Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«Åh det kan ju vara roligt att se på ändå en stund,» svarade han.
«Det är alltid något att betrakta.»
«Men herr Efverling var ej länge der, tror jag,» sade Evelina.
«Jag såg er inte förrän vi voro färdiga att gå.»
«Jag vet inte hvad klockan var, då jag kom,» sade Efverling, «men det var ändå i lagom tid, för att se så mycket jag ville.»
Evelina tyckte att i hvarje ord låg en pik åt henne.
Hon satt som på nålar.
«Ni har klädt er i dag, Evelina,» sade Efverling, «och hvad ser jag! till och med fru Wiberg har söndagsmössan på.
Ämnar herrskapet att gå ut?»
«Åh nej,» sade tanten, så vårdslöst hon kunde.
«Men det kommer någon hit, jag vet icke hvad det är för en spelevinker.
Han har bjudit sig hit, åt Evelina, på balen i går, och man kan icke stänga sin dörr heller för honom.
Jag känner slägten dessutom ....»
«Nej Gudbevars!» svarade Efverling.
«Det skulle stå i förmycken strid med er kända gästfrihet, min bästa fru Wiberg.»
«Huru länge blir ni nu i sta’n, herr Efverling?» frågade gumman.
«Jag vet ej så säkert, kanske jag reser i dag och kanske jag dröjer en liten tid.»
«En tid!
Nå det skulle ni ha tack för, kära Efverling.
Om ni bara hölle ord också.
Qvällarna äro så långa, den här tiden.
Ungdomen har annat att göra, än sitta hemma och roa oss gamla.
Skicka ni hem er häst och dräng, och blif qvar; vi skola alltid hitta på något att muntra er med.»
«Jag tackar,» sade Efverling.
«Det beror på morgondagen.»
Evelina tittade oupphörligt ut, men ingen syntes till.
Han dröjer, tänkte Evelina, och «Gud ske lof, för att han icke kommer nu, jag hoppas Efverling snart går ut.»
Evelina började återigen att sy med samma flit.
«Se der!» sade Efverling, «kom unga Schröder, och troligen var den andra den som väntas.»
Evelina blef blodröd.
«Hvad jag ändå är pjåkig,» tänkte hon.
«Jag vet icke hvarföre jag finner Säfves besök vigtigare, än någon annans.
Jag är mycket barnslig.»
Efverling tog sin hatt då Albert inträdde.
«Går ni nu?» sade gumman.
«Åh nej blif qvar, och hjelp mig, att prata med den här,» tillade hon sakta.
Men Efverling gick, och man var ej van att få tvinga honom.
Om aftonen skref Evelina till Clara.
«Men lilla bästa Clara!
Säfve har varit här!
Jag vill icke yttra något af mina egna omdömen; jag vill endast anföra mosters, som var att han är en «för prägtig gosse.» Just en «hygglig ungdom.»
Gumman var alldeles förtjust, och bad honom vara välkommen hit, så ofta han behagar.
Efverling, (jag vet icke hvarföre hans stumma språk alltid förefaller mig vigtigare än då någon annan bullrar och pratar vidt och bredt) skakade på hufvudet då moster vid middagsbordet höll sina loftal öfver Säfven.
Efverling är en rigtig buse hos oss, så mycket jag än håller af honom, önskade jag likväl att han ville resa nu; jag får aldrig vara munter, då han är närvarande.
Moster gläder sig åt det bostonparti hon nu kan formera med Efverling och Säfve.
För min del förefalla de mig, som hjerter och spader kung, med ruter fru emellan sig.
Men min Gud! jag höll nästan på att glömma det förnämsta.
Säfven bad moster att i morgon få bli min ledsagare till Wickeby, det blir gudomligt roligt! bara för de andra flickornas skull.
Men säg mig du, mitt orakel, min Clara, om det är farligt.
God natt, vi skola drömma om frågan, din
Evelina.»
«Jo nu sitta vi der vackert fast!» ropade gumman andra dagen åt Evelina då denna hemkom från ett litet besök på förmiddagen.
«Efverling skall med på slädpartiet! och han bad att få köra för dig.»
