Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty om vi föreställa oss församlingen såsom den faktiske jordegaren, som alltid har rätt att bestämma, på hvilka grunder den enskilde medlemmen får bruka jorden, så skall, när tiden för införande af landtbruksmaakiner, kemisk gödning, artificiell bevattning o. s. v. kommit, den då kuooa grunda ett enda kommunalt jordbruk, hvaremot det skullema ganska svårt att praktiskt genomföra en behöfiig samman * slutning af en massa små privategendomar.
Dessa voro orsakerna, hvarför Tschernyschewskij kämpade för bibehällandet af » Mirerna ».
» Statutet om bondesiåndet » stannade äfven bärntinnan emellan de bäda åskådningarna.
Den kommanala jordegendomen bibehölls i hela Stor-Ryssland samt i ett guvernement af » Hvita-Ryssland » — det Mohiliowska.
I » Hvita-Rysslands » alla öfriga gu * ▼ernement samt i Lill-Ryssland bibehölls privategendomen, som från forntiden existerat der.
Dessutom lemnades » Mirerna » rättighet att efter omröstning med 2 / 3 majoritet inom byförsamlingen besluta om afskaffande af den kommunala jordegendomen ooh fördela hela jorden i ärftliga enskilda lotter, som ej mera kunde förenas till ett helt Och slutligen öfverlemnades åt hvaije medlem af » Miren » rätt att på en gång inbetala det hypotek, som komme på hans jordlott, och att derpå fordra af församlingen, att den skulle förklaras för hans privategendom (art 165 allm.
friköpningsstatutet).
Dessa voro de allmänna principer, som lagtb till grund för reformen.
Det slutliga realiserandet af reformen på de skilda orterna, bestämmandet af gränserna mellan böndernas jordlotter och godsherrarnes egendomar, uppdrogs åt de lokala myndigheterna, som helt och hållet beherskades af adeln.
Resultatet blef öfverallt, att bonden i genomsnitt erhöll hälften så mycket jord, som han kunde bruk«, och som han behöfde för att kunna uppehålla sin familj och betala de offentliga skatterna.
På grund af den särskilta lösen för landet, som öfverallt blef omåttligt stor, Sr det ännu, liksom före reformen, hufvudsakligen bönderna, som betala statsskatterna.
I proportion är den skatt, som hvilar på böndernas jord,, många gåoger högre än den, som hvilar på adelns gods.
Men dessutom begränsar det bestående skattesystemet betydligt bondens personliga frihet; nu liksom fordom förblir bonden statens lifegne1.
I Ryssland får man icke aflägsna sig mer
1 Ar 1877 offentliggjorde den berömde ryske statistikern, professorn vid universitetet i S: t Petersburg, dr Jansson sitt berömda verk: &gt;Ett försök till en statistisk utredning af böndernas jordegendom och beskattning », hvilket väckte stort uppseende i Kyssland.
Med en massa obestridliga siffror, hufvudsakligen hemtade från den af regeringen 1872 tillsatta » Commisaionen for utredande af jordbrukets läge i Ryssland », bevisar han, att i de flesta guvernement den rena a / kastningen af bönder-
jordlotter icke betäcker de bönderna ålagda inbetalningarna.
Med andra ord, bonden lemnar till staten icke blott hela den verkliga inkom * tien af jorden utan dessutom äfven en del af sitt personliga arbete.än 30 verst (32 kilometer) från den kommun, där man har hemortsrätt, utan pass.
Men under det de högre klasserna (adels * män, tjenstemän, köpmän o. s. v.) hafva pass pft lifstiden och derför fritt kunna resa hela riket omkring, erhäller bonden pass blott på ett &amp; r, men passet får inte utlemnas förr än bonden har betalt alla sina skatter ooh utskylder.
På många ställen uppgå skatterna på grund af misflväxt, eldsvådor, epidemier o. s. v. till 30 — 40 rubel (omkr. 65 — 85 kronor efter nuvarande kurs) för hvaije jordlott.
» Utpressningssystemet » herrskar i hela Ryssland.
En » isprawnik » (polischef i étt distrikt) kan mottaga » frivilliga offer » af tacksamme borgare, liksom Gogols » Gorodnil-schij », han kan i kreteförvaltningen tillåta sig tusentals otillåtna saker1 — allt sådant går lätt för sig.
Men ve den isprawnik, i hvars distrikt skatt ej kunnat indrifvas från bönder!
