Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utan tvifvel är det icke allenast billigt utan äfven klokt, att, då en så genomgripande förändring i lagstiftningen vidtages, som den nu beslutade i afseende på bränvins-tillverkningen, bör densammas idkare lemnäs så mycket tillfälle, som möjligt, för att kunna ordna sin hushållning efter de nya förhållanderne med minsta möjliga förlust.
Att detta skäl bör vara tillräckligt för att icke bifalla Utsk:s förslag är, efter min öfvertygelse, uppenbart.
Men om å ena sidan detta är sant, så är likväl å den andra äfven en sanning att genom en, under två månader af hösten, fortfarande, nästan skattefri bränvinsbränning skulle, i förväntan på en inskränkning i tillverkningen nästa år med en skatt af 16 sk. b:ko pr kanna, spekulationer i större mängd än förut komma att ifrågasättas och en oerhörd bränvinsflod derigenom inträffa.
Lagstiftaren bör derföre, så vidt han kan, vidtaga sådane åtgärder att redan varande näringsidkare lemnäs tid att ordna sin hushållning i öfverensstämmelse med de förändrade förhållanderna, men de af mig nyss påpekade olägenheter och missbruk i möjligaste måtto förekommas.
Sådant kan låta sig göra på tvenne sätt, nemi. antingen genom att redan i höst belägga bränvins-tillverkningen med en högre skatt, eller också genom att inskränka densamma till någon viss kortare tid.
Den förstnämnde af dessa utvägar har mycket emot sig.
Raab föreslagit den, blir det nästan omöjligt att genom de af honom omnämnde Komitéer åstadkomma en rättvis och någorlunda jemn beskattning.
Likväl torde den största svårigheteten med en sådan åtgärd vara, att om skatten skulle erläggas först efter slutad bränning, denna skatt troligtvis ofta komme att icke utgå, enär sannolikt alla de personer, som hafva mindre rediga affärer eller sorn vilja bedraga Staten, skulle så tillställa att de befinnas vara utfattiga, när skatten borde uttagas; skulle åter skatten erläggas förskottsvis, blefve hela brännings-tillåtelsen af intet gagn för alla de bränvinsbrännare, hvilka icke hafva tillgång till ett så stort förlag, och alla dessa skulle således i allt fall komma att sakna det rådrum man velat bereda dem att pä annat sätt kunna ordna sin hushållning.
Jag tror det derföre vara lämpligare att med bibehållande af den nuvar:de skatten inskränka den under nästkommande höst tillåtna bränningstid till någon kortare period, så att man lemnar så Den 1 Maj. 31 lång tid sora möjligt öfrig åt de nnvar:de producenterna, men likväl icke så lång att den kan gifva anledn. till upkomsten af helt nya bränvins-produktioner.
En sådan inskränkning af bränningstiden skulle visserligen af K. M. utan Ständernas bemyndigande^ kunna vidtagas, men mötes likväl af den svårigheten, att icke blott deras hushållning kommer att rubbas, hvilka f. n. befatta sig med bränvinsbränning, utan äfven landtbruket i allmänhet kommer att lida genom den i betydlig mån minskade afsättningen af produkter, så vida icke bränvins-tillverkning under nästkommande vinter varder tillåten någon tid, motsvarande den, för hvilken inskränkning under hösten vidtages, helst i allt fall de vid denna Riksdag beslutade förändringar i bränvinslagstiftningen utan tvifvel komma att förorsaka betydliga rubbningar i afsättnings-tillfällena för landtmanna-produkter, åtminstone intill dess de nya förhållandcrne binna att ordna sig.
Denna tillåtelse till bränvinsbränning under någon tid af inslunde vinter torde deremot icke kunna af Konungen beslutas utan Ständernas medverkan, ty om det också beror på K- M. att bestämma den tid, under hvilken bränvinsbränningen är tillåten, så beror det af R.