«Men moster svarade väl att jag redan var engagerad!» sade Evelina alldeles förbluffad.
«Tycker du det, att neka Efverling!
Nej det blir lika så omöjligt, som att taga ned sol och måne.
Nej, jag tackade jag, och bad honom vara så god.»
«Ah Gud i himlen!» ropade Evelina, «alltid gör moster så der dumt.
Det är alldeles omöjligt, att säga återbud till Säfve, och alla flickorna som redan veta det, Nej, då får jag heldre bli hemma, jag skall göra mig sjuk.»
«Alldeles omöjligt!
Efverling skulle tro, att du inte ville åka med honom, nej du skall fara och det just med Efverling.
Och sanningen att säga, så blef jag rigtigt glad.
Gud gifve att han ville åka med dig till evig tid.»
«Det skulle bli en tämligen lång promenad,» sade Evelina, «jag skall i middag säga Efverling, att en annan har fått vårt löfte.
Det är alldeles omöjligt att mankera Säfven.»
«Men det blir ingen ting utaf, säger jag!» sade gumman, och sköt opp sina glasögon i pannan, «flicka! flicka! om inte du vet dit eget väl, så vet din gamla moster det.
Jag skickar helt simpelt bud till Schröder, han får säga åt den andre, och dermed punkt.»
Gumman struttade i detsamma ut, för att instruera Saralena i sitt ärende.
Evelina var alldeles utom sig! att inte få åka med notarien Säfve, att inte få triumfera öfver de andra flickorna.
Hvilken skall han väl nu välja utaf dem?
Hvilken gränslös harm!
Han skall inte tala ett ord till henne, under hela balen, icke dansa med henne, nej icke en blick en gång!
Evelina var gråtfärdig, men skulle hon väl ha hjerta att göra moster Wiberg emot, och skulle hon väl våga att säga ett nej åt busen?
Hon promenerade fram och åter, förgäfves bjöd hon till att bekämpa den tankan:
Hvad de andra flickorna skola skratta.
Denna motgång var den största, Evelina någonsin rönt.
Och Efverling?
Hon önskade honom vara vid verldens ända!
Dock, Evelina funderade en liten stund, och hon beslöt att icke resa.
«Se så, nu är det gjordt,» sade gumman, då hon åter kom in, och sköt i detsamma ned sina glasögon igen, ett tecken att vreden var i aftågande.
«Styr nu snällt i ordning dina kläder, du mitt barn; man får icke alltid sin vilja fram här i verlden.»
Evelina gret.
«Är det möjligt, att moster redan skickat bud!» ropade hon.
«Ack Gud i himlen!
Hvilken glädje för flickorna Meurling och flickorna ....»
«Det bryr du dig inte om,» sade gumman.
«Du tänker bara på, att du får åka med
Efverling, jag tycker just att du skulle vara glad åt det, jag.»
«Glad!» snyftade Evelina.
«Den tråkiga Efverling.
Han skall icke säga ett ord under hela vägen, bara smacka, och mana på sin häst,»
Evelina gick in i sitt rum och smällde igen dörrn så hårdt hon vågade.
Gumman smålog.
Hon tog fram sina kort och började lägga sin vanliga patience, för att se om hennes tankar skulle slå in.
Hon lade första, andra, tredje gången, nej! det här ser mörkt ut, hjerter knekt vill stänga hela lyckan.
Gumman spottade ifrigt på tummen.
«Jo! men si nu går det ändå,» muttrade hon småförnöjd.
Och gumman knäppte dervid så andäktigt och förnöjsamt ihop sina händer, som om allt dermed varit afgjordt.
Evelina åt ingen middag.
Och Efverling hade ej ens frågat hvarföre hon ej i dag liksom alla andra dagar kommit till bordet.
Han bad endast fru Wiberg, att Evelina måtte vara i ordning klockan tre, då alla skulle samlas; gumman var hjertängslig öfver, att han skulle begripa något.
Hon smetade öfver, så godt hon kunde, icke anande, att just hennes ursäkter tydligare framställde förhållandet.
Och hon steg slutligen förnöjd från bordet med den tanken: «Gud ske lof! han begriper ingenting.»
