Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så var t. ex. en bland då brukliga öfningar, att hvarje Lördags-förmiddag explicera och resolvera grundtexten af den påföljande Söndagens epistel och evangelium.
Det fordrades, att man skulle dertill, så godt man förmådde, ha förberedt sig på sin kammare.
När och huru Thorild beredde sig, visste ingen; men explication och resolution gingo för sig lika fermt, och dervid uppläste han alltid sjelfva texten utantill, ord för ord, både på grekiska och latin.
– Sommaren 1775 lät han af sin svägerska, brodern Olofs enka, öfvertala sig att predika i Kongelfs kyrka.
Länge hade han motstått.
Han ämnade icke bli prest, och sade henne, att prestämbetet ej borde missbrukas genom ett dylikt goss-försök.
Men hon yrkade enständigt, att han skulle göra henne det nöjet; saken kunde väl ej vara svårare för honom, än för hans knä-kamrat Lönberg, som nyss hade låtit höra sig från predikstolen till sina slägtingars glädje.
Trötthet, och tacksamhet, bevekte honom ändtligen att gifva efter.
Han gick till stadens prost och capellan, anmälte sin önskan att nästa söndag predika både högmessa och aftonsång, och erhöll bägges tillåtelse.
Vännen Lönberg, nu först underrättad om beslutet, föll på hans vägnar i stor förfäran: ty blott få dagar återstodo till söndagen; på dem skulle två predikningar både skrifvas och öfverläsas; och det var i den tiden icke rådligt, att å predikstolen uppläsa sina predikningar innantill.
Thorild, återvändande dagen derpå till Göteborg, förblef dock vid godt mod.
Fredagen reste han tillbaka med sin trogne Achates, som tyckte sig märka, att han snarare tänkte på allting annat, än på sina predikningar.
Tillspord, svarade han blott:
”de ligga i bröstfickan”.
Lördags-aftonen gingo de ut med ett par bekanta i en trägård, der Thorild, mycket upprymd, sedan han talat hvarjehanda om Guds närvaro i Naturens skönheter, hastigt ropade: ”nu måste jag läsa öfver till morgondagen!” och aflägsnade sig till en löfsal.
Återkommen derifrån inom en knapp timma, försäkrade han, att nu vore han fullt redo.
Vännen skakade hufvudet, och kände sig dagen derpå, när den unge talaren uppträdde, ”kallsvettas” af ångest; men fann den snart öfverflödig.
Åhörarnes bifall var enhälligt och lifligt.
Prosten
Hilleström omfamnade i sacristian den från predikstolen nedkomne, och lyckönskade honom att bli ett utkoradt Guds verktyg.
”Jag skall bjuda till”, svarade Thorild: ”men på mitt vis”.
Till sin Achates yttrade han: ”Så! nu har jag gjort min Svägerska till viljes; men i predikstol uppstiger jag aldrig mer.
Mitt bröst är dessutom för klent”.
Fortsättningen af ungdomsvännens berättelse förtjenar att anföras med hans egna ord.
”Under hela skol- och gymnasii-tiden, då ingenting oss emellan var doldt, voro hans seder och religions-grundsatser rena och okonstlade.
Han talade aldrig lättsinnigt eller irreligiöst, tålde ej sådant tal, och tyckte ej heller om att man lastade någon art religion, som menniskor af öfvertygelse omfattat.
Göteborgs
Lectorer hade gjort sig misstänkta för Swedenborgianism.
De retirerade dock samtligen i tid; med undantag af en Lector Beijer, som längst höll i att försvara sina satser.
Han blef derföre, genom konglig resolution, förbjuden att föreläsa Theologien.
Thorild, fästande alltid sin uppmärksamhet helst vid dem, som han trodde tänka på egen hand, afhörde desto flitigare ett af Beijer hållet collegium i Philosophien, hvarvid denne behändigt framsmög sina villomeningar.
Lärjungarne i allmänhet förmärkte dem knappt.
Men Thorild ägde redan skarpsinnighet och kännedom nog dertill.
