Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon lyssnade till sina närmaste grannar för att erfara orsaken.
De talade om den «vackra polska grefvinnan,» och hon följde deras blickar; då såg hon en dam, lika utmärkt för sin strålande skönhet, som för sin dyrbara toilett.
Ännu intagen af denna vackra syn, hörde Constance en af de bredvid henne sittande damerna säga till en annan: «Publiken tröttnar aldrig att beundra henne, ehuru de redan sett henne många gånger.»
«Hon visar också allt större lyx,» invände en annan; «men hvar har man grefven i afton?»
«Han står ju der i logen näst intill, och talar vid den feta furstinnan D—, som alltid för sitt fullmånsansigte till torgs,» sade en tredje skrattande.
Constance följde äfven denna anvisning, litet nyfiken att se den lycklige, som var förenad med en sådan skönhet, och såg — sin man.
Vid denna kära syn, glömde hon allt hvad som omgaf henne, och fästade ej en tanke mera på den vackra grefvinnan, endast på honom såg hon.
Han var således återkommen.
Ridån drogs upp; för att undvika uppseende måste hon vända sig till skådebanan lik alla de andra.
Aktörerna gjorde sitt bästa; sjöngo och spelade förträffligt, men Constance hörde dem utan allt deltagande.
När akten var slut, flög hennes blick åter till logen, för att skåda sina egna tankars hjelte, men han var icke mera der.
Då sade hennes granne:
«Se der står grefve * * * och talar vid sin sköna fru!
Ack, ett vackrare, charmantare par har man aldrig ännu sett!»
Ja det var han; der stod han, och skänkte ett annat föremål sin hyllning, han betraktade det med samma förtjusning, samma lågande kärleksblickar, som han förr egnat henne sjelf.
Constance kunde ej mera tvifla om sin mans otrohet.
Hon som aldrig vetat hvad svartsjuka ville säga, led nu på en gång af alla dess qval.
Hon måste samla hela sin styrka för att uthärda till det ögonblick, när hon, utan att väcka sina grannars anmärkningar, kunde aflägsna sig.
Efter en i qvalfull smärta tillbringad natt, fattade hon det beslutet att skrifva till sin man, likasom hon ännu vore okunnig om allt.
Hon, som aldrig hyst en tanke dold för honom, skulle nu förställa sig!
Efter många fruktlösa försök, var hon i stånd att sammanbinda orden till mening.
Hon skref, att händelsen underrättat henne om hans återkomst, och frågade hvarföre hon ännu ej fått se honom hos sig.
Inom några timmar bekom hon ett ganska vänligt svar:
Hitintills hindrad, skref han, ville han dagen derpå tillbringa aftonen hos henne och sina barn.
Detta svar kom henne nästan att tro det allt endast varit ett missförstånd, ett foster af en febersjuk fantasi.
Ack den olyckliga, i fara att drunkna, fattar ju så gerna i ett halmstrå, i tanke att finna räddning!
Tyvärr blef hon snart tagen ur denna korta villa.
Grefven kom, och medförde som vanligt skänker för henne och barnen.
För den fyraåriga Anna var fadren fremmande, men Konstantin gjorde honom frimodiga frågor, hvarföre han varit borta så länge.
Han bad Constance aflägsna barnen, emedan han hade något att säga henne i förtroende.
Lik delinqventen som afhör sin dom, fästades hennes stela blickar vid hans läppar.
Icke utan att en stor förlägenhet röjdes i hela hans väsende, underrättade grefven nu Constance, att han varit tvungen att ingå ett giftermål, som varit en så bestämdt uttalad önskan från högre ort, att han ej vågat vägra den.
Men derigenom skulle hvarken hon eller hennes barn blifva lidande.
Hon hade ännu främsta rummet i hans hjerta.
Åt henne ville han anslå ett rikligt underhåll så länge hon lefde; för barnens uppfostran och framtid ville han hafva all omsorg ospard.
