Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Erfarenheten må visa, örn detta stadgande skall så betydligt öka Ägodelningstvisterne, att det derföre bör öfvergifvas.
Jag får dock i allt fall härvid upprepa hvad jag redan förut yttrat, alt om det är processer man vill undvika, bör det nya stadgandet uppliäfvas; men är det rättvisa i Skiften man deremot vill befordra måste det bibehållas.
Utom andra personer, som äro af denna tanka, kan jag äfven citera LagComitens Ledamöter, hvilka i deras första Förslag till Byggningabalk bibehållit hittills varande stadganden i ämnet, men sedermera ur de anförde grunderne öfvergått till den nu antagne principen.
I afseende på det af Herr Tham omnämnde tvånget för delägarne alt ovilkorligen tillträda de tilldeldte nya Ägololterne, får jag endast fråga, om någon kan tvingas att emottaga ett skifte, som han ej vill hafva?
I öfrigt har jag icke sagt, att någre Storskiften bordt af ÄgodelningsRätt fastställas; jag har endast, i anledning af hvad Herr Tham anfört, rörande de under loppet af sistlidet år nära fullbordade Storskiften, yttrat, att det ej varit rigtigt för återförvisningen deraf lil!
Landtmätaren åberopa iSCap. 4 §• i SkiftesStadgan, hvilken !84 Den 17 December e, m. blott rörer mål, som ej tillhöra
Äg otte 1- ningsRätts pröfning.
Nämnde Storskiftesmål tillhörde visserligen ÄgodelningsRätten atis yttra sig öfver, ehuru Rätten icke kunde, desse Storskiften fastställa.
Herr Tkanj:
I anledning af Friherre Ehrenborghs anförande om Rikets
Ständers yttrade önskan i afseende på ändring af förra SkiflesPörfatillingarne, får jag blott åberopa hvad jag förut sagt, att nemligen min ifrågavarande Motion ej gatt ut på att få den nya SkiftesStadgan upphäfven eller Skiftesmålen återförde under Landshöfding garne.
Jag, har endast omnämnt de olägenheter ändringen af Författningayne medfört, och önskat att SkiftesStadgan mätte f vissp delar förtydligas.
Jag kari ej dela Friherre
Ehrenborghs mening om nödvän-_ digheten att truga Allmogen till att gå in på Skiftena verkställande.
Att sådant möjligen ägt rum i Skåne, kan jag ej bestrida; men i WesterGöthland har det ej inträffat och icke eller varit behöfligt, Ty närmast omkring ett af mig tillvägabragt stort enskifte emellan 20 hela Hemman finnas flere byar, som sedan äro Enskiftade.
Delta bevisar, att blott Allmogen blifver, upplyst om nyttan af saken , går den gerna in derpå jernen tvång härtill är motbjudande, och jag tror det ej vara rätt att använda sådant.
Hvad åter angår Herr Danckwardts åberopande af Domares utlåtande rörande graderingen; så tyckte jag mig höra, att detta Den 17 December e. ra. i85 hade afseende på Storskiften; och jag får derföre förnya mia påminnelse om eli i. heten mellan graderiogen vid Storskifte och Enskifte, och jag har så mycket mer anledning att tro det nämnde
Domares yttrande endast angått Storskifte, som de hittills ej handlagt ipnskiflen.
Den nya Författningens stadgande om Gode män synes mig äfven skadligt.
Förut, ifrån år 1812, valdes de öfver liela Länet, men ej för Socknen eller Församllingen; och om enskilde ej k omin O, öfverens i valet af Gode Män, kallade hvardera en eller tvänne bland de sålunda valda.
Detta förtroende lingö dåde, h v ilka voro kunnige och, såsom närboende, kände beskaffenheten af de ägpr, sorn skulle uppskattas och skiftas.
Nu är ej förhållandet sådant.
Visse Gode
Män äro valde inom hvarje Församling, och desse skola ovilkorligen kallas till förrättningen, ehvad de känna den under skifte varande jorden eller ej.
