Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Får jag presangtera registrator Kallström för fru Petterkvist.»
Det var doktorn och med honom poeten!
Den prisbelönta poeten!
Jag trodde jag skulle sjunka genom jorden, så förlägen blef jag!
Lyckligtvis hade jag
Villy i närheten, eljest hade jag alldeles gått åt.
»Genom min vän Villy hörde jag nyss, att fru Petterkvist lär vara mycket förtjust i poesi?» sa poeten och satte sig, sedan han först låtit pängsneen hoppa från näsan med en riktigt skicklig knyck.
»Jaha – jag tackar – det är jag visst det, isynnerhet när man får höra något så utmärkt vackert som nyss.»
»Åh –jag ber – litet in – (eller im?) promtu bara!
– – – Det måtte vara härligt där uppe i högan nord, när norrskenen flammar i brinnande glöd.
»Joo, det är det nog, men det händer så sällan numera.»
»Och hvarför?»
»Det – det vet jag inte» – stammade jag alldeles yr i hufvudet.
»Om – om det inte är eldsvådornas fel!»
Kluck, kluck, kluck! lät Villy mycket svagt i sin stol, men jag hörde honom ändå.
»Åh, ni menar –?» sa poeten lifligt.
»Jag förstår!
Det är sublimt detta!
När mordbrandsfacklan flammar, så slocknar himlens eld!
Det är tanke i det, det är tanke i det.»
Nu störtade
Villys förfärliga skratt fram som en vårflod.
Han är ryslig den pojken!
Den prisbelönte reste sig upp, kastade hufvudet tillbaka, bugade sig stolt och aflägsnade sig utan att ens bevärdiga Villy med en blick.
»Så du bär dig åt», sa jag sakta och förargadt.
»Det hade varit bra mycket bättre om du hjälpt mig i stället.
Det där jag sa om eldsvådorna var ju fånigt, vet jag.»
»Det är tanke i det, det är tanke i det!
Det hörde ju tant Lova själf», skrattade Villy. »Kanske får vi nästa år ett prisepos »med tanke i», tack vare tant Lova, och så knorrar tant Lova ändå!»
»Hvem är det där då’?» sa jag, försökande svälja förargelsen så godt jag kunde.
»Den där ljusa artiga herren med det blanka skjortbröstet?»
»Åh, det är ingenting», svarade Villy likgiltigt, »bara ett skjortbröst – eljest en så kallad liberal.»
»Nå, men den där krokiga med ordensbandet då, som står och tittar ut genom fönstret?»
»Det är en protektsjonist, som funderar på hur man ska kunna lägga tull på Vår Herres vindar.»
»Sitter du och är giftig?» frågade Krycke, som kom i detsamma.
Han såg mindre försmädlig ut än förut, men trött och olustig, fast jag nog såg, att han bjöd till att rycka upp sig.
»Giftig?
Nej, inte ett dugg!
Jag bara vittnar sanning.»
»Söta ni», hviskade jag, »titta!
Ett sådant spektakel – han ser ut som en kalf!
Jag menar den där unga i fracken, som hänger på honom som på en stör, och fårperuken!»
»Det är inte peruk», sa Krycke lugnt; »utan hans hjärnas naturliga växtlighet.»
»Den är bra, må tant Lova tro», sa Villy. »Han måste fram!»
Innan kalfven hunnit skydda sig, hade Villy rusat på honom i hans vrå, stuckit sin arm under hans och dragit honom fram till mig.
»Herr Jönsson, fru Petterkvist», presangterade han.
»Fru Petterkvist är alldeles förtjust i din chevelyr!»
»Hä hä, hm, jaså värkligen!»
Kalfven tryckte fast en liten fyrkantig glasbit i ena ögat och stod framför mig med utåt krökta armar, som om han väntat att bli använd som gatstamp hvad stund som hälst.
Halsen var en half aln lång, och ögonen alldeles slöa.
Förfärligt när barn misslyckas på det viset!
»Fru Petterkvist är inte, hm, Stockholmsbo?» sa han till sist.
»Nej visst inte», svarade jag fryntligt, ty jag tyckte det var synd om stackaren, »vi är Norrländingar.»
