Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag förnyar min begäran om ogillande af propos:n såsom grundlagsvidrig.
Sjelfva begynnelsepunkten, om jag så må uttrycka mig, för deras åsigter och argtimenter, hvilka här yrkat förkastande af de föreslagne voter:spropos:ne, är otvifvelaktigt den, att ett sönderdelande af den ifrågavande voteringsproposm kan och bör ske.
Detta sönderdelande borde, enl. deras åsigter, så verkställas, att sjelfva hufvudsaken först serskildt behandlades och afgjordes, samt att de s. k. verkslällighetsåtgärderne derefter pröfvades; och slutligen hafva desse
Hrr förklarat, alt hufvudfrägan icke hörde till statsregieringen.
Jag vågar likväl tilltro mig kunna bevisa, ali detta stöd är alldeles för svagt att kunna uppbära den conclusion desse
Hrr velat derpå bygga.
Om man nemi. betraktar punkten i sin helhet och besinnar hvad dermed åsyftas, så torde väl ingen, icke ens den talare, som ifrigast drifvit desse satser, kunna neka, att denna punkt afser en bestämmelse om den närvarande persedelräntans förvandling till en bestämd silfverränta.
Jag anser mig desto heldre befogad antaga denna räntornas förvandling såsom hufvudsak, som uti den del af punkten, hvilken den värde talaren sjelf hänfört till hufvudfrågan, förekommer följande: ”att de på skattläggning grundade ordinarie räntor inom alla delar af riket, utom Stora Kopparbergs län, måtte till ett för hvarje i jordeboken serskildt upptagen egendom sammanfördt belopp bestämmas och utsättas i r:dr silfver”.
Det vill säga till något viist belopp.
Ty hade denna del af punkten slutats med ordet ”bestämmas”, och Ulsk. blott sagt, alt räntan skulle bestämmas, så hade detta saknat all betydelse, emedan det då varit obestämdt på hvad sätt räntan skulle bestämmas.
Afven om mari, i likhet med den värde talaren, afdelar punkten så, att man blott säger det räntan skall bestämmas i silfver, vore derigenom icke någonting bestämdt föreskrifvet, ty det är ej nog dermed att man förvandlar räntan i silfver, utan denna förvandling måste ovilkorligen ske uti e/l visst belopp silfver, för att tanken skall vara utförd till något verkligt, och derföre har Utsk. äfven sagt, att de ordinarie räntorna skola på detta säll bestämmas och utsältas samt för framtiden beräknas och utgöras likmätigt mynlbestämningslagen af d. 1 Mars 1830.
Således är sjelfva hufvudsaken alt de ordinarie räntorna skola förvandlas till bestämda silfverräntor.
Men denna hufvudsak är icke uttryckt i den del af punkten, hvilken den värde talaren behagat lösrycka, ty, såsom jag här ofvan visat, mäste man på en och samma gång besluta, icke endast om räntornas förvandling i silfver, utan äfven om det belopp, hvaruti denna förvandling skall ske, och detta är deremot icke möjligt utan att på samma gång intaga hvad man påstått endast vara en verkslällighetsåtgärd, men som likväl utgör just den oskiljaktiga och nödvändiga bestämmelse, hvarförutan den så kallade grundsatsen Den 23 September f. m. 389 vore ett intet.
Häraf synes det således att StatsUlsk. vid delta tillfälle icke blott förfarit rigtigt, utan äfven omöjligt kunnat förfara på annat sätt, såvida icke hela saken skulle hafva förfallit till ett tomt tal, som icke hade varit bragt till något bestämdt stadgande.
Då nu Hr von Hartmansdorff och, såsom jag tror, flere andra med honom liktänkande, redan vid föreg:de tillfällen och äfven nu, hvad denna del af punkten beträffar, medgifvit, att den verkligen vore en statsregleringsfråga, sä kunde jag visserligen, på grund af det nödvändiga sammanhanget emellan densamma och det hela, förbigå den andra delen af frågan, vid hvilken Hr von Hartmansdorff fästat sig, nemi. den af honom benämnde lagstiftningsfrågan.