Man kan härvid invända, att, dåde äro valde i Församlingen, det ej kan fela deni sådan nödig kännedom.
Kanske detta kail inträffa på Slättbygden, der Fprsamlingarnes områden ej äro så stora; men olika är förhållandet i Församlingar af 3 och \ mils längd.
Der kunna ej arne personer känna alla Hemmans beskaffenhet; och der vore följakteligcn lämpligare att Gode Män valdes på förra sättet.
Herr HjertaGustaf: Sedan Herr Tham nu sa tydligt tillkännagifva, att hans Mo - i86 Den 17 December e. m. tion ej åsyftar upphäfvande, utan blott förbättring af elen nya SkiflesStadgan, vill jäg blott nämna några ord i ämnet.
Jag har ej kunnat finna, att i nämnde Stadga fråga är om tvungen utflyttning utur Byalag, ulan endast om tvungen utbrytning af ägor.
Således synes mig Herrar Thams och Danckwardts åsigter i denna del kunna förenas.
Men i frågan om Gode Män instämmer jag i Herr Thams mening, att Parterne sjeffve böra få välja dem.
En svårighet dervid är, att stundom många skola deltaga i valet; men det nuvarande stadgandet om Gode Mäns atväljade för hela Församlingen tror jag vara oljenligare.
Egentligen skall väl Landtmätaren bestämma gruderingen; men han skall inhämta och rätta sig efter Gode Männens omdöme.
Härjemte får jag fästa uppmärksamhet på nödvändigheten att bestämma en ersätlningsgrnnd för utflyttning af visse
Lägenheter af särskild beskaffenhet vid vatten och vägar, t, ex.
Fabriksanläggningar, Garfverier, Brännerier, Krogar och Näringsställen, hvilka innehafvare!! ej gerna vill öfvergifva, men som äro af en ganska olika natur.
Om de förra med skäl höra ersättas med afseende å den förflelagtiga local de möjligen äga, synas de sednare icke böra medgifvas annan ersättning, än för hus och byggnader, såsom för moraliteten i alla fall af menlig egenskap.
Det är derföre jag utbeder mig
Utskottets uppmärksamhet lill fastställandet af förhållanderne i detta fall.
\ Den 17 December e. m. 187 Hans Exccllence Herr Grefve De la Gardiej Jacob:
Som jag af andre förrättningar varit hindrad alt öfvervara denna discussion från början, har säkerligen mycket deraf undfallit mig; men hvad jag deraf hört, påkallar likväl några anmärkningar.
Herr Hjertås erinran, att utbrytning och utflyttning äro olika saker, är rigtig; men det sednare är ofta en följd af det förra.
Om Ägorne utbrytas långt från byn, måste Åboen nödvändigt utflytta.
Af i8o3 års
Ens kiftesFörordning (jag talar ej om den af år 1812) har Skåne rönt de största fördelar.
Enligt ilen uppgjordes visserligen en generel plan för hela skifteslaget, men ingen var pligtig till enskiftes tagande, om han det ej sjelf ville.
Nu är förhållandet olika.
Ägaren lill den minsta hemmansdel har nu rätt att begära skifte, och från den stund han det begärt, skall detsamma öfvergå samtlige delägarne mot deras vilja.
Det är delta jemte en mängd andra förändringar, sorn i min landsort vållat så mycket missnöje med den nya SkiftesSladgan, då deremot den förra med stort begär der omfattades af hvar och en.
Rättvist och med oväld skedde ock ägograderingen af de enligt den äldre Författningen utsedde Gode Männen tillika med Landtmätaren och Jordägarne, innan ännu planläggningen var uppgjord, ännu mindre känd; 1111 åter göres den sedan.
Jag hemställer till hvar och en 0111 samma oväld jH8 Den 17 December e. m. fean dervid äga rum, då hvars och ens skifte är kändt, som förut, då ingert visste hvarest hans skifte skulle hli lågt; jag tiof det ej, ty jag har sett motsatsen.
