Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. ej uppfatta vigten af deras höga kall annorlunda än i pröfningen, huruvida den ringa bristen i proportionen som 5 till 8 emellan Bankens silfvertillgång Den 5 Maj f. m. och dess sedelstock utgör något hinder för realisationens fullbordande; och jag anser än mer, att det skulle vara cn högst förderflig och oförsvarlig kränkning af Svenskmanna tro och heder, af all ära och redlighet, om nuvarande R.
St. ville försöka att upprifva förra Ständers myntbestämningslag, som redan under fyra års tid legat lill grund för hvarje transaction inom Sveriges inre rörelse.
Sådana försök kunna dessutom aldrig lyckas, sedan lagen erhållit sanction af en vis och kraftfull Konung, som i bevakandet af det allmännas rätt och fördelar ej låter förvilla sig hvarken af uppviglares eller misstydares ihärdiga bemödanden att förvilla folket och dess representanter, en Konung, som, från första stund dess fot besteg Svenska jorden, allt mer och iner tillvunnit sig verldens beundran och Svenska folkets sannskyldiga erkänsla genom sin förmåga att riktigt uppfatta såväl Svenska nationens sanna interessen som ock Svenska nationalkaraktereu; hvadan alla försök alt upprifva förra Ständers myntbeslämningslag eller realisationsbeslut måste misslyckas, dels emedan de äro motverkande nationens sanna fördelar, dels emedan de äro sårande för den ädla ståndaktighet och redlighet, som hittills utgjort utmärkande drag i Svenska nationalkarakteren, det dyrbaraste arf från förfäder, som åligger Svenska folket att väl bevara, för att okränkt öfverlemna åt efterkommande.
Det är för mig ej tänkbart, att Sveriges första Stånd någonsin vili understödja dylika riksforderfliga försök; ej heller tror jag, alt öfriga Medständer i en så djupt ingripande sak kunna missförstå vigten af deras höga kall.
Derföre har jag, på här anförda skäl, alltid förutsatt såsom en allmänt erkänd sanning, att realisationen både bör, kan och skall fullbordas; och jag förmodar med visshet, att hvad jag här yttrat, öfverensstämmer med R. o. Ad:s tankar om denna riksangelägenhet.
Något tvifvel derom bör nu så mycket mindre uppstå, sedan BancoUtsk. nästan enhälligt antagit dessa grunderj, nemi. att t83o års myntbestämningslag ej får rubbas i dess liqvidationsgrund, och att den ringa bristen i proportionen såsom 5 till 8 ej utgör något hinder för realisationens fullbordan, hvarigenom BancoUtsk., enligt min tanka, i dessa afseenden har gjort sig väl förtjent af Nationens erkänsla.
Men i afseende på bestämmandet af dagen för silfverutvexlingens början, måste den rätta sig efter tiden, då de i sammanhang dermed erforderliga åtgärder blifva afgjorda, utan att dermed åsyfta något uppskof för realisationens fullbordan; ty ehuru jag ej tilltror mig bedöma, huruvida de nödvändiga åtgärderna kunna medhinnas att afgöras före d. i nästk.
Juli, sedan flera motverkande tilldragelser ägt rum, hoppas jag likväl, att, om R.
St. med allvar och enighet vilja dertill samverka, det möjligtvis låter sig göra.
Dock fordras dertill, att saken riktigt uppfattas i sin helhet; Den 5 Maj f. m. io5 hvadan jag får vördsamt fasta B. o. Ad:s synnerliga uppmärksamhet derpå, att ehuru realisationen allmänt erkännes vara nödvändig, t. o. m. oumbärlig, för samhällets välfärd, och ehuru den erkännes kunna fullbordas med Bankens närvar. silfvertillgång, måste realisationen likväl söka sitt hufvudsakligaste stöd i allmänhetens öfvertygelse, alt den i verkligheten medför den ofelbara nytta för samhället, sorn realisationen erkännes kunna medföra.
Derföre måste i sammanhang med silfverutvexlingens början sådana åtgärder vidtagas, som betrygga allmänhetens oro i nyssnämnde afseenden.
Att säga, det endast enfalden och okunnigheten kunna oroa sig öfver orubbligheten eller nyttan af realisationen, och att sålunda medelst ett höglärdt magtspråk vilja nedtysta de inom nästan alla samhällsclasser yttrade farhågor, kan ej lyckas, då den säkraste Järmästaren, nemi. erfarenheten, lios Svenska folket djupt rotfästat sina skarpa och bittra varningar för de ofta nog synbara misstagen i B.
