Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kan ha varit ett enda litet ord som gjort det, ett tonfall i hennes stämma, ett uttryck i hennes ansigte eller en rörelse af hennes kropp, det kan ha varit hvad som helst, någonting utom henne som förändrat hans syn på henne, kanske blott och bart en association i hans tankar hvilken icke egde någon som helst verklig grund, eller en plötslig omvältning i hans känslolif hvarmed hon ingenting haft att skaffa och der han sjelf var fullkomligt otillräknelig, alldeles som då vi, rent fysiskt, utan märkbar anledning, få hallucinationer af lukt och smak som äro oss obehagliga.
Men detta obehagliga intryck af äckel, hvilket måhända ursprungligen icke stått i något som helst samband med henne, har varit mer än tillräckligt att stöta honom tillbaka från henne såsom från ett vämjeligt föremål, och han har måst göra sig fri från henne, en gåta för alla och en gåta för sig sjelf.
En ung man af mina bekanta har berättat mig en sådan historia ur sitt eget lif.
Han hade blifvit kär i en flicka, hon visade sig tillmötesgående, de råkades dagligen i ett fritt och intimt umgänge och hade goda tillfällen att lära känna hvarandra så mycket som det är möjligt för tvenne menniskor att lära känna hvarandra, och han fann henne för hvar dag komma sig allt närmare och sitt eget väsen allt innerligare ingå i hennes och lägga sig till ro derinne, såsom om det här hade sitt goda och rätta hem.
Så hände det en afton i ett sällskap, att en annan person, mot hvilken han ända från första ögonblicket af deras bekantskap hyst en af dessa antipatier, som vi aldrig kunna analysera upp men som vi känna i hela vårt väsen, gjorde den unga flickan sin kur, och han tyckte sig finna, vare sig med eller utan grund, att hon gunstigt upptog hans banala fraser.
Han kände det först som ett brännsår innerst i sin själ och som en olidlig sveda i sina känslor, och det var honom sedan som om något af denna antipatiska menniskas väsen inträngt i hennes, i en fysisk och andlig sammansmältning; och liksom om något af detta okända element hos hans rival, hvilket skar sig mot kvintessensen i hans egen natur, meddelat sig till denna kvinna, hade han plötsligt en förnimmelse af vedervilja vid hennes åsyn och närmande, alldeles samma antipati som han kände inför den andre, oförklarlig och obetvinglig; det var som om hennes kropp och själ omgifvits och fylts med ett nytt ämne, hvarmed hans väsen icke kunde blanda sig utan från hvilket det i äckel drog sig tillbaka, i en instinktlik reflexrörelse, liksom då våra sinnen, våra lukt- och smak-nerver, afficieras af något vämjeligt.
Jag vet äfven en ung flicka som något liknande händt.
Hon hade förlofvat sig med en ung man, och de höllo så innerligt af hvarandra som man kan här i verlden, och de tycktes som enkom skapade för hvarandra.
Han för henne med sig till sitt hem för att visa henne för sina föräldrar, hon fattas af en ögonblicklig, våldsam afsky för faderns ansigte, och när hon så ser honom stå der sida vid sida med sonen, tycker hon sig finna – kanske det verkligen fans der, men det kan också mycket väl ha varit en inbillning helt enkelt – i detta pussiga och vidriga ansigte någonting gemensamt med sin älskades anletsdrag.
Och snart såg hon icke annat i dessa, alla de små karaktäristiska egendomligheter som hon förut upptäckt en efter annan och som voro henne så kära, derför att hon ensam i hela verlden kände dem och derför att de sålunda voro hennes och ingen annans, de försvunno alla och der fans icke kvar annat än denna obestämda likhet med fadern, hvilken hon icke kunde komma underfund med hvar den låg och hvari den bestod men som hon kände att den fans och som enbart hon såg framför sig, alltid då de voro samman, han och hon, och som hon ständigt, dag och natt, tänkte på och led af och äcklades vid och som växte ut oformligt och stelnade i en fix idé, hvilken fylde hela hennes tillvaro, hennes sinnen, känsla och tanke, liksom det kan hända oss i febernätterna, att en melodi kommer igen och kommer igen för vår hörsel, ideligen den samma, och vi kunna icke bli den kvitt, den rider oss som en mara på bröstet, och vi svettas och krympa oss under den, och den smärtar som en knif i ett halfläkt sår och surrar som en fluga inne i hjernan som i en oändlig, ljudtom rymd.“
Solen stod stor och gul långt nere vid horisonten, himlen hvitnade, nattkylan kändes redan i luften och det blef än mera tyst ute öfver slätterna.