St:r att beskatta denna näring.
St:r bestämt skatten endast under vissa förhållanden i April månad samt från d. 15 October till d. 15 December.
I fall nu K.
M. tillåter bränvinsbränningen någon annan tid af året, så är det ganska ovisst, huruvida någon skatt derföre skall utgå, såvida icke R.
St:r dertill lemna bifall.
Måhända, säger man, att äfven Utsk. afsett, att om bränvinsbränningen helt och hållet förbjudes under nästkommande höst, en motsvarande ny bränningstid må bestämmas för vintermånaderne.
Men på det sättet blefve i allt fall alla de hittillsvande bränvinsbrännare, hvilka icke ämna fortsätta rörelsen under den nya författningen beröfvade allt rådrum att ordna sin hushållning, enär den under nästa vinter tillåtna bränvinsbränning naturligtvis skall ske efter den nya författningen och således icke kan af dem begagnas.
Jag tror således att man icke allenast bör medgifva så lång bränningstid som möjligt under hösten, på det att de näringsidkarne må ega tid att ordna sin rörelse, ehuru icke så lång, att den öfverprodnktion, hvarom jag förut talat, kan komma att inträffa, utan att man jemväl i st. f. den bränningstid, hvilken under hösten kan komma att inskränkas, bör bevilja en motsvarande lämpligen afpassad tid af vintern, under hvilken tillverkningen skulle, efter den nya författningens föreskrifter, varda tillåten.
Att bestämma dessa båda tider vore likväl för R.
St:r svårt, och det torde derföre vara rättast att updraga detta ärende åt K.
M:s Nåd. ompröfvande, så alt R.
Sl:r endast för deras del medgifva, att, om K.
M. finner omständigheterna påkalla ett sådant utbyte af tiden från hösten till vintern, denna åtgärd då måtte vidtagas.
Likväl torde ett sådant ifrågasatt utbyte icke beliöfvas för mer än en månad, enär den 32 Den 1 Maj. dä för hösten återstående bränningstid af en månad icke är nog lång att gifva rådrum till den befarade öfverproduktionen.
Jag får derföre vördsamt hemställa, att R. o. Ad. ville fatta följande beslut: ”att åt K. M. i underd:het öfverlemna, att, derest högst vigtiga omständigheter dertill föranleda, utbyta någon del, af högst en månad, utaf den, enl. nu gällande förordning, ang:de vilkoren för bränvins-tillverkning och försäljning tillåtna tid på hösten innevande år, emot en lika lång lid tillåten bränvinsbränning under de delar af år 1855, då bränvinsbränning eljest icke vore medgifven; dock emot de vilkor, den nya författningen angule bränvinsbränning i öfrigt föreskrifver”.
Hr Braunerhjelm har sagt, att landtbrukaren icke hade någon rättighet att få fortsätta sin bränvinstillverkning i höst, utan att det endast vore en tillåtelse, som berodde på K.
M. att när som helst uphäfva.
Jag tror icke att förhållandet är sådant, i fall man närmare betraktar saken.
Ty jag tror, i likhet med en föreg:de talare, att den rättighet K.
M. eger att förbjuda bränvinsbränningen med mera dylikt, just är en makt, som är lem nåd i hans händer att begagna vid utomordentliga fall af missvext och likartade tillfällen.
Att Hr Braunerhjelm sjelf insett detta, bevisas bäst deraf, att han slutade sitt anförande med en begäran om återremiss af Betänk., emedan det vore alltför tidigt att afgöra, huruvida man borde ingå till K.
M. med den ifrågavande underd. anhållan eller icke.
Det är nemi. tydligt, att ett sådant afgörande beror på huru skörden gestaltar sig, och detta kan man ännu icke veta.
Häraf synes klarligen att Hr Braunerhjelm erkänner, att den K.