St:s s. k. förbättringar, hvilka, isynnerhet vid reglerandet af myntoeh creditväsendet, ej sällan förvandlat sig i verkliga försämringar, som åstadkommit så tryckande förlägenhet, att den med rätta fått namn af allmän nöd, ehuru man sedermera, med utmärkt talent och väldiga anspråk , ganska oriktigt härledt denna nöd från helt andra orsaker.
Under discussionen d. 17 sisth Mars e. m. öfver frågan om
Bankens öppnande till utvexling af silfver har blifvit yttradt af flera, att bestämmandet af dagen för silfverutvexlingens början vore det första och vigtigaste, Ständerna hade att göra, emedan de redan, varande s. k. garantier, eller de förhållanden, som ägde rum, då förra Ständer beslöto realisationen, skulle befinnas tillräckliga för betryggande af realisationens bestånd, och således tillfyllestgörande för att derom stadga allmänhetens öfvertygelse.
Det har äfven blifvit yttradt, att man, först efter sedan realisationen redan blifvit fullbordad, borde pröfva, huruvida några nya garantier skulle behöfvas, eller ej, för den då fortgående realisationen.
Dessa yttranden anser jag innebära ej allenast ett uppenbart missförstående af K.
M:s nådiga afsigter med B.
St:s sammankallande och det för Ständerna derigenom beredda tillfälle att, i sammanhang med silfverutvexlingen, vidtaga högst nödvändiga åtgärder; dessa yttranden innebära äfven ett ganska farligt förbiseende af Nationens fordringar, hvarigenom ej allenast många enskilda, utan äfven hela samhället, skulle kunna blottställas för möjliga vådor och för en skadlig tidspillan, dp 5 år förflyta emellan lagtima riksdagar.
Dessa yttranden innebära dessutom i sig sjelfva en supposition om möjligheten af behofvet att efteråt vidtaga åtgärder, hvilken supposition nödvändigt måste undanrödjas, i sammanhang med silfverutvexlingens början, på ett salt, 6 H. 14 io6 Den 5 Maj f. m. som fullkomligt derom betryggar allmänbetens öfvertygelse, så framt
Statsmagterna vilja undgå förebråelsen att experimentera med folkets välfärd.
En sådan förebråelse kan ej nu träffa Regeringen; men den skulle komma att så mycket mer stadna på R.
St., af hvilka för närvar.
Bankens reglerande, tyvärr, ensamt beror.
Sveriges myntväsende bestämmes genom Banken.
Hufvudändamålet med Banken bör derföre vara att försäkra dess förmåga att uppfylla sina förbindelser, sådana-de äro bestämda i i83o års banklag; men den kan tillika lemna kraftiga biträden åt handeln och somliga näringar, dock ej, såsom hittills, belåna fastigheter eller odlingsföretag, emedan Banken ej, utan möjlig skada för dess hufvudändamål, kan lemna lån på långa terminer.
Naturen af en Statsbank fordrar, att de stora syftena för dess verksamhet äro bestämdt utstakade, men att förvaltningen i möjligaste måtto är fri i åtgärderna, som leda dertill, emedan dessa måste bero af allmänna händelser och conjuncturer, hvilka ej låta bestämma sig på förhand.
St:s beslut om Bankens rörelse ej äro underkastade K.
M:s pröfning och sanction, och så länge rörelsecapitalet beror ensamt på Bankens maniement, följer häraf, att rörelsecapitalets fördubbling eller förminskning till hälften kan komma att bero, under riksdagarna, på en röst i hvarje RiksSt., och emellan riksdagarne af Bankens förvaltning; men verkan deraf sönderrycker alla förhållanden medborgare emellan, allt som det ena eller det andra interesset haft öfvervigt, och åstadkommer derigenom stora rubbningar och skakningar i medborgarnes välstånd.
Blotta tillvarelsen af en så obegränsad magt hos den ena Statsmagten eller dess ombud, äfven om den ock aldrig till ytterlighet utofvas, är tillräcklig att undergräfva förtroendet till Banken, hvartill de farhågor, som förflutna händelser i detta afseende väckt, isynnerhet bidraga.
Med all omvårdnad om det vigtiga Bancoverket å R.
