Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men han måste dock hafva funnit, att skaldelågan hos den olycklige ännu ingalunda var slocknad; och dess uppflammanden för Konungens och Sveriges gemensamma sak öfverträffade åtminstone i värma samtliga Hofskaldernes patriotiska och politiska vers-yttringar318.
Konungen synes verkligen börjat hädanefter påminna sig honom med mera välbehag, och oftare hugna honom med understöd.
Sjelf säger Lidner, i ett bref från sista dagarne af 1789: ”Hans Majestät har nämnt mig i de nådigaste ordalag, och lofvat, att med en summa penningar och mera ihågkomma mig”.
I ett sednare bref, af den 10 December 1790, framskymtar till och med en ”under kriget” erhållen ”pension”.
Man kunde inbilla sig ett motsatt förhållande, när man läser denna biljett, som lemnades Konungen i det ögonblick, då han steg om bord på lustfartyget
Amphion för att göra sin sista utrikes resa:
Nej! med min staf jag Amphion möter,
Kallar en motvind från skyarna ner,
Slår uppå vågen, befallande stöter,
Ropar, och lydes – ”Håll! segla ej mer!”
O dyre Kung!
Du han ej fara
Ifrån ditt folk – – och det ej lyckligt se;
Hvi skall då jag den ende vara,
Den ende – ack! olycklige?
Men det, som egentligen låg
Lidner på hjertat, det, som han med lika dristighet och större tydlighet, ehuru icke med lika originell vändning, tillkännagaf i ett par andra och utförligare skaldebref, – var just det, som satte Konungen i mesta förlägenheten.
Han önskade nämligen, att, i likhet med de förnämste af Konungens öfriga Skalder, bli utnämnd till hans Hand-Secreterare; och lät dervid förstå, i ett ingifvet skämtsamt
Memorial, hvars mening dock i grunden var ganska allvarlig, att han fulltopp så mycket, som någon annan, förtjente en plats i Svenska Akademien.
Secreterar-befattningen hade han gerna velat tillträda redan under kriget.
Han skref derom till Rosenstein, från Åbo i April 1789: ”Nordens Hjeltar förde fordom Skalder med sig i fält.
Racine och Boileau sjöngo under Ludvig XIV:s segrande fanor.
Kunde då jag ej, såsom Konungens Secreterare, få följa Hans Majestät”?
– Skalde-förtjensterna till så väl det ena, som det andra, sattes troligen aldrig i fråga.
Konungen lät svara på de nämnda versificerade ansökningarna, hvilka han samtligen mottog under sitt vistande i Spaa, veta vi ej.
Enkan, som berättar att ”Gustaf III satte stort värde på allt hvad
Lidner skref”, tillägger om hans personliga supplikant-uppvaktningar: ”Konungen klappade honom ofta på axeln, och lofvade hjelpa honom i morgon; men den morgonen kom aldrig”.
Hvem inser ej, hvad hon ej ville eller kanske ej kunde inse, den sannskyldiga orsaken, – det förstörda och förstörande i hans lefnadssätt?
Förbättrad, såsom det syntes, under vistelsen i Finnland och begynnelsen af hans äktenskap, hade han efter återflyttningen till Stockholm tillbakafallit i dåliga vanor, som ånyo förvärrades alltmera.
Huru kunde då undvikas, att hans käraste önskningar afspisades med obestämda förhoppningar?
Att fattigdom och oordentlighet stegra hvarandra vexelvis, är, hvad i slika omständigheter alltid inträffar.
Snart var förtärdt, hvad makan medfört (sannolikt en liten köpeskilling, eller lösen, för den omtalta landtgården).
”Af mina föräldrar”, skref han engång till Fru Schröderheim, ”har jag i mina dar fått tvenne testamenten: det Gamla och det Nya”.
Enligt hans Enkas uppgift hade han likväl dessutom haft något ”att vänta från Göteborg”, hvilket de såsom nygifta hoppats utbekomma.
Förmodligen var detta ett litet arf.
