Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Län, hvilken, under uppgift att hafva ifrån trovärdiga personer emottagit mångfaldiga klagomål angående Sunddelius och hans tjenstgöring i Haurida församling samt äfven sjelf, då Sunddelius gjort besök i rättegångsväg, bemärkt hans förhållande såsom oskickligt, påkallat Biskopens mellankomst och begärt, att han ville låta KontraktsProsten göra en undersökning, då resultatet troligen blefve, att Sunddelius genast borde från vikariatet skiljas; med åberopande af hvilka omständigheter
Domkapitlet i dess utlåtande andragit, att Biskopen, som af flera inkomna enskilda klagomål och ytterligare af KontraklsProstens skrifvelse med bekymmer inhämtat förhållandet emellan Sunddelius och församlingen, ännu hoppats, att missnöjet skulle upphöra, helst endast fem månader återstått till ordinarie Komministerns ankomst; men att, sedan församlingen öppet och enhälligt derom gjort officiel anmälan, nödvändigheten af församlingens hörande tydligen emotsetts, och att den från Landshöfdingen ankomna skrifvelsen gjort Socken - 64 — stämmans ofördröjliga hållande nödvändigt; samt att, sedan stämman anfört sina besvär, Sunddelius genast blifvit hörd, hvilket, innan dessa vore kände och uttalade, väl icke lämpligen kunnat ske.
— Emellertid och efter det Domkapitlet, genom särskild resolution den 21 December, afslagit ofvannämnde församlingars begäran om den valde Komministerns inträde i tjenstgöring, fortfor Sunddelius med det honom anförtrodda vikariat lill nådårets slut, utan att Domkapitlet derförinnan eller sedermera funnit sig befogadt att, i anledning af hvad i Sockenstämman förekommit, någon ytterligare åtgärd med detta ärende vidtaga.
Frågan, som här borde komma i öfvervägande, var utan tvifvel den, huruvida Domkapitlets åtgärd att, på sätt som skett, låta vid Sockenstämma undersöka angående Komministern Sunddelii förhållande i och utom embelet, kunde anses med lag förenlig eller icke.
Brefvet till samtliga Konsistorierna af den 21 Augusti 1786 innehöll uti 1 §, att, så snart en Prestman varder känd och angifven för embetsfel och oordentligheter, Konsistorium i orten, der den angifne vistats, bör, genom Prosten, häröfver anställa vederbörlig undersökning och, efter inhämtad underrättelse om förhållandet, der han finnes skyldig, antingen skriftligen eller genom Prosten göra honom tjenlig föreställning, eller ock, der målet skulle vara af svårare beskaffenhet, inkalla en sådan Prestman till Konsistorium, att der stå till laga ansvar för sin förseelse.
Detta stadgande, jemfördt med Kyrkolagens 24 Kapitel, Kongl. Förordningen om rättegången vid Domkapitlen af den 11 Februari 1687 och Kongl. Brefvet den 7
December 1787, utmärkte tydligen, att den undersökning, som, i anledning af klagomål emot Prestman, må af KontraklsProsten förrällas, vore en delegation af
Domkapitlets lagenliga behandling af dylika ärenden samt följaktligen afsåge målets behöriga utredande, till ledning och rättelse för dess slutliga, af DomkapiLlet beroende pröfning.
Men en sådan undersökning, för att kallas vederbörlig och uppfylla sitt ändamål, syntes erfordra icke blott den klagandes, utan äfven den anklagades hörande, hvilket ock lämpligen borde genom KontraktsProstens försorg, efter omständigheterna, antingen muntligen eller skriftligen försiggå, på det att
Domkapitlet, efter inhämtad underrättelse om förhållandet, måtte kunna målet, likmätigt - — 65 — ligl dess beskaffenhet handlägga.
Då det sålunda i allmänhet icke ansåges vederbörligt eller tillräckligt, att vid undersökningstillfället böra endast den klagande i den anklagades frånvaro, vore ett sådant ensidigt förhör ännu betänkligare i fall den förres i obestämda ordalag tillkännagifna klagan påkallat undersökningen, hvilken, om icke skyldig försigtighet och laglig ordning iakttoges, då lätteligen kunde urarta till inqvisition.