Naturligtvis är polistjenstemännens hela energi riktad på » utpiskandet » af resterande skatter, h vartill lagen lemnar dem vidsträckt fullmakt.
Den bonde, som ej betalt sin skatt straffas offentligen med prygel, och om detta medel icke visar sig verksamt, bort-auktioneras hela hans förmögenhet för en spottstyfrer.
Bonden kan icke ens fritt förfoga öfver den knappa afkast-ning, hans jordlapp lemnar honom, ty han kan icke invänta gynnsamma konjunkturer för försäljning af sin säd.
Så snart han hunnit tröska den, måste han nämligen genast sä^ja den till hvad pris som helst för att få pengar att betala skatterna med, och medan millioner producenter befinner sig i detta läge, är marknaden i böljan af hösten öfverhopad med böndernas säd, ooh exportörer köpa den då till billigt pris ooh utföra den i stora partier till utlandet.
Endast genom detta utpressningssystem kan det förklaras att Ryssland med sin primitiva kulturutveckling ännu kan konkurrera med Amerika på Europas sädesmarknad.
Men också har den ryska bonden, som förser hela verlden med bröd, i de flesta fall redan på våren, ja ofiba midt i vintern, sjelf ej något bröd att äta, utan måste köpa det till högt pris.
Böndernas otillräckliga jordlotter tvinge dem att odla allt hvad odlas kan.
Följden deraf blir, att det är omöjligt för de flesta att föda ett tillräckligt antal boskap.
Ett par arbetshästar ftro alldeles nödvändiga för den ryska bondens jordbruk, men den landtbruksberättelse, » från gård till gård », som utgifvits af
1 Detta är ingen öfverdrift, utan en noggrann statistisk uppgift, hem-tad ur den officiella berättelsen öfver Odessas stadsförvaltning och andra officiella källor. » Ziemstwo ’ s » (landtdagens) statistiker, visar, att knappast hälften af bönderna, oeh pä många orter ännn fórre, hafva ett par hästar — de öfrige fä reda sig med en häst, ja ofta utan någon tlls.
I allmänhet är 1 / 4 ooh t. o. m.
1 / 3 af bönderna utan List, och i gavernementet Moscau har t. o. m, hvar annan bonde ingen häst.
Landtbrokets förfall visar sig genom brist på arbetskraft och gödsel; ringa skörd och hungersnöd — företeelser, med hvilka den ryska allmogen är förtrogen.
Bondereformens mål har sålunda uppnåtts.
Oenom böndernas befrielse skapades en hel klass till hälften sjelfständigt folk, som genom sina jordlappar äro fästa vid hemorten, men som på samma gång icke erhållit så mycket, att de ens närmelsevis kunna intaga någon likställighet med de omkringboende större gods-egarne.
Det oundvikliga deficitet i bondens budget har haft till följd, att han kommit i åtskilligt beroende af godsegaren.
Om man ordnar de olika slagen af bondens ekonomiska förhållanden till godsherren efter den grad af beroende den förre intar till den senare, så måste man främst ställa jordarrendet, hvilket i sin ordning är af tre slag, nemligen arrende med delning af produkterna mellan kontrahenterna, arrende som af ar-rendatorn betalas med arbete och arrende som af arren datorn betalas med pengar.
I första fallet gifver bonden jordegaren mer än hälften, ofla 2 / 8 af hela skörden.
I andra fallet förpligtar han sig, att för hvaije arrenderad hektar bruka mer än 1 stundom 2 (&gt;1 — 2) hektar för jordegarens räkning ooh dertill berga och bortforsla säden.
Slutligen förekommen äfven ofta att arren * datorn betalar sitt arrende med pengar.
Vanligen betingar en » diesiatina » (
Om man betänker, att för jordens brukande och sädens Bkördande och bortforslande på samma gång betalas 6 — 9 rubel, och att värdet på en diesiatina är 150 — 200 rubel, så finner man, att det oerhördt höga arrendet (10 — 12 % af kapitalet pr år), som stegras på grund af böndernas nöd, nöjaktigt förklarar, hvar-för denna form af arrende sällan användes af de massor af bön- * der, som ej hafva medel att betala arrendet i förskott.
Likaså är arrendet med delning af produkterna eller med betalning medelst arbete möjligt endast för dem, som äro lyckliga nog att ega ett tillräckligt antal arbetsdjur.
Den bonde, som endast har en httst, har fullt upp att göra med att bruka sin egen jordlapp.