Men jag vill äfven för ett ögonblick ingå i detta resonnement.
Det är då visserligen mycket sant alt om frågan vore af lagstiftningsegenskap, så mäste den pröfvas efter sin natur, ulan afseende pä det Ulsk., som behandlat densamma.
Men hvad menas väl med lagstiftningsfrågor?
Det måtte vara dem, hvilka omförmälas i 87 § Reg.F., der äfven sättet för deras behandling och afgörande föreskrifves, nemi. att de skola afgöras genom 3 Stånds sammanstämmande beslut och dertill Konungens sanktion.
Men hvilka frågor äro der omtalade?
Jo, i §:n slår uttryckligen, att de skola angå stiftande, ändring eller upphäfvande af civil-, kriminal- eller kyrkolag.
Kan förevande fråga hänföras under någon af dessa?
Alltså kan den icke heller gerna subsumeras under 87 § Reg.F.
Man har till stöd för och närmare utveckling af sina åsigter åberopat 59 och 60 §§:ne.
Dessa §§ ådagalägga ganska rigtigt alt Konungens sanktion är nödvändig för tillvägabringandet^ af ändringar i de ordinarie räntorna, men hvem nekar detta?
Det år tvertom tydligt och äfven af mig medgifvet, att den nuvarande frågan fordrar båda statsmaklernes sammanstämmande beslut, men ingalunda äger man derföre rätt all, i afseende på behandlingen inom R.
St. hänskjuta densamma under 87 §, enär den icke, på grund af sin beskaffenhet, dil hörer.
Oaktadt den bevisning man här sökt åstadkomma, tror jag således icke alt denna § i förevartde fall kan tillämpas, utan att ämnet, såsom en verklig statsregleringsfråga, mäste behandlas såsom 69 § Reg.F. föreskrifver.
Man har visserligen äfven velat visa, all denna fråga icke är en statsregleringsfråga, pä den negativa grund, alt många andra frågor kunna inverka på statsregleringen, utan att de derföre äro statsregleringsfrägor.
Men jag ber all få observera huru illa denna anmärkning stämmer öfverens med hvad som nu är föremål för pröfning.
Ty det må visserligen vara sant, att många frågor, hvilka icke röra statsregleringen, kunna derpå inverka, men här är alldeles icke fråga om en inverkan, utan om saken sjelf.
Denna fråga är en länk, en del af sjelfva statsregleringen, och är sålunda icke på densamma endast medelbart eller omedelbart inverkande, utan den är uppenbart sjelfva saken.
Eftersöker man i statsregleringen, så finner man äfven en rubrik, som omtalar de ordinarie räntorna, och sålunda ingår dessas beräkning just i sjelfva statsregleringen.
Huru kan man då förneka 390 Den 23 September f. m. frågans egenskap och vilja sammanblanda henne med andra, endast inverkande omständigheter?
Man har äfven på åtskilliga sätt betraktat följder ne utaf ett bifall eller afslag i denna fråga, och i hvad mån det ena eller det andra kunde inverka väl eller illa.
Man har talat om det bedröfliga olycksbringande, om alla räntorna skulle komma alt förvandlas o. s. v. — men hvad hör detta hit?
Hvad som ärrätt eller orätt i behandlingssättet, får väl ej tydas allt efter som man önskar komma till ett visst mål i hufvudsakeu?
— Alan liar vidare talat om riksdagens sönderbrytande, äfvensom man å andra sidan sagt alt något sådant icke kunde äga rum, ty om de 2 Stånden, hvilka i frågan icke tänka lika med R. o. Ad. samt PresteSl., icke ville foga sig efter de 2:ne sistnämnde Ståndens åsigter, så skulle detta vara hell och hållet revolutionärt.
Det synes mig likväl vara temligen intolerant alt döma på delta sätt.
Hvarföre skulle då ej Bonde- och BorgareSlm kunna med samma rätt säga detsamma om de 2:ne första Stånden?