Af lika stor vigt vore undersökningens förrättande å behörigt ställe.
Inför Sockenstämma kunde Prestman icke slå till rätta, och der kunde således ej eller vederbörligen undersökas om de mot honom yppade klagomål.
Kyrkolagens 24 Kap. föranledde väl dertill, att vid Biskopsvisitationer sådana klagomål kunna i församlingens närvaro anföras och till utredning förekomma, men hvarken denna lag eller öfriga ofvanåberopade Författningar antydde, att vid andra tillfällen en undersökning, som i berörde afseende pröfvades nödig, må i Sockenstämma företagas, och detta urskiljdes än närmare genom Kongl. Förordningen den 26 Februari 1817, som noga utstakade, hvilka ämnen tillhörde Sockenstämmas upptagande, hvaribland mål af ifrågavarande beskaffenhet icke nämndes.
— Med stöd af delta allt fann jag
Domkapitlets ifrågaställa förfarande föranleda till följande anmärkningar, nemligen: att enär de till Domkapitlet inkomna underrättelser, det vikarierande Komministern Sunddelius ej skulle till församlingens nöje vårda det honom anförtrodda kall, ej innefattade någon af behörig person tiilkännagifven bestämd anklagelse, som likväl Kongl.
Brefvet den 21 Augusti 1786 syntes förutsätta innan undersökning förordnades, Domkapitlet, just med afseende å det obestämda i dessa underrättelser och med skäligt tvifvelsmål tillika om tillförlitligheten af enskilda meddelanden, ägt all anledning att genast lemna Sunddelius tillfälle till förklarings afgifvande, helst Domkapitlet , sedan begge parterna sålunda blifvit hörda, kunnat med säkrare urskiljning, än nu syntes hafva skett, pröfva, om och i hvad måtto en undersökning i detta mål bort äga rum: att
Domkapitlet, som förordnat, att den nödig ansedda undersökningen skulle i allmän Sockenstämma företagas, dervid icke ställt sig till efterrättelse den i nyssåberopade Kongl.
Bref antydda ordning för så beskaffade undersökningars förrättande och ej eller derför kunnat hämta stöd af hvad Författningarne i öfrigt rörande dylika 9 — 66 — mål stadgade; samt att Domkapitlet genom dess berörde förordnande icke allenast, såsom följd deraf, åsidosatt det vigtigaste villkoret för ali undersökning, det nemligen af begge parternas närvaro och hörande, utan äfven i så måtto öfverträdt gränsen af densammas behörighet, som
Domkapitlet, utan att ens uppgifva beskaffenheten af de inkomna underrättelserna eller någon derifrån hämtad anledning, hvarföre Sunddelius icke skulle till församlingens nöje vårda vikariatet, lemnat, om icke en allmän uppmaning, åtminstone ett fritt utrymme till framställande af hvarjehanda klagomål och erinringar emot den vid tillfället frånvarande Prestmannen och hans embetsförvaltning; hvilket undersökningssätt hvarken i allmänhet eller särskildt för dessa mål kunde anses vara af lag medgifvet.
Handlingarne utvisade slutligen, hurusom 3:o Domkapitlet, på sätt dess protokoll den 29 April 1837 gaf vid banden, vid uppkommen fråga, om och hvarest Sunddelius, hvilken den 1 nästderpåföljde
Maj korame att lemna vikariatet i Haurida församling, kunde tili annan tjenstgöring användas, funnit Sunddelius, i anseende till de missnöjen, som mot honom blifvit flerestädes och särdeles på sista tjenstgöringsstället anförda, för det dåvarande icke kunna missiveras; mot hvilket beslut likväl en af Domkapitlets ledamöter sig reserverat, förklarande för sin del, att, då några af de Prestmän, hvilka vid skeende adjunktregleringen saknade plats, borde anställas i tjenstgöring, den gamle Komministern Sunddelius och två KomministersAdjunkter, hvilka saknade utvägar att, under afvaktan på en förändring i deras öde, subsistera, voro framför andra berättigade till Konsistorii åtanka, helst, hvad Sunddelius anginge, den omständighet, att missnöje blifvit emot honom anmäldt, icke utgjorde tillräckligt skäl att de fakto skilja honom från ett embete, som Konungens nåd honom återskänkt, så länge han ej blifvit för något fel till ansvar ställd.