Af dessa skäl förenade jag mig med Herr Tham, då denna fråga första gången här förevar, och önskade, att i8o3 års SkiftesFörordning måtte blifva, med någre förändringar, å nyo gällande i Skåne.
Jag tror äfven, att om Skiftesärenderne behandlades af Landshöfdingarne, skulle större enhet i besluten derom vinnas, än om de pröfvas af en mängd Domare, som ofta äro unga och endast tillförordnade; helst
Landshöfdingarne i allmänhet uti ekonomiska frågor böra hafva mera grundade kunskaper, än Domare, äfven med stor juridisk kännedom.
Jag beder Ridderskapet och Adeln om förlåtelse för det jag upptagit dess dyrbara tid, men jag var skyldig mig sjelf och mine Landsman att yttra min mening i förevarande ämne; jag vet huru ömt denna sak rör äganderätten, hvilka oredor den nya SkiftesStadgan gifvit anledning till, och hvilken följd af lidande den möjligen kan medföra, genom de misstag, sorn åtminstone, enligt min tanka, nu mera än någonsin förut kunna äga runi.
Jag vill blott i anledning af Herr Thams yttrande, om den gkillnad, sorn skulle förekomma i afseende å Ägotaxeringens verkställande vid Sborskif - Den 17 December e. m. 189 ten ocli vid Enskiften, till sakkunniges omdöme hemställa, om taxeringen vid Boskiften skedt annorlunda än vid Storskiften, och örn det ifrågavarande stadgandet sålunda vore lämpligt för det ena, men icke för det andra af desse slags Skiften.
Hvad åler angår Herr Hjertås anmärkning om Gode Mäns utväljande; så tror jag, att de ej erhållas så skicklige och tjenlige då de väljas af
Delägarhe vid hvarje skifte* som då de förut ärö valde allmänt af Församlingen, och derigenom ha tillfälle, alt vid flere Skiftesförrättningar biträda.
Erfarenheten har dessutom Visat* att Gode Män, hvilka Parterne utsett, ofta blifvit deras Advocater.
I öfrigt erkänner jag. att jag icke kunnat rigtigt fatta hvad Herr Hjerta anfört 0111 bristande stadganden rörande ersättning för utflyttning elier utbyte af visse lägenheter; jag skulle likväl det oagtadt tro, att Författningen innehåller alla nödige föreskifter derom, som lämpligen kunna meddelas; men om någon sådan föreskrift saknas, blir Utskottet i tillfälle, att densamma föreslå* IIfins Excellencc Herr Grefve De la Gardie:
I anledning af hvad Herr Danckwardt nu yttrat, får jag äfven vitsorda, att, enligt i8o3 års SkiftesStadga, Gode Män’ i Skåne ej valdes för tillfället, utan af Häradet, samt tillägga att stundom samma person åtnjöt enahanda förtroende i Aerö igo Den i7 December e. m.
Härader, utan att jag deröfver hört lilagas eller missnöje yttras. Herr Nordenanckar} Gustaf:
Då jag med säkerhet utgår från den princip, att hvarje Embetsman vill fullgöra sin skyldighet, kan jag ej undgå anmärka den svårighet, som molte verkställigheten af Landshöfdingarues förra åliggande att afdöma Enskiftestvister.
Jag hemställer, huruvida i ett vidsträckt Län, t. ex. Calmar af 3o mils längd, Landshöfdingen möjligen kan äga närmare kännedom om de omtvistade egornes beskaffenhet.
Det är omöjligt; och skulle han resa till alla dessa ställen för att hålla syner, så upptogs mer än hälften af året med blott sådane resor.
Derföre kan jag ej annat än anse högst ändamålsenligt och välgörande, att, genom den sist utkomne SkiftesStadgan, desse mål blifvit Öfverlemnade till särskilde EgodelningsDomares handläggning.