Men genom en eldsvåda, som 1790 härjade staden, förminskades det yttermera till trehundrade daler kopparmynt; och dessa kommo – först efter Lidners död.
Till hvilken höjd armodet i deras boning slutligen hade stigit, – eller åtminstone steg tidtals, – har jag engång hört Excellensen Skjöldebrand beskrifva.
Vid ett besök hos Lidner fann han Skalden liggande till sängs, af brist på kläder; i hela rummet sågos, utom denna säng och ett klumpigt omåladt bord, ej andra möbler, än ett par dylika trästolar, af hvilka den ena, bredvid den halmbäddade sängen, bar några ark groft papper, en i det närmaste tömd flaska, som sades innehålla ”hjertstyrkande droppar”, och ett bläckhorn; på den andra satt vid spiseln hans maka, med ett spädt barn vid sitt bröst, och sjelf klädd i en sammantråcklad mans-öfverråck.
Skjöldebrand häpnade, och lade några riksdaler bredvid poemerna på manuscript-stolen.
Vid utgåendet kom Frun efter honom, och sade, med tårade ögon: ”Ni är ädelmodig, men min
Lidner är svag; vill ni en annan gång understödja oss, så värdigas lemna gåfvan åt mig”!
– Man kan häraf begripa möjligheten af hvad den betryckte mannen, i ett bref 1791 der han skickar till Rosenstein ett poem kalladt ”Midnatten”, berättar vid slutet såsom ”en anekdot den Kungen bör få veta”.
Anekdoten är kort, och lyder så:
”Mantals-skrifvarne vilja göra mig till Lösdrifvare”.
Han bifogar denna anmärkning: ”Lefver jag, skall jag bjuda till, att af Efterverlden blifva känd; och hon lär förundra sig, att sådant kunnat hända 1791”.
I det ena af skaldebrefven till Konungen i Spaa, förtäljer han det likväl sedan sjelf för denne; med tillägg, att ”en plump, beväpnad karl”, till hans hustrus stora förfäran319, inkommit och sagt: ”Ni är en lösdrifvare och måste bli Soldat; er längd recommenderar”.
Till fattigdomen sällade sig äfven sjukdom.
Och huru kunde annat ske?
I sjelfva verket var väl – och kanske ända från dess början – till och med det onda, hvarifrån allt det öfriga härflöt, en sjukdom.
Och hvad annat, än ett slags sjuklighet, yttrade sig äfven i denna måttlösa medlidsamhet för hvarje företeelse af armod och physisk nödställning, som gjorde, att han, för att genast bispringa med någon lindring, hvarken sparade på egna medel eller andras?
I synnerhet skänkte han detta sitt medlidande åt Brandvakter.
Dem ansåg han vara de mest vanlottade af alla Samhällets medlemmar; han råkade aldrig någon sådan, utan att – i fall han bar på sig penningar – antingen gifva honom hela summan, eller med blott ett fyra- (högst åtta-) skillingsstyckes afdrag för egen räkning.
Ännu en besynnerlig lidelse förenade sig med dessa.
Lidner hade egentligen fyra passioner:
Poesien, dryckenskapen, barmhertigheten, och – lusten att åka i hyrvagn.
Den sista frestelsen var honom lika omotståndlig, som de andra.
Ofta hände, när han nyss fått penningar som voro bestämda till hans allranödigaste behof, att han vid anblicken af en tom hyrvagn stannade och tillsporde kusken: ”får jag åka”?
– ”Ja visst”, svarade denne:
”hvart vill Herrn”? – ”Kör mig hvart som helst”, genmälte Lidner; ”se här, så och så mycket pengar har jag; hur länge kan jag få åka för det”?
Kuskarne, som i början undrade, kände honom omsider allmänt; och körde honom, hvar och en efter som han tyckte sig ha tid eller vara skäligt i förhållande till summans storlek, gator opp och gator ned, – stundom ock en bit utom staden; tills de efter godtycke höllo hvar de funno lägligast för sig, och ropade: ”nu får inte Herrn åka längre”! hvarpå
Lidner, med barnslig godmodighet, svarade ”ja så”! steg ur, betalade, och till fots anträdde den icke sällan långa hemfärden.