Varande härom af Domkapitlet i dess utlåtande ytterligare förmäldt: att de från nästan alla församlingar, der Sunddelius tjenstgjort, försporda missnöjen voro genom officiella handlingar fulltygade: att Kongl. Maj:ts nådiga Utslag af den 17 Maj 1826, hvarigenom Sunddelius blifvit dömd prestembetet förlustig, ådagalade, huru han under sin ordinarie tjenstemannatid sig förhållit: att, sedan han undfått nådigt tillstånd att åter inträda i embetets utöfning vid 1828 års slut och blifvit till tjenstgöring 67 — anställd 1831 i Gladhammars församling och år 1834 i Wirserum, tvister om hans aflöning å dessa ställen yppats, och å det sednare dessutom svårare klagomål afhörts; och att slutligen i Haurida församling missnöjet mot Sunddelius stigit till sin största höjd; hvarföre och då han ej haft betänkande att anklaga en SockenstämmoOrdförande för förfalskningsbrott, hvilket troligen återfölle på honom sjelf, samt för öfrigt med bitterhet anfallit
Domare, andre tjenstemän och en hvar, som med honom kommit i beröring, Domkapitlet ansett sig icke kunna, utan klander och ansvar, vidare lemna själavård i hans händer, så vida icke märklig sinnes- och lefnadsförändring hos honom sig företedde.
Vid närmare skärskådan af dessa utaf
Domkapitlet åberopade omständigheter, visade sig förhållanderna så beskaffade: att, sedan Kongl. Maj:t, genom Utslag den 17 Mars 1826, förklarat, att dåvarande Komministern Sunddelius, som genom mångfaldiga rättegångar, hvari han alltifrån 1812 varit invecklad, och sättet, hvarpå han desamma utfört, ådagalagt sådan kitslighet och fortsatt trätgirighet, som i 19 Kap. 26 § Kyrkolagen belädes med tjenstens förlust, gjort sig prestembetet och sin innehafda komministersbeställning förlustig, Kongl. Maj:t, uppå särskilda af Sunddelius gjorda underdåniga ansökningar, medelst nådiga beslut, dels den 21 derpåföljde September, i så måtto beviljat honom nåd, som han, hvilken gjort sig förlustig komministersbeställningen, skulle tills vidare jemväl skiljas från utöfning af prestembetet, med föreskrift tillika för
Domkapitlet att efter två års förlopp afgifva underdånig berättelse om Sunddelii förhållande under suspensionstiden, dels den 20 Oktober 1838, i nåder behagat förklara, att som, efter hvad upplyst vore, icke något blifvit anmärkt emot Sunddelii vandel och förhållande under de dåmera förflutna tvenne åren, Kongl. Maj:t funne, att af den, enligt nyssnämnda nådiga beslut, Sunddelius ådömda och undergångna bestraffning icke vidare vore något hinder för honom att, när tillfälle dertill yppades, i utöfningen af hvad till prestembetet hörde åter inträda: att de efter Sunddelii åter anställande till tjenstgöring yppade tvister angående hans aflöning, så vidt Domkapitlets uppgifter derom föranledde, icke syntes utmärkta af något otillbörligt förhållande å hans sida: att de i Virserum afbörda, såsom svårare benämnda, klagomål redan blifvit af Domkapitlet, enligt hvad dess den 9 Juni 1836 till Sunddelius aflåtna skrifvelse visar, på det sätt prof - _ 68 — vade och afgjorda, att Domkapitlet i ett fall ogillat hans öfverklagade förfarande och varnat honom för missbruk af hans presterliga myndighet, men i ett annat, med afseende å Sunddelii afgifna förklaring, låtit bero vid det honom gifna vänliga råd, att nied saktmod och skonsamhet hemöta sina åhörare: att, ehuru vid den af Domkapitlet utlysta Sockenstämma med Haurida församling hvarje innevånare derstädes ägt tillfälle att anklaga Sunddelius för embelsfel eller oordentligheter, någon angifvelse i dessa afseenden icke försports, utan endast en i allmänna ordalag uppfattad missbelåtenhet med honom och hans tjenstgöring blifvit tillkännagifven, hvilket Sunddelius likväl bestridt, med påstående, att det vid Sockenstämman förda protokoll i denna del vore oriktigt; och slutligen att uti den rättegång, som i anledning af omförmälda påstående yppats, Sunddelius, var den klagande, men sjelf icke blifvit för brott eller embelsfel anklagad.
