Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I slutet synes dock ligga en vackert sagd – tvetydighet, som kanske innebar en eftertänklig andemening.
Den nästföregående artigheten föranledde ett slags explication mellan Thorild och Rosenstein (se förra delen, sid. 277); hvilken, såsom det tyckes, hade deri funnit en oartighet mot Svenska Akademien.
– Talet till Schröderheim, vid samma tillfälle, är fåordigt, men väl tourneradt.
Det börjar med dessa ord: ”Det är icke edra titlar, Nådige Herre, jag här ser .. ..
En man, som icke är öfver sin Rang, är under den: ty så liten är denna, med all sin glans, emot Hjertats höghet”.
– Vigtigare är talet till den förste (ordinarie) Opponenten, Magister Kölmark (Docens i Theoretiska Philosophien, sedermera Philosophiæ Lector vid Carlstads Gymnasium).
Derom, längre fram.
En af Kellgrens anmärkningar vid Holthusens skådespel.
I nästföregående delen sid. 207, med anledning af den framför ”Inbildningens Nöjen” ställda tillegnelsen till Kellgren.
Thorild säger derom i sin ”Upplysning om Handelns sanna Frihet”, sedan han der infört sitt nyss aftryckta bref: ”Men ack! huru besvarade han detta?
Man har sett det.
Kanske är det naturligt, att den, hvars Halfgud har högsinnighet och passioner af en Fröken, sjelf har högsinnighet och passioner af en Piga”.
För än ett undantag bör man väl äfven anse den mot slutet af 1795 i hans Extra-Post (N:a 291, 293) införda Recensionen öfver Thorilds skrift ”Om Upplysningens Princip”, som utgafs, genom Philipsons försorg, sedan författaren redan var landsförvist.
Denna recension är visserligen ingalunda skämtsam; men deremot, på det trumpnaste vis, bitter.
I mina ”Dikter” (I, sid. 303) säger han detta så:
”Poesi, – det är djupet af Sannt och höjden af Saligt,
Blomman af skapelsens vår, själen af språkets musik”.
Hvarvid jag der låtit hans motståndare, häpnande, påminna:
”Hvilken bombast!
Helt enkelt det är ett sätt att författa;
Än vältaligt, än qvickt; alltid i vers; helst i rim”.
I sitt ”Svar på Luntan” utropar Thorild: ”Endast en tölp kan ha i sitt hufvud, att Göra Vers, och Poesi, äro detsamma! att således den, som föraktar Rimmare, föraktar Skalder! och att allahanda smått blänkande oförstånd, eller utpint prosa, med rim på – är Geniets stora skapelse ”!
Att Leopold ganska väl sett hvad här blifvit anfördt, skönjes på ett par andra ställen i hans skrift, der han, på sitt vis, gör sig det till godo.
Sidan 66 tillropar han Thorild: ”I Guds namn, M. H., tänk ett ögonblick på andra ämnen, än er egen höghet”!
Sid. 64 säger han:
”När ni vill uttrycka Guds oändliga höghet, sätter ni honom i samma klass med er sjelf, kallande honom Verldarnes högste Criticus; den ende således utom Er, som gör Kritik öfver Kritiker”.
På ett annat blad citerar Leopold den ofvanstående hotelsen fullständigare; men jemväl der origtigt: eller så, att han sätter Thorild i Naturens ställe.
I anledning af dessa bägge må här tilläggas: man skulle väl icke förmoda, att två så ytterst motsatta originaliteter någonsin kunnat sammanbestå inom en person.
Men en sådan synthesis af Bager och Bjugg, eller af det lägsta i platthet och det högsta i obegriplig svulst, har likväl funnits; och hette Abraham Björk.
Han har utgifvit ”Tal hållna för Örby och Kinna församlingar på 1771 och 1772 års Store-Dagar”, med bifogade, vid dessa tillfällen afsjungna, högtids-qväden.
På titelbladet kallar han sig ”Vice Pastor i Örby och Extraord.
Regements-Prest vid Kongl.
Elfsborgs Regemente”.