På det hon ej skulle göra sig några skrupler öfver hans tvegifte, erkände han, eller rättare sagdt upplyste han, det deras vigsel endast var ett gyckelspel, för att tillfredsställa hennes dåvarande barnsliga fördomar.
Den ena af presterna var en klockare, den andra hans fransyska lakej.
«De utförde begge sina roler så väl,» tillade han, «att om mamsell
Dublance ej varit med om komplotten och den som uppgjort planen dertill, hade mamsellen ej anat detta bedrägeri.»
Utan afbrott af Constance hade han fått tala från början till slut.
Hon satt der likblek och stum, med hopknäppta händer och stela blickar.
I medvetande af sitt omoraliska uppförande mot henne, hade grefven tagit plats i soffans andra hörn, för att undvika hennes på honom fästade blick, men nu när allt var sagdt, närmade han sig deltagande; bad henne icke oroa sig, allt skulle blifva som det varit; hans ömhet för henne och barnen vore sig alltid lik och hvarje stund, han kunde komma ifrån, skulle han skänka åt dem.
Dessa ord åtföljdes af en smekning, men med ett utrop af fasa sköt hon honom bort och vred, ännu allt stum, krampaktigt sina händer.
Då han såg att hennes smärta var för djup, för ny, att iklädas ord, ringde han efter hennes båda qvinliga domestiker, sade att deras fru hade blifvit sjuk, och anbefallte dem den största omsorg.
Han sade sig vilja återkomma dagen derpå, ty han var fullkomligt öfvertygad att hon då besinnat sig.
Men dagen derpå erhöll han ett bref, hvarpå Constance arbetat hela natten.
Hennes oryggliga beslut var, att aldrig mer emottaga hans besök.
Hon som knappt lemnat barndomen, oerfaren och hänförd af den ömmaste kärlek, hade, förlitande sig på hans heder, ingått denna förbindelse, som hon trodde vara helgad af religionen.
Väl visste hon hvad hon derigenom försakade.
Men det var ju honom sjelf hon älskat, ej hans namn, icke hans rang, lycklig och säll hade hon satt sig öfver menniskors omdömen; inför Gud var hon dock hans lagliga maka.
Men nu — sedan han sönderrifvit den slöja, som betäckt hennes ögon, — var deras förening ett brott.
Hvad hon omedveten brutit, skulle en nådig Gud förlåta, men nu måste den upphöra.
Löftet om underhållet antog hon för barnen, emedan hon ej ägde rätt att beröfva dem, hvad de hade rättighet att fordra, men för sin egen del afslog hon det bestämdt.
Allt hvad hon fått i en lyckligare tid, ville hon dock behålla såsom ett minne af denna tid; med arbete och sparsamhet vore det nog för hennes behof.
Om gossens framtida uppfostran ägde han som far rätt att besluta.
Hon önskade blott att ännu några år få behålla honom hos sig.
Men från Anna ville hon aldrig skiljas; hon ansåg sig hafva skicklighet nog, att meddela henne de kunskaper, som fordrades.
Grefven svarade skriftligt: det han för närvarande ej ville motsäga henne, men hoppades, att hon framdeles torde ändra sin åsigt.
Han sände tillika en anvisning på sin bankir, hos hvilken hon hvarje år hade att lyfta intresse af ett betydligt kapital, insatt för barnens räkning.
Detta kunde användas efter behag.
I erfarenhetens och olyckans stora skola kunna få dagar utveckla mera tankekraft och sjelfständighet, än under hela år, tillbragta vid det vanligen så kallade lyckliga lifvets passgång.
Så hade äfven dessa dagar förändrat den glada bekymmerslösa Constance, hvars lif i många år förflutit som vårdagar, endast skuggade af de moln hennes mans frånvaro förorsakat; men då hon aldrig tviflat på hans kärlek och trohet — dertill var hon sjelf alltför renhjertad och oskyldig — motsågs alltid återseendet med förnyad förtjusning.
