Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och visst var det hugnande för Susanna att höra Sverige försvaradt med lika mycket allvar, som sakkunskap, visst var det henne en vällust, att höra den grofva röstens påståenden tillbakadrifna af den andra, mindre bullrande, men ändå kraftigare rösten, att höra den, slutligen mästare af fältet, deklamera följande verser, ställda till Gustaf Adolf den stores fädernesland, i anledning af hans död:
Førdunkles end eengang din Glands,
Henvissnar din grønnende Krands
Nedbøjede Moder!
Din Herligheds Minde
Dog aldrig skal svinde – –
Tacknemmelig Verden skal komme ihu,
At Gustavs Moder var Du! 5
Ja, visst var allt detta ett himmelrike för Susannas känslor, men rösten som talade så väl, rösten som försvarade Sverige, rösten som nedkallade detta himmelrike, den rösten verkade ändå mer än allt annat på Susanna, ty den rösten var – Haralds!
Susanna kunde ej tro sina öron, hon måste ta sina ögon till hjelp, och då hon ej mer kunde tvifla på, att hennes fäderneslands ädla försvarare var – Harald, då blef hon så öfverraskad och så glad, att hon så när begått en – dårskap, i sina känslors öfversvallning, om icke just i detta ögonblick, ett af de äldre fruntimren i sällskapet kommit till henne, och fört henne med sig till ett lugnare hörn af rummet, för att der i ro få fråga ut henne om allt, som hon ville veta.
Denna fru hörde till den klass, (spridd i alla länder på jorden), som något liknar parasitväxten deruti, att den växer och blomstrar, genom den näring den suger af de plantor, på hvilka den fäster sig.
Som denna fru hade brun klädning och bruna band i mössan, finna vi mycket lämpligt att kalla henne fru Brun.
Susanna måste nu redogöra för fru Brun om sin slägt, sitt hem, alla sina förhållanden, hvarföre hon kom till Norge?
Hur hon trifdes der? o. s. v.
Härmed allt var Susanna temmeligen öppenhjertig, men när talet kom på hennes närvarande belägenhet och på hennes matmoder, blef hon mera förbehållsam.
Äfven var fru Brun mindre angelägen att härvid fråga, än att berätta sjelf. «Jag har mycket väl känt öfverstinnan», sade hon, «i yngre dagar.
Hon var ett ganska vackert fruntimmer, men alltid något stolt.
Men jag låtsade icke derom, och vi voro mycket väl tillsammans.
Man har sagt mig att jag nu borde göra visit på Semb, men ... jag vet icke, ... jag har ej sett henne, se’n hon blifvit så der underlig.
Gud! kära vän, hur kan ni vara hos henne?
Hon skall vara så fasligt mörk och ängslig!»
Susanna svarade med ett varmt beröm för sin matmoder, och sade att hon visserligen var sorgbunden och tycktes vara olycklig, men detta fästade Susanna blott innerligare vid henne.
«Olycklig!« återtog fru Brun, «ja, om det vore allt .... men gunås!«....
Susanna frågade förvånad hvad hon menade.
Fru Brun svarade: «Jag säger ingenting, och jag tror intet ondt om henne, och tar henne alltid i försvar, men underligt ser det i alla fall ut med henne.
Kan ni väl tro att det finnes menniskor elaka nog att tala om, ... att misstänka ..... ett mord?!«
Susanna kunde hvarken tänka, eller tala, hon blott stirrade på den talande.
«Ja, ja,« fortfor fru Brun med flödande tunga, «så säges det!
Och nog lär väl öfversten, hennes man, som var en best, haft största del i saken, men nog lär väl också hon vetat af den – – påstås det.
Ser ni, – de hade en gosse hos sig, – hennes systers son.
Modren dog, sedan hon anförtrodt gossen i systerns och svågerns vård.
Nå hvad händer?
En vacker dag kommer gossen bort, – kommer aldrig mer igen; – man vet ej hvart han tagit vägen, men man finner hans kappa på en klippa vid sjön och bloddroppar på stenarne nedanför!
Borta blef gossen, och hans förmögenhet kom slägtingarna väl till pass, ty öfversten hade spelat bort allt hvad han och hans hustru egde.
Men vår Herre, i sin nåd, slog också öfversten, så att han blef lam och stum i hela fem års tid, och hans hustru lär allt sedan ej ha haft en glad dag på jorden.«
Blek af upprörda känslor, och så ifrigt som hon förr hade försvarat sitt fosterlands ära, försvarade Susanna nu sin matmoders oskuld.