Derföre att en sak kan tydas olika, får man väl icke genast påstå att de, hvilka icke dela samma åsigter, nödvändigt mäste ledas af sämre motiver ån ens egna.
Jag tror således att vi böra noga akta oss för alla sådana omdömen, och låta den frågan vara oafgjord hvilka Stånd som i detta fall med mesta skäl kunna anses förnärma de andras beslutanderätt.
Eli finnes dock, hvarom jag tycker ali vi alla kunna blifva öfverens, och detta är, att del icke vore nyttigt eller önskvärd!, om, efter 10 månaders sammanvaro, R.
St. åtskiljdes ulan att hafva fullgjort den första och förnämsta af sina skyldigheter, nemi. att hafva afslutåt slatsregleringen.
Hvad nu sist vidkommer frågan om presterskapets privilegier och huruvida de angripas af ifrågavartde voleringspropos. eller icke, så anser jag mig icke böra ingå i någon vidlyftigare diskussion derom.
Det finnes prejudikater för båda åsigterne.
Jag tror, om jag icke allt för mycket misstager mig, att R.
St. vid 1834 års riksdag, i en lika beskaffad fråga, förklarat, alt presterskapets privilegier derunder icke voro beroende, då deremot vid 1840 års riksdag, i ett lika beskaffad! fall, Ständernas åsigt var alldeles motsatt.
Då del emedlertid, enl. min åsigt, under sådana förhållanden är af vigt att ingens lagliga rätt förnärmas, och jag i sådant fall heldre vill tolka en tvetydig lag för rymligt än för knappt, så tror jag att man gör rättast, om det, som under dessa privilegier kan hänföras, vid della tillfälle uteslutes ur voteringsproposm, hvarigenom det öfriga med sä mycket mera skäl kan och bör bifallas; men om ett dylikt vilkorligt bifall icke anses kunna fä ega rum nu genast, utan att voteriugsproposm i sådant fall först måste återremitteras, så förenar jag mig med de
Hrr, hvilka yrkat den nödiga återremissen.
Man har här framställt en grundsats, hvilken, i händelse den antages, skulle i högst betydlig mån inskränka den Svenska folkets representanter i grundlagen tillerkända beskattningsrätt.
Hr Printzensköld och några med honom Den 23 September f. m. 391 liktänkande ledamöter af detta RiksStånd hafva nemi. yttrat och påstått, att Statens ordinarie inkomster icke kunna blifva föremål för R.
Sits beslut, och att någon eftergift eller förändring af desamma icke kan af representationen beviljas.
En sådan inskränkning i rättigheter, som enl. grundlagen tillkomma R.
St., strider rakt mot både denna lags ordalydelse och praxis vid föregtde riksdagar.
Till bevis i sistnämnde hänseende anhåller jag att få återföra i Ståndets minne några vid de sednare riksdagarne af R.
Vid 1828 och 1830 arens riksdag tillstyrkte nemi.
StatsUtsk. och beslutade 2:ne RiksStånd att mantalspenningarna, hvilka utgöra en af de ordinarie inkomstlillarne, skulle dädanefter, utan afseende å denna skatts af ålder stadgade olika belopp i särskilda orter, utgå med 12 sk. för hvarje person inom hela riket, hvaremot de 2 andra Stånden afslogo det härom framställda förslag.
Denna fråga blef sedermera föremål för votering i förstärkt StatsUtsk.
Vid 1834 och 1835 årens riksdag beslutade 2:ne RiksStånd att djeknepenningarne skulle upphöra, ochde2:ne Stånden, att samma utskyld borrie fortfara, hvarom jemväl voterades i förstärkt Utsk.
Vid 1840 och 1841 årens riksdag beslutade 2 Ständ alt lagmans- och häradshöfdinge-räntan skulle eftergifvas samt 2
Stånd alt denna skatt skulle fortfarande utgå med oförändradt belopp.
Afven härom voterades i förstärkt StatsUtsk.
