Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon var ej vacker, men hade något friskt och käckt i hela sitt väsen och ett smidigt, ungdomligt behag i alla sina rörelser.
Jag kom att tänka på en Diana-staty, jag sett i Rom, då hon reste sig för att lägga upp den stora, skymmande Rembrandtshatten och taga på sig en liten resmössa af mörkrödt siden, och den smärta, jungfruliga gestalten i sin mörkblå, åtsittande resrock kom till syne.
Jag hade tagit fram dagens Figaro-nummer och började läsa.
Jag kände, att den resande herrn fixerade mig under några sekunder — ett fruntimmer märker alltid sådant, äfven genom sänkta ögonlock — då jag plötsligen hörde honom i halfhög ton säga:
— Vår lilla reskamrat ser söt ut, en riktig fransyska, skada att munnen är så stor.
Han talade svenska, mitt modersmål!
En varm ström brusade genom mina ådror, under det jag lyssnade till hemlandsspråket, som jag nu så sällan hörde.
Gift med en fransman sedan tio år och bosatt i Paris, råkade jag nästan aldrig några landsmän, och i Sverige hade jag inte varit på länge.
Jag skulle just till att säga, att jag förstod svenska — men jag hejdade mig.
Öfverraskad af det oväntade, kära ljudet, hade jag knapt lagt märke till hvad han sagt, men nu föll det mig in — Det var bättre att jag afvaktade ett lämpligare ögonblick.
Han hade yttrat sig så ogeneradt om mitt utseende, att det skulle göra oss alla tre förlägna, om jag nu sade, att jag förstått honom.
Bättre vänta — —
— Ja, ett mycket kvickt utseende, synd med den stora munnen.
— Ja, men ser du en sådan liten fot.
De sågo ej på mig, under det de talade.
Hade jag ej förstått deras språk, skulle det varit mig omöjligt att ana, att samtalet rörde sig om mig.
Jag höll tidningen för ansiktet för att dölja min rodnad.
— Har du ej hört det franska ordspråket »man har ännu aldrig sett ett fult fruntimmer, som inte har en liten hand eller fot?»
— Det är väl att du öfversatte ordspråket på svenska, så att hon inte förstår dig, i annat fall klöste hon nog ut ögonen på dig för ordet ful.
»Klösa ut ögonen», ser man på!
Det här var odrägligt, nu kunde jag ju ännu mindre säga att jag fullkomligt väl var i stånd att följa med deras konversation, det återstod mig ingenting annat än att hoppas, att de ej vidare skulle yttra något om mig, och att de ej skulle vara man och hustru, så att jag behöfde få del af några intima förtroenden.
För öfrigt skulle jag inte höra på, hvad de sade, jag ville inte höra på, jag skulle läsa.
Mina tankar sysslade emellertid med dem.
Jag kunde ej få klart för mig, i hvilket förhållande de stodo till hvarandra.
Det låg något visst stelt och tvunget i deras hållning, som uteslöt tanken på att de voro man och hustru; voro de bror och syster?
Nej, det ännu mindre, han var för uppmärksam, för upptagen af henne, hon för tillbakadragen gent emot honom för att man skulle kunna antaga det.
Ett älskande par — det snarare, nej åtminstone ej ett älskande par, som förklarat sig för hvarandra, ej ett lyckligt älskande par.
Hon satt och stirrade på det för- biskymtande landskapet, han betraktade henne oafbrutet.
— Hvad du är lik Anna, sade han slutligen — lik och ändå så olik!
— Lik och olik, sade hon, i det hon vände sig om, det var som om hennes tankar varit långt borta, som om hon väcktes ur sina drömmar af hans röst.
— Bragen äro lika, så lika som tvenne systrars kunna vara, men uttrycket är så olika, så helt olika, i synnerhet när du ser på mig — fast det har du nästan alls inte gjort i dag!
— Nå, det är väl naturligt, att en svägerskas uttryck, när hon ser på sin svåger, är ett helt annat, än en hustrus, som ser på sin man.
