Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den första hon råkade var hamnfogden i Niéuport.
»Hvad nytt hörs det från din stad?» sade kejsarinnan. – »Ingenting nytt,» sade hamnfogden, »annat än att Cornelis Aertsen fick sin båt kullvräkt i går natt af en kastvind och blef funnen i morse utanför vår kust, ridande på båtkölen.» – »Det var ju godt, han frälsade lifvet,» sade kejsarinnan. – »Det kan ingen veta,» sade hamnfogden, »ty han var vansinnig, då man förde honom i land.» – »Var det af rädsla?» sade kejsarinnan. – »Ja,» sade hamnfogden, »det var därför att vi i Nieuport ej hafva något att lita till i nödens stund.
Cornelis visste, att hans hustru och de små barnen skulle få svälta ihjäl, om han förgicks, och den tanken skrämde väl vettet från honom.» – »Det är således det ni behöfver här ute på dynerna,» sade kejsarinnan, »något att lita på.» – »Det är det,» sade hamnfogden, »hafvet är osäkert, marken är osäker, fiske och förtjänst äro osäkra.
Något att lita på, det är hvad vi behöfva.»
Kejsarinnan gick vidare, till dess hon kom till prästen i Heyst.
»Hvad nytt från Heyst?» sade hon till honom. – »Ingenting nytt,» svarade han, »annat än att Jacob van Ravesteyn upphört med att dika ut marschlandet och gräfva ut hamnen och resa fyren och med allt annat nyttigt arbete han hade för händer.
– Hur kan det komma sig?» sade kejsarinnan.
– »Han har fått ett arf», sade prästen, »och nu synes det honom mindre än han väntat.» – »Men då har han dock något säkert,» sade kejsarinnan.
– »Ja visst,» sade prästen, »men då han har penningarna i sin hand, törs han ej våga några storverk af fruktan, att de ej skola förslå.» – »Alltså vore det något gränslöst stort, som behöfdes för att hjälpa er i Heyst,» sade kejsarinnan.
– »Så är det,» sade prästen, »där är oändligt mycket att göra och ingenting kan bli gjordt, förrän man vet, att man har oändligt mycket att ta af.»
Kejsarinnan gick vidare, tills hon kom till lotsåldermannen i Middelkerke och kunde fråga honom om nyheter från hans stad. – »Ingenting nytt vet jag att omtala,» sade lotsåldermannen, »annat än att Jan van der Meer kommit i strid med Luca Neerwinden.» – »Verkligen?»
– »Ja, de hafva funnit det där torskgrundet, som de båda sökt efter i hela sitt lif.
De hade hört berättas om det från gammalt och jagat omkring på hafvet för att finna det och varit de bästa vänner hela tiden, men nu sedan de funnit det, hafva de blifvit ovänner.» – »Således hade det varit bättre, om de aldrig funnit det,» sade kejsarinnan. – »Ja,» sade lotsåldermannen, »förvisso hade det varit bättre.» – »Således det, som skulle hjälpa er i Middelkerke,» sade kejsarinnan, »det borde vara så väl doldt, att ingen kunde finna det.» – »Just så,» sade åldermannen, »väl doldt måste det vara, ty om någon funne det, blefve det bara fiendskap och strid om det, eller ock blefve det genast förbrukadt, och då gjorde det ingen nytta mer.»
Kejsarinnan suckade och kände, att hon ingenting förmådde.
Hon gick sedan i mässan och under hela tiden låg hon på knä och bad, att hon ändock skulle kunna hjälpa folket.
Och, med er tillåtelse, medborgare, mot slutet af mässan fick hon klart för sig, att det var bättre att göra litet än intet.
Då folket kom ut ur mässan, ställde hon sig på kyrktrappan för att tala till det.
Det skall ingen västflandrare någonsin glömma hur hon då såg ut.
Skön var hon som en kejsarinna, och klädd var hon som en kejsarinna.