Någon hans ”förman” tyckes varit obelåten med hans vältalighet och skaldskap; ty han säger i företalet:
”Min dom är redan afsagd: det skedde af en förman i kyrkan den 15 Sept, 1772.
Jag har vädjat till efterverldens domstol”.
– Då Bager och Bjugg, af hvilka väl åtminstone den förste ej mycket tänkte på efterverlden, icke dessmindre blifvit framhulpne dit: så vore det synd, om en man, som förenar bådas förträffligheter, ej skulle få sin uttryckliga önskan uppfylld.
Det torde, på sitt ställe, kunna åstadkommas genom något lämpligt utdrag.
Möjligtvis är obegripningen, eller missbegripningen, här en oförställd: vid några andra dylika tillfällen är den det visserligen.
T. ex. vid denna sats:
”ingenting göres för sina fels skull, utan för sitt värdes; ett styckes merit är dess mening”; och denna: ”Don Quixote är, i högsinnighet, så långt öfver Cervantes som honom diktat, att detta qvicka hufvud visst aldrig hade mäktat göra sin dikt, om han ej ur Riddarsagorna hade tagit allt hvad i dessa tider inbildningen hade romantiskt och hjertat stort”.
Bägge dessa satser ansåg Leopold, alldeles ärligt, för ett par höjdpunkter af förryckthet.
Öfver den förra har dock Thorild sjelf förklarat sig temligen långt och ganska tydligt.
Den sednare åter förklarar Leopold, i Thorilds ställe; men så, att man ser honom ej bättre förstå hvad Cervantes menat med sin roman, än hvad Thorild menat med sitt omdöme.
Detta är en af de många hos Thorild förekommande märkvärdiga divinationer, i hvilka han, till en viss grad, har anticiperat sin efterverlds djupare ästhetiskthistoriska insigter.
I en tid, då man i Cervantes’ namnkunniga dikt ej såg något annat, än en tokroligt hopspunnen berättelse om en stolle som läst sig galen på riddare-romaner, är det en minnesvärd aning om hjeltens höga tragiska betydelse och berättelsens höga poetiska värde.
För Leopold inskränkte sig detta till en ”förträfflig skildring af en narrs ytterligheter”, gjord af sin auctor för att ”derigenom från en gängse dårskap rätta sitt tidehvarf”.
Äfven denna stegras esomoftast genom sättet att anföra profven.
Leopold låter honom t. ex. säga: ”Det kan väl hända, att ni har mera inbillning än förstånd”.
I Thorilds bok står: ”Det kan väl hända, med allt ert vackra och rara snille, att ni ofta har mera inbildning” (hvarmed Thorild menar fantasi) ”än förstånd”.
– Somliga af de anförda exemplen äro sådana, att man näppligen kan gissa till, hvari ”ohöfligheten” ligger.
I Leopolds anförande läser man:
Så Cynthias Apollo vunnit
Caliope fast Castalide.
Ack! ofta då Herdinnor brunnit
I denna verldens gyllne tid!
Kanske var detta sceniska begabberi den i ett af brefven till Heurlin omnämnda ”Eriksbergs-plattituden”.
(Se förra delen, sid. 103).
Se sidd. 113, 114.
Man erinre sig här den af Thorild anmärkta skillnaden mellan Vers och Poesi.
”Att öfverföra på sitt språk andra länders och tiders skönheter”, var någonting, som i Thorilds samtid, af Svenska Vitterhetens höfdingar, esomoftast yrkades och berömdes.
Nu aftryckt i sjette bandet af Leopolds Samlade Skrifter.
Den i Extra-Posten införda: ”om Imitationen”.
”Det är då naturligt”, fortsätter han, ”att Härmningen bör göra ett vidunder än mera vidunderligt; och sjelfve vår Bjugg skulle icke hunnit till hälften af sig sjelf, om han ej blifvit dårad till att härma Eddan, våra uräldsta Skalder och Odens Havamal”.
På ett tredje ställe frågas: ”Skall man i Speculationen kunna träffa helt andra vägar till Sanningen, än Locke, Bayle, Shaftesbury, Montesquieu och trettio deras efterföljare banat?”