– En hithörande anekdot, karakteristisk äfven för Thorild, har berättats mig af en man, som, sjelf Skald, är slägting till både Thorild och Lidner.
En regnig höstafton kom den sistnämnde, som då bodde högst upp på Norr, till Thorild, som bodde på Söder.
Han inträdde, genomvåt, ruskig, och svarade på vännens tillfrågan om hans befinnande: ”gif mig något att äta, och framförallt något att dricka”.
Thorild, som i sin fattigdom ändå alltid var en ”rangerad karl”, gaf honom en torr skjorta, framtog ur ett väggskåp sitt lilla matförråd af kall fågel m. m., och skickade sin uppasserska efter öl och brännvin; väl vetande, hvilken gäst han hade att undfägna.
Vid anblicken af allt detta blef Lidner högst upprymd, och började pläga sig; men plötsligt, emot sin vana tänkande på morgondagen, afbröt han och sade:
”låna mig nu pengar; ty hustru och barn svälta ihjäl, under det jag fullbordar ett verk, som skall göra min ära och lycka”.
Thorild svarade: ”min kassa består nu af fyra plåtar; mer, än hälften, kan du ej billigtvis begära”! och gaf honom två, med tillsägelse: ”olycklig Du, om du inte har dem med dig till din hustru”!
Mellertid tjocknade molnen mer och mer, och nya störtskurar bereddes.
Lidner satt qvar i ro, nu halfrusig, och började improvisera ändlösa verser.
Thorild, föga benägen att öfver natten härbergera den cyniske vännen, påminte honom att gå hem, så framt han ej ville ånyo genomblötas af hällregn.
”Åh, det betyder ingenting”, sade Lidner; ”jag åker”!
En hyrvagn hade just i detsamma stannat utanför huset, och genast anropade han dess kusk.
Thorild, ganska missnöjd med detta beslut, öfverenskom med kusken om betalningen.
Anländ till sin port, frågade Lidner: ”Hvad var accordet för skjutsen”? – ”Tjugu skilling”, blef svaret.
”Godt”, sade Lidner: ”kör då ett stycke till, så att det blir jemnt två plåtar”.
– Någongång föll det honom också in, att visa ett philosophiskt förakt för penningar.
Han ville då låta påskina, att han fullkomligt som en Diogenes betraktade slikt prosaiskt otyg.
Enkan har berättat för Utgifvaren af Lidners såkallade ”Sednare Samlade Skrifter”, att hans gynnare Zibet hade en dag från Konungen burit till honom en icke liten summa i silfvermynt.
Strax efter sedan Zibet bortgått, befallde Lidner en huset tillhörig dagakarl, att skaffa upp i hans kammare några skottkärror mull, som skulle der utstjelpas i en viss vrå; och när jordhögen låg der, nedmyllade han i den alla penningarna.
På sin förundrade makas föreställningar, svarade han:
”mull som mull! den blanka må ligga bland den svarta”!
Ur sådant förvaringsrum, – som med detsamma var lika tillgängligt för pigan Lotta, – fick hon sedan framleta myntet, så länge något fanns qvar.
– Denna anekdot ville den goda Enkan likväl ej låta trycka.
I allt detta elände tänkte han dock ännu på poetiska skapelser – till och med på Tragedier.
Hvar han tillsvurit Rosenstein strax efter sin återkomst till Stockholm, ville han hålla; och bönfaller i ett sednare bref till denne, af den 18 Mars 1791, om något för en Tragedi lämpligt ämne.
”Mitt favorit-ämne”, säger han der, ”är borttaget320: jag menar Virginia.
För Romeo och Julia, den Shakspeare först skref, och sedan så många imiterat, har jag mycken böjelse; men det blefve imitation.
En tid funderade jag starkt på Christina Gyllenstjerna.
Vi hafva nu Gustaf Vasa: således duger ej det ämnet.
Jag fruktar för ett evigt detsamma.
Af Blanca kan jag åtminstone ingenting göra.