Hon hade låtit gifva sig krona och mantel och tagit spiran i hand.
Hon hade högt uppsatt, hvitpudradt hår och en snodd med stora, äkta pärlor ringlade fram mellan hårbubblorna.
Hon var klädd i rödt, lysande siden, men hela klädningen var öfverdragen med flamländska spetsar.
Hon hade röda, högklackade skor med stora juvelspännen öfver vristen.
Det är sådan hon ser ut, då hon regerar Västflandern än i dag.
Nu talade hon till kustborna och sade dem sin vilja.
Hon sade dem hur hon grubblat på hjälpmedel.
Hon sade, att de nog visste, att hon ej kunde tvinga hafvet till stillhet eller binda fast vinden, att hon ej kunde föra fiskstimmen in under kusten eller förvandla strandhafren till hvete.
Men hvad hon, arma människa, kunde göra för dem, det skulle dock ske.
De lågo alla på knä, medan hon talade.
Aldrig förr hade de känt ett så mildt och moderligt hjärta slå för dem.
Kejsarinnan talade så med dem om deras hårda lif, att de började gråta öfver hennes medlidsamhet.
Men nu, sade kejsarinnan, hade hon beslutat att lämna kvar hos dem sin kassakista med alla de skatter, som den kunde innehålla.
Det skulle vara hennes gåfva till dem alla, som bodde ute på dynerna.
Det var den enda hjälp hon kunde lämna, och hon bad dem förlåta, att den var så liten.
Och hon hade tårar i ögonen, hon ock, då hon sade detta.
Hon frågade dem nu, om de ville lofva och svära att ej begagna skatten, förrän nöden ibland dem var så stor, att den ej kunde blifva större.
Och vidare, om de ville svära, att de skulle låta den gå i arf till sina efterkommande, om de ej själfva behöfde den.
Och till sist bad hon hvarje enskild man svära, att han ej skulle söka att bemäktiga sig skatten för egen del utan först höra hela fiskarbefolkningen.
Om de ville svära!
Det ville de alla.
Och de välsignade kejsarinnan och gräto af tacksamhet.
Och hon grät och sade dem, att hon visste, att de behöfde ett aldrig sviktande stöd att lita till och oändliga skatter och onåbar lycka, men det kunde hon ej ge dem.
Hon hade aldrig varit så maktlös, som här ute på dynerna.
Medborgare, utan att hon visste det, i kraft af den regentvishet, som var nedlagd hos denna stora kvinna, har hon dock lyckats nå mer än hon åsyftat, och det är därför man kan säga, att hon än i dag regerar Västflandern.
Det måste göra er en glädje att höra all den välsignelse, som genom kejsarinnans gåfva blifvit spridd öfver Västflandern.
Folket där ute har något att lita på, som det så väl behöfver, som vi alla så väl behöfva.
Hur stor nöden kan vara, så är där ingen förtviflan.
De hafva sagt mig där ute hur kejsarinnans kassakista ser ut.
Som Sankta Ursulas skrin i Brügge, säga de, och ändå skönare.
Den är en efterhärmning af domkyrkan i Wien, och den är af rent guld, men på sidofälten ser man kejsarinnans öden afbildade i klaraste alabaster.
På de fyra små sidotornen lysa de fyra diamanter, som kejsarinnan ryckt ur den turkiske sultanens krona, och på gaflarna är hennes namnchiffer inlagdt med rubiner.
Men då jag frågar dem, om de sett skrinet, säga de, att skeppsbrutna sjömän, som äro i lifsfara, alltid se skrinet simma framför dem på vågen till ett tecken, att de ej skola vara i förtviflan för hustru och barn, om de skulle komma att lämna dem.
Men dessa äro de enda, som sett skatten, annars har ingen kommit den så nära, att han kunnat räkna den.
Och ni vet, medborgare, att kejsarinnan ej sade till någon hur mycket den innehöll.
