Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På alla dessa skäl vågar jag anhålla om bifall till hvad Utsk. i den nu ifrågavande punkten tillstyrkt.
Jag har ansett mig pligtig att fästa R. o. Ad:s samt de öfriga Ståndens upmärksamhet på det förslag, som af BankoUtsk. här blifvit afgifvet.
Saken synes visserligen röra en jemförelsevis obetydlig summa och det torde tyckas vara af ringa vigt, att man på det föreslagna sättet afskrifver sedlar, dem man anser vara förkomna; men jag för min del tror, att det gäller en princip, på hvilken hela vår Banks säkerhet hvilar.
Denna princip ligger nemi., på sätt här nyss blifvit nämdt, deruti, att det en gång för Bankens sedelstock bestämda maximum icke får öfverskrida Bankens metalliska valuta.
Beslutet härom innefattar, att den sedelstock, som år 1844 beräknades och hvilken då befanns med omkring 20 millioner öfverskjuta den befintliga metalliska valutan icke skulle få ökas på annat sätt, än genom en motsvarande tillökning i denna metalliska valuta.
Detta är på ett annat ätt uttryckt i banko-reglementet sålunda, att maximum för Den 4 Mars e. m. 43 sedelstocken icke får öfverskrida nämnde valuta, och denna grundsats för vår Bank är alldeles lika med den, som ungefär vid samma tid framställdes för den Engelska Banken, då det föreskrefs, att i vissa afdelningar i Banken skulle insättas vissa säkerhets- och statspapper samt en viss qvantitet metallisk valuta, utöfver hvilken grundfond icke någon sedel skulle få utgifvas, som icke motsvarades af en tillökning i berörde valuta.
Jag anser att man bör fasthålla vid denna grundsats, och ehuru det visserligen kan synas, att de 235,330 R:dr, som här äro frågan om, äro en jemförelsevis obetydlig summa samt att en dylik tillökning i Bankens vinst i och för sig sjelf icke kan föranleda någon fara för Banken och försigtigheten följaktligen är alltför stor, då man motsätter sig denna ringa tillökning; så skulle dock genom en sådan åtgärd E.
St:r för första gången bryta den af dem sjelfva år 1844 uttalade principen, och det är för detta första steg, som jag anser att man bör taga sig till vara.
Ty man bör besinna, att vår Bank, ifrån att vara organiserad på en solid grund, alltid gått sin undergång till mötes och slutat med att uphöra att betala sina sedlar med silfver, just derföre att man företagit sig att utgifva sedlar till större belopp, an värdet af den metalliska valutan, och det är för häfdandet af den motsatta principen som jag anser, att man icke bör vidtaga den af Utsk. föreslagna åtgärden.
Man bör också härvid icke förglömma att, om äfven de ifrågavar:de sedlarne verkligen äro förkomna, ingå de dock uti den år 1844 fastställda sedelstockens belopp, hvarigenom följaktligen en sedelutsläppning vid detta tillfälle skulle tynga på den utelöpande sedelstocken lika mycket som om det vore en ny sedelutgifning.
Derjemte är att taga i betraktande, att ehuru det sätt, som begagnades för att beräkna Bankens sedelstock i förhållande till de medel, som derstädes stodo inne, ofta varit ganska godtyckligt, måste man likväl, sedan detta beräkningssätt en gång blifvit antaget,, bibehålla detsamma.
Det har äfven blifvit föreslaget att de medel, som länge stått på depositionsräkning i Banken, och hvilka till följd af gällande beräkningsgrunder, tagits med i beräkningen af sedelstocken, skulle utsläppas.
En sådan åtgärd vore likväl uppenbart oriktig, emedan den, i strid emot 1844 års beslut, skulle föranleda en bestämd sedeltillökning, utan att motsvarande metallisk valuta inginge i Banken, och just derföre att det finnes åtskilliga sådana godtyckliga beräkningar af Bankens sedlar, anser jag det vara farligt att rubba dem, då man tillika rubbar den grund, hvarpå Banken hvilar.