Nu såg hon sig på en gång beröfvad alla de illusioner, som förljufvat hennes ensliga lefnad.
Bedragen af den man hon afgudat, var hon sårad i sina heligaste känslor, och det i samma ögonblick, då hon offrade honom allt.
Men i stället att under overksamt pjunk bortgråta sina dagar, utvecklade den unga qvinnan en själsstyrka och beslutsamhet i handling, som omedveten af henne sjelf härtills legat i dvala.
Hon hyrde sig rum i en helt annan trakt af den stora Kejsarstaden; sålde alla henne nu öfverflödiga blefna möbler, och behöll blott hvad som fordrades till trenne enkla, men trefligt inredda rum.
Hon höll blott en piga samt en ung gosse i sin tjenst.
Denna gosse var son till en af grefvens lifegna, och endast två år äldre än Konstantin.
Hon behöll honom, på det att grefven, hvars aktning hon likväl aldrig ville förlora, alltid igenom gossen kunde erfara huru hon lefde.
Innan hon beträdde sin nya boning, hade hon anlagt sorgdrägt för sig och barnen, och gaf sig ut för att vara enka efter en militär, död på en aflägsen ort.
Hon beslöt att här lefva lika skild från umgänge som förut.
Hon ingick dock sedermera bekantskap med sin värdinna, en enkefru med tvenne uppväxande döttrar.
Snart öfvertalades hon att lemna dem och några andra unga flickor lektioner i språk, teckning och musik.
Härigenom vann hon sin bergning, och kunde spara räntan af sitt hopsamlade kapital för en oviss framtid.
Efter tvenne fåfänga försök af grefven, att vinna inträde i hennes boning, hörde hon ej af honom på flera år.
Af allmänna bladen erfor hon, att han som ambassadör rest till * * * * åtföljd af sin fru, der de utvecklade en lyx, svarande mot deras rang och rikedom.
Om man undantager lektionstimmarna, lefde Constance endast i och för sina barn.
Hon lärde dem allt hvad deras ålder kunde mottaga, och framför allt inskärpte hon en innerlig kärlek till Gud och dygden, sanning och rättvisa.
Konstantin ägde, både af naturen och sin mors medverkan, en stark hederskänsla, men äfven ett kärleksfullt hjerta.
Af sin far, som han numera trodde vara död, behöll han alltid ett kärt minne.
Lilla Anna var hans ögonsten.
Aldrig har en moder bättre uppfyllt sitt ansvarsfulla kall, än Constance.
Sällan ha tvenne syskon mera älskat hvarandra, och nästan afgudat sin mor, än Konstantin och Anna.
Den förstnämnde var i femtonde året, när grefve * * * återkom till Petersburg, höljd af de lagrar han skördat på diplomatikens fält; som belöning erhöll han nya gods med flera tusen själar.
Igenom en biljet, önskade han ett möte med Constance hos sin bankir, för att med henne öfverlägga något rörande gossens framtid.
Han öfverlemnade åt henne sjelf att bestämma dagen och timman.
Det skedde, och de återsågo hvarandra efter sju år.
Hvad dessa åren förvandlat den förut blomstrande och kraftfulla mannens utseende och gestalt!
Han liknade nu en gubbe; ansigtet var gulblekt och infallet, glansen i ögat var slocknad, och håret skiftade i grått; äfven gestalten var sammanfallen.
Ovilkorligt studsade
Constance tillbaka vid hans åsyn; så hade hon aldrig kunnat föreställa sig honom.
Lidandet och åren hade väl äfven verkat på henne, men vid sina 32 år var hon ännu vacker, och melankolien hade gifvit hennes ansigte ett högst intagande uttryck, något som icke tillhörde jorden.
