Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då denna förnyade tx-actat nu upphörde, var fråga, huruvida man borde återgå till allmänna tulltaxans bestämmelser och ingen reciprocitetsgrund äga rum i afseende på Svenska och Den 9 Junt.
Finska handeln, eller huruvida man kunde anse förmånligt att ännu för någon kortare tidrymd bibehålla dessa reciprocitetsgrunder, dock med förhöjda afgifter.
Dervid fästade man uppmärksamhet på den vigtiga omständighet, som erfarenheten ådagalagt och nu af en värd talare blifvit omnämnd, att under den period, då anstalterna mot cholera morbus försvårade införseln från alla utländska orter och hufvudsakligen från Finland, man likväl icke fann någon brist på sådana varor, som man förut fått från Finland.
Detta har således icke blifvit lemnadt utur sigte, långt derifrån; och den provisoriska tariffen bär stämpel deraf, tyden visar i detta hänseende betydligen förhöjda afgifter.
Om vid tractatens afslutande skulle möta svårigheter, vore detta icke att förundra sig öfver, emedan skillnaden emellan den förut varande tariffen och den nu föreslagna visar i allmänhet en betydlig förhöjning i den sednare, äfvensom att varor finnas i denna sednare, hvilkas tull dels öfverstiger den förutvarande halfva tullen i tulltaxan, dels den hela.
Man kan icke neka, att det är en fråga af vigt, huruvida det må vara nyttigt alt nu öfvergå till tulltaxan i alla delar, d. v. s. till nära ett prohibitivsystem emot Finland, den egentliga debouchcen för Stockholms transitohandel, eller om, såsom Frih. v.
Schulzenheim sagt, det Ur riktigare att gå gradationsvis till väga och dymedelst komma till samma mål.
Mig har det förekommit, som vore det sednare icke blott i politiskt, utan äfven i financielt och mercantilt afseende riktigare och gagneligare.
Under den tid, jag förvaltade Tullverket, och just till befordrande af transitohandeln med Finland, samt med afseende på hvad Tullstyrelsen var i tillfälle att med säkerhet bedöma i afseende på Finska handeln i Sverige, föreslog Tullstyrelsen och gillade K. M., att nederlagsrätten i Stockholm skulle få utsträckas äfven till upplag af i Sverige till införsel förbjudna varor.
Man har redan erfarit nyttan af detta stadgande, hvarigenom man åsyftade att medelst sådana varors uppläggande i Stockholm bereda en förmånligare byteshandel härstädes, mera lockande för Finnarna.
De befinna sig sålunda icke i bestämd nödvändighet att gå till Danmarks och Tysklands hamnar för att få dessa varor, utan kunna taga dem här.
Konsten att controllera, det inga missbruk härvid skulle äga rum, är fatt, och jag har skäl att tro, det inga sådana genom denna utsträckta nederlagsrätt uppkommit.
Då man sedermera sammanställde de comparativa förhållandena emellan de summor, som för handeln med Finland utgingo från och ingingo till Sverige, erfor man, att dessa summor årligen närmade sig till hvarandra, till Svenska handelns förmån.
Denna nederlagsrätt, som sedermera oafbrutet fortfarit, har ej ensam jemnat dessa handelsförhållanden.
Åtskilliga af våra inhemska tillverkningar, såsom sockerkokningens och tobaksförädlingens fabrikater hafva blifvit före - 20S Den 9 Junu nial för Finska afnämares begagnande.
Följden deraf är, att Finska skepp, som hitkomma med laddningar, äfven gå härifrån med laddningar, hvarförutan en gifven förtjenst uppkommer genom deras uppehälle i Svenska hamnarna.
Dessa äro de omständigheter, som, i förening med andra eftersinnanden, föranledt dertill, att man trott sig böra stadna i alternativet att förnya en convention om handeln med Finland.