Jag anser således det sätt, som Utsk. här föreslagit, att nemi. föra en ännu erkänd skuld inom linien, icke vara riktigt; ty man brukar icke föra sina osäkra fordringar inom linien.
Men om man, enl.
Utsk:s förslag, icke vill föreskrifva någon preskriptions-tid för sedlarnes inlösen, så erkänner man ju tillvaron af skulden, och då bör man icke föra den inom linien, emedan den då komme att der qvarstå i everdliga tider, hvilket tyckes vara en högst oformlig åtgärd.
Om Utsk. nödvändigt vill afräkna det ifrågavar:de sedelbeloppet från skulden, så hade det varit mera skäl, att i 115 g BankoEeghtet, som handlar om hvad som skall såsom sedelstock beräknas, insätta bland hvad som 44 Den 4 Mars e. m. derifrån skall afräknas en större eller mindre del af den utelöpande sedelstocken, och t. ex. säga hälften eller tredjedelen deraf skall från Bankens utelöpande sedlar afräknas.
Men att föra beloppet inom linien tror jag, såsom jag nu haft aran visa, vara en ganska oriktig åtgärd, hvarföre jag på dessa skäl anhåller om afslag å det af Utsk. i denna punkt gjorda tillstyrkandet.
I likhet med Hr Mannerskantz anser jag att det är af högsta vigt att Bankens realisationsförmåga upriltthålles; men jag skiljer mig från honom i afseende på den verkan, som Utsk:s förslag skulle hafva på denna förmåga.
Vi hafva nemi. bifallit hvad Utsk. hemställt ang:de utsättande af viss tid för slutlig inlösen af Bankens sedlar, och med denna hemställan finner jag Utsk:s tillstyrkande i förevande punkt vara ganska konsequent.
Ty om man å ena sidan icke vill utsätta preskriptionstid för de gamla sedlarnes inlösen, men å andra sidan fortfara att beräkna alla dessa till största delen förkomna sedlar såsom hörande till Bankens sedelstock; så skall man slutligen, när många andra sedlar här i landet fått ingå i rörelsen, komma derhän, att hälften af den sedelstock, som man verkligen på papperet beräknar, icke finnes i rörelsen; hvilket vore ett löjligt förhållande.
Då något hvar är öfvertygad, att dessa sedlar verkligen icke finnas, är det då skäl att bibehålla dem i Bankens räkenskaper såsom verkligen utelöpande sedlar?
Jag tror det icke, och anser derföre ej heller att genom bifall till Utsk:s hemställan i denna del någon den minsta rubbning i Bankens realisationsförmåga kan upkomma, lika litet som jag tror, att en dylik åtgärd innebär något frånträ dande af den år 1844 fastställda principen för förhållandet emellan sedelstocken och den metalliska valutan.
Deremot åstadkommes, — enl. min öfvertygelse, en väsendtlig ordning i Bankens räkenskaper; ty ingen lärer väl föra sina räkenskaper på det sätt, att han belastar sig med en skuld, som han vet, att han icke har, hvilket är alldeles detsamma, som om Banken bland sina skulder uptager sedlar, som man vet vara förkomna.
Vill man deremot icke gå in pa den föreslagna åtgärden, så blir det nödvändigt, att bestämma en viss preskriptionstid för ifrågavar:de sedlars inlösen, hvilket dock genom B., o. Ad:s bifall till Utsk:s hemställan i föregående punkt är för sent.
Visserligen har jag icke försport någon olägenhet af att bestämma en sådan preskriptionstid, enär det handt, att äfven efter utgången af densamma, då en eller annan person infunnit sig och till inlösen presenterat några gamla aftysta sedlar, sådan inlösen alltid beviljats; men, då man alltid bör hafva reda på hvad man är skyldig, anser jag, när en viss preskriptionstid icke är medgifven, att det af BankoUtsk. föreslagna sättet är ganska lämpligt, hvarföre jag, för min del, tillstyrker bifall till Utsk:s förslag.