Lidner afled den 3 Januari 1793.
En bland de här tilltuktade härmarne var en ung militär Erik Nordforss.
Han lät sedermera trycka åtskilligt, som (med undantag af några öfversättningar för Theatern) vanligtvis ådrog sig Regeringens misshag och plägade förbjudas; någongång till och med (såsom år 1803 hans ”Lexikon för Dagen” och hans ”Franska Revolutionens Historia”) högtidligt uppbrännas.
– Af honom (och sannolikt hans första skrift) var den 1792 utgifna brochuren ”Ett klart begrepp om Lag och Rätt, och den sanna grunden till Allmänt Väl”; i hvilken ett par af Thorilds citater återfinnas: nämligen förbannelsen öfver Nåden, och påståendet, att ”all Lag är icke helig eller icke Rätt”.
Den förra lyder, bokstafligen, så: ”Nåd är orättvisa, är en förbannelse öfver jorden, som af evighet förvändt och förvänder all rätt; är de onde Konungars ur afgrunden uppstigne skyddsengel; den förtrollnings kraft, med hvilken de sprida ett bländsken omkring deras onda gerningar och med blindhet beslå folket; med hvillken de förtjusa ofta sjelfve hjeltarnes höga sinnen, och afstyra hämden, som är öfver deras hufvuden”.
I slik emphas fortgår hela skriften; som är en chria om ”tyranner, despoter, slafvar, hvarje medborgares rätt till frihet, jemnlikhet, högsta sällhet eller att få vara så lycklig han möjligen kan” (o. s. v.); under ett ständigt bemödande att likna Thorild, i ordasätt, maner, methoden af satsernas uppställning.
Dock fordrar sanningen den anmärkning, att Thorild, i sin straffande ifver, förbisåg detta ställe: ”Nåd emot olycklige, ej brottslige, och nåd för straff, som ej nöden (denna i detta är rättvisan) sjelf befaller, är ej nåd; men rätt, hvartill all helig lag förbinder”; ett ställe alltså, som företer åtminstone en skymt af Thorilds egen verkliga mening.
– Vid Hammarskölds yttrande: ”Erik Nordforss adopterade Thorilds fria politiska tänkesätt”, har Sondén bifogat följande not: ”Enligt de uppgifter, hvilka en nära slägting till denne Nordforss meddelat, var han ingalunda en anhängare af Thorild, utan skref till och med emot honom; ehuru han i politiken hade samma tänkesätt”.
Men något vidare, än detta sednare, har ej Hammarsköld sagt.
Att Nordforss skrifvit någonting emot Thorild, är möjligt; ehuru för mig alldeles obekant.
I hans dagblad ”Telegraphen” (1797, 1798) har jag ej funnit något sådant; men väl ännu ett försök att philosophera i Thorilds stil (se 1797, N:o 21, artikeln ”Lagom”), och en med Thorilds synpunkt ganska öfverensstämmande åsigt af Svenska Akademien och Gustaf III:s inverkan på Sveriges Vitterhet (1798, N:o 34).
Säkert är, att han i sin första skrift af all makt efterhärmade Thorild.
Måhända ville han, efter den af mästaren undfångna agan, ej längre räknas till hans anhängare.
– Satsen: ”all monarki är en limiterad despotism’”, förekommer i Philipsons tidning ”Patrioten”.
Så var t. ex.
Hertigens nye Hof-Canceller, Lars von Engeström, – sedermera Carl XIII:s Stats-Minister, – bror till den Johan von Engeström, som bevisligen tillhörde de mot Konungen sammansvurna.
Men äfven om vi ej visste hvilken hedersman den förstnämnde var, skulle vi dock vakta oss, att vid slika omständigheter fästa en vigt, på hvilken man ofta grundat de gräsligaste misstankar.
Det är t. ex. bekant, att i Anjala-förbundet funnos personer, dem Gustaf III hade omfattat med utmärkt gunst, – ja, en farbror till hans älskling
Armfelt; och strax har man varit redo, att göra denna sammangaddning till – hans egen tillställning.