Men om ni tviflar på hur nyttig den varit och är, så ber jag er fara ut till hafvet och se.
Där har varit ett gräfvande och byggande alltsedan, och hafvet ligger nu kufvadt under vågbrytare och damm och gör ingen skada, och det finnes gröna ängar på insidan om dynerna, och badställen och växande städer åt hafssidan.
Men för hvar fyr, som blifvit rest, och hvar hamn, som blifvit rensad, för hvart skepp, som börjat byggas, och hvarje damm, som blifvit uppkastad, har man alltid tänkt:
Om ej de egna pengarna räcka, då få vi hjälp af vår nådiga kejsarinna Maria Teresia.
Men det har bara varit som en sporre, de egna pengarna ha alltid räckt.
Ni vet också, att kejsarinnan ej sade hvar skatten befann sig.
Var det ej välbetänkt, medborgare?
Någon har den i förvar, men icke förr än alla beslutat sig för att dela den, skall den, som förvarar skatten, framträda och omtala hvar den finnes.
Därför vet man, att hvarken nu eller i framtiden skall den blifva orättvist fördelad.
Den är lika för alla.
Hvar och en vet, att kejsarinnan tänker på honom lika mycket som på hans granne.
Det kan ej bli tvister och afund bland folket där ute som på andra ställen, då det bästa är gemensamt.»
Biskopen afbröt pater Verneau.
»Det är nog,» sade han, »hur gjorde ni afslutningen?»
»Jag sade dem,» sade munken, »att det var en stor olycka, att den goda kejsarinnan ej också kommit till Charleroi.
Jag beklagade dem, därför att de ej ägde hennes kassakista.
Med de stora ting de hade föresatt sig att utföra, med det haf de hade att binda, och den flygsand de hade att styra, sade jag till dem, kunde säkert ingenting vara dem nödigare.»
»Nå?» frågade biskopen.
»Ett par kålrötter, ers högvördighet, och ett par hvisslingar, men då var jag redan nere från predikstolen.
Eljes ingenting.»
»De hade förstått,» sade biskopen, »att ni talade med dem om Guds försyn.»
Munken bugade sig.
»De hade förstått, att ni ville visa dem, att denna makt, som de håna, därför att de ej se den, måste hålla sig undan.
Att den skulle missbrukas i samma ögonblick, som den uppenbarade sig i förnimbar form.
Jag lyckönskar er.»
Munken drog sig bugande mot dörren.
Biskopen kom efter honom, strålande af välvilja.
»Men kassakistan, de tro ännu på den där borta?...»
»Om de tro!
Helt visst, monseigneur.»
»Och skatten, var det någonsin en skatt?»
»Med er tillåtelse, monseigneur, jag har svurit.»
»Nå, för mig. . .,» sade biskopen.
»Det är prästen i Blankenberghe, som har den i förvar.
Han har låtit mig se den.
Det är en liten träkista med järnbeslag.»
»Och på dess botten ligga tjugo blanka Maria Teresia-thalrar.»
Biskopen smålog, men blef hastigt allvarsam.
»Kan man jämföra en sådan träkista och försynen?»
»Alla jämförelser äro orättfärdiga, monseigneur.
Alla människotankar äro fåfängliga.»
Verneau bugade sig ännu en gång och gled ut ur mottagningsrummet.
BERÄTTELSER
GUDSFREDEN
Det var en gång en gammal bondgård, och det var en julafton med tung himmel, såsom före ett stort snöfall, och med pinande blåst från norr.
Det var just vid den tiden på eftermiddagen, då folk hade brådt med att afsluta sitt arbete, därför att man skulle gå och bada i badstugan.
Därinne eldade man så häftigt, att lågan slog ut genom skorstenen, och massor af gnistor och sotflingor flögo för vinden och föllo ned på de snöhöljda uthustaken.
I och med det att lågan steg upp ur badstuskorstenen och reste sig öfver gården som en eldpelare, började alla människor känna, att julen var för handen.
