Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under tiden gingo Hilda och Wallinder arm i arm nedåt den sköna strandbrädden vid ån.
Längre ned låg en liten farkost.
Då de hunno dit, sade Wallinder: ”Är icke den lilla holmen, midtpå den klara, blå ytan, herrlig och inbjudande?
Får jag ro fröken Hilda dit?”
”Är det der, som trollen hafva sin bostad?” frågade hon skämtande.
”Nej, men kanske Necken.
Skola vi icke se huru han har det i sitt lilla residens?”
”Må göra,” inföll
Hilda och steg i den lilla båten, som
Wallinder skyddande klädde med löf och täckte med mossa i botten, på det Hilda icke skulle blifva våt om fötterna af de fuktiga bräderna.
Nu fattade Wallinder årorna, och lätt gled farkosten fram på den spegelblanka vågen.
De sutto midtemot hvarandra, och betraktade vexelvis de svällande böljorna, som buro dem bort till Neckens borg, och de herrliga stränderna, hvilkas lummiga träd sakta susade en helsning vid deras förbifart.
På hvarandra sågo de icke.
”Detta var rätt roligt, rätt behagligt,” sade Hilda och såg tacksamt på sin följeslagare.
”Huru lyckligt, att fröken Hilda tycker det!” svarade Wallinder och lät den ena åran hvila, under det han böjde sig ned och tryckte en lätt kyss på Hildas hand, som stödde sig mot kanten af båten.
Litet förlägen drog hon den undan, och utan att hafva vexlat ett enda ord vidare, kommo de fram till holmen.
Wallinder hoppade ur, fastgjorde farkosten och hjelpte sedan sin följeslagarinna att stiga i land på den lilla förtjusande platsen, värdig att tjena Necken till bostad.
Holmen var nästan cirkelrund och bekransad af små löfdungar, hvilka skuggade dess stränder.
På dess högsta punkt funnos ett par nya torfbänkar, der utsigten var skönast öfver den kringliggande nejden.
Hit förde Wallinder Hilda, och bjöd henne sitta.
”Hvem vårdar denna lilla, täcka, tjusande holme?” frågade hon och tog plats på den af frisk grönska svällande torfbänken; ”den synes vara helt ny, och är icke den lilla planen här framföre beströdd med blommor!”
”Förmodligen har Necken haft en aning om det besök han skulle erhålla, och derföre sökt pryda sin boning,” svarade Wallinder, under det han med ett spö ristade runor i sanden, hvilka Hilda icke tordes beskåda, emedan, vid den flyktiga blick hon kastade på hans arbete, då hon ville betrakta blommorna, ett H kom henne att ana, att det var hennes eget namn hon fått läsa.
”Necken är en ganska artig värd,” yttrade
Hilda slutligen, då tystnaden blef för lång, och högt rodnande tillade hon: ”Jag ville önska, att han visste huru tacksam jag är för den glädje han beredt mig.”
”Tala bara sanning,” inföll Wallinder, och i böjningen af hans röst låg något vemodigt hänförande.
”Neckens skarpa öga tränger genom fröken Hildas hjerta, och smärtsamma blifva de toner, i hvilka han utgjuter sin klagan, om han finner att ni blott velat säga honom en artighet.”
”Necken skall icke få skäl till en sådan klagan,” svarade hon hastigt, och lät Wallinder blicka in i de klara, mörka ögonen.
”Denna dag, hela denna dag, har, med undantag af det bekymmer brefvet från min väninna tillförde mig, varit en af de skönaste i mitt lif.”
”Många sådana sköna dagar hoppas jag då kunna bereda er,” svarade Wallinder med rörelse; ”och emedan jag redan sent i går afton, då jag var här, hoppades få föra fröken Hilda hit i dag, lemnade jag qvar något, som jag trodde möjligen kunde behaga och roa min följeslagerska.”
Wallinder gick bort till en urholkning, som fanns i stammen af ett gammalt träd, och framdrog derur en flöjt.