Den stora procent af fattigt folk, som omedelbart blifvit utarmad genom jordarrende, tjenar fortfarande indirekt att höjaarrendet När den tid kommer att bonden skall betala andra hälften af skatten ooh friköpningsafgiften, hvarmed uppskjutes tills det böijar » närma sig mot p&amp;sk » d. v. 9. den tid på året, då bonden redan sålt så myoket säd, att han ej enB har någon för eget behof och jordarbetet ännu icke börjat, då tvingar honom bristen på pengar och bröd att anlita krediten.
Da tjenst-villiga ockrarne — vanligen välmående ättlingar af » genom hjelte-dater och höga anor berömda slägter » och köpmän, sitta då och vänta på sitt byte (arrendatorn och stundom egare till adelsgods).
Kredit lemnas bonden med det vilkor att han betalar med arbete, hvarvid han naturligtvis måste förbinda sig att arbeta för minst V3 billigare pris än annars.
Skilnaden utgör räntan på kapitalet, och om man antager att återbetalningen af kapitalet sker successivt under våreu och sommaren, så utgör den mer än 100 % af kapitalet pr år!
Det är klart, att möjligheten att erhålla en sådan profit af jordbruket medelst kreditsystemet, utan någon som helst utlago af kapital för erhållande af åkerbruksredskap och lefvande arbetskraft (oxar, hästar) måste medföra en minskning af utarrenderad jord och på samma gång stegra arrendet.
Är det väl nödvändigt att tillägga, att, på grund af bondemassans ständiga öfvergång från en högre till en lägre kategori, den som i dag är förpaktare snart skall komma bland den klass af jordbrukande arbetare, som hyr ut sig och sin häst, för att inom kort sjunka ännu c^upare under de omåttliga skatternas tryck; han säljer sin häst, nedlägger sitt jordkruk1 och förpaktar sin jordlott till sin bättre lottade granne.
I det industriella Mo-scauer-området2 är antalet af sådana bönder, som nedlagt sitt jordbruk, utomordentligt stort och uppgår på sina ställen ända till 50 % af byarnes hela inregistrerade befolkning.
I de närliggande rent jordbrukande s. k.
» svarta jords » guvernementen 3 är denna procent något mindre men uppgår dock till 1 / 4 a 1 / 3 af hela bondebefolkningen.
I det industriella området finner denna massa sysselsättning på fabrikerna eller i det s. k.
» skogs-yrket », d. v. s. dels i den mindre hemslöjden, dels i handtverks-och manufakturindustrien, som fullständigt är beroende af mark-
1 I böljan fortsätter ännu bonden att sköta sitt jordbruk, sedan han förlorat sin häst, i det han af sin förmögnare granne hyr den häst, han nödvändigt behöfver för arbetet.
Men denna mellanform försvinner förr eller senare, och jordbruket nedlägges slutligen.
a Guvernementen Moscau, Zarosland, Wladimir, Nischnij-Nowgo-rod m. fl.
8 Guvernementen Riazaw, Tambow, Woroniege, Oriol, Kursk m. fl.naden och kapitalet.
I de angränsande rena jordbruksdistrikten finnes ingen industri.
Möjligheten att erh&amp;lla billiga arbetare, som utföra arbetet med egna ctfur och åkerbruksredskap, gör det i de flesta fall öfverflödigt för de större godsegarne att underhålla ständiga afiönade arbetare.
Oerhörda skaror af jordbruksarbetare begifva sig derför hvaije sommar från dessa guvernement, mer än 100 kilometer från sina hem och mestadels till fots, till de sydliga och östliga stepperna fbr att söka arbete.
Dessa utvandringar ske ioke alls likformigt, ty vi läsa hvaije år kor * respondenser om att det ftr arbetsbrist och öfverflöd på arbetare på ett ställe, under det man på ett annat ställe beklagade sig öfver brist på arbetskrafter.
Ehuru skörden i år är god, är Ofverflödet på arbetare så stort på Krim, att enligt tidningarna flere dödsfall på grund af hungersnöd fbrekommit.
Äfven om vi skulle tro platemyndigheternas officiella dementier, som städse upplysa, att » i de åt dem anförtrodda trakterna » ingenting dylikt inträffat », så äro dock dessa jordbruksarbetare, som år från år lemna just de delar af landet, där jordbruk mest idkas, och begifva sig hundratals kilometers väg för att söka arbete — ingenting annat än jordbruksproletärer.
Alltså hade det, som de ryska demokraterna vid tiden för lifegenskapens upphäfvande så mycket fruktat, inträffat.