Dessa af mig nu uppgifna förhållanden, torde utgöra en på grundlagarnes förut obestridda tillämpning stödd, tillfyllestgöra nde vederläggning af den sats man, sä vidt jag minnes, nu förtörsta gängen sökt göra gällande.
Lagerbjelke anmärkt, har man visserligen vid föregtde tillfällen, då frågor om de ordinarie satsinkomsternas förändring hos RiksStånden förevarit, mycket ordat huruvida Konungens sanktion erfordrades eller icke för verkställigheten af härom vidtagna beslut, men mig veterligen hafva tankarne aldrig varit delade derom, att ju icke sådana beslut kunna af Ii.
St. fattas, och att då de väckta frågorna, i anseende till RiksStåndens skiljaktiga meningar, icke kunna på annat sätt afgöras, desamma skola hänskjutas till förstärkt StatsUtsk., som i R.
Stis stad och ställe äger att afslå eller bifalla de framställda förslagen.
Man har äfven påstått, alt frågor om indelningsverket icke kunde komma under omröstning i förstärkt StatsUtsk.
Detta strider likaledes mot den praxis, som vid många föregtde tillfällen varit iakttagen.
Cederström har sagt, alt Konungens propos. angtde beskattnings- och uppbördsväsendet borde behandlas såsom en lagfråga.
Om denna åsigt är riktig nu, skulle den väl äfven bordt framställas och yrkas vid riksdagens början och föranleda den Kongl, propostns remitterande till LagUtsk.; men hvarken Frihtn eller någon annan riksdagsman ifrågasatte vid denna propostns mottagande, att densamme skulle till sistnämnde Ulsk. remitteras.
Hr von Hartmansdorff har åberopat ett prejudikat från 1815 års riksdag, då frågan om uppsägningsrätten och markegångssältningarna m. m. behandlades af EkonomiUtsk.
Jag får härvid erinra den värde talaren, att de hufvudsakligasle frågor, som nu äro under - 392 Den 23 September f. m. ställda R.
Sl:s afgörande, icke ens voro föremål för någon behandling under den åberopade riksdagen.
Att bestämma de dagar då markegångssältningarna skola försiggå samt afgöra några på debiteringarnas oell uppbördens förrättande inverkande frågor, måste vara något belt annat än att besluta verkställigheten af en bela riket omfattande ränteförvandling eller skatteförenkling.
De utaf den värde talaren uppgifna frågor kunde derföre visserligen remitteras lill Ekon.Disk., utan att sådant borde anses såsom en ledning för nu förevarande ärendes behandlingssätt, helst alla andra mer eller mindre genomgripande förslag rörande beskatlningsförhållandena, varit af StatsUisk. handlagde.
Vid 1828 och 1830 arens riksdag afgaf StatsUisk., utan föregånget sammanträde med något annat Ulsk., sitt betänk. ang:de ränteförvandlingen, och vid 1835 års riksdag blef K.
Al:s propos. ang:de samma ämne remitterad endast lill StatsUisk.; varande enahanda ärende vid de 2 derpåföljde riksdagarne likaledes behandladt af samma Utsk.
Det synes mig derföre oneklig!, att just prejudikaterna tala för riktigheten af det behandlingssätt, sora jemväl denna riksdags StatsUisk. iakttagit.
Hr von Hartmansdorff har för 4:de eller 5:te gången exempelvis anfört förhållandet i fråga om bestämmandet af antalet ledamöter inom hofrätterna.
Han har nemi. erinrat derom, alt, i händelse R.
St., med anledn. af någon LagUtsk:s framställning, skulle förändra allmänna lagens stadgande om det antal ledamöter, som erfordras för alt hofrätt är domför, komme en sådan förändring att inverka på stalsregleringen.
Jag bestrider dock della exempels tillämplighet vid förevarande tillfälle, enär hvad R.
St. kunna besluta i afseende på det antal hofrättsledamöter, som skola öfvervara hvarje mål, icke kommer alt med en enda sk. höja anslagssummorna för hofrätterna, innan R.
