Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag torde till bevis härom få påminna, huru det tillgår, då vittnen skola höras i hofrätten.
Sedan målet inkommit, skall det först lottas, ofta efter att hafva hvilat en lång tid, och referenten mottager derefter handlingarna samt behöfver en tid för att genomse dem och föredraga dem till vittnesförhör, då sådant blifvit begärdt.
Ett särskildt utslag meddelas då härom och ny tid erfordras för dess expedierande och öfversändande till parten, samt slutligen för vittnesförhörets anställande och det deröfver förda protocollets återinskickande till hofrätten.
Allt detta medför således både kostnad och tidsutdrägt, som ej äger rum vid lagmansrätterna och hvilket, efter min tanka, ej bör lemnäs utan afseende.
Man synes under denna discussion stundom hafva frångått sjelfva hufvudfrågan, som är för det första, om det är riktigt, att en enda person sättes att granska, hvad en annan lika qualificerad förut gjort; och för det andra, om det är riktigt att hafva 4 instanser.
Gör man sig reda för denna sista fråga, är den lätt att afgöra, och det återstår endast att bestämma, hvilkendera instansen bör gå bort.
Är det den rationelt eller den irrationelt componerade instansen?
I vår upplysta tid synes det icke kunna sättas i fråga, att ju det är den irrationella, som bör bortgå.
Nästa fråga blifver då: är detta verkställbart, är det nyttigt, ell'<r icke?
I detta afseende hafva flera meningar här blifvit framställda.
För min del anser jag det både verkställbart och nyttigt: verkställbar!, emedan allmogen sällan infinner sig sjelf vid lagmanstingen, utan rättegången utföres merendels skriftligen, och då är det föga magtpåliggande, om skrifterna skickas några mil längre; nyttigt åter, emedan det förekommer tidsutdrägt och alla dermed förenade olägenheter.
Här har blifvit sagdt, Den G A 11 gilsti c. m. att frågan härrör från partisinne oell förfäktas endast derföre, att den utgör en elei af nya lagförslaget.
Till den ledamot, som yttrat detta, ber jag få göra den erinran, att då han ännu var ung eller mogen nian, men jag blott pojke, väcktes redan vid 1800 års riksdag fråga örn lagmansrätternas upphäfvande; och vid den tiden kunde åtminstone icke nya lagförslagets genomdrifvande utgöra en biafsigt, icke heller vid 1809 års riksdag, då frågan ånyo förevar.
Allt detta visar, att det icke är partisinnet, som här talar, utan en djupt grundad öfvertygelse hos en stor del af så väl folket som ernbetsmännen och de practiska juristerna.
Jag hör till dessas antal, och jag vet icke, hvarföre vår öfvertygelse ej skall få gälla så långt den förmår.
En ung talare har yttrat sig mån derom, att de fattigas rättegångar icke mätte förtryckas; men det är presterskapets pligt att visa dem, huru de böra bete sig, och öfverallt finnas personer, som kunna gå dem tillhanda, med undantag måhända af Norrland, hvarest allmogen likväl är så upplyst, att den sjelf kan skrifva.
Beträffande åter hvad Hr Strussenfelt yttrat ang:de omgången vid vittnesförhör i hofrätten, så förtjenar det icke ens något svar.
Det måtte vara bättre, att dessa vittnesförhör göras grundligt, än så slarfvigt, som vid lagmansrätterna, der vittnena höras, innan domaren tagit någon kännedom om acterna; och jag hemställer, liurupass mycken upplysning derigenom kan vinnas.
Från den tid jag var ledamot i Svea Hofrätt och såsom ännu varande ledamot i Skånska Hofrätten kan jag bestyrka, att det icke är från lagmansrätterna, som de bästa domar komma.