Men hon blef afbruten deruti af den vänlige värden, som kom att uppmana henne, att förena sig med den öfriga ungdomen till lek och dans.
Men Susanna var så betagen af hvad hon fått höra, och längtade så mycket hem till sin matmoder, som hon kände sig älska mer än någonsin, nu då hon var så grymt förtalad, att hon bad att bli ursäktad från jullekarne och förklarade sin afsigt att resa hem.
Hon ville dock ej taga
Harald från sällskapet, utan ämnade oförskräckt fara allena.
«Köra kunde hon, och vägen skulle hon nog finna.«
Men knappt fick
Harald aning om hennes afsigt, förrän han gjorde sig färdig att följa henne, och det var ej värdt för Susanna att sätta sig deremot.
Värden och värdinnan deremot satte sig i sin hjertlighet mycket emot, att deras gäster skulle så snart lemna dem, och hotade dem med «Aasgaardsreija«, som om jultiden brukade vara å färde, och som skulle föra bort dem under vägen, om de blefvo vid sin oförståndiga föresats.
De gjorde det likväl, och reste, följda ända till slädan af värdsfolket.
Susanna tackade dem af rördt hjerta för all deras godhet, lofvade den älskvärda Thea att de skulle oftare se hvarandra, och kysste hjertligt den lilla Mina, som hängde sig vid hennes hals.
Knappt var Susanna i slädan och den emellan berg och skogar, förrän hon gaf sitt hjerta luft, genom att berätta för Harald den historia hon nyligen hört.
Och hennes afsky var icke ringare än Haralds vrede, öfver sådant nedrigt förtal, och öfver de menniskor som utsprida sådana foster af deras egna mörka själar.
Ja, han ifrade så häftigt öfver gamla fru Brun, och gjorde så hotande demonstrationer mot hennes välfärd, och hästen gjorde härvid så häftiga snedsprång och bugter, att Susanna blef angelägen leda samtalet på andra ämnen, och frågade Harald derföre hvad som menades med «Aasgaardsreija«, och hvarföre man hade velat skrämma dem med den.
Harald kom härvid i sitt vanliga lynne igen, och försäkrade Susanna att den ingalunda var att skämta med.
«Aarsgaardsreija,« berättade han, «utgöres af de andar, som icke äro nog goda att förtjena himmelen och icke heller nog onda att komma till helvetet; den utgöres af drinkare, fina bedragare, med ett ord af alla dem, som för en eller annan orsaks skull ha förskrifvit sig till hin onde.
De måste derföre till straff rida omkring ända till verldens slut.
I spetsen för färden rider «Guro-Rysse«, eller «Reisa-Rova«, som kännes igen på sin långa svans.
Efter henne följer en stor skara af båda könen.
Hästarne äro kolsvarta och deras ögon lysa i mörkret som eld.
De styras med glödande jernbetsel, rida såväl öfver vatten som öfver land, och ryttarnes vilda halloh, hästarnes fnysande, jernbetslens skrammel förorsaka ett buller, som höres på långt afstånd.
Der de kasta sadeln öfver taket, der måste en menniska dö, och der de förnimma att slagsmål och dråp skall inträffa, der komma de in och sätta sig på hyllan öfver dörren och väsnas och skratta i mjugg.
När man hör Aasgaardsreija komma, bör man genast kasta sig ned framstupa på marken, och låtsa som om man sof, ty om man ej gör det blir man oppsnappad af färden, och blir kastad vanmäktig, på något ställe, långt ifrån det der man befinner sig.
Ofta blir man derefter för hela sin lifstid tungsinnig och sjuklig.
Men den dygdige, som vid färdens ankomst genast kastar sig ned, har intet att befara, utom att hvar och en af det luftiga sällskapet spottar på honom.
När färden är förbi, så spottar man igen, och så är det förbi med den saken.«
Harald tillade, att denna färd vanligen var ute om julen, och att ingenting var möjligare, än att de ännu denna afton kunde råka ut för den, och i så fall var intet annat för Susanna att göra, än att hastigt stiga ur slädan och kasta sig «Næsegrus« till marken, med ansigtet i snön tills den vilda skaran vore förbi 6.
Susanna förklarade väl, att hon alls icke trodde på den historien, men Harald sade så allvarsamt, att hon en dag torde få erfara att den hade sin riktighet, och Susanna var af naturen så böjd att tro på det underbara, att hon som oftast, särdeles i de trånga dalpassen, riktade sin blick mot höjden, halft fruktande, halft önskande att få se de svarta hästarne med eldögon och glödande betsel, men endast klara stjernor sågo ned på henne, då och då fördunklade af norrskenen, som hviftade sina glänsande, flygtiga slöjor öfver himlahvalfvet.