Han satte sig på den till hälften nedfallna stammen, och framlockade från instrumentet rika, sköna toner, hvilka upprepades af det aflägsna genljudet.
Hilda var alldeles förtjust.
En herrligare afton hade hon aldrig upplefvat; en sådan sällhet hade aldrig genomströmmat hennes själ. ”O, så illa, att icke mamma är med!” suckade hon, då Wallinder bortlade flöjten.
”Hon har förlorat en stor glädje; men vi skola snart göra om det.”
Solen speglade redan sitt sista gyllne skimmer på den blå, böljande ytan, då vårt unga, lyckliga par åter gungade mot Lindfors-stranden, hvars höga, lummiga träd lutade sig, likt väldiga jätteskepnader, öfver kanten af ån.
Sakta sköt båten mot stranden, och lätta och glada vandrade de uppför den lilla allén, och inträdde på gården.
Pappa satt åter rökande sin pipa på förstuguqvisten, och mamma ropade emot dem från det öppna fönstret: ”Hvar i Herrans namn har ni varit så länge?
Jag började riktigt frukta, min kära Hilda, att trollen tagit dig.”
”Nej, det är allt jag,” ursäktade Wallinder, i det de båda inträdde i salen, och han, flämtande efter rodden, torkade svettdropparne från sin höga panna, ”det är allt jag, min bästa fru Borgensköld, som denna gång bortfört fröken.
Vi hafva en liten så oändligt skön och treflig holme derborta i ån.
Dit förde jag henne, på det hon skulle riktigt få njuta af de förtjusande utsigter vi hafva att bjuda på.”
”Nå, det var ingenting ondt deri,” sade mamma småleende; ”men nu lär ni väl vara bra hungriga, efter ni försummat thétiden?”
”Man måste vara vid fru Borgenskölds ålder, för att göra en sådan fråga,” hviskade Wallinder hastigt till Hilda, men sade högt, med en förbindlig bugning:
”Ack nej, icke jag åtminstone.”
”Men du är säkert hungrig, Hilda?
Det vet jag visst,” återtog mamma.
”Jag vet huru gerna du äter din hafregrynsgröt om aftonen.”
”Vi åto middag så sent,” svarade Hilda undvikande; ”men nog skola vi ändå göra heder åt mammas gröt, magister Wallinder.”
Hon gaf honom handen och förde honom till bordet, som landtligt och trefligt väntade dem.
Vid afskedet sade Wallinder: ”Jag kommer snart åter,” och Lindfors’ tre invånare yttrade ett: ”Hjertligt välkommen, alltid välkommen!”
Uppfylld af glada, lycksaliga känslor, rullade Wallinder den vackra vägen till prestgården, och hvad han derunder tänkte torde läsaren gissa, utan att vi behöfva meddela det.
Vi vända hellre tillbaka, och blicka in i Hildas jungfrubur.
Länge satt hon tyst, med händerna öfver hvarandra på knät, ömsom suckande och leende.
Vid hennes tankar och känslor vilja vi icke uppehålla oss.
De mötte troligen Wallinders vid samma mål, ehuru vi för ingen del påstå, att
Hilda då blickade så långt in i framtiden.
Nej, hon lyftade blott helt litet på den förlåt, som undanskymde den; men redan det lilla hon då skådade var nog att bringa hjertat i hastigare lopp.
Hon ville skingra dessa tankar, hon ville förjaga Wallinders bild, emedan den undanskymde Rosas, hvilken likväl, efter det bref hon erhållit, ensamt bordt sysselsätta henne.
– Så tyckte Hilda, och, förebrående sig sin svaghet, tog hon åter Rosas bref, för att sysselsätta sig endast med henne.
Ferdinands kastade hon afsides.
Emellertid vilja vi framlägga för våra läsare de båda skrifvelserna från H**.
Nyheter från vår Hjeltinna.
Rosa till Hilda.
H** den 15 Juni 1827.