Uti förslaget dertill skall man finna flera och betydliga förhöjningar i tullafgifterna; isynnerhet är detta förhållandet med landtmannavaror , och det har också varit K.
M:s nåd. afsigt att lägga den i Revilln:sUtsk:s betänk, ut- > tryckta princip till grund för tractatens uppgörande, i hvad lämpligt och möjligt vore.
Det är nämndt, att R.
St. skulle äga bestämd rättighet att fatta beslut i sådana frågor som denna, d. v. s. bestämma, att ingen nedsättning i tull skall äga rum genom tractater med främmande magter.
Hvad dessa sednare afhandlingars afslutande beträffar, så berättigar Reg.formen K.
M. dertill, och handelstractater äro ingalunda derifrån undantagna.
Följden af denna rättighet, som i politiskt hänseende är af högsta vigt, har varit många liandelstractaters uppgörande och upphäfvande.
Man bör betänka, att all slags handel, om den skall vara lönande, måste vara grundad på byteshandel.
Vill man ej taga andras varor, kan man ej få afsättning för sina egna.
Det skulle vara en kostsam skeppsfart, om vi endast exporterade våra naturliga producter och våra manufacturers tillverkningar, utan att vanligen återföra andra varor från den ort, der afsättningen sker; blifver deremot byteshandel emellan 2:ne stater etablerad, så utskickas hvarje fartyg med sitt lands producter, och då utbytas dessa emot det andra landets varor.
För att befordra en sådan handel blifva landets tractater uppgjorda med reciproka fördelar, hvilkas lämpande efter olika förhållanden utgör ett af hufvudföremålen för statshushållnnigen.
Detta är anledningen, hvarföre Regeringen nu entamerat en sådan negociation, och det vore önskligt, att conventionen blefve afslutad på de grunder, som blifvit föreslagna, emedan de öro efter den noggrannaste beräkning till landets nytta uppgjorda.
Skulle åter negociationen afbrytas, faller det af sig sjelf, att allt återgår tili det förhållande, allmänna tulltaxan stadgar.
Det har blifvit sagdt, att man fruktar, att Ryska varor skola införas under namn af Finska.
Uti tullförfattningarna är sådant i möjligaste måtto förebygdt.
De fullständigaste certificater, att varorna äro Finska producter, erfordras, och dessa certificater måste styrkas genom edgångsbevis af magistrater eller andra behöriga auctoriteter i Finland.
Det har visserligen förekommit någon gång, att försummelser härvid ägt rum; men sällan har detta inträffat, och D t n i) J n n i. oell da hafva afgifterna emedlertid förhöjts pä stadgade sätt och vilkor.
Någon anledning att hädanefter befara ett annat förhållande äger man cj.
Jag instämmer i deras begäran, som önskat bifall å Bevilln.CJtsk:s betänkande.
Hr af Robsahm, Carl Reinh.:
Jag får till alla delar förena mig i Hr Munck af Rosenschölds och Frih. Ehrenborghs äsigter, såsom varande stödda uppå hvad jag anser landets behof fordra, och jag får tillägga, att hvad be träffar Brödrarikets interessen, tror jag, att man bör gå gradatim till väga, i samma man som Svenska interessen dermed äro förenliga, på hvilken grund jag vågar yrka återremiss af detta betänkande.
Sedan jag blifvit underrättad, att 3 Stånd redan bifallit förevar, betänk., och således en återremiss ifrån R. o. Ad. ej skulle lemna något resultat, afstår jag från yrkandet om återremiss; men jag beledsagar detta afstående med en protest emot antagandet af tvenne, nu yrkade satser, den ena af Frih.
Cederström, att Styrelsen äger rätt att sänka tullen äfven på andra varor än spannmål, och den andra af Frih. Åkerhjelm, att den har rätt att i diplomatisk väg genom handelstraclaler höja eller sänka tullen på hvilka varor sorn helst, och således att eludera den R.