“Jag har“, fortsatte vår vän efter en stund, “för er kan jag ju gerna berätta det, ty nu kan jag tänka på alltsamman utan plåga och tala om det utan förlägenhet, – jag har sjelf en gång i mitt lif haft en upplefvelse som gör allt detta till någonting intimt beslägtadt som jag rigtigt innerligt förstår.
En sommar för några år tillbaka, – jag hade haft en vinter af ansträngdt och enformigt slit, jag var trött, till kropp och själ, led vid städernas ungkarlslif och menniskornas sällskap, och jag ville komma från det alltsammans.
Jag reste ut, på måfå, och slog mig slutligen ner i en aflägsen landtlig vrå, i en idyllisk nejd med skog och sjö, hvilken var liksom en verld för sig utan samband med den som jag kom ifrån och dit verldens buller icke nådde.
Jag kände det som då man kommer ut från en danslokal, ut i natten och fria luften, och man är yr och het i blod och nerver och larmet ännu surrar inne i ens hufvud, och jag tyckte mig gå omkring i en oändlig tomhet, som föll öfver mig och tryckte mig som en svindel.
Dagarne kommo och gingo, och jag hade liksom en enda känsla i mig, en känsla af sommar och hvila och att himmelen var blå och luften fyld med varmt ljus och att det var svalt inne i den gröna dagern under bokhvalfven, som då en kvinlig hand lägges på ens heta panna.
Jag ströfvade omkring dagarne i ända, jag blef som ett skogens djur och en markens ört, och det var en stilla uppståndelse af barnet i mig, liksom då en planta, som svedts af sol och höljts af dam, långsamt lyfter sina vissna blad efter skuren, de sista åren lågo bakom mig likt ett krälande och mumlande mörker, och det var som om jag plötsligt trädde ut i solskenet och kände det sprida sig in genom mitt frusna väsen och tina upp det, och när kvällen kom och solen gått ned och det blef tyst och sommarnatten låg blånande öfver nejden, var jag sentimental som man är det i den första ungdomens oförgätliga dagar.
Då jag en sådan kväll kom hem efter en hel dags utelif, fann jag på mitt bord ett invitationsbref från en af ortens honoratiores, en dansk godsegare, hvilkens familj jag ofta mött på mina ströftåg, – förmodligen ansedd som en underlig fågel, der jag vecktals lefvat som en eremit utan annat menskligt umgänge än mitt värdfolk, ett anspråkslöst arrendatorsfolk under gården.
Jag blef icke alls glad öfver brefvet, ty jag ville vara i fred och hade haft det så bra och kände på mig att nu var det slut.
Men jag gick.
Der fans en del folk från omnejden, man roade sig på anspråkslöst småborgerligt manér, jag hade hvarken roligt eller tråkigt, men då jag ut på kvällen gaf mig på väg hemåt och ensam med mig sjelf rigtigt kunde tänka öfver hvad som händt och hvad det var som jag höll på att gifva mig in i och hvad som nu skulle komma, fyldes jag af missmod.
Jag konstaterade med grym ironi alla de välbekanta symptomerna till en förälskelse, och jag kände mig sjelf allt för väl för att veta att jag satt i det redan och att jag icke hade annat att göra än låta allt ha sin gång, och jag var rädd för detta nya tycke, som väl snart skulle växa ut till lidelse, – och så voro de goda dagarne ute.
Ett af två, det hade jag klart för mig: resa min väg eller ge mig in i det oundvikliga med hull och hår.
Det blef det senare.
Och allt som dagarne gingo och det lutade mot höst, grodde vår unga sommarkärlek sig fyllig och mogen och våra själar växte sig in i hvarandra, liksom tvenne närstående träd fläta samman sina rötter och kronor.
Och skogen stod mörk och solljuset blef hårdt och tunnt och alla dagrar och skuggor och linier skärptes, och så en kväll i september, då nejden låg som ett sagoland i månskenet, bytte vi vår första stumma bekännelse, i denna blick som för mig är all kärlekskulmen och kvintessens och mot hvilken allt som kommer efter är tomt och fattigt.
