Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han spillde likväl ej nu många ord utan befallde i stället korporalen att vid dagens inbrott företaga en rekognoscering omkring Miltnitz för att söka få tag i flyktingen.
Under nattens lopp skulle dock hela slottet noga undersökas.
Äfven denna undersökning gaf samma resultat som den i det lilla rummet.
"Jag kan inte förstå det på annat sätt än att här måtte finnas en massa lönngångar", mumlade då ryttmästaren för sig sjelf.
"Sådana nästen som detta äro ej bygda till annat än karnaljeri."
"Nu måste vi skynda om lifvet är oss kärt", utbrast slottsfogden då gången väl blifvit stängd efter dem.
"Utan tvifvel kommer slottet att undersökas, och vi måste vara utanför dess murar innan undersökningen slutar.
Mod nu, fromme fader!"
Denna uppmaning behöfde slottsfogden ej gifva en gång till.
Farans närhet och tanken på att han genom sin otillständiga rädsla nära nog gjort flykten om intet, uträttade mera än alla förmaningar.
"Gå du bara framåt, min son, och låt mig få hålla i din ena hand, så lofvar jag dig att ej låta dig höra ett enda ljud."
Och pater Clemens höll ord oaktadt han flere gånger snafvade och stötte sig rätt kännbart.
Icke det minsta ljud kom öfver hans läppar.
Lönngången var, såsom förut är nämndt, icke särdeles lång.
Men derigenom att den på många år ej varit begagnad hade stenar lossnat från taket och försvårade gåendet der.
Efter något mer än en qvarts timme stodo flyktingarne ändteligen vid gångens andra ända.
Slottsfogden stötte häftigt till den der befintliga dörren.
Den gaf genast vika, och snart stodo de ute i friska luften.
Samtidigt utstötte de hvar sin djupa suck af lättnad.
Flyktens värsta del var nu fullbordad.
Utan att gifva sig lång tid skyndade de med snabba steg bort åt det håll, der Arnold Mayers hem var beläget.
Nu kunde slottsfogden med ännu större säkerhet hoppas att lyckan skulle stå honom bi.
Han gladde sig också deråt, och som det alltid kännes behagligare att för en annan få yppa sina känslor, vare sig att de äro glada eller sorgliga, så gjorde han det äfven nu för pater Clemens.
"Men bara vi ej stöta på motstånd der borta", inföll augustinermunken med en viss ängslan.
"Nej var bara lugn.
Dessutom ska'
ni fromme fader, ej behöfva deltaga i bortförandet, endast ni vill hålla vakt och varsko mig ifall något misstänkt skulle synas."
Detta gick munken beredvilligt in på, och vandringen fortsattes.
Efter en, såsom pater Clemens tyckte, nästan ändlös vandring öfver åkrar och ängar stannade slutligen Fuchs.
"Om jag ej misstager mig, så ä' vi nu framme", hviskade han.
"Men om du misstagit dig, min son", utbrast munken ängsligt.
"Nej, nej, det har jag ej gjort."
"Du har väl varit här många gånger förut, kan jag förmoda?"
"Om jag varit här!
Det är alldeles detsamma som om jag sporde er, fromme fader, om ni någonsin varit i ett kloster.
Men stanna nu här.
Skulle ni få höra något misstänkt, så hvissla bara så hårdt ni kan."
Utan att afvakta munkens svar gick räfskinnet med kattlika smygande steg fram mot byn Reinau.
En lycka för honom var att Arnold Mayers gård låg ett stycke aflägsen från de öfriga boningshusen.
Det var också härpå som han byggde sin onda plan.
Innan Minnchen gick till hvila i den lilla kammaren bredvid farfadrens kände hon sig mer än vanligt orolig.
Mayer såg också att det ej stod rätt till med henne och sade för den skull:
"Hur är det med dig, barn?
"Nej, farfar, men jag känner mig så orolig."
"Åh, det betyder rakt ingenting.
Du har ännu inte hunnit glömma äfventyret i skogen, och det är tanken derpå, som oroar dig.