»Jaså – hä – Norrländingar.
Högst intressangt!
Jaha!»
Nu såg han alldeles hjälplös ut.
»Nå», frågade Krycke, som också slagit sig ned, »hur går det med herr Jönssons älsklingsidee – framtidsteatern?»
»Jo jag tackar bra!»
Kalfven såg i en hast helt upplifvad ut.
»Vi och några andra Fäng-dö-sjekel (konstigt namn!) ska sätta den i gång.
Inga kostymer alls – tropisk hetta – naturlig frihet.
Piffigt hva?
Äkta Variete.»
»Åh, jag tycker den är tillräckligt äkta som den är», sa jag.
»Högst intressangt!
Tycker den är äkta!
Barnvälling!»
»Herr Jönsson är väl också road af operan?» frågade jag.
Kalfven såg alldeles förolämpad ut.
»Operan?
Går alldrig.
Plats för dibarn.
Mjuka tjänare.
Högst intressangt.»
Därmed lutade han sig framåt ungefär en tum alldeles stel, som om han fortfarande spelat gatstamp, och drog sig tillbaka i sitt hörn.
»Jubeltyp», skrattade Villy.
»Varietens välsignelser», sa Krycke försmädligt.– – –
Nästan alla herrar var nu försvunna – till och med fästmannen.
Värdinnan talade med alla, men fästmön satt ensam i sin soffa.
Som jag just skämdes öfver min ovänlighet att inte ha sagt henne ett hyggligt ord på hennes högtidsdag, så tog jag Gud i hågen, kryssade mig fram genom alla farligheter och slog mig ned bredvid henne.
»Mitt namn är Lovisa Petterkvist», sa jag hjärtligt. »Doktorn och vi är gamla goda vänner.
Jag kom inte åt att gratulera fröken under middagen, men ville så gärna göra’t nu i stället.
Ja, lycka till, kära fröken!
Kärleken fäster sig inte vid några år mer eller mindre, den, – lika litet som vid silfver eller guld.
Håller man af någon, så håller man af någon, och en välsignad känsla är det, det är visst och sannt.
Den unga flickan såg på mig som från toppen af ett kyrktorn.
Sedan sa hon, fullkomligt höfligt, det kan inte nekas:
»Tack så mycket för er vänlighet.
När man som jag väljer med öppna ögon, är man alltid säker på någon grad af lycka.
Därmed gjorde hon en böjning på sin vackra nacke och lämnade mig.
Nå ja – – hvad hade jag egentligen för rättighet att ryka på henne, vildt främmande som jag var!
I detsamma kom den blifvande svärmodern, som jag inte sett under hela middagen, in.
Hon var rödögd, som om hon gråtit, men sa, att hon hade haft hufvudvärk och varit tvungen att ligga stilla ett par timmar.
Jo jo, men!
Man kan få hufvudvärk af mindre än af att få en ny måg, fast inte trodde jag att hennes erfarenheter kunde vara af den sorten!
Vi pratade om litet af hvarje.
Bland annat fick jag veta, att hon och hennes yngsta flicka hade ingenting, fast doktorinnan var rik genom sitt farfars arf.
Kort därpå kom doktorinnan fram till oss, och på fem minuter hade hon sagt fler behagliga saker än jag hinner med på ett år.
Hon presangterade mig för flera damer, såg till att vi fick konfekt och seltervatten – och snart hade hon fått ihop ett riktigt litet trefligt fruntimmerskotteri kring ett af borden.
Ja, så ska man göra les honnör!
»Nå», frågade en mycket hygglig människa med öppen kil i klädningslifvet både fram och bak, »hvad har fru Petterkvist roat sig med?
Teatrarna förstås, men hvad mer?»
»Hå», sa jag fryntligt, »jag har varit med om litet af hvarje.
Sist var jag på federasjon.»
Det blef alldeles tyst i kretsen med ens.
»Fe-derasjon?» sa slutligen en fyllig, vacker, ljushyad fru i blå sidenklädning.
»Ja, det finns visst ett sådant sällskap, fast man i allmänhet inte talar om det – högt.»