Klockan tre satt Efverling i sin släda utanför porten och väntade Evelina, men denna gång «flög» icke Evelina ut.
Hon dröjde en god stund, och då hon slutligen kom, satte hon sig tyst i slädan.
Efverling hjelpte Saralena att stoppa fällen väl omkring henne.
«Se så,» sade han och satte sig bredvid Evelina, «så fara vi då, ni behöfver icke vara rädd, Evelina, hos mig sitter ni säkert.»
Evelina böjde lätt på hufvudet.
«Jag är inte rädd,» svarade hon, men hon funderade på den tonvigt Efverling lade på ordet säker.
Ah! tänkte hon månne han visste att Säfve?...
Nå det vore roligt.
Om det varit svartsjuka som förmått honom att bjuda mig.
Om jag hade kunnat satt någon värme i den der bildstoden, ehuru det visserligen i det hela gör mig detsamma; jag vill aldrig gifta mig.
Då de ankommo till det öfriga sällskapet, sökte Evelina förgäfves Alberts släda.
De äro icke komna alla, tänkte hon, men han kommer väl.
Och hvem skall väl då den lyckliga vara, som sitter på min plats?
Min plats!
Och Evelina blef återigen ond på Efverling.
Evelina satt ej stilla en minut, hon vred sig ouphörligt åt sidan.
«Fryser ni, Evelina?» frågade Efverling med godhet, och stoppade ännu bättre om henne.
«Ah nej, men jag vet inte hur jag sitter.»
«Ni sitter ej bra,» sade Efverling och smålog.
Men Evelina märkte det, ty just nu flög Alberts släda förbi.
Evelina hade så nära ropat det högt! så stor blef hennes glädje.
Och han helsade!
Och det var ingen ondska i hans min, endast sorg.
Ack! han skall tala vid mig tänkte Evelina, och jag skall få förklara mig.
Ensam! en sådan artighet, förtjente icke min ohöflighet, präktigt!
Det har ingen annan fått min plats, och då gör det snart sagdt detsamma hvar jag sitter.
«Om ni sitter illa Evelina, skola vi hjelpa det nu?» sade Efverling.
«Åh nej, jag tackar, jag sitter mycket bra.»
Till Wickeby var endast en half mil, och snart var man framme.
Efverling lemnade ej Evelina förrän i förmaket, der fruntimren skulle putsa om sin paryr, men här omringades Evelina.
«Du skulle ju åka med Albert?» slamrade flickorna med en röst, «du skulle ju åka med Albert Säfve?
Hur kom det till att Efverling körde för dig?»
«Efverling och moster ville så,» sade Evelina, «och mig gjorde det detsamma med hvem jag åkte.»
«Men då har du mankerat Albert Säfve!
Förtörnat en sådan kavaljer, det blir en förlust på balen för dig, Evelina ....
Men han åkte ensam, det var bara af artighet för dig, således har du kanske ändå hopp.»
«Jag tror det,» sade Evelina skrattande.
Men timmarne gingo, dansen var i full gång, och ändå kom ingen Albert.
«Du får icke en enda dans i afton med Säfve,» sade flickorna, «sist hade du segren; i dag är han vår.»
«Det gör mig precist detsamma,» svarade Evelina, fast hennes hjerta klappade af förargelse.
Men hennes lilla egenkärlek hviskade beständigt: «han kommer nog.»
Efverling gick omkring och såg på.
Evelina mötte hans ögon hvart hon vände sig.
«Du har icke roligt i afton, Evelina,» sade Clara Nordberg, «men bättre, som bättre är.»
«Jag förstår icke hvad du menar,» sade Evelina och tittade ut åt gården, men der var mörkt, och hon betraktade nu oupphörligt stjernorna på himlen.
«Jag menar,» sade Clara, «att du tycker mycket om Säfven.
Akta dig Evelina.
Omslaget är vackert, men ingen känner innehållet.»
«Jag tycker inte om någon menniska,» svarade Evelina med tårarne i halsgropen.
«Du bedrar dig, Evelina; just ditt misshumör visar alla menniskor detta.
Om han är dig likgiltig, hvarföre är du icke så glad som du brukar vara?»