Förrän hon gick till detta möte, sökte hon beväpna sitt hjerta med mod, för att med kallsinnighet återse den man, som allt ännu lefde i hennes svaga hjerta; hon trodde sig vara viss om segren — men nu —
Som han nu stod der, tog han den i hvarje rent qvinligt hjerta högtrådande känslan medlidandet i anspråk, och den menskliga sjelfkärleken hviskade:
«Han har lidit genom förlusten af dig; hade du varit den maka, som ledsagat honom på lefnadsbanan, skulle din hand bortjagat hvarje smärta, åtminstone jemnat hvarje skrynka, som nu bildat sig till djupa fåror i ett ansigte, som utmärktes af helsa och lefnadslust, när du tillhörde honom.»
Men hågkomsten af denna tid medförde äfven minnet af den oförrätt hon lidit af samma man, och den, efter sitt ofrivilliga fall, upphöjda själen återtog sitt herravälde öfver hvarje annan jordisk känsla.
Han var åter för henne en likgiltig person, som hon hvarken älskade eller hatade; men han var fader till hennes barn, och som sådan visade han sig värd hennes aktning.
Äfven för honom syntes detta möte ej aflöpa utan sinnesrörelse, men van att beherrska sina anletsdrag, anslog han snart äfven den ton Constance syntes önska: en förbindlig artighet mot en bekant person.
Och som bankiren sjelf förde henne in i det rum, der grefven redan väntade, gjorde dennes närvaro, att de å ömse sidor bibehöllo fattningen.
När han sedan på en vink af grefven lemnade rummet, skred man genast till ändamålet af sammankomsten.
Det beslöts att Konstantin om två år skulle besöka universitetet, men förut skulle han hemma hos sin mor, af en skicklig lärare inhemta elementerna i latinen och ryska språket samt andra för honom nödiga kunskaper.
Denne man kunde genast tillträda sin befattning, och grefven lofvade att dagen derpå sjelf införa honom till dem; ty han satte alls icke i fråga, att det var honom tillåtet att se sina barn.
Constance ansåg sig äfven ej hafva rättighet att för denna enda gång afslå hans önskan.
Hon svarade: att som barnen trodde sin far vara död, och grefven så mycket förändrat sig under dessa åren, att gossen troligtvis ej kunde känna igen honom, vore det enligt hennes tanke bäst, att han föreställdes dem som en slägtinge, till hvilken de stodo i förbindelse.
Dermed var grefven nöjd.
Constance hade rätt i sin förmodan; gossen drog ingen känsla till sin far, som han nu för första gången såg i uniform och hörde af modren benämnas «grefve.»
Både han och den nioåriga Anna betraktade honom med skygghet, ja nästan med en slags ovilja; desto mera slöto de sig till läraren.
Som rum voro lediga att hyra i samma gård, kunde denne genast flytta dit och börja sin befattning.
Grefvens visit var kort; förhållandet var tvunget på alla sidor, och besöket förnyades aldrig.
Läraren, som nu blef en medlem i deras lilla krets, var redan öfver medelåldern.
Han hade ingen kännedom om det förhållande, som varit mellan grefven och Constance.
Hon, som snart fann denna sin farhåga ogrundad, gladde sig, när hon i sin sons ledare lärde känna en ganska aktningsvärd man.
Lärd utan pedanteri, rik på erfarenhet, var han ett lika interessant som lärorikt sällskap för både yngre och äldre.
Genom honom erfor hon efterhand, att grefven icke var lycklig i sitt äktenskap.
Hans fru var honom uppenbart otrogen.
Svartsjuka och harm hade drifvit honom att söka förströelser i höga spel och andra utsväfningar, som inverkade menligt på hans helsa.
Han hade nu på begäran erhållit tjenstledighet, men frun hade stadnat qvar i * * * *.
Tiden var inne för Konstantins resa till universitetet, dit hans lärare var honom följaktig.
För första gången aflägsnad från sitt stilla hem och de älskade, det inneslöt, såg ynglingen sig försatt i hvimlet af några hundra kamrater.