»Jaså – gör man inte?» sa jag slagen, mest öfver min egen dumhet, ty det borde jag ha kunnat tänka mig.
»Men det är i alla fall hederligt af dem», tillade jag modigare,» att – –
»Har Assessorskan hört Arnoldson?» afbröt nu värdinnan, vänd till en spräcklig, mörk, medelålders dam, som såg ut som orm, färdig att krypa ur skinnet.
»Jag hörde henne i Paris!»
»Nå hvad tyckte doktorinnan?»
»Ingen röst, men vacker – och förtjusande toaletter.
I en länstol halflåg ett svartklädt, ungt fruntimmer med hög spetskrage och fint ansikte.
»Hon lär komma hit», sa hon släpigt.
»Det vore för väl», sa den spräckliga.
»Så man kunde få några ideer.
Sömmerskorna är rent idiotiska.
Man får lof att finna upp allting själf.»
Nu vände sig den svartklädda till mig och sa helt vänligt:
»Fru Petterkvist har kanske besökt några fler sammanträden?
Främlingar är i allmänhet mycket mer vakna än vi Stockholmare.»
»Åh ja, nog har jag det», sa jag försiktigt, ty fast jag fasligt gärna ville svara henne, så var jag ändå rädd att dumma mig inför de andra.
»Hvilka då?»
»Gift kvinnas äganderätt, bland andra.
Och i den har jag låtit skrifva in mig», tillade jag med enerchi.
(Och det har jag, fast jag glömt att skrifva upp det!)
»Fru Petterkvist tycks vara en riktig rabulist», sa nu värdinnan med ett behagligt leende, men som inte smakade mig riktigt bra ändå.
»Nej», svarade jag rappt, »att vara rabulist betyder, så vidt jag vet, att sätta sig upp mot Kunglig Majestät och höga öfverheten, och den, som kan säga det om Lovisa Petterkvist, vill jag se i synen.»
Värdinnan fick hosta, men den blå sa:
»Om de bara ville låta oss vara i fred för deras föreningar!
Kan man nu tänka sig något mer upprörande än att vilja utså misstro mellan man och hustru.»
»Det är alls inte meningen», sa jag ifrigt. »Tvärtom!»
»Jag är af fru Petterkvists åsikt», sa den svarta.
»Men inte jag», sa den spräckliga bestämdt.
»Och inte jag, och inte jag!» instämde alla de andra.
»Att vilja strida om mitt och ditt», sa den blå.
»Fy, så simpelt!
För öfrigt, finns det väl något ljufvare än att ta allt af den mann man älskar?»
»Men i de fall där kärleken är slut?» frågade den svarta.
»Sådana fall kan jag knappt tänka mig», svarade den blå.
»En redbar hustru älskar alltid sin mann, äfven – om hon inte älskar honom.»
»Bravo!» ropade de andra.
Den svartklädda log litet.
»Nåväl – antag –» sa hon sedan – »att en redbar hustru alltid älskar sin mann, men antag också, att han inte älskar henne, men förskingrar hennes ägendom ändå?»
»Då får hon böja sig», sa den blå mildt.
»Det är kvinnans lott.»
»Nej pass», sa jag.
»Ska nöden vara gemensam, så ska också glädjen vara det!
Och håller man af hvarandra, så hvad gör det då hvem som har pängarna!
Annat blir, om den ena eller den andra inte med samvete och rättvisa kan sköta sitt.
Då är det väl för alla parter, skulle jag tro, att den, som har förståndet om hand, också har rätt att bruka’t.»
Den svartklädda reste sig upp.
»Jag måste gå», sa hon artigt.
(Dit kommer du alldrig, Lovisa!) »Mina små väntar mig.».
»Redan, fru grefvinna!»
Doktorinnan lät riktigt ledsen.
»Stackars grefvinna», sa den blå, när grefvinnan väl vändt ryggen till:
»Hon har nog gjort sina sorgliga erfarenheter.
Det sägs, att hennes man snart spelat bort hela hennes stora förmögenhet, men ändå – – –»
»Har ni hört», sa nu den brokiga, »så sorgligt?
Hofrättsrådet
Senngrens son har blifvit Verdandist!»