St:s sida, med all ordning och redlighet hos dess förvaltning, hafva afvikelser i principerna ofta ägt rum, hvilka bevisa, att inrättningen är ursprungligen felaktig, d. v. s., att såväl dess styrelse som ock dess rörelse hvila på oriktiga principer, emedan Bankens historia, från första inrättningen intill närvar, tid, företer ett jemnt upprepande af tillfälliga stvrelsegrurider inom en beqväm nödhjelpsanstalt, ömsom försträckningar, ömsom indragningar, som åstadkommit en våldsam omflyttning af förmögenheten, med kränkning af äganderätten och förminskande det helas kraft, i stället att den förkofra.
Derföre är det af största vigt att söka undanrödja all möjlighet och alla anledningar till ett återfall i de olägenheter, som hafva deras ursprung i sjelfva grundinrättningen, så framt
Banken skall återvinna ett förloradt förtroende.
Dertill måste tvenne medel användas, först att inskränka den ena Statsmagtens farliga envälde öfver Rikets Bank; Den 5 Maj f. m. det andra, att ordna Bankens rörelse så, att dess liufvudändatnål ej motverkas och förfelas genom bisaker.
Det sednare medlet kan dock aldrig blifva pålitligt och varaktigt, så framt ej det första tillika användes; ty det förutan kan ej förekomrnas, att hädanefter, likasom hittills, täta förändringar och afvikelse!' inträffa i Bankens styrelsegrunder.
Ej heller kan det vigtiga ändamålet med Rikets Bank annorlunda uppnås, än genom ett gemensamt användande af dessa tvenne medel.
Likväl har BaneoUtsk. ej fästat afseende å användandet af någoldera utaf dessa tvenne medel, hvilka äro oumbärliga för att återställa förtroende till Banken samt betrygga realisationens nytta och bestånd.
Härvid anser jag, att BaneoUtsk. har begått ett misstag, som ej allenast är ganska farligt, utan äfven nästan oförklarligt, sedan såväl sednast uti K. M:s nåd. skrifv., med förslag till lag för Banken, som ock förut under riksdagarna uti RiksSt. dessa sanningar blifvit flera gånger uttalade och erkända, hvarutaf jag anser BaneoUtsk. bort erhålla en säkrare vägledning till ernående af det vigtiga ändamålet, än de af BaneoUtsk. nu föreslagna åtgärder innefatta.
Riksdagskungörelsen ingaf Svenska folket de gladaste förhoppningar, att detta mål skulle ernås, sedan såväl förra Ständer som ock Regeringen dertill vidgjort allt, hvad i deras förmåga stod, och då på Ständernas bord hvilade, ifrån förra riksdagen, de dertill nödvändiga förberedelser.
Jag vill ej här upprepa, huru R.
St. sedermera uppfattat vigten af deras kall oell Svenska folkets behof; nog af, vi befinna oss för närvar, aflägsnade från detta af Nationen så rättvist och billigt efterlängtade samt för samhällets välfärd så magtpåliggande mål.
Hvad böra vi då göra, om ej, att så mycket mer bemöda oss använda de medel, som för oss återstå.
Kantzous anförande om realisationen af d. 17 sisth Febr. föreföll mig genast olycksbådande, ju mera det vann insteg hos opinionen till inverkan på Ständernas åtgärder, emedan jag ef kan gilla de principer, Hr Frih. uppställt för myntväsendets reglerande, och lika litet kan antaga de grunder, som af Ilr Frih. äro föreslagna för ordnandet af creditväsendet, af orsak, dels att Hr Frih. helt och hållet förbisett de tvenne medel, som jag nyss antydt och hvilka oundvikligen måste användas, om Banken skall återvinna förtroende och realisationen skall äga bestånd samt medföra nytta, och dels emedan jag ej anser förenligt med Statens interesse att consolidera Rikets Bank, förmedelst intagande deruti af privata actieägare, alldenstund Sveriges Statsbank är medel, ej ändamål, och således till sin grund motsatsen af pritvatbank-inrättning, och jag anser för skadligt att i Statsbanken inblanda enskilda interessen, hvilka, vare sig af ensidighet eller af egennytta, oftast erhålla en riktning, som måste motverka andras fria utveckling och belåtenhet och derigenom komma i strid med det allmänna bästa.
Der - Dea 5 Maj f. m. före tror jag, att allmänna verk af sä ingripande art ej kunna styras af enskilda interessen till båtnad för det allmänna; oell jag tror, att endast genom Konung och Ständers samverkan kunna alla inom samhället verkande stridiga interessen sammangjutas till ett helt: Nationens.
Ej heller liar någon Statsbank, med sådana syften som Sveriges Bank, någonsin intagit enskilda delägare utan en tvingande nödvändighet; men ett sådant trångmål existerar ej för den s. k. R. St:s Bank.
De af Hr Frih. Rantzou föreslagna principer för ereditrörelsen anser jag äfven stridande emot det allmänna bästa, alldenstund jordbruket utgör Sveriges bufvudnäring; hvadan, vid ordnandet af lånerörelsen och fördelningen af Statens dertill användbara biträden, förnämsta föremålet för Statsmagternas omsorg måste vara att lifva och upphjelpa den inre rörelsen samt uppfylla dess hellof, emedan deruti förenas samhällets alla öfriga interessen, så framt de ej missförstå sitt eget bästa.
Uti så djupt ingripande och magtpåliggande samhällsinrättningar sorn myntoch öreditväsendet, får någon del deraf ej bedömas isolerad', utan måste uppfattas i sammanhang med det hela och dess grundprinciper; eljest nppstå högst farliga misstag om hvad gom är rätt och nyttigt.
Hos Hr Frihrs motståndare förmodade jag då att finna en riktigare uppfattning af Nationens fordringar; men der uppdagades snart lika så och ännu mera skadliga principer, då de gingo ut på npphäfvande af förra Ständers myntbestämningsfag och ett uppskjutande med realisationens fullbordande, samt slutligen röjde ett hufvudsaklig! bemödande att på Statsbankens, d. v. s. Nationens, bekostnad öfverflytta rudel af myntväsendet till privatbanker; hvartill jag aldrig tan samtycka, emedan det ej är för Nationen gagneligt, att privatbanker tillätes någon inkräktning i Statsbankens uteslutande rättighet att utgifva sedlar eller myntrepresentativer, och emedan jag ef kan antaga discontvnsendet, hvilket utgör privatbankernas lifsprincip, till grund för Sveriges creditsysfem.
Dock åsyftar jag ej att motverka privatbanker och discontrörelse, när de operera inom deras tillbörliga verkningskrets.
Af dessa anförda orsaker har jag funnit det allmännas fördelar bäst bevakade uti det K. förslaget till lag för Banken genom de deruti uppställda riktiga principer, af hvilka för oss ej står öppet mera, än att åt kommande Ständer föibereda den delen, som erfordrar en grundlagsförändring, och genast använda den andra, nemi. skuldväsendets frånskiljande från myntväsendet.
Genom denna princips användande vid ordnandet af Bankens rörelse, anser jag
Banken skola vinna en mångfaldigt förökad förmåga att uppfylla sjua förbindelser och sin bestämmelse samt derigenom snart återvinna förtroende i vida högre och större män, än om några millioner i silfver, äfven utan ränteförlust, kunde till De n 5 Maj f. m. 109 Banken förskaffas, emedan ofta mindre summor äro mer än tillräckliga, du dermed opereras efter riktiga principer, men inga summor, äfven de största, aro tillräckliga i motsatt fall. Emedlertid har BancoUlsk. ej fästat något afseende på dessa sanningar, likasom örn det K. förslaget till lag för Banken aldrig hade blifvit till BancoUlsk. öfverlemnadt.
Men, mina Hrr, det åligger folkets representanter att äfven sysselsätta sig med ett annat ämne af lika bekymmersam vigt, nemi. huru den närvar, förlägenheten hos enskilda, som nog allmänt öfverklagas och flera gånger blifvit benämnd allmän nöd, huru den skall mildras eller afhjelpas.
Det beror, såsom jag uti en motion derom haft äran framställa, på ett väl och ändamålsenligt ordnadt creditsystem, hvilket nu för tiden i hög grad inverkar på industriens utveckling och således till en ganska betydlig del utgör grundvalen för välmågans framgena förkofran hos alla medborgareclasser, hvarpå bevis finnas i de flesta civiliserade länder.
Vid en allvarlig granskning skall man finna, att all reglering i dessa delar måste gå samfäldt och i bredd med silfverulvexlingens början, att alla försök till individuella biträden, sorn ske utan sammanhang med planen till en stadgad ordning i det hela, leda rakt till motsatsen af hvad som åsyftas, och att väsendtligaste orsaken till hittills varande oredor ligger just i successivt vidtagna försök till ett pai- tiel t afhjelpande, utan att ändamålet med dessa försök någonsin på det sätt kan ernås.