Min egen vän!
Hvad jag sörjer och saknar dig, du den enda, till hvilken jag här kunde riktigt förtro mig, för hvilken jag kunde öppna mitt hjerta, med alla dess rika känslor, med dess djupa smärta och omätliga fröjd!
Väl har jag min gode och innerligt älskade farbror Ling; men hans ålder och kön göra det dock icke möjligt att förtro honom hvarje känsla, som darrar genom mitt hjerta.
Det var endast till dig jag kunde det.
– O, Hilda, lifvet bär i rikt mått bittra frukter!
Men jag vill icke klaga deröfver, endast jag en gång får utsträcka handen, för att skörda de goda och ädla.
Huru mycket har icke inträffat på den korta tid, som förflutit sedan du lemnade mig!
Ack, huru liten tid behöfves ej, att vända lugn och fröjd i oro och qval!
Uti mitt hjerta bo nu de senare; ännu i går anade jag icke, att de skulle gästa der i dag.
Jag vill troget berätta dig allt, både emedan det är ett behof för mig, att i din själ utgjuta alla mitt hjertas bekymmer, och emedan jag vet, huru varmt och uppriktigt du interesserar dig för allt som rör din Rosa.
Du vet, bästa Hilda, huru stilla och indraget vi lefde i vår lilla, trånga våning, sedan pappas cession, och sedan vi nödgades lemna vårt stora, präktiga hus och alla dess hufvud- och bisaker.
Vi hade likväl skäl att tacka Gud, att pappa träffat ett så lyckligt ackord med sina kreditorer, att han slapp gäldstugan.
Pappa fruktade mest herr Garben, och troligen erinrar du dig, att jag i en förtrolig stund berättade just icke vackra uppträden, som egde rum hos oss vid hans återkomst från Stockholm, då han, i stället för den väntade uppgörelsen, fann att pappa endast gycklat med honom, och begagnat hans frånvaro att lägga in.
Jag vill icke säga dig, huru djup och genomträngande den blick var, som han kastade på pappa, då han besökte oss och dyrt försäkrade, att han skulle uttaga sin rätt till sista skärfven, eller hålla min far der han mest fruktade att komma.
Både mamma och pappa talade mycket mot och med, om deras egen olycka och olyckliga händelser i allmänhet af samma slag, hvilka alltid draga svåra följder med sig; men herr Garben hörde icke derpå, utan återvände hastigt till sitt qvarter hos Svanstedts.
Om allt detta torde du, min goda Hilda, hafva någon dunkel hågkomst, och jag erinrar dig endast derom, för att kunna meddela dig orsaken till Garbens sedermera visade mildhet, hvaröfver alla förundrade sig, och som jag icke ens för dig ville hafva omnämnt, i fall det icke vore nödvändigt för att fatta det följande.
När skymningen kom, hade det beslut mognat, hvilket ofta hvälft sig i mitt hufvud, vid åsynen af de bekymmer, som tärde pappa.
Jag svepte kappan litet darrande omkring mig, smög tyst och fort uppför trappan i Svanstedtska huset, och kom lyckligen, utan att mötas af någon menniska, till dörren af ett rum, der jag stannade, emedan jag hörde fasta, manliga steg knarra innanföre.
Sakta öppnade jag, afkastade kappan och böjde för första gången mitt knä för en mensklig varelse.
Jag erinrar mig icke hvad jag i det första ögonblickets orediga, bäfvande känsla sade; men det var en varm, innerlig bön, att han måtte skona fem värnlösa barns enda stöd.
Herr Garben log mildt, och mera bar än ledde mig till soffan, emedan jag icke ville uppstiga, innan jag erhöll hans löfte, och han ej ville tala, förrän jag lemnade denna ställning.
Nu satt jag bredvid honom, fattade hans hand, och talade innerligt och bevekande till hans hjerta, om min fars bedröfliga ställning, min mors förtviflan och mina små, hjelplösa syskons förlust af allt, just då de bäst behöfde stöd och ledning.