Hr Printzensköld, Carl: Hr Mannerskantz har visserligen ganska rätt deruti, att principer i allmänhet böra hållas i helgd; men det finnes också en grundsats, som man icke bör förglömma, nemi., att det icke gifves någon regel utan undantag.
Den 4 Mars e. m. 45 Hr Nordenfelt har redan så tillräckligt utvecklat de skäl, som ligga till grund för Utsk:s förslag, att föga återstår att tillägga, särdeles då man besinnar de ytterligare skäl, som af Frih.
Tersmeden blifvit anförda.
Att någon fara för Bankens realisations-förmåga icke genom den föreslagna åtgärden kan upkomma, visar sjelfva summan, hvars förande inom linien nu är i fråga; och att E.
St:r äfven vid ett föregående tillfälle uptagit såsom en tillgång hos Banken ett belopp, hvaraf likväl en del redan utgått till betalning af gammal skuld, det får jag erinra hafva inträffat med riksgäldssedlarne.
E. St:r och K.
M. vidtogo den måhända mindre vanliga åtgärden, att utsätta en viss preskriptionstid för dessa sedlars gällande kraft, hvarigenom Slaten helt enkelt gjorde sig qvitt skulden för ifrågavande, hvarefter den summa, som var afsatt i Banken för sedlarnes inlösning försvann, och uptogs såsom en bland Bankens egande tillgångar.
Emellertid har det dock visat sig, att åtskilliga Eiksgäldssedlar, efter preskriptionstidens slut, blifvit inlösta, emedan, såsom Erih.
Tersmeden ganska riktigt antydt, E.
St:r ieke ansett det vara förenligt med sin värdighet att icke inlösa dessa sedlar, när de blifvit presenterade.
Så kommer det äfven att gå i detta fall, helst ingen preskriptionstid är bestämd, hvarigenom en obestridlig rättighet qvarstår för sedlarnes innehafvare att erhålla full valuta för dem.
Att nu uptaga en så obetydlig summa som den ifrågavar:de såsom skuld, anser jag således olämpligt, isynnerhet då denna skuld möjligtvis icke existerar; hvarföre jag förenar mig med de Hrr, som tillstyrkt bifall till Utsk:s förslag i denna punkt.
Jag vill blott hålla mig till en enda punkt i Ilr Mannerskantz’s anförande.
Han har nemi. yttrat, att om E.
St:r bifalla Utsk:s förslag att föra ifrågavande summa inom linien, skall den komma att der qvarstå i everdliga tider.
Men om den progression i afseende å sedel-inlösningen, som jag i mitt förra yttrande påpekat, skulle fortfarq i flere år, så kan ju lätt hända att under en period emellan två Eiksdagar ingen sedel blir presenterad vid bankoluckan, och då kan jag icke inse, att E.
St:r hade begått någon oformlighet, om de, med bifall till Utsk:s förslag, hade låtit föra nämnde summa inom linien.
Jag föreställer mig nemi. att de Ständer, som då komma tillsammans, skola säga, att då inlösningssummorna med hvarje år förminskats och då nu under de tre sista åren ingen sedel blifvit presenterad, antaga vi, att de äro förstörda, och då kan hela summan gerna uteslutas ur Bankens skulder, med det förbehåll likväl, att, derest en eller annan person i landsorten skulle hafva några af dessa sedlar gömda på kistbottnen, de, i fall de blefve presenterade vid bankoluckan, skulle inlösas af den vinst, Banken genom denna åtgärd erhållit.
Att detta skulle blifva af någon våda för Banken, kan jag icke inse, utan jag tror att om E.
St:r genom ett alltför strängt vidhängande af en princip skulle förbise den praktiska nyttan, kunde sådant ofta hafva menliga påföljder.