«Jag är ju glad?
Jag har ju dansat hvarenda dans?
Jag tycker icke om moraler .»
«Se der komma herrarna,» sade Clara.
«Evelina kom ihåg, att man ger akt på dig.»
Evelina gick med tunga steg i valsen.
Men en halftimma derefter uppstod ett blinkande och hviskande bland flickorna i fransäsen.
«Se! se!
Evelina dansar nu med Säfven deroppe på premiern! kors! kors!»
«Nu äro de försonade.»
Endast tre dagars bekantskap, och redan så många perioder; farliga omina!
«Men se på Evelina!
Nu har hon fått nytt lif, man skulle tro att hon hade fått fyra fötter, så fort går det.»
Och hvad är det allt för vackra saker, Albert hviskar till henne?
Hon rodnar så ofta och gör så många små svängningar med hufvudet?
Låtom oss lyssna.
«Evelina,» säger han.
Hvad! kallar han henne bara Evelina? den skälmen han vet då, att denna sorts djerfhet behagar fruntimren.
«Evelina, hur kunde ni vara nog grym att beröfva mig ett nöje, som skulle gjort mig så lycklig.»
Evelina talar om tanten och hennes relationer med Efverling.
«Men ni såg,» fortfar Albert, «att ingen kunde upptaga ert rum, och aldrig, Evelina, skall någon göra det heller.
Jag tyckte mig ega er; i tankarne satt ni ändå vid min sida: inbillningen är ändå en härlig gåfva, som mången glömmer att tacka Gud för.»
Evelina smålog.
Hon hade aldrig, i hela sitt lif, hört någon uttrycka sig med så mycken känsla som han.
Han var så god, ja en riktig Guds engel, trodde hon.
Och Albert var icke heller så elak i själ och hjerta, men han var, hvad tusende unga män äro med honom, pedanter utan att kanske sjelfva rigtigt veta det.
Han var vacker, hade en oförgriplig tur hos alla fruntimmer, och derföre blef hans yttre hans käraste studium, så fort han kom riktigt under fund dermed; och i samma ögonblick han föresatte sig att bli sprätt, blef han egoist.
Han brydde sig aldeles icke om de hjertan, han vann, bara han en gång vann dem.
Och dem han icke kunde vinna, ansåg han oförmögna till den minsta urskiljning.
Så långt hade han kommit, att han alldeles icke skulle känt igen sig sjelf, om någon företagit sig, att för honom måla hans porträtt i moraliskt afseende.
En sprätt tänker så sent som möjligt på att gifta sig.
Han lefver hur han kan, bara han får vara fri.
Äktenskapet är i hans tanka en tyngd som aldeles skulle trycka honom till jorden, och den han är mycket för god att pålägga sig.
Och qvinnorna; de äro endast en börda för jorden och för den stackars mannen, såvida det kommer något alfvarsammare i fråga än kurtis.
Säfve tyckte så mycket om Evelina, som man kan göra efter en så flyktig bekantskap.
Hon var vacker och något förmögen, tvenne egenskaper som icke äro att förakta.
Men skulle han då gifta sig? binda sig?
Hu då! den tanken kan ju krympa hjertat till mindre än intet.
Albert rigtigt grubblade sedan trenne dagar härpå.
Hvilken himmel!
Hvilken paradisisk sällhet skulle det icke vara, att af nyck, af ett infall, då och då, helt hastigt och lustigt bara, ta sig en qvinna, lefva sedan med henne och hennes pengar på behaglig tid och sedan, lika sans façon, utan allt högvederbörligt tillstånd och krus, släppa henne hvart hon behagade gå eller mäkla bort henne åt någon god vän.
O! tempora, O mores! nu skall man icke allenast utropas tre söndagar i kyrkan, utan sedan knäböja som en delinqvent under dödstystnad och kanske kringstående halfqväfda suckar och tårar, och detta allt! för en qvinnas skull! för ett huskors kanske?...
Det är, vid Gud, också någonting att gråta åt.
Och Albert tänkte om Evelina: hon är täck, oerfaren och lätt vunnen.
Få se hvad jag beslutar.