Jag säger icke detta för att kasta skugga på några enskilda, ty det finnes troligen lika skickliga och lika oskickliga i alla classer; men det ligger i sakens natur, att man ej gifver sig tid att tillräckligt noggrannt pröfva en sådan mängd af mål inom den korta tid, som ett lagmansting vanligen påstår, och vid besinning häraf tror jag, att man practiskt bör linna, huru föga båtnad man har af lagmansrätternas bibehållande.
För min del anser jag samma skäl nu tala för deras afskaffande som vid sista riksdagen, och jag tror ej, att man har skäl att från en enda reservant bland BondeSt:s ledamöter i LagUtsk. hemta sitt omdöme om opinionen inom detta Stånd.
En värd ledamot har här nyss upplyst, huru en hel socken i Calmar län fordrat lagmansrätternas upphäfvande, och i Skåne, der en enda lagman, som visserligen för närvar, är en ganska skicklig man, skall granska icke mindre än 10 häradshöfdingars göromål, önskar allmogen detsamma.
Jag fortfar att yrka bifall å betänkandet.
Hr Dalman: I anledn. af Gr.
Mörners yttrande, att jag skulle åsyfta att genom lagmansrätternas indragning förhindra de fattiga att fullfölja sina rättegångar, vill jag blott
Den 6 Augusti e. m. yttra, att jag, långt ifrån att hindra, gerna skulle vilja vidtaga hvilka åtgärder som helst för att lättade fattiga i detta afseende; men då jag tror, att lagmansrätterna medföra ingen fördel för hvarken den fattiga eller den rika, kan jag ej annat än fortfarande yrka deras borttagande.
Boye har till mig ställt den frågan, huru hela BondeSt. och Svenska folket kunde sägas önska den här föreslagna förändringen, då likväl en af BondeSt:s ledamöter i Utsk. reserverat sig emot betänk.
Jag har blott yttrat, att Svenska folket, såsom representeradt af BondeSt., vid sista riksdagen uttalat en sådan önskan, samt att vid denna riksdag flera motioner i ämnet blifvit väckta inom BondeSt.; och jag hemställer, huruvida en enda reservant kan anses uppväga en sådan opinionsyttring.
För att bedöma denna reservants skäl, torde jag få uppläsa det sista af honom anförda, sora lyder sålunda: att ordinarie lagmannen i Bohusläns och Wikarnes lagsaga är, enligt Hvitfeldska donationen, jemte länets hofdinge och biskop, curator öfver Kongl, och Hvitfeldska g y m n a si i-s t i pe n d i iin rätt ningen i Götheborgs och Bohuslän och denna plats hvarken bör eller kan, i min tanka, vara ledig.
När sådana skäl anföras, hemställer jag, hvad afseende reservationen kan förtjena.
Jag aflägger min tacksägelse hos Frih.
Ehrenborgh för det han ej vill tillskrifva saken ett partisinne, och jag skall icke lägga honora till last, om denna förklaring härrör från en önskan hos honom att tillhöra båda sidorna.
Jag instämmer för öfiigt med Hr v. Hartmansdorff och Gr.
Mörner, alt allmogen, äfven om den nu saknar den upplysning, som fordras för att öfverväga följderna, sannerligen en dag skall ångra sig; och jag skall anföra ännu ett skäl, sorn erfarenheten kommer att bevittna, nemi. att om J, mina Hrr, bifallen detta betänk., gören J häradshöfdingarna till höfdingar, mäktigare än J nu insen. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställde propos. till återremiss af LagUtsk:s betänk.
Jag anhåller, att afslag å betänk, må blifva contrapropos:n. Frih.
Jag skulle tro, att skyldigheten fordrar af Hr Gr. o. Landtm., att bifall till Utsk:s betänk, i alla händelser blir framställd i den ena proposm.
Jag anser ja-propos:n böra innefatta bifall till TJtsk:s betänk., hvarefter det må bero af de Hrr, som icke vilja bifalla betänk., att sins emellan öfverenskomma om contraproposln. tt .
Den 6 Augusti e. m.