Äfven den förändring, att Gode Män skola väljas af Församlingarne , tror jag vara fördelaktig; emedan allmänna omdömet icke gerna kan så fela, att ej pålitlige personer blifva dertill utsedde; och då de sålunda blifvit af allmänna rösten kallade till detta förtroende, skola de snarare söka befrämja sanningen och det rätta.
Hans Excellence Ilerr Gre fven och LandtMarskalken hemslälde, att Herr Thams of - Den 17 December e. m. ,9I vannämdc Memorial, malte tillika med de, i anledning deraf afgifne yttranden, till Lagsamt Allmänna Besvärs- oell EkonomiUlskolten remitteras.
Herr Lefren, Johan Pehr: Sista Motionsdagen hade jag äran anmäla den Motion, som jag nu går att uppläsa. ' \
Hvarefter Herr Lefrén anförde skriftligen:
Öfvertygad att Ridderskapet och Adeln skänker sin uppmärksamhet åt Fosterlandets angelägenheter, anhåller jag vördsammast att någre ögonblick få sysselsätta Ståndet med en framställning om Svenska näringarnes tillstånd och behof.
Men för att i naturlig ordning komma till det mål, hvaråt jag syftar, utbeder jag mig ptt, såsom en korrt inledning lill ämnet, få förutskicka några åsigter rörande förkofran i allmänhet.
Djuret äter för dagen ur naturens hand, der naturen året igenom erbjuder medel till dess bergning, eller samlar om bosten sina förnödenheter, i de luftstreck der vintern afbryter naturens alstrande kraft.
Menniskan i sitt råaste tillstånd höjer sig föga öfver denna djuriska drift; men hennes bestämmelse är högre; hos benne ligger ill förädling.
Denna förmåga är urkraft, som växer ju mera den förmåga t en själens
Den 17 December e. m. tillitas; <!ess vädjobana är samhället; ingeri gräns finnes för dess utveckling; den ombyter oupphörligt skepnad; desse skepnader kalla vi Culturtillstånd.
När denria urkraft™., förmågan till förädlings —• täger till föremål för sin verksamhet tirigeri, som omgifva oss, eller vålt eget väsende, i afsigt att utgrunda deras ordning och upphof, så uppkbmmer Vetenskap; men när den företager att dana enligt naturens förebild och eviga lagar, så uppkommer Konst.
Vetenskap och Konst i förening utgöra således C altur \ öch denne är ett samhälles egentliga rikedom , dess Capitalförmögenhet i högsta och ädlaste mening.
Ett folk, sorn Ville odia vetenskaper och förakta konsterne, eller vårda konsterne och försumma vetenskaperrie, skulle gifva tillkänna stor oreda i sina begrepp om vägen till förkofran, och befinna signara att återfalla till en råhetsgrad, hvarifrån förfäders bemödanden redan höjt detsamma^
Jag icke allenast fruktar att vi befinna osä på denna farliga ståndpunkt, jag är för min del derom förvissad.
Vi hafva öfver tre århundraden hyllat vetenskaper, men utan att rätt inse och erkänna nödvändigheten att, tillbörligen lämpa dem till det allmänna lifver och framkalla konsterne till verkligt lif.
Vi hafva mera än ett århundrade hyllat kon - Den 17 December e. m. konsterne, men utan att tillbörligen stödja deni på vetenskap och derigenom göra dera rotfästa.
Yetenskaperne hafva varit de lärdes egendom och för det mästa stannat vid att vara en ?iational-prydnad den äfven jag visserligen väVderar, men ej såsom ändamålj utan såsom följd.
Konsterne hafva varit de mindre bildades egendom och stannat vid döda handalag; frukter af vana, ej af insigtj hvarigenom handalaget förädlas till konstfärdighetmed förmåga att stiga och växla former och föremål.
Dessa anser jag vara liufvuddragen i taflan öfver Svenska culturen.