Hvar menniska har väl ett sådant der ögonblick i sitt lif som hon vördar och älskar som sitt bästa; mitt är denna minut, då vi, denna kvinna och jag, hvilade ut inne i hvarandras väsen, öga i öga.
Jag ger gerna alla mina heta sinnesrus och alla mina domniga vällustnätter mot denna enda stumma tårade blick, som gjorde min vällust så fin och så ängsligt spröd att den blef till smärta.
Då jag nu ser tillbaka på mitt ungdomslif och står fritt gent emot alla mina upplefvelser och kan jemföra och döma, – nu tror jag mig kunna säga att af alla mina tycken detta varit det starkaste, kanske det enda som jag kan kalla med det stora namnet kärlek.
Och likväl har det icke behöfts annat än en liten ömklig slump för att ända in i deras innersta själ förändra mina känslor som om svart blefve hvitt.
En vacker septemberdag följde jag min danske vän till ortens länsman, som hörde till umgänget och som hade sitt boställe i närheten.
Der höll en förspänd vagn framför dörren, just som vi körde in på gården kom en ung flicka, åtföljd af tvenne karlar, ut från kontoret, och den framskyndande drängen hade brådt med att berätta oss, att det var barnamörderskan, om hvars förfärliga gerning rykten lupo kring i bygden och skrämde upp sinnena.
Hon hade erkänt alltsammans, det bekräftade sig att mordet föröfvats, visserligen i ett otillräkneligt ögonblick, men i alla fall under de vidrigaste omständigheter, och den stackars förbryterskan skulle nu forslas till länsfängelset i afbidan på ransakning.
Hon var klädd i en svart solkig drägt, kjorteln hängde skeft, blottade linnet på ena sidan och på den andra den uttrådda kängan och en smutsig strumpa till långt upp på vaden, och det var något äckligt löst och hängande i hela denna unga kvinnokropp.
Och ansigtet .... det var ansigtet jag såg, det var ansigtet hvarvid min blick var häftad fast som med ett plåster, det hemska askgrå ansigtet, uppsväldt af gråt, strimmigt af tårar och som samvetskvalen och sinnesrörelser af alla slag redan gräft i och vanstält, – och så ögonen, svarta inunder, rödkantade, glanslösa, med ett stelt stirrande i blicken, som om de ständigt såge framför sig missdådssynen, med ett uttryck som af ett storknadt ångestskri.
Och vid sidan af detta ansigte såg jag ett annat, oskyldigt, blomstrande och skärt, men dock likt, jag kunde icke säga hvari och vet det ännu icke, men de voro hvarandra lika, dessa tvenne ansigten, och de flöto samman till ett och jag kunde icke lösa dem från hvarandra.
Liksom i grunden till en nybyggnad fins grundämnet till svamp, och detta ynglar och frodas och skjuter upp genom hela huset, smygande, lömskt och försåtligt, och äter märgen ur träet, på samma sätt utvecklade sig ur detta lilla frö, som såtts af slumpen, en giftig ört som förgrenade sig i hela mitt känslolif och lade det öde, fullkomligt och obotligt.“
Vagnen hade vändt, stadens tak och spiror aftecknade sig som skarpa silhouetter af svart papper mot det rökröda återskenet från den sjunkna solen, och mellan detta och den kyligt hvitblå himmelen öfver oss, med fina skiftningar in i bådadera, drog sig ett smalt bälte af sidengrönt, hvari lyste en stor och ensam stjerna.
“Hvad tjenar det till att söka bygga upp ett lif, då vi beherskas af makter som vi icke känna och då vi icke veta mera om vårt lönliga känslolif än de grodd och knoppar som nu svälla och spira här rundt omkring oss veta hur deras celler danas?“
En afton i maj hade vi följt de nygifta, vår vän och hans unga hustru, ner till båten som skulle föra dem ut på deras wedding-trip.
Han hade sett ut som en menniska, hvilken det händt en stor lycka och som står i en stilla undran inför alla dessa oanade härligheter och som icke känner igen sig sjelf i denna nya verld, och det låg som ett ljust lugn öfver hans ansigte och ord och sätt.
Och hon, – hon hade varit som en solvarm vårdag, då lifvet flödar öfver sina bräddar i blomsteroljornas doftande och prunkande råga.
Och då båten gled ut ur hamnen, kändes det för oss två som stodo kvar på kajen som om solen gått in bakom moln och som om långt derute öfver hafvet låge ett sagoland i blundande ro, i hvilket de skulle inträda och som vi aldrig skulle se, och vi grepos af lifvets stora ensamhetskänsla.