»Åh–åh–», ljöd det kring hela bordet, alldeles som ett sorgackord.
Se så Lovisa, tänkte jag, nu är det tillfälle för dig att visa att du håller med höga öfverheten och inte är någon sådan där otäck rabulist!
Jag visste inte mer än den dag jag ska dö, hvad en Verdandist var för slag, men jag antog, att det var något modärnt namn på förfalskare eller något dylikt, och så gaf jag mig i väg på Guds försyn.
»Det är hårdt för föräldrar att bli sviken på det viset», sa jag.
Alla damerna nickade bifall, och till min glädje gaf mig den unga värdinnan en riktigt vänlig blick den här gången.
»Fru Petterkvist håller således inte med Verdandisterna?» frågade hon.
»Jag antog nästan eljest att –»
»Jag!» sa jag.
»Gud bevare mig!
Hålla med sådana där bofvar!»
»Om också uttrycket är något starkt», sa nu en äldre dam i pärlgrått siden, »så är det ändå fullkomligt rätt i innebörden.
»Hvart ska det ta vägen, om denna Gudlöshet, detta hån mot både Guddomliga och mänskliga lagar får fortsättas?»
»Ta vägen?» sa jag rappt, stolt i känslan att inte längre stöta mot dunbolstrar, ty så hade det kännts förut.
»Känner jag höga öfverheten rätt, så vet den nog hvar den ska göra af sina Verdandister.
En gräns måste sättas och gränsen det är – Långholmen!»
»Bravo, bravo!» sa den gamla damen.
»Min son är Verdandist», sa i detsamma högt och klart en dam, som setat litet för sig själf, »och det är jag stolt öfver.»
»Jag är också Verdandist», inföll nu Kryckes röst bakom mig, »och det räknar jag som min största heder.»
Lyckligtvis kom herrarna in just i det ögonblicket för att föra oss ut i matsalen.
Ja, väl var det, ty jag var alldeles stel af förskräckelse.
Hvad hade jag nu gjort igen!
Jag smög mig undan i ett hörn och kände mig skamsen som jag vet inte hvad.
»Söta du, säg mig», hviskade jag en stund senare åt Villy, som lyckligtvis inte var inne när jag dummade mig, »hvad är en Verdandist för slag?»
»Det är en mann, som tänker fritt och vill lära andra att tänka.»
»Är du Verdandist då?»
»Jag har varit», sa han sedan, »men här i Stockholm står de inte högt i kurs, och så ta mig fan jag begriper hvad det ska tjäna till att reta folk i onödan.
Man kan ju ha sina åsikter för det.
I detsamma kom herrn med alla ordnarna och Gustaf ut från spelrummet.
Han var blek, i stället för att Gustaf blifvit röd, och håret låg fastklibbadt af svett i pannan.
»Herr Petterkvist och jag har tillbringat en charmangt afton», sa han.
»En ovanligt charmangt afton!
Men också när man har en så charmangt fru – – – »
»Kära du», sa jag till Gustaf, när han väl gått, »hvad har du och byråchefen talat om, efter som ni haft så roligt?»
»Talat?
Jag har inte sagt ett knytt på hela kvällen.
Jag har bara spelat och tappat, men jag har tappat mycket!»
Kort därpå tackade Gustaf och jag för oss.
Vi var trötta båda två och dessutom kände jag mig olycklig, trots allas stora vänlighet.
Doktorn ville prompt hålla ett festtal för oss, och när vi väl kommit undan det, så skulle han ovillkorligen dricka med oss enskildt; så skulle hans hustru dricka med oss enskildt; så skulle hans svärmor dricka med oss enskildt och så måste de nyförlofvade också till sist dricka med oss enskildt.
Ack, den präktiga doktorn!
Krycke hade försvunnit, utan att jag visste när, och Villy var så i tagen att passa upp på några unga damer, att han inte såg när vi gick.
Förfärligt roligt har det varit, och rysligt mycket har jag att skrifva till barnen om!
Men erkänn, Lovisa, att du har kännt dig som en björn bland fina fåglar!
Jo, det har du!
Verdandisterna angår, så smälter jag dem alldrig!
Men hvem kunde också tro, att de inte var något värre!!