Jag visade honom den fattigdom, som väntade oss, och den oändliga bitterhet, som låg deruti, för dem som varit vana vid öfverflöd.
Jag sade honom, att jag, för min egen del, trodde mig ega styrka att uthärda dermed; men att se alla dem jag älskade så hjelplösa och betryckta, det var mera än mitt hjerta förmådde uthärda.
Och så djupt förödmjukande det var, du kan lätt fatta det, Hilda, bönföll jag för deras skull om förskoning.
”Jag hade velat skona, jag hade velat göra mycket för er skull, och kommerserådet hade aldrig behöft tillgripa denna utväg, om han haft förtroende till mig, och vid min förra härvaro öppet meddelat mig sin kinkiga ställning; men att så drifva uppenbart gäck med mig, att genom list och ...”
”O, säg icke mera, bäste herr Garben!” afbröt jag.
”Min smärta var oändlig, då jag icke kunde förmå min far att följa det förslag, jag vågade göra honom, att förtro sig till er, medan tid var.
Om aftonen, den första dagen herr Garben tillbragte här, bönföll jag hos min far, att han skulle taga denna utväg.”
”Och det gjorde ni,” yttrade han hjertligt och såg mig med en egen, sällsam rörelse djupt in i ögonen.
”Ni trodde mig således om godt?”
”Från första ögonblicket!” svarade jag, ”och jag ber herr Garben vara öfvertygad, att jag, utom denna hugnande tro, icke varit här i denna stund; ty på ett hårdt, vanligt sinne hade jag icke velat försöka en enda bön.
Tanken på möjligheten, att se mig återstött med bitterhet och ovilja, hade betagit mig modet att i ett sådant ärende nalkas en menniska, om hvars själs ädelhet jag icke förut var övertygad.”
Med en ton af innerlig rörelse yttrade Garben: ”Ingen man, goda, älskvärda, skulle kunna återstöta er, då ni söker verka på hans känsla och öfvertygelse; och hvad som stadgar mitt beslut, att lyssna till edra böner, är den omständigheten, att de äro böner och icke försvar för en dålig sak.
En dotter, som ber för sin far, kan och måste förbise mycket.
Och kanhända,” tillade han med en blick, som jag väl förstod, ”är detta det bittraste i hennes ädla försakelse.”
Ack, hvad jag värderade honom, Hilda, så ädel och så finkänslig!
Han hade genomskådat mitt hjerta.
Tyst och bekämpande de frambrytande tårarne, stod jag framför honom; då böjde han sig emot mig, och sade fort, liksom han fruktat att jag skulle tala: ”Icke ett ord mera!
I morgon vill jag uppgöra mina angelägenheter med er far, på ett sätt hvaröfver han icke skall få skäl att beklaga sig.
– Jag vände mig om, för att gå.
Med ord förmådde jag icke tacka honom; men jag hoppas att han läste i mitt öga hvad jag kände.
När jag var nära dörren, fattade han min hand, och hviskade bedjande: ”Rosa skall ju icke glömma mig, icke en gång då, när de stormiga dagarne äro öfverståndna, och himlen åter börjat klarna?” ”Aldrig, aldrig, ädle, högsinte man!” svarade jag och ilade nedför trapporna.
Inkommen i mitt eget rum, upplöste sig mitt hjertas öfversvallande känslor i en tacksam suck till Försynen och i en varm och innerlig bön för Garbens välgång, hvarefter jag lade mig och somnade, kringsväfvad af ljusa drömmar, deri endast min älskling, mitt hjertas afgud, herrskade och göt sitt rika lif i mitt väsende.
Nästa förmiddag var min far hos Garben i flera timmar, och om aftonen tackade han mig med en varm handtryckning.
Han förstod huru allt tillgått; men vi talade icke ett ord om saken.