Gå du och lägg dig och försök att sofva godt, det är det bästa råd jag kan gifva dig."
"Det förefaller mig alltid som om en större olycka skulle stå för dörren."
"Ja, så tycker man alltid när man är i en sådan der spänning.
Men lyd du mitt råd.
Försök att slå alla dumma griller ur dina tankar och..."
"Jag har nog försökt det må du tro, farfar, men det lyckas icke alltid."
"Hm, hm.
Hur länge har du varit så der orolig?"
"Ända sedan i morgse."
"Jaså, inte längre."
"Inte längre!
Jag tycker det är nog att först behöfva gå och ängslas och sedan ej få sofva när man så väl behöfver det."
"Det kan du allt ha rätt i, min flicka.
Nå hur yttrar sig din räddhåga?"
"Det kan jag alls inte redogöra för."
"Nå, det var en annan sak.
Men då är det ju helt enkelt omöjligt för mig att bringa dig någon tröst.
Du vet ju likväl att du ej behöfver frukta för något så länge du har mig i din närhet."
"Det vet jag nog, farfar, men ändå så..."
"Inte något pjåsk längre nu", afbröt gubben Arnold en smula harmsen.
"Du är ju stora flickan och borde kunna ha så pass mycket förstånd att du försökte sjelf resonnera bort dina dumma föreställningar."
Utan att vidare plåga gubben Arnold med sina griller tog hon "god natt" och gick in i sitt rum.
Men här påkom henne ängslan ännu mera.
Flere gånger skyndade hon fram till dörren för att väcka farfadren, som redan somnat, men hvarje gång drog hon sig tillbaka.
"Bah, det är nog endast ett foster af en uppjagad inbillning såsom farfar säger", utbrast hon för sig sjelf.
"Jag ska' visa honom att jag kan vara modig."
Efter denna hjeltemodiga föresats började hon att kläda af sig.
Men hon hade icke hunnit mer än till hälften då hennes ångest ånyo tilltog och nu i ännu högre grad.
Åter skyndade hon fram till dörren.
Handen låg redan på klinkan.
"Nej", sade hon ånyo, "farfar sofver så godt att det vore synd att väcka honom för en kanske inbillad fara.
Men jag tror att jag ska' lägga mig med kläderna på mig.
I morgon skrattar kanske farfar åt mig, men det gör ingenting."
Hon kastade sig derefter, halfklädd som hon var på sängen och försökte att sofva.
Ingen blund fick hon i sina ögon.
Oroligt låg hon och vände sig på alla kanter, men sömnen ville ändock ej infinna sig.
Hon gick fram till fönstret och såg utåt.
Endast mörkret mötte hennes blickar.
Hon började derefter att varsamt gå några slag öfver golfvet men oron vek detta oaktadt ej bort ifrån henne.
Ännu en gång stod hon vid dörren till farfadrens kammare, men ändock trädde hon ej in dit.
Men slutligen gick det med henne som det alltid plägar gå med den, som är marterad af en gnagande oro.
Oron sjelf manar sömnen.
Då Minnchen för andra gången kastade sig på sängen dröjde det icke länge, förrän hennes ögonlock slöto sig.
"Gode Gud, beskydda mig", bad hon ur djupet af sitt rena oskuldsfulla hjerta, "och beskydda äfven farfar."
Längre kom hon icke i sin bön.
Ögonlocken blefvo tunga som bly, och snart förkunnade den lätta andedrägten att hon sof.
Med smygande steg närmade sig räfskinnet det lilla fönstret på Minnchens kammare, samt lade örat intill rutan.
"Hon sofver", mumlade han för sig sjelf.
"Godt det är just så som jag vill ha det.
Men, om gubben Arnold vaknar... det var bestämdt dumt af mig att jag lemnade munken der borta.
Det är så godt att jag hemtar hit honom.
Nej, nej, den fege stackaren ska' bara förderfva allt för mig.
Jag uträttar sjelf min egen sak bäst."
Innan han skred till utförande af sitt beslut gjorde han ett slag omkring boningshuset för att öfvertyga sig om att ingen spionerade på honom.