Tre månader senare, en månskenskväll i augusti, hade de kommit tillbaka och stigit i land igen på samma ställe och vi hade tagit emot dem.
Då hade han synts oss som en fridlös menniska, hvilken håller på att uppge allt, och han hade ett drag kring sin mun och ett uttryck i sin blick som om han ständigt rufvade på en smärtsam gåta, som icke lemnade honom ro och som han icke kunde bli kvitt eller finna lösningen på.
De reste hem till sitt, och der gick ett år och der gingo två, och vi hörde icke stort af dem, men så en vacker dag kom der ett långt bref, sändt till en af oss men ämnadt för oss båda.
Det är nu snart årvis sedan vi sist sågo hvarandra, och jag har knappast ens med några fattiga rader svarat på era vänliga bref, men deröfver får I icke vara onda, ty jag har icke haft det godt under dessa tvenne år, jag har gått med en oro i blodet som ätit upp mig och gjort min själ så känslig som en blottad nerv, och när jag någon gång fattat pennan och tänkt att nu skulle jag skrifva till er, så har jag alltid kastat den strax igen och sprungit upp från stolen och tyckt att jag ingenting hade att skrifva om.
Och att jag nu gör det, det kommer sig deraf att jag i denna stund så smärtsamt känner att jag sitter här som en menniska, kring hvilken allt störtat samman och sönder, känner mig så sjuk och tom och ensam.
Vi ha det icke bra tillhopa, min hustru och jag; men hur tungt jag än känner det, välsignar jag dock ofta den stund, då jag bad henne bli min, ty samman med henne har jag smakat det bästa i lifvet, om också endast under några fattiga veckor; och jag tror, att den menniska som gjort detta i en än så stackot sekund icke har rätt att klaga, ty hon har ju ändå fått hvad hon kunde få, och det är i grunden nog för att väga upp ett helt lifs elände.
Hon kom mig till mötes med en hängifvenhet som icke visste af sig sjelf, en hängifvenhet utan reflexioner och som tog hela hennes väsen fånget, kropp och själ: hon gissade mina lönligaste önskningar, innan de voro fullgångna, redan då de endast svagt kunde skymtas i minen eller blicken, mina önskningar i småsaker, och hon lade allt till rätta för mig som för ett barn.
Hon blottade sig oförbehållsamt och utan att sjelf veta om det, hon kunde sitta långa stunder och bara se på mig, så, att inga ord skulle kunna ge ett så starkt uttryck åt hennes tankar.
Och så gifte jag mig med henne utan att egentligen älska henne mera än jag skulle kunnat älska många andra kvinnor som kommit i min väg, blott derför att jag fann hennes tillgifvenhet så rörande och tyckte synd om henne och var led vid ungkarlsförbindelserna.
Jag förstod nog, hur kall jag var i känslor och sinnen gent emot denna kärlek, men hon visste leta fram mera i min ömhet än som fans i den, och jag sjelf var lycklig derför att hon var lycklig, – så stilla och jemnt som jag aldrig varit, så som man kan vara det bittida en morgon i sommaren, en morgon med lärksång och daggsvalka och nyss uppstigen sol.
Detta räckte i två hela månader, medan vi kommo allt längre ned i södern och det bugnade och blossade omkring oss af sydländsk vår.
Vi foro uppför Rhen, hvilade ut vid den gröna soltindrande Lac Leman, ilade genom S:t Gotthard, ned utför Alpernas sydsluttning med dess frustande kaskader upphängda på bergväggarne som hvita slöjor och ut på den lombardiska slätten, denna oöfverskådliga komplex af trädgårdsanläggningar, öfver hvilka städerna ligga kringslängda som villor.
I allt detta vexlande vimmel af menniskoansigten och naturscenerier, flygtigt och en passant sedda från jernvägskupéernas fönster, på ångbåtsdäcken och vid restauranternas table d’hôter, löddes vi allt innerligare vid hvarandra, det var som om vi blandat blod med hvarandra, jag gick och bar på ett barns söndagsstämning och en glad ro, och något godt kom upp inne i mig som då en murken trädstubbe skjuter ett ungt skott.
En vacker morgon i slutet af juni stego vi i land i Bellagio, en liten stad som klättrar och klänger på den branta udde, kring hvilken Comosjön lägger sina blåa armar.