Framme vid Semb, sågo de det vanliga matta ljusskenet från öfverstinnans fönster.
Susannas hjerta upprördes härvid, och med en djup suck sade hon:
«Ack hvad denna verlden är elak!
Att så lägga sten på börda och göra olyckan till brott!
Hvad, hvad kunna vi göra för att skydda henne mot illskans anfall?«
«Fru Brun skall åtminstone icke vidare utsprida sina lögner!« sade Harald.
«Jag skall i morgon fara till henne och tvinga henne att uppsvälja sina egna ord och skrämma henne från att någonsin låta dem komma opp igen.«
«Ja, det var bra!« utropade Susanna förtjust.
«När det händer ett barn en olycka,« fortfor Harald uppretad, «att då beskylla dess anhöriga för uppsåtligt mord!
Kan man tänka sig något mer nedrigt och orimligt?
Nej! sådana ormar skola åtminstone icke hväsa omkring den olyckliga frun!
Och att qväsa dem skall bli min sak!«
Och härmed tryckte Harald Susannas hand till afsked och skildes vid henne.
«Och min sak« – tänkte Susanna, med tårfulla ögon – «den skall bli att älska och tjena henne troget.
Kanske när ordning och trefnad
allt mer utbreder sig kring henne, när mången liten behaglighet dagligen kommer henne nära, kanske skall hon åter fatta vänskap för lifvet.«
Stilla weckor.
Naar tunge Skyer over Egnen drage
og Skoven sørger i en falmet Dragt,
da virker dobbelt Sympathiens Magt
og lover, under vinterlige Tage
en vaarlig Lyst af vore Hjerters Pagt.
Har du hört fuktdroppans fall i djupa grufvor, tungt och jemnt och tärande, urhålkande den mark på hvilken den faller?
– Har du hört bäckens sorl, der den leker sig fram mellan gröna bräddar, medan nickande blommor och strålande himlaljus spegla sig i dess våg?
– Det är ett hemligt qvitter, en hviskning om glädje deri. – Der har du bilder af tvenne slags still-lif, olika sins emellan, som helvete och himmel.
Båda lefvas på jorden, båda lefdes på Semb i Heimdalen under följande månader, det förra af fru Astrid, det sednare af Harald och Susanna, dock med den afvikelse, att stundom den tärande droppan förskingrades af en tillfällig vind, och att stundom hvarjehanda grums grumlade upp den lekande bäckens våg.
Januari gick fram med sin tilltagande sol, sin stigande vinterprakt.
Vattenfallen afsatte vid sina bräddar blommor, palmer, drufvor, ja, hela frukthorn af – is.
Domherrarne med purpurbröst lyste som hoppande flammor på den klara snön.
Vintern blommade i tindrande krystaller strödda på skog och mark, i luftens klara friskhet, i trastens sång, i snöfältens bländande glans.
Timmer fälldes i skogarne, och sånger ur Tegnérs Frithiof ljödo ofta dertill; man åkte på kälke i dalen, på skidor öfver fjellen.
Det var friskt lif öfverallt.
Striden på Semb i de svenska och norska sakerna hade allt sedan julen aftynat.
Väl försökte
Harald åtskilliga utfall mot svenska jernet, svenska skogen, o. s. v., men Susanna tycktes ej tro på deras allvar, och lät sig derföre ej retas af dem, och det sista anfallet på den svenska blåsten utföll så matt, att Harald beslöt låta det ämnet hvila så länge, och såg sig om efter något annat stridsämne att hålla sig varm med under vintern.
Februari och Mars tågade fram.
Detta är tyngsta delen af nordiska vintern.
Den var ung i Januari, men nu blir den gammal och grå och tung, särdeles så i kojorna, der ingen större omtanke är hemma.
Man har i det närmaste förtärt höstförrådet, så i stuga som i ladugård.
Det blir tungt för hungriga barn att släpa hem ved från skogen, när den blott låter magra vattvällingen koka i deras gryta, och icke engång alltid den!
April kom.
Den heter vårmånad, och lärkorna sjunga i skyn.
Men i de djupa dalarna klagar ofta då största ångest och nöd.
Då sår den fattiga landtmannen ofta aska och sand på snön, som betäcker hans åkertegar, så att den må smälta litet förr, och han må komma åt att plöja upp sin jord mellan snövallarne rundtomkring.
Susanna blef under dessa månader mycket bekant i dalens hyddor, och hennes varma hjerta fann der rika ämnen för deltagande och omsorger.