Redan ett fjerdedels århundrade efter reformens genomförande har Ryssland flere millioner jordbruksproletärer, hvarifrån icke ens det kommunala jordbruket skyddat Ryssland.
Den ryske forskaren p&amp; bondeförhållandenas område Frirogow ser i sitt verk » Kom * manen och skatten » ett synnerligt värde hos den kommunala jordegendomen deri, att den är i öfverensstämmelse med alla former af de bestående rättsliga förhållandena, ty den tillåter åtskilliga transaktioner, som afse att göra jordegendomen rörlig.
Men man kan lätt inse, att den stora utbredningen af dylika transaktioner ej betecknar den kommunala principens styrka utan dess upplösning.
Den gamla kommunala formen behölls, men under den gamla membranen mogna nya ekonomiska förhållanden.
Nn för tiden talar man ganska mycket i den ryska litteraturen om bondeegendomarnas oförytterlighet och om afskaffandet af art. 165 i » den allmänna lagen om jordlotternas friköpandesom tillåter bönderna att afyttra sina jordlotter och derigenom ickeblott ekonomiskt utan äfVen rättsligt öfvergå i proletärernas led.
Men det är ioke svårt att inse, att denna rent juridiska bestämmelse är kraftlös gent emot den ekonomiska utvecklingen.
Under loppet af mer än ett fjerdedels Århundrade hafva af 120 millioner » diesiatiner », som tillhöra bönderna i det europeiska Ryssland, ungefUr 2 millioner öfvergätt till privategendom på grund af lagens 165 art. — en i och för sig allt för obetydlig siffira för att kunna tillskrifva bondejordens rättsliga afyttrande något allvarligt inflytande på bondeförhållandenas allmänna utveckling under den gångna tiden.
Följaktligen har bondejordens mobilisering, dess koncentrering i den enes händer och faktiska exproprierande från den andre försiggått formelt utan att beröra principen om den kommunala jordegendomen.
Om i kommunen 25 % medlemmar ega jordlotter, men inga arbetsdjur att bruka den med så att 15 % skötes med de förmögnares hjälp och 10 % förpaktas åt församlingens rikaste medlemmer de s. k.
» knytnäf-varne » ’ (Kulak) och » kommunätarne » (mirojed) (på samma gåog äfven landtliga ockrare) — om de rikaste landtborna till billigt pris förpakta ett stort antal sådana jordlotter och under den brådaste arbetstiden lega sina fattiga grannar (till största delen hustrur, hvilkas män äro långt borta på arbete) till att slå och skörda, så häntyder detta tämligen tydligt på, att vi hafva att göra med en den kommunala jordens koncentrering i den vfil-bergade minoritetens händer och en expropriation af en betydande del af de fattigaste församlingsmedlemmarne.
Skulle då den periodiska fördelningen af den kommunala jorden, i hvilken kommunens högsta eganderätt fått sitt uttryck, kunna förhindra jordens olikformiga fördelning?
Frågan om den allmänna delningen har under loppet af några år, från slutet af 1870-talet till böljan af 1880-talet, varit föremål för en hårdnaokad partistrid i tusentals byar i Rysslands mellersta distrikt.
Från Peter den stores tid brukade hvart J2: te — 15: de år en registrering eller » revision » af Rysslands skatt * skyldiga befolkning ega rum, i afsigt att likformigt fördela skatten mellan alla befintliga » revisions-själar » af mankön utan af * seende på ålder.
En halfårs gosse och en åttioårig gubbe beskattades med lika » själs-skatt ».
Vid samma tillffclle brukade bönderna äfven verkställa fördelningen af jorden, hvarvid de fördelade den mellan de befintliga » Revisionssjälarne ».
Förändrin-garne i den manliga befolkningens antal och förhållande från den ena revisionen till den andra framkallade många olikformigheteri egandeförhållandena, som rättades genom de partiella fördelningarna, det 8. k.
» bortkastandet ocb inkastandet af själar ».
De jordlotter, som tillhört döde eller utvandrade församlingsmedlemmar, s. k.
» döde själar » 1 och » afgångna själar », öfverlemnades enligt kommunens beslut St de familjer, som under tiden tillväxt i antal.
Den sista X: de revisionen verkstäldes 1858.
I de fria bondekommunerna genomfördes detta år och i de förut lifegna strax efter reformens genomförande 1861 och sedan jordlotter blifvit anvisade en allmän fördelning.
