Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att den Allsmäktige måtte bevara och beskydda Konungen, Drottningen och Konungaätten utgör dagliga föremålet för våra önskningar, med uttryckande hvaraf R. o. Ad. städse underdånigst anhåller att i E. K.
M:s nåd och ynnest få vara inneslutet». H. M.
Konungens svar: »Gode Hrr af R. o. Ad.!
Det deltagande R. o. Ad. yttrat uti den djupa sorg, hvilken, på samma gång den drabbat Fäderneslandet, hemsökt Mig och Mitt Ilen 26 Oktober. 21 hus med den ömmaste, den oersiittligaste förlust, har rätt till Min varmaste erkänsla.
Den hyllning som af Eder åt Eder hädangångne Konungs, åt
Min älskade och vördade Faders minne blifvit hemburen, är en rättvis gärd åt Hans uphÖjda Regentegenskaper, hvilkas hågkomst städse, Jag är viss derpå, skola af It. o. Ad. uti tacksamt minne förvaras.
Arfvinge till Hans thron, hoppas Jag äfven vara det till Hans Folks kärlek och tillgifvenhet; Mina bemödanden att dem förtjena, skola försäkra
Mig om upfyllandet af denna Min lifligaste önskan.
Eder lyckönskan till Min Brorsons, Hertigens af Wermland födelse, åtérkallar ett för hela Konungahuset kärt minne; denne unge Furste skall egnas åt det Fosterland, Han är född att tillhöra.
Den tillgifvenhet R. o. Ad. betygat för Mig, Min Gemål och Medlemmarne af Min Slägt, finner en upriktig motsvarighet i våra känslor.
Jag förväntar att den hos Eder upenbarar sig i handlingar, hvilka alltid af Mig skola till deras rätta värde upskattas.
Eder lycka till Edra förestående arbeten, och försäkrar lt. o. Ad. om Min ynnest och välvilja».
Till H. M. Enkedrottning Desideria: - »Stormäktigsta, Allernådigsta
Då llidderskapet och Adeln nu anhåller att för Eders Kongl. Maj:t få framlägga underdåniga försäkringar om oskrymtad vördnad, om sann tillgifvenhet, är det med känslor af innerligaste deltagande uti den hårda förlust, som drabbat Konungahus och Folk genom den älskade Monarkens, Eders Kongl. Maj:ts Höge Sons bortgång, som llidderskapet och Adeln nu frambär dessa försäkringar.
— Om någon tröst ligger deri, att en sorg är allmänt delad, har det väl sällan varit fallet i högre grad än nu, då Konung Oscars minne, genom Hans uphöjda egenskaper oell hvad
Han verkat för Sina folks välgång, är så djupt genom kärlekens band hos dem fästadt.
Att Eders Kongl. Majit, redan förut hardt pröfvad af smärtsamma förluster, äfven må finna styrka att bära denna sorg, är Sveriges folks hjertliga önskan, ej minst delad af Ridd. o. Ad., som med framförande deraf utbedjer sig, att i Eders Kongl.
Maj-.ts nåd och ynnest städse få vara inneslutet.» Hennes Majit Enkedrottningens svar : »Mine Herrar!
Den grymma förlust jag lidit, de lika smärtsamma minnen den återkallat, hafva djupt sårat mitt hjerta och nedsatt mina krafter.
Jag har dock icke kunnat neka mig tillfredsställelsen att af
Eder höra tröstens och deltagandets ord; varén förvissade att de äro mig kära och dyrbara.
Genom hjertats och naturens ömmaste band fästad vid tvänne af Edra framfarna Konungar, har jag af dem lärt att älska och högakta
Eden och med deras minne är oskiljaktigt förenadt minnet af den tillgifvenhet jag
Eder egnat och hvilken aldrig kan upphöra.