Det är länge sedan Konungen lofvade sjelf tänka på ett ämne för mig ur Svenska Historien.
Nu söker jag det ödmjukast hos Herr Cancelli-Rådet och Riddaren.
Likamycket, om ej händelsen är Svensk.
Värdigas sedan granska och förbättra planen.
Var min ledare under utförningen – och det skall lyckas.
Men, för Guds skull, ingen Öfversättning!
– Sedan ett sådant bistånd lofvats mig, brinner jag redan af begär att få börja; och trotsar alla de åskor, som hota krossa mig.
La colère suffit, et vaut un Apollon”.
Den anförda fransyska versen är tydligen en syftning åt Hofskalde-gillet och Svenska Akademien, af hvilka han ej ansåg sina förtjenster tillbörligt uppburna.
– Af Tragedierna blef ingenting.
De efter hans död utgifna ”brefven från Romeo till Juliette och från Juliette till Romeo”, äro de enda resultaterne af dessa tragiska ”funderingar”.
Det enda större poem vi äga från Lidners sista dagar är dock tragiskt nog; ehuru mest såsom uttryck af hans egen sönderbrutna personlighet.
Det heter:
”De Galne”; och utkom särskildt 1792, eller året före hans död.
Det skildrar Danviks-personers boningsort, sinnesstämning och uppträden; men har, oaktadt några här och der spridda vackra drag, sjelft alltförmycken motsvarighet till sin titel.
Sammansättningen är gestaltlös, oredig, dimmig; Lidners maner parodierar sig der i hemsk dysterhet, med ett förvirradt pathos, på engång öfverspändt och slappt, hvarunder vissa hos honom stående älsklingsbilder och älsklingsuttryck återkomma såsom sorgliga minnesljud från hans bättre dagar321.
Det hela företer hans snille såsom fallet i spillror, öfver hvilka en utbrinnande låga kastar sina sista, tynande flämtningar.
– I ett af dessa bref till Fru Fougt, der han bönfaller än om små allmosor, än om ”dagpapper”; berättar han: ”De Galne läste Thorild.
Jag kan ej säga, hur han himlade”.
Men ”himlandet” kunde äga fler än en betydelse.
Äfven synes det, som hade han mot slutet af sin lefnad blifvit mera envis och sjelfrådig; till och med emot Thorild sjelf.
I ett annat bref till samma Fru, om samma poem, säger han: ”Jag har ändrat; men ej allt efter Thorild.
Han vill ock, att jag skall skrifva ett företal och explicera mig: jag svarar, att den, som ej förstår det, kan läsa om igen”.
Likväl skref han sedermera företalet.
I sina tidigare och bästa dikter hade han oinskränkt fogat sig efter Thorilds granskning.
Alltid fortfor dock för denne vän den beundran, som bevittnas af flera bland de verser och biljetter, dem Enkan låtit trycka.
Så t. ex. denna påskrift i ett till Thorild föräradt exemplar af ”Året 1783”:
Jag Dig ett offer helga ville;
Din ljungeldsblick det strax förtär
Men håll! det tänds ej för ditt snille;
Det endast för ditt hjerta är.
Visst underlät han någongång, att skrifva honom till i lika högtidlig ton; – såsom i denna inbjudning:
O, Skald och Vän!
Om F – n, som rider hvarje Snille,
Dig ej anammat än:
Kom snart – med Dig jag tala ville322.
Men han ersatte det, vid andra tillfällen, desto kraftigare.
Ett sådant erbjöd sig en afton, hvarom jag hört en af hans förtrognare bekanta förtälja.
Thorild hade på ett värdshus, först efter vanligheten genom en mängd af de gnistor, som i umgänget alltid sprakade från hans snille, och tillsist genom föredrag af sin då nya ode ”Champagnevinet”, hänfört sina åhörare till det högsta.
Lidner, framför alla lyftad till nionde himlen, försvann obemärkt; men återkom efter ett ögonblick från rummet bredvid med en gullknapp-sirad och ståtlig käpp med krökt handtag, hvilken han framräckte åt Thorild, knäböjande och deklamerande:
Så krokig, som min rygg, jag denna käpp dig ger;
Och är det ödets fel, om jag ej skänker mer
Åt den, jag
Peru skänka ville!
Men all den rikedom, det stolta Peru ter,
Kan ej belöna Thorilds snille.
I detsamma ropades utanför dörren:
”tag fast tjufven! – det var en lång, mager karl – dit sprang han”! och in trädde, åtföljd af flera, en hederlig borgersman, som i det yttre rummet druckit sitt glas, och var ägare till det spanska rör, hvilket
Lidner, utan vidare eftersinnande, funnit passande till gärd af sin hyllning.
Saken förliktes, – icke utan någon svårighet för den gode borgaren att begripa förklaringen; men omsider under allsköns gamman.
– Sorgligt är, att han genom sina mångfaldiga oefterrättligheter slutligen uttömde den så högt firade vännens tålamod.
Visserligen måste han på något för oss okändt vis hafva uppfört sig mot Thorild ganska slätt, för att af honom ådraga sig den offentliga näpst, som gafs i skriften ”om Efterhärmning”; om hvilken jag längesedan, i anledning af striden mellan Thorild och Leopold, har talat323.
Ehuru full af känsla för både Gud och sina vänner, lär han ej varit noggrannare i vänskapens pligter, än i religionens.
Ofta nog (säges det) tillät han sig emot båda hvad som helst; men var ock, dessemellan, sjelf den, som deröfver allramest förvånades.
Ju närmare det led mot ändan af hans lefnad och hans skaldskap, desto nogare afpräglade sig sättet af den förra i sättet af det sednare.
Man torde, dessvärre, få antaga, att denna skildring, i Brefvet till Tryckeri-Factorn, är bokstafligt träffande:
Har nånsin någon natt, då jag, af sömn betagen
(Och kanske utaf vin), åt hvilans vård mig gett,
Har man buteljen ej till botten uttömd sett?
Och har jag nånsin gömt en sup för morgondagen?
Det heter tro ett slags Försyn!
Ja, då jag dikta skall, och pennan tar att skrifva,
Så börjar jag med O!...
Men, hvad skall resten blifva?
– Det lemnar jag åt englarne i skyn.
Det ”vin”, som på svenskt hvardagsspråk har ett mindre välljudande namn, kunde dock ej så alldeles förbränna den herrliga skaldegåfvan, att hon icke ännu då och då framklingade i en lyckad och tjusande ton.
Till och med i den art, som (emot den allmänna föreställningen) ingalunda var för Lidner främmande: den qvicka och skämtsamma.
Ett så beskaffadt stycke är det kort före ”De Galne” författade och till Konungen ingifna ”Aller-underdånigste Memorial att få bli Spögubbe i Svenska Akademien”.
Efter en inledning, som här ej får rum, frambär han sin önskan i dessa ord:
Af lagrar att ett blad begära,
Ej vågar jag, som hjeltars ära
Blott sjungit, gömd bland buskarne;
Och ledsen vid en brödlös lyra,
Af Lyckan dårad, aldrig mer
Jag drömmer att bli Hand-Sekter:
Jag lärt min ärelystnad styra.
Än om jag blott kan säker vara,
Att inom några tjuge år
Jag dock en Spögubb-syssla får.
Lång, med min staf jag taket räcker;
Och när med Lagens thordönsknall
Min Pastor bönderne förskräcker,
Jag dem med stöten tukta skall.
Till porten då af Snillets Tempel
Vill jag med staf och kappråck gå,
En dylik syssla, till exempel,
Hos Herrar Aderton att få.
Der skall mitt nit sig uppenbara:
Om vid en Vers, om vid ett Tal
De tunga vallmogsdunster fara
Utur den djupa Sömnens dal,
Skall ej min stöt personen vörda.
Ers Majestät är endast fri,
Som, trött af sin Regerings-börda,
Af Snillet kunde insöfd bli.
Dock slutar han med denna fråga, der ironien viker för allvaret:
Min milde Kung! snart träden knoppas;
Månn ej min framtids lycka gror?