Modärn konst och gröna ärter.
På jagt.
En frälsningsskandal.
Ändtligen är Ester hemkommen!
Jag blef så glad när hon trädde in, som om en af mina egna flickor kommit.
Litet magrare och allvarligare tycker jag allt hon blifvit, men glad och rar var hon ändå.
Åh, hvad den ungen skrattade åt min sug-djessjonshistoria!
Verdandisterna nämnde jag ingenting om; jag tyckte det var för dumt!
»Kära du», sa jag till sist, allt för intresserad för att kunna hålla mun längre, »hur har det gått för dig?»
»Vi ha båda gjort hvad vi anser vara rätt», kom svaret så sakta så sakta.
Hvad jag önskade, att jag inte klumpat sta och frågat!
Mådde jag något bättre nu?
»Men nu måste tant
Lova tala om hvad tant tycker om moster», tillade hon i gladare ton.
»Henne tycker man nog inte bara om», sa jag betänksamt.
»Nej, inte sannt!»
Nu fick jag se ögonen stråla igen.
»Henne tycker man nog inte bara om!
Och ändå är hon en af herr Villys »gamar», en indignasjonskvinna af renaste vatten.»
»Ja, då är det väl renheten som gör’et», sa jag, »ty fröken med spelmarkerna – – –»
Ja, det var fasligt så mycket vi hade att språka om.
»Det är sannt», sa Ester efter en stund, »jag mötte herr Villy när jag gick hit, och då sa han, att han skulle komma och hämta oss klockan 12 för ett besök i Birger Jarls basar.»
»Det passar sig bra det», sa jag, »jag har just tänkt mig dit och köpa realisasjonsärter en hel vecka, fast det alldrig blifvit något af.»
(Det där låter som om jag tänkte köpa ärter en hel vecka, men det är naturligtvis inte meningen!)
»Jag tror det är fråga om taflor», smålog Ester, »modärna taflor.»
»Det kallar jag praktiskt», sa jag, »att sälja ärter och taflor i hop.
Men ska vi gå, så ska vi också ha Krycke med oss.
Jag är skyldig honom en ersättning för – hm – hm – – »
»För Gripsholmsfärden?» skrattade Ester, »inte sannt, lilla tant?»
Portjärer har en förtjänst: de vet allting.
Också dröjde det inte mer än högst en half timme innan Krycke trädde in.
Jag önskar att de som såg honom på doktorns middag, skulle ha sett honom nu.
Att en och samma människa kan så totalt skifta uppsyn.
I dag riktigt lyste han upp rummet när han kom in – och så god han såg ut se’n!
Jag hade inte träfiat honom sedan kalaset och kände mig just litet förlägen, men det hade jag kunnat bespara mig.
Gud vet, om han ens kom i håg att Lovisa Petterkvist fanns till i världen.
Men det gjorde han ändå, ty plötsligt kom hela Verdandisthistorien i ljuset, fast berättad så, som om jag, fattiga mask, skulle ha tagit mig för att ge damerna en läxa för deras ofördragsamhet.
Du min je, hvar lurar inte försåtet och frästelsen i denna världen för en stackars syndig människa!
Och jag föll, jag, sjönk som en gråsten på ett djup.
Ja, den gången fick du dig allt ett riktigt streck på svarta taflan däruppe, Lovisa!
Men också, att från löjlig bli förvandlad till kvick, från dumdristig till klok, och så att veta, att de där två alldrig skulle skratta åt saken sedan!
– Ja, alltnog jag teg och höll till godo, fast jag invärtes kände mig svartare än det svartaste bläckhorn.
Nog går det an att vara hygglig, så länge man inte blifvit frästad öfver förmågan, men låt en bara få en frästelse större än ens motståndskraft, och man får väl se!
Emellertid – för att litet blanda bort korten – så sa jag:
»Annat humör i dag, hva?
Sist var det bara, hugg stick, stick hugg!»
»Ja», skrattade Krycke, »egentligen är det dumt att spärra ut taggarna så där, men så snart min natur berörs af något osympatiskt, så sker det, utan att jag vet af det.
Middagspoeten anförtrodde mig, strax jag kom, festens ändamål, och adjö då mång pläsir!