M. medgifna rätt i förevar:de fall är beroende af årsvextens beskaffenhet i allmänhet.
Vidare säger Hr Braunerhjelm, att den förlust bränvinsbrännaren komrne att lida genom tillverkningens inställande endast vore en förlust af räntan på det kapital han nedlagt på sitt bränneri.
Så skulle också förhållandet vara, så framt icke brännings-rättigheten f. n. vore fästad vid jorden.
Men nu hafva vi nyligen antagit ett Betänk., som fråntager jordbrukaren rättigheten att uteslutande idka bränvinsbränning.
Således frågar jag, när nu jordbrukaren eger ett sådant privilegium, eller, för att icke begagna ett ord, som icke är omtyckt, när han har en dylik tillåtelse, vöre det ej en förlust för honom, om han fråntoges rättigheten att bränna under den tid, då han skulle kunna skörda någon vinst.
Ty det är tydligt, att det egentligen endast är jordbrukaren, som kunde vinna derpå, emedan den mängd personer, som hädanefter kunde få rättighet att idka bränvinsbränning, men som nu icke ega den, blott till en ringa del skulle komma att vidkännas den stora förlust, hvaraf jordbrukaren ovilkorligen skulle drabbas, om han nu icke finge bränna.
Vidare har Hr Braunerhjelm yttrat, att man icke behöfver dranken för sin ladugårdsskötsel, emedan man kan grunda den^ samma Den 1 Maj. 33 samma på fodervexler m. m.
Detta är sant, och jag är fullkomligt ense med den värde talaren i den saken.
Men jag är likväl icke ense med honom deruti, alt man i ögonblicket kan vidtaga en sådan förändring i sitt hushållningssätt; ty, såsom redan är visadt, det finnes en stor mängd personer, som upköpt betydliga förråder af potatis för att, sedan dc blifvit brände, med dranken framföda sin ladugård.
Få dessa nu icke bränna, sä måste de följaktligen nedslagta sina kreatur i brist af föda.
Slutligen säger Hr Braunerhjelm, att det enda som för bränvinsbrännaren egentligen skulle vara menligt, vore att lian ginge miste om den stora yinst, som lian kunde få, ifall han fortfarande tillätes att bränna, hvaremot denna vinst skulle tillfalla börsspekulanterna.
Nu frågar jag, är det väl skäl, när det ändock endast är jordbrukaren, som f. n. har rätt att bränna, att i stället gagna börsspekulanten?
Utskrs majoritet tyckes hafva serdeles omhuldat bränvinshandeln.
Nu frågar jag om icke denna bandel, med dess svindlande börsspekulationer, är ett ondt, som bör stäfjas?
Ar det icke ett ondt, som kanske lika mycket upmuntrar bränvins-tillverkningen, som någonsin bränvinssuperiet?
Jag frågar eder, Mine Hrr, då vi nu kanske för sista gången förehafva bränvinsfrågan här, är det väl då skäl att fatta ett beslut, som endast och allenast gynnar börsspekulanterne?
Jag tror att detta är ett tillräckligt skäl för R. o.
Ad. att afslå Utsk:s Betänk., och fortfar i mitt yrkande om propos. derå.
Jag nitälskar lika varmt som någon annan för de åtgärder, som åsyfta att minska bränvinsfloden, och ingen är villigare än jag att loforda de ädla och goda bemödanden, som förestafvat de i dessa dagar fattade besluten.
Men det oaktadt måste jag beklaga att opinionen emot bränvins-tillverkaren gått till öfverdrift.
Jag vill icke lala om de alla hittills var:de förhållanden så störande åtgärder, som här blifvit föreslagna; ty jag anser förevande Betänk, innebära ett förbiseende af hela jordbrukets intressen och, såsom en talare yttrat sig, en förföljelse emot bränvinsbrännaren.
Jag talar här som jordbrukare och icke som bränvinsbrännare; ty på 10 å 12 år har jag med denna handtering icke haft befattning.
En talare här har yttrat, att det icke för jordbrukaren vore af någon serdeles stor betydenhet, om beslut i denna fråga fattades; ty den jord, som han beredt för potatisskörd, kunde han lätteligen använda på annat sätt, t. ex. genom att beså den med vicker.
Genom detta Hr Braunerhjelms yttrande har han ådagalagt, att han icke eger kännedom om sandjords behandling, eller deraf har erfarenhet.
Denna jordmån är nemi. alldeles otjenlig för en sådan odling, och då den mig veterligen icke är serdeles gynnsam annat än för odlande af potatis, skulle ständiga missvexter blifva följden af ett förändradt hushållningssätt i den vägen. 7 H. 3 34 Den 1 Maj.
På de af Frih. af Ugglas och Hr Carleson äfvensom af Hr Printzensköld anförda välgrundade skäl, vågar jag vördsamt anhålla om afslag å ifrågavande Betänk.
En föreg:de talare, Hr Braunerhjelm, har, efter min öfvertygelse, fullkomligt riktigt framställt de skäl, som tala antingen för eller emot den här föreslagna åtgärden.
Han har likvist vid upräknandet af de skäl, som tala för afslag, eller för den af mig yttrade åsigten, glömt ett, som jag anser vara det hufvudsakligaste, nemi. att, sedan man vidtagit en författning som i så väsendtlig mån rubbar gamla förhållanden, man äfven bör lemna allmänheten tid att kunna sätta sig in uti dessa förändrade förhållanden, och icke genom brådstörtade åtgärder försvåra tillämpningen af denna författning samt dymedelst göra den ännu mera tryckande, än den otvifvelaktig! i och för sig sjelf är.
.lag har i den nya lagen sett en stor och vigtig förbättring; men jag tror, att denna förbättring skulle motarbetas, om man i första hand ville framkomma med stadganden, hvilka, de må vara riktiga eller oriktiga, likväl skulle framkalla missnöje.
Hr Braunerhjelm har sjelf medgifvit, att han inom Utsk. delat den åsigten, att förevar:de fråga vore allt för tidigt väckt, och att det vore både orätt och obehöfligt att ingå till K.
M. med en anhållan, för hvilken någon grund ännu icke förefunnes.
Jag har fästat mig vid dessa Hr Braunerhjelms ord, emedan jag är öfvertygad, att de på en stor del af R. o. Ad:s medlemmar kunna hafva ganska mycket inflytande, och jag vill ännu en gång uprepa, att just dessa skäl, som Hr Braunerhjelm ansett tala för en återremiss, just desamma tala för den tanke jag först tagit mig friheten framställa.
Jag anser det vara orätt att missbruka R. o. Ad:s tålamod och jag fortfar derföre i det yrkande, som jag gjort i mitt första anförande, nemi. att R. o. Ad. mätte förklara alt detta Betänk, icke föranleder till någon åtgärd från Ståndets sida.
Endast två ord ber jag att få tillägga i afseende på det förslag Gr.
Lagerbjelke framställt, och hvilket jag tror skulle komma att medföra ganska betänkliga följder.
Ty om jag tänker mig, att en månad af hösten skulle blifva tillåten till bränvinsbränning, och den andra månaden framflyttad till nästa år, så skulle, ifall inom en ort finnes en egare af ett bränneri med 20 kannors panna, och en annan har en panna af 22 kannors rymd, denna sednare få bränna så väl under December som Januuari månader, hvaremot den förre endast skulle få bränna under December månad.
Det förefaller mig uppenbart att ett sådant förhållande skulle alstra ett verkligt missnöje, hvilket utan tvifvel blefve större än om en så beskaffad tillåtelse aldrig varit gifven.
På dessa grunder, i förening .med dem jag förut nämnt, fortfar jag i milt förra yrkande.