Jag kan ej finna annat, än att, då votering blifvit begärd öfver den af Hr Gr. o. Landtm, framställda propos. på återremiss, bör denna propos. blifva ja-propos:n; men jag anser dét vara bättre, att vi nu genast få votera om afslag, och hemställer derföre till Frih.
Boye, om han ej vill afstå från sitt yrkande på återremiss.
TT. Ex. Hr Gr. o.
Landtm, yttrade, det han ansåg sig hafva fullgjort sin skyldighet, dalian å förevar, betänk., hvilket för första gången vore underkastadt Ståndets pröfning och således ej med förändringar kunde antagas, först framställt propos. till återremiss.
Då vid svaret å denna propos. votering blifvit begärd, kunde icke lämpligen japroposrn blifva någon annan än den propos., H. Ex. tillbesvarande framställt; ankommande sedan på B. o. Ad. att öfverenskomma eller, örn så nödigt funnes, genom votering bestämma, oin antingen bifall eller afslag å betänk, skall blifva contraproposai.
Jag finner visserligen, att Hr Gr. o.
Landtm, riktigt uppfattat förhållandet i öfrigt; men ehuru Frih.
Boye begärt votering i det ögonblick, propos. till återremiss framställdes, kan sådant väl icke hindra, att propos. till bifall å betänk, äfven skall framställas, ty hans mening kan endast vara att genom votering få afgjordt, huruvida Ståndet vill bifalla betänk, eller icke, men ej att hindra propos. derå framställas.
Iakttages icke detta, tror jag för min del, att man frångår den riktiga formen.
Frölich tror jag, att japropostn bör blifva bifall till betänk., då contrapropos , enligt min begäran, skulle blifva återremiss; men lör att gå allas önskningar så mycket som möjligt till mötes, skall jag för min del afstå från återremiss och i stället begära, att afslag å betänk, blir contiapropos:n.
Som jag likväl icke ensam yrkat återremiss, hemställer jag, huruvida icke Hr Gr. o.
Landtm, behagade inhemta, om äfven de öfriga ledamöterna afstå från återremiss; och skall det sedermera få bero på svaren å den propos., som derefter framställes, huruvida jag fortfar i min begäran om votering eller icke.
IT. Ex. Hr Gr. o.
Landtm, yttrade, att, sedan Frih.
Boye numera afstått från den begäran om votering rörande återremiss, hvilken han i anledn. af H. Ex:s sednast gjorda propos. framställt, ansåg IT.
Ex. sig oförhindrad att nu göra hvilken som helst af de båda propos:r, som kunde komma i fråga.
Ex. framställde derefter propos. till bifall å LagTJtsk:s betänk.
Ropades starka ja, blandade med nej, hvarjemte votering begärdes af Hr Lefren och Frih. Boye. nH. 28 9.iS Den 6 Augusti e. m.
Upplästes till justering och godkändes följande voteringspropostn:
Den, som bifaller LagUtskts betänk.
N:o 82 öfver väckta motioner om upphäfvande af kämnersrätter, lagmansrätter och riddaresynerätter, samt ändring eller upphäfvande af åtskilliga lagens rum, rör:de rätteg:sordn., voterar ia; den det ej vill, voterar nej; Yinner nej, anses R. o. Ad. afslå LagUtsk:s ofvannämnde betänk.
Efter voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit, som följer Ja — 33.
Nej — 18. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. \ till 12 om natten.
Fredagen den 8 Augusti 1834* Plenum kl. 9 f. m.
Hr Gyllenhaal, Carl, hade inlemnat följande:
Kallad af angelägna embetsbestyr att återvända till Skaraborgs län, och osäker om eller huru snart jag kan blifva i tillfälle att mig vid riksdagen åter infinna, får jag bos E. Ex. Hr Gr. o.
Ad. ödmjukast anhålla att med afsägande af det förtroende, hvarmed jag såsom ledamot i Allm.
Besvärs- och Oecon.Utsk. varit hedrad, likväl få bibehålla min riksdagsmannarätt såsom ståndsledamot.