St. vid statsregleringens uppgörande, uppå SlalsUlskts förslag, bestämt aflöningen för meranämnde ledamöter.
Det är dessutom ingalunda otänkbart, att, ehuru personalen inom en hofrätt varder ökad, aflöningen likväl för hvarje person kan så minskas, att hela aflöningsbeloppet för domstolen i allt fall blifver oförändradt.
För öfrigt bör alltid sjelfva hufvudsaken men icke dess accessorium bestämma målets behandlingssätt.
Uti förevande fall utgör ju skatteinkomsten hufvudsaken, ty förslaget åsyftar i främsta rummet att ordinarie räntan för framtiden skall utgå af hvarje hemman med ett visst af penningarnes silfvervärde levereradt belopp.
Denna fråga måtte väl likasom alla andra frågor angide de ordinarie statsinkomsternas belopp, tillkomma StatsUtsk:s behandling.
Jag kan derföre icke dela den af många talare yttrade åsigt om tillämpligheten uti nu ifrågavar:de hänseende af det utaf dem åberopade stadgandet i 2:dra mom. af 34 § Riksd.Ordn., lydande sålunda: ”Vilja R.
St. heldre än att tillsätta flera Ulsk., remittera sådana mål, som till visst Ulsk. icke höra, antingen lill Besvärs och Ekon.Ulsk., eller till något af de öfrige förut tillsatte Utsk., vare samma Utsk. pligtigt att med dess utlåt., i enlighet med erhållen remiss, inkomma, och bestämma sjelfva ämnets beskaffenhet efter grundlagen, men icke den hvarje serskildt Utsk. i all - Den 23 September f. m. 393 mänhet uppdragna befattning, huruledes ett mål, i enl. med R.
Att frågor om grundskatternas belopp och utgöringssätt tillhöra visst Utsk., eller StatsUtsk., borde svårligen med full öfvertygelse kunna förnekas.
Till besvarande af yttrandet ang:de behandlingen af förslag om allmänna författningars förändrande, torde jag endast behöfva erinra om de mångfalldiga exemplen vid alla förflutna riksmöten, äfvensom under denna riksdag, på ändringar och tillägg i författningar, hvartill R.
St. på StatsUlsk:s utlät, grundade beslut föranleda
Man har vidare yttrat, att den fråga hvarom StatsUtsk. i förevarande punkt sig utlåtit, kunde förfalla, och att frågor, som äga denna egenskap, icke kunde komma under omröstning i förstärkt StatsUtsk.
Det är obestridligt alt, då fråga uppstår om t.
ex. en arrendenedsättning af blott några tunnor spanmål, en sådan fråga kan förfalla, derest Stånden stanna i rakt stridande beslut, eller 2 Ständ afslå och 2 Stånd deremot bifalla nedsättningen.
Men sådant oaktadt och utan afseende å den ringa inverkan på Statens inkomster i det hela, beslutet härom kan äga, har dock vid sådana fall omröstning för frågans afgörande fått företagas i förstärkt StatsUtsk.
Ytterligare bar man erinrat om behandlingen af en bland de skatteförenklingsfrågor, som vid 1840 och 1841 årens riksdag förevoro.
Förhållandet var då likväl belt olika.
Statsregleringen var nemi. icke allenast af R.
St. fastställd, utan äfven skrifvelse härom lill K. M. aflåten, innan StatsUtsk. till RiksStm inkom med sitt slutliga yttrande och förslag ang:de förenklingen af uppbörds- och redogörelsesättet.
Ordinarie räntans belopp för den då inträdande statsregleringsperioden var sålunda redan af R.
St. bestämdt, och detta belopp kunde sedermera först vid kommande riksdag förändras genom det beslut R.
St. fattade i anledn. af StatsUtsk:s rör:de omförmälde ämne afgifna betänk.