Harald, mån om att iakttaga hvarje godt tillfälle att låta Susanna rysa för sig och sin karakter, visade sig kall och obeveklig vid hennes berättelser om den nöd hon varit vittne till, och hade en stor förmåga att säga «nej!« till alla hennes propositioner för att afhjelpa den.
Han talade mycket om stränghet, om helsosam lexa o. s. v., och Susanna var icke sen att kalla honom «den grymmaste menniska«, en «Christjern Tyrann«, en «riktig menniskofiende«; vargar och björnar hade mera hjerta än han!
Aldrig mer skulle hon bedja honom om något, «så godt vore att tala vid stockar och stenar!« Och Susanna gick bort för att gråta bittra tårar.
Men när hon sedan fann mången nöd, i tysthet afhjelpt af «menniskofiendens« hand, när hon fann att han i åtskilligt följt hennes förslag, då fällde hon väl ock i tysthet glädjetårar, och glömde hastigt bort alla sina planer för fientlig förbehållsamhet.
Småningom glömde också Harald sin stridighet i ämnet, ty dess interesse var dock alltför stort, och maktpåliggande, och rätt som det var befunno sig båda gemensamt sysselsatta för samma sak, ehuru med någon skiljaktighet i methoden.
Susanna hade begynt med att gifva bort allt hvad hon ägde.
När hon sedan intet mer hade att gifva, begynte hon lyssna till Haralds åsigt att för de fattiga omkring dem, i allmänhet, mindre behöfdes egentliga allmosor, än ett vänligt och förnuftigt deltagande i deras angelägenheter, ett faderligt och moderligt förmynderskap, som upplifvade «de försmäktade hjertan« och styrkte de trötta händer, som voro nära att sjunka, till att åter lyfta sig, arbeta och hoppas.
I den klass, som kan sägas arbeta för dagligt bröd, finnas menniskor, som hjelpa sig sjelfva; det finnes andra, som ingen kan hjelpa, men den större mängden är den, som genom klok hjelp i råd och dåd kunde komma derhän att – hjelpa sig sjelfva, kunde komma till trefnad och bestånd.
Harald ansåg vigtigt att mera uteslutande vända folkets drift till boskapsskötsel, viss om att den var dessa trakters enda, säkra uppkomst.
Och så fort snön smälte och marken blef bar, gick han ut med drängar och husmän och sysselsatte sig ifrigt med att bortrödja från betesmarkerna de stenar, hvarmed de der i trakten äro liksom öfversållade, samt uppröjde nya gräsgångar för att bereda utväg till ymnigare foder, och Susannas hjerta slog af nöje när hon såg hans verksamhet, och huru han sjelf gick med i arbetet och lifvade alla genom sitt exempel och sitt friska mod.
Också fick Harald nu ofta sina favoriträtter till middagen, ja Susanna begynte sjelf finna en och annan af dem mycket ätlig, hvaribland särskildt må nämnas grynvälling med småsill.
Denna rätt, hvarmed ofta middagarne i Norge begynnas, serveras sålunda, att hvar gäst har bredvid sig en liten assiette, på hvilken ligger blanka småsillar, eller hvad vi i Sverige kalla «hvassbukar,« och man äter skiftevis en bit småsill och en sked välling, och det ser rätt bra ut och smakar ganska godt.
Harald var mot våren mycket sysselsatt med arbetet och arbetarena, så att han hade föga tid att i godo eller ondo egna åt Susanna.
Men som han hade upptäckt, att han möjligen med tiden kunde få svagt bröst, besökte han henne hvar morgon i mjölkboden, för att erhålla ett glas nysilad mjölk af hennes hand.
Deremot gaf han henne någon ny vårens blomma, eller, för ombytes skull, en nässla, (hvilken alltid häftigt slängdes i en vrå) och följde för öfrigt uppmärksamt tilldragelserna inom mjölkkammaren, och Susannas rörelser, under det hon ur mjölksåarne silade upp mjölken i bunkarne och ordnade den på hyllorna, hvarvid det hände honom att förlora sig i följande monolog:
«Se det kan man kalla handlag!
Hvad hon ser bra ut i den sysslan och med denna glada, vänliga uppsyn!...
Allt hvad hon vidrör blir trefligt;... allt förkofrar sig och frodas under hennes uppsigt.
Bara hon inte vore så häftig och ondsint af sig!... men i hjertat sitter det ej, ty bättre hjerta finnes ej.
Folk och kreatur älska henne och trifvas under henne ...
Lycklig den man som ... hum!«.......