Jag tackar Ridd. o. Ad. för det hjertliga sätt, hvarpå dess känslor för mig blifvit uttryckte 22 Den 26 Oktober. och jag beder jEder, Mine Herrar, emottaga den förnyade försäkran om min Kongliga nåd och välbevågenhet».
Till H. M.
Konungen, å Rikssalen: »Stormäktigste, Allernådigste Konung!
Den tidrymd, som förflutit sedan R.
St:r sednast fingo inför konungathronen nedlägga uttrycken af deras underdåniga vördnad, har ej varit lång, men för Sverige skiftesrik.
En innerligt älskad, i svenska hiifderna oförgätlig Konung har bortgått, och på thronen sitter nu den Furste, hvilken redan förut såsom ledare af Statens angelägenheter med kraftfull verksamhet dem omfattat och dermed förvärfvat sig rätt till nationens kärlek och tacksamhet, samt gifvit så sköna förhoppningar för framtiden, befästade genom förklarandet att »land skall med lag byggas.» R. o. Ad. utbeder sig att få med djup vördnad, med sannaste tillgifverhet tillönska Eders Kongl. Maj:t en långvarig, ärofull och lyckosam regering.
Under mera än fyratio år har fredens lugn medfört sina välsignelser för de begge förenade rikena, oafsedt de hotande moln, som stundom i vårt grannskap uppträdt.
Att detta fredslugn måtte fortfara, och Sverige åt utvecklingen af sina inre förhållanden få tillfälle egna sina krafter, är visserligen allas vår önskan, vårt hopp; men om krigarens svärd skulle för landets försvar erfordras, må Eders Kongl. Maj:t med tillförsigt påräkna att R. o. Ad. skall troget följa sin Konung och vara beredt att nu, som förr, offra sina personer till värn för landets sjelfständighet och oberoende.
Under fredens skydd kunna dock lika oförgätliga lagrar skördas, och R. o. Ad. anhåller att Eders Kongl. Maj:t måtte vara förvissad derom, att R. o. Ad. med varm kärlek till fäderneslandet, trohet emot Konung och Konungahus, lydnad för lagen, känsla af pligterna emot öfrige medborgare och öfvertygelse om en lagbunden frihets företräden, städse skall söka understödja en rättvis, kraftfull och upplyst regerings åtgärder för uppehållande af det sanna och rätta, samt för utvecklingen af folkets krafter till välstånd och lycka.
Många och vigtiga äro de frågor, hvilka torde vid detta riksmöte förekomma. R. o. Ad. skall vid handläggningen deraf samvetsgrannt och sjelfständigt söka underkasta dem noggrann pröfning, främja allt som kan lända till menniskoförädling, till lagarnes förbättring, till befordrande af allmän bildning, af vetenskap och skön konst, till tryggande af landets försvar, till näringarnes förkofran, penningeväsendets ordnande, förbättring af kommunikationsanstalterna och hvad i öfrigt kan befästa landets val; samt sålunda ådagalägga sin rena kärlek, sitt varma nit för konung och fädernesland, derigenom R. o. Ad. ock hoppas vinna Eders Kongl. Maj:ts och nationens bifall.
Att denna riksdag måtte för landet blifva lyckobringande utgör R. o. Ad:s lifliga önskan och hjertliga förhoppning. R. o. Ad. anhåller uuderdånigst att i Eders Kongl. Maj;ts nåd och ynnest fortfararande få vara inneslutet.» Den 2 6 Oktober.
J3 H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrade att, enligt 47 g It. O., hvarje ltiksSt. borde utse 2:ne
Ledamöter för att deltaga i Talmansöfverliiggningarne, och hemställde, huruvida K. o.
Ad. behagade företaga detta val vid början al nästa plenum.
Hr Estenberga, Carl Christian, den 22 d:s på bordet lagde motion, angående nedsättande af ett särskildt Utsk. för behandling af frågor rörande kyrkans angelägenheter.
Den fram ställning, som nu utgör föremål för R. o. Ad:s pröfning, sönderfaller i 3 särskilda delar.
Den första är afsedd att framställa de anledningar, motionären ansett sig ega att önska eller förvänta åtskilliga förslag rörande de kyrkliga angelägenheterna.
I afseende å denna del har jag ingenting att säga: tilläfventyrs torde tystnaden i och för sig innebära ett tillräckligt svar å denna del af motionärens yttrande, och R o.
Ad. skall säkert icke missförstå mig, om jag vid detta tillfälle iakttager densamma.
— Den andra delen af motionen innehåller en framställning, att R. o. Ad. skulle för sin del besluta nedsättandet af ett särskildt Utsk. för behandlingen af kyrkliga ärender.
För den händelse att ett sådant beslut skulle af R. o. Ad. fattas, anhåller jag att det Högloft.
Ståndet måtte särskildt undantaga sådana frågor, hvilka till följe af sin natur höra under Lag-Utsk:ts behandling, då jag nemi. tager för gifvet, att R. o. Ad. lika med mig icke anser tjenligt, att vissa delar af en fråga behandlas af ett Utsk., och andra delar af ett annat, hvarigenom i lagstiftningen olika åsigter lätt skulle kunna göra sig gällande.
Hvad denna fråga för öfrigt beträffar, kan jag icke undertrycka den mening, att motionen är för tidigt väckt, alldenstund det är svårt att besluta, det frågor, hvilka man icke på förhand känner, skola behandlas på ett eller annat sätt.
Dessutom skulle jag tro, att ett särskildt
Utsk. för ändamålet nu är mindre af behofvet påkalladt än förr, då vid remiss till tvenne eller flera Utsk., dessa in pleno skulle behandla ärendena.
Sådant var kanske mindre tjenligt; men då numera § 43 R.
O. medgifver, att Utsk:s-afdelningarnas förslag få gå direkte till Stånden, hvilket troligen nu äfven kommer att ega rum, så tror jag de olägenheter, som fordom förefunnits, äro häfda, och behofvet af ett särskildt Utsk. mindre känubart.
— Hvad slutligen angår den tredje delen af motionärens framställning eller hans begäran, att erhålla remiss å motionen till Konst.-Utsk:t, lärer R. o. Ad. finna, att sådant icke vore förenligt med § 36 R.
Der förekommer nemi., att, i fråga om särskilda Utsk:s tillsättande, 3 Stånds beslut är gällande, och att i det fall, att 2 Stånd stanna mot 2, Konst.- Utsk:t eger afgöra frågan
Det kan då icke vara lämpligt, att detta Utsk. på förhandyttrar sig i ämnet, då detsamma, i händelse af Ståndens olika beslut, skall bestämma hvilkendera meningen blir den gällande.
På grund af hvad jag nu anfört, är jag af den öfvertygelse, att motionen är för tidigt väckt och att den, såsom i sitt n:irv:de skick ej med grundlagen föreulig, bör förfalla.
Si Den 26 Oktober.
Jag vill icke nu ingå i pröfning af frågan huruvida det vid denna ltiksdag kunde vara skid att nedsätta ett särskildt Utsk. för behandling af Ecklesiastika ärenden.
Derom vore mycket att säga såväl för som emot.
Men om denna fråga skall komma under behandling, icke bör det ske på det sätt sorn nu inträffat.
Det framställda förslaget är nemligen motiveradt med—jag hade så när sagt — ovelt mot ett annat RiksStånd och bör redan derföre icke föranleda annan behandling än att läggas till handlingarna.
Det kan det icke heller, ty uti 51 § RO. stadgas: »I en skrift böra ej flera mål af olika beskaffenhet sammandragas».
Nu äro emellertid i den ifrågravande motionen sammanblandade flera olika frågor, nemi. först om en grundlagsförändring, och sedan om bildande af ett särskildt Utsk. vid denna Riksdag för behandling af frågor rörande kyrkliga angelägenheter.
Då så ledes motionen är snörrätt stridande mot det uttryckliga stadgandet i 51 § lt.O., anhåller jag, att den ej måtte föranleda annan åtgärd än att läggas till handlingarne.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att Hr Estenberg i sin motion anhållit, att It. o. Ad. skulle till Konst.Utsk. ingå med förslag om bildande af ett särskildt Utsk., under benämning af »KyrkoUtskott», för beredande af de ärenden, som komine att omfatta Kyrkans angelägenheter.
Hamilton redan anmärkt, kunde emellertid Konst.- Utsk:t icke till behandling uptaga en fråga ang:de ett nytt Utsk:s tillsättande i annat fall, än då i en sådan fråga 5:ne
Stånd stannade uti olika beslut emot de 2:ne andra, till följd hvaraf det äfven varit vanligt, att dylika frågor afRiksStånden omedelbarligen handlades.
Exc. kunde således ej framställa propos. å remiss till Konst.Utsk:t af den ifrågavande motionen, utan komme endast att göra propos. å omedelbart bifall till förslaget om det särskildta utsk:s nedsättande, eller ock att, på sätt af tvenne talare blifvit yrkadt, berörde förslag måtte förfalla och motionen läggas till handlingarne.
Exc. härefter först framställt propos. å bifall till jflr Estenberga förslag ang:de det ifrågavande Utskits nedsättande, men denna propos. blifvit med nej besvarad, beslöt R. o. Ad., i enlighet med sedermera framställd propos., att nyssnämnde förslag skulle förfalla och motionen läggas till handlingarne.
Hr Ehrenhoff, Gustaf H erman, upläste en motion af följande innehåll:
Handeln med fremmande folk kan göra ett land rikt, men äfven fattigt.
Handeln har tvenne hufvudvägar, nemi. utförsel af egna produkter och införsel af fremmande.
I den mohn som utförandet af egna alster öfverstiger i värde de införda fremmande, ökas landets
Den 26 Oktober. 26 fordringar hos utlänningen och landet blir rikt; — i den mohn införsel af fremmande varor i värde öfverstiger de utförda egna, kommer landet i skuld och blir fattigt.
Den handlande individen eller grosshadlaren kan blifva rik på begge vägarna; — för honom är det likgiltigt, ettdera han förtjenar på utlänningen genom försäljning af våra egna produkter, eller derigenom, att han säljer utländska varor inom landet.
För grosshandlarens välbefinnande är det altså enahanda, på hvilken väg han förtjenar, men icke så för landet.
Enär samhällets bestånd ovilkorligen fordrar, att så vidt möjligt är, den enskildes företag så orduas, att dennes vinst bidrager till det helas förkofran; — och då handeln utaf alla näringar är den mest ingripande, icke allenast uti en nations ekonomiska ställning, utan äfven uti dess sjelfkänsla såsom ett oberoende folk, så måste lagstiftaren så tillse, att den enskildes vinningslystnad icke undergräfvar dessa nödvändiga vilkor för en Stats sjelfständighet.
Den så kallade stora handeln, eller handeln med fremmande folk, måste så ordnas, att han står i ett oskiljaktigt samband med landets egen näringsflit, att produkten af denna flit blir det enda mynt, hvarmed nationen betalar de njutningar, andra länder kunna erbjuda henne.
För att åstadkomma detta nödvändiga samband emellan handeln och näringarna, måste i främsta rummet myntväsendet så ordnas, att näringarnas förkofran blir den enda mätaren för handelns utveckling, och derigenom tvingar handeln till en nödig jemnvigt emellan införsel af mindre nödvändiga utländska produkter och landets förmåga att betala dem.
Industriens utveckling inom ett land är till en hufvudsaklig del beroende af tillgång på förlagsmedel eller penningar, och der dessa saknas, af ett väl ordnadt kreditsystem.
Men för att ett sådant system måtte få tillbörlig stadga, och oafbrutet verka i en välgörande riktning, måste ovilkorligen det gångbara myntet hållas i ett jemnt och oföränderligt värde, utan att genom den enskildas spekulationsbegär, underkastas oberäkneliga vexlingar.
Då Sveriges gångbara mynt förnämligast består af kreditsedlar, utgifne af RiksBanken, och då alla kreditföreningars och enskilda personers inom landet förbindelser sinsemellan, äro grundade på samma mynt, och då slutligeu det hela är grundadt på Bankens förmåga att uprätthålla sina sedlar i ett orubbligt värde, så är den fond af silfver, på hvilken Sveriges hela kreditsystem livilar, nationens i sin helhet egendom, och måste såsom sådan förblifva inom landet.
Detta fordrar icke allenast hvarje individ, den rike som den fattige, som innehar en enda lapp af de mångfaldiga kreditpapper, som här finnas i omlopp, utan äfven landets industriella förkofran, ty utan ett, till sitt inre värde stadigvarande mynt, kan intet förtroende stadgas, inga kapitaler samlas, och utan kapitaler och förtroende, ingen förkofran ega rum.
Sveriges Rikes Ständers Banks hufvudbestämmelse är altså, att vara sjelfva grundvalen för industriens utveckling och vårt lands förkofran, och icke att vars, hvad sednaste realisationen gjort ho - 26 Den 26 Oktober. nom till, en slaga mäklare, för att åt en enda samhällsklass tillhandahålla, till ett visst bestämdt pris, ett beqvämare betalningsmedel för dennes enskilda skulder hos utlänningen.
Ett annat vilkor för industriens utveckling är att underlätta afsättningen af dess produkter, hvilket åter är en väl ordnad handels bestämmelse, ty der penningar saknas är handeln icke annat än varubyte, oell som Sverige icke producerar några penningar eller silfver, så måste icke allenast dessa, utan äfven alla införskrifua varor betalas med våra egna produkter.
Den sista realisationen har grundlagt ett motsatt system, hvilket sedermera ohejdadt fått utveckla sig derigenom, att man trott sig icke behöfva taga i betraktande landets möjlighet, att genom sin näringsflit eller sina produkter betala den oerhörda massa af utländskt kram, som en lössläppt tullagstifning inlockat, väl vetande, att der betalningen icke kunnat ske på omförmälda sätt, har landet genom RiksBanken åtagit sig att betala dessa varor, genom tillhandahållande af ett ständigt lager af silfver; och då anskaffandet af detta silfver icke kunnat ske på bättre vägar, har man icke tvekat att göra oss till slafvar under peuninge-ockrare i Hamburg.
Sveriges väl, Sveriges ära fordrar att detta förhållande upphör.
Som jag förut nämnt, bör måttet för våra njutningar af utländska varor, bestämmas af möjligheten att med våra egna alster betala dem, och detta kan icke ske förr än man tilltiipt källan till det onda, och tvingat handeln inom behöriga gränser genom ett exportförbud på silfver.
Så länge den för importören beqvämliga anstalt finnes, att blott behöfva gå i Bankens hvalf för att erhålla silfver, till ett bestämdt, lägsta möjliga pris, blifver importhandeln en förqväfvande rörelse för de inhemska näringarna, enär denna lätthet att erhålla liqvidmedel, har frigjort importören från att, i och för detta ändamål, anlita landets produktions-förmåga, och RiksBankens åtagande att styra kursen, har borttagit det enda korrektivet mot importens öfvervigt, som ligger deruti, att då denna öfvervigt hotar, importören, under andra förhållanden, nödgas till ett högre pris köpa exportörens fordringar eller kredit, och detta i stigande i samma mohn importen ökas.
Med ett ord, man har gjort allt för att upmuntra införsel af utländska varor, under det man låter exporthandeln sköta sig sjelf bäst han förmår.
Och då det, allmänneligen taget, är för landet förmånligare att sälja än köpa, synes det mig. att man suarare bort egna sina omsorger för våra egna varors afyttrande, än att af hela Sverige göra en tchacker-bulik för allt utländskt skräp.
Innan jag går vidare, får jag fästa uppmärksamhet derpå, att förbud att utföra silfver icke är något nytt och oerhördt, ty ända intill år 1828 gällde ett sådant förbud i vårt land, och är, om jag ej misstar mig, ännu gällande i flere andra länder.
Så vidt möjligt är, skall jag på förhand uptaga och gendrifva de skäl, som hufvudsakligen och sannolikt komma att mot mitt förslag andragas.
Den 26 Oktober. 27 I friimsta rummet kommer man att ropa emot ordet förbud, såsom ett hinder för en fri utveckling.
Härtill får jag svara, att om friheten aldrig missbrukades, så skulle inga lagar behöfvas, och naturligen icke heller några förbud, men enär friheten att utföra Bankens silfverförråder urartat till en industrigren för sig, och till den grad. att man såsom vara derpå spekulerat, (bevisen äro mångahanda, och i främsta rummet den beryktade piasterhandeln.) jin ytterligare: enär man gått så långt i missbruk, att man mot säkerhet af låtsade tillgångar bemäktigat sig Bankens silfver och detsamma utfört, för att dermed betala enskildas skulder, och sedermera för att kasta ett täckelse öfver hela operationen, man lyckats indraga Staten i utländsk skuldsättning, och hvarpå de mest talande bevis finnas i kreditföreningens kända vexeloperationer, och det till följe deraf indragna procentarlånet, så är lagstiftarens pligt att mellankomma, för att sätta en damm mot en rörelse, som hotar med undergång landets hela kreditväsende.
Dessutom får jag på minna derom att fullkomlig frihet förutsätter en lika fullständig skyldighet att hjelpa sig sjelf då nöden kommer, och sedan — hvilket nu är fallet — handeln, till följe af missbrukad frihet, sett sig nödsakad att begära, eller snarare tilltvingat sig Statens mellankomst, är det ock Statens rätt och lagstiftarens skyldighet, att inskränka denna frihet till skydd för sig och Sveriges öfriga innebyggare.
Man skall ytterligare anföra mot mitt förslag, att hvarken Staten eller den enskilde kan hos utlänningen betala sina skulder med Bankens sedlar, utan måste hafva silfver.
Detta är en san ning, men lika sannt är ock, att Banken lika litet som Staten och individen kan för sina sedlar erhålla silfver i Hamburg, utan måste köpa exportörens fordringar hos utlandet, och i brist deraf anlita sin egen kredit.
— Nåväl, står icke samma väg öppen för hvem som helst?
— Ar det klokt, att Banken, blott för någras beqvämlighets skull, skall hålla tillhanda sitt silfver för ett pris, som ofta understiger det, för hvilket han får återköpa det i Hamburg?
— Och när man besinnar, att Bankens högsta bestämmelse såsom upprätthållare af myntvärdet och krediten inom landet härigenom äfventyras, är det då rättvist, är det med en sann statsekonomi förenligt, att hela landets industri, att ralla öfriga medborgares väl eller ve skall vara beroende af några enskildas vinglerier?
»Skall man icke få använda sina penningar huru man behagar?» blilver kanhända det mest anslående skälet mot hvad jag föreslår.
En sådan rätt är helig och okränkbar, då den icke öfverskrider de gränsor våra lagar utstaka, och om orden gränsor och lagar alltför mycket skulle missljuda i deras öron, som hylla den oinskränkta friheten, så får jag fästa deras uppmärksamhet derpå, att då de sjelfve, som samlat förmögenhet, säkerligen icke haft någon missbelåtenhet dermed, att det funnits lagar, och måhända äfven förbud, under hvilkas skydd de förvärfvat sin egendom och okränkt få densamma besitta, så måste de äfven medgifva samhället rätt, att göra de inskränkuingar för egendomens användande, Den 26 Oktober. som detsamma för sin säkerhet finner nödvändigt.