Nöjd med sin undersökning skyndade han derefter tillbaka till det lilla fönstret.
Här stannade han ännu några minuter obeslutsam.
Det var alldeles som om en inre röst varnande hållit honom tillbaka.
"Bah", tänkte han straxt derpå, "jag är väl ingen munk eller en blödig qvinna eller ett barn.
Försöker man inte så kan man ej heller ha hopp om att vinna något."
Med dessa ord lade han en tjock oljad duk mot rutan och tryckte till.
Det djerfva försöket lyckades.
Icke det minsta ljud förnams.
"Nu fort in", tänkte han.
"Den kyliga vinden ska' kanske väcka henne, och då är det för sent."
Som det lilla fönstret ej låg särdeles högt från marken var det utan nämnvärd svårighet som slottsfogden kunde praktisera sig in i rummet.
Han hade varit der inne ett par gånger förut och då i friarärenden och visste alltså hvar sängen var belägen.
Snart var han framme vid den.
Med ena handen trefvade han sakta efter Minnchens hufvud och snart fick han reda på detsamma.
Att kasta en tjock näsduk öfver hennes mun och sedan knyta den hårdt bak i nacken var ett ögonblicks verk.
Derpå upplyfte han den stackars flickan på sina kraftiga armar och lagade så att hon ej med sina händer kunde komma åt näsduken.
Minnchens förskräckelse då hon uppvaknade kan lättare tänkas än beskrifvas.
Hennes första rörelse var naturligtvis att befria sig ifrån näsduken.
Men då hon märkte att detta ej skulle lyckas, försökte hon att med anlitande af alla sina krafter göra sig lös.
"Stilla", hväste i detta ögonblick slottsfogden.
"Gör du om dessa försök så har du dolken genast i ditt hjerta!"
Minnchen kände igen denna röst, och hon var nära att svimma af förskräckelse.
Slottsfogden på Miltnitz hade alltid utgjort hennes fasa, och då han en gång friat till henne hade hon flytt sin kos alldeles som en skrämd hind.
Fuchs hade endast tanke för att så fort som möjligt komma derifrån.
Han närmade sig derför fönstret med all den skyndsamhet han i dessa ögonblick förmådde utveckla.
Nu ångrade han ännu mera att han icke tillsagt pater Clemens att passa på vid fönstret och taga emot den unga flickan, men nu var det för sent att reparera felet, ty den största möjliga skyndsamhet var af nöden.
Minnchen var icke heller någon lätt börda och slottsfogdens krafter långt ifrån öfvermenskliga.
I dessa ögonblick ansträngde han sig likväl så mycket han förmådde, ty att nu släppa bytet kunde naturligtvis ej komma i fråga.
Han skyndade således fram till fönstret.
I häftigheten stötte han mot en stol, så att den föll omkull med stort buller.
En förfärlig ed sväfvade på slottsfogdens lappar då han samtidigt förnam att någon rörde sig i rummet näst intill.
Det var gamle Arnold, som vaknade.
Han reste sig upp i sängen...
"Hvad kunde det vara", mumlade han för sig sjelf.
"Ah, det är kanske tjufvar.
Jag måste se efter."
Han hade också rätt, såsom vi veta.
Det var verkligen en tjuf, men icke en af det slag som han menade.
Hastigt kastade han på sig de nödvändigaste kläderne, tände en lykta och beväpnade sig med en duktig knölpåk.
Så rustad öppnade han varsamt dörren och trädde in i Minnchens rum.
Det kalla draget från fönstret kom honom att i första ögonblicket studsa tillbaka.
Men, huru skildra den förskräckelse, som bemäktigade sig honom då lyktskenet föll på gruppen framme vid fönstret!
I förstone trodde han att allt endast var en synvilla, men genom att kasta en blick på den tomma sängen blef han genast öfvertygad om att så icke var förhållandet utan att allt var en grym verklighet.
Han igenkände också genast slottsfogden på Miltnitz.