Att skönja hvarje slik afvikelse från den Lutherska renlärigheten, att visa och försvara dem, var för honom ett roande tankspel.
Emellertid tror jag, att detta Beijerska collegium lade hos honom första grunden till Scepticism.
Han lärde vid samma tid Fransyskan, och öfverkom Voltaires skrifter; af hvilka han kunde en stor del utantill.
En hädare blef han likväl aldrig.
Han författade nu redan allahanda: men under dessa åren var hans stil endast lätt och lekande.
Så beskref han, sedan han blifvit Student i Lund, det akademiska Rectors-ombytet 1776 i ett vers-stycke, hvaraf jag nu kommer ihåg endast de första raderna:
Under mångstämdt spel och sång
Suto Lärosätets Fäder,
Uti sina högtidskläder,
Med ett allvist högtidstvång.
Mycket krus och mycket bång,
Mindre ratio än oratio;
Många glosor ur Horatio,
Tagna dock med laga fång.
Hade jag ej varit så olycklig under mina Indiska resor, att genom eldsvåda i Kongelf förlora större delen af mitt bibliothek, så skulle jag kunnat framvisa en mängd prof på hans allraförsta ungdomsfoster”.
– Vi tillägga den förmodan, att det Beijerska collegiet, som skakade hans Lutherdom och öfverhufvud i hans själ utsådde de första frön till tvifvel, äfven derjemte gaf de första anledningarna till den så mångenstädes i hans skrifter yttrade högaktningen för Swedenborg.
Detta är så mycket sannolikare, som Beijer, en af Swedenborgs tidigaste och varmaste lärjungar, tillika var en af dem, på hvilka Siaren sjelf satte högsta värdet8.
Hösten 1775 blef han Student.
Han hade valt Lunds universitet; och han inskrefs der den 27 September.
Condition hos en Rådman Liljewalch gaf honom nu hans första uppehälle.
Denna lärare-befattning utbytte han sedan mot en annan, på Rånum vid Venersborg, der han läste för Supercargueuren af Dittmers barn.
”Här”, säger Lönberg, ”fick han smak för Engelska Litteraturen; den lösa Fransyska äcklade; och han blef mera djup i sitt skrifsätt”.
Men – med denna underrättelse afbryter den gamle skolkamraten sin vägledning.
Han bifogar endast, att hans sista från Thorild erhållna bref var dateradt Lund 1780, och lyckönskade honom att vara blifven Prest; men med dessa ord: ”Ädle!
Med ditt goda hjerta och sunda förstånd, hvad kan Du icke uträtta bland dina medtroende!
Jag, otrogen, ser intet annat än ofullkomligheter i det Gudaväsendet, som Du tillbeder.
Dyrkar då jag ej Gud?
Jo, af hela min själ; men i Naturens ljus.
– Det följande skall vidare bestyrka, att vid denna tidpunkt hade Thorilds scepticism redan öfvergått till en rentaf naturalistisk tänkart.
Lönberg åter, oförändrad i christlig renlärighet, var nu tillika sjelf Kyrkolärare.
Vi begripa derföre rätt väl, efter den anförda lyckönskningen, detta berättarens smärtliga tillägg:
”En tår öfver min förvillade vän undföll mig; all min tid blef egnad åt ämbetsgöromål; och vår från barnaåren fortsatta brefvexling upphörde”.
Blott en enda gång (hvarom mera längre fram) återsågo de hvarandra.
Vi äro hädanefter lemnade – åt oss sjelfva och Thorilds egna skrifter.
Det återstående biographiska måste, till det mesta, sammansökas dels ur de tryckta, dels – och synnerligen – ur de oss tillhandakomna otryckta.
Lyckligtvis har vår spaning i de sednare ingalunda varit fåfäng.
De bestå, utom af några poemer och ungdoms-uppsatser, till större delen af en samling Bref; hvilka vi, sedan de hunnit ordnas, befunnit sträcka sig från hans studentlif i Lund ända till hans professorslif i Greifswald.
Med undantag af några o-daterade – men synbart från åren 1779 och 1780 härrörande – till Corydon (enligt all sannolikhet, just Lönberg), äro brefven från den tidigaste perioden nästan uteslutande rigtade till en ungdomsvän Heurlin, som, slutligen Lagman, ännu för omkring tjugu år sedan lefde i Vestergötland på den vackra egendomen Trufve.
Derefter, sedan det offentliga uppträdandet såsom Författare var börjadt, förete sig några skrifvelser till – Leopold.
Under de nästföljande åren, intill Gustaf III:s död, äro Friherre Silfverhjelm, Nils von Rosenstein och den vidtbekante Tham af Dagsnäs hans förnämste correspondenter.
Efter sin landsförvisning skrifver han än till Tham, än till en Hof-Auditör Edman, med flera; slutligen, såsom bosatt i Greifswald, till en och annan af Tysklands Litteratörer, – särdeles till Herder; alldrasist till dennes Enka.
Öfverhufvud supplera de hvarandra i en mån, som vi ej vid första anblicken djerfdes vänta.
Framförallt gifvande en fullständig spegling af hans inre lefnads skiften, åtskilja de sig i ungefär fyra på hvarandra följande tidsafdelningar.
I enhvar talar, företrädesvis, någon viss med öfvervigt framstigande skepnad af hans mångsidiga personlighet: så, i den första, Vännen och den poetiske Naturphilosophen; i den andra, Auctorn (ej sällan jemväl – såsom i brefven till Rosenstein och Tham – Clienten); i den tredje, Politikern; i den fjerde ändtligen den till Archimeter förvandlade, ehuru äfven i sådan egenskap ej mycket förändrade Poeten; men i alla, likadant, den ädla, ofta fantastiska, altid älskvärda menniskan.
Återvändom då först till den ort, der vi lemnade honom sysselsatt med informatorskap, och på mellanstunderna vederqvickande sig genom umgänge med Englands vittra snillen.
Troligen var det hans patrons bildning och bokförråd, som förde honom till denna bekantskap med en litteratur, hvars inverkan blef afgörande för hans utveckling.
Rånum, beläget i en af Sveriges mest förtjusande bygder, vid det första af Göta-elfvens fall, i grannskapet af Hunne- och Halleberg, erbjöd en omgifning både hög och skön, och således enkom passande för de nya mäktiga intrycken.
Dock synes afgjordt, att han vistades på Rånum i tvenne omgångar, och att den egentliga kännedomen af Englands litteratur blef förvärfvad först under den sednare vistelsen.
Ty lika bevisligt, som att han var der 1777, är, att han den 1 Juni 1778 höll i Lund ett Tal inför Göteborgs Landskap; och detta tal, som allsicke förråder något slags närmare studium af Engelska författare, har fram för sig en mängd af motto’s eller epigrapher, som endast äro latinska och fransyska; hvartill kommer, att ett par deribland, tagna från Hagedorn och Elias Schlegel9, äro anförda – i fransk öfversättning.
Man tycks häraf kunna sluta, att då ännu var honom icke blott Tysklands vitterhet (kanske till och med språk) alldeles främmande, utan ock Englands föga mindre.
Föröfrigt skönjes på de tidigaste af hans ynglings-försök, att hans öfvergång från den Fransyska vitterheten till den Engelska och Tyska inleddes af Gessner; troligen sammalunda i fransk tolkning.
Säkert är, att han åtminstone 1777 lefde i en Gessnersk herdeverld, håde såsom Skald – och Menniska.
Likaledes, att han 1780, under sin sista uppehållstid i Lund, redan var bland Englands skalder och tänkare hemmastadd; äfvensom att han snart derefter, under sin första uppehållstid i Stockholm, redan med hänryckning omfattade Klopstock, Goethe, Lavater, – snillen, ”gäckade af dåren, mörka för den blinde, men gudomligt seende, heliga”10.
Till förnyadt besök vid Carolinska högskolan aflägsnade sig Thorild från de fagra Rånums-trakterna högst ogerna; och nu följer att berätta om hufvud-orsaken dertill.
Detta Arkadien blef det nämligen derigenom fullkomligt, att det gaf honom föremålet och skådeplatsen för hans första kärlek.
Våren 1777 gjorde honom bekant med en flicka, som flerstädes i hans bref och äldsta tryckta skrifter omtalas under namnet Eos; emedan hon för hans själ blef morgonrodnan af dessa öfversinnligt sinnliga känslor, i hvilka ynglingen med ens finner sig af Skönhetens och Poesiens lifsström fattad och uppburen på saligt vaggande böljor – ett tillstånd, sannerligen väl värdt att i odödliga sånger prisas, och omöjligt att äfven af den ålderstigne ihågkommas utan föryngrande saknad.
För Thorild antog det en skepnad af samma idylliska lif, hvars menlösa fröjd, ej långt förut, Sveriges Sappho med sina tvillings-vänner hade firat; så att han nu, till sin egen förundran, framför hvarje annan lott och verksamhet föredrog
Att, på den ömme Gessners vis,
Med idel skalkande Astrilder,
I lösa skämt, förtjusta bilder
Bland gratier och herdinnor gå.
Hvadan ock hans hjerta sålunda dicterade hans dåvarande poetik:
Min luta endast ljuda bör
Om hvad som lifvets fägnad gör:
Om huru ljufligt oskuld rör,
Om huru ömt en blick förför,
Och vårens vällustfulla pustar.
En ros, en dufvas ömma korl,
Min Eos’ kyss vid bäckens sorl
När små sefirer sakta susa, –
De endast kunna rätt förtjusa!
I en brudskrift vid ett bröllopp den 25 Maj 1777, undertecknad TiTyrus och kallad ”Landtqväde till Kongl.
Hofpredikanten Doctor Wallenstråle11 och Fröken Lannerstjerna”, yttrar sig samma skaplynne med en oskyldighet, som än i dag, oaktadt de många konstnärs-bristerna, gör detta qvädes sju qvartsidor läsvärda.
Det består af sånger och chörer, som vexla mellan en flock herdar och en flock herdinnor, till det förnämsta herdeparets pris; med en inledning, der Tityrus talar ensam, och en afslutning, der Eos instämmer i hans lyckönskningar.
Det börjar:
Intagen af ömhetens lockande röst,
Och förd af den känsla, som rörer vårt bröst,
Då ögat ser vårens och blommornas prakt
Och skönheten visar sin lekande makt,
Fördjupad jag var i en angenäm dal,
Som Eos, min sång, mina ljufliga qval
Ha gjort för mig helig, och dyrbar, och kär;
Om jorden har sällhet, så finnes den här!
Men ej har jag skådat en vackrare dag,
Ej nånsin kring fältet så många behag:
O, tänkte jag, o, huru ren är den fröjd,
Till hvilken en känslofull själ blir upphöjd,
Då oskuld och kärlek ha rört dess begär,
Förskönat den Dygden, som förr var så tvär!
Nu höras i lunden de vexelsjungande närma sig.
”Från Himlen”, – så sjunga de, – ”har Kärleken sjelf stigit ner; allt andas en brudlik förtjusning och fröjd: ty i dag belönas Myrtil, den helgade Skalden; hans Leis gifver honom sin hand”.
Och hvem känner ej Leis?
Med leende fägring, med ömmande själ,
Som alltid är älskvärd, och alltid gör väl!
Den första i vår-lekens heliga dans,
Bör hon icke bära den vackraste krans?
Myrtil åter, vid hennes sida, huru skall icke han fullfölja sin välsignelserika bana?
Än skall han i lunderna, vördnadsfullt glad,
Förklara de sånger, som Oskulden qvad;
Än tala på fältet, om Skaparens makt,
Om himlarnes under och verldarnes prakt;
Och än uti templet, om Nådens beslut,
Hur vishet och sanning från Gud strömmar ut.
Omsider försvinna de jublande skarorna; och åhöraren vänder sig till sin Eos.
Förtjust af en sång så intagande glad,
Som den ömmaste herdeflock enfaldigt qvad,
Förstår det sig lätt, att mitt suckande bröst
Fann deri en stilla och angenäm tröst.
Att kärlek är ädel, jag härutaf slöt,
Och strax några kransar åt honom jag knöt;
Men gaf dem åt Eos – och frågade ömt,
Hvad hon väl om Herdarnes sång hade dömt?
”O älskade Herde”, – gaf Eos till svar, –
”Jag känner, hvad känslofullt hjerta du har!
Hvad var den, om icke Församlingens rop,
Der Kärlek och Gud de förenas ihop?
Hvad skådar du, om ej det nöje beredt,
Som dödliges vackraste böjelser sett?
Som att fatta, all inbillningskraft är för trång,
All tanka för svag, otillräcklig all sång?
Hvad ljufhet i allt! hvilken leende dag!
Hvilket himmelens lugn! hvilka tysta behag!
I dem har du hört sjelfva Kärlekens ljud
Om Göternes ypperste
Skald och hans Brud”.
Man ser lätt, att i dessa verser prisades, tillika med Myrtils och Leis’ sällhet, också en egen.
Men öfver den sednare stod i stjernorna skrifvet ett annat beslut.
Hvem än Eos må hafva varit: länge qvardröjde i Thorilds innersta, med oförsvagad glans, hennes bild.
I ett bref till Corydon-Lönberg, från Lund, och troligen vintern 1779–1780, säger han: ”Du har rätt; Eos är icke mera min i Naturen.
Men har du väl betänkt, efter hvilken Natur vi röras, åtrå, lida och handla?
Efter den verkliga utom oss? eller efter den inbillade inom vår känsla?
Ack! denna sednare.
Men der blomstrar ännu våren 1777; der lefver ännu Eos, öm, förledande, kär i din Myrtil. O Corydon! är det icke så vi tillbedja alla Gudomligheter?
Sjelfva dessa Andaktens förtjusningar, dem äfven jag så ofta kallat ljufva och himmelska, – hafva de väl någon annan grund”?
Ett följande – till densamme – nämner ”L–s säteri” (månne Lindås?) på ett sätt som yppar, att detta var antingen hennes vistelseort eller närmaste grannskap.
En annan vän, ”Arist”, hade ock 1779 från Lund bortrest.
Till honom skrifves: ”Jag såg din vagn försvinna.
Äfven vänskapen öfverger mig.
Eos!
Arist! jag har icke mera qvar, än ljudet af edra namn.
Föreställ dig TiTyr gå under träden i parken!
Han tänker, i tårar, ömsom på Eos och Dig”.
Halftannat år derefter, i Mars 1781, suckar han från Stockholm till Heurlin: ”Ack! för fyra vårar sedan tillbad jag
Eos och Gud
Huru kan man tjusas af en morgonrodnad, af en skön blomma – och vara kall för en flicka, som förenar allt detta?
Jag har intet förlorat af min egentliga sällhet.
Men min inbildning och mina sinnen blomstra icke så med våren, tändas icke så lifligen, sympathisera icke så ljuft med den allmänna öfver jorden gryende behagligheten, som då.
O afgrund af saknad! hvar finner jag den skönhet, som upptänder detta himmelska lifvet igen!”
Något längre fram, i det (på alla vis) ungdomliga läroqvädet öfver ”Passionerna”, egnade han åt henne denna åminnelse:
Eos, o Eos!
Ömma, ljufva, harmoniska flicka! hvad var det, som gjorde
Dig så skön och så ljuf? O, Nöjet.
Ej brottslingens qval-lust;
Men det rena, det himmelska ..........
Ett ställe, hvarvid han anmärkt: ”Eos: pastoral-namn.
Den första flicka skalden älskade; då arkadiskt, platoniskt; endast i första blomman af Sinnets vällust.
Kärlekens, som alla Mensklighetens, skönaste rörelser äro förlorade.
Allt har blifvit qvickt – och utan genie; artigt – och utan känsla”.
Ännu ett par år sednare, i prosa-oden öfver ”Inbildningens Nöjen”, uppträder hon ånyo.
Det heter der: ”Jag vet att det var Du, som lät himmelen öppna sig med Eos’ blåa öga; all jordens förtjusning strömma i hennes kyss12.
Jag vet att det var Du, som förödde Naturen, när jag icke längre såg henne; ock Du, som, vid Göta-elfvens nedlägsnare strand, skickade mig från henne – en tår med floden”.
I en äfven här bifogad anmärkning tillägges: ”Allt blef paradis, der hon såg, var, – i glansen, i ljufva allmakten af hennes ögon.
Kärlek! första förtjusning af mitt lif! jag ville säga något om Dig; om Eos, nu bortryckt i äktenskapets himmel; om de arkadiska dagarne, då jag såg henne ... men den upprörda känslan älskar ej att skrifva; hennes språk är suckar; hennes vältalighet, tårar”.
– Det nyss anförda uttrycket låter förmoda, att det äktenskapsband, som hon knutit, var enligt hans eget omdöme lyckligt; om än ett af brefven till Heurlin tyckes antyda, att han icke alltid tänkte så.
Hvem ser ej häraf förloppet, det enkla, vanliga?
I korthet: några spridda ögonblick af tjust närmande, af sällhetsdrucken samvaro; så, skilsmessa för lifvet, oundviklig genom allahanda ”omständigheter”, – t. ex. den, att gudomligheten gifter sig med någon bra och rangerad karl, som erbjuder solida lefnads-villkor; slutligen, såsom enda följden och återstoden af alltsammans, ett mer eller mindre angenämt minne; hvilket dock, i bästa fallet (såsom hos Thorild), innebär en evighet af bildande hågkomst, en sinnlighetens rening, en skär varelsens grundstämning, en bättre verldars ton, som aldrig kan helt bedöfvas och förklinga.
Ingen historia är trivialare; och likväl, från slägte till slägte, ingen hellre både upplefvad och afhörd.
– Bland de på jorden boendes antal är Thorilds Eos näppligen mera.
Men kanhända lefva någorstädes varelser, som äga sig bekant, eller kunna med dessa raders tillhjelp utspana, att en dem tillhörig vördad moder, farmoder, mormoder framgick ur denna hans fagra morgonsky.
Den ynglingsdikt, ur hvilken de allraförsta af de här om Eos anförda verserna blefvo tagna, är ett ofullbordadt skaldebref till Riksrådet Grefve C. F.
Scheffer.
Skulle än detta fragment, i det skick hvari det nu öppnar samlingen af Thorilds Skrifter, icke vara af alldeles så tidigt datum, som Utgifvarne förmodat: så visar likväl hvarje jemförelse med de äldsta bland hans otryckta papper, att det troget skildrar en själsstämning från denna hans lefnadsålder.
Omöjligt är dessutom allsicke, att redan nu ett tillfälle kunnat förefalla, då bemälte Herre, som var både ytterst human och lätt antändlig, bemärkt honom med uppmuntrande välvilja.
Det står åtminstone fast, att han i detta afbrutna skaldebref säger sin sångmö göra ”sin första ed”; kallar sin låga ”späd”, och sin poesi ”en herdes ringa lute-slag”; angifver ”Virgils herdevisor om
Amaryllis” såsom sin högsta förebild; och berättar sig qväda sina ”konstlösa sånger vid Göta-elfvens täcka strand”, – en strand, vid hvilken han aldrig sedan vistades annorlunda, än under få och kortvariga resor till sin barndomsbygd.
Med en annan form, och en visserligen fullständigare bebådning af den tillkommande Thorild, uttrycker sig andan af denna hans oskuldstid i det akademiska öfnings-tal, som han i Lund, vid sommarens början 1778, höll inför Göteborgs Landskap.
Omoget äfven i sjelfva handskriftens utseende, bär det ock flerfaldiga spår af omogenheter i tanka och framställning, ursäktliga hos en nittonårig yngling; men vittnar också, huru långt bådas förmåga redan hos denne yngling voro utvecklade, och huru han jemväl i egenskap af Tityrus haft mellanstunder, att ej låta sina betraktelser dväljas endast inom herdepipornas blomsterdäld.