Skulle vi ej med detsamma kasta en blick in i Susannas hjerta?
Der står det något besynnerligt till.
Saken var, att Harald, dels genom retsamhet och obeskedlighet, dels genom sin vänlighet, sina berättelser och det gedigna värde, som Susanna alltmera måste finna hos honom, hade så rotat sig in i alla hennes tankar och känslor, att hon omöjligt kunde få honom derifrån.
I vredesmod, i tacksamhet, i ondo, i godo, alltid måste hon tänka på honom.
Mången afton lade hon sig med den önskan, att hon aldrig skulle se honom mer, men vaknade alltid om morgonen
med hemlig längtan att råka honom åter.
Deras förhållande liknade mycket april-väder, hvilket vi klarast kunna se af –
En Majdag.
– «Før første Gang, før første Gang,
Det giver mangen Smaating Rang.
Den varer kort – kun i Sekunden.
Den er førbi naar den er runden.
Selv Græsset har en saaden Fest:
da regnes unge Føraar bedst,
Naar første Grønne Mulden bryder,
og Qvisten Hjertebladet skyder.
Saa mild er Gud at Alt, hvor smaat,
en «første Gangs« Triumph har faa’et.
I den Sekund det Døde lever,
og Livet sig til Himlen hæver.
En häftig regnskur hade nyss upphört.
Vinden sprang i sunnan, blåste mild och frisk, och jagade flockar af hvita skyar öfver den klarnande himmelen.
På gården vid Semb, som under regnet varit öde, började bli lif och rörelse.
Sex ankor traskade med stor förnöjelse ur och i vattenpuss, badande och putsande sig.
Tuppen, riddaren kallad, krafsade i jorden och började derefter lifligt locka, tillkännagifvande att han hade någonting godt att bjuda på, och när tvenne täcka, gråspräckliga hönor sprungo fram, släppte han för dem ur näbben först ett korn och så ett till, enligt en vacker han-instinkt, af hvilken hönorna begagnade sig utan krus och komplimenter.
Huru ledigt lefva ej djuren!
Kalkontuppen var i stort bryderi och hade svårt att hålla kontenansen.
Hans hvita dame hade begagnat sig af hönstuppens bjudning (som hon förmodligen trodde vara allmän) och sprang allt hvad hon förmådde med sina långa ben, och stack sitt hufvud fram mellan hönornas, för att få del af deras traktering.
Den ridderliga unga hönstuppen drog sig härvid, med någon förvåning och ett visst häpet halsljud, litet stolt tillbaka, men var dock alltför «gentleman« att på minsta vis förnärma den främmande, påflugna sköna.
Men de gråspräkliga hönorna vände henne ryggen.
Hennes öfvergifna make kacklade i full förtviflan, och spände ut sig, blossande i syna af vrede, vid sidan af sin svarta gemål, som teg och såg gunådligt opp åt himmelen.
Vid köksmuren rasade en svart katt med sin unge, under tusen mjuka krumbugter och språng, medan råttorna ofvanföre vid takrännan tittade spejande och nyfiket fram, drucko af regnvattnet, snusade in den friska luften, hvarefter de tryggt kröpo in under tegelstenarna åter.
Flugorna sträckte sina ben och begynte promenera i solskenet.
På gården stod en hög ask, i hvars topp vaggade ett skatbo.
En mängd skator, kandidater till luftpalatset, hade infunnit sig, flaxade skrikande deromkring, ville taga det i besittning, och jagade undan hvarandra.
Slutligen blefvo två ensamma, segrande qvar vid boet.
Då skrattade de och kystes under den vårblå himmelen, vaggade af sunnanvinden.
De bortjagade tröstade sig med att slå ned på gårdshundens matho, och plocka derur, medan den stolte Alfiero, sittande utanför sin koja, betraktade dem med högmodigt lugn.
Stararne slogo sina drillar och utsände melodiska hvisslingar, under det de flockade sig sam.manpåtakåsarne
Gräsen skakade af sig regndropparne i vinden, och den lilla stjernblomman, som är sångfåglar kär, reste åter sitt hufvud mot solen och helsades af lärkans jubelsång.
Gässen vaggade snattrande fram öfver gräsplanen, afbitande dess unga grönska.
Derunder uppenbarade sig en förändring, som inträffat inom deras samhälle.
Öfversittaren, den hvita gåsen, hade råkat bli halt, och hade med detsamma förlorat sin makt och myndighet.
Nu hade varit tillfälle för den grå gåsen att visa en vacker karakter, ett ädelmodigt sinne; men nej!
Den grå gåