Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon förmådde då icke ana, att ännu ett superlatif deraf kunde på jorden finnas, att hjertat kunde blifva så tomt, så fattigt att det icke ens begrep sin egen sorg, att det kunde finnas en bila som afhögg det ljufvaste, det käraste band och ändå icke vara dödens, utan något hårdare, skarpare, ännu långt mera och förfärligare förgiftadt i äggen än denna.
Den arma anade det lyckligtvis icke, ty äfven af sublunariska ting finnas mycket som är så oerhördt, som kommer så oväntadt, så blixtsnabbt öfver oss, att aningarnes och förutseendets längsta och skarpaste blick, ej förmår att ens få det inom sin synkrets.
Vid helgerne infann sig stundom sonen för att helsa på modern, och en hel termin, den sista före afresan till akademien, skulle han tillbringa hos henne, emedan hans disciplar äfven måste bivista skolan.
Hvem var då lyckligare än Elfrida.
Hon uppbjöd nu alla sina krafter, hela sin förmåga för att göra det trefligt och beqvämt för den älskade sonen, som var blifven henne dyrbarare än någonsin, dels för att han verkligen var en god och älskvärd yngling, med innerlig sonlig kärlek och tacksamhet för henne, dels för att Elfrida redan hade känt bitterheten af att sakna och umbära honom, dels för att hon med smärta tänkte på den långa tid då hon skulle göra detta i dubbelt mått, d. v. s. då Adrian snart lemnade henne för att, flera tiotal af milar derifrån, söka vishet vid akademien under hela långa år kanske.
Denna skiljsmessas stund nalkades nu med stora steg allt närmare och närmare, och kärleken mellan moder och son växte allt som den skred fram emot dem.
Mången gång när Adrian sof denna djupa, ljufva ungdomssömn, som förr störes af lifliga, luftiga, fantastiska drömbilder, än af hvad som i verkligheten timar omkring den sofvande, då smög sig Elfrida in till honom, betraktade den sköna ynglingen, som äfven under sömnen visade detta sprittande lif, denna klart brinnande eld som bekymmer och lifvets prosa ännu icke öfveröst med sin kalla regndouche.
Långa stunder stod hon då fördjupad i hans åskådande, och mången gång lutade hon sig sakta ned öfver honom, kysste den snöhvita rena pannan, de tillslutna ögonen med sina långa täta och mörka silkesfransar, den ännu så släta och friska kinden, de purprade läppar omkring hvilka ett lätt fjun började tala skämtsamma små ord om den blifvande mannen.
Han vaknade sällan af detta, och vaknade han, så slog han armen om mammas hals och lönade hennes tusende kyssar med en, på den bleka, fina men fårade kinden.
O! de voro ljufva dessa stunder!
Men ingenting under solen är helt och fullt; äfven under dessa själens och hjertats högtids-stunder kände Elfrida något som gnagde på båda.
Hon tänkte med aldrig svikande saknad på den fader som Adrian ej mera hade, och som han så väl behöft just vid detta första inträdande i det egentliga verksamma lifvet; hon tänkte med en viss, hos alla mödrar så förlåtlig afund, på den varelse, som en gång, ung och blomstrande, men icke med en tusendel af moderns kärlek för sonen i sitt hjerta, dock skulle sticka ut den arma modern i sonens hjerta, gifva henne en underordnad plats der, och vid alla tillfällen ställa sig emellan tvenne hjertan som nu skiljdes af intet.
Båda dessa tankar aflockade Elfrida ofta en qvalfull suck, just när sonens närvaro någon gång, och för något ögonblick drog det askgrå täckelset af tiden, och visade den i lätt ljusgrön och rosenröd mantel.
Trenne ting hade Elfrida ryckt undan när auktionistens härjande klubba en gång höjde sig öfver hennes lilla, i kärlek och samdrägt församlade bo, och dessa trenne ting hade alla omedelbarligen tillhört hennes make, och egde derföre och i sig sjelfva genom de minnen de väckte, ett högt värde för Elfrida.
Hittills hade hon sorgfälligt gömt dessa kära reliquer för sonens blickar och vetskap, för att en gång öfverraska honom med gåfvan deraf, ty dertill voro de från början bestämda, just emedan de voro Elfrida så kära.