Den har likasom i de fleste andra länder varit och ar öfvervägande theoretisk; och ick , heller denna sida har nått någon serdel s höjd, utom hos enskildle Seculärmän} hvilkas antal till vår heder varit talrikt, men hvilkas läror likt irrstjernor, lyst och försvun nit från nordens horizont, för att i andra länder, som bättre än vi förstått att uppfatta och behålla det ljus de spridt, verka till practisk förkofran.
Samma, men vida mörkare, drag utmärka ännu många andra Europeiska folk; få äro de som hunnit betydligt längre.
England, Frankrike och Preusen göra egentliga undantagen.
Ivastom derföre en fördomsfri blick på det NäringsSystern som blifvit följdt i 6 H. i3 , iq4 Den 17 December e. m. dessa 3:ne Länder.
I England sedan Elisabeth; i Frankrike sedan Calbert; i Preusen sedan Fredric den II.
Ett klokt handhaft, icke vacklande ProliibitifSystem igenfinna vi i dessa länder, som gått framåt i välstånd; frånvaron af ett sådant, eller bristande stadga i grundsattser i alla som stå efter.
Detta är oemotsägligt och måste medgifvas äfven af ProhibitifSjstemets ifrigaste motståndare.
Ett Prohibitifsystem består af 2:ne liufVuddelar, hvilka måste serskildt betraktas, och serskildt behandlas.
Den ena omfattar ett lands inre näringsförhållanden:
Inrikes varutillverkningen och inrikes varuafsättningen; den andra omfattar utrikes handeln, så väl varuutförsel, som varu-införset.
De fleste Europeiske
Nationer hafva förr eller sednare antagit och hyllat det såkallade Skrå-Systemet vid inrikes varutillverkningen och det såkallade Förbudseller Prohibitif-Systemet för utrikes handeln.
En för sin lärdom och sina tänkesätt aktad, bär närvarande, Svensk man har i en berömd afhandling yttrat följande: ”Det gifves föga någon numera, som icke declamerar mot skrän och gillen, önskar att de mätte upphäfvas och förundrar sig att dylika anstalter kunnat af våra fäder vidtagas, eller så länge tålas.
Kände man an - Den 17 December e. m. ledningarne till skrånas och gillenas bildande och den inflytelse sorn de haft pä utvecklingen af Staternes krafter och menniskornas bildning; så torde man lättligen inse att hvad som i samhällenas närvarande skick synes hinderliga band, i en annan tid utgjorde ett nödvändigt värn.
Förutan den styrka, som slutna skrän och gillen erbjödo, hade, å en tid då de först bildades, inga slöjdidkande näringar kunnat uppkomma jemte jordbruket, och staterne och menskligheten hade förmodligen, flere Secler längre, varit i saknad af de fördelar, som varit en frukt af Slöjders och Jordbrukets vexelverkan.
I Pohlen hafva inga skrän och gillen funnits.
Också framställde den nu aflidne Pohlska Staten bilden af en sjuk och vanvårdad kropp; städer utan slöjder och constitutioner; fattiga bönder, söm slafvar sinnade och som slafvar be* handlade; en öfvermodig
Adel och en skugga af Konung, alltsammans sammanhållit och lifvadt, så mycket sådane elementer kunde lifvas, af mäklande judar.
Att orsaken till det fordna Polens vanmagt låg i saknaden af sjelfständiga, slöjdidkande folkclasser, är man berättigad, att anse såsom åtminstone högst sannolikt, då man sett att angränsande stater, hvilka genom sina skrän och gillen erhållit slöjdidkande folkclasser, också förmått utbilda sig.
Häraf följer väl ingalunda, att i det skick i hvilket nu verlden är, slöjder icke Den 17 December e. m. skulle kunna uppkomma jemte jordbruket, förutan medlet af slutna skrän och gillen; deraf följer icke heller, att i Länder, der vexelverkningen emellan jordbruk och slöjd, emellan natur och konst, redan kommit i gång, de medel och inrättningar hvarigenom detta förhållande blifvit beredt, skola bibehållas såsom helgedomar, änskönt man ser dem utgöra binder för en än högre utbildning.