— Domkapitlets ofvanberörde beslut, att anse Sunddelius icke kunna missiveras, var, efter min åsigt, både till grund och påföljd att hänföra till den, enligt 19 Kap. Kyrkolagen, Domkapitel tillkommande åtgärd, att utestänga Prestman från embetsutöfning, när laga skäl dertill finnes.
Yid betraktande af de till stöd för detta beslut anförda omständigheter med hvad derom vidare blif O vit utredt, syntes hvarken Sunddelii förhållande under ordinarie tjenstgöring, derför han tillförne blifvit dömd och straffad, eller de sedermera emot honom förda klagomål, hvilka Domkapitlet, genom dess skrifvelse den 9 Juni 1836, med slut afhulpit, vidare kunna honom till last räknas; likasom det icke finge anses Sunddelius i någon mån besvärande, att rättegångar om hans aflöning uppstått, så vida icke, å hans sida, i sjelfva saken eller sättet att den utföra , någon otillbörlighet sig visat; och hvad angick de öfriga mot honom yppade missnöjen, innefattade icke eller dessa någon angifvelse för begångna embetsfel elier ens någon egentlig Sunddelius tillvitad oordentlighet, utan tillkännagåfvo på sin höjd en af hans personliga egenskaper alstrad obelåtenhet med honom såsom Prest och Själasörjare; Och emedan, vid jemförelse med hvad Kyrkolagens nyssåberopade Kapitel innehöll, dessa omständigheter, enligt min tanka, icke utgjorde giltiga anledningar till prestmans skiljande ifrån tjenstgöring, hvilket
Domkapitlet ock syntes hafva insett, enär, oaktadt de voro kända, Sunddelius icke destomindre tillåtits fortfara med det honom anförtrodda vikariat till. — 69 — nådårets slut, samL den af Sunddelius emot annan Prestman gjorda angifvelse, innan deröfver blifvit dömdt, ej eller lagligen kunde medföra någon påföljd för den förstnämnde, borde jag äfven anmärka, att
Domkapitlets ifrågaställda beslut, hvarigenom Sunddelius blifvit på obestämd tid utestängd från presterlig tjenstgöring, hvartill lägenhet för honom eljest icke saknats, måste anses lika oförenligt med Kyrkolagens stadganden i ty fall, som stridande emot 2 § i 1786 års Kongl. Bref, hvilken ålägger
Domkapitlet att låta de prester, som ej innehafva ordentliga eller på stat uppförda sysslor, genast efter behof lill tjenstgöring anställas.
I anledning af hvad sålunda vid Domkapitlets förfarande i ofvananförda omständigheter var anmärkt, såsom ock i anseende till de af Sunddelius gjorda ersättningsanspråk, anmodade jag, i skrifvelse den 25 Oktober 1838, AdvokalFiskalsEmbetet i Kongl. Götha HofRätt att emot
Domkapitlet anställa och utföra den talan, som med lag och sakens beskaffenhet instämde.