Således var då äfven Conspiratörernes följande behandling, rättegången, dömmandet, Hästskos aflifvande m. m. blott ett det på engång nedrigaste, fräckaste och grymmaste skådespeleri: det är gifvet.
Men de, som antaga detta, måste gå än längre: de måste öfvertyga sig – och oss andra, att alla de yttranden af smärta, harm, förtviflan, resignation o. s. v., som från denna tid och angående denna stämpling förekomma i en mängd af Konungens enskilda bref till åtskilliga personer, äro antingen idel öfverlagda uttryck af samma – inför alla dessa personer – med än större skamlöshet bedrifna skådespeleri, eller och idel hopgjorda lögner af brefvexlingens utgifvare Oxenstjerna, i samråd med dessa män, hvilka, till större delen innehafvare af höga ämbeten och värdigheter, äfven till större delen lefde ännu vid utgifvandet af Konungens Skrifter.
Det må vara tänkbart, att bland de sammangaddade en och annan upprigtigt har inbillat sig, eller låtit sig inbillas, att Konungen, som vid ankomsten till sjelfva stridsfältet upptäckte sig vara i flerfaldig måtto bedragen på den tillbörliga fullständigheten af rustningar och förråder, vore, för ögonblicket, bäst tjenad med någon förevändning till vapenhvila.
Men om till och med, i en öfverilning af misslynne, någon ditåt pekande önskan hade råkat undfalla honom: så förblifver dock alltid otänkbart, att han skulle någonsin velat erhålla stillestånd på sådana villkor.
Ganska träffande frågar derföre Leopold (i det andra af sina Bref till Rühs om Aeerbis Resa genom Sverige): ”Sedan man lålit Gustaf III sjelf tillställa Anjala-förbundet, hvarför har man låtit saknas i taflan af hans illfunder, att han äfven sjelf laddade pistolen åt Ankarström, och slipade hullingarna på mordknifven, som ämnades att utslita hans inelfvor”?
En fråga, desto mera behörig, då man påminner sig, att i ligan af hans mördare befann sig en parodi på Brutus, en Liljehorn, hvilken han sjelf hade uppfostrat och öfverhopat med mångfaldig ynnest.
Se förra delen, sid. 171.
Försvars-uppsatser för Swedenborg, directa och (oftare) indirecta, träffas derföre flerstädes; bland de förra, en mot den förutomtalta Upsaliensiska Disputationen om Ny-Platonismen.
Men äfven vittra ämnen vidröras understundom; och sällan försummas då utfall mot Stockholms-Posten, slängar åt Svenska Akademien, med mera.
Se t. ex. afhandlingen ”om den stora konsten att plagiera, och hvad särdeles heder dermed åtföljer” (1789, N:o 100, sidd. 795, 796).
På ett annat ställe erinras ”huru Ossian, detta af alla snillen beundrade snille, förlorat sin glans genom ett osnilles vrede; och huru
Philanthroperne med allt deras ljus måst rymma fältet, när de af Sensualisterne blefvo angripne; de flydde och tystnade – liksom man flyr på långt håll för en oren ånga” (1789, N:o 74).
I afseende på den anstötlighet af ”några naturliga, äfven i Bibel och Lagbok förekommande ordasätt”, för hvilken motståndarne hade förebrått den Swedenborgianska boken ”om Äktenskaps-nöjen”, säges: att ”sådan skenhelighet hade man allraminst kunnat vänta af den, som ur Propertius öfversatt poemet Cynthia, infördt på Svenska Parnassen – det farligaste för all ungdom att läsa”!
(1789, N:o 85; hvarest äfven svaras på den ryktbara beskyllningen om ”det eviga hvitas fyrkant”).