Van vid ensamheten, drog han sig ifrån deras stojande umgänge, och blef af dem ansedd för dum och inbilsk.
Emedan han var trägen och hade lätthet att fatta, förkortades hans vistande der, och redan var hans resa utsatt till den innevarande terminens slut, äfvensom en plats var ledig vid det rangregemente, der han enligt grefvens önskan och sin egen böjelse skulle gå in; när en händelse inträffade, som gaf en helt annan riktning så väl åt hans tankar som handlingssätt och framtida öden.
Som redan är sagdt, ansågs han af kamraterna för stolt, eller dum och — högfärdig, som merendels vill säga detsamma.
En af dem, känd för ett retsamt lynne, ansåg sig svårt förolämpad då Konstantin nekat att deltaga i ett af honom föreslaget lustparti.
Hemma hos sig hade han derföre talt om Konstantin under försmädliga uttryck.
Dessa hördes af hans betjent, som låg i någon delo med Feodor, hvilken följt med sin unga herre.
Vid ett nytt gräl emellan dessa båda gör den förra den slutsatsen: «Sådan herrn är, sådan är drengen.»
Feodor tog med häftighet sin unga husbondes parti.
Drifven till det yttersta utbrast han sluteligen: «Du säger, att min herre är stolt, men du bör äfven veta att han är son till en stor, rik och förnäm man, som nog gör honom till detsamma med tiden.»
På illistigt sätt, under sken af dispyt, lockades Feodor af den andre att säga allt hvad han visste, och den andre var ej sen att rapportera detta för sin husbonde.
Utan minsta aning om allt detta, spatserade Konstantin en dag i allmänna promenaden tillika med sin lärare.
I det de gingo förbi en grupp af ynglingar, hörde de den, som stod dem närmast, yttra till de öfriga och med afsigt att höras af de förbigående: «Der går den furst- eller grefliga bastarden med sin mentor.»
Detta yttrande var obegripligt för vår Konstantin, men då han påtagligt fann detta förnärmande talesätt riktadt mot sig, ville han genast begära en förklaring, men Tschukoff — detta var lärarens namn — afhöll honom derifrån.
Hemkommen ville han ¯skrifva¯ och affordra den andra en förklaring, oaktadt alla föreställningar, huru lätt ett misstag kunde råda, då flera menniskor, än de, varit i promenaden.
Under denna deras strid, stod dörren öppen till det rum der Feodor gick och sysslade.
Man plägade ej väga sina ord i hans närvaro, ty man kände hans trohet och tillgifvenhet.
Det namn som nämndes, väckte likväl Feodors uppmärksamhet, och så snart han fått reda på hvarom talet handlade, störtade han in, omfattade sin unga husbondes knän och bekände att han varit orsaken till alltsammans, bad honom om att straffa sig, men besvor honom också att sedan förlåta hvad han brutit af oförstånd, men ingalunda af ondt uppsåt.
«Jag förlåter dig visst, blott du tillstår hvarföre du behagat smida ihop en sådan osanning,» sade den förvånade Konstantin, som nästan trodde ynglingen vara förryckt.
«Ack Herre!
Det är ingen osanning.
Jag har ju varit i er mors hus från sex års ålder, och jag skulle ej känna vår husbonde grefve * * *, som dagligen kom dit, bara han var i Petersburg.
Jag hade ofta sett honom förut, ty mina föräldrar äro hans lifegna.
Minnes ni ej Andruschka, som dagligen förde många goda saker till ert hus.
Allt detta kom från grefven och Andruschka var min far.
Jag var visserligen strängt nekad att omtala för någon detta förhållande, och har äfven aldrig gjort det förr än nu, då högfärds-djefvuln regerade mig.»
Man bör kunna uppfatta den djupa aktningsfulla kärlek Konstantin hyste för sin mor, den höga tanken han gjort sig om hennes själs renhet, för att rätt begripa hans smärtsamma känslor vid denna upptäckt.