Jag tror således icke att i denna af Hr Mannerskantz gjorda anmärkning ligger något, som kan inverka på R. o. Ad:s beslut i detta hänseende.
Den 4 Mars e. m.
Den sednare delen af den siste värde talarens anförande innehåller en slags anmärkning mot mig, att jag alltför mycket håller mig fast vid principer, och mindre ser till det praktiska af sådana saker, som den ifrågavar:de.
Jag tror dock att det, särdeles vid så beskaffade institutioner som bank-inrättningar, är angeläget att noga hålla på principer, och jag tror mig jemväl kunna säga, att i fäll jag icke vidhängt den princip jag förfäktat, hade icke blott de 235,330 R:dr, hvarom nu är fråga, utan äfven de 811,823 R:dr, som i tabellen finnas uptagne, blifvit föreslagne till den åtgärd, Utsk. nu tillstyrkt.
Så hade troligen äfven gått med de summor, hvilka mycket länge stått inne på depositionsräkning, och som man ansåg sig kunna utsläppa i rörelsen.
För min del tror jag således att det icke är så onyttigt, att det finnes en och annan som fasthåller de principer, hvilka äro rigtiga.
Jag skulle ingalunda hafva något emot att vidtaga ett beslut, hvarigenom en sedeltillökning vid ett eller annat tillfälle kunde äga rum, om nemi. det icke berodde på en Statsmakt ensam eller ett förstärkt Utsk. att åstadkomma ett dylikt, möjligtvis på godtycke grundadt, beslut.
Den lag, som gäller för Engelska banken, kan icke rubbas utan båda Statsmakternas gemensamma bifall; men det stadgande, som jag åberopat, är af den natur, att det vid hvilken Riksdag som helst kan af Ständerna förändras, och detta stadgande utgör, mer än allt annat, den grund, hvarpå Bankens realisationsförmåga hvilar.
Om ett godtyckligt frånträdande af den princip, som detta stadgande innehåller, i framtiden kommer att af R.
St:r äga rum, så är det derigenom som Banken blifver förstörd, hvilket eljest aldrig kan komma att inträffa, så länge man håller på den grundsatsen, att Banken aldrig får öka sin sedelutgifning, utan att motsvarande metallisk valuta insättes.
Det finnes härvid äfven en annan omständighet, som bör tagas i betraktande, nemi. att
Konungamakten på lika godtyckligt sätt kan besluta om en tillökning i privatbankernas sedelstock, hvilket kan utöfva den inverkan, att Riksbankens realisationsförmåga sättes i fara; och då äfven icke i detta fall finnes någon af båda Statsmakterna beroende lag, som förhindrar en dylik tillökad sedelutgifning, anser jag det icke oskadligt, eller orätt, att åtminstone någon uttalar en varning, att icke alltför lättsinnigt begagna en sådan utväg.
Skulle emedlertid R. och Åd., samt de öfriga Stånden, anse sig böra vidtaga den föreslagna åtgärden, kan jag naturligtvis, för min del, icke hafva någonting att deremot påminna, i synnerhet som ett beslut i enahanda riktning icke kan af mig förhindras.
Efter nu först till bifall och sedermera till afslag å förevarrde punkt framställde proposir, som besvarades med blandade
Ja och Nej, blef förnyad proposm till bifall derå framställd och besvarad med starka
Ja jemte åtskilliga Nej; hvarpå Hr Gr. och Landtm, förklarade, att han härvid funnit
Föredrogs ånyo och bifölls BankoUtskis d. 25 och 26 sisth Deni Mars e. m. 47 Febr. på bordet lagda Utlåt.
N:o 19, öfver väckt motion om förhöjd pension åt f. d. BankoBokkållaren N. Magnusson.
Besv. och Ekon.Utsk:s d. 25 oell 26 sistl.
Febr. på bordet lagda Betänk.
N:o 52, i ani. af väckte förslag dels om indragning af en del Biskopsembeten, dels om undersökning ang:de Biskoparnes löneinkomster och dels om Biskopsprebetidenas förseende med särskilde Kyrkoherdar.
Härvid förekom: l:o Utsk:s hemställan ang-.de Riksdagsmannen Nils Hanssons motion.
Denna hemställan bifölls. 2:o Utsk:s tillstyrkanden becks motion.
Hr af Edholm, Erik Wilh.:'Då jag inom Utsk. icke kunnat deltaga i den mening, som slutligen biet den segrande, anhåller jag att i korthet fä redogöra för de skäl, som föranledt mig att icke skänka min röst åt Utsk.-s förevande förslag.
Jag anser nemi. för det första, att en underd. hemställan till K.
M. om undersökning af biskopslönerna är öfverflödig.
Den är öfverflödig så väl derföre, att en dylik hemställan från It.
St:r redan till K.
M. ingått och är beroende på Hans pröfning, som derföre, att det förefaller mig som om enhvar, som vill taga reda på dessa förhållanden, ganska lätt sjelf kan vinna sin önskan.
Detta synes tydligen af den ganska noggranna upgift på Biskopens i Lund inkomster, som af Kyrkoherden Schönbeck blifvit Utsk. meddelad, äfvensom af Stats- och Ekon Utsk:s Betänk.
N:o 83, vid 1844 års Biksdag, der upgifter öfver alla biskopslönerna finnas intagne i en Betänk, vidfogad reservation.
Det är visserligen sannt, att dessa upgifter icke af Utsk. ansetts fullt tillförlitliga; men jag ser icke något hinder för den, som vill inhemta fullständig kännedom om ifrågavande löner, att sjelf göra det.
Jag anser vidare denna hemställan vara onyttig.
Det ligger nemi. i naturen af all indelt lön, att den är beroende af det värde, som jorden äger: om jordvärdet stiger, inträffar naturligtvis samma förhållande med den indelta lönen.
Nu kan jag icke finna, att om en innehafvare af en sådan indelt lön antingen derigenom att han sjelf nedlägger mera möda på jordens brukande, eller genom lyckliga konjunkturer får densamma upbringad till ett höarre värde, han skall blifva lidande på ett sådant förhållande.
Med Biskopen i Lund förhåller det sig, som man vet, så, att vid sedn-aste upgörandet af hans arrendekontrakter om den jord, som till hans biskopsstol är anslagen blefvo hans inkomster, till följd af den nya upskattningen af jorden, nästan fördubblad.
Jag tror icke att det vore Staten värdigt att säga: »Ni har varit så lycklig att göra er jord god, och derföre taga vi nu igen hvad ni en gång fått.»
Jag kan ej förstå, att icke innehafvaren af en boställsjord skall få blifva delaktig af de fördelar, som en framåtskridande utveckling i alla 43 Den 4 Mars e. m. landets näringsförhållanden kan skapa, och jag kan icke inse, att han bör blifva lidande på det materiella välstånd, hvaråt alla andra fröjda sig.
Jag tror att i en tid, då frisinnade författmr söka lätta allt förvärf, det icke vore R.
St:r värdigt att minska denna lätthet för boställsinnehafvare, och att under det stora välstånd, som, råder i landet, stiga fram och fråntaga dem de förmåner de äga.
Man liar sagt, att här blott vore fråga om en vanlig lönereglering, i likhet med den, som redan försiggått med landshöfdingelönerna.
Detta tror jag icke är fullt exakt, enär dessa löner reglerades inom hvart län hvar för sig, då deremot här är fråga om att, när en reglering af biskopsiönerna ägt rum, fråntaga dem det möjligen blifvande öfverskottet, hvilket skulle användas till andra ändamål.
Det är således icke en reglering, utan en nedsättning af dessa löner, som är i fråga.
Men det finnes en sida af denna sak, som är långt vigtigare än den materiella frågan, och det är huruvida, i en gammal monarkisk stat, sådan som Sverige, vissa höga platser inom administrationen kunna undvaras.