Uti förklaring uppå AdvokatFiskalsEmbetets härom afgifna memorial, har Domkapitlet hufvudsakligen andragit, beträffande första anmärkningspunkten: alt då, inom Linköpings Stift, alltid det löpande årets höst«röda räknades lill det föregående årets lönförmåner, hvilket måst hafva n o ' varit
Sunddelius bekant ifrån den tid han sjelf var ordinarie Komminister, innefattade
Domkapitlets beslut af den 30 Juni och den 10 Augusti 1836 ej någon motsägelse sins emellan, utan var det sednare endast ett af skyldig försigtighet föranledt och sålunda nödigt förtydligande af det förra, på grund hvaraf äfven höstgrödan år 1837 kommit Sunddelius tillgodo; beträffande andra anmärkningspunkten: att de enligt
Författningarne tillåtna församlingssammanträden eller stämmor voro af två slag, det ena Biskopsvisitationer och Prosteting_, hvilka borde utlysas och hållas, ingalunda af Pastor, utan endast af Biskopen eller Prosten eller den de i sitt ställe förordnade, och vid hvilka stämmor, der så väl lärare sorn åhörare borde, enligt IiyrkoOrdningens 24 Kap. 7 §, utan annan kallelse än pålysningen sig infinna, vid särskildt bestämdt ansvar och plikt, församlingen ej hade någon beslutande rätt, som ej eller i allmänhet tillkomme Ordföranden annorlunda än till bemedling, förlikning eller rättelse, utan dervid Ordföranden hufvudsakligen endast ägde att undersökning företaga och proto - — 70 — kollet deröfver till Konsistorium insända till den åtgärd, Kongl. Brefvet den 21 Augusti 1786 i 1 § bestämde, och det andra slaget vanliga Sockenstämmor, der Pastor, men ingen annan, vore Ordförande, och der församlingen ägde beslutande rätt; att den klandrade stämman i Haurida var ett af Biskopen anbefaldt extra Prosteting^ föranled t icke af enskilda meddelanden från obehöriga personer, utan af officiella skrifvelser från Landshöfding, Kontraktsprost samt från ordinarie Kyrkoherden och begge församlingarne; att Sunddelius sjelf vållat, att undersökningen blef ensidig och fick utseende af inqvisitorisk, enär han, som sjelf uppläst kallelsen till stämman, dervid likväl icke, på sätt honom ovillkorligen ålegat, sig inställt; samt att några menliga följder af undersökningen destomindre för Sunddelius uppstått, som Domkapitlet, innan den af Sunddelius mot Ordföranden i stämman gjorde angifvelse om förfalskningsbrott blifvit vederbörligen pröfvad, ej kunnat vidtaga några åtgärder i anledning af de mot Sunddelius i stämman gjorda tillvitelser; samt beträffande tredje anmärkningspunkten: att vid adjunktsregleringen den 29 April 1837 flere äldre Adjunkter och vikarier, i brist af lägenhet, ej kunde till tjenstgöring användas; och så länge den princip, som af Domkapitlet hyllades, vore gällande, att nemligen presten vore till för församlingens skull och ej församlingen för prestens, kunde ålder och fattigdom ej anses medföra uteslutande anspråk på missiv, samt att det följaktligen vore obilligt att ställa Stiftsstyrelsen till ansvar derför, att gamla, afsigkomna prestmän befunnes oandvändbara och måste åtnöja sig med en ringa pension, och än mera orättvist, om sådant inträffade med en prest, öfver hvars trätgiriga och obändiga lynne samt opresterliga förhållande allmänt klagats.
Och ville Domkapitlet alltså förmoda, att hvad i första och andra anmärkningspunkterna innefattades, borde utan vidare afseende förfalla, enär den förra anmärkningen troligen härledde sig från ett misstag om laga fardag vid Prestboställen inom Linköpings Stift och en deraf beroende förvexling af tillträdares och afträdares rättigheter, och i afseende på den andra styrkt blifvit, att den åtalade stämman varit laglig och af behofvet påkallad samt icke någons rätt dervid blifvit förbisedd, eller kränkt; äfvensom Domkapitlet, så vida vederbörande embetsverk i allmänhet ej voro förpligtade att använda hvarje hos dem anställd extra ordinarie tjensteman, äfven om han — 71 — saknade alla för en värdig och nyttig embetsman erforderliga egenskaper, ville tro, att tredje anmärkningspunkten måtte förfalla.