T. ex. deras granskning (1788, N:o 24) af den såkallade ”Arméens Convention,” som af Anjala-Conspiratörerne var kringspridd i handskrift; deras både der, och annorstädes (såsom 1788, N:o 17; 1789, N:o 63, 72 m. fl.) yttrade tankar, om en Konungs nödvändiga makt att börja krig när han inser dess rättmätighet och lägligaste tidpunkt; om orimligheten af Arméens eller (rättare) en ”flock militär-personers” anspråk att uppträda såsom national-representation, och dess oerhörda uppförande, att, för Nationens påstådda bästa, vända sig emot sin Befälhafvare till Fienden; om feghet och militärisk tukt m. m.
Man ser dem angifva orsakerna till kriget, ändamålen som derpå kunde vinnas, afmåla Rysslands inre ställning, försäkra, att vi ’”aldrig i en bättre tid kunnat genom krig söka hämd på de chicaner vi af det landet i långliga tider lidit,” – alldeles i öfverensstämmelse med Konungens egen synpunkt.
De säga rakt ut, att blott ”stämplingar och missförstånd gjorde de första stegen på krigsbanan i Finland olyckliga och försvagade alla Konungens anstalter”; att, vid Hogland, ”Stor-Amiralen icke fått tillräcklig ammunition på sin flotta”; att han ”i slaget vid Öland blef på grymmaste sätt besviken”; att ”riksförräderier och statsbrott, det ena efter det andra, rasade mot fosterjorden”; att ”ingenting kunde hållas hemligt för fienden”; att den ”betjentes af svenska spejare”; att det var ”af Konungens mildhet och nåd”, som ”rikets förrädare frälsades inom starka fängelsemurar, emedan de eljest skulle blifva lefvande sönderslitne i tusende stycken”.
På ett ställe yttras (1789, N:o 72): ”Skulle man väl kunna tro det?
Menniskor gifvas af så infernalisk natur, att de, blott af hämd emot en person i riket, önska sitt fäderneslands förstöring och glädja sig hvar gång fienden vinner!
Om det anses brottsligt, att företaga ett krig, som länder riket till skada: huru skall man då anse dem, som genom hemlig gemenskap med fienden förlänga ett krigs olägenheter, göra dess förmåner fruktlösa, och gifva ett bedröfligt slut åt de gladaste förhoppningar”?
Se här en profbit ur taflan af Ludvig XVI:s sällhet! ”Ståthållaren uti Paris, hvilken lemnat folket den misshagande öfvertygelse, att på det högsta hafva arbetat emot Nationens välgörande afsigter, blef ett offer för den patriotiska vreden; och Police-mästaren, känd för en menniskoplågare, hängdes, med den dygdiges glada bifall, vid porten af sitt eget hus; äfvensom alla de öfriga vid Policen, mer eller mindre, fingo erfara en förtjent näpst af folkets billiga ifver; hvarefter ändtligen följde krossandet af Bastillens förhatliga murar ....
Ludvig återtog sina landsfaderliga rättigheter; han liknade icke mera ett barn, som kunde förledas, bedragas, förblindas; han kastade sig uti sitt eget folks armar, och begaf sig följande dagen till det nationella mötet, der han öfverlemnade till ledamöternes godtfinnande, att omskapas till en jordisk Gud, som aldrig kunde göra ondt, men alltid godt ...
Han var lyckligt förlossad från elaka rådgifvare ...
Aldrig såg man ett Te Deum afsjungas med varmare känslor; hvart och ett frihetens barn ägde en himmel i sitt hjerta och grät af glädje.
Dagen derefter, eller den 17, begaf sig
Konungen från Versailles till Paris ...
Då Konungen intog thronen, betygade den nye Ståthållaren, på Borgarenas vägnar, den allmänna glädje som hos alla vid detta tillfälle förspordes deröfver, att hafva eröfrat deras Konungs hjerta ...
Konungen fästade derpå den nationella frihetskokarden uti sin egen hatt.
Han ville tala; men Frihetens gudomliga rörelse betog honom målet; han kunde endast med några brutna ord säga: mon peuple peut toujours compter sur mon amour.
Man ansåg Ludvig nu som en helt annan menniska, och luften uppfylldes med de gladaste fröjdeljud: Lefve Konungen!