Det vore brott att icke hoppas,
Det är troligt, att Monarken, vid läsningen af denna ansökan, skrattade rätt godt.
Mindre välberäknad var deremot den plägsed, att, under Konungens promenader, än här, än der träda i hans väg och anropa honom med en vers, ett inpromtu, som under slika förhållanden ofta kom olägligt.
Lidner tycks vid denna efterhängsenhet ej anat det för sina önskningar vådliga deri, att åstadkomma intrycket af oförsynt och besvärlig.
Ett dylikt inpromtu, hvarvid Enkan sjelf underrättar, att det frambragtes ”då Konungen under en promenad sökte undvika Lidner”, var detta:
Gack, store Kung!
Din ro vill jag ej störa.
Men jag till skräddarn går, att mig en klädning göra –
– Gud vet! –
Jo:
Gustaf är min Kung – och jag är hans Poet.
Året derpå var den Mäktige, af hvilken han väntade sin ”framtids lycka”, redan fallen för en sammangaddning, tillställd lika hufvudlöst som hjertlöst.
Lidner begrät sin Välgörares död i tvenne sorgeqväden.
Det ena har den vackra titeln: ”Gustaf III förlåter och dör”.
Det andra heter ”Klagodagen”.
Allt det lof, som Skalden der egnar den Hädangångne, flöt ärligt ur hans öfvertygelse.
Väl hade han med sin vän Thorild, och så många andra, delat ett icke ringa mått af rousseauisk demokratism.
Det yttrade sig ej blott i ”Året 1783” vid besjungandet af Washington och den frihet, som ”af Amerikanen gjort en romersk Cato”; det föranledde ock ännu i ”Yttersta
Domen” utförliga taflor af fördömda Monarker, med verser lika denna:
Man måste vara Kung, för att så brottslig vara –
eller denna:
När jorden Kungar fick, försvann dess gyllne tid.
Dock afslöts redan ”Året 1783” med en lofsång till Gustaf III, hvars sista rader lyda:
Om fordom, store Kung! det stolta Rom
Dig sett,
Dig Cato, Råd och Folk en envålds-spira gett.
Och i ”Yttersta
Domen” undantogs uttryckligen
En Kung, som Gustaf stor, och öm och vis, som han.
Derför heter det ock längre fram, i ett af brefven till Konungen i Spaa (och detta utlåtande är det enda, som hos honom syftar på Fransyska Revolutionen):
Hvad? skulle, fastän riken digna
Der pöbeln svärd mot spiran bär,
En Gud den Konung ej välsigna,
Som älskad och Hans afbild är?
I bottnen af sin själ var
Lidner royalist, – icke af reflexion (ty sådan ägde han ungefär ingen), men af skaldisk instinkt; och den kunde ej undgå, att af en Gustaf III känna sig magnetiskt dragen.
Samma instinkt förde honom till häftigaste vrede, när han såg det raseri, hvarmed, under de sista åren af hans hjeltes lefnad, största delen af Sveriges Adel vände sig mot sin Konung i en tidpunkt, som, utom det att den var för fäderneslandet den mest vådliga, tillika för Adelns eget väl och bestånd var den minst tjenliga att så vansinnigt bete sig.
Det är en urgammal sanning, att ”från dem, som Jupiter vill förderfva, tager han vettet”.
Så förhöll det sig, vid nyssnämnda Revolutions annalkning och början, med flertalet af Frankrikes Adel; och lika nitisk var vid samma tid den Svenska, att, i och med Konungamaktens graf, jemväl gräfva sin egen.
Så vidsträckta och förutseende betraktelser anställde visst icke Lidner.
Hans harm inskränkte sig till det, som omedelbart var för ögonen; och vi ha sett, att han ej stack under stol med hvad han dervid tänkte.
Lika litet offentligen, som enskildt, glömde han sin beundrade Gustaf. Vid ett kort besök i Åbo, ej långt före sin död, träffades han af en svensk resande324, som fann honom på ett värdshus, der han satt dyster och stum.