Man skall då äfven finna, att om industrien i alla dess grenar ej lifvas på samma gång, som metalliskt mynt åter sättes i omlopp, kan Bankens redbara fond lätt utgå ur Riket till fyllande af brister i betalningen för våra verkliga och ännu mera för våra inbillade behof, och att skatterna ej skola kunna utgå, sedan metallerna vandrat, först ur Banken emot sedlar, som i detsamma ej vidare tillhöra rörelsen, och derefter ur Riket för varor, sorn, en gång förtärda, lemna intet rörelsemedel öfrigt; hvarigenom rörelsecapitalet skulle kunna hastigt förminskas och förorsaka en högst tryckande och ruinerande förlägenhet för näringarna, så länge rörelsecapitalets storlek endast är beroende af Bankens operationer.
Man skall då äfven inse, att om rörelseeapitalet får vinna tillväxt i qvantiteten, i mån af näringarnas stegrade förlagsbehof och productionens tillväxt, utan att qvaliteten förändras, så uppliommer derigenom en lyftning till nya industriföretag och de redan varande industrigrenarnas utveckling till en förut okänd höjd.
Man skall slutligen finna, att creditväsendet innebär en omätlig häfkraft för samhällets utbildning och förkofran till välstånd och sjelfständighet, och äfven innebär den väsendtligaste och säkraste garantien för realisationens nytta och bestånd; men att dessa fördelar ej kunna vinnas, så länge skuldväsendet forblifver förenadt med myntväsendet och hvilanda på Bankens tillgångar; att man der - 1 10 Den 5 Maj f. m. före nu måste åtskilja dem och ordna creditrörelsen genom ett annat verk och på andra grunder än Bankens, och att således detta vigtiga ämne erfordrar R.
St:s allvarliga omtanka och ihärdiga bemödanden, alldenstund Svenska folkets välfärd i så betydlig måtto derpå beror.
Derföre har man ined skäl väntat af BancoUlsk., att härpå skulle fästas ett synnerligt afseende; likväl synes ej spår dertill uti dess förslag.
Det är hos jordbrukaren, som förlägenheten är mest allmän och tryckande, och det är till undsättning af denna nyttiga och mest talrika dass af Svenska folket, som alla med sanna grundsatser öfverensstämmande medel böra användas.
Skatternas minskning utgör visserligen en välgörande lättnad, hvilken borde komma jordbruket tillgodo, antingen genom minskning eller omflyttning; men denna säkra hjelp verkar likväl långsamt och kan ej förrän framdeles tillvägabringas.
Derföre äro utomordentliga biträden oundgängliga för att emotstå ett öfverhängande ondt och tillika för att underlätta skatternas utgörande för dem, som bära Statens tyngsta och största bördor.
Der ett ombytligt myntvärde fått genomdrifva sina förderfliga verkningar, hafva de allestädes blifvit enahanda och isynnerhet Svårast i öfvergången.
Brist på förtroende går i bredd med ouppfyllda förbindelser, och högljudd klagan förspörjes öfver förlägenhet i allmänna rörelsen.
Följden af sådana förhållanden är emedlertid, alt fastighetsägare, ehuru de kunna erbjuda full säkerhet, ofta förgäfves söka lånebiträden emot 6 proc. ränta, på samma gång som Riksg.- Contts obligationer, med 5 eller 4 proc. ränta, af capitalister uppköpas och andra publika verk erhålla ouppsägbara lån mot lika låg ränta.
Förlägenheten för gäldenärer består deruti, att de förgäfves söka nya lån, under det de redan intecknade uppsägas, och svårigheten för borgenärer åter, att de icke ordentligen erhålla sina räntor och, oaktadt uppsägning, icke på lång tid kunna återfå sina capitaler.
Botemedlen skulle således blifva, för lånbehöfvande, visshet, att lånen ej kunna upsägas, så länge räntan ordentligen betalades, jemte fördelen att med samma ränta, som nu erlägges, nemi. 6 proc., få sina skulder inom viss tid amorterade, och dessutom en besparing af alla nu åtföljande omkostnader i och för omsättningar.
För långifvare åter blefve fördelen i vissheten att på utsatt dag erhålla sin ränta å den ort, der han sjelf vistades, och derjemte full säkerhet för capitaiet, utan särskildt besvär med inteckningars tagande, bevakande och förnyande.