– – Människohandel kan jag nu en gång för alla inte med.»
»Hon kan tycka om honom», sa jag.
»Kan hon?
Nå ja, på det hela taget bör det vara mig alldeles likgiltigt.
Det finns bara en människa man har rättighet att fordra det högsta af och det är af sig själf.»
»Ni har alltid fordrat det högsta af mig», log Ester.
»Nå, bevisar inte det bara min satts?»
Så han sa de orden!
Hur rar och präktig Gustaf än är, så börjar jag ändå frukta, att han alldrig haft den rätta poesin i sig!
Nu kom chokladen jag sagt till om, och strax därpå Villy.
Villy såg litet mulen ut först att inte få vara ensam herre på täppan, men det gick strax öfver.
Han har tydligen satt sig in i situasjonen och tycks, Gud ske lof, ha godt läkhull!
»Vi borde allt ha Gustaf med», sa jag när vi ändtligen var färdiga att gå, ihågkommande hur fult jag bar mig åt sist vi var och såg på taflor.
»Är han inte hemma?» frågade Villy. »Jag tittade i förbifarten in på båda stamtillhållen, men där var han inte.»
»Nå, då är han väl ute och åker rundt då», sa jag (Gustaf är alldeles tokig i att åka rundt!) »och får stå sitt eget kast.»
Att finna Birger Jarls basar hör inte till det lätta, undanstoppad som den ligger bakom en mängd hus vid Norrmalmstorg.
När vi väl kom dit, blef det en större öfverläggning om vi skulle ta ärterna först eller taflorna först.
»Jag röstar för ärterna först», sa Ester.
»Jag anser, att ärterna, såsom varande den säkraste behållning, bör tas efteråt», sa Krycke.
»Åh, skam», sa Villy.
»Först det nyttiga, se’n det roliga», afgjorde jag.
Så marscherade vi i sluten trupp, som Villy sa, upp till ärtherrn, som var mycket hygglig och lät oss smaka i oss nära tre halfva burkar med ärter, men så köpte jag till ersättning 6 dussin, så han blef nöjd ändå.
Emellertid så måste inte ordningen ha varit den rätta, ty när jag sedan kom in till taflorna, så tyckte jag att de var ärtgröna de med.
»Titta på litet rödt så går det öfver», rådde Ester.
Men grönt och rödt blir bestämdt gredelint, ty nu tyckte jag att allting blef gredelint i stället.
»Vänta litet», sa jag, och därmed tog jag fram en liten å dö kologn flaska, som jag alltid bär i fickan, och friskade upp ögonen med några droppar.
»Titta hit, tant Lova», sa i detsamma
Villy och förde mig till en hög, smal tafla.
»Den är piffig, hva?»
»Hvad föreställer den?» frågade jag.
»En aftonstämning.
»Jaså», sa jag undergifvet, »jag trodde det var en bit blå barnkammartapet, jag.
Villy lät förgrymmad.
»Nå, än den här då?»
Nu spärrade jag upp ögonen det värsta jag kunde, men jag var inte människa att se hvad den föreställde ändå.
»Men tant Lova lilla, ser du då inte, att det är ett hvitt segel i en hvit luft mot en hvit himmel?
Så’nt är konst, ska jag säga.»
»Det är möjligt», sa jag, »men för mig ser det ut som en våt tvätt upphängd till torkning.»
Villy såg sårad ut.
»Det är kanske så godt vi går», sa han stelt.
»Modärn konst roar tydligen inte tant Lova.»
»Söta du», sa jag, »jag begriper ju ingenting, och de där otäcka ärterna förstörde alldeles ögonen på mig.
Jag är visst road, förfärligt road.»
»Kanske den här slår an?»
Därmed drog eller rättare släpade
Villy mig fram till ett fruntimmer, som stoppade strumpor.
»Det får du ursäkta», sa jag bestämdt, ty nu kände jag mig på säker mark, »men hvad det där fruntimret kan, men stoppa strumpor kan hon inte.»
»Jag skall säga tant Lova, att det där är ett förbannadt dugtigt arbete; ett bland de käckaste vi har.»