Men nästan samtidigt med bondereformen tillsattes 1858 en komité för att utreda frågan om skattereformen på samma gång som frågan att afskaffa » själs-skatten » framstäldes, hvarmed revisionernas nödvändighet undan-röjdes.
Resultatet af komiténs 25: åriga verksamhet blef, att » själsskatten » afskaffades 18832 samt deijemte, att man lemnade å sido vidare revision3.
Af denna orsak uppstod i hvarje by en hårdnackad strid.
De rika, som hade förpaktat sina ruinerade grannars jordlotter pä längre tid, fasthöllo vid gamla regeln enligt hvilken fördelning skulle försiggå endast under revisionen.
De lokala myndigheterna och de lägre förvaltningsorganen, som alltid stå på de rikares sida, understödde de senare, i det de gjorde gällande den meningen, att den » godtyckliga » delningen fbre revisionen till och med skulle vara olaglig.
Men medelklassen bland böndarna, som till följd af familjernas tillväxt led brist på jord, och den ungdom, som födts efter revisionen och derför ej hade egna jordlotter, protesterade och fordrade i den kommunala rättens namn en fördelning af jorden.
Segern tillföll öfverallt anhängarne af den kommunala principen, och under 1880-talet genomfördes öfverallt en allmän fördelning.
Men har byns allmänna fysionomi derigenom förändrats?
Liksom förut bafva de » hästlöse » ingen häst, och liksom förut befinna sig deras jordlotter i byns rike förpaktares händer, ofta endast mot betalning af skatten eller stundom med ett obetydligt tillskott af
1 Derifrån härstammar titeln på Gogol ’ s berömda verk.
9 Ännu icke fullständigt.
» Själsskatten » existerar ännu i Sibirien, och skattekomitén tyckes ännu fortsätta sin verksamhet.
* Frågan om revisionen har under det gångna årtiondet några gånger framkommit i regeringskretsar, och for att utarbeta ny arbetsordning för revisionen i öfverensstämmelse med de förändrade social-ekonomiska förhållandena i landet tillsattes för några år sedan en särskild komité, bvilken ännu icke har slutat sitt arbete.
Alla dessa komitéer erhålla naturligtvis det vederbörliga komitéarvodet.
353 — 5 rubel årligen pr jordlott om 3 — 4 diesiatiner 1.
Vi kunna tänka oss den kommunala eganderätten faststäld för beständigt under form af ett sådant dominiam ex jure qviritium, nnder hvilken en faktisk eganderätt i stor utsträckning bildar sig noder form af possesio ex jure gentium, i hvilken eganderätten i hela sin vidd koncentrerar sig.
Jag skall förklara denna tanke med ett exempel.
I början af 1884 förekommo i en by i Donau-truppernas område betydliga oroligheter, hv ar un der en skara bönder anföll den dervarande arrendatorns och köpmannens hus.
Huset förstördes, och köpmannen räddade sig med knapp nöd från den rasande massans förföljelse.
Den ekonomiska orsaken till detta uppträde var följande.
Flertalet af bönderna i denna by eller mer än 2 / s bo redan sedan 20 år i staden Nowotscher-kassk, men räkna sig nominelt såsom medlemmar af kommunen och ega jordlotter, hvilka voro förpaktade åt minoriteten, som bodde i byn och brukade jorden.
Nu begagnade sig denna majoritet af sin rätt och fattade ett kommunalbeslut om fördelning af hela den kommunala jorden och jordlotternas förpaktande åt köpmannen.
De faktiske innehafvarne, som blefvo af med sin jord, tillstälde ett upplopp.
Men det är tydligt, att majoriteten handlade fullständigt inom gränserna för den kommnnala rätten, som sålunda tillåter fullbordandet af koncentreringen åf den kommunala jorden i de stora godsegarnes händer förmedelst ett oaf-brutet förnyadt arrendekontrakt.
Om det är en person, som är främmande för församlingen, eller en af dess egna jordbrukande småbönder, det förändrar icke saken.
De ryska optimisterna tala gärna om det europeiska Rysslands rikedom på fria domäner, hvilken lär skola rädda det ryska folket från jordbruksproletariat.
Men nästan alla dessa sträckor äro belägna i den aflägsna norden, i de Olonietzska, Wologodska, Wiatska, Piermska och Archangelska guvernementen I dessa guvernement hafva så många fria domäner fortfarande bestånd
1 Tack vare den allmänna stegringen i priset på jord inbringa bon-
dehemmanen i de centrala bördiga guvernementen nu for tiden en liten ränta.