St. i Reg.formen förbehållna rättighet att sjelfva höja eller sänka tullen på alla varor utom sjiannmål.
Frih. H amilton:
Jag har egentligen begärt ordet för att förena mig med Frih.
Ehrenborgh i hvad han nyss yttrat, att det är för spannmålshandeln, som en återgång från nuvar. handelsförhållanden med Finland vöre af hufvudsakligaste vigt, hvilket jag uti mitt förra yttrande förbigick.
Vi hafva ofta ett stort öfverflöd på spannmål, sorn icke kan förvaras i brist på någon betydligare spannmålshandel, hvilken ej kan uppslå, så länge undantagslagarna för Finland finnas.
För öfrigt önskade jag äfven upptaga ett yttrande af Frih.
Åkerhjelm, att den af Utsk. föreslagna åtgärden skulle leda till ett brådstörtad! antagande af ett prohibitivsystem emot Finland.
Vi hafva icke trott oss tillstyrka ett prohibitivsystem, då vi tillstyrkt, att en nation må ställas i parite' med alla andra.
Finnarna skulle ej blifva sämre lottade och, i anseende till den närmare belägenheten, kunde de dock undersälja alla andra nationer samt flera af våra egna provinser.
Jag tror, att de i alla fall skulle finna sin fördel vid att i Sverige sälja och köpa sina varor i stället för att gå till Köpenhamn och de Tyska hamnarna, isynnerhet som de varor, hvilka utgöra föremål för vår transitohandel på Finland, böra kunna genom Götha canals begagnande säljas för bättre pris än af dem, som nödgats erlägga Sundska tullen.
Jag vill ej bestrida Frih. Åkerhjelms upp8 H. 27 210 Den g Jun i. gift, att missbruk medelst införande af Ryska varor, i stället för Finska, sällan ägt rum; men , som jag förra gången hade äran yttra, har Stockholms borgerskap upplyst, att betydliga missbruk i detta afseende förekommit, i synnerhet genom införsel af hudar, som i stor mängd skola hafva under namn af Finska varor hitkommit från Ryssland.
Frih» Cederström; Sedan flera ledamöter bland R. o. Ad. vitsordat, att de bestämdt känna , det jemväl PresteSt. bifallit Utskrs betänk., fäller af sig sjelf, att en återremiss ej bör komma i fråga, såsom tjenande till intet.
Jag anhåller således endast att nu få yttra mig i afseende på frågan i allmänhet, för att lemna någon ledning för Bevilln:sUtsk:s blifvande förslag, ang:de tulltaxan.
Det har blifvit ganska riktigt yttradt af Frih. Åkerhjelm, att Finnarna, för de varor de införa, härifrån afhemta andra varor.
Detta förhållande är enahanda för alla nationer, och ju mera aflägsna de orter äro, hvarifrån handelsskepp tillkomma, ju säkrare är det, att de skola återföra varor, som de ej för samma pris på närmare håll kunna uppköpa.
Det måste således vara nyttigt för hvarje nation, att handelsrättigheterna blifva lika för alla folkslag, på det afsättningen af våra varor ej må inskränkas till våra närmaste grannar, utan jemväl må ske till mera aflägset boende.
Detta är med ett ord icke annat än handel i allmänhet, och att handeln är nyttig för folkslagen och måste finnas, så framt folkslagen skola stiga i eultur och välstånd, är en länge känd sak.
Frågan vänder sig här endast deromkring, huruvida det kan vara förmånligare för vårt land, att tulltariffen förbiifver lindrigare för ett land, än för andra, eller om likhet bör äga rum.
Jag har bekänt mig till den sednare opinionen, och jag tror, att den såsom grundsats ej kan bestridas.
Jag vill ingå i de förhållanden, som blifvit uppgifna.
Åkerhjelm har sagt, att uti den talif, som pu är i fråga, finnas få artiklar bibehållna vid half tull, utan har tullafgiften för en del artiklar blifvit upphöjd till den allmänna.