Vi funno oss så väl på denna plats att vi rigtigt slogo oss till ro, vi ströfvade kring uppe på höjderna eller rodde utmed stränderna och läto dagarne komma och glida undan utan att vi visste af hur tiden gick.
Vi brukade sitta en stund efter middagen under träden nere vid sjön midt för hotellet, hettan föll tung och tät utanom, och det kändes dubbelt svalt inne i den gröna halfdagern.
En dag funno vi våra sedvanliga platser upptagna af ett par nyankomna resande som jag lagt märke till vid table d’hôten.
Han såg ut som en engelsk militär, och den unga damen var tydligtvis hans dotter.
Det var ett af dessa kvinnoansigten, hvilka med sina liniers dunmjuka rundning påminna om fina kaméer och åt hvilka kontrasten mellan stora mörka ögon i pastell och mattblondt yppigt hår ger ett särkynne af utsökt själsfinhet, liksom en sällsynt färgnyans hos en allmän blomma.
Och bredvid detta ansigte, med en hy som den hvita astrakanens mjöliga köttmassa, såg jag min hustrus, trindt och blomstrande och trivialt som en barnunges; och jag kände att, inför detta landskap af blåblått vatten och hvitt solljus som af smält silfver och blåaktigt hvita villor i ymnigt dunkel grönska, inför detta landskap som var så lätt och ljust som en morgonblund då solen skiner bakom rullgardinen, – jag kände att medan den ena af dessa båda kvinnor, smidig och förfinad i intelligens och känsla, kunde njuta essensen i detta landskap, dess finaste arom och dess flygtigaste bouquet, såsom man njuter en utsökt parfym eller gammalt vin, kastade den andra sig deröfver som ett hungrigt barn, hvilket glupskt och osmakligt mättar sig.
Jag kände det närmast som en stor missräkning, hvilken föll tungt öfver mig och borrade sig in i mig, och så var det mig som om band slaknade och som om jag växte ut till mig sjelf igen ur det främmande väsen, hvari jag uppgått.
Jag kände mig sjelf igen så som jag varit förr i tiden, jag fick tillbaka mitt gamla väsen och min gamla syn, allt omkring mig blef sig sjelft på nytt, en dager slocknade inom och utom mig, och det kändes som då ett nummer slutar i koncertsalen, på hvilket alla lyssnat dernere i mörkret och tystnaden, och det blir ljus och sorl.
Men framför allt hade jag denna förnimmelse af att något hvarmed jag vuxit samman lossnade kring mig på alla sidor, det var som om jag stigit upp efter en rent fysisk omfamning, och jag kände mig skamsen och löjlig och äckelsjuk som efter en intim natt med en främmande kvinna.
Vi flackade hit och dit, och hon blef allt mer för mig ett okändt fruntimmer, med hvilket jag gjorde ressällskap, och hvars biljetter och nattlogis jag betalte, hennes högljudda entusiasm vid allt hvad vi mötte skorrade in i mina raffinerade stämningar, den generade mig och jag fann den pueril, hennes aggressiva hängifvenhet för mig tycktes mig ofin och grotesk och jag behandlade den som en godtköpsvara som man tar emot derför att man icke gerna kan säga nej, jag blef ständigt mera retlig och ironisk mot henne, och jag kunde icke med allra bästa vilja i verlden gifva henne mera än hvad man ger den första bästa kvinna som kommer i ens väg.
Naturligtvis kunde hon icke länge undgå att märka att jag var annorlunda mot henne än förr.
Till en början satt hon hela sin omisstänksamma och osammansatta natur emot och såg ned på alltsammans såsom bagateller och tillfälliga utbrott af dåligt lynne, hvilka det icke kunde falla henne in att ta så synnerligen högtidligt.
Sedan, då hon fann, att hennes känsloutbrott och ömhetslater ständigt studsade tillbaka mot min köld och sårades till blods och slängdes undan som värdelöst skräp, då kunde jag märka, huru hon började undra, och hon kunde se på mig med ett barns långa förvånade blick, hvilken gjorde ondt i mitt sjuka samvete.
Derpå, då hon kommit till visshet om, att det var en allvarlig sak och att jag släpade henne med mig som en oläglig kappsäck, kallt, mekaniskt och ogerna som då man gör en tråkig pligt, då drog hon sig tillbaka för sig sjelf och jag såg henne ofta stirra framför sig med ett hjelplöst grubblande uttryck i blicken, som om hon bure på en smärtsam undran och våndades under den och icke kunde finna lösningen.