"Ha, din skurk", utbrast han och störtade fram med knölpåken höjd öfver sitt hufvud sedan han först nedsatt lyktan på en stol.
"Inte nog med att du pinar dem du har under dig, äfven öfver andra söker du att draga olycka!
Släpp genast flickan, annars krossar jag din skalle som ett nötskal!"
Slottsfogden var nu i verkligheten i större fara än han någonsin förut varit, ty gubben Arnold egde ovanliga krafter för sin höga ålder.
Den uppretade sinnesstämning, i hvilken han befann sig, bidrog också till att mångdubbla hans styrka.
Det var en dyster scen, som nu tedde sig i det lilla rummet.
Vid fönstret stod räfskinnet med den nästan sanslösa Minnchen i sina armar.
Midt på golfvet stod Arnold Mayer hotande och färdig att med det enda vapen han nu hade till hands, kasta sig öfver den fräcke qvinnoröfvaren, och öfver denna tafla kastade den lilla lyktan ett fladdrande fantastiskt skimmer, som lät de handlande personerne framträda i en högst egendomlig dager.
"Tillbaka, gubbe, annars skjuter jag", hväste slottsfogden och gjorde en hotande rörelse mot den plats, der han hade pistolen.
"Så mycket bättre", utbrast gubben Arnold.
"Hela byn ska' då komma i rörelse och..."
Han fullbordade icke meningen utan tog ytterligare ett par steg fram mot qvinnoröfvaren.
Slottsfogden insåg att Arnold Mayer hade rätt.
Han måste göra så litet buller som möjligt för att ej sjelf råka illa ut.
Men på en gång ändrade Arnold Mayer taktik.
Han lät knölpåken sjunka och sade i bedjande ton:
"Gif mig min sondotter tillbaka, och du ska' alltid..."
"Tala inte derom", afbröt slottsfogden och drog med ena handen omärkligt ut den långa skarpslipade dolken.
För sig sjelf tänkte han derefter:
"När jag rätt tänker på saken, så är det aldra bäst att först som sist göra sig af med gubben.
Han kommer annars att alltid falla mig besvärlig."
Mayer måtte ha kunnat läsa dessa slottsfogdens tankar, ty ögonblickligen hade han fattat sitt beslut.
Han förtröstade också derpå att Fuchs, hindrad af sin börda, icke skulle kunna vara nog snabb i vändningarne.
Slottsfogden kände också hur senorne i den arm med hvilken han var tvungen att stödja Minnchen, allt mer och mer slappades.
Han önskade derför att Arnold Mayer icke skulle dröja länge med anfallet.
Detta lät ej heller vänta länge på sig.
Under upphäfvande af höga rop för att om möjligt väcka någons uppmärksamhet, störtade gamle Arnold fram mot slottsfogden.
Den grofva knölpåken sväfvade redan hotande öfver qvinnoröfvarens hufvud.
Ögonblicket var kritiskt för honom.
Så som han nu uppehöll
Minnchen med venstra armen var hon honom till det största besvär.
Han lät henne derför falla till golfvet, kastade sig med ett häftigt språng åt sidan och rusade på den på detta anfall helt och hållet oförberedde Arnold Mayer.
Denne var ej heller nog vig att undvika den stöt som räfskinnet riktade mot honom.
Den hvassa dolken trängde djupt in i gubbens venstra öfverarm.
Gamle Arnold sjönk pustande ned till golfvet.
Väl försökte han att åter resa sig, men smärtan och blodförlusten gjorde att han ånyo dignade ned och förlorade sansen.
Utan att dröja längre upplyfte slottsfogden åter den afdånade Minnchen på sina armar och närmade sig fönstret.
Då lät han höra den aftalade hvisslingen, och lång tid hade ej gått till ända förrän pater Clemens infann sig.
"Nå, hur har det gått", hviskade augustinermunken längtansfullt.
"Efter vår önskan, men se här, tag emot henne.
Jag orkar knappt bära henne längre."
"Du har då varit i strid kanske?"
Ni kan nu se, vördige fader om ni vill kasta en blick in i rummet, hvad en dolk tjenar till."