– Knappt hade nyheten om detta lyckliga omskifte hunnit flyga till landsorterne, än frihetens heliga låga upplifvade alla, och folket försvarade sina rättigheter med vapen i handen ...
På många ställen förstördes tyrannernes stats-fängelser” (de adeliga slotten)... ”Efter denna Konungens förening med Nationen återkallades Herr Necker ... och National-Församlingens enhälliga bifall gaf Konungen, i ett tal, titel af Franska Frihetens Återställare”.
– Uppsatsen i N:o 6 om Menniskans Rättigheter, lyktar med att påminna ”mensklighetens vänner” och ”upplysta snillen” om några verser, så lydande:
Destructeurs des Tyrans, vous, qui n’avez pour Rois
Que les Dieux de Numa, vos vertus et vos loix, –
Accoutumons des Rois la fierté despotique
A traiter en égal avec la Republique ....
Il nous rend nos sermens, lorsqu’il trahit le sien o. s. v.
Både Stockholms-Posten och Dagligt Allehanda hade börjat yttra betänkligheter vid Medborgarens fransyska hänryckningar.
En varnare i Dagligt Allehanda hade anmärkt, att ”ju mera folket vinner högsta makten, ju större blifva dess olyckor.” Häremot erinrade Medborgaren om, att ”vox Populi är vox Dei”, och lofvade ”bevisa, att det icke var Allmänheten eller Folket, som beröfvade Sokrates dess lif, tvingade Aristides i landsflykt och lät Miltiades sucka i fängelse”.
Detta löfte utgör slutraderne af N:o 10, den 6 Febr. 1790; men i det samma kom munlåset, och frikallade honom från hela den vanskliga bevisningen.
143 o. följ.
Bland dem, som försvarade ärftlig Adel, hvässte äfven Tham sin penna.
Då han i den not, som underrättar att ofvannämnda prisämne var Sällskapets Pro Sensu Communi sista, bland annat visar det vara ingen större orimlighet att ”en ovärdig Ädling födes till ära, eller att njuta frukten af dygdige fäders mod”, än att ”en ovärdig Köpmansson födes till rikedom, eller att njuta frukten af idoge fäders möda”: synes han varit på spåren af en mera positif tanke, än den han lyckats uttrycka.
Denna positivare tanke består deri: att den här ifrågavarande ”äran” (den i arf öfverlåtna tillhörigheten att vara stora förfäders ättling) är sjelf en ”rikedom”, – väl en ideell, men icke derigenom mindre verklig, än den materiella; att man till hvarje slags arfs-lott, som är en förmån eller anses vara det, födes med ålagd förpligtelse att deraf göra det möjligast värdiga bruk; att förpligtelsen här är blott en ännu mera objectif, emedan den är ålagd genom en af Staten omedelbart uttalad fordran på ett omedelbarligen personligt värde; att denna fordran här offentligen ställes till den ärfyande personen genast vid dess födelse, och alltså sjelf ingår eller innebäres i hans af Staten offentligen erkända arfskap.
Svenska Akademiens Handlingar ifrån år 1786, D. III sidd. 150–152.
Se den republikanske Undervisnings-Ministern Carnots sändebref till alla Frankrikes Skolmästare!
Man kunde misstänka det vara en af någon Revolutionens ovän författad parodi.
Såsom authentisk urkund, är det, med detsamma, det naivaste och fräckaste programm, som någonsin utfärdats, till nationernas fulländade brutalisering.
För sig och sina förtrogna urskuldade Gustaf dessa (i hans egna ögon förnedrande) steg genom oundvikligheten att under dåvarande tidsförhållanden tillgripa en dictatur, hvilken han, såsnart en lugnare period hunnit upplefvas, ämnade nedlägga eller sjelfmant begränsa.
Sid. 20.
Ingen kan föröfrigt innerligare, än jag, instämma i Geijers önskan, att ”en naturlig adel i alla stånd” måtte uppkomma.
Frågas kan dock, om ej en sådan verkligen har funnits; och om ej den är lika mycket på väg att störtas och försvinna, som den ”privilegierade” adeln.