Jag kan emedlertid, «sauvera apparencerna.
Skulle jag ej finna mig vid att besluta det värsta, så glömmer hon mig lätt för en annan, då hon ej längre har mig för ögonen.
Albert förde Evelina ur dansen till en stol, sjelf satte han sig på en bredvid och talte och gesticulerade, som om ingen funnits mera i salen.
Evelina blef orolig öfver denna offentliga förtrolighet.
Gerna skulle hon sett dem alla slagna med blindhet i detta ögonblick; men hon märkte tydligt hur man talade om dem, och hon började att tänka på medel att afbryta denna mindre behagliga uppmärksamhet.
«Förlåt,» sade hon slutligen.
«Jag måste gå ut ett ögonblick innan dansen begynner.»
«Är ni uppbjuden!» ropade Albert.
«Hvilken olycka!
Men Evelina, nästa vals blir ju min?»
«Jag tackar,» sade Evelina.
«Och sedan, Evelina, värdes tillåta mig denna djerfhet, får jag bestämma edra dansar för det öfriga i afton?»
Evelina besinnade sig ett ögonblick, men detta ögonblick såg hon på Albert, «nå ja hvarför icke,» sade hon småskrattande och sprang ut.
Då Evelina kom i toiletten ropade flickorna mot henne; «Evelina!
Evelina!
Säfve har förklarat sig, det ser hela verlden.»
«Och om så vore?» sade Evelina barnsligt stolt.
Flickorna sågo på hvarandra.
«Du är lycklig, du, Evelina,» sade Eva Meurling.
«Ja du är altid lycklig!» sade en hel korus.
Och åtminstone var Evelina det fullkomligt nu, då hon hörde det från deras läppar.
Men då Evelina efter en stund gick ut, sade de: «stackars Evelina!»
«Hon är litet högmodig,» sade en, «hon tycker något för mycket om sig sjelf,» sade en annan, «hon är så egenkär,» sade en tredje; «att hon vågar för pappa Efverling,» sade en fjerde.
Sådane äro vännerna.
Och hvad är mer att säga, Evelina skrattade, pratade, dansade med Albert hela aftonen; i sitt lilla öfvermod, gjorde hon dumhet på dumhet, fixstjernorna förvirrade henne ej längre, hon var lycklig, ty flickorna hade sagt det.
«Nu börjar det bli tid att sluta,» sade Efverling alfvarsammare än vanligt.
«Det dagas redan, och jag har åtminstone er helsa att ansvara för i dag.»
«Åh bara denna enda valsen,» bad Evelina, «jag har lofvat den,» fortfor hon då Efverling teg.
«Och ni kan inte uppoffra den?»
Evelina betänkte sig.
Efverling hade ju för hennes nöje genomvakat hela natten, skulle väl hon då, kunna neka en så billig begäran, Efverling gjorde sig färdig att gå.
«Jo, jo! jag kan,» sade hon.
Efverling nickade lite gladare åt henne och gick.
«Det förtjente väl åtminstone tack,» tänkte Evelina och gick missnöjd till ett fönster, «men jag skall ändå hålla ord.»
Valsen speltes upp, Albert flög till Evelina och tänkte att utan ett ord föra henne ut i den.
«Nej, nej, jag dansar icke,» sade Evelina.
«Ni dansar inte?»
«Nej jag har lofvat
Efverling det.»
«Efverling! återigen
Efverling, men han skall vid Gud icke alltid segra öfver mig, just för det att han förbjudit er, måste ni dansa.»
«Efverling vill mig väl,» sade Evelina.
«Ni nödgar mig, att tvinga er, jag åberopar dessutom ert löfte till mig i går afton; se så, Evelina, icke mera något nej.»
Och Albert var redan ute på halfva golfvet, Evelinas motstånd var för svagt.
Då de stannade i valsen såg Evelina hur Efverling betraktade dem.
«Ni har gjort mig mycket ledsen,» sade hon till Albert.
«Hvad skall Efverling tänka om mig?»
«Han skall tänka hvad han ser, att min magt är större än hans.»
Men Evelina hade icke roligt mer, respekten för Efverling började återkomma i samma mån som dansruset började försvinna, och då dansen var slut, gick hon att uppsöka honom.