.Det är anledn. till anmärkning mot Statsministrarna, Statsrådet samt Föredragande, hvarom remiss begäres till Constit.Utsk., inför hvilket anledningarna uppgifvas skola. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att denna anmärkn:sanledning komme, till följd af 29 § Riksd.Ordn., att till Const.Utsk. remitteras.
Jag anhåller att uti R. o. Ad:s prot. få nedlägga min reservation mot R. o.
Ad:s beslut i frågan om lagmansrälterna.
Skälen för min reservation äro tillräckligen utvecklade under discussionen.
Jag har ingen - Dcm 8 Augusti f. m, ting att tillägga, utan får blott förklara, att då jag slädnät i minoriteten, är det likväl en tröst för mig att få behålla den öfvertygelsen, att en klok och rättvis efterverld skall döma emellan mig och pluraliteten.
Jag anhåller vördsamt att uti prot. få nedlägga min reservation emot R. o. Ad:s uti sista plenum fattade beslut, hvarigenom LagUtsk:s betänk.
W;o 82 blifvit afslaget.
Jag reserverar mig mot detta beslut derföre, att jag anser mer än sannolikt, att, genom lagmansrätternas indragning, hofrätternas göromål till den grad skola ökas, att nya divisioner skola blifva behöfliga, föranledande till kostuad, som ytterligare kommer att ökas genom den ersättning, hvilken måste tilldelas lagmännen, men hvilken kostnad jag anser staten får närvar, svårligen kunna vidkännas; vidare derföre, att genom antagandet af detta betänk, all möjlighet blifvit parter afskuren att få ett beslut pröfvadt i högre rätt, såvida ej sakens värde stiger öfver 25 r:dr; vidare derföre, att lagmansrätterna synas mera lämpliga att utgöra andra instansen än hofrätterna, emedan parterna vid de förra kunna, på sätt som vid häradsrätterna sker, förete den bevisning, som vid dessa rätter icke åstadkommits; vidare derföre, att rättegången är kostsammare vid hofrätten än vid lagmansrätten, och mången endast derföre kan finna sig tvungen att icke söka ändring i häradsrätts beslut; och slutligen derföre, att parter blifva utestängda från förmånen att sjelfva vid 2:dra instansen utföra sina rättegångar.
Äfven jag anhåller att uti prot. få min reservation antecknad uti samina fråga, som de begge talarne antydt.
Jag tror, att framtiden kommer att visa, huru oriktigt det är att fråntaga Svenska folket andra instansen i sjelfva orterna.
Långt ifrån, att lagmansrätterna böra indragas, hade, efter mitt förmenande, hofrätterna bort fördelas till lagmansrätternas understöd oeh fullkomligare organisation, särdeles som jag fruktar, att den mellantid, sorn skall förflyta, innan hofrätterna förvandlat sig till hvad lagmansrätterna äro, skall blifva ganska menlig och ohehaglig för rättsökande.
På de af Hr Lefre'n anförda skäl får jag anmäla min reservation mot R. o. Ad:s beslut om lagmansrätternas indragning.
I ett sammanhang föredrogos ej mindre StatsUtsk:s utlåt.
N:o 78 i afseende på några med statsregleringen gemenskap ägande allmänna frågor, än ock samma Utsk:s i anledn. af anmärkningar vid nyssnämnde Utsk:s afgifna och d. 3o sisth Juli e. m. på bordet lagda utlåt.
N:o 212. R. o. Ad. beslöt, att detta mål skulle punktvis pröfva*. lista punkten, 1 mom. 230 Den 8 Augusti f. m.
På icke mindre de i K.
M:s nåd. propos., än de utaf Hrr Santesson och Petre' uti deras reservationer vid StatsUtskrs utlåt.
A:o 78 anförda skäl, yrkar jag, att förevar, punkt må på det sätt förändras, att ett medium af de 10 sistförflutna årens liksmarkegångspris må intill nästa riksdag betämmas, hvarefter spannmålen under lönerna skall beräknas.