Den stunden då Adrian skulle lemna henne för att resa till akademien, hade hon i många och långa tider bestämdt såsom den epok, då detta kära arf skulle genom hennes hand, gå från den förklarade fadern till den kära, älskade sonen, och, härmande i oändligt smått, den store skalden som beskref den väldige vikingens rika arf efter sin fader, vilja vi äfven framlägga dessa trenne ting, ehuru de nästan förhålla sig till Elida, svärdet och armringen, som vi till Tegner!
Det första, och för Elfridas hjerta käraste, var, skratta icke du skrattlystne, ljumme genomögnare, det var, en pels!
Icke en af dyrbar sobel, som kostat många hundradetal af ryska rublar, nej en simpel, icke så litet brukad och nött kalmukskappa eller »tulubb,» som de kallas när de hänga på gubbar, öfverklädd med mer än halfslitit blått kläde af ordinär finhet, alltsammans i likgiltig hand kanske värdt en 30 à 40 riksdaler, men ovärderlig för Elfridas hjerta.
Redan i hennes unga sorglösa jungfrudagar, i allra första tiden af sin bekantskap med Waller, och medan hon ännu var, i det glada, trefliga, än icke på obestånd komna föräldrahemmet, hade Waller kört henne på släda; hon hade frusit och utan besinnande beklagat sig deröfver, och Waller hade äfven utan allt besinnande, kastat utaf sig den omtalade pelskappan, för att svepa den omkring Elfrida, och sedan fortsatt resan i en tunn rock.
Detta hade varit det första tecken af den kärlek som sedan lågade så högt, så klart, så rent i den ädles bröst, och Elfrida kunde sedan aldrig se detta kära plagg, utan att minnas dessa stunder, då hon i Wallers handling läste hans hjertas tillstånd, och sitt eget hjertas, i den grufliga fruktan hon kände, att Waller skulle få lida något sjelf för sitt ädelmod.
Pelsen hade hon sorgfälligt gömt, och mången gång öfverhöljt med kyssar och öfversköljt med tårar.
Den skulle nu Adrian hafva till sin Upsalafärd.
Det andra var en enkel värja som Elfrida gifvit sin make till julgåfva det andra året af deras förening, och på hvilken hans namn var etsadt med stora, i ögonen fallande, anglosaxiska bokstäfver, och hennes i mindre och omärkligare, bland slängarne försvinnande.
Elfrida hade sett att hennes Adalbert hade en ful värja, gammal och oansenlig, att han, när han skulle resa till regementsmötet, suckade och såg på den, sägande, med detta bittra, svidande, hånfulla skratt som man ofta nog brukar åt sitt eget armod: »Ett herrligt försvars-instrument minsan! passande till allt utom att draga, ty dertill duger det icke.»
Elfridas ögon hade fuktats af tårar vid denna syn, men hon hade tegat och låtsat sig icke märka Wallers harm öfver sin usla värja.
Men när han var afrest till mötet, se då kommo de små fingrarne i full gång, och Elfrida arbetade långt inpå de ljusa sommarnätterne för att brodera åtskilliga besynnerliga, brokiga och befängda figurer på halsdukar och förkläden, åt pigor och småherrskap på landsbygden, och detta lät hon en gumma gå ut och försälja, tills hon samlat sig en så stor summa som en ny, enkel men vacker värja kunde kosta.
Denna anskaffade hon, och af allt hvad Waller fordom egt, hade denna, hans Angurvadel varit honom kärast.
Mången gång hade Elfrida nu tagit svärdet från sitt gömställe, dragit det ut, och med namnlös smärta läst det kära namnet, som alldeles öfverskuggade hennes eget.
Nu skulle sonen hafva det.
Det tredje och sista var en signetring som Waller alltid bar, och der hans namn var graveradt; och dessa initialbokstäfver A. och W. voro ju de samma som sonens; hvad naturligare då, än att han skulle hafva äfven denna.
Den arma modern gjorde sig i tankarna en vemodig fest, af den stund då allt detta skulle öfverlemnas åt sonen.
Hon föreställde sig hans förvåning, hans glädje, hans stora öfverraskning och innerliga fröjd att få något som på en gång var honom så nyttigt, så oväntadt och så kärt.
Elfrida hade utsett hans nittonde födelsedag, hvilken timade några veckor förr än hans tilltänkta Upsalafärd, till denna lilla högtid.
Dagen var nu snart inne.
Elfrida hade så omärkligt bakat och stökat, och gjort sitt lilla förmak helt festligt, till detta ändamål, och hade icke utan förnöjelse sett att sonen var borta hela den dagen då detta företogs.
Nu var det färdigt, nu var klockan sju på aftonen.