I de kommuner, der arrendet för jordlotterna liksom förut är mindre än den skatt, som hvilar på dem, får den kommunala principen sitt uttryck i tv äng abesittning ' Här ut föres fördelningen med matematisk noggrannhet, emedan man i sjelfva verket fördelar icke så mycket jorden som fastmer skattebördan.
D$n bonde, som bortarrenderar sin jord, måste ytterligare af sin personliga förtjenst tillskjuta den felande summan för skattens erläggande.
Men sakförhållandet förändrar sig icke därigenom: böndernas jordlotter koncentrera sig ändå i de rike forsam-lingsmedlemmarnes händer.just derför, att de hvarken p&amp; grund af fruktbarhetsförhållanden eller klimatet utgiort någon retelse för adeln; just derfbr har hår, med få undantag, ioke bildat sig några adelsgods.
Det fins innu domäner i östern, men dessa äro alldeles otillräckliga att kunna undanrödja böndernas elände i landet.
Men i de centrala guvernementen, d. v. a. just der de agrariska frågorna tc sig mest brännande, utgöra sådana domäner knappt V20 bela området och äro dessutom till största delen beväxta med skog, så att deras uppodlande i dessa för öfrigt skoglösa trakter är otänkbart.
S&amp;lunda återstår för frfigans lösning endast utvandring från centrum till rikets vidsträoktare områden.
Tiotusentals ryska bönder började redan på 1860talet öfverflylta till stats- och basch-kirläuderna1 i de nfimska och orenburgska guvernementen, och när jorden därstädes på 1870-talet fråntogs dem af tjenstemännen, riktade sig hufvudströmmen af de emigrerande bondemassorna mot det sydliga Sibirien bortåt Altai.
Jag vill icke inlåta mig p&amp; en vidlyftig beskrifning öfver de för en Europé ofattliga lidanden, som dessa olyokliga utstå under vägen; hunger, köld och sjukdom åstadkomma en otrolig dödlighet.
Efter långa pröfnin-gtr oeh många försakelser, hvilka endast den förnöjsamme ryske bonden kan vara i stånd att bära, bosätter sig en stor del af emigranterna på de nya platserna.
Men de tiotusental, som hv&amp;rje år utvandra till » de nya länderna », äro en bråkdel mot de tio milliontals bönder som hungra i Ryssland.
Utvandringen fordrar medel och är förenad med stor risk.
I synnerhet utvandra det mellersta Rysslands bönder, hvilka i den ekonomiska kampen för tillvaron duka under, och söka i utvandringen räddning från pauperismen.
I bästa fall, om den enskilda kommunens befolkning, tack vare utvandringen, minskas med 10 — 20 %} så tillintetgör detta likväl icke den bestående ekonomiska olikheten: de utvandrades jordlotter gå i de förmögnaste försam-lingamedlemmarnes händer, mellanklassen bland bönderna förminskas, och kontrasten mellan fattig och rik liksom jordens koncentrering på fl händer endast tilltager.
Den ryska statens förhållande till utvandringen har ända till nuvarande tid bibehållit statslifegenskapens k ar aktersdrag.
&gt;Lagen om de från lifegenskapen befriade bönderna » förbjuder belt och hållet utvandringen med få undantag, hvilka i praktiken äro lika med fullständigt förbud.
Administrationen, som är genomsyrad af de lokala jordegande adelsmännens tänkesätt och
1 D. v. s. länder som tillhöra nomadfolk (baschkirer) .afsigter, hvilka gå ut p&amp; att kvarbålla arbetskrafter i deras trakter, passade noga på att lagen stäudigt efterlefdes.
Men det är klart, att det är omöjligt att med regeringsförbud tillbakahålla lifvets naturliga lopp.
Tiotusentals bönder kringgingo förbudet under förevändning att de aflägsnade sig endast för en tid för att söka arbete.
Administrationen förde dem emellertid tillbaka till Bina hem med rysk fängskjuts, d v. s. tillsamman med trans-porterade förbrytare.
Men dä 1874 20,000 man hade uppenbarat sig i det orenburgska guvernementet, hvilka » olagligen » hade emigrerat, och hvilka det hade lyckats att — visserligen utan pass
— inrätta ett jordbruk, då afhöll sig den ryska administrationen från att bokstafligen uppfylla lagen, som fordrade att dessa 20,000 män skulle såsom lösdrifvare återsändas till sina » inskrifnings-orter », med hvilka de redan längesedan slitit hvaije ekonomiskt föreningsband.