I händelse uti denna tarif orden; half tull, ej begagnas, utan derstädes äro utsatta siffrorna på tullen för hvarje vara, är ingenting lättare, än att Bevilln.Utsk. rättar sig efter denna tarif, då tulltaxan uppgöres, och då förfaller skillnaden emellan Ryska undersåtares och andra nationers tullafgifter.
Skulle åter tractaten innehålla en nedsättning, uteslutande för Finska handeln, vare sig till hälften, -§:delar eller något annat bråk af den tull, som i allmänhet blifver gällande, så anser jag sådant rent af riksskadligt; och det är derföre, som jag anser nyttigt, att, genom ifrågavar. underd. önskans frambärande till K. M., uppmärksamheten fästas vid viglen af ämnets närmare begrundande, enär tractaten, enligt Frih. Åkerhjelms uppgift, ännu icke blifvit afslutad.
Jag tror, att för ögon - Den 9 Juni. 211 blicket skulle Svenska folket ensamt vinna uppå upphäfvande af undantagslagarna för Finska handeln; men om ett par år skulle, i följd deraf, fördelarna för Svenskar och Finnar blifva ömsesidiga.
Jag slutar med att yttra den önskan, att R.
St. måtte komma i tillfälle att känna den med Ryssland uppgjorda handelstractaten, innan de komma att besluta om tulltaxans bestämmelser.
Jag tviflar ej ett 6'gonblick på de upplys* ningar, Frih Åkerhjelm lemnat oss, och är så tillfredsställd deraf, att jag gerna ger Regeringen min tacksamhet för de steg, hon vid tulltariffens uppgörande dels tagit och dels söker att taga.
Jag har förut godkänt Frih. v. Sehuizenheims anmärkning, att man ej kunde begära ett skarpt a fbrytande af den förra tractatens bestämmelser, utan borde vara nöjd med att gradvis komma till ändamålet; men af allt detta finnér jag mig ej vederlagd i den mening, att bifall till Utsk:s betänk., långt ifrån att lägga hinder för Regeringens åtgärder i denna sak, skall gifva dem ett större stöd.
Hr Munck af Rosenschöld har återtagit sin begäran om återremiss, och någon strid oss emellan kan derom icke uppstå; men han har dervid såsom skäl för sin tanke framställt ett begrepp, som jag ej kan -godkänna.
Qui prouve trop, ne prouve rien, torde man här kunna erinra; och om Regeringen icke skulle äga i sin magt att, medelst sina handelstractater med främmande magter , reciprocitetsvis vid. taga beslut om någon förändring i afseende på tullafgifterna, så lyster mig väl att veta, hvad hela Regeringens magt att uppgöra handelstractater skulle betyda- Jag ber att få framställa ett exempel, som skall utreda det begrepp, jag har om frågan.
Vi veta af öfverläggningarna inom Engelska parlamentet, att orsaken, hvarföre Svenska trävaror hafva så ringa afsättning i England, härrör af det företräde, som Engelska Regeringen lemnar sin coloni Canada.
Nå väl! om Engelska Regeringen vore hugad att göra mindre afseende på Canadas behof, och ville eftergifva ep del af den stora tullen på Svenska trävaror, samt deremot ej begärde annat, än att i reciprocitetsväg Svenska Regeringen afstod något af exporttullen, så frågar jag, skulle, i fall man vid öfvervägande af ett sådant förslag funné, att Sverige komme att vinna och blefve betydligt vinnande, K. M, ej äga rätt att ingå i en dylik tractat?
Jag kan icke, till följd af någon J. i Reg.formen, göra mig detta begrepp, hvilket Hr Munck af Rosenschöld sökt göra gällande.
Cederström har jemväl återkallat sin begäran om återremiss, således återstår endast Hr af Robsahm af dem, som bestrida bifall å betänk., hvarföre jag får till honom hemställa, om icke äfven han numera finner skäligt att frånträda sitt yrkande om återremiss.
Jag har visserligen äfven fästat mig vid hvad Frih.
Cederström anfört såsom skäl; 313 Den 9 Juni. men i«å han samt R. o. Ad. icke illa upptaga, att jag finner dera icke förtjena afseende eller vederläggning; ty denna vore så lätt, alt mödan alldeles icke kunde vinna bifall af R. o. Ad, Frih.
Vid mitt anförande äro 2:ne anmärkningar gjorda, hvilka jag anser mig skyldig att upptaga, Deri första innehöll, att jag skulle ansett K.
M- berättigad att genom tractater med främmande magter höja tullnlgifterna; den andra åter, att jag ansåge tillämpningen af allmänna tulltaxan på Finska handeln vara ett prohibitivsystem.
Hvad den förra anmärkningen beträffar, förnekar jag, att jag yttrat något sådant.
Jag har sagt, att K.
M. mäste hafva rätt att afsluta tractater med främmande magter, och deribland handelstraetater; men derföre har jag ej sagt, att K.
M- kan höja tullafgifterna.
Jag har deremot sagt och säger ännu, att K.
M-, emot motsvarande fördelar för landet, kan sänka dessa afgifter; och det grundar jag såväl på 6o som ia §§■ Reg.F., af hvilka den förra stadgar, att inga allm. afgifter få höjas utom stora sjötullen å spannmål, utan R.
St:s samtycke, men förbjuder inga dylika afgifters nedsättning, och din sednare § berättigar K.
M. att med främmande magter ingå afhandlingar m. m.
Vid den af Frih.
Hamilton gjorda anmärkningen får jag erinra, att jag cj sagt, det tulltaxans tillämpning på Finska handeln vöre ett prohibitivsystem, men att öfvergången från half tull till den högsta tull, någon annan nation erlägger, liknade i sina verkningar ett prohibitivsystem.
Det är just denna hastiga förökning i tull för ett land, som i sekler förnämligast i Stockholm föryttrat sina producter och uppköpt sina behof; det är just betänkligheterna dervid, som föranledt till, att man, såsom jag redan nämnt, velat tillse, det icke någon för hastig brytning måtte ske.
Denna vore skadlig i mercantilt afseende och kunde vara det i många andra afse— enden, hvarföre man småningom bör vänja sig vid en annan ordning.
Från 2:ne utgångspunkter betraktar man denna fråga, likasom flera andra allmänna föremål: den ena utgår från enskilda åsigter, öfvervägande blott ett eller få interessen; den andra från ett allmännare skärskådande, öfvervägande, om möjligt är, alla interessen.
Den förra är den enskildas, den sednare måste vara Styrelsens.
Begge syfta möjligen till samma mål; men då den förra framstäler sin mening utan ansvar för följderna, måste den andra änka, tala och handla under större förbindelser.
Skiljaktigheter måste således uppkomma dessa emellan, då frågan är att bedöma, hvad som i allmänt hänseende är bäst och rättast att göra.
Uti en gemensam tafla bör ett lands styelse betrakta de mångfaldiga interessena; der är stället att bevaka, upphjelpa och befrämja dem, som förtryckas och aftyna, hejda dem, som, till skada för andra, inkräkta på deras tillvaro. Den g Junit Hv Munck af Rosenschöld:
Jag skall icke upptaga tiden med alt strida om en principfråga, som icke rörer egentliga föremålet för denna discussion; men jag vill icke låta påbörda mig att hafva misstydt Reg.F:s 60 §., hvilken lika litet lemnar K.
M. rättighet att sänka samt alt höja tullen.
Ett fuctiskt bevis härpå är, att R.
St. vid 2:ne riksdagar beslöto att till K
M. öfverlemna eller öfverlåta att vid reciprocitetsförhållanden sänka tullen.
Jag minnes ganska tydligt, att sådant skedde vid 1823 års riksdag.
Boye yltrat om nyttan af K.
M:s magt att efter behag höja eller sänka tullen, bevisar här intet; ty skulle vi kunna förändra ett stadgande i Reg.formen efter den nytta eller skada, som det kan åstadkomma, blefve Reg.formens bokstafliga föreskrift i många fall icke åtlydd.
Jag har sjelf såsom ledamot af Constit.Utsk., då fråga var om förändring af representationssättet, såsom bevis på skadligheten af våra långa intervaller emellan lagstiftande-magtens sammanträden anfört, att K.
M. ej äger rätt att under denna långa tid höja eller sänka tullen, af hvars förändring landets interesse dock ofta kan vara i behof.
Derföre har äfven jag med min röst understödt, hvad R. o. Ad. vid ett par riksdagar beslutadt, att nemi. åt K.
M. öfverlemna att vid reciprocitetsförhållanden sänka tullen.
I anledning af den siste talarens arfförande, och då jag nyligen citerade 60 §.
Reg.F. samt derpå grundade min öfvertygelse, att K.
M. äger rätt att i fall som dessa sänka, men icke höja tullafgifterna , utber jag mig att fä uppläsa den mening i nämnde §., hvarifrån denna min öfvertygelse hem tas:
"Ej må några allmänna af”gifter, af hvad namn och beskaffenhet som helst, utan R.
"St:s samtycke kunna förhöjas, stora sjötullen å inkommande ”och utgående spannmål allena undantagen.”
Der står tydligen, att ingen allmän afgift får förhöjas, med undantag af tull å spannmålen; men der står icke något förbud för K.
M- att sänka tullafgifterna, hvilket jemväl särdeles med denna vara många gånger ägt rum, utan att rättigheten dertill någonsin satts i fråga från R.
St:s sida, hvilket i förening med den ömständigheten, att slik nedsättning ingenstädes är förbjuden, grundat min här yttrade mening.
Det må tillåtas mig att nyttja samma argumentationssätt mot Frih. Åkerhjelm, som Frih. yttrat mot mig.
Jag ber således att få åberopa samma grundlags §. och frågar, om der står, att K.
M. äger att utan R.
St:s samtycke sänka annan tull, än den å spannmål.
BeviIln.Utsk:s betänk.
N:o 10 blef af R. o. Ad. bifallet.
Föredrogs ånyo LagUtskts d. 2 dennes f. m. på bordet ♦ 3 14 D c n 9 Juni. lagda betänk.
N:o 64 öfver väckta motioner om antagande af en mera fri assigneringsrätt enskilda emellan, än nu äger rum.
Jag begär vördsamt återremiss af delta betänk, derföre, att jag ej annat kati än ogilla både den princip, som Utsk. antagit, och de detailförslag, som Utsk. gifvit uti sitt project till en ny författning i ämnet.
För att reda begreppen till ett sannt omdöme, sådant som det i min tanke bör blifva, är det mig nödvändigt att framställa för R. o.
Ad. en historik af frågan, och jag hoppas, att R. o. Ad. skall öfverse med den vidlyftighet, som dervid kan blifva nödig.
En af reservanterna mot Utsk:s betänk.
, Hr Hessle, har ganska rikligt framställt en tanke, som visserligen också är allmän, den nemi., att privaträttens fordran att äga förtroende och gifva förtroende är äldre än alla borgerliga lagar och mäste sent omsider återfå sin rätt.
Vår Svenska lag har i 4 Cap. 6. §.
U.B. stadgat: ”Häfver någor fått ”invisning å viss man, och får ej betalning af honom; njute ”utmätning hos then, som invisningen gaf, med ränta till ”sex för hundrade;” hvilket stadgande ej kunnat äga rum, om man icke förutsatt, såsom gifven, den grundprincip, att den ena medborgarens rätt, att på en annan utställa invisningar, ligger inom privaträttens fordringar.