Presterskapets privilegier hafva af en och annan talare blifvit åberopade, såsom utgörande ett grundlagsenlig! binder emot godkännandet af den voteringsproposm, som nu är föreslagen.
Hvad angår 4:de § i dessa privilegier, hvilken § PresteSt. tillförene, då fråga varit om indragning af de till presterskapets aflöning m, m., anslagna räntor och tionden, städse åberopat, sä får jag erinra, alt verkan af detta argument måhända förtjenar att lagas i öfvervägande, då 20 punkten i StalsUtsk:s mern. förekommer, men vid förevattde punkt är denna § icke tillämplig.
Sävidt jag kan finna, innehåller 4:de § af presterskapets privilegier icke något, som har sammanhang med sältet, hvarpå räntorna eller tionden skola utgöras, utan tillerkänna endast preslerskapel rättigheten att fortfarande tillgodonjuta samma inkomster.
Beträffande åter den af Hr von Hartmansdorff anförda 3 §, så lyder den sålunda: ”Skola alla personer af predikoembete! och läroståndet, hvar efter sin grad och värde, oförryckt bibehålla alla sina välfångna friheter, donationer och förläningar samt andra deras embeten tillhöriga lägenheter och ordinarie underhåll, jemväl ock de vederlag, hvilka de åtnjuta uuder samma titel och förbehåll, som de dem innehafva, alldeles efter brefvens innehåll”.
Ge - 394 Den 23 September f. m. norn godkännandet af det förslag, hvarom nu ifrågavar:de punkt handlar, komma icke några inkomster alt frångå presterskapet, utan kunna, oaktadt det härigenom fattade heslutet, de till presterskapet hörande personer hädanefter, såsom hitintills, omedelbart uppbära dem anslagna hemmansräntor.
Det nu upplästa stadgandet i presterskapets privilegium mätte väl aldrig kunna tillerkännas den helgd och utsträckning, att detsamma hindrar statsmaklerne att fatta något sagde räntor rörande beslut samt bestämma huru en del af de skattskyldige skola utgöra sina bidrag till statsverket.
Hr Gripenstedt har i sitt anförande redan besvarat de öfriga anmärknme, som emot formen för detta ärendes behandling blifvit framställde; oell jag anhåller derföre alt med honom få förena mig, likväl skiljer jag mig i så måtto från hvad han yttrat, att jag yrkar bifall till den föreslagne voterings-proposin.
De yttranden, som Konungens rådgifvare här afgifvit, hafva naturligtvis fängslat uppmärksamheten, åtminstone har förhållandet så varit med mig, då jag afhörde Hr Gripenstedls sednaste anförande.
Hr Gripenstedt har nemi. sökt försvara uppställningen af StatsUtsk:s betänk., der man sammanblandat räntornas förvandling i penningar med frågan, huruvida sådan räntornas förvandling skall ega rum eller icke, och Hr Gripenstedt har derjemte sagt, att, om ett annat förfaringssätt af Utsk. blifvit iakttaget, man icke skulle komma till något bestämdt resultat, och att frågan vore af den natur, att man icke kunde besluta ora räntornas förvandling, utan att omedelbarligen ingå i pröfning deraf huru räntorna skola beräknas.
Det mätte väl vara klart, att först måste frågan huruvida en förvandling af räutorna skall ega rum eller icke vara afgjord, innan man ingär i pröfning af de grunder, hvarefter dessa räntor skola förvandlas och beräknas.
Hr Gripenstedt har vidare sökt bevisa, att den föredragna punkten måste hänföras under 69 §, ty, säger Hr Gripenstedt, då 87 § Reg.F. uttryckligen omnämner de frågor, hvilka äro af civil-, kriminal- och kyrkolags-lagsliftningsnatur, men denna fråga dit icke kan hänföras, under hvilken § måste då ifråga varrde ärende hänföras, om icke under 69 §?
Jag frågar Hr Gripenstedt tillbaka, då Hr Gripenstedt medgifvit att denna fråga är af den beskaffenhet, att Konungen ovilkorligen eger rättighet att med R.
