstäderna, hvarföre jag äfven anser, att Hr von Ehrenheim haft skäl för sitt förslag att endast hundar i städerna skulle beskattas.
Men som jag trott mig finna, att de fleste talame yrkat bifall till förslaget i sin helhet och som detta är mest öfverensstämmande med mina alltid i detta ämne uttalade åsigter, kan jag ej .annat än tillstyrka bifall till Utsk:ts framställda förslag.
Jag vill ingalunda motsätta mig sjelfva beskattningen af hundar; det är blott mot det af Utsk:t föreslagna sättet för beskattningens utgående, som jag velat anföra några betänkligheter.
Jag tror nemi. att Utsk:ts förslag strider mot 57 § R. F., som lyder: »Svenska folkets urgamla rätt att sig be skatta utöfvas af R.
Sfer allena vid allmän Riksdag.»
Att nu öfverflytta denna Svenska folket tillerkända beskattningsrätt på kommunerna, så att de efter behag skulle kunna pålägga den, anser jag derföre ej vara öfverensstämmande med Grundlagens tydliga ordalydelse, hvarföre jag yrkar afslag å Utsk:ts i detta hänseende gjorda framställning.
Cederström gjorda anmärkning, att det af Utsk:t föreslagna beskattningssätt vore stridande mot 57 § Reg. F., ber jag få hemställa till Hrr:ne, om icke kommunerna redan nu, under åtskilliga andra för handen varande omständigheter, beskatta sig sjelfva och om man under sådana förhållanden kan med skäl anse, att Svenska folkets urgamla rätt, att beskatta sig sjelft, blefve genom ifrågavarande beskattningssätt i ringaste mån kränkt.
Som jag för min del icke kan anse att denna anmärkning bör förtjena något afseende, anhåller jag fortfarande om bifall å Utsk:ts gjorda framställning.
Då man genomläser 57 g Reg. F., kan man ej annat finna, än att Frih.
Cederströms anmärkning är ganska välgrundad.
Jag hemställer till Eder, M. H., huru det tillgår vid bestämmandet af andra beskattningar.
Vi veta nemi. allt för väl, att det då är R.
St:r, som bestämma de afgifter, som skola uttaxeras, och äfven de grunder, som skola följas vid taxeringen af dessa afgifter.
Så tillgår det med bestämmandet af allmänna bevillningen, Den 7 April.
:i5 af brånvinsbränningsskatten o. fl. a., så att Gr. af Ugglas hade enligt mitt förmenande ganska orätt, då lian påstod, att It.
Sfer kunde delegera denna sin beskattningsrätt till kommunerna, hvilket skulle inträffa, om Utsk:s förslag vunne framgång, emedan det då skulle bero på kommunerna att bestämma om skatt skulle utgå eller ej.
Jag vet allt för väl att kommunerna ega rättighet att sig beskatta inom sig sjelfva,' då det är fråga om kommunens samfäldta angelägenheter.
Men under alla andra förhållanden är det K. M. och Stina, som skola bestämma efter hvilka grunder beskattningen skall ske.
Jag frågar Eder, M. H, om det kan anses klokt att stifta sådana lagar, hvarigenom den ena kommunen skall kunna bestämma skatt å hundar och den andra icke.
Kan man ej med skäl förutse, att oändliga tvister och trakasserier skola upkomma af ett sådant stadgande.
Eller finnes det väl någon rättvis grund derför, ätt en person, som eger en hund, som han älskar, ja, som kanske är hans enda vän i lifvet, skall beskattas derför, att han innehar en egendom, som för honom törhända utgör det käraste han eger och för hvilket föremål kärleken blifvit ökad, för det han kanske vid något tillfälle af inbrottsstöld eller mordförsök räddat hans lif och egen dom.
Jag kan åtminstone icke finna billigheten af ett sådant stadgande och hoppas jag att representationen ej heller måtte vidtaga denna åtgärd, som jag är förvissad om öfverallt i landet skulle mötas med ovilja och förargelse.
Jag afstyrker bifall å Utsk:s Betänk.
Den rättighet, Svenska folket från urgamla tider innehaft att genom R.
St:r låta sig beskatta, skulle i hög grad kränkas, om Utsk:ts föreslagna beskattningssätt vunne framgång.