Nu satte sig Elfrida, trött och nöjd, afvaktande tåligt Adrians hemkomst, ty icke denna, utan den kommande dagen var hans födelsedag, och genast på morgonen deraf, skulle den länge förberedda öfverraskningen ega rum.
Medan nu Adrian är borta, vi veta ej hvar, och medan fru Elfrida sitter halflutad mot en sofkudde och halfslumrande, lugnare och gladare stämd än förut på många långliga tider, vilja vi berätta en helt annan händelse, i en helt annan tonfärg, utan hopp att dermed behaga någon, och minst oss sjelfva.
Vid pass tjugo år, kanske något mindre, före denna afton då Elfrida i ljufva drömmar inslumrade mot sin sofkudde, begaf det sig att en af våra rikaste, äldste, förnämaste, och således, enligt den tidens principer, med de största värdigheter beklädda magnater, lemnade hufvudstaden och sitt rådgifvarekall, samt företog en resa till sina i landsorterne långt aflägsna gods, för att der reglera diverse saker med arrenden och dylikt.
En af dessa possessioner låg egor om egor med den lilla egendomen som Waller, utan en skilling på fickan, köpte ungefär vid samma tid, men som han genast tillträdde och dit han äfven flyttade strax efter sin förening med Elfrida.
Den högmögne grefven hade nödgats tillbringa nära fjorton dagar på detta sitt gods, i och för diverse affärers uppgörande.
Han hade dock haft många, både sysslolösa och långtråkiga stunder under dessa dagar, och han försmådde ej en vacker trädgårdsmästaredotters sällskap som förmådde att något litet förkorta tiden för den, till sina dagliga värf och sin vanliga omgifning i hufvudstaden, återlängtande magnaten.
När grefven afreste från sitt gods, gaf han den vackra Lena en rund summa, och lofvade henne mera om hon var och förblef tystlåten, ehvad händelser som kunde hända.
Detta fick hon snart, och grefven glömde ännu snarare allt sammans.
Vid den tiden, detta passerade, hade han ännu en yngre broder, gift och med stor familj, lika som han sjelf, men åren förgingo och härjade förfärligt i den grefveliga slägten.
Brodern dog dennes äldsta son omkom på vådligt sätt, och den yngre strök med i en barnsjukdom.
Den äldre grefven hade nästan samma sorg, ty han förlorade sin ena son i choleran, och hade den smärtan att se den andra vanskapad och mindre vetande.
Den djupt sårade faderliga känslan blandade sig nu äfven med den förlåtliga sorgen hos sista ättlingen af en gammal aktad slägt, som ser den ovillkorligt med sig sjelf dö ut.
Grefven ville gerna gifvit sitt eget, nu mera föga afundsvärda lif, för att kunna förvandla en af sina döttrar till en son, och af alla hans öfriga jordiska önskningar fanns ingen starkare än den att hafva en sådan.
Denna önskan växte för hvar dag, och alla sina rikedomar som han så älskat, hade han nu gerna skänkt efter, blott för denna lycka.
Men han var hopplös, ty han nalkades nu sina sjuttio år, och hans gamla maka drogs med en tärande lungsot, som för hvarje dag ryckte henne närmare grafven.
Grefven vred sina händer, och önskade nu mera blott att kunna jaga ifrån sig och glömma denna oupphörligt spökande tanka, denna fruktlösa önskan.
Han blef tungsint och svårmodig, och började ångra många af sin utsväfvande ungdoms dater, öfvertygad att han, just af den sorg som gnagde honom, derföre straffades och näpstes.
Hans inre tankar, om han rätt velat redogöra för dem, skulle kanske varit det bästa motgift för mången ung mans törst efter dessa nöjen och förströelser, som lemna intet annat än ånger och förhärjelse efter sig.
Men grefven teg med sina många bittra tankar, och man visste blott, att större glädje skulle han aldrig kunna få nu mera, än om en son i hast uppenbarat sig.
Men derpå var ju icke ens att tänka, utan man pratade, skrattade, beklagade och hånade, förstod och förstod icke, kommenterade på mångfaldiga sätt, allt efter hvars och ens olika åsigter, den gamla mannens svårmod, och orsaken dertill.
Den gamla grefvinnan dog ändteligen, och grefven företog en sommarresa för att litet förströ sig efter denna sista förlust, hvilken han kände så mycket bittrare, som hans maka var den enda hvilken deltog i hans saknad af en manlig afkomling.