— Ja, det vore för mycket begärdt, att du skulle se på mig, som Anna gör, men det är inte bara det, det är så mycket annat.
Jaså, svåger och svägerska, tänkte jag, nå Gudskelof, då behöfver jag inte vara orolig ...
Det var ändå märkvärdigt, att jag icke kunde följa med, hvad jag läste, det kom sig väl däraf, att jag inte hört mitt modersmål på så länge, det var väl inte bara kvinlig nyfikenhet!
Nå, hvad det nu var, och oaktadt jag försökte att ej höra på, undgick mig intet af hvad de båda vid fönstret sade hvarandra.
— Ja, du tyckte från första stund, att vi voro så lika, jag trodde det icke, men man kan ju aldrig sjelf döma om likheter, isynnerhet är det svårt för mig, som icke sett Anna på sex år.
— Ja, du reste ju ut året innan hon och jag blefvo bekanta och förlofvade.
Det var ju inte skäl att komma hem till ert bröllop, jag skulle då blifvit tvungen afbryta mina studier.
— Ja och nu är du färdig, har med glans gått igenom skärselden och reser hem med mig för att hvila ut hos oss och göra bekantskap med dina små systersöner!
— Ack, hvad de se förtjusande ut på porträttet!
Hon drog fram en stor guldmedaljong som hon bar på en smal kedja kring halsen.
— Har du satt barnens porträtt i medaljongen, som jag skänkte dig häromdagen och bär du den på dig?
Harald är lik dig!
— Och Karl dig.
— Ja, naturligtvis menar jag
Anna, men det är detsamma.
Och så skall du också närmare lära känna din syster, som du ej sett, sedan hon var en adertonårig flicksnärta, och din svåger, som du ej känt längre än under dessa sista sex veckor i Paris.
Så skall jag skaffa dig plats i en af Stockholms högre flickskolor som lärarinna i franska.
— Ja, jag vill bli själfständig, oberoende.
— Själfständig, det måtte du väl vara.
Mycket för själfständig och oberoende, tycker jag.
Hvad skulle det t. ex. betyda, att du nyss med all makt själf ville köpa din biljett och pollettera dina saker.
Var det därför, att du var rädd att besvära mig, eller var du rädd, att jag skulle betala för dig?
— Ja, hvem vet?
— När du kommer hem och bor hos oss, och det skall du göra, äfven sedan du fått platsen i skolan, så få vi nog vidare talas om den saken.
— Du menar, att du vill tvinga mig att bli beroende af dig!
Men det vill jag inte bli.
Jag försäkrar dig, att jag kan hjälpa mig själf.
— Åh, det behöfs inte, det har du visat mig tillräckligt under denna tid.
Du är den mest energiska och mest egensinniga och oberäkneliga varelse, jag någonsin råkat.
Ser du, nu äro vi riktigt på hemvägen.
Detta är första stationen på resan.
Tåget hade stannat en minut i Compiègne.
— Om jag nu kunde vara en riktigt utmärkt reskamrat för dig.
Det var sant, Anna skref något om det i sin sista epistel.
Hennes röst lät så trött, så tvungen, det var som om hon med våld sökte kväfva en rörelse, som höll på att bli henne öfvermäktig.
Jaså, jag skulle ändå vara med om ett förtroligt meddelande man och hustru emellan.
Nå, det kunde väl inte vara så farligt, eftersom det skulle läsas upp för lilla svägerskan.
Det var för öfrigt icke utan, att jag vardt nyfiken att höra i hvilken genre hustrun var, när svägerskan ...
Han hade tagit fram ett bref ur plånboken.
— Hvar står det nu?
»Min egen älskade, akta dig väl, gå icke utan öfverrock.
Pariserluften lär vara så farlig» — Är pariserluften farlig?
— Kanske hon har rätt, att den är farlig.
Men jag kan trösta henne med, att jag inte förkylt mig.
Här är det: »Sköt väl om Marie på hemvägen; jag gläder mig mycket att råka henne, måtte hon ej ha blifvit för lärd för att bry sig om mig.