St. deltaga i lagstiftningen om densamma, hvilken natur skall man då gifva den?
Faller det icke af sig sjelf att hon måste ligga inom den civila lagstiftningens område, hvarest Konungen, gemensamt med R.
St., eger att besluta.
Vidare har Hr Gripenstedt sökt ådagalägga, att frågan rörer en del af statsregleringen eller rättare vore samma sak.
I ett svar pä en af Gr.
Lagerbjelkes anmärkmr har jag sökt afskilja frågan om sjelfva statsregleringen och frågan om sjelfva lagstiftningen, hvilket är desto nödigare, som ett är alt fatta beslut huruvida en ränta skall förvandlas eller icke, och annat att beräkna denna ränta, sådan hon utgår efter gällande lagar eller sådan hon kommer att utgå efter lagar, som i vederbörlig ordning blifvit till efterrättelse ut - Den 23 September f. m. 395 färdade.
Ytterligare har Hr Gripenstedt söat ådagalägga frågans sammanhang med statsregleringen dermed, att uti denna statsreglering skall finnas en rubrik, som omtalar sjelfva räntorna.
Uti statsregleringen finnes visserligen en sådan rubrik, men jag erinrar Hr Gripenstedt, alt i samma statsreglering äfven omtalas böter under en serskildt rubrik, och hvarifrån komma dessa böter?
Jo, från tillämpningen af de lagar, hvilka, enligt den i 87 § Reg.F., föreskrifna ordning tillkommit.
Således, när en rubrik i statsregleringen kan omfatta inkomster, hvilka härleda sig från tillämpningen i ett fall af sådana lagar, hvilka omförmälas i 87 § Reg.F., mäste det äfven vara klart, att denna samma statsreglering jemväl både kan och måste omfatta inkomster, härledande sig från andra i civil-lagsliftningsväg tillkomna lagar, hvaraf påtagligen följer, att den bevisning för sin sats, som Hr Gripenstedt ur sjelfva statsregleringen velat hemta, faller lill intet.
En annan värd talare har slutligen yttrat, alt då två Stånd vägrat alt afslula statsregleringen förr, än denna fråga blifvit afgjord, så skulle, om ett sådant afslutande icke skedde, skulden dertill kunna hvälfvas på dem, hvilka vilja förhindra frågans afgörande i förstärkt StatsUtsk.
Härpå har jag icke att meddela annat svar, än att så vida en vägran att afslula statsregleringen icke annorlunda kan betraktas än såsom ett steg af revolutionär beskaffenhet, så torde det försöket storligen misslyckas, alt betrakta deras handlingssätt för revolutionärt, hvilka yrka gällande lagars efterlefnad.
Jag hade icke ämnat att deltaga i öfverläggningen om detta ämne, men då fråga om återreraiss af betänk. blifvit väckt, anhåller äfven jag att få yttra några ord.
Om man vill jemföra grundlagens §§ med hvarandra och veta, hvilken kraft och verkan de kunna äga på något specielt fall, så är bästa vägledningen att erinra sig huru dessa grundlagens §§ tillkommit och hvad de innehålla.
Före 1809 ägde, som vi veta, Konungen ensamt att bestämma öfver Statens utgifter och öfver de inkomster hau disponerade, dels af ordinarie statsmedel och dels af utgående bevilin.
När olika tankar i afseende på några frågor uppstodo emellan RiksStm, ansågs i allmänhet, i enlighet med 1786 års riksdagsbeslut, 3 Stånds beslut utgöra R.
St:s, samt när dertill kommit Konungens bifall, ett sålunda tillkommit beslut, i allmänna lagfrågor, hafva blifvit gällande lag.
Deremot var det tvifvelaktigt huruvida samma regel ägde tillämpning vid afgörande af grundlagsfrågor.
Detta bestreds, såsom man erinrar sig, af R. o. Ad., då Konungen och de 3 andra Stånden 1789 antagit säkerhetsakten.
Uti bevillningsfrågor beslöt hvarje