Jag tror det vara nödvändigt för hvar och en, som, lika med mig, anser den nu beslutade
Den 1 Maj. 35 författningen kunna bära goda och välgörande frukter, att i möjligaste måtto söka förekomma allt missnöje vid början af samma författnings tillämpning.
Jag tillhör icke deras antal, som äro rädda för det s. k. skriket, när detta skrik är obehörigt; men jag tycker icke om, att man ger anledn., till ett verkligen rättmätigt skrik, och detta gör man utan tvifvel, när man, vid ändring af ekonomiska författningar, går allt för brådstörtande tillväga och icke lemnar dem, sora grundat hushållsföretag på dessa författningar, någon tid alt på annat sätt inrätta sin ekonomi.
Utsk:s nu föredragna Betänk, förefaller mig såsom ett ”v<e vietis”, sedan man vunnit segern; men ehuru jag anser för en ära att tillhöra dem, som deltagit i striden för att erhålla denna seger, vill jag dock ingalunda begagna den för att på oädelt sätt förkrossa de besegrade.
Redan vid afgörandet af hufvudfrågan har man gått mera skoningslöst tillväga emot nuvande tillverkare af bränvin och dem som hittills till dessa afyttrat produkter, än jag ansett under öfvergångeti böra ske.
Nu skulle båda få ett nytt hardt slag.
Jag tror eu medelväg böra sökas emellan det absoluta förbudet att bränna i är och den andra ytterligheten eller att lemna bränningen fri efter nuvar:de författning och dess låga skatt.
Hufvudsakligen instämmande i hvad Gr. von Platen anfört, och dä jag tror att, sedan ett Stånd redan bifallit ifrågavande Betänk, samt man har anledn. förmoda att äfven ett annat Stånd skall göra detsamma, det icke blifver möjligt att, i fall vi fatta ett motsatt beslut, komma till ett önskvärdt resultat, skulle jag således för min del helst se att man, på sätt Gr. von Platen yrkat, valde en väg, hvilken måhända torde hafva något hopp om framgång.
Jag önskar derföre återremiss af detta Betänk.
, och anhåller att ett förslag, som jag här ämnar afgifva, mätte få åtfölja återremissen för att af Utsk. kunna tagas i öfvervägande.
Detta förslag lyder sålunda: ”att R.
St:r hos K. M. i underddiet anhålla, att bränvins-tillverkningen under instundande höst må varda inskränkt till en månad, äfvensom att under denna månad bränvins-tillverkning endast får verkställas å egendom der år 1852, eller under första hälften af år 1853, sådan tillverkning skett och stadgad afgift derför, enl. vederbönde upbördsmansbevis blifvit erlagd, samt ej med större eller annorlunda beskaffad redskap än år 1852 eller l:sta hälften af år 1853, å samma egendom blifvit begagnad, men tillika i underdånighet hemställa, att tillverkningen må, derest K.
M. icke skulle finna vigtiga omständigheter innebära hinder derför, varder medgifven under högst en månad af den tid år 1855, under hvilken bränvins-tillverkning eljest ej blefve tillåten under de vilkor, den nya författningen, ang:de vilkoren för bränvinstillverkning i öfrigt föreskrifver”.
Anledn:n hvarföre detta förslag afviker frän det, som Gr.
Lagerbjelke, sedan jag anmält mig, framställt, har varit den, att jag tror att mitt förslag har mera chance för sig att gå igenom, än Gr.
Lagerbjelkes, hos Preste- och BorgareSt:n, Jag tror äfven att det är rättvist, ty, 3* 36 Den 1 Maj. ehuru jag medgifver, att alla exceptionella författningar äro meleher mindre odiösa, så kan likväl, när man har ett så stort svalg att öfvergå, som det emellan nu gällande och den nya allmänna bränvins-författningen detta knappast ske på annat sätt, än genom en undantags-lag..