Pigan, som låg i förstugan och skurade, började småsjunga, fastän skurvattnet frös till is i baljan bredvid henne.
Drängarna, som stodo i skjulet och höggo julved, började klyfva två vedträn i taget och svängde yxorna så lustigt, som hade arbetet endast varit en lek.
Ur boden kom en gammal kvinna med en stor hög runda vörtbrödskakor på armen.
Hon gick långsamt öfver gården in i det stora, rödmålade boningshuset, och kom försiktigt in i storstugan, där hon satte ned brödet på långbänken.
Så bredde hon duk på bordet och lade ut brödet i högar, ett stort och ett litet i hvarje.
Hon var en besynnerligt ful gammal människa med rödaktigt hår, tunga, släpande ögonlock och ett eget stramt drag vid munnen och hakan, som skulle halssenorna vara för korta.
Men nu i julkvällen var det en sådan frid och glädtighet öfver henne, att man just ej kunde se hur ful hon var.
Men det var en på gården, som icke var glad, och det var hon, som höll på att binda björkrisviskorna, hvilka skulle begagnas under badet.
Hon satt framme vid spiseln och hade ett helt fång fint björkris framför sig på golfvet, men hon hade inga hållbara vidjor till att binda samman kvistarna.
Storstugan hade ett långt och lågt fönster med små rutor, och genom dessa föll skenet från badstugan in i rummet, lekte på golfvet och förgyllde björkriset.
Men flickan blef olyckligare, ju högre elden brann.
Hon visste, att viskorna skulle falla isär, så snart man rörde vid dem, och att hon skulle få lida smälek af detta, åtminstone ända till dess det flammade en ny julbrasa i den där skorstenen.
Rätt som hon satt så och kände sig olycklig, kom där in i stugan den, som hon var mest rädd för af alla.
Det var själfvaste Ingmar Ingmarson, husbonden.
Säkert hade han varit i badstugan för att se till, att ugnen skulle bli het tillräckligt, och nu ville han se hur det gick med viskorna.
Han var gammal, Ingmar Ingmarson, och han tyckte om det, som var gammalt.
Och just därför att folk började lägga bort att bada i badstuga och låta piska sig med björkris, lade han stor vikt vid att det skulle göras på hans gård och göras riktigt.
Ingmar Ingmarson gick i en gammal fårskinnspäls och bar skinnbyxor och becksömsskor.
Han var smutsig och orakad, säflig i sättet och kom in så stillsamt, att man likaså gärna kunde ha tagit honom för en tiggare.
Han hade ungefär samma drag och samma fulhet som hustrun, ty de voro släkt med hvarandra, och tösen hade af ålder lärt att ha helig vördnad för en hvar, som hade det utseendet.
Ty det var mycket, bara det att vara af Ingemarernas gamla släkt, som alltid hade varit den förnämsta i bygden, men det mesta en människa kunde vara, var att vara Ingmar Ingmarson själf och vara rikast och klokast och mäktigast i en hel kyrksocken.
Ingmar Ingmarson kom fram till flickan, böjde sig ned efter en af de färdiga viskorna och svängde den genom luften.
Och genast flögo riskvistarna åtskils, en hamnade på julbordet och en annan i himmelssängen.
»Hej du tös,» sade gubben Ingmar och skrattade, »tänker du, att man begagnar sådana viskor, då man badar hos Ingemarerna?
Eller är du mycket rädd om skinnet, du flicka?»
När husbonden icke tog det värre än så, blef pigan modig och svarade, att hon nog skulle binda viskor, som höllo, om man bara gåfve henne vidjor att binda med.
»Får väl skaffa dig vidjor då, flickan min,» sade gamle Ingmar, ty han var i ett riktigt jullynne.
Han gick ut ur storstugan, klef öfver henne med skurbaljan och stannade på dörrstenen för att se sig om efter någon, som han kunde sända till björkhagen efter vidjor.