För ro skull, eller af ett besynnerligt fatum begaf han sig äfven till detta sitt gods, der han för nära tjugo år sedan, tog farväl af den vackra Lena, utbedjande sig som hennes sista gunst, att han aldrig mera skulle få höra talas om henne, hända hvad som hända kunde.
Med förvåning återsåg han sitt gods.
Det var liksom han sjelf, en fullkomlig ruin af hvad det hade varit.
Huset höll på att falla ned, skogarne voro nedhuggna och uppbrända i konstbrännerier och på ångfartyg, trädgården var alldeles vanvårdad, ty der hade man blott odlat potatis till det förfärliga och förhärjande bränvinet, och Lena, den vackra Lena, hon var nu en välbeställd bondskomakar-enka, fet och frodig i stället för fin och smärt, pratsam och högljudd i stället för blyg och tyst, men hon såg ännu rätt bra ut, och så fort grefven fick ögonen på henne, igenkände han henne genast.
Hon, å sin sida, log oförfärad åt sina ungdomshändelser, och en dag som grefven händelsevis träffade henne allena, började de båda språka derom.
»Han dog således genast?» sade grefven djupt suckande, när Lena slutat en berättelse till hvilken man väl kan ana.
»Åh ja,» svarade hon, äfven något litet suckande, »han dog när han var några veckor, och ingen mer än far-min och prosten visste hvems han var.»
»Ja, så är det!» sade den gamle mannen betryckt, mera talande för sig sjelf än just till Lena, »så är det!
Hårdt är mitt öde, och döden har mot mig varit fiendtligare än mot alla andra.
Den bistra mannen har ryckt all jordisk glädje ifrån mig, och dröjer att äfven skörda mig, blott för att plåga och martera mig så mycket längre.
Ett ögonblick gäckades jag åter med en förhoppning, men, slut är den, död är äfven den, och om han lefvat! ja om han ändå lefvat, så skulle jag gifvit till, allt hvad en menniska kan gifva, här på denna jorden.»
Lena, en slug och förslagen qvinna, hade icke mycket hört på början af den gamle grefvens tal, men de sista orden slogo henne med en viss aningsfull förvåning.
»Är det pojken min, som nådig grefven så gerna ville haft lif uti?» frågade hon oförskräckt men förundrad.
»Ja visst, ja visst,» svarade den gamle.
»Och hvad skulle det vara godt för?» frågade
Lena ytterligare, och med stigande intresse.
»Jo, ser du, genmälte grefven i en drömlik, både tankfull och tanklös fallande ton, om han nu lefvat, och du kunde hafva bevisat att han var min son, så skulle jag hafva låtit viga mig vid dig, och adopterat gossen, hurudan han hade varit.»
»Herr grefve!
Låt mig få tala vid eder, der vi kunna få vara ostörda och i ro,» sade Lena, ömsom bleknande, ömsom rodnande.
Grefven lät af henne föra sig långt bort i en liten aflägsen skogsdunge, och dit ankomna, började Lena en lång berättelse, som vi icke redogöra för.
Hvarken sorgen eller glädjen sofver länge.
Intagen af en af dessa känslor, kan man nog inslumra, men man vaknar snart.
Så ock Elfrida.
Hon hade hört klockan i närmaste kyrktorn slå sju innan hon insomnade mot sin soffkudde, aftonen före den länge efterlängtade födelsedagen, och nu slog den åtta sedan hon redan var vaken, men ännu hördes ingen Adrian utaf.
Än en gång genomgick Elfrida i sin inbillning den glada stunden, då hon den kommande morgonen skulle få införa sonen i det lilla, med blommor och kransar och dylikt, utsirade förmaket, der hon, äfven med en viss högtidlighet ämnade öfverlemna det enda arf hon egde åt honom, efter den ädle fadern.
Ett litet kaffebord för moder och son stod äfven uppdukadt med allahanda, i detta torftiga hus ganska sällsynta, små läckerheter.
Till middagen ämnade fru Elfrida sedan bjuda ett par af hans käraste jemnåriga skolkamrater, och till aftonen några af hennes litet uppvuxna pensionärer och sjelf skulle hon på fortepianot spela upp till en liten dans för dessa unga menniskor, och innerligen fröjda sig åt deras glädje och gamman.
Hon hade förberedt allt till dessa särskilda små öfverraskningar åt sin älskade Adrian, ty allt skulle komma par surprise, emedan fru Elfrida väl erfarit under sitt långa lif, att då verka både sorg och glädje ändå mångdubbelt.
Hon gladde sig i tankarna åt allt detta, och tackade Gud att hon än en gång förmådde glädja sig åt någonting, tackade Gud för sin Adrian som allena härtill var orsaken, tänkte på allt hvad hon gjort och ville göra för honom, och föresatte sig att när Adrian reste till Upsala, skulle hon för sin egen räkning, spara, alldeles intill det otroliga, dels för att hushålla in den lilla för handen varande festen, dels för att kunna lemna den älskade sonen allt hvad som var möjligt under hans vistande vid akademien.
»Ack, han lönar mig nog allt detta en gång!» suckade hon med glad förtröstan på sin Adrians kärlek.
Men nu slog ju klockan nio, och Adrian hördes ej utaf.
Elfrida började blifva orolig, och hennes oro och ängslan växte betydligt då klockan äfven slog tio, ty så länge hade Adrian ännu aldrig dröjt, utom någon gång när han bivistat en och annan bal i staden, der den vackra ynglingen med den raka förnäma hållningen, och det bildade prydliga språket, alltid, till moderns stolthet och enda fåfängliga glädje, var ganska eftersökt och välkommen.
Men ingen bal var nu för handen, och om
Adrian annars blifvit bortbjuden, hvarföre hade han ej nu som alltid, sprungit hem och berättat det för den väntande modern.
Hon förlorade sig i gissningar, och tårarne runno utför kinden, men hon satt tyst och stilla, ty erfarenheten hade ristat en sorglig runa i hennes minne, som sade att det lönar ej löpa emot sina vidriga öden, de komma nog sjelfva och leta upp oss, bara vi vänta, och Elfrida väntade.
Äfvenledes elfva slog klockan i kyrktornet, och Elfrida tyckte att slaget var så doft och hemskt, men när äfven tolfslaget ljöd, då suckade hon:
»Nu är det jemnt nitton år sedan jag höll på att dö ifrån dem, de kära, de älskade!» och minnet af dessa plågfulla stunder, förblandade sig med oron af den närvarande, och fru Elfrida väckte förskräckt till, när hon i en hast fick höra Adrians steg, tyngre, ojemnare, olika mot vanligt, men ändå Adrians steg, ty dem kunde hon urskilja ifrån alla andra.
Hon putsade hastigt lampan, och då Adrian inträdde, såg hon vid dess sken att ynglingen var blek, att läpparne darrade, och att något besynnerligt måste inträffat.
»Evige Gud! min Adrian,» sade hon, »huru är det med dig?
Är du sjuk?»
»Har du varit i något krakel med lärpojkar, gesäller eller dylikt?»
»Har du haft någon förtret af Lektorerne eller någon annan?»
»Har du – druckit?
– Elfrida höll på att ej komma ut med ordet.
»Åh nej, kära mamma!
Åh nej,» stammade Adrian, ingen ting af allt det der.
Något annat, något som mamma ej kan gissa, som kan blifva en förmån för mamma kanske, en glädje, eller Gud vet, något så besynnerligt.
Jag vet ej hvar jag skall börja.
Mamma kan aldrig tro hvad som händt mig!
Men mamma blir kanske ledsen, gråter kanske!
Och det är för underligt, det är för – – –
»Himmelske Gud!» föll honom Elfrida i talet, och vred sina händer, »tala redigt och kort om du kan.
Jag kan nu höra allt, när jag ser dig frisk och färdig stå framför mig.
Säg nu fort, hvad har händt dig?»
»Ack, jag kan icke!» svarade Adrian, och satte händerne för ögonen, ty dessa utbrusto i tårar.
»O! du har gjort något vanhederligt, som du ej vill tala om, jag förstår det nu! sade den arma modern, och slog sig med förtviflan för bröstet.
»Åh nej, kära, käraste mamma,» svarade Adrian, »tvärtom.»
»Nå så säg det fort, om jag någonsin var dig kär,» bad Elfrida med sammanknäppta händer, »ty jag plågas nästan lika mycket, som när jag i denna stund för nitton år sedan, födde dig till verlden.»
»Ack goda mamma,» suckade Adrian, du har aldrig framfödt mig, du.»
»Är du vansinnig gosse!» ropade Elfrida, och såg på Adrian med en ny art af förtviflan.
»Åh nej, åh nej, käraste, goda, jag är nog klok, men du, du min goda, bästa, du är icke, min moder!»
»O! han yrar, är sjuk, är vansinnig,» jemrade sig Elfrida, och kastade sig i den nära stående soffan.