Jag inbillar mig, att hon kan hjälpa dig mycket med din skrifning och att hon gärna vill göra det.
Hvad ni varit mycket i muséer och på teatrar, konserter, föreläsningar och annat!
Jag är så glad öfver, att ni tycka bra om hvarandra och att du trifs med henne.
Det var en stor tur, att du fick bo i samma familj som hon, så att ni kunde vara så mycket tillsammans.
En bättre ciceron än Marie, kunde du nog aldrig fått, hon är ju fullkomligt hemma i Paris.
Så synd, att jag inte kunde komma ifrån lille Karl och få följa med dig ut.»
— Ja, det var synd, sade Marie sakta.
— Ja, på sätt och vis, men vet du, jag tror icke, jag fått se hälften af det, jag nu sett, om
Anna varit med.
Hon har så helt andra intressen.
Hon skulle i Paris mest intresserat sig för »Bon Marché» och »Louvre», ja, förstå mig rätt, inte muséet, och sådant tar så mycken tid, det vet jag, sedan vår lilla utflykt till Köpenhamn för två år sedan.
— Men det är din egen skuld, som inte lagar, att hon får andra intressen.
Jag kan naturligtvis inte döma, hur hon är; när jag reste hemifrån var hon så outvecklad.
Hvad hon är?
Jo, hon är en utmärkt liten mamma för våra småttingar.
Hon har ju inga andra tankar än dig och barnen.
— Nej, inga andra.
Hon pysslar om oss, hon låter mig få mina älsklingsrätter till middagen, hon är rädd, att jag skall förkyla mig, hon är ofantligt omtänksam och alltid densamma, det är aldrig något, som öfverraskar hos Anna, hon är sig alltid lik, densamma i går som i dag och densamma nu och om femtio år, om hon får lefva så länge.
— Och det är väl en lycka i äktenskapet, när hustrun har ett jämnt och lugnt lynne?
— Jag är ju också mycket lycklig, det vet du väl!
— Jag förmodar, att jag är lifligare än Anna, fast jag är tre år äldre, men det är skilnad, hon blef ju så tidigt gift, fick husliga plikter, som upptaga hela hennes tid, under det jag är en vildfågel.
— Ja, en vildfågel.
Som man inte skulle kunna sätta i bur, som skulle slå med vingarne och flyga mot gallret — om inte ...
— Ja, och som följaktligen inte passar i bur.
Jag har ju också varit borta från hemmet så länge, har fått lita på mig själf ..
— Fått utveckla dig och dina anlag, och du har helt andra anlag att utveckla, än Anna.
— Stackars Anna, tänkte jag där jag satt.
— Jo, det vet jag.
Du har allt, som fattas henne!
— Och hon allt, som fattas mig; det är således rättvist fördeladt.
Det var, som om det legat något under orden, som gjorde henne för skräckt, ty hon återtog hastigt:
— Hvad var det du skulle läsa upp, som rörde vår hemresa?
Jag stirrade i min Figaro och läste om och om igen den sista satsen mina ögon hvilat på: quand on n’est pas content, on n’a pas le nécessaire.
Hade mina reskamrater yttrat det eller stod det värkligen i artikeln »om det nödvändiga och det öfverflödiga».
Ja det stod i tidningen och — vidare — Hvad angick mig deras affärer?
I alla fall var det orätt af mig att höra på, när de trodde sig kunna tala fullkomligt ogeneradt.
Och så försökte jag göra mig döf en stund, jag tog min reskudde och lade under hufvudet och slöt ögonen, kanske kunde jag sofva, men nej, det var omöjligt, jag hörde hvart ord.
Han läste nu upp hustruns förhållningsorder: »Sköt om Marie, som om det vore jag, som reste med dig.
Jag skrifver det därför, att du ibland är så distrait, att det nog kommer att hända dig att du glömmer, att du har någon, du skall pyssla om.
Inbilla dig således, att du reser med mig».
Hvad skulle jag då göra, t. ex. nu?
Jo, om du vore min lilla hustru, skulle jag säga till dig: älskade Marie, gör dig det riktig bekvämt, sitt inte så där rak och stel och titta ut genom fönstret, vi hafva en lång resa framför oss.
Lägg dina fötter här på soffan, vore vi ensamma skulle jag säga: lägg dina fötter i mitt knä; jag skall bädda för dig med kuddar och resfiltar och så sätter jag mig bredvid dig och vakar öfver din hvila.
Du behöfver inte genera dig, vår lilla reskamrat har bäddat nog så pittoreskt åt sig i sitt hörn.
Om du vore min hustru ...
— Ja, men det är jag inte och du uppfyller alla skyldigheter som artig svåger, det kan du säga Anna, när du kommer hem.
Jag är för resten inte trött och jag skall inte göra en sådan lång resa som du tror, så jag behöfver icke förbereda mig.
Du är bestämdt inte frisk!
Vill du att vi skola stanna öfver natten i Köln och först fortsätta i morgon.
Får jag se på dem?
Du har gråtit!
— Nej, låt mig vara, Erik; se inte på mig så där.
Jag har inte sofvit i natt, det är därför mina ögon se matta ut.
Jag skall inte ens fara så långt som till Köln.
Jag ämnar stiga ur i S:t Quentin och stanna där.
— Ämnar stanna i S:t Quentin.
Vi äro ju på väg hem till Sverige.
— Ja du, men icke jag.
Jag stannar i S:t Quentin.
Jag har antagit platsen, som min väninna, madame Bertrand, erbjöd mig; jag skall bli lärarinna i hennes pension.
— Jag förstår inte, hvad du säger!
Det går rundt i mitt hufvud.
Hur kan du hitta på något så oerhördt, så vansinnigt.
Tagit plats i S:t Quentin — du kan inte mena det!
Jag vet, hvad jag säger och hvad jag gör.
— Jag har skrifvit till Anna och sagt henne, att jag ändrat mig, att jag måste stanna i Frankrike ännu så länge.
— Men hvad skall jag säga, när hon frågar mig?
— Sitt stilla Erik och tala inte så högt, du väcker den lilla frun.
(Åh, herre Gud, hvad den lilla frun kände sig falsk och skämdes!)
— Hvad skall jag kalla det för där hemma, ett infall, en nyck, öfverspända idéer?
— Kalla det hvad som hälst, hvad gör namnet till saken?
Det är ju mycket här i verlden, som inte har något namn ...
— Som det är bättre att inte nämna vid namn, är det så du menar?
— Ja, det kan man ju också säga.
Hon flyttade sig oroligt på soffan.
— När skref du till S:t Quentin och till Stockholm?
— Det är ju detsamma, när jag skref, jag har skrifvit, det är hufvudsaken.
— Kanske för dig, men inte för mig.
Jag vill veta, hvarför du inte följer med mig hem, hvarför du ändrat dig — hvarför du först nu säger mig det.
— Släpp min hand Erik, du gör mig illa!
Hvarför jag inte sagt det förut!
Jo, jag var rädd, att du skulle försöka hindra mig, om jag sade det, innan det ej mer kunde ändras.
Det skall ändras!
Jag har telegraferat till S:t Quentin, vi äro snart där.
— Du har telegraferat ... när ... när?
Du har inte rättighet att behandla mig så ...
Han nästan hväste fram orden.
Jag låg med slutna ögon och önskade, att jag vore hundra mil derifrån; så dumt, att min enfaldiga fåfänga hindrat mig att genast låta dem veta, att jag var svenska, — men också så oförsigtigt af dem att förutsätta, att man ej kunde förstå dem!
Jag låg där och blyg- des öfver mig själf, det var som om jag läste ett bref, som ej var adresseradt till mig, som gjorde jag mig skyldig till en dålig handling, som jag aldrig kunde godtgöra — ty nu var det för sent att upplysa dem ...
— Hvad ni män äro för besynnerliga varelser!