St. uti ett så nyttigt förslag böra gå Regeringens önskan till mötes.
Det är obilligt, att då folket mäste drygt betala sin spannmål, det afven skall drygare få vidkännas betalningen af tjenstemäns löner, och tvärtom.
Om, på sätt Hr Santesson föreslagit, spannmålsberäkningen under lönerna å stat afskaffades, hvaremot de embetsman, tjenstemän och betjente, hvilka innehafva ordinarie löner på stat, skulle å allmänna indragningsstaten få bibehålla denna förmån intill deras afgång eller befordran till andra löner, så skulle derigenom, efter all sannolikhet, spannmålsberäkningen under lönerna efter 10 ä 12 ars förlopp, om ej belt och hållet, åtminstone till det mesta hafva upphört, och till ett sådant mål är detta en öfvergångsväg.
Den ide', som den siste värde talaren framställt till förändring af närvar, beräkning, anser jag Utsk. uti sitt utlåt.
N:o 212 hafva besvarat.
Till de af Utsk. för dess åsigt anförda skäl anser jag ett ytterligare kunna läggas, det nemi., att man icke bör riksdag ifrån riksdag förändra principen i detta afseende.
Det är allmänt bekant, hvarföre regleringen gjordes på sätt, som ägt rum.
Att nu frångå denna princip, innan man kan säga, att sta terna i allmänhet blifvit reglerade till penningar, eller innan man sett den verkan, som ett stadgadt myntvärde måste medföra, anser jag olämpligt och anhåller pä dessa grunder om bifall till hvad Utsk. i närvar, fall föreslagit.
Utsk. har medgifvit, att någon förlust icke tillskyndas staten genom bifall till K. M:s nåd. propos.
Utsk. har äfven medgifvit, att räkenskapsverket ägt skälig anledning att begära den lättnad genom räkenskapernas förenkling, som genom bifall till K. M:s propos. skulle vinnas.
På dessa grunder och då jag, som afser principen mindre, än dess resultat, finner eller måste finna, att vi komma till ett jemnare resultat derigenom, att det blir en beständigt lika gällande rätt för embetsmännen, äfvensom en lika gällande rätt för dem, som skola utgöra utskylderna, förenar jag mig med Hr Dalman och anhåller, att Hr Gr. o. Landtm, täcktes framställa propos. till antagande af den nämnde värde ledamotens förslag.
Cederschjöld, Pehr Gust.:
Jag instämmer så mycket hellre med Hr Dalman, som jag finner det väsendtligaste skälet, som Utsk. för dess åsigt anfört, vara oriktigt, det nemi. att man kan hoppas, det spannmålsprisen skola stadga sig, sedan realisationen gått i verkställighet.
Jag an - Deli 8 Augusti f. in. •xi i ser spannmålsprisen vara alldeles oberoende af realisationen och endast rätta sig efter årsväxten, och jag vidhåller derföre den öfvertygelseii, att icke riksmarkegångspriset bör fastställas från riksdag till riksdag.
Då man framställer en grundsats och vill, att den skall blifva gällande, borman äfven framställa följden utaf tillämpningen af denna grundsats.
Jag vill icke bestrida riktigheten af den grundsats, som här blifvit framställd, ehuru den skall leda till en bestämd lönetillökning för framtiden; men jag vill blott fästa R. o. Adis uppmärksamhet på följderna af antagandet af Hr Dalmans förslag.
Medelpriset för spannmålen under lönerna efter riksmarkegången för de io sistförflutna åren har varit 6 r:dr 44 sk. och några runstycken.
Om denna summa skulle under hvarje tunna spannmål anslås, måste, då spannmålen under lönerna uppgår, om jag icke misstager mig, till 101,000 tunnor, följaktligen ett anslag göras af några och go,ooo r:dr, hvarmed statsbristsumman sålunda komme att ökas.
