Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvem har väl knipit det, om icke fra Charlotte Strandberg, som na vid sin afg&amp;ng från scenen säges ha testamenterat frakten jemte alla sina roler åt en älskad svärdotter?
Ty förklara mig miraklet utan tjufveri, miraklet, som fru Ch.
St. vid sin afskedsrecett gjorde, att försätta 1889 års publik nästan 40 år tillbaka i tiden genom att, en sextio års gumma, förskapa sig till en ung, munter af lif och lust och fögring strålande säteijänta med blod så varmt, med sinne så friskt som hon vore » på sitt adertonde år.
Hemligheten torde kanske till en del ligga deri, att hjertai aldrig blifvit äldre, men — men vi hålla ändå på vår sjundebuds-teori — nej, sannerligen det går utan Idunas äpple, men gick gjorde det, och det med glans.
Det var en högst egendomlig fläkt från fordom, som betog konstvännen vid denna prestation, den 60-åriga Charlotte Strandbergs 20 åriga Betly, i och för sig ett evenemang, som man al * drig sett maken till på vår hundraåriga operascen.
Det var en fläkt från ett förgånget, så stark och stämnings-
* Forutom en uppsats om franska repertoaren på Dramatiska teatern af Volontaires hand, hafva vi äfven från honom erhållit en operarevy, hvilka båda artiklar utrymmet nödgar oss att spara till ett följande häfte.
anm.fall, att man kände sig frestad nypa sig i armen för att käona efter, om man ej drömmer, drömmer sig tillbaka till den 14 Oktober 1850, d&amp; mamsell Linderoth f. f. g. uppträdde i Alphyddan!
de elektriska drafklasarna försvinna med elektrisk fart, den undanpetade kronan sänker sig strålande och majestätisk öfver amfiteatern och parterr, damer i snäfva, rynkiga kjolar, ännu oan-ftktade af kejsarinnan Eagenies tokiga krinolin, med hvita teaterkappor, herrar i höga kragar och smala pantalonger fylla logerna, hvaraf den kungliga återtar sina af en senare tid borttagna imposanta royauténs emblemer, den eldiga Jacopo Foroni svänger med glöd sin lifliga staf (andra tider, andra seder — ack!
), kung Oscar II försvinner som en blixt ur k. logen, en mörklockig, vacker, ung sjöofficer med drömmande blå ögon och melankoliska, tankfulla blickar träder i hans ställe, nu kommer kung Oscar,
— men det är Oscar den I, ännu obruten af åren, bildskön elegant, chevaleresk.
Man har nyss sett en ny fransk komedi, » Ett knäfall », spelad af hrr Nygren, Hedin, Fredelius, fruar Billing och Berg-inansson (Zelma Hedin), man har skrattat åt Svante Hedin i » En bengalisk tiger », jemte honom gubben Wennbom, för aftonen remplacerande Lars Kinmansson, som böljade dra sig tillbaka vid denna tid — afskedsrecett samma år i December, då mot denne åldrige Papageno f. f. g. spelade den unga, vackra Papa-gena-Linderoth — den fina och och eleganta Aurelie, fru Berg-Bergmansson och — hvilken täck liten pigsnXrta, mörka ögon, skalkande min, lilla Lolotte, i hvardagslag Lotta Linderoth.
Ridån sänker sig öfver Svantes sista roliga replik; » Jaha, jaha, hvar och en har nu sin smak », man skrattar och småpratar lifiigt under mellanakten, herrarne diskutera Louis Napoléon och Cobden, då går ridån upp öfver Alphyddan, Olle Strandberg gör sin entré, den hurtige Daniel med sin klara, nordiska tenor.
Man finner honom dock ej så glad som förr, men hvem kan undra på det, blott för några fö månader sedan förlorade han genom döden sin unga, gudasköna och älskliga maka, Aurora, Jolantas, Fenellas idealiska tolkarinna.
Denna maka — dock bär kommer den andra, bevars väl, nej, jag menar lilla Lolotte kommer igen, nu klädd till säteijänta, röd ooh hvit, glad och käck.
Hur sjunger hon?
Vi lemna ordet åt hufvudstadens strängaste musikjurist.
Prof. Bauck dömde:
» M:) le Linderoth är helt ung, presenterar sig Innu anspråkslöst under benämningen elev; håller aktrisen emellertid hvad eleven lofVat, kan både publik och teater lyckönska sig.
M: lleL: s röst är en sopran af frisk och metallisk timbre samt af icke obetydlig höjd; hennes höga toner äro de vackraste, mellanre-gistret något matt.
Detta låter förbättra sig genom stadier ooh genom att behandla de höga gränstonerna varsamt, högeligen att rekommendera åt unga stämmor.
Hennes intonation visar ett lyckligt öra, hennes föredrag god uppfattning, som lofvar ganska vackra resultat, när det naturligt känsliga stadgat sig till smak.
Genom deltagande i smärre talpjeser har M: lle L. förvärfvat en viss scenisk vana, hennes spel som Betli utmärker sig för myc-ken naiveté och liflighet.
Fortgår hon, som hon böljat, på den under så goda auspicier beträdda banan, så har man utsigt att omsider en gång få subrettfacket på ett tillfredsställande sätt återbesatt.
M: lle L. måste sjunga sin arietta da capo och framkallades efter pjesens slut. »
Nåå, spådde gubben Bauck rätt?
Blef det något af mamsellen-eleven?
Blef hon denna premiéresoubrette utan like på vår svenska scen, den nyttigaste, behagligaste, flitigaste af alla sina rivaler i branchen?
En öfverfyld, entusiasmerad salong, berg af lagrar och rosor, dånande bifallsrop, applåder, närdukpviftningar, löjen och tårar och inropningar utan tal ha i februari 1889 besvarat frågan.
Ack ja, ty vi äro i Februari 1889, icke i Oktober 1850, det kan ej lyelpas.
Nej se — ah, så fort det går — den unge sjöofficern i k. logen grånar, kung Oscar I försvinner, med honom kronan — teaterns välförståendes, Olle Strandberg kryper ihop till lille hr Nilsson, hr Nygren — nej, men hr Nygren, var inte han med 1850?
Jo visst, redan då spelade en hr Nygren prost i Vermländingarne — alltså, men nqjl Det var Johan Mathias Christopher, icke Helmer, som väl knapt ens var påtänkt den tiden.
Uddman var då ännu relativt — smal, sjöng med bravar sin Max, der han debuterade 1844.
Men nu är han död och alla äro döda.
Döda, döda — alla, Fredelius, Nygren, Elma Billing f. Ström, gubben och gumman Wennbom, Olle, Zelma Hedin — Hedin?
Ahl en ljuspunkt i dödsmörkret — Svante lefver ju, och med hvilket lif!
Ån i dag spelar han ju samma roler, Cerfeuil, Piccolet, Cha-monflet; Svante Hedin och det glada, roliga ooh soliga lifvet, de hänga ju så ihop, att hr Hedin säkert aldrig dör, särdeles när det ej blef af i höstas.
Nej, ännu om en 3, 400 år (läs: tretill fyrahundra år) fröjdar hr H. våra efterkommande med sin odödliga komik, talande med saknad om sin goda kamrat Charlotte Strandberg, som endast efter 45: årig vistelse vid teatern förhastade sig och tog afsked i den späda åldern af 9 oeh 50.
Om fru Strandberg knipit ett af Idunas tre äpplen, hvem om ioke hr Hedin har knipit de två andra?
Alltså — hr Hedin utgjorde enda påminnelsen om debuten för fru Strandberg, liksom han i kommande århundraden helt säkert skall göra det för fru Strandbergs dotterdöttrars dotterdöttrars barn, när de, 60-åriga gummor vordna, taga afsked af sin publik.
Med lätta, ungdomsspänstiga steg skall då hr Svante leda fram de åldriga, darrande gummorna på soenen, sedan arrangera en fest för dem och hålla ett stort tal om deras uråldriga förffeder, förklarande att ur-pappa Olle Hka litet var en myt som ur-mamma Charlotte en legend, utan att han kände den förre redan som ungdomsfrisk, serenadsjungande student och den senare som liten näpen balettunge, som började öfva för Anders Selinder och Alexander Puchs sina första » pas de basque med vändning » vid den tid, » då jag, mina herrar och damer, jag, som här står, hade äran att på k. teaterns tiljor debutera som Te-baldo i Romeo och Julia, den 17 April 1845, d. v. s. nu på håret 2 dagar och 3 veckor och — och 400 år sedan. »
Betly (Alphyddan), Marcellina (Fidelio, B&amp;rber&amp;ren, Fígaro), Che-rubin, Susanna (Fígaro), Papagena, Tärnorna (Trollflöjten), Zerlina (Fra Diavolo, Don Juan), Anna (Friskytten, Vermländingarne), Blonde (Enle-yeringen), Urbain (Hugenotterne), Alice (Robert), Markisinnan (Regementets dotter, Marco Spada, Kungen har sagt det), Stephano, Gertrud (Romeo), Siebel, Martha (Faust), Mazetto (Sylvia), Henriette, fru Ber-trand (Muraren), Lady Pamela (Fra Diavolo), Ursula, Perronella (Svarta Dominon), Carlo (Hin Ondes Andel \ Diana (Kronjuvelerna), Lisa (Verm-landingarne, Hertig Magnus), Fru Ragnhild (Bergtagna), Alison (Mästerkatten), Erik (Ungmors Kusin), Fru Sganarelle (Läkaren mot sin vilja), Ortrud (Lohengrin), Fatima (Oberon), Zulma (Estrella), Hedvig, Jemray (Tell), Jenny (Hvita frun), Emilie (Målaren och modellerna), Benjamin (Josef), Nancy (Martha), En husfru (Hårdt mot hårdt), Ingrid, Prostinnan (Tillfället gör tjufven), Mirza (Lalla Rook), Lilla (Elviras sagor), Ritta (Zampa), Rispah (Quentin Durward), Georgette (Villars * dragoner), Cecilia, Margaretha (Gustaf Wasa), Orsino (Lncrezia), Jeanette, Mathilde (Joconde), Clotilde (Norma), Maddalena (Rigoletto), Elvira, Gio-vanna (Ernani), Lulli (Lulli), Sophie (En egendom till salu), Didier (Frondörerna), Maria (Czar och timmerman), Elizetta (Hemliga giftermålet), Grefvinnan (Trumpetaren), Bobinette (Pathelin), Fru Page (Muntra fruarne), Antonio (Richard Lejonhjerta), Sofia (Nya Garnison), Flora,Anna (Den Vilseförda) — samt Valentin (Fortunios visa), Den skona Helena och Anna Stina (Riddar Blåskägg) — se der sä vidt vi i en hast kunnat erinra oss en del af fru Strandbergs roler, hvilka kanske äro hälften Bertaligare än denna bråkdel, så mycket mer som fru S. innehaft en mängd talroler, alltifrån » Hittebarnet », » Barnhusbarnen » (Fanny), » En bengalisk tiger&gt; m. fl.
i sin ungdom till den gamla hexan i Gustaf 111: 8 » Bedragne Pascha » vid k. teaterjubileet 1882.
Som man ser, har fru S. under dessa tvenne tjog år icke legat p&amp; latsidan, helst som hon ibland af intresse för saken uppträdt i kören, som statist o. s. v. Sällan eller aldrig har hon sändt återbud till repetition eller representation, aldrig kommit för sent, tidigt nere i sin loge, gladt pratande, aldrig intri-gant och svår mot rivaler (annat än med sin öfverlägsna talang), anspråkslös, tjenstvillig, förnöjsam, glädtigt enkel och god
— se der den enkla sanningen om denna konstnärinna såsom menniska och kamrat vid v&amp;rt lands främsta konstanstalt.
Som konstnärinna är friskhet och behag de egenskaper, som beredt fru Strandberg hennes lycka ooh gjort henne till — som Aftonbladets utmärkte musikbedömare mycket korrekt säger — » en af de mest typiska subretter vår k. scen någonsin egt&gt;.
Nyss anförda utdrag ur fru S: s ropertoir gifver en — om ock ofullständig — föreställning om hennes mångsidighet och användbarhet.
Ehuru Alice (Robert) och Ortrud (Lohengrin) lågo stick i stäf mot sångerskans skaplynne, hade hon dock i den förstnämnda flera lyckade moment såsom entrén i akt I, breftiraden i den andra, fästmanskupletterna med inledande småkoketta recitativ i den tredje, om ock fortsättningen af operan blef henne öfver-mäktig.
Som Ortrud ansåg N.
Ars stränga Q. henne » ganska skickligt lotsa sig i land », hvilket ej är litet sagdt om ett så horribelt parti, så i alla afseenden illa liggande för sångerskan.
Redan 1853 fick fru S. ett primadonnaparti inom opéra-comique, Martha, och, trots Julie Berwald föregått henne, skördade hon här stort bifall, » tecknade själsstriden under duon utmärkt », fick bissera folkvisan o. s. v. I Nanoys parti, som hon sedan öfvertog, var hon dock onekligen mer hemma, ehuru de låga alttonerna ej ville lyckas henne så väl som för fröknarna Boye och Bournonville.
Zulma, Susanna, Elizetta och Zerlina i Fra Diavolo höra jemte Martha till de större på samma gång känslofulla som pikanta partier fru S. utfört, Susanna redan 1853, der hon tog revanche för ett mindre lyckadt uppträdande som Cherubin, deri sångerskan likväl, trots konkurrensen med s&amp; vackra och farliga rivaler som fVk.
Boye, Hilda Sällström, MinaGelhaar och sist sin egen köttsliga dotter Anna, tid efter annan varierande med Susanna, firade stora triumfer ända till fir 1874, då hon öfvergaf både flickan och pojken och egnat sig åt gumman Marcellina.
Pojkroler intaga en särskild plats inom fru S: s repertoir: Cherubin, Jemmy, Siebel, Carlo, Urbano, Stephano.
Om också den svåraste af dessa Cherubin brast något i poesi och lyftning, så gafs rolen i öfrigt med öfverlägsen qvickhet och eld, Carlo med öfverraskande god koloratur, Urbano litet vräkigt och bla-seradt elegant, som sig borde, Siebel och Jemmy känslofullt, men aldrig sentimentalt — den väl afvägda blandningen af känsla och ysterhet skänkte i allmänhet åt dessa pojkar rikt konstnärligt intresse, som i förening med en käck, liflig ton, ett lämpligt, skalkande och täckt minspel, en förförisk apparation skall verka
— fasligt för fru S: s efterträderskor i långa tider.
Dessutom kärnan af fru S: s reportoir: Betliroleroa, oftast sekundära, men med fru S. aldrig förgätna, antingen klassiska som Zerlina eller Blonde, romantiska som Anoa eller Fatima eller fransyskt lifliga som Jenny, Diane, Mirza, Ritta, Jeanette, Georgette, Lilla, Sofia och hvad allt de heter, lifliga småmysande små töser.
De tjeoster fru S. gjort svensk operadiktniog äro ej få, derom vitna Berens Lulli och Quinault, Jacobsons Ungmors kusin och prof. Hallstenius flesta operetter, ur hvilka hennes friska, skälmska » Jag skapades ej till nunna minsann, dertill är jag mycket för glada » gjorde så erusorisk effekt.
Om hennes Offenbach * repertoir nämna vi ingenting, hänvisande hvad i denna tidskrifts musikafdelning derom är sagdt på tal om Vasateaterns repris af » Sköna Helena » våren 1888.
Deremot några ord om hennes pligttrogna utförande af fyll-nadspartien såsom Ursula (Svarta Dominon) Clotilde (Norma), Anna (Den vilseförda), partier hvilka väl utförda knappast märkas, men hvilka illa gjorda skulle märkas — irriterande.
På äldre dagar har fru S. med glans lupit in i gummfac-ket.
En liten förstudie dertill yppades redan 1857, då fru S. kreerade fru Page i Nicolais Muntra fruar, sedan med samma framgång repriserad 20 år derefter.
Ladyn i Fra Diavolo fick fru S. redan i sin gröna ungdom, om denna skall vara ung eller gammal, kan man ha olika meningar.
Lorden sjunger ju att hon är » bedårande — på afstånd blott » och Markisens låga brinner väl artificiel, men lilla Zerlina, en feminin, säger ju: Se der en dam, så ung och vacker.
Efter tretio år spelade fru S. ånyo sin lady, som fått en pendant i den koketta markisinnan i Ur Dagms Krönika.
21Spada.
Fra Ragnhild 1874 invigde ett ännu äldre skede, dit Markisinnorna de Moncontour och von Streckenfeit snart sällade sig.
Samtidigt sjöng fru S. visserligen Siebel och Tellsgosse, men snart nog fetmade hon ifr&amp;n dessa roler och mognade till deras mammor eller tanter, Martha och Hedvig.
Anna i Vermländingarne, spelad med sådan lycka på 50- och 60-t * let, blef 1879 till sist svärmor Lisa, arrendatorskan Jenny oldfrun Margareta, Cherubin Marcellina, pagen amman o. s. v. Men allt med bibehållen vigör — utmärkt karakteriseringstalang, gemytlighet och komisk styrka, på senaste tiden också en aristokratisk finess, som förr saknades (t. ex. i Regementets dotter).
Som vis-sångerska har varit och är fm S. ypperlig.
En sann lutning är att åhöra hennes » pojkvisor », det må nu vara Geyers » Sliparpojke », Pacii soldat- eller Lindblads skjuts * pojke, ja, t. o. m. prof. Nybloms älskvärda » Grindpojke ».
Särdeles Lindblads mästerliga visa blef i fm S: s mun ett helt litet situations-måleri med friska tallskogar, guppande rapphöna, traskande Grålle, ljudliga pisksmällar och en liten knubbig rosenkindad tjufpojke till körsven med klingande rop, som eka långt in i skogens dunkla grönska.
Men — jag kommer nu tillhaka till mitt sjunde bud — att kunna så illusoriskt framställa sådana ungdomssprittande känslor, när man snart har sina modiga sextio år på nacken, det är ju uppenbar stöld och tjufveri från ungdomsgudinnans arsenal.
Hittills har jag nu endast att från den glada, den goda glada sångens vänner tillropa fru Strandberg hennes svågers: Tack för god vakt!
Och tillönskande Sveriges Dejazet en glad och glad, fridsäll lifvets afton kan jag ej bättre sluta, än lem-nande ordet till en skald, som sjöng till en sångare, begge hennes hjerta nära och kära:
» Lef glad, lef lycklig på din ära Och p&amp; din inre harmoni!
Men då du sjöng i dar, i unga FÖr oss, och ljuft som ingen ann,
Så har i dag jag velat sjunga En strof for dig så godt jag kan.
Den röst, som nått din barndoms öra — - Fast länge ' se ’ n på välljud tom —
Jag trott du gerna skulle höra På tröskeln till din ålderdom! »
Volontaire.Grefvinnan Zoé.
Under ett par dagar förvandlades nu Räflinge till hög-qvarter.
Expeditionen förlädes på nedre bottnen; det var ett ständigt kommande och gående af adjutanter, ordonanser och officerare af alla grader.
Utanför slottstrappan gick dag och natt en soldat på post, och Zoé vaknade om morgonen vid att reveljen gick i lägret på andra sidan parken.
Vid frukosten var grefvinnan aldrig närvarande, men gjorde deremot les honneurs vid middagsbordet.
Och det var glada middagar med mycket vin, mycket skratt och många befängda qvickheter, skjutna ut i luften i kapp med champagnebuteljernas korkar.
Den ljusa, rymliga matsalen erbjöd då en präktig anblick; uniformerna togo sig så bra ut, verkade så artistiskt mot väggarna, hållna i hvitt och guld, med sina läckert utförda stilleben och jagtstycken i glada, friska förger.
Glasdörrarna till balkongen stodo alltid öppna under middagen, och som salen vette utåt parken strömmade sommarens doft af nyslaget hö in och fylde luften med en svag parfym.
Detta jemte den utsökta maten och de dyrbara, äkta chåteauvinerna födde stämningen
— en animerad, hjertlig stämning, som tog sig uttryck i täta helsningar med glasen och ytterst lifligt samspråk.
Alla dessa officerare, som suttit till häst från klockan fem på morgonen, frånräknadt frukosten, hängåfvo sig nu odeladt åt bordets nöjen, de solbrända kinderna fingo så småningom teglets varma fårg och skåltalen en flygt, hvars vingar hemtade sin styrka ur Pomardens blod och Pommeryns guld.
Zoé hyllades vid dessa middagar som en drottning.
Generalen förde henne till och från bordet med den galanta artighet, som några af våra äldre officerare ännu äga qvar från kung Karls dagar.
Och der hon gick fram, bugade sig löjtnanterna som den högväxta vassen, när sommarvinden stryker smekande fram.
De yngste formligen afgudade henne, sökte läsai hennes ögon, hvad hon Önskade, och höllo sig ständigt i hennes närhet för att få tillfälle göra henne en eller annan liten tjenst.
Zoe var qvinna — qvinna ända ut i fingerspetsarna, och hon kunde inte annat än känna sig smickrad.
Men denna varma hyllning återverkade, och hon blef älskvärdare än någonsin — » det fins inte i hela Paris en sådan qvinna som ni! » försäkrade den franske kavalleriöfversten, hvilken bevistade manövern.
» Nu narras ni, herr öfverste! » log Zoe tillbaka, men hon kände sig inte så litet stolt i alla fall.
Bland alla dessa uppvaktande officerare var det likväl en hon inte sett till vid middagsbordet den första dagen — den unge mannen, som helsat på henne ner ifrån slottsgården.
Hon hade ofrivilligt kommit att tänka på honom flere gånger under dagens lopp, och alltid hade tanken varit åtföljd af en fråga: hvar har jag sett honom förr?
Men det kunde hon der emot inte svara på.
Och derför tänkte hon på honom så mycket mer.
Så på aftonen, när man samlat sig inne i den upplysta salongen för att dricka en kopp te, uppenbarade han sig plötsligt i dörröppningen.
Han helsade militäriskt och gick der-efter fram till generalen.
De båda herrarne samtalade ifrigt ett ögonblick.
» Vi ha ännu tid på oss, » slöt generalen samtalet och lade vänligt sin hand på adjutantens axel, » se till att få er en kopp te, det kan baron behöfva, jag skall presentera er för grefvinnan. »
De gingo fram till Zoe, der hon satt och talade om Longchamps, om Patti och senaste Salongen med den franske kavalleriöfversten.
» Tillåt mig presentera för grefvinnan ännu en af edra gäster 1 »
Hon samtyckte med ett leende och en liten intagande böjning på hufvudet.
» Grefvinnan von Flandern!
baron de Besche! »
Baronen bugade, och grefvinnan sänkte ännu en gång sitt vackra hufvud.
» Hvarför ha vi inte fått det nöjet se baron till middagen. »
» Det är mitt fel, grefvinna!
Baron de Besche har varit öfver till afdelningen B; fram på morgonqvisten kommer det att smälla. »
» Ska vi segra eller bli slagna, herr general? » frågade hon med ett litet skälmaktigt leende. » Ja, gunås, grefvinna, vid sådana här tillfallen är ens öde redan afgjordt på förhand, och det lär väl bli vi, som den här gången få rymma faltet. »
» Men försvara er så länge som möjligt, mina herrar, annars gå vi miste om er alldeles för snart. »
Generalen och baron de Besche bugade sig leende som ville de försäkra, att man för nöjet få stanna qvar på Räflinge gerna skulle slåss till sista man.
Nu närmade sig flere officerare, och samtalet antog en annan vändning: man kom in på en skandal, som nyligen timat i förnäma verlden, och hvar och en drog sitt strå till stacken.
Zoé hörde på och förvånade sig i tysthet öfver, hur män af verld kunde lika bra som qvinnorna den kosmopolitiska konsten att tala illa om sin nästa.
Generalen och baron de Besche voro de enda, som sökta urskulda — » det fans ju så mycket, som verlden inte kände! » — » han var ju så ung och kanske litet excentrisk! » — men generalen och hans adjutant blefvo öfverröstade — » det var oförlåtligt 1 » — » han var ett niauvais sujet och hon — nå ja hon ... » Och så ryckte man på axlarna, smuttade på téet och såg ut som idel oförvitliga samveten.
» Ja, prata, ni, » yttrade plötsligt baron de Besche, » jag tycker om att folk ännu kan göra dumheter; det bevisar åtminstone en smula hjerta. »
» Men man ska inte ställa till skandal, » förklarade en flintskallig, utlefvad kapten, som aldrig något år försummade sina sex veckor i Wiesbaden.
» Nej, konsten är att sköta sina intriger fint! » ljöd det andäktigt i korus.
» Oh, mina herrar, en sådan moral! » utbrast grefvinnan med en harm, som icke var låtsad.
» Då är det vackrare att göra en dumhet och stå sitt kast, så vida man inte har nog hufvud och mod att låta bli att göra några dumheter alls. »
Baronen och grefvinnans blickar möttes — om af en händelse eller af sympati, visste ingendera.
» Grefvinnan har rätt! » brummade en gammal major mellan sina hvita mustascher, » men, gunås, så resonnera inte de unga damerna nu för tiden. »
» Oh, en sådan Cato!
— jag tar de unga damernas parti
— om de ha dåligt rykte, är det herrarnas fel, som inte längte tro, att det fins goda och dygdiga qvinnor. » » Tag åt er, mina herrar, » sade generalen med ett visst alvar, » ni ha ärligt förtjent en straffpredikan.
Han räckte grefvinnan sin hand och bjöd godnatt, i det han tilläde:
» Jag beklagar, att grefvinnans sömn kommer att störas i morgon bittida, men jag måste bruka mitt artilleri — nöden har ingen lag. »
» Jag är inte alls nervös — skjut ni bara! »
Man tog afsked, och efter några minuter var salongen tom.
Baron de Besche hade bugat sig vördnadsfullt, på något afstånd, och gått utan att under aftonen ha vexlat ett enda ord med grefvinnan.
Hon fann det litet underligt, då hon nu var alldeles säker på, att de mötts någon gång förr, och hon förvånade sig öfver, att han icke alls tycktes påminna sig detta.
Det hade efter en regnig och mulen morgon blifvit en ljum, månljus afton.
Och Zoe kunde icke motstå begäret att kasta en lätt schal öfver axlarna och gå ned i parken.
Räflinge park var berömd för sin skönhet.
Den bestod af gamla ekar och lindar, planterade långt innan ännu godset kommit i von Flandernska ättens ägo.
Här och der glittrade en spegelblänk dam genom det täta, af månskenet försilfrade löfverket, då och då vidgade sig de sandade gångarne till en rundel, i hvars midt en liten vattenkonst spelade eller en staty sträckte sina marmorarmar mot den stjernklara, djupblåa aftonhimlen.
Stundom verkade alléerna som gick man genom en tunnel af doftande grönt; här rådde en ständig halfskym-ning, en djup tystnad, endast afbruten af grodorna, som qväkte rundt omkring i dammarna.
När man gått parken i ända stod man plötsligt på en bred terass, från hvilken man hade en vidsträckt utsigt öfver dalen nedanför, der den lilla ån slingrade fram i nyckfulla vändningar, Öfver de af solen brända, jämna gräsmarkerna, der kor och får betade, öfver barrsko-garnes mjuka våglinier på de motsatta höjderna och bort om dessa ett oändligt fjärran, som antingen skiftade i solnedgångens varma glöd, stod som en hotande molnvägg eller som nu smälte bort i sommarnattens violetta, svagt erggröna och gyllene toner.
Det var hit till denna terass Zoé stälde sina steg.
__ (Slutet föyer) .En lärokurs.
Karnevals tankar af Paöguino.
En maskerad är lifvet och lifvet är en skola, ergo är en maskerad en skola.