Ni vilja alltid ha fakta, namn, data.
Hvad gör det till saken, om jag telegraferade i måndags, tisdags eller onsdags?
— Om du säger mig dagen, vet jag också, hvarför du gör detta.
Jag vet, att jag i onsdags sade åtskilligt, som jag sedan bittert ångrat, — att jag sade.
— När vi gingo från middagskonserten, der vi tillsammans njutit så stort, så helt, — när jag tänkte på hvad vi allt sett tillsammans — hur vi förstått hvarandra!
Åh denna infernaliska likhet, det är den, som bragt mig i förderfvet.
Se dig så lik henne, som jag hvilket ögonblick som hälst har rättighet att famna, att sluta till mitt hjärta, — kalla vid de ömmaste namn — och du så oåtkomlig, att jag knapt vågar röra din hand, så nära, så nära mig i allt, hvad som gör lifvet värdt att lefva.
— Erik, Erik!
— Sedan dess, — dessa tre dagar har du ej velat råka mig — bara skrifvit, att du är illamående, men att du skall vara i stånd att efter öfverenskommelse resa i dag — —
— Och jag är ju i stånd att resa i dag.
— Ja till S:t Quentin, Marie!
Jag såg, att han lade sin stora, kraftiga hand öfver hennes små barnahänder, som lågo i hennes knä, hårdt ihopknäpta.
Hon förde sakta undan hans hand.
— Du är hjärtlös, hård, känslolös! utbrast han.
Det blef en lång, lång tystnad.
— Jag kan inte, Marie.
— Du kan, därför att du måste.
Jag kan icke vistas i ditt hem.
— Äfven om jag svär dig att aldrig, aldrig, hör du, med ett ord — —
Och om du rätt inte sade ordet, och känslan funnes, vore det ju bara ett kvacksalfvande med hedern, bättre då knifven i såret.
Stackars Marie! tänkte jag, under det tåget brusade fram.
— Och om jag icke sagt något i onsdags, hade du då rest med?
— Därför — att du icke allenast vet, hvad jag känner för dig, utan därför att också du ...
Säg det inte!
Det är kanske en frestelse mindre.
Men jag kan inte lämna dig här i främmande land, arbetande bland främmande människor ...
— Du har intet val.
— Och öfver mitt.
— Nej det gör du själf.
Hvar och en får arbeta ut sitt lif.
Det kan man inte göra för hvarandra.
Ditt lif måste du själf lefva, liksom jag mitt.
— Min lycka ...
— Jag talade icke om lyckan, jag talade om lifvet.
Att göra det högt eller lågt, sant eller falskt, ligger i vårt eget skön.
Det andra ... när det ej står att vinna — måste resigneras.
Marie, Marie!
Jag var upprörd, hade fått min nervösa hjärtklappning.
Jag reste mig upp och tog ner min resbok, som låg i plaidremmen.
Vid den rörelse jag gjorde, var det som om han vaknade upp ur en dvala, han vände sig om och såg på mig, under det jag bläddrade i tidtabellen.
På en gång tycktes det falla honom något in, ty när jag lade ner boken, frågade han på franska:
— Tillåter madame att jag ett ögonblick lånar er indicateur, jag ville se efter, när vi äro i S:t Quentin!
— Vi komma dit om en halftimme, svarade jag, i det jag räckte honom boken.
Marie frågade, också på franska:
— Huru långt är uppehållet’?
Han bläddrade i boken och svarade:
— Femton minuter.
— Ja, man kan frukostera där, sade jag på samma språk.
— Jag skall stanna i S:t Quentin, sade Marie och tillade därefter långsamt och med eftertryck:
— Min bror reser vidare.
Han räckte mig boken och satte sig åter på sin förra plats.
— En halftimme ännu, Marie, en kort halftimme!
— Nej, de äro ej att räkna på.
Man hämtar mig med vagn nere vid stationen.
Madame Bertrands pension ligger utanför staden och jag kan ej låta hästarne vänta — jag måste resa genast.