Men deraf torde synas, burn lätt man kan misstaga sig, närman vill bedöma en samhällskraft> såsom vore den en enkel och permament verkande naturkraft.”
Jag gillar till alla delar dessa på en gång enkla och djupa åsigter.
De äro Statsmannens, som vid Seclernes fakla forskar kring samhällets rot; ej Kamererarens som bokför dagens debet och credit.
Det finnes i dem mera ledande ljus än vid första påseendet måhända vill synas.
Varningen att ej anse en samhällskraft såsom vore den en enkel och permament verkande naturkraft, förtjenar att med skarpt grafjern ristai öfver dörren till de rum, der man öfverlägger om medlen att bereda kommande slägtens väl, välstånd och trefnad.
Menniskan går ej i ett steg från råhet till bildning.
Den kraft som drifver benne framåt, begäret till förädling j verkar ej i ett ögonblick, ej i enkel oföränderlig form likt tyngdkraften.
Den fordrar matståndför alt ofras_, den fordrar skyddj Den 17 December e. m. *97 för att ej kufvas.
Motståndet finnér den i den omgifvande råheten; skyddet i de sig småningom utvecklande samhällsformerne; först hos offermannen, sorn värnar i himlens namn, sedan under hjeltens skjöld, derefter i Samfunds-andan, hvars första hägnande form är Skrå, samt sist i den allmänna friheten, som gror och mognar under tidehvarfvens till allmännelig upplysning fostrande hand.
Mine Herrar, jag önskar att till näringarne få lämpa dessa allmänna sanningar, och frågar: i hvilken af dessa stora utvecklings-perioder befinna sig Europas folk i anseende till vetenskap och konst?
Jag svarar utan tvekan: de stå på öfvergången från Corporationssystemet till den allmänna frihetens.
Somliga hafva ännu ej hunnit den mognad, som fordras, för att med säkerhet kunna taga det första steget till den nya ordningen, steget frän Skråtvång till frihet i inrikes näringarne ; vissa äga denna mognad, men hafva sömnagtigt försummat att taga detta första vigtiga steg framåt; andra hafva redan tagit det och äro måhända snart färdiga att taga det nästa , som är: från Prohibitif till fri utrikes handel; några hafva af öfverilning tagit det sednare, utan att först hafva tagit det föregående; de hafva försökt att i omvänd ordning framgå till culturens mål, ej inseende att genvägar dit icke finnas, och att de Den 17 December e. m. sora visa sig vara sådana, äro bedrägliga villostigar, som antingen långsamt leda vandraren tillbaka, eller brådstörta honom till en vida lägre ståndpunkt än den på hvilken han befann sig, då han först afvek från culturens mödosamma men säkra stråt.
Sedan Skråsystemet uppfyllt sin be-t stämmelse, att stödjande fostra den gryende konsten i dess barndom, mäste det afskaffa as och ynglingen lemnäs frihet att i öppen täflan med sina inländska fosterbrö-. der växa till mannakraft.
Först sedan denne är fällt styrka utträda på verldsbanan till öppen obegränsad strid.
Så bjuder naturen , så bjuder erfarenheten, hvars namn så ofta åkallas, hvars lärdomar så sällan åtlydas.
Glädjande var det för den som nitäl-. skar för svenska näringarnes förkofran, att se det stigande, i hvilket de sig befunno från 1815 till 1828, under en skyddande Styrelses vårdande hand.
Sorgligt det tillstånd i hvilket de sig nu befinna, såsom följd af sistförsamlade Ständers önskningar och beslut, Yi hafva omfattat ett nära tygellöst System för utrikes handeln, men bibehållit Skråtvånget i inre näringarne, då likväl försvararena af det förra måste, om de vilja vara consequenta, yrka att den inre näringsfriheten är den yttres grundval.