Jag hemställer då, oin det vore lämpligt att på detta sätt öka denna brist, som i alla fall uppkommer, när man jemnför statens kända inkomster med de utgifter, hvarom här är fråga.
Men om ej något sådant anslag under spannmålslönerna äger rum, blir förhållandet sådant, att när riksmarkegången icke öfverstiger 6 r:dr, något vidare icke utgår, än de på stat uppförda lönerna, och när den t. ex. uppgår till 8 r:dr, fråga väl uppkommer om en betydlig summa, som skall utgå för lönernas utgörande för denna spannmål, men statsverket då äfven äger tillgång härtill uti den statsverket tillfallande spannmålen och i följd af det stigande priset derå, hvarigenom sålunda en bestämd tillgång uppkommer för den utgift, som för året erfordras; men denna tillgång har icke uti den nu uppgjorda beräkningen af statsverkets inkomster blifvit upptagen, emedan den blott är accidentel och beroende på högre spannmålspris än vanligt.
Uti beräkningen af statsverkets inkomster är spannmålen upptagen till endast 5 r:dr per tunna.
Detta ådagalägger, att om man skulle antaga Hr Dalmans förslag, beräknar man sina utgifter högt och har redan beräknat sina inkomster lågt.
Att så fortgå finner jag icke vara rätt.
Jag tror visserligen, att spannmålens beräkning under lönerna bör helt och hållet upphöra, när myntet blifvit stadgadt; men jag anser denna reglering böra ske i sammanhang med andra regleringar af embetsmäns löner, hvilka först vid nästa riksdag lära komma i fråga.
Jag afstyrker således att för närvar, verkställa förslaget om bestämmande af ett oföränderligt medelpris intill nästa riksdag för spannmålens beräkning under lönerna, och tillstyrker följaktligen bifall till hvad Utsk. i detta hänseende föreslagit.
Om jag kunde, lika med den siste värde Den 8 Augusti f. i». talaren, antaga, att K.
M:s propos. åsyftade en enda sk:s tillökning i embetsmäns löner, skulle jag genast öfvergå till hans tanke; inen den värde ledamoten torde tillåta mig förblifva vid min tanka och anse det vara grundfalskt, att K.
M:s propos. skulle leda till förökning uti lönerna.
Förslaget kan lika så väl leda till en förminskning sorn en förökning.
Det vore att bortblanda frågan, om man af K.
M:s propos., som icke åsyftar annat, än att bringa till jemnhet ett gifvet förhållande, ville taga sig anledning att föröka lönerna.
Vid i8i5 års riksdag hafva It.
St. stadgat den grund för embeismännens löningsstat, att en viss del af lönen skall utgå i spannmål, beräknad efter riksmarkegången.
Till menniskans förmåga hörer ej att kunna förutse, hurudan skörden skall blifva.
Efter skörden rättar sig likväl riksmarkegångspriset, och deraf har händt, att ett qvartal, som ena året utgjort 4oo r:dr, har det andra året endast uppgått till 311 r:dr. Nu har K.
M. icke föreslagit annat, än att ett medium af de fem sistförflutna årens riksmarkegång må bestämmas såsom grund för lönernas beräkning under efterföljande åren intill nästa riksdag; och då öfverlemnar jag till en hvar med urskilning begåfvad menniska att bedöma, om deruti ligger något förslag till lönernas förhöjning, eller om icke en förminskning lika lätt som en förhöjning derigenom kan inträffa.
Jag upprepar min begäran om bifall till K. M:s propostn.
Hr Dalman; Jag har icke funnit mig öfvertygad af de skäl, som Frih.
Palmstjerna anfört; ty då medelpriset å under lönerna beräknad spannmål för de sista io åren just motsvarar, hvad nu blifvit föreslaget, kommer således något högre anslag icke i fråga; tvärtom skulle ett öfverskott uppkomma, i händelse de följande åren gåfve en sämre årsväxt, än de föregående, för hvilka medelpriset blifvit beräknadt.