Och enär de rådande frihetsidéerna icke medgifva någon inskränkning i användningsrätten öfver hvilkens egendom som helst, så skall jag visa vådan för samhället af sådana principer, och tager t. ex. det för vår tid mest i ögonen fallande.
Om några få personer eller ett bolag skalle lyckas förvärfva eganderätt till Sveriges förnämsta skogar, och detta bolag skulle finna för sig förmånligast att nedhugga och till utlandet föra hvatt enda träd, men Sveriges öfriga innebyggare skulle genom ett sådant fritt användande af bolagets, så att säga, ärligt förvärfvade egendom finna, att Sverige icke mer kunde af menskliga varelser bebos, vore då landets hela befolkning förpligtad att, af aktning för den stora idéen om full frihet lör enhvar att använda sin egendom efter godtycke, välja emellan att frysa ihjäl eller att öfvergifva fädernejorden?
— Skall friheten vara bunden eller skall friheten vara oinskränkt, är en fråga, hvaröfver alla samhällen måste ega rätt att bestiimma, då det gäller sådan egendom, hvars olika användande, väl eller skadligt, kan ingripa i en Stats öden, och om, i hvad som rörer skogarna, det kan gälla, i ett land med Sveriges belägenhet, samhällets undergång, så i hvad beträffar finanserne, kan det lika säkert gälla en Stats politiska oberoende.
Man skall ytterligare invända mot förbud på utförsel af silfver, att denna metall lika med andra metaller, endast bör betraktas som en vara, och såsom sådan ega samma frihet som alla andra varor.
Om jag skulle antaga att silfver endast är en handelsvara, så måste man dock medgifva, att denna vara är af utländsk produktion, och om jag förbigår den, efter min tanka besynnerliga operationen, att man införskrifver en vara, för att densamma åter utföra, såsom betalningsmedel för andra från samma håll införda varor; så kan jag icke lemna oanmärkt, att silfver, såsom vara betraktadt, måste till sitt prii äfven ega alla andra varors frihet, att bestämmas efter tillgång och efterfrågan, och icke såsom nu är fallet, att RiksBanken genom lag är ålagd, att hålla silfret till ett bestämdt, ofta lägre pris än den gifvit.
Denna silfrets ofrihet bevisar klarligen, att det icke kan betraktas i vårt land som vara, och att dess bestämmelse måste vara någon annan, än ett medel för en viss samhällsklass, att draga otillbörlig vinst på alla de öfrigas bekostnad.
Och enär
Börsens rätt att fritt röra sig med bankens silfver, icke kan ses annorlunda, än sora en kräftartad utväxt på realisationen, så måste den bortskäras, innan den hinner upfräta sjelfva grunden för samma realisation, som är uprätthållandet af myntvärdet inom landet.
Af personer, som företrädesvis dragit nytta af denna sakerna3 ställning, har jag visserligen hört den tröstegrunden framkastas, »att ängen realisation har i Sverige haft längre bestånd än 20 å 30 år».
Såsom tröst är detta yttrande eget, och särdeles betecknande från det håll, hvarifrån det utgått, ty det skulle vilja synas, som börsmännen ansåge landet dem tack skyldigt, om de låta oss få behålla de vanliga rcspil-årcn för en ny statsbankrutt.
»Blott handeln har full frihet, så reglerar den sig sjelf», är ett annat alldagligt argument.
Det är till detta resultat jag äfven Den 26 Oktober. 29 vill komma; men maD har förbisett, att handeln med annat land har tvenne oskiljaktiga hufvudrörelser, hvilka tillsammans utgöra ett helt, nemi. utförsel af egna och införsel af fremmande produkter.