Ett kort och hest skratt beledsagade dessa slottsfogdens ord.
"Godt", svarade munken.
"Det är ändock en tröst att veta att det finnes en kättare mindre här i verlden.
Gud ska' nog belöna dig derför, min son!"
"Derom få vi tala sedan", utbrast slottsfogden.
"Nu till Prag det fortaste vi kunna, ty länge torde det ej dröja förrän vi ha de svenske ryttarne från slottet hack i häl efter oss!"
"Tror du det", menade pater Clemens förskräckt.
"Ja, lika säkert som en själamessa öfver en rik man."
Dessa ord satte fötter under augustinermunken.
Sedan Minnchen blifvit inburen i skogen och återväckt till sans, tvangs hon genom att hotas med en grym död att till fots följa de båda röfvarne.
Den unga flickan, som var okunnig om striden mellan farfadren och slottsfogden, följde stillatigande med.
För sig sjelf tänkte hon dock:
"När farfar vaknar och får se hvad som tilldragit sig ska' han nog skynda till slottet och anropa svenskarne om hjelp."
Det dröjde mer än en timme innan Arnold Mayer vaknade.
Icke utan möda reste han sig upp och såg sig omkring.
I de första ögonblicken kom han ej ihåg hvad som tilldragit sig så kort förut.
Men då han fick sigte på blodpölen bredvid sig och desslikes märkte att sängen var tom, stod hela den förfärliga scenen klar för honom.
"Store Gud, hvilket förskräckligt olycksöde väntar min stackars flicka", utbrast han och kröp på händer och fötter in i det andra rummet, der han efter mycket sökande fick tag i en linnetrasa.
Med denna förband han såret sä godt han kunde.
Efter en stund afstannade också blodflödet, men den gamle var ännu så matt, att han knappt kunde gå öfver golfvet.
Fram på förmiddagen gick en af grannarne förbi hans gård och märkte den utslagna rutan.
"Så-å, har gamle Arnold haft påhelsning af tjufvar i natt", mumlade grannen för sig sjelf.
"Jag måste se efter."
Då han kom fram till fönstret och fick syn på blodpölen tog han i förskräckelsen ett steg baklänges och utropade:
"Hvad i Herrans namn har händt?"
Arnold Mayer, som låg på soffan i det andra rummet, hörde detta utrop och kände igen rösten.
"Granne Sebastian", sade han derför med matt stämma, "kom in så ska' jag berätta dig allt.
Men jag är för svag att sjelf öppna dörren åt dig, så att du måste gå genom fönstret, samma väg som den eländige qvinnoröfvaren tog."
Sebastian, Arnold Mayers närmaste granne, stod snart framför den lilla soffan.
Då han fick syn på Arnolds dödsbleka ansigte utropade han under det han förskräckt slog båda händeme tillsammans:
"Hvem är den niding, som haft hjerta i sig att göra dig, gamle hederlige Arnold, så mycket ondt?"
"Slottsfogden på Miltnitz", svarade Arnold Mayer under det smärtorne i den sårade armen aftvungo honom ett lätt anskri.
"Räfskinnet?"
"Det är inte möjligt!"
"Nå, så hör då och tro mig."
Mayer omtalade derpå allt, först den oro, som besjälat
Minnchen och sedan det dystra uppträdet så godt han kunde påminna sig det.
"Om jag hade krafter som jag har vilja, så vet jag nog hvad jag gjorde."
"Hvad skulle du då göra?
Du vet, Arnold, att du kan lita på oss alle här i Reinau."
"Ja, det vet jag nog och tackar er derför, men ni ha brådtom med arbetet och..."
"Tala inte derom", afbröt Sebastian hastigt.
"Säg hvad är det som du skulle göra om du vore frisk!"
"Gå till Miltnitz och försöka att få tala med den svenske officeren.
Han ska' inte neka oss sitt understöd."
"Jaså ingenting annat", utbrast Sebastian.
"Nå, då kan du vara lugn.