Visst är åtminstone, att till danandet af denna ”naturliga adel” väljer man, för det närvarande, ganska besynnerliga medel.
Se sid. 342, i andra delen af Thorilds Skrifter.
Liljensparre hade anmärkt, att denna förordning saknade egentliga straffbestämmelser.
Se förra delen, sid. 337.
Jemnför (Årg. 1792, N:a 49, 50, sid. 202), med detta ställe i texten, den af Philipson sjelf tillagda Noten.
Öfversättaren af Ferguson (se sid. 38.)
Hjelm säger:
”rätteligen har upplagan utgjort blott 1000, hvaraf Hofrätten tagit 800”.
Geijer, enligt en annan likaledes med Thorild förtrogen sagesman, berättar (se andra delen af Thorilds Skrifter, sid. 342), att i Thorilds rum ännu 1000 funnos qvar.
Så förtäljer Hjelm.
Liljensparre skickades, under förevändning af något uppdrag, till Pommern.
Detta är ett minnesfel, der Hofrättens åsigt blifrit förblandad med Åklagarens.
En i det Brockhausiska Conversations-Lexikon införd artikel om Thorild säger (så har åtminstone sjunde upplagan): att de ”am hellen Tage” nedsänkte den ”in ein grosses Grab mitten auf dem Markte”.
Menas sjelfva stor-torget: så hade dock väl näppeligen der, ”am hellen Tage”, en sådan graf kunnat tillåtas.
Det sällskap, som höll och utgaf dessa tal, synes varit en förberedande inledning till den sedermera uppträdande Höijer-Silfverstolpiska ”Juntan”.
Det angaf såsom sitt tvåfaldiga ändamål, att hos den Studerande Ungdomen väcka en allmännare uppmärksamhet på det offentliga medborgar-lifvets vigtiga tids-frågor, och motverka den splittring, som härledde sig från en då ännu mäktig öfverdrift af provinciell nationalism.
”Skaldebref till H. K. H.
Hertigen Regenten, i anledning af Förordningen mot Yppighet och Öfverflöd”.
Orden i Hjelms dagbok lyda: ”1793, den 12 September.
Thorilds hitsända och nu utgifna skrift om Qvinnokönets naturliga
Höghet lät Kellgren införa hel och hållen uti Stockholms-Posten, för att betaga afsättningen; hvarigenom ock Bokhandlaren Dahl skadades, som gifvit 50 Rdl. för tryckandet.
Gement, att sträcka sin hämdlystnad så långt”!
Intet vore lättare, – men också tråkigare, – än att i en lika lång mot-recension utreda (bland åtskilligt annat), dels att Thorild, om han än tagit en viss utlåtelse af Rosenstein för strängt efter bokstafven, dock hvarken gjort det med full orätt eller i ond afsigt, – dels att ur den sats af Beccaria, åt hvilken Leopold egnat en särskild och lång not, ingen annan mening kan dragas, än den Thorild har derur dragit.
Leopold vill öfvertyga oss att Thorild, då han skref sin afhandling om ”Mildheten”, icke hade läst Beccarias bok, utan vid ett blott ögnande deri trott sig finna nederst på en sida hela satsen fullständig, eller uraktlåtit att vända bladet och se de tre dithörande ord, som begynna den nästa sidan.
Men de tre af Leopold anförda orden äro i alla fall så långt ifrån att vederlägga Thorilds uppfattning, att de tvärtom göra det af honom nyttjade (och af Leopold sjelf gillade) exemplet än mera slående.
”Dråplig narr”! – ”Ung gäck”!
– ”Yngling utan slutkonst och försynthet”! m. fl. – Man märke, att ännu 1795 fortfor Thorild, som likväl då innehade en försvarlig mannaålder af trettiosex år, att vara ”yngling” för den sjelf blott trettionio-årige Leopold.
Kellgrens.
Leopolds.
Se andra delen af Thorilds Samlade Skrifter, sid. 343.
Hvars skaldegåfva och sorgliga lefnadslott i alla fall förtjena en kommande gärd af vänlig uppmärksamhet.