På tillfrågan om hans befinnande, svarade han: ”Hur skall jag må?
Gustaf III är död; snillets tid har upphört i Sverige”.
Innerst var hans trosbekännelse om ”sin milde Kung” tvifvelsutan densamma, som Sergels.
Det berättas om denne, att han vid en festmåltid, hvars anledning var aftäckandet af Gustaf III:s bildstod, med stigande förtrytelse afhörde, huru mellan lofprisningarna äfven blandades en och annan påminnelse om den firade Monarkens skuggsidor, hans åtskilliga fel och misstag. ”Det må vara”, utropade han ändtligen; ”men i alla fall var han ett geni, och” (härvid slog han handen i bordet) ”ta mig tusan dj–r är han icke salig”.
Om än den värnlösa sångfågeln sedan fogade sig efter nödens lag, och från den nedgångna solen vände sig till den uppgående: så förteg han likväl aldrig sin kärlek för den förra.
I en skrifvelse till Hertig Carl betygade han sitt hopp, att finna en ny furstlig välgörare i den fordnes broder; ty
Den Tredje Gustafs makt du fått;
Från födseln har du ägt hans hjerta.
Äfven i sin ode ”Till Hans Kongl.
Regenten, öfver Tryckfriheten”, med det från Moses hämtade motto ”Varde Ljus”, ville han åt Gustafs minne inrymma en plats, hvilken dock Thorild, hvars rättelser poemet underställdes, fann öfverflödig325.
– Nämnda ode är föröfrigt märkvärdigast genom det tillfälle den ger till jemnförelse mellan Lidners urtexter och Thorilds förbättringar: ty Enkan har, i de ”Sednare Samlade Skrifterna”, låtit trycka den ursprungliga Lidnerska handskriften.
Dock bör vid dess läsning ej glömmas, att hans sångmö nu helt och hållet, i bokstafligaste mening af ett allbekant talesätt, ”sjöng på sista versen”.
Det meddelade utkastet lider nämligen af en ytterlig – slapphet.
Denna var numera så stor, att genom den uppkom i slutvändningen till Gustaf III:s skugga en oskicklighet, hvars tvetydiga ordalag
Thorild – till det mesta åtminstone – undanröjde326.
Men – huru, och till hvilka, han än månde sjunga: så infunno sig dock fullmakt och pension lika litet hädanefter som hittills.
Han började tänka på att utgifva en tidning, hvartill han anhöll om Thorilds biträde: den skulle heta ”Toiletten”.
Men hans sista sjukdom tillintetgjorde den.
Att något för Lidner borde göras, ihågkom nu Hertigen omsider; men på ett eget vis, som är minnesvärdt, och skall förtäljas rättnu.
Det må Lidner tillgifvas, om, under detta genom ohelsa än mer fördystrade och genom en djupt sårad sjelfkänsla327 dubbelt tunga beroende-tillstånd, han stundom utbröt i förtviflans-rop, – såsom till exempel:
Gud, den jag fruktar, men ej känner, –
När ville jag väl skapad bli?
eller i denna mildare veklagan, som betecknar hans allmänna ställning till Religionens tröst:
Om jag till templet flykta hinner,
Jag dock ej någon fristad finner,
Fast svalor bygga der sitt bo.
Uttrycksfullare och mera rörande kan ej förrådas, på hvilka vacklande fötter, hos en man af så ringa tankbesinning och så mycken moralisk löshet, både hans tro och hans troslära stodo.
Man vet, att han, under enskildt umgänge, stundom hördes med största lättsinnighet instämma i sin samtids dåliga ton att skymfa och förlöjliga den Christna Religionens helgedomar.
Men om än till och med hans skrifter bära ett och annat spår deraf: så lefde dock oförstörbart inom hans innersta känsla en dragningsmakt, som i alla hans lefnads skiften förde och återförde henne att med förkärlek omsluta dessa heliga föremål.
Han blef eller var, i kraft häraf, utom all jemnförelse den religiösaste, den christligaste af det Gustavianska tidehvarfvets skalder.