— Således en halftimme, knapt det!
Och sedan — hela lifvet!
— Ja, hela lifvet.
— Du är fri, du möter kanske förr eller senare någon, som du får älska, som du kan tillhöra och lyckliggöra ...
— Du skrifver väl till mig.
Får jag skrifva till dig?
— Är det icke bäst, att jag skrifver till Anna och berättar henne, hvar jag är och hvad jag företager mig och att du ibland, när du vill, skickar hälsningar genom henne?
— Och tror du, jag kan lefva på dylika smulor!
Kan du?
Jag, som skulle vara den starke, är svag som ett barn — som en usling.
Från det, som är starkare än jag.
Det har väl åtminstone ett namn.
— Nej, inte ett.
Det har så många, många.
Det kallas så olika, men det är samma sak.
— O, Marie, Marie.
— Erik, gör det ej svårare — du är ej den ende, som är svag!
Hon betäckte ansiktet med sina händer och brast ut i en låg, passionerad gråt, som skakade hela den smärta gestalten.
Jag hörde hennes kväfda snyftningar, där jag satt med boken framför ansiktet.
Stackars, stackars unga flicka!
Jag tänkte på hennes sköflade lif och på mitt lyckliga, på min man, som jag for till mötes, på våra små barn hemma i Paris.
Jag fick göra våld på mig för att ej gråta med.
Nu ljöd en lång, utdragen hvissling.
Tåget saktade fart — stannade.
— Nous voilà à S:t Quentin, sade jag halft omedvetet.
Han hade farit tillsammans vid ljudet af hvisselpipan.
Marie gret icke mer, hon stod framför honom och sträckte ut sin hand.
Nej, jag ville ej bevittna deras afsked.
Jag böjde lätt på hufvudet för Marie, som hviskade ett »bon voyage, madame», och gick ut ur kupén och in i väntsalen, där man frukosterade.
Jag begärde en kopp kaffe, men kunde ingenting förtära, mina tankar voro hos mina reskamrater.
Nu kommo de ur kupén.
Hon hade tagit på sig sin stora Rembrandtshatt, som lade ansiktet i skugga; jag kunde ej urskilja dragen.
Hon gick bredvid honom med fasta, spänstiga steg, han bar hennes nattsäck och plaid fram till vagnen, som väntade utanför stationen, och hjälpte henne upp.
Hon drog af sig handsken på högra hand och lade den i hans; han höll den länge — länge, så kysste han den.
Efter en stund vände jag tillbaka till vår kupé; han gick utanför på perrongen fram och åter, fram och åter och rökte en cigarr, som han kastade bort, när konduktören ropade sitt: »en voiture!»
Jag satt åter i mitt hörn och läste, när han steg upp.
Han kastade en lång blick på platsen, där Marie suttit och slog sig ner på sin förra plats.
Så började tåget att sätta sig i rörelse.
— Tillåter ni, att jag ett ögonblick fäller ner det här fönstret, sade han.
Jag svarade jakande.
Där borta i skogsbrynet låg ett hvitt, ensamt hus, det var troligen madame Bertrands pension.
Och det där dammolnet — det var Maries vagn.
— — Vid en hastig krökning, som banan gjorde, försvann huset och vägen ur sikte.
Han suckade djupt, när han drog upp fönstret och satte sig.
Stackars Marie!
Han var just en sådan man, som en älskande kvinna aldrig kan glömma.
Så manlig, så ...
Och stackars Erik, som skulle resa hem till en hustru, som var den andra så lik till det yttre, en evig påminnelse, samma gyllne bägare, men utan lifselexiret!
Efter en stund vände han sig till mig och började på franska ett samtal om likgiltiga ämnen, om naturen i Normandie, om vädret de senaste veckorna, om konserter i Paris.
Jag försökte vara så underhållande som möjligt, jag såg, att han ville komma ifrån sina tankar.
Till slut talade han med mig om Sverige och beskref Stockholms vackra läge.