Nu mera var han icke den stolta ynglingen; den oförtjenta vanäran hade förlamat själ och kropp.
Han satt dyster och sluten inom sig sjelf.
Blott någon gång hörde Tschukoff de orden: «O min mor!
Anna och jag äro således brottets barn, och du»
— — — Han fortsatte aldrig meningen, men det låg något tröstlöst i hans stela blick.
Naturligtvis afstod han från alla frågor till den omnämnda unga herrn.
Denne och hans sällskapsbröder ansågo Konstantin för feg, emedan han undvek dem.
Men de gjorde honom åter orätt.
Ehuru han nu ansåg sitt lif af intet värde, var en duell i hans ögon ingen handling af rättvisa, endast sjelfhämd.
Omsider blef han lugnare, åtminstone till det yttre.
Han längtade hem för att få veta hvad som var sanning eller ej, ty Tschukoff kunde ej gifva honom någon upplysning.
Snart var han innesluten i modrens armar, öfverhopad af hennes och Annas ömhetsbetygelser, men få minuter förflöto innan det forskande modersögat upptäckte att något tungt tryckte ynglingens sinne och hjerta.
De blefvo omsider allena.
Han omtalade då allt och bönföll om förklaring.
Han liknade en brottsling, som afvaktar sin dom.
Man föreställe sig hvad verkan detta skulle göra på en mor med Constances hjerta och tänkesätt.
Hon meddelade honom allt hvad vi redan känna; tyst och uppmärksam på hvarje ord, satt han der; då och då förde han den hand till sina läppar, som han höll innesluten i sin.
Då hon upphört att tala, höjde han en tacksam blick till höjden och sade: «Gud vare evinnerligen lofvad, som förde dig ren ur denna skärseld, ty på hvem och på hvad skulle jag mera tro här i verlden, om jag funnit dig, min så ömt dyrkade mor, vara en hycklerska!
Jag hade då förlorat tron på dygden, på mig sjelf och hela menskligheten.
— Men han, han, — för min far vill och skall jag aldrig erkänna honom.»
«Förlåt hans fel, min son! och tänk på honom i dina böner, hädanefter lika som förut; ty han älskar dig, och sörjer med faderskärlek för din uppfostran och framtid.»
«Hvad jag fått kan jag ej återgifva, men väl förakta mig sjelf, om jag hädanefter skulle låta honom skjuta mig fram i verlden; dervid blir det,» försäkrade ynglingen.
«Var icke ni, min mor, både till börd, skönhet och hjertats egenskaper värdig att blifva hans maka! och med sina lumpna penningar tror han sig kunna godtgöra allt!
— Aldrig en kopek tar jag af honom!» — —
Hans beslut stod fast; i stället att gå in vid det regemente grefven önskat, och der Konstantin genom honom varit säker om snar befordran, tog han tjenst vid ett grenadierregemente, färdigt att afgå till turkiska gränsen.
Lemnad af sin älskling var den blomstrande
Anna modrens tröst och glädje.
Hon var i lycklig okunnighet om allt det, som afhandlats emellan mor och son.
Anna hade nyss fyllt sexton år, när hon en dag erhöll tillstånd af sin mor att, i sällskap med deras värdinna och ett par af hennes bekanta, göra en liten lustfärd på Newa.
Dagen var utmärkt vacker och sällskapet trefligt; de voro inalles fem damer samt en äldre man med sin unga son.
De landade vid ett af de vackra lustställen, som ligga vid stranden, intogo några förfriskningar hos Sweitzaren, och promenerade sedan omkring till dess solen, som sänkte sig bakom de lummiga träden, manade till hemresan.
Slupen, som på bestämda timmar gjorde sina turer, gaf sitt tecken, och våra lustfarare måste skynda sig, för att komma i lagom tid till bryggan.