Till allmän fördel bidroge för öfrigt, att fordringarna vore lätt transferabla, så att de kunde i större liqvider begagnas.
En så beskaffad creditanstalt, eller s. k. hypotheksinrättnillg, bör blifva allmän för hela Riket, gäldenärernas räntor,'jä 6 prog,, uppbäras i och med kronouppbörden, Den 5 Maj f. ra.
Iti och obligationernas innehafvare få lyfta sina räntor, å 4 proc., på Jandscontoren.
För att göra inrättningen så enkel som möjligt, utan att förfela något af dess ändamål eller nytta, skulle Riksg.-eont. utfärda obligationerna endast påen, högst tvenne terminer om året, efter ingångna reqvisitioner från de läns-auetoriteter, hvilka ägde att, enligt reglemenlariska föreskrifter, pröfva och bevilja lånen; hvarvid dessa auetoriteter skulle kunna biträdas af taxerings- och pröfningscommitle'erna, utom andra tjenliga utvägar, med (åstadt afseende isynnerhet på säkrare grunder, än som hittills användts, till bestämmande af fastigheters värde i metallisk valuta och med iakttagande af locala omständigheter.
Af differericen emellan den ingående och den utgående räntan skulle i£ proc. användas till lånens amorterande och ^ proc. dels till betäckande af omkostningar och möjliga förluster, dels till bildande af en fond för framtiden.
Jag har hittills endast anlydt grunderna för d'nna inrättning; så snart någon utsigt yppar sig, att dessa principer antagas, skall ett detailleradt förslag för verkställigheten framställas till vederbörandes pröfning.
Denna inrättning visar sig fördelaktig, isynnerhet för våra efterkommande, i så måtto, att den ej allenast lättar, utan ock tvingar lill skuldernas successiva .afbetalning, och bör snarare vinna capilalisternas förtroende än enskilda föreningar, hvilka, ehuru nyttiga, likväl aldrig kunna erhålla den utsträckning, som erfordras, för att motsvara nyttan af en allmän inrättning.
Kär nu en sådan inrättning erkännes kunna lemna en nyttig och af omständigheterna påkallad, oumbärlig hjelp, samt i alla afseenden anses kunna medföra stora allmänna fördelar och, oberoende af utländska capitaler, kunna åstadkomma de största resultater i vår inre rörelses tillväxt; så frågar jag, å Svenska folkets vägnar, om en sådan inrättning bör förkastas derföre, att dermed äro förenade några besvärligheter eller några obetydliga olägenheter.
Om man hos oss ej kan använda en erkändt nyttig och nödvändig sak, så framt den ej fiqnes i andra länder, så är just förhållandet med ifrågavar. sak, att enahanda förlägenhet har bragt andra nationer till nödvändigheten att söka biträden genom sammansatt förmåga, der enskildas, delad, varit otillräcklig; och tillståndet hos oss är nog betänkligt, för att icke lemna allt åt det enskilda bemödandet och låta all den kraft falla eller lemnäs obegagnad, som med samfäldt biträde kan åstadkommas.
Då obligationerna skulle endast utgifvas på större summor, kunna de icke ur rörelsen uttränga myntet, hvars bestämda grund ej heller skulle kunna rubbas genom creditpapper, för hvilka ej Banken hade någon ansvarighet; och Statens vore fullkomligt betryggad i hypotheken , så att nämnda inrättning i alla hänseenden erbjuder åt både låntagare och långifvare den största säkerhet, som kan lemnäs, och bör derföre vinna fullkomligt förtroende.
Ali farhåga, att 113 Den 5 Maj f. m. de Riksg.-contts förskrift!ingar, hvilka äro ämnade till ett slags statspapper för industriens och inre rörelsens utveckling, skulle locka oss in på den nymodiga statsskuldsbanan, röjer ett ensidigt och tvetydigt misstroende.
Olyckligt det folk, hvars interessen uppoffras af en så förderflig orsak, hvilken är lika skadlig och fördömlig, som försigtigheten är nyttig och nödvändig.
Under discussionen d. 17 sisth Mars f. m. har jag, ang:de creditrörelsen, med ledsnad hört yttras äfven af BancoUtskts ordförande, att endast man finge trygghet för lånrörelsens bibehållande vid samma utsträckning, den nu innehar, vore dermed all önskan vunnen.