Denna rätt var också orubbadt qvarstående från 1734 till 1765, då det olyckliga Nordencrantziska strypsystemet inträdde, ett system, som var hardt nära att skaka Sverige i sina grundvalar, och som icke blott låg till grund för den thronafsägelse, Adolph Fredrik gjorde, utan jemväl genom sina verkningar föranledde ett allmänt missnöje hos nationen och afskalfande af den magt, R.
St. före 1773 innehaft och missbrukat;.
Till följd af detta strypsystem stadgades ett ingrepp i privaträtten, och man förbjöd in visningarna.
Man skulle måhända kunna kasta äfven löjlighet,på detta den allmänna magtens företag, att blanda sig uti enskifta personers förtroende för hvarandra; men man behÖfver icke begagna detta nu mägtigaste af alla vapen; man behöfver blott hålla sig till sakens egen natur.
Jag bestrider icke, att begagnandet af de s. k. valuterna utsträckt sig så långt, att ett verkligt missbruk ägde rum.
Men under namn af att afskaffa dem förbjöd man assignationsrätten.
Man lindrade detta förbud sedermera genom författningar, men upplifvade det åter, och ända till 1818 var det qvar i sin fulla kraft.
Vi minnas alla det steg, 1817 års Ständer togo, då de med ett penndrag indrogo ej mindre än en summa af 4i millioner r:dr, bestående i discontpapper och allmänna invisningar.
Man trodde sig då icke kunna göra nog för penningekarlarna, och man trodde sig icke kunna arbeta nog starkt emot den enskilda industrien, åt hvilken man gaf en förskräcklig stöt, då man förbjöd enskilda assignationer eller dervid fästade Den g Juni. ai5 sådana vilkor, att de endast voro tillåtna i stort, nemi. på 100 r:dr eller deröfver, hvilket medgafs, emedan man eljest hade generat Stockholms börs och de rika karlarna, hvilka åter icke tråfFades, då man förbjöd alla enskilda assignationer af lägre belopp.
Detta stadgande gaf följder, som fullkomligen utvecklade principens oriktighet, och vid 1823 års riksdag anhöllo, på grund af enskild mans motion och roed anledning af LagUtsk:s då afgifna betänk., R.
St. enhälligt hos K.
M. om en författning, som skulle återbringa assignationsrätten till samma förhållande som det, hvari den var för 1818, eller åtminstone med ganska få modificationer deri.
Men det var icke då, och är ännu mindre nu, sällsynt, att en 3:dje kraft finnes, som tillintetgör R.
Här kom den kraften olyckligtvis emellan.
Utsk. hade i sitt betänk. icke allenast framställt sjelfva principen till rättelse; Utsk. hade äfven ulsräckt sitt utlåt, till vissa bihangsfrågor, hvilka visserligen icke voro oskiljaktiga från principfrågan, men hvilka man nu olyckligtvis fästade dervid.
Dertill hörde, att man begärde K.
M:s sanction icke blott på principen, utan afven på bihangsfrågorna, hvaribland var, att en assignation , som icke blef inlöst i rättan tid, skuRe gifva innehafvaren rättighet att hos utgifvaren återfordra summan jemte en straffränta af 12. proc. K.
M. behagade i sitt svar till R.
St. förklara, att K. M. i allo gillade principen, men kunde, i anseende till det i samma lagförslag intagna stadgande om 12 proc:s straffränta, icke Jemna den begärde sanctionen å förslaget.
Intet hade nu varit lättare, än att, då K.
M. tydligen förklarat sig vilja gå R.
St:s förslag i principfrågan till mötes, borttaga stadgandet om 12 procrs straffränta, och Nationens önskan i afseende på invisningsrättighetens återfående hade hunnit sitt ändamål.
Vid sista riksdag ville man rätta felet; men man fästade då ett annat bihang vid principen.