Nu är det fråga om Biskoparne; en annan gång kan det gälla de höga embeten inom andra grenar af förvaltningen.
Jag tror icke att man bör inträda på denna väg.
Jag gillar visserligen den samhällslära som säger, att
Staten skall tjenas för sin egen skull, och att medborgares förtroende är den högsta belöning som kan skänkas medborgare; men jag tror icke att denna abstrakta theori ensam förmått att ur de ringa vilkor, hvarunder de blifvit födda, frammana de utmärkta män, som under flera århundraden setat på vår erkebiskopsstol.
Jag tror att den äregirighet, för att nyttja ett ord, som måhända icke är mottaget för dagen, hvilken sätter sitt högsta mål i att blifva ordförande i en sockennämnd, icke är tillräcklig att framkalla hvarken stora statsmannaegenskaper, eller, i kyrkans värf, de djupa insigter och den lärdom, som erfordras för att rätt bekläda de höga platser, hvarom nu är fråga.
Det är ur denna synpunkt, som jag icke med min röst kan bidraga att nedsätta betydenheten hos dessa embeten, och det är naturligt, att denna betydenhet i hög grad är beroende af de lönevilkor, som med ifrägarande embeten äro förenade.
Jag tror derföre att en undersökning, med afsigt att nedsätta de hittills varande inkomsterna, utan hvilka jag icke tror att platsernas betydenhet kan uprätthållas, icke, efter mitt förmenande är nyttig.
Slutligen tror jag att denna fråga är af en ganska förhatlig beskaffenhet.
Man har tillvitat den Svenska nationalkarakteren det fula draget af afund.
Jag tror, ehuru jag icke just vill säga, att förhållandet är sådant, att det ser ut som om den föreslagna undersökningen stöde i någon aflägsen beröring med detta lyte; och för att undvika till och med skenet af en sådan afundsjuka, vågar jag tillstyrka afslag å Utsk:s hemställan i denna punkt.
När man genomläser detta Betänk.
, vill det verkligen synas som om en af Svenska folkets urgamla arfsynder hade legat till grund för detsamma, den nemi. af den Kgl. Svenska afundsjuka!], såsom den allmänt benämnes.
Man har Don 4 Mai» e. m. 4» liar här ansett biskopslönerna vara allt för stora, och man vill derföre nedsätta dem, snart sagdt efter godtycke.
Man besinnar icke, att innehafvarne af biskopsstolarne representera den högsta lärdomen inom landet; man besinnar icke den tid och de upoffringar som äro oundgängliga för att upstiga till detta embete och med värdighet bekläda detsamma.
Jag, som för min del visserligen icke besitter något högre kunskapsmått, satter likväl det största värde på den sanna lärdomen, hvilken man merändels finner på Sveriges biskopsstolar.
Jag tror derföre, att man handlar både oklokt och mot sitt eget intresse, om roan vidtager någon åtgärd för att minska de inkomster, som dessa prelater nu äga, och hvilka icke äro något annat, än en välförtjent belöning för de upoifrjngar och mödor, som de underkastat sig för att förvärfva de egenskaper, hvarigenom de kunnat upnå dessa värdigheter.
Jag tror jemväl, hvad sjelfva saken » beträffar, att, så framt man, då den kommer till afgörande, beslutar en nivellering af ifrågav:de löneinkomster, en sådan åtgärd rakt strider mot PresteSt:s privilegier.
Man kan visserligen, trots dessa privilegier, hos K.
M. anhålla om en undersökning ang:de lönernas belopp; men jag hemställer, hvartill en sådan undersökning gagnar, om PresteSt. svarar: »Nej, vi gå ej in på någon slags förändring!»
Då har man haft besvär för ingenting, och man har, såsom den siste värde talaren ganska riktigt anmärkt, vidtagit en åtgärd, som både är onyttig och oklok, samt leder till split och allehanda obehagliga följder, hvilka man icke så noga kan bedöma.