«Ni är ond på mig, herr Efverling,» sade hon, «och jag är ledsen sjelf, men mitt fel var det inte.»
«Ni gör hur ni vill, Evelina, för mig behöfver ni icke ursäkta edra fel.»
«Få vi resa snart herr Efverling, nu lofvar jag att icke dansa mera.»
«Ni gjorde klokast i det, jag tror vi komma att resa om en stund.»
Evelina dansade icke mera; hon uppsökte Clara Nordberg, som hon kallade sitt stöd, och en hel timma på morgonen var hon så stadig och förnuftig, att man sade, det Evelina Reder var försvunnen.
Man gjorde sig färdig till uppbrott och Albert försökte att åter få omsväfva Evelina, men Efverling förekom honom, «jag tackar det behöfs icke,» sade han torrt, «här börjar min befattning.»
Snart var man på vägen och Evelina hade åter tid att meditera, hon blundade då hon öfvertänkte allt, hennes tankar voro ovanligt upproriska.
«Hvad skall väl Efverling tänka,» frågade hon sig sjelf, «jo att jag är tokig, dåraktig!» Evelina kände att thermometern fallit på det hållet, men kunde hon då icke på något sätt reparera sitt fel? kunde hon icke äfven visa sig någon gång vara klok?
Men Albert, hon tänkte och tänkte, «hela verlden tycker ju detsamma som jag!»
Var det enda svar hennes själ kunde gifva, «ack ja! han är för söt, för innerligt hygglig, ja han har inga fel!»
Men nu gällde det att försöka en försoning med Efverling.
Der låg staden framför dem, Evelina grep sig an.
«Jag tror icke att vi följa med på frukosten,» sade hon.
«Då skulle jag säga att ni gjorde rätt, ni behöfver heldre hvila.»
«Ja vi behöfva heldre hvila.
Stackars herr Efverling, ni har för min skull vakat hela natten.»
«Åh det betyder ingen ting, vi resa således direkte hem?»
«Ja direkte hem,» sade Evelina och log i sitt sinne åt Efverlings vänliga uppsyn.
«Se! jag kan hvad jag vill och jag vill att Efverling skall tänka väl om mig.»
Och Evelina såg slutligen slädan vända in på tantens gård, med ett lugn som hon knappast skulle tilltrott sig.
Hon tänkte icke på den muntra dejeunern, men hon tänkte: «Albert skall sakna mig, och Efverling skall tänka bättre om mig.»
Så strida ondt och godt om oss.
Evelinas vilja att göra det rätta hade aldrig fått något fast understöd, hon fick altid följa sina böjelser, och hennes karakter fick en falsk rigtning, hon argumenterade sjelf bort ett fel bäst hon tyckte, och ingen pröfvade hennes förnuftslut.
Då middagen kom var Evelina fullsöfd, som hon tyckte, och vid det bästa lynne i verden.
Hon öfvertänkte gårdagens och nattens små händelser, och hon tyckte sig omöjligt kunna upptäcka något felaktigt i sitt uppförande.
«Jag var glad,» tänkte hon, «men alla de andra voro det lika mycket.
Att jag dansade så mycket med Albert Säfve kunde endast afundsjukan klandra, jag följde icke med på frukosten som säkert var ganska treflig; hvad man skulle förundra sig öfver en sådan försakelse utaf mig, jag undrar just hvad
Albert tänkte, jag undrar om han kommer hit i dag.»
Sådane voro ungefär Evelinas tankar, då hon putsade sina raknade lockar framför spegeln, hon hade just aldrig tänkt mycket öfver sitt eget lilla jag, men den beständiga frågan, hennes fåfänga gjorde henne; «hvarföre tycker notarien Säfve bäst om mig?» fordrade naturligtvis ett svar.
«Man har väl altid sagt mig, att jag är vacker,» tänkte Evelina, «men Fanny S. och Emelie P. äro ju mycket vackrare.
Således är det kanske någon sympati som bestämt hans val, jag är innerligt glad deråt, och jag skall försöka att framkalla den ännu mera, bara för de afundsjuka flickornas skull.»