Jag kände mig så falsk, så falsk, men jag fick spela min roll till slut, liksom han spelade sin af obesvärad, intressant kåsör.
Jag tyckte nästan, att det var som om han öfvade sig till hemmet, till all den förställning, som väntade honom där.
När jag steg af i Maubeuge, lämnade han mig sitt kort.
Han fruktade, att madame skulle få svårt att dechiffrera hans namn, det var ett barbariskt namn från yttersta Thule.
Jag mottog kortet utan att se på det och räckte honom min hand till afsked.
Min man stod vid kupén och hjälpte mig ut.
Då min reskamrat såg vårt möte, vände han sig bort ...
När jag tömde min klädningsficka på aftonen, föll visitkortet ut.
Ja, det var sant!
Kanske jag kände till namnet, kanske det var någon bekant familj!
Jag tog upp kortet, tog upp det, men tvekade.
Om jag ej läste det, kunde jag ju godt- göra min ofrivilliga ogrannlagenhet.
Jag skulle inte läsa det!
Ovilkorligen föllo mig Maries ord i tankarne:
»hvad gör namnet till saken»?
Jag tog kortet och ref det i små bitar och kastade bitarne ut genom det öppna fönstret.
En hand lades i detsamma på min axel.
Det var min man, som stod bakom mig.
Han drog mig till sig och sade:
— Hvad är det min lilla hustru så energiskt rifver sönder?
— Något, som inte har med saken att göra.
— Hvilken sak?
Jag kysste hans hand, som ännu låg kvar på min axel.
— Jag tänker på hur outsägligt lycklig jag är — och på andra, som du inte känner — som jag inte känner — på en historia utan namn.
ENSAM!
Nej, den där stora låren skall inte in nu!
Bär den upp på vinden så länge, ropade fru Wendt efter flyttkarlarne, som knogade upp för trappan med en stor, flat låda.
— Det är lådan med den stora taflan, skall den inte packas upp härnere? frågade tapetseraren, som stod på en hög trappa i färd med att hänga upp de tunga draperierna för dörrar och fönster.
— Hvart skall den hän? frågade snickaren, som kommit in med bockarne, på hvilka flygeln skulle hvila, medan fötterna skrufvades på.
— Här, här, midt i rummet.
Där i hörnet ställa vi den lilla fantasimöbeln, soffan på sned för hörnet så, och bordet framför.
Jag skickar efter herr Petterson, när taflan skall upp, troligen blir det i morgon; men jag skall i alla fall skicka ett bud!
Så, nu hade hon blifvit af med snickare och tapetserare, målare och flyttkarlar, hela denna stab af klamprande, fernissluktande, starka karlar, som spela hufvudrollen under de bråkiga flyttdagarne och hvilka man är så glad att bli af med, när man ej längre oundgängligt behöfver dem.
Nu mot kvällen började det värkligen arta sig.
Hennes jungfru och åtskilliga hjälpmadamer hade arbetat i de yttre regionerna, hon med tapetserarne och snickarne i de inre.
I köket stod Fina på en rankig trappstol och hängde upp de blanka blecksakerna på de ljusa väggarne.
Så länge, länge sedan hon suttit så där, och hvad hade ej allt händt sedan dess!
Det sista året, det första sorgliga året, som följt på hennes svåra förluster, det år hon lefvat med sin gamla, blinda faster föreföll henne nästan som en dröm.
När den gamla nu ändtligen fått sluta, hade deltagande släkt och vänner försökt hjälpa henne med att ordna sitt lif!
Inte tänkte hon på att flytta för sig själf, det skulle hon aldrig härda ut med, och så ung som hon var gick det knapt an, hon borde antingen flytta till sin äldre, gifta syster eller skaffa sig en sällskapsdam eller adoptera ett barn, som skulle bli henne en ersättning för det hon förlorat.
Hon tackade dem för att de intresserade sig för henne, det var nog mycket förståndigt det de sade, men hon kunde ej göra det, så det tjänade till ingenting att tala därom, hon vore fast besluten att bilda ett eget hem och vara ensam!