A ena sidan måste man fästa afseende på dem, hvilka någon tid förut ställt sin hushållning på bränvins-liilverkning, men å den andra mäste man söka hindra en allt för stor produktion näst före skattehöjningen.
Dertill kommer, att man visserligen icke har något skäl att gynna de personer, som sökt eludera författningen af d. 17 Juli 1853, och som på grund deraf anlagt stora nya bränvinsfabriker eller utvidgat gamla.
Jag har försökt göra en beräkning öfver den produktion, som under hösten skulle komma att ega rum, och den utfaller sålunda.
Om man antager tillverkningens fortfarande under två månader, så skulle 35,172 icke ångpannor, med antagande af 15 kannors rymd i medeltal för hvar panna, kannas tillverkning pr dygn pä hyarje kannas pannerymd och 60 bränndygn, kunna afverka ett minimibelopp af cirka 15,800,000 kannor.
Att beräkna de 670 ångpannornas afverkningsförmåga är ganska svårt; men efter hvad jag hört åtskilliga kunnige bränvinsbrännare upgifva, skulle de kunna — med antagande af 15 kannors rymd i medeltal för hvar panna, 10 kannors tillverkning pr dygn på hvarje kannas pannerymd, och 60 bränndygn — minst producera 6,000,000 kannor, till följd hvaraf således hela minimibeloppet komme att upgå till 21,800,000 kannor.
Inskränkas återigen tillverkningstiden till hvad jag föreslagit eller en månad, så skulle detta belopp blott komma att upgå till hälften eller 10,900,000 kannor, som torde vara nog.
Deremot torde denna tillverkning ej vara så stor att några farhågor för hungersnöd eller öfverdrifven konsumtion derifrån äro att härleda.
Jag anhåller vördsamt om återremiss af det nu föredragna Betänk.
I en fråga af så ingripande och grannlaga natur som denna, anser jag mig icke böra dölja min öfvertygelse.
Förhållandet härmed är emellertid, att, af alla de olika förslag jag här hört framställas, icke något helt och hållet öfverensstämmer med hvad jag i detta afseende skulle önska.
Jag är visserligen icke bland dem, som, så att säga, ställa all bränvinsbränning utom lagen, och anse sig saklöst kunna tillfoga dess idkare alla slags lidanden; jag har tvertom vid ett annat tillfälle redan yttrat, att man borde hafva allt möjligt undseende med de ganska stora och vigtiga intressen, som med denna handtering äro förknippade, och att man till följd häraf borde göra öfvergången till den nya sakernas ordning så litet omstörtande som med ändamålets vinnande vore förenligt.
Detta liar likväl Utsk., i min tanke, icke iakttagit i så hög grad som önskligl hade varit.
Det har temligen tunghändt behandlat en Ren 1 Maj. 37 slör klass medborgare i elt af sina vigtigaste intressen.
Kommer nu dertill ytterligare det ifrågavande förbudet, 'så är det tydligt att öfvergången blir än mer tryckande och svår.
Detta förbud har derjemte den olägenhet att vara ett nytt undantagsförhållande, en ny undantagslag, hvilket alltid, efter min öfvertygelse, är ett ondt.
Men om också å ena sidan allt detta kan sägas, så mäste likväl å den andra medgifvas, att om bränvinsbränningen under hittills gällande vilkor oförändradt får fortfara intill årets slut, så skall följden deraf onekligen blifva ett missförhållande, så stort, en olägenhet, så betydlig och en motsägelse mot det resultat af förminskad bränvins-tillverkning, hvartill man önskar komma, så i ögonen fallande, att jag icke tror ett sådant förhållande skulle kunna försvaras.
Om det vore fråga om att fördubbla, tredubbla, fyrdubbla skatten, skulle man möjligen kunna anse den rubbning, som derigenom upkomme, vara någorlunda dräglig.