– Garben reste, och sedan de öfriga fodringsegarne tagit i besittning det mesta af hvad min far fordom kallat sitt, inflyttade vi i det lilla hyrda huset, som låg midtemot din och din goda mors boning, och der vi, min Hilda, utbytte tillsamman så mången stund af ren systerkärlek och varmt förtroende.
Då nedlade jag i ditt hjerta min dyrbaraste hemlighet, min kärlek till Mannerstedt, hvilken utgjorde och evigt kommer att utgöra förnämsta beståndsdelen af mitt väsende.
Jag har ofta hört de orden lättsinnigt missbrukas: att älska någon mera än sitt lif; men det vet jag, att jag tryggt kan säga, att jag älskar honom mera än mitt lif, ja mera än allt på jorden, samt att det icke finnes någon uppoffring så svår, någon smärta så stor, någon nöd så bitter, att jag ej med glädje ville lida den för honom.
Delad med honom, blefve den en salighet.
Och likväl vet du, Hilda, att jag icke är någon svärmerska.
Mitt förflutna lif har tillräckligt visat det, och jag vill se hvem som bättre uppskattar lifvets hvardagssidor än jag, dess oberäkneliga små skiftningar mellan pligt, nödvändighet och fördragsamhet.
Men jag uppfattar äfven dess poesi; den ligger i kärleken, denna gudaburna känsla, skänkt oss på det att vi desto bättre skulle förstå och fatta det omätliga djupet af detta Väsendes kärlek.
Emedan du känner mig så fullkomligt, goda Hilda, och du vet hvad Mannerstedt, hvad egandet af hans ädla, sköna hjerta är för mig, så bör du kunna uppfatta, huru djup, huru oändlig och gränslös min smärta måste vara, vid den aflägsnaste skymt af möjlighet, att jag måste försaka min framtids hopp, min framtids himmel.
Du har sett huru min far, plågad och nedtryckt af sin overksamhet, smyger fram lik en skugga af det fordna jag, som beherrskade hans varelse; du har hört att mammas klagan och jemmer aldrig stillas, emedan hon aldrig kan lösslita tankarne ifrån hvad som varit; du har sett, huru jag lefde i en fortsatt strid emellan de skiljda elementerna i mina föräldrars lynne, på det att de icke, såsom dock ofta hände, skulle plåga och såra hvarandra med förebråelser, hvilkens skulden var, att affärerna råkat på obestånd.
Sådant var lifvet hos oss, då du lemnade H**.
Hör nu, min Hilda, hvad som tilldragit sig i dag på morgonen.
Det var helt tidigt; jag hade nyss börjat min befattning, såsom lärarinna för mina små systrar, hvilka du vet jag undervisar i de få kunskaper jag sjelf eger, sedan vi ej längre ha råd att hålla dem i skolan; och kretsen var ökad med några halfpensionärer jag emottagit, för att kunna bestrida åtskilliga utgifter i den inre hushållningen, hvilken jag förestår sedan fru Bern lemnat oss.
Sedan vi satt oss i ordning, inträdde min far med ett ansigte, som bokstafligen strålade af glädje.
Det var lätt att se, det något utomordentligt förefallit. – ”Kom hit, min flicka,” sade han i en ton, som helt och hållet väckte erinringen af fordna dagar; ”jag vill tala med dig.
– Han gick vid dessa ord in i det lilla sidorummet, och, betagen af mörka, oförklarliga aningar, följde jag honom.
Han tillstängde omsorgsfullt dörren, och slöt mig sedan i sina armar, med ett uttryck af faderlig glädje, jag kunde nästan säga stolthet, hvilken bestyrkte mina aningar om någon ny stundande kamp.
”Hvad har händt, min bäste far?” frågade jag, nästan darrande för svaret.
”Hvad är det som gör pappa så glad?”
”Den lyckligaste, mest oväntade händelse, min Rosa!
En utomordentlig Försynens nåd,” tillade han med verklig rörelse, och torkade med afviga sidan af handen en tår ur sitt öga.
”En händelse, min flicka, som icke allenast uppfyller min själ med den högsta grad af sällhet, jag någonsin rönt under hela mitt lif, utan äfven med en tacksamhet mot det högsta Väsendet, som jag aldrig känt så lifligt, som i närvarande stund.”
Jag bäfvade allt mera; mitt hjerta hopdrogs af hemska förebud om stundande sorg.
Jag kunde icke erinra mig att under de flydda åren någonsin hafva sett min far uti en sådan sinnesrörelse.
Vi satte oss.
Hela min varelse darrade.
Nu talade min far; mitt hufvud svindlade; med möda höll jag mig uppe, och af allt hvad han yttrade ljuda blott de sista orden ännu i mitt öra: ”Njut, mitt barn, och prisa sedan Gud med dina föräldrar!”
Härvid gick han ut och qvarlemnade i mina händer tvenne bref.
Och dessa bref, min Hilda, från hvem voro väl de?
O, du har redan anat det, och jag, jag anade det genast.
De voro från Garben.
Det jag först öppnade var till min far, och vidrörde endast med några ord, att hans förbindelse med hans fordna fästmö var bruten, samt att det nu, då han var fri, skulle utgöra hans högsta lycka, om en förening mellan kommerserådets och hans hus kunde tillvägabringas; det skulle vara honom oändligen kärt, att få hjelpa sin tillkommande svärfar på stadig botten, m. m.
Brefvet till mig afskrifver jag ordagrannt.
Hulda, goda Rosa!
En följd af omständigheter, för bittra att uppgifva, hade, under mitt vistande i Sverige, i min fästmös hjerta grundlagt en kallsinnighet, hvilken fullkomligen förändrat henne.
Hon fann – hon hade under min bortovaro lärt sig finna, det jag icke kunde göra henne lycklig; hennes hjerta talade för en annan.
Då jag erfor det, återgaf jag henne löftet om den hand, jag icke ville ega, sedan hennes känslor icke mera egnades åt mig.
Efter dessa obehagliga händelser hafva fyra månader förflutit, hvarunder mina tankar ofta dröjt hos Rosa.
Jag har, för mitt andliga öga, hvarje dag skådat henne sådan hon stod för mig i den stund, då hon, bönfallande för sin fader, sade mig, att jag egde ett värde i hennes ögon; och hvarje dag har jag suckat: ”O, att det vore så, att Rosa icke glömt mig, att hon ansåge det möjligt att kunna blifva lycklig med en man, som väl eger ett tjog år mera än hon, men också ett hjerta, hvars innerligaste önskan skulle vara för hennes sällhet och trefnad, för beredandet af hennes dagliga lycka, och som troget och heligt bevarat hennes bild i sin själ!”
Den djerfva förhoppning, som lifvar mitt hjerta, som förmår mig att teckna dessa rader, är den, att Rosa icke skall försmå offret af en redlig mans kärlek och hand, hvilken ej har någon högre önskan, än den, att föra Rosa som sin maka till det nu ensliga hemmet.
Om jag erhåller en lycklig visshet för detta aflägsna hopp, ett vänligt svar, skall jag icke dröja länge att sjelf hembära min hyllning och tacksamhet.
Garben.
O, Hilda! hvilka voro väl de bittra och osälla känslor, som, vid läsningen af detta enkla, hjertliga och förtroendefulla bref, intogo min själ! O, hvad det var smärtsamt!
Jag värderade och aktade oändligen den ädle Garben; men älska honom kunde jag ju icke, emedan jag ej förmådde lösrycka mitt hjerta från dens bild, som der tagit sitt hem, icke försaka den, till något pris, utan att försaka lifvet, åtminstone det bättre och högre.
Och hvad blefve jag sedan?
En förtvinad planta, som, i brist af näringssaft, snart skulle dö.
– Nej, nej, jag kan det icke!
Mitt hjerta brister af qval, vid tanken att icke mera ega rättighet att älska honom.