Jag ska' uträtta den saken åt dig."
"Gud välsigne dig för din beredvillighet", var det enda som Arnold Mayer kunde säga.
Derpå sjönk han åter pustande ned.
Det myckna talet hade nästan helt och hållet utmattat honom.
En half timme derefter visste hvarenda menniska i Reinau hvad som under natten tilldragit sig i Arnold Mayers hus.
Och så afhållen var den gamle, att det icke fanns någon, som ej af uppriktigaste hjerta beklagade honom.
Sebastian hade nätt och jemt hunnit taga på sig sina helgdagskläder för att gå till Miltnitz, då en trupp ryttare sprängde in på bygatan.
Det var Fredrik Dahlspets, som med tio man sjelf rekognoscerade trakten.
Sebastian, som genast såg att det var svenskar, skyndade ut emot dem, ehuru han knappt var mer än halfklädd.
Inom några minuter hade ryttmästaren fått veta hela historien.
"Är du säker på att det var slottsfogden på Miltnitz, som utfört illdådet?" sporde han när Sebastian slutat.
"Ja, gamle Arnold har sjelf sagt det och han känner nog slottsfogden efter som denne en gång varit bland Minnchens friare."
"Kan jag få tala med den gamle?"
"Det låter sig knappt göra, herre, eftersom han är så svag att han knappt förmår öppna munnen.
Men ni kan tryggt lita på hvad jag sagt."
"Godt", inföll ryttmästaren.
"Se noga till den sårade.
Jag ska' genast skicka hit en fältskär."
Med dessa ord kastade Fredrik
Dahlspets om sin häst och jagade med sin trupp i sporrsträck tillbaka till Miltnitz.
Detta hans vänliga uppträdande jemte den utlofvade hjelpen åt gamle Arnold gjorde ett godt intryck på reinauborne.
"Se det kan man kalla menskligt", utropade en gammal gumma.
"Ja, nog är det hederligt", menade Sebastian.
"Så går inte det påfviska packet tillväga."
Högljudda förbannelser öfver de katolske besvarade dessa Sebastians ord.
Då Fredrik Dahlspets återkom till Miltnitz befallde han att den fältskär, som åtföljde truppen, genast skulle begifva sig till Reinau.
Derefter lät han kalla Odowalsky till sig.
Slottsherren inträdde i ryttmästarens kammare med ett trotsigt leende på läpparne.
"Jo, ni har fine tjenare, ni", utbrast ryttmästaren utan att besvara Odowalskys helsning.
"Hur så", sporde denne och tog på sig en förvånad mine.
"Vet ni då inte hvad som händt i natt?"
"Nej", svarade Odowalsky och kunde med möda tygla den glädje han kände, ty af ryttmästarens uppretade sinnesstämning kunde han sluta sig till att munkens och slottsfogdens flykt lyckats.
"Nej det vet jag, inte", fortfor han.
Dahlspets gick honom nu in på lifvet och borrade sina blickar djupt in i hans.
"Stå inte här och ljug så öppet för mig", utbrast han derefter med dundrande stämma.
"Ni är deras medbrottsling!"
"Jag... jag... jag... medbrottsling...
Hvad menar ni", stammade Odowalsky och bleknade under det han tog ett par steg tillbaka.
"Jag vet ju ej hvad ni menar!"
"Jaså", utbrast Fredrik Dahlspets sarkastiskt, "ni vet då inte om, att eder slottsfogde och munken-spionen lyckats fly härifrån i natt?"
"Och inte heller känner ni till hvilket gement illdåd, som blifvit föröfvadt i natt i en by, som heter Reinau."
"Inte heller att en ung flicka blifvit bortröfvad derifrån?"
"Och hennes gamle farfar nära nog mördad?"
Vid denna sista fråga kände Odowalsky ett häftigt stygn i sitt hjerta.
Han qväfde dock genast den blödiga känslan och svarade som tillförne:
"Nå, nå", menade ryttmästaren efter en stunds funderande, "jag får nog reda på sammanhanget då jag kommer till Prag, dit eder slottsfogde flytt undan med sitt rof."
Detta sista antagande tog Fredrik Dahlspets alldeles af sig sjelf.
Då han uttalade det stod han med ryggen vänd emot Odowalsky och kunde således ej se hvad det gjorde för intryck på honom.
"Till Prag", tänkte denne för sig sjelf och bet våldsamt läpparne tillhopa.
"Detta var ju ej enligt vår öfverenskommelse.
Men, om de behållit flickan för sig sjelfve!
Förbannelse!"
Längre kom han ej i sin tankegång.
Ryttmästaren vände sig i detsamma häftigt om och lät höra en skarp hvissling.
I samma ögonblick instörtade korporal Styf.
"Ledsaga honom till sitt rum", befallde ryttmästaren kort och pekade på Odowalsky.
"Ställ sedan två ryttare på vakt derutanför.
Om han försöker att tränga sig ut, så ha de min befallning att ögonblickligen skjuta ned honom."
"Hvad!
Jag är således en fånge i mitt eget slott", utbrast Odowalsky och tog ett par steg tillbaka.
"Ja, ända till dess sanningen kryper ur er.
Marsch nu!"
Ryttmästarens barska befallning åtlyddes genast.
Vid utgåendet kastade Odowalsky en lång och harmfull blick på Fredrik Dahlspets.
Han mumlade också några korta meningar mellan tänderne, men hur mycket korporal
Styf än bemödade sig om att uppfånga dem, så lyckades det honom ej.
På eftermiddagen anlände förtruppen af den königsmarkska hären till Miltnitz.
Sedan Fredrik Dahlspets afgifvit sin berättelse om tillståndet på slottet och fått uppbära mycken tacksägelse af sin förman, sade denne:
"Det lyster mig att få tala med den der Odowalsky.
Kanske att vi kunna använda honom."
Mötet mellan Königsmark och slottsherren varade länge.
När de ändtligen skiljdes åt var Odowalsky fri.
Straxt derefter mötte han Fredrik Dahlspets nere på gården.
"Ni ser nu att det finnes en, som råder öfver er", utbrast han hånfullt.
"Ni kan tacka mig för att ej ni sitter som fånge i mitt ställe."
"Ja, jag ska' tacka er en annan gång och på ett sätt som ni minst önskar", svarade ryttmästaren och vände Odowalsky föraktligt ryggen.
Då Königsmark efter en dags vistelse på Miltnitz företog en rekognoscering i riktning mot Prag anhöll Odowalsky om att få medfölja.
Han kände ju till trakten och kunde blifva till ej så liten nytta.
Denna begäran bifölls.
På hemvägen förde Odowalsky listigt nog den svenska truppen genom den skog, der vedhuggarens koja var belägen.
Den påträffades snart.
Königsmark, som var törstig, gjorde halt och steg, åtföljd af Odowalsky, in i stugan, der endast gumman var hemma.
Slottsegaren såg genast att här icke fanns den ringaste skymt af Minnchen.
Han lyckades dessutom att under några ögonblick få tala ostörd med vedhuggarens hustru, och erhöll nu bekräftelse på, att någon ung flicka aldrig blifvit lenmad i hennes vård.
Odowalskys raseri kände knappast några gränser.
Han måste dock lägga band på sina känslor för att ej förråda sig.
Hemkommen inneslöt han sig genast i sitt rum för att öfverlägga med sig sjelf om hvad som nu borde göras.
Det var till ett af de uslaste kyffen i den pragska stadsdelen Lilla Sidan som Minnchen blifvit förd.
Huset, som knappt mera höll ihop, var beläget icke långt ifrån den venstra vallen, och beboddes af en gammal tandlös, men så mycket mera hvassnäst qvinna, hvilkens födkrok Gud allena hade reda på.
Pater Clemens tycktes vara ganska väl bekant med den gamla hexan, ty knappast hade han visat sitt ansigte i dörren förrän gumman utropade:
"Nå, du store himmelens Gud, och jag som trodde att jag aldrig mer skulle få återse er, fromme fader!"