Sedan, i anledning af AdvokatFiskalsEmbetets hos mig gjorda hemställan, om och hvad afseende
Domkapitlets förklaring kunde förtjena, jag, uti skrifvelse till bemälda Embete af den 30 April 1839, utvecklat de grunder, på hvilka, enligt min tanka, samma förklaring ej kunde såsom nöjaktig antagas, samt tillika förordnat, huruledes åtalet borde fullföljas och till slut befordras; så och efter det Sunddelius till Kongl. HofRätten inkommit med särskilda skrifter, innefattande, bland annat, påstående om ersättning för honom åbragt lidande, har AdvokatFiskalsEmbetet vidare handlagt målet och omsider afgifvit dess slutliga memorial samt deri dels, under åberopande af hvad mina till Embetet aflåtna skrifvelser innehålla, yrkat, att Domkapitlets Ordförande och Ledamöter måtte, i mån af hvars och ens delaktighet i åtalade besluten, dömas till ansvar enligt grunderna i 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, dels ock till Kongl. HofRättens pröfning öfverlemnat
Sunddelii nyssberörda ersättningspåstående, hvilket AdvokatFiskalsEmbetet likväl förklarat sig icke kunna biträda i hvad det innefattade anspråk på godtgörelse för den hösten 1836 vid Haurida Komministersboställe bergade gröda, sedan upplyst blifvit, att 1837 års höstgröda behörigen kommit Sunddelius till godo; deruppå jemväl detta AdvokatFiskalsEmbetets memorial, tillika med Sunddelii särskilda påstående, blifvit af Domkapitlet med svar bemött.
Genom utslag den 1 September 1840 har Kongl.
HofRätten sig utlåtit och, ehuru det befunnits, att en af Domkapitlets ledamöter, som deltagit i åtalade besluten af den 10 Augusti och 28 December 1836, icke undertecknat den i målet afgifna förklaringen, likväl ansett detta förhållande, med hänsigt till målets särskilda beskaffenhet, icke utgöra hinder för det fullständigt utredda åtalets hufvudsakliga pröfning, samt vidare i sjelfva saken yttrat, att emedan, beträffande anmärkningen, att Domkapitlet skulle den 10 Augusti 1836 ändrat dess den 30 förutgångna Juni fattade beslut i fråga om Sunddelii aflöning såsom vikarierande Komminister i Haurida församling under nådåret från den 1
Maj 1836 till samma tid påföljde år 1837, det vid sednare tillfället af Domkapitlet gifna förklarande, om det ock i orden syntes innefatta en förändring af förra beslutet, likväl i sjelfva ver - — 72 — ket destomindre inneburit någon sådan, som, enligt den i Linköpings Stift sedan längre tider gällande, af Domkapitlet åberopade ocb till verkligbeten icke ens ifrågaställa landssed, den der ingalunda kunde anses hafva oskäl med sig, löpande årets växande höslgröda vid Ecklesiastikboställen i nämnde Stift räknades till lönförmånerna för det föregående året, då den blifvit utsådd, deraf äfven följde, att Sunddelii börande öfver den af utredningsmannen i aflidne Komministerns sterbhus bos Domkapitlet gjorda hemställan, angående den Sunddelius tillkommande aflöning, icke erfordrats, enär Sunddelius, på grund af första beslutet, ägt samma, men ej någon annan eller bättre rätt, än den, som honom ytterligare tillförsäkrades genom senare resolutionen, hvilken tydligen blifvit meddelad i den på intet sätt klandervärda afsigt, att förekomma de tvister, som eljest voro att förutse; ty ocb då Sunddelius, hvilken endast ett år, från den 1 Maj 1836 till den 1 Maj 1837, tjenstgjort såsom vice Komminister i Haurida, efter hvad tillförlitligen vore ådagalagdt, fått begagna den vid dervarande Komministersboställe 1836 års höst utsådda gröda, den lian lill annan man försålt ocb för hvilken lian sjelf till en del uppburit köpeskillingen, hvars återstod, först med qvarstad belagd, sedermera blifvit, så långt den räckt, använd till godtgörande af bans skulder, och Sunddelius således icke blifvit, genom Domkapitlets sednare resolution, i någon sin lagliga ocb tillständiga rätt på ett eller annat sätt förnärmad, ogillades det i denna del väckta samt utan lagligen gällande anledning fullföljda åtal ocb i sammanhang dermed äfven Sunddelii obefogade ocb ohemula anspråk på ersättning för ett års höstgröda vid Haurida Komministersboställe, så vidt samma anspråk vore inbegripet uti det af honom gjorda ersältningskraf för honom åbragt förment elände, skada ocb lidande.
Vidkommande dernäst anmärkningen rörande den förordnade och den 29 Januari t837 i Haurida Sockens kyrka hållna Sockenstämma, derom, enligt hvad Domkapitlets protokoll utvisade, Biskopen låtit den 28 December 1836 embetsbref afgå till vederbörande Kontraktsprost, hvilket blifvit af Biskopen anmäldt till