Slutligen – det var efter att vi kommit tillbaka till vårt hem här ute på landsbygden – då min retlighet och min ironi en gång varit mera plumpa och sårande än annars, hade hon liksom gjort ett sista sekundsnabbt öfverslag i sin tanke, och det skedde en plötslig och våldsam omkastning i hennes innersta känslolif, och det var mig som om hon samlat hela sin starka natur i den blick af stolt och resolut förakt, som hon rigtade på mig och som hon sedan bibehöll gent emot mig och hvilken jag kände som ett stygn, hälften af ondt trots, hälften af medlidsam smärta.
Det hade varit pinsamt redan derute, fastän vi då känt det mindre: den oafbrutna vexlingen af menniskor och natur hade ständigt erbjudit ett eller annat nytt, som lagt beslag på vår syn och tanke, och vi hade härunder kunnat lefva hvar och en för sig och i sin egen verld utan att oupphörligt tvingas in i ett intimt på tu man hand, hvari vi stälda ansigte mot ansigte måste uppgöra.
Men det blef olidligt, då vi kommit för oss sjelfva här ute i ensamheten och dag efter dag funnit oss hänvisade uteslutande till hvarandra.
Hvartill skall väl en förklaring gagna?
Hon skall ju ändå icke förstå mig, då jag icke ens förstår mig sjelf; ty hvad vet jag om denna process, som försiggått inom mig, hvari den består eller hvaraf den verkats; den är väl icke annat än en naturnödvändigt framkallad omformning i min fysiska kärl- och cellsubstans, en disposition som är en ovilkorlig verkan af en gifven orsak, hvilken icke kan ses och icke beskrifvas och som intet skulle kunnat förekomma.
Men jag ser att hon väntar ett eller annat af mig, och jag lider deraf; jag spanar med giriga, glupska tankar efter en utväg, och jag finner ingen; vårt framtida lif ligger inför mig som ett gåtfullt löje, och jag måste sluta mina ögon för att slippa se; – men jag ser ändå.
För oss begge har lifvet kommit ur led, och det är en bagatell och ett nonsens som verkat det.
Jag kan icke hata lifvet och icke förakta det, mitt hån förstummas och skrattet stelnar på mina läppar; då jag sitter inne i tillvarons midtpunkt känner jag endast skräck, ty då har jag alltid tyckt mig möta en galnings hemska skelande blick, hvilken vi alla måste följa blindt och medvetslöst som somnambulen.
Det var på ångbåten som från Luzern går söderut, en morgon tidigt i juni.
Staden låg redan ett godt stycke borta i fonden, elegant, luftig och spröd som en uppsättning af skinande nya leksakshus i ett butiksfönster eller ett stycke läcker genombruten confiturearkitektur; Vierwaldstättersjön började skära sig in i och slingra sig fram mellan allt brantare stenväggar; luftningen som spelade uppe öfver bergkammar och alptoppar mättade sig med kyla från den eviga snön, innan den gled ned utför de mörkgröna stupande sluttningarna och lopp som en käck bris hän öfver det lilla glasgröna bäckenet dernere i djupet och den lilla tingest som sköt fram öfver det, likt en punkt med en svart rand efter sig.
Det var fullt med menniskor uppe på ofvandäcket under sky-lighten som fladdrade och smälde, – detta underliga kosmopolitiska samhälle en miniature, som ständigt löses upp och ständigt bildas på nytt på hvarje jernvägståg och på hvarje ångbåtsdäck i denna stora internationella pension som heter Schweiz.
Jag satt sjelf på en af midtelsofforna, och snedt framför mig, på bänken som lopp rundt kring däcket, varseblef jag ett ungt par, hvilket hade kommit från Lausanne till Luzern med samma tåg som jag, tagit in på samma hotell och nu fortsatte färden med samma båt.
I hotellets resandebok hade jag sett, att han var en skolkarl från en liten nordtysk kuststad, och på grund af en hel serie små iakttagelser hade jag kommit till den slutsatsen att de voro nygifta och gjorde sin bröllopsresa.
Han stod upprätt med ansigtet nere i sin Bædeker, hon satt och blickade ut på landskapet, med armbågen mot ledstången och hakan stödd mot handens innansida.