Så går det när frågor som hafva ett orga - Den 17 December c. in. samband behandlas såsom vore de af hvaandra oberoende.
Riksdag sökte jag från detta rum, efter förmåga, utreda skillnaden mellan inre närings- och handelsfrihet j samtyttre handelsfrihet.
Jag yrkade då, och yrkar ännu, att den förra måste föregå den sednare.
Jag trodde då och tror ännu att vi redan för nära \ århundrade sedan bade kunnat och bordt lossa inrikes näringarne utur skråtvångets band, och yrkar ännu altman ej bör börja med att löskasta banden på utrikes handeln, innan inrikes näringarne funder fri inbördes täflan, men njutande fortfarande skydd mot den öfverlägsne utlänske konstflitens och capitalernes inverkan) hunnit till den kraft och utvidgning, som fordras för att framdeles kunna våga försöket att täfla med utlänningen, så vida man ändteligen anser en sådan täflan nödig, och ej vill lysna till de skäl som tala för ett fortfarande Prohibitivsystem i Utrikes handeln, så länge vissa Statsförliållanden i Europa äga rum, och som troligen sent komma att upphöra.
Men jag, och de få med mig liktänkande, misslyckades.
Voteringarne utföllo till förmån för ett nära obegränsadt utrikes handelssystem, med liflighet yrkadt af några lycklige och hörde talare.
Jag hade likväl den tillfredsställelsen, den största en represent, som befinner sig i minoriteten, kan äga; att flere af Riddarhusets Ledamöter, som bekänna sig till de såkallade 300 Den 17 December e. m. liberala näringsåsigterne, i det afgörande ögonblicket rådde till hofsamhet och uppskof, och att en af husets ledamöter, som sjelf väckt Motion om införandet af det fria importsystemet, förklarade sig heldre vilja på fosterlandets altare offra sin egenkärlek, än att blottställa det för vådan att möjligen sjelf blifva ett offer för förhastade åtgärder.
Förlåten återkallandet af dessa minnen, af denna öfverläggning, långvarig och liflig.
Jag anklagar ingen för vrångvisa och oädla afsigter, jag är lika förvissad om renheten af mina motståndares sorn af mina egne.
Men jag vågar öppet uttala den öfvertygelsen: att denna vigtiga fråga icke hlef från början framhafd på rätter väg; att den hade bordt behandlas af Ekonomiutskottet i ett sammanhang med frågan om inre näringarne; att måhända auctorlig ömtålighet obemärkt blandade sig i discussionerne; att säkerheten om seger vid voteringarne måhända afvände uppmärksamheten från den svaga, men äfven väl läntänkande minoritetens andraganden.
Mine Herrar, med förtröstan till edert öfverseende och eder omisskännelige Fäderneslands-kärlek, framträder jag ånyo på en vädjobana, som af mången redan anses oväldig att beträdas af andra ändem, som drifvas af enskildt intresse eller som ej ännu hunnit rena sitt förstånd från inverkan af läror, dem man behagar kalla forål - Den 17 December e. m. 201 drade, och till hvilkas bekännare man på sin höjd värdigas nedsänka en medlidsam blick från de upplysningens höjder, derifrån man i förnäm sjellförnöjelse nedskådar.
Jag yrkar ej fjättrars läggande på näringarne, utan tvärtom deras lossande ur de fjättrar, som ännu trycka dem.
Mea jag yrkar att man dervid må framfara i naturlig och ändamålsenlig ordning, att man ej af nit att hastigt komma till målet må välja afvägar, som leda derifrån; och att man ej, misskännande värdet af den konstflit som redan finnes i landet, istället att räcka den en skyddande hand, må stöta stålet i dess barm, under försäkringar att sådant sker så väl för landets som för konsternes egen förkofran.
Jag går med gladt sinne, dock utan förmätenhet ånyo i striden för denna sak, den jag anser sann och vigtig för det allmänna.