Om verkligen en önskan inom PresteSt. sjelf förefinnes, att biskopslönerna skola undergå någon jemkning, så är jag säker derom, att detta Stånd, begagnande sin petitionsrätt, icke skall underlåta att hos K.
M. anhålla om vidtagande af sådana åtgärder, att just det ändamål vinnes, som genom ifrågav:de skrifvelse till K. M. åsyftas.
Men då hafva icke de tre öfriga Stånden ingripit i frågan, utan genom sitt handlingssätt visat, att de egna en skyldig aktning för det fjerde Ståndets rättigheter.
Må PresteSt. inom sig, med K.
M:s begifvande, göra de förändringar i afseende på biskopslönerna, som Ståndet kan finna lämpliga för att vinna ett mål, som måhända kan vara nyttigt; men må icke de öfriga Stånden söka på PresteSt:s bekostnad upnå detta mål.
Hr af Edholm har anmärkt, att det exempel man anfört, ang:de landshöfdingelöneruas nivellering, icke här vore tillämpligt.
Denna anmärkning är ganska riktig, enär nämnde nivellering afsett Landsinne inom sig; men alldeles icke att afhända dem någon del af åt dem anslagna lönetillgångar, för att använda dem till andra ändamål, hvilket deremot här skulle blifva förhållandet.
Då jag anser en sådan åtgärd i högsta måtto oriktig, instämmer jag med den talare, som yrkat afslag å förevarande hemställan i Utsk:s Betänk.
I ett land, der embetsmännens löner, så väl de högsta som de lägre, i allmänhet äro temligen knappa, kan det icke annat än väcka en betydlig upmärksamhet, att kyrkans fäder öfverhufvud äro så rikt duterade.
Det är också icke första gången som denna fråga varit föremål för R.
St:rs IV. H. i .<>0
Den i Mars e. m. behandling, och den skall säkerligen återkomma vid hvarje Riksdag, ända till dess den blifver afgjord.
Jag tror icke att det är någons mening, att det öfverskott, som möjligen kunde upkomma på bikopslönerna, skulle användas utom PresteSt.; men då inom detta Stånd finnes en mängd löntagare, som äro ganska klent aflönade, vore det icke af nytta för det hela, om man, genom en lämplig minskning af några bland de rikast tilltagne biskopslönerna, kunde vinna en skälig förbättring i det lägre Presterskapets vilkor?
Jag tror att det är nogsamt kändt, att flere af biskopslönerna äro, i jemförelse med dem, som äro anslagne åt Statens högste embetsman, aldeles öfverdrifna.
Det oaktadt kan det naturligtvis ieke komma i fråga att vidtaga någon åtgärd, som åsyftade en minskning i de nuvaride innehafvarnes inkomster, utan de föreskrifter, som, till följd af den ifrågavaride skrifvelsen, i framtiden kunna varda gifne, komma uppenbarligen icke att gälla andra, än blifvande Biskopar.
Jag tror att man för detta förslag kan söka bättre motiver än att uprepa den gamla visan om Svenskarnes afundsjuka; jag tror att ingen af oss kommer att njuta någon fördel af en reglering utaf biskopslönerna; men att en sådan reglering skall verka godt för PresteSt. och landet i det hela, är min öfvertygelse.
Björnstjerna, Carl Magnus: Utsk. tyckes anse, att biskopslönerna i allmänhet äro för höga.
Läser man nu den utredning, som medföljer Betänk., finnér man att medeltalet af dessa förskräckliga löner utgör den öfverdrifna summan af 7000 K:dr.
Jag hemställer om detta verkligen är en så öfverflödig aflöning, att någon undersökning deraf påkallas.
Biskoparne hafva i allmänhet större representationsskyldighet än de flesta andra högre embetsman; man har på dem långt större fordringar på hjelpsamhet och barmhertighet.