Middagen och Efverling störde Evelina i sina betraktelser, och för tanten måste hon oupphörligt upprepa hvilka som voro med och hvad som åts och dracks.
Evelina gjorde reda för allt och satte sig till bordet med ganska liten appetit.
«Nå reser ni ifrån oss i dag, kära Efverling?» sade gumman.
«Nej, jag reser icke ännu på några dagar.» svarade Efverling, «jag har en liten affär för händer som jag först måste afvakta slutet på.»
«Nå det låter höra sig, kära Efverling.
Då skall vi göra oss så muntra dagar vi kunna, jag hade minsann lust att i denna qväll, ställa till ett litet parti; han kunde just komma hit den der Säfven, han är visserligen en den aldra rakaste Stockholmskavaljer, det är sannt, men han är rätt hygglig för det, rätt hygglig.»
«Det går ju an att bjuda honom,» sade Efverling.
«Om fru Wiberg önskar hans sällskap.
Jag är öfvertygad om, att han gerna kommer.»
«Ja om det ginge an,» sade gumman och fixerade Efverling.
«Men att skicka Saralena ....?»
«Kanske om jag träffar honom ute,» sade Efverling «skall jag framföra er önskan.»
«Ja det vore icke så dumt det.
Det såge straxt bättre ut.»
Evelina sväljde helt.
«Ät inte så fort, kära barn.»
Sade gumman «Ge dig tid och ät bröd till.»
«Hvad har han för syssla egentligen?» frågade gumman.
«Kan han föda sig på den?»
«Han är ordinarie i Banken,» sade Efverling.
«Och med sin lön jemte sportler, bör han väl kunna föda sig galant såsom ungkarl.»
«Han är ju ensam arfvinge efter gubben Edler?
Det är ju hans köttsliga morbror och gubben är ju rik?»
«Ja man säger så.»
«Nå om då ungaherrn förstår att hushålla med styfvern, så blir han min själ ett godt parti.
Kanske han ser sig om nu, som bäst efter någon?»
«Det kan hända det,» sade Efverling småleende.
«Derfore bör den nu hålla sig framme, som har något att bjuda ut.»
«Ja inte bjuder jag väl ut», sade gumman.
«Men om en bra karl vill ha min flicka, så inte säger jag nej heller.
Hvem vet huru länge jag går här och stökar i verlden, och innan min död ville jag väl gerna se henne lyckligt och väl ....»
«Moster! moster!» ropade Evelina, «om moster pratar så der, så springer jag ut.
Moster vet ju att jag aldrig vill gifta mig.»
«Aldrig?» sade Efverling.
«Man bör icke säga aldrig.
För öfrigt har ju Evelina god tid ännu, eller huru fru Wiberg?»
«Det kommer derpå an det,» sade gumman och försökte att om möjligt skåda Efverlings innersta tankar, men hans mine var lika lugn som vanligt.
Saken var den, gumman tänkte just nu göra ett rigtigt ministerknep.
Hon skulle, genom det företräde hon visade Säfven försöka klämma ett ord ur Efverling.
«Men om gubben Edler gifter sig.»
Sade hon.
«Det vore ett litet streck för Säfven det.
Jag har hört litet glunkas om det.
Gubben har alltid varit en fruntimmerskarl, i min ungdom fjäsade han icke litet för mig, må ni tro.
Han var en af mina första friare.»
«Ja så.
Ja jag har också hört att han funderar på att gifta sig,» sade Efverling.
«Men om han också inte gör det, fruktar jag, att herr Säfve förlorar lika mycket för det.»
Gumman gjorde stora ögon.
«Emedan,» sade Efverling, «jag tror mig veta att Edler redan gjort sin utkorade testamenle, antingen hon antager hans tillbud eller ej.»
«Det är ju icke möjligt.» Sade gumman.
«Det vore ju en olaglighet, en orättvisa!»
«Edler har sjelf förvärfvat sig sin förmögenhet,» sade Efverling.
«För öfrigt fruktar jag, att herr Säfve icke står särdeles väl hos sin morbror.»
«Hur då?
Gubben är kinkig kanske.»