Men då det är fråga om att 16-dubbla, ja kanske i vissa fall 30-dubbla skatten, så är det påtagligt, alt en fruktansvärd omstjelpning af nästan hela bränvinshandteringen skulle kunna upkomma, derest densamma alldeles fritt och obehindradt linge utöfvas under instundande höstmånader.
Skulle deremot å andra sidan ett tvärt förbud utfärdas, utan något slags soulagement, så vore en sådan åtgärd, i min tanke, visserligen icke heller billig och välbetänkt.
Jag tror således att någon medelväg i delta afseende måste uptänkas, och att Utsk. bör ,få tillfälle att ånyo taga saken i öfvervägande, för att, på ett eller annat sätt, söka åstadkomma en modifikation, vare sig i afseende på tiden, eller i afseende på rättigheten för dem, hvilkas redskap blifver för framtiden så att säga preskriberad.
Detta utgör ett af de skäl, hvarföre jag önkar Betänkis återremitterande.
Ett annat skäl härtill är, såsom redan förut blifvit anmärkt, att sjelfva basen, elier sjelfva utgångspunkten för ifrågavande förslag ännu icke tinnes såsom en verklighet.
Visserligen hafva 3 Stånd fattat beslut i sjelfva hufvudfrågan; men dessa beslut äro dock, så vidt de röra skatten, af den beskaffenhet, att saken mäste på det fjerde Ståndets yrkande dragas under förstärkt StatsUtsk.; och om jag äfven för egen del vill taga för afgjordt att den af tre Stånd redan beviljade skatten blifver antagen, så är detta likväl ännu ej ett i vederbörlig ordning fattadt beslut, hvaraf åter följer att äfven förevaride fråga, som häraf i väsendlligaste mån beror, icke f. n. torde böra afgöras, utan i stället återremitteras till Utsk., hvarom jag vördsamt anhåller.
Jag ber att först få vända mig till Hr Carleson, som med samma ovilja, hvilken han vid ett föreg:de tillfälle visat Utsk., i dag har yttrat, att den, sorn bifaller Utsk:s nu förevar:de förslag, han ville jordbrukarens undergång.
Tillika har Hr Carleson sagt, att ett bifall till förslaget vore att bedja K.
M. icke hålla hvad Han lofvat.
Sådana uttryck hafva för mig fått 38 Den 1 Maj. passera fritt, och jag har icke heller velat fästa mig vid ett eller annat hardt ord, en eller annan insinuation.
Jag eger någon erfarenhet i bränvinslagstiftningen och är således icke främmande för så beskaffade skäl, som Hr Carleson framdragit; men då här är fråga om deras vigt, så ber jag att få säga Hr Carleson, (hvilket jag tviflar på att någon inom Utsk. skulle göra) att hvarje ledamot der varit genomträngd af den önskan att befrämja jordbrukets väl.
Och den omständighet, som vi känna litet hvar, nemi. att Sverige under sednare åren, i samma män som bränvins-tillverkningen ökats, minskat sin export af spanmål, måtte väl vara ett talande bevis på att jordbruks-intresset icke har kraft bränvinsbränningens fortfarande i sin nuvande form, och att således någonting mäste göras för att hämma bränvinsflödet.
Om nu Utsk. icke velat föreslå någon åtgärd, som afsåge att minska bränvinsfloden i höst, så hade Utsk. gjort tvertom; då hade Utsk. icke här velat hålla hvad Utsk. i sitt föregrde Betänk, löfval.
Dernäst får jag emot Frih.
Stjernstedt tillåta mig en anmärkn.
Frilen har vändt sig mot Gr. von Platen, och velat finna en inconseqvens deruti, att Gr:n, som här yrkat återremiss och förordat en mildare åtgärd, likväl inom Utsk. framlemnat ett förslag att K.
St:r måtte lill K.
M. ingå med den förklaringen, att, i fall högst vigtiga omständigheter skulle kräfva bränvins-tillverkningens inställande under hösten, sådant icke skulle möta något hinder från Ständernas sida.