Detta kan dock snarast förmodas.
Men vigtigare är, att man äfven här träffar bekräftad en om stora snillen och tänkare ofta gjord anmärkning.
Man har funnit, att vanligen yttrar sig deras innersta lif såsom alltifrån begynnelsen sammanfattadt inom en och annan ursprunglig kärn-tanke, som är dem liksom medfödd; som framblickar ur deras spädaste gossförsök, deras tidigaste stammande och stapplande förkunnelser; som redan der innebär deras lefnadsbanas andliga lifsbröd och vägkost, eller den för dem egna andel af sanning och skönhet, hvars bearbetande sedermera utgör denna banas enkannerliga värf.
Just så förhåller det sig med detta Tal; der man genast kan igenkännna de gryende dragen af den skönhetsdruckna Naturalism, den liberala Kritik, ja den speculativa Proportionslära eller Archimetri, hvilka sedan framträda såsom hufvudbeståndsdelarne i hans författarskap.
Alla tre bebådas här i det sätt, hvarpå den unge talaren väl å ena sidan tager Vetenskaperna i försvar mot
Rousseau, men tillika yrkar en deras allmänna luttring och nyfödelse till enlighet med dessa trenne högsta forsknings-värden: betraktelsens enfald, tankans frihet, och all kunskaps tillämpning till vår sällhet.
Från sin barndoms christliga bibel-tro, hvaraf ännu likväl vackra ingifvelser – åtminstone stundtals
13 – fortforo att genomgripa hans själ, var han nu redan på vägen att öfvergå till den art af Natur-religion, som snart blef hans egendomliga; men här framskymtar detta öfvergångs-tillstånd blott half-märkbart.
Det röjer sig dock i en uttryckligt påyrkad
Scepticism, som väl (skenbart) rigtar sig mindre mot religiösa dogmer än mot vetenskapliga, men likafullt är så beskaffad, att den (om banan fortsättes) rakt leder till en positift naturalistisk tänkart.
I alla fall innehåller nämnda Tal så mycket sannt och älskligt, och öfverhufvud så mycket af den vardande Thorild, att man tvifvelsutan gerna ser mig meddela denna ynglings-skepnad af hans lära, denna dess i sin första utsprickning stadda vårknopp, som ännu glänser af alla morgondaggens droppar.
Tal af den nittonårige Thorild
Det Ädla och Sköna i Vetenskaperna14.
Den egenskapen att uttrycka sina tankar med ordning och ljus, har i alla tider varit högt aktad.
Hos Grekerne och Romarne voro de Visaste alltid de Vältaligaste.
Allt vill ock i våra dagar vara leende och skönt.
De största snillen hafva infört denna seden; och ett allmänt bifall har stadgat den.
Af en så god och vacker orsak är det, Mine Herrar, att våra landskaps-lagar ålägga oss den hedrande skyldighet, som i dag träffat mig.
Hvad kan en taleman gifva, som nu är det för första gången i sitt lif?
Men er godhet skall förleda er urskillning; och mitt ämne skall uppfylla hvad som felas i uttryck.
Jag talar: om hvad som är Ädelt och Skönt i Vetenskaperna.
Väl är det endast de stora och undransvärda snillen, som kunna urskilja det sköna och ordningsfulla i Allt.
Endast en hög och förädlad känsla, endast vissa Naturens älsklingar kunna fatta det.
Men äfven att ofullkomligt härma det förträffliga, är ädelt.
Lampan har icke stjernans odödliga glans; och likväl beundrar man denna sednare, utan att förakta den förras skumma ljus.
Jag går då trygg, att säga Vetenskapernas sanna lof, att utveckla deras skönheter, att uppelda våra själar för deras rätta dyrkan.
Men just nu, då jag ser det menskliga förståndet omgifvet af ett Gudomens återsken; just nu, då jag som bäst ser Vetenskaperna stödja och pryda Sanningens thron: just nu breder sig en skymning öfver hela mitt ämne.
Det var den store Rousseau, som kastade denna djupa skuggan på Vetenskaperna.