Men när jag å andra sidan ser min fars innerliga fröjd, min mors stormande glädje, hvilken redan i andanom ljuder i mina öron; när jag föreställer mig, huru allt detta skall nedsjunka till intet, och hör det sedan förvandladt till ett stormande haf af förebråelser och pinande föreställningar, öfver min obegripliga envishet, att vägra en sådan lycka, – Gud! hvad kan jag väl svara!
Jag känner, att föreningen med en så redlig och bra man, som Garben, med skäl kunde kallas en lycka, om jag endast icke förut lärt känna och älska Mannerstedt.
Nu finnes för mig ingen lycka utan med honom.
Han är för mig den ende.
Detta vågar jag likväl icke anförtro mina föräldrar; de skulle le och kränka mina heligaste känslor genom löje och förakt.
Men icke nog dermed, huru djupt och bittert smärtar det mig icke, att vara otacksam mot den man, som för mig gjorde så mycket!
Han skall, han måste förakta mig; och huru tungt att förlora hans aktning!
Likväl, om jag utan förbehåll öppnar för honom mitt hjerta, ännu en gång flyr till hans ädelmod om förbarmande, skall han måhända hafva medlidande med mig, och förlåta mig, att jag icke kan gifva honom min varmaste känsla såsom en tacksamhet.
En fattig allmosa tigger han icke om.
Jag vet att han är för högsint att vilja hafva en hustru, som icke i honom finner sitt allt.
Emellertid äro dessa timmar upptagna af qvalfulla strider, strider på alla håll: kärlek, pligt, barnslig ömhet, tacksamhet! O, mitt arma, arma hjerta!
Och tiden flyger så fort; aftonen nalkas, mina frihetstimmar äro snart till ända.
Du bör veta, att sedan min far i dag på morgonen lemnade mig, tog jag ut nyckeln och begärde att få vara ensam intill aftonen.
Mina föräldrar hafva tillåtit mig detta; men klockan sju har mamma bedt att jag skall vara nere.
Jag har icke kunnat vägra sådant; ty det måste ju dock komma till en förklaring.
Ack, jag kan se huru de sitta så glada nernere, i sin lyckliga väntan, och tro att det endast är jungfruns blygsamhet, som af vana begär några timmars betänkningstid.
Och det är jag, deras barn, nu deras enda hopp, som skall förstöra deras glädje, sönderplocka de nyss utslagna blommorna, åt hvilkas färgprakt de fröjda sig!
Jag frågar mig sjelf, om jag kan vänta förlåtelse, då jag känner hvad ett förstördt hopp måste vara för dem.
Dessa timmar af frihet och stillhet har jag begagnat att nedlägga mina bekymmer i ditt deltagande hjerta; men det är så godt, att jag sänder dig brefvet sådant det nu förefinnes; ty fortsättningen torde väl komma att dröja litet.
Vid den storm, som förestår, svindlar redan mitt arma hufvud, och svårligen lär jag få en stund att redigt berätta dig detta, förrän längre fram.
Lef väl, min Hilda!
Urvisaren springer så fort!
Hugna snart med några rader din arma, bedröfvade
Det andra brefvet, från kapten Ferdinand, måste vi äfven meddela våra läsare.
Det var af följande lydelse, alldeles i kaptenens stil:
Älskade, tillbedda Hilda!
Ännu en gång, – ty det vore bra bittert att för alltid rycka hoppet ur mitt hjerta; nej, dertill kan jag icke förmå mig! – således ännu en gång, o, Hilda, frågar jag dig, om icke ett helt lif af ånger och kärlek kan försona hvad jag brutit af lättsinne och nödtvång.
Du vet ju, att jag äfven under denna period aldrig en minut var dig otrogen i mitt hjerta, ehuru – men lika mycket – det har jag förklarat dig så många gånger.
Det var en olycka, ett raseri; det var, med ett ord, mitt öde!
Men du, Hilda, kunde vara min goda genius.