»Det resonnerar jag inte om», sa jag, »men stoppa strumpor kan hon inte.
Och det är då häller inte underligt», tillade jag, »hon är ju vanför, stackars människa, i högra armen.»
»Vanför!»
Villys röst hörde jag, att jag sagt något fasligt dumt igen, men det brydde jag mig inte en smula om, för sannt var det.
»Kanske han är »vanför» den där med?» frågade
Villy och pekade på en ståtlig herre med gråsprängdt hår, som just tycktes ämna säga något, så lefvande såg han ut i ramen.
»Det vet jag inte», sa jag litet knapp i rösten jag med, ty blef han stött alltjämt, så kunde väl också jag bli stött nån gång!
»Men jag kan alldeles inte med det här modärna modet att hålla händerna i byxfickorna alltjämt.
I det dagliga lifvet är det fult, men fastläst så där på en tafla, är det värre än fult.
Jag är säker, att »de gamle» inte höll händerna i byxfickorna, de!»
»Antagligen inte», log Krycke, »isynnerhet som de inte hade några byxor.»
Nu skrattade vi allihopa, och Villygossen med.
»Nej men se på henne där i båten!» ropade jag.
»Sol i nacken och luft som drar.
Åh, så hjärtans treflig och rolig hon är att se på!»
»Är det inte det jag har sagt», sa Ester, »att tant Lova förstår sig på konst, bara hon får vara i fred.»
»Titta hit, fröken Ester», sa Krycke.
»Hon är präktig!»
Han pekade på en rödhårig flicka i en röd kjol, mot en röd vägg och med ett par tjocka röda armar.
»Är hon inte vacker?» frågade Ester vänd till mig.
»Kära du», sa jag, »det där är alldeles för fint för mig.
Jag är bara van vid naturen, som du vet, och där har jag alldrig sett så mycket rödt på en gång.»
Så såg jag på en värkligt söt gredelin skog med två pojkar med gredelina bakdelar, och så på en »kråkkonselj», som riktigt kom mig att skratta, så lefvande var herrskapet.
»Kom hit, Krycke», sa Villy nästan med andakt i rösten.
»Han är ändå förbannadt styf!
Den här pastellen till exempel.
Inte alls hans vanliga stil, men hur djäkligt själfständig är den inte – och läcker se’n!
Det var ett fruntimmershufvud de tittade på.
Krycke ryckte litet på axlarna, men teg.
»Det är värkligen utmärkt vackert», sa jag, för att om möjligt höja mig litet i deras tanke.
»Skada bara att de dammat henne så oförsiktigt: hon är ju alldeles suddig i hela ansiktet.»
Det ryckte i mungiporna på Krycke, och Villy såg ut som om jag gifvit honom en kall dusch.
Förfärligt svår människa att göra till lags!
»Kom nu, så går vi och tittar på skulpturerna», föreslog Ester. »Tant Lova måste se Linné.»
»Tack du», sa jag, »men det är så godt jag håller mig till ärterna, det tycks vara det enda jag begriper.»
»Se så, tant Lova», sa
Villy och stack sin hand under min arm, »inte ska vi vara knarriga nu!
Tant Lova förstår fan ta mig konst lika mycket – – som de flesta.»
Krycke fick sig en utmanande blick, men den tycktes inte bekomma honom en smul.
»Bra saker en del, utmärkta några få», sa han lugnt när vi gick.
»Det bästa är ändå att där finns så mycket som är dåligt.»
»Dåligt!»
Villy borstade tvärt upp sig.
»Hvad falls.»
»Ja, jag antar, att det är genom sina misstag, inte genom sina segrar, artisterna lika väl som författarna ska komma framåt.»
»Söta du, slipper jag Linné», sa jag åt Ester.
»Jag är värkligen trött, och jag kan inte säga, att jag är värst förtjust i honom där han står i Humlegården.
Han har så förfärligt korta ben och en så förfärligt lång kappa.
Hur han ska kunna plocka blommor med den, begriper jag inte.»
»Titta!» sa Ester.
»Åh, min je!» ropade jag.
Det var Linné lifslefvande, fast han var alldeles hvit och satt fast med ryggen i väggen.