Drängarna höllo ännu på med julveden, sonen kom ned från logen med julhalmen, de båda mågarna höllo på att släpa in arbetsåkdonen i skjulen, för att det skulle se helgdagslikt ut på gårdsplanen.
Det var ingen af dem, som hade tid att gå bort från gården.
Då beslöt gubben helt saktmodigt att gå själf.
Han gick snedt öfver gårdsplanen, som om han ämnade sig till fähuset, såg sig om för att veta, att ingen gaf akt på honom och gled så bakom ladugårdsväggen, där det fanns en något så när banad väg, som gick upp mot skogen.
Gubben höll det ej för nödigt att tala om för någon hvart han gick, ty då kunde det nog ha fallit sonen eller mågarna in att bedja honom stanna hemma.
Och gammalt folk vill helst ha sin egen vilja.
Han följde vägen öfver gärdena genom den lilla grandungen och kom fram till björkhagen.
Här vek han af från vägen och vadade upp i snön för att finna ett par årsgamla björktelningar.
Vid samma tid hade vinden ändtligen blifvit färdig med det, som den arbetat på hela dagen.
Den hade rifvit loss snön ur molnen, och nu kom den svepande uppåt skogen med ett långt släp af snöflingor efter sig.
Ingmar Ingmarson hade just lutat sig mot marken och skurit af en telning, då vinden kom farande alldeles fullastad med snö.
I samma stund, som gubben rätade upp sig, pustade vinden till och blåste en hel hög flingor in i hans ansikte.
Han fick ögonen fulla af snö, och vinden hvirflade så häftigt omkring honom, att han måste snurra rundt ett par gånger.
Hela olyckan torde nog i själfva verket ha berott därpå, att Ingmar Ingmarson blifvit gammal.
I sina unga dagar skulle han väl ej ha blifvit hufvudyr af en snöstorm.
Men nu gick allting så rundt för honom, som hade han svängt om i en julpolska.
Och då han ville gå hemåt, gick han åt alldeles orätt håll.
Han gick rätt in i den stora granskogen, som tog vid bakom björkhagen, i stället för att gå nedåt mot gärdena.
Mörkret föll hastigt, och bland ungträden i skogsbrynet fortsatte yrvädret alltjämt att hvina och svänga omkring honom.
Gubben såg nog, att han gick bland granar, men han förstod ej, att detta var på tok, ty det växte granar också på den sidan om björkskogen, som vette mot gården.
Men så kom han så långt inåt skogen, att det blef stilla och lugnt, stormen kändes ej, och träden blefvo höga och grofstammiga.
Då såg han, att han råkat vilse och ville vända.
Han hade blifvit yr och upphetsad, däraf att han kunnat gå vilse, och där han stod midt i spårlösa skogen, hade han ej nog reda i hufvudet till att känna på sig hvaråt han skulle gå.
Han tog först af åt ett håll och så åt ett annat.
Ändtligen föll det honom in att gå tillbaka i sina egna spår, men så kom mörkret, och han kunde ej följa dem.
Och det blef bara högre och högre träd omkring honom.
Han måtte gå hur han ville, så förstod han, att han kom längre och längre från skogsbrynet.
Det var som förgjordt och förtrolladt, att han skulle löpa omkring där på skogen hela kvällen och komma för sent till badningen.
Han vände om mössan och knöt om strumpebandet, men han förblef lika yr i hjärnan för den skull.
Och det blef alldeles mörkt, och han började tro, att han skulle bli tvungen att stanna i skogen öfver natten.
Han stödde sig mot en granstam och stod stilla för att få reda i tankarna.
Den här skogen var han väl bekant med, han hade gått här så mycket, att han borde känna hvartenda träd.
Han hade gått här som pojke och vallat får.
Han hade gått här och satt ut snaror för skogsfågeln.
I ungdomen hade han varit med om att hugga ned skogen.
Han hade sett den ligga fälld på stubbmarken, och han hade sett den växa upp på nytt.
Ändtligen tyckte han, att han började känna igen, hvar han var, och han trodde, att om han bara gick så och så, skulle han komma rätt.
Men hur han gick, kom han endast längre och längre in i skogsdjupet.
En gång kände han fast och glatt mark under foten, och då förstod han, att han ändtligen var kommen in på en väg.
Den försökte han nu följa, ty en väg skulle väl ändå alltid föra någonstans.
Men så löpte vägen in på en skogsäng och där hade yrvädret fritt spelrum, där fanns ej mer någon stig, där var endast drifvor och djup snö.
Då sjönk modet på gubben, och han kände sig som en arm stackare, som skulle nödgas dö ute i vildmarken.
Han började bli trött af att släpa sig fram genom snön, och gång på gång satte han sig ned på en sten för att hvila.
Men så snart han satte sig, höll han på att somna, och han visste, att han skulle frysa ihjäl, om han somnade.
Därför försökte han gå och gå, det var det enda, som kunde rädda honom.
Men bäst han gick, kunde han ej motstå lusten att sitta ned.
Han tyckte, att bara han fick hvila, så brydde han sig ej mycket om att det skulle kosta hans lif.
Han erfor ett sådant behag af att sitta stilla, att dödstanken ej alls plågade honom.
Han kände ett slags glädje vid att tänka på att då han vore död, skulle det läsas upp långa personalier öfver honom i kyrkan.
Han kom ihåg, hur vackert gamle prosten hade talat öfver hans far, och helt säkert skulle det nu blifva sagdt något vackert också öfver honom.
Det skulle talas om att han ägt den äldsta gården i bygden, och det skulle talas om den heder, som det ligger i att vara kommen af en ansenlig ätt.
Och så skulle det nämnas om ansvaret.
Jo, jo men, det var ansvar vid saken, det hade han alltid vetat.
Man fick hålla ut till det yttersta, då man var en af Ingemarsönerna.
Det for igenom honom såsom en stöt, att det ej var något hedersamt för honom att blifva funnen ihjälfrusen uppe i vilda skogen.
Han ville ej ha in detta i sitt eftermäle.
Och så steg han åter upp och började vandra.
Då hade han suttit stilla så länge, att hela massor af snö välte ned från hans päls, då han började röra sig.
Men så om en stund satt han åter och drömde.
Nu kom dödstanken än ljufvare till honom.
Han tänkte igenom hela begrafningen och all den heder, som skulle visas hans döda kropp.
Han såg det stora gästabudsbordet dukadt i högtidssalen i öfvervåningen, prosten och prostinnan i högsätet, lagmannen sittande där med hvitt krås utbredt öfver det smala bröstet, majorskan ståtande i svart siden och tjock guldkedja virad många varf kring halsen.
Han såg alla gästabudsrummen dragna med hvitt.
Hvita lakan för fönsterna, hvitt öfver möblerna!
Granrisadt på vägen alltifrån förstugan ända ned till kyrkan!
Bak och slakt och brygd och byk i två veckor före begrafningen.
Tjugu famnar ved uppeldade på fjorton dagar.
Liket på bår i innerstugan, os i de nyuppeldade rummen.
Sång vid liket då kistlocket påskrufvas, silfverplåtar på kistan.
Hela gården vimlande af gäster.
Allt byalaget i rörelse för att laga i ordning »förning», alla kyrkhattarna uppborstade, allt höstbrännvin utdrucket under grafölet, alla vägar myllrande af folk som vid en marknad.
Åter for gubben upp.
Han hade hört dem sitta och tala om honom under grafölet.
»Men hur kunde han gå och frysa ihjäl på det sättet?» frågade lagmannen.
»Hvad kunde han ha att göra uppe i storskogen?»
Och så svarade kaptenen, att det hade väl berott på julöl och brännvin.
Och detta väckte honom på nytt.
Ingemarsönerna voro nyktert folk.
Det skulle ej sägas om honom, att han varit oredig i sin sista stund.
Han började åter gå och gå.
Men han var så trött, att han knappast kunde stå.
Han var kommen högt uppåt skogen nu, det märkte han, ty där var en oländig mark, full af stora klippor, sådana som ej funnos längre ned.
Han fastnade med foten mellan ett par stenar, så att han knappast kunde komma lös, och under tiden stod han och jämrade sig.
Det var alldeles förbi med honom.
Rätt som det var, föll han omkull öfver en stor rishög.
Han föll mjukt på snö och ris, så det skedde honom ingen skada, men nu gitte han ej resa sig vidare.
Han hade ej lust till något annat i världen än att sofva.
Han lyfte undan riset en smula och kröp in under det, som hade det varit en fäll.
Men då han sköt in kroppen under kvistarna, kände han, att därinne i högen låg något, som var varmt och mjukt.
Här ligger visst en björn och sofver, tänkte han.
Han kände hur djuret rörde sig och hörde hur det vädrade omkring sig.
Han låg stilla i alla fall.
Han tänkte intet annat än att björnen gärna kunde få äta upp honom.
Han orkade ej gå ett steg till för att komma undan honom.
Men björnen tyckte sig väl ej vilja göra något åt den, som sökte skydd under hans tak under en sådan ovädersnatt.
Han flyttade sig något längre ned i sin håla liksom för att ge rum åt gästen, och strax därefter sof han med jämna, susande andetag.
Under tiden hade de ej mycken julfröjd nere i den gamla Ingmarsgården.
De hade sökt Ingmar Ingmarson hela julkvällen.
Först hade de gått rundt i hela boningshuset och i alla uthusen.
De hade sökt från vinden till källaren.
Sedan hade de gått omkring till granngårdarna och frågat efter Ingmar Ingmarson.
Då de ej funnit honom, hade söner och mågar begett sig ut kring marker och gärden.
Blossen, som skulle hafva lyst kyrkvandrarna vid färden till julottan, tändes och buros under det rasande yrvädret omkring på vägar och stigar.
Men vinden hade sopat igen alla spår, och dess hvinande förtog ljudet af rösterna, då de sökte ropa och hojta.
De voro uppe och ute till långt öfver midnatt, men då insågo de klarligen, att de måste vänta till dager, om de skulle finna den försvunne.
I den första bleka dagningen voro alla på Ingmarsgården åter uppe, och karlarna stodo på gården färdiga att bege sig till skogen.
Men innan de hunnit gå, kom den gamla husmodern och kallade in dem i storstugan.
Hon bjöd dem sitta ned på långbänkarna i stugan, själf satte hon sig vid julbordet med bibeln framför sig och började läsa.
Och då hon efter fattig förmåga sökt efter hvad som kunde vara passande att läsa under en sådan stund, hade hon funnit rätt på historien om mannen, som for från Jerusalem till Jericho och föll i röfvarehänder.
Hon läste långsamt och sjungande om den nödställde, som blef hulpen af den barmhärtige samaritanen.
Söner och mågar, döttrar och sondöttrar sutto omkring henne på bänkarna.
De voro alla lika henne och hvarandra, stora och tungföra med fula, gammalkloka ansikten, ty alla voro af Ingemarernas gamla ätt.
Alla hade rödaktigt hår, fräknig hy och ljusblå ögon med hvita ögonfransar.
De kunde väl annars te sig olika nog, men de hade alla ett strängt drag kring munnen, sömniga ögon och tunga rörelser, såsom hade de svårt för allting.
Men på hvar och en af dem kunde man dock se, att de hörde till de ypperste i bygden, att de visste med sig, att de voro för mer än andra.
Alla Ingmarsönerna och Ingmarsdöttrarna drogo djupa suckar under läsningen.
De frågade sig om någon samaritan hade funnit husbonden och tagit vård om honom.