Lika ifriga som de, voro några unga herrar insvepte i slängkappor, dem man flera gånger mött under promenaden.
Anna var händelsevis den sista som skulle stiga i slupen.
I samma ögonblick sköt en af roddarene oförsigtigtvis båten från land, och Anna föll i vattnet.
Som blixten störtade en af de omnämnda unga herrarna fram, kastade af sig hatt och kappa, lutade sig långt öfver relingen och fattade tag i Annas kläder, innan hon ännu hann försvinna i det här temmeligen djupa vattnet, som af slupens hastiga vändning kommit i svallning.
Ett utrop af förskräckelse hördes af hennes lilla sällskap; fruntimren vredo sina händer, och deras enda manliga följeslagare hindrades af trängseln att komma fram, ty alla de andra unga männerna — af förenämnda sällskap — rusade till, för att tillbakahålla den som sökte rädda flickan.
I sin ifver om honom, syntes de föga bekymra sig om henne.
Deras sakta men häftigt uttalade:
«För Guds skull ers Höghet!» besvarades af denna med ett befallande och ogillande «tyst!»
De drogo sig tillbaka, i synnerhet som ett par af båtkarlarna i detsamma upplyfte den af en stöt mot slupen och af förskräckelse sanslösa flickan.
Inom ett ögonblick hade den unga mannen svept omkring henne den varma duk, som han nästan ryckte från en af fruntimren, och der ofvanpå sin egen kappa.
Glömsk af sig sjelf satt han nu fördjupad i hennes åskådande, och stödde den ännu vanmäktiga, under det att den goda frun, under hvilkens vård Constance anförtrott sin unga dotter, försökte alla medel att återkalla hennes lifsandar; hvilket omsider lyckades.
Undertiden trängde sig en af hans följeslagare åter fram; vördnadsfullt hviskade denne några ord i hans öra; dessa återförde honom till besinning.
«Du har rätt» svarade han, och svepte skyndsamt in sig i den slängkappa denne bjöd honom, samt tryckte hatten djupt ned öfver den höga pannan.
«Likväl kan ingen här känna igen mig, så framt ej er obetänksamhet förråder mig.»
När Anna första gången uppslog ögonen, var ¯hans¯ blick det första hon såg; djupt rodnande sänkte hon dem åter och lutade sig mot sin qvinliga grannes bröst.
«O Gud hvad skall mamma säga, när jag kommer hem!» hviskade hon.
«Frukta icke dyra flicka!
Jag skall sjelf föra dig hem, och förbereda din mor,» svarade han, och tillade sedan sakta, men med en röst som trängde ända in i hennes hjerta:
«Haf blott förtroende till mig, och vänd icke bort dina milda ögon.
Denna stund skall alltid vara mig en ljuspunkt i minnets skattkammare!
Säg mig hvad du heter?»
«Anna,» hviskade hon blygt.
«Tack du hulda!
Det namnet var mig kärt förut; nu är det mig dyrbart!»
Anlända till stranden, befallte han fram en hyrkusk med sin droschka.
Sedan han sjelf burit flickan ur slupen, bjöd han frun sätta sig upp och understöda den darrande Anna.
Sjelf intog han kuskens plats, sedan han tillsagt denne och sitt följe att der afvakta hans återkomst.
Derpå frågade han efter deras boning.
Enligt sitt löfte gick han in förut, och beredde på varsamt sätt Constance på hvad som händt, lade sedan dottern i modrens armar, och med några knappt hörbara ord bjöd han dem farväl.
De återsågo honom aldrig.
En långsamt tärande sjukdom var följden af den enda gång, Anna varit undan modersögat.
En af de englar, som omgåfvo oskuldens plågoläger, och manade till tålamod samt hviskade ljufva ord om tro och hopp och sällheten af ett återseende i en högre verld, der ingen ståndsskillnad finnes, antog ständigt bilden af hennes unga sköna räddare.