Om jag icke misstager mig, utgör statsanslaget under spannmålslönerna icke mer än 40,000 rtdr.
Om jag nu supponerar den otroliga händelse, att spannmålen intet år skulle öfvergå 7 r:dr, är jag likväl öfvertygad, att något särskildt anslag icke skulle behöfvas, utan Riksg.cont. kunna af öfverskotten bestrida, hvad som fordrades; men om något anslag i detta fall erfordras, qvarstår för statsverket alltid den utvägen till ersättande af anslaget, att försälja spannmålen, då den stiger i pris.
Enda skillnaden blir den, att embetsmännen då visste, hvad de hade att påräkna i lön, och icke behofde frukta för att på en lön af 4 å 5oo r:dr få vidkännas en skillnad af ioo r:dr högre eller lägre det ena året emot det andra.
Om också statsbristsumman skulle ökas med 5 å 6000 r:dr, är det jemnförelsevis så obetydligt emot det, att räntegifvarne, som det ena året lösa spannmålen med 7 å 8 r:dr, det andra året skulle få lösa den med 12 å i4 r:dr.
Jag kan således icke annat än fortfarande tillstyrka antagandet af det förslag, jag redan uppgifvit.
Den 8 A u g u s ti f. m.
Att fastställa en stadig riksmarkegång att gälla intill nästa riksdag, beräknad efter medium af de io sistförllutna årens riksmarkegång, utan att på samma gång bestämma länsmarkegångspriset, synes 111ig vara mer än obetänkt.
Herrarna torde påminna sig, att riksmarkegångssättningen egentligen uppkom för bestämmandet af tjenstemäns löner och utgör medium af årets markegångspris, så att tjenstemännen, i händelse spannmålspriset stiger, måtte erhålla proportionerligt högre löner, utan att någon statsbrist derigenom skulle uppkomma.
Genom antagande af ett intill nästa riksdag gällande oföränderligt riksmarkegångspris, utan att för samma tid fastställa länsmarkegången, kan deremot förhållandet blifva sådant, att om länsmarkegångspriset är 5£ r:dr, då riksmarkegångspriset är 6 r:dr 44 sh., statens inkomst blir så mycket mindre, och staten sålunda urståndsatt att kunna liqvidera tjenstemännens löner.
Hade Frih. Boye och Hr Dalman betänkt detta missförhållande, så betviflar jag, att de skulle tillstyrkt riksmål— kegångens fastställande intill nästa riksdag, utan att länsmarkegångspriset bestämdes för lika lång tid.
Vid ett sådant förhållande kan jag icke annat än afstyrka bifall till Frih. Boyes och Hr Dalmans åsigt och tillstyrka bifall till Utsk:s framställning; dock icke så, att jag instämmer deruti, att sedan realisationen gått i verkställighet och silfver kommit i omlopp, spannmålsprisen derigenom skulle blifva mindre fluctuerande.
StatsTJtsk. hade bort betänka, att uti de länder, der silfver länge varit gängse, spannmålspriset lika mycket varierar sorn bär, hvarest sedlar äro i omlopp.
Det har blifvit sagdl, att den varierande riksmarkegången förorsakar en osäkerhet' uti löninkomsterna.
Det är sannt, att då markegången är låg, får tjenstemännen ingen tillökning i sin lön och erhåller deremot en sådan tillökning, då markegången är hög.
Men just denna osäkerhet medför en annan slags säkerhet, nemi. att han är lönad relativt till spannmålens värde och kan således icke komma att lida nöd under de år, då årsväxten är mera gifvande.
Jag tillstyrker bifall till hvad Utsk. föreslagit.
Huruvida jag har brist på sundt förnuft ofch sundt omdöme, såsom Frih.
Boye påstår, öfverleinnar jag till R. o. Ad. att bedöma.
Sjelf skall jag icke trötta mitt förnuft med att svara derpå annorlunda, än med hvad jag i sjelfva saken anför.