»Ack mamma lilla, käraste mamma, sansa dig!» bad Adrian, »jag är icke sjuk, jag är icke vansinnig, jag yrar icke, låt mig blott få berätta och hör på mig, så skall mamma snart få veta hvad som händt.»
»Jag hör,» svarade Elfrida med till ytterlighet spänd uppmärksamhet.
»Jag hör,» sade hon, men ack! hur gerna hade icke hon en kort stund derefter sagt »jag dör,» ty när Adrian talat ut, så fanns i verlden icke en önskan för Elfrida, mer än döden, den kalla döden, ty den var dock icke hälften så grym, som det jernhårda, barbariska ödet.
Döden klippte blott utaf kärleksbandet för en kort tid, den slet icke borrt det, brännde upp det, trampade det under fötterne, förintade det, visade icke hånskrattande att det aldrig funnits, att det blott varit en synvilla, en hägring, en dröm från hvilken man vaknat, en af lifvets största, skönaste illusioner, som för evigt flytt, och för hvilka man velat gifva hela sitt usla lif om den kunde blifvit till verklighet igen, ja, om villan blott än en gång kunnat dåra.
Elfrida hörde, ty man både ser och hör och känner, sedan hjertat ligger dödt och kallt i bröstet.
Elfrida hörde och Adrian förtäljde:
»I eftermiddags, när jag slutat lektionerne, och ämnade mig hem, möter jag en karl, eller rättare sagdt en gammal gubbe, i hvilken jag tyckte mig igenkänna en trädgårdsmästare från någon af de närliggande egendomarne, som bruka sända in bär och frukt till staden, samt hålla på torget.
Han kom alldeles emot mig, och när jag gick undan för att låta honom passera, helsade han på mig, och frågade mig med en besynnerlig uppsyn om jag ej vore herr Adrian Waller, och när jag jakat dertill, bad han mig vara så allt för god och följa honom bort till stora värdshuset, emedan der var en resande som önskade tala med mig.
Både förundrad och nyfiken följde jag min ledsagare, hvilken just besvärade mig med sina skarpa, oafvändt på mig häftade blickar.
Jag frågade honom under vägen hvem den resande kunde vara, säker att han skulle nämna någon af mina bekanta som redan lemnat skolan, men som nu af en händelse passerade staden; men jag kan ej neka att min nyfikenhet högt stegrades, när min ledsagare ej ville säga mig namnet på den som önskade tala med mig, utan blott svarade med en besynnerlig, menande och skelande, slugt leende blick: »Åh, min unga herre får nog se sjelf.»
Ankomna till värdshuset såg jag med likgiltighet en stor, prydlig resvagn som stod på gården, och bredvid hvilken ett par rikt klädda livrébetjenter svängde sig i stora sysslolösa cirklar.
»Med det der har jag intet att göra, tänkte jag, och väntade att min ledare skulle föra mig upp i tredje våningens gästkamrar, der jag förmodade finna den hemlighetsfulle resande.
Men stor blef min förvåning, då den gamla trädgårdsmästaren öppnade dörren till källarmästarens paradrum, som blott lemnas åt de allra förnämsta resande, och dit införde mig.
Jag gick först genom stora danssalen, derefter genom ett förmak och slutligen inkom jag i det innersta rummet, nästan förmodande något upptåg af någon af mina kamrater.
Men nu mötte mig något så förvånande, att jag trodde mig drömma, eller, lika som mamma, jag trodde mig yra, eller se i syne, ty en mycket gammal herre, som såg grufligt förnäm ut, med en stjerna om halsen och en stor crachan på bröstet, kom hastigt emot mig, och skrek genast till: »Det är rätt!
Det är han! lik min salig Axel som ett bär!»
Och derefter tog han mig i båda armarne, förde mig fram till fönstret, beskådade mig ömsom, och ömsom tryckte mig till sitt bröst, blott utsägande halfva, för mig obegripliga meningar, hvaribland äfven den: »Du är min son, du är min verkliga, äkta son!»
Han bekikade äfven mina öron, och då han fick se det der lilla hålet, som så ofta förundrat dig, käraste mamma, skrek han till:
»Och se der familjemärket! hålet vid högra öronbrusket!
Det är han! det är han!»
Och nu kom en medelålders qvinna fram, som jag tycker mig sett i min barndom någon gång, och hon tvang mig att aftaga rocken och uppdraga skjortärmarne, och visade att det stod ett litet omärkligt H. af svartblå punkter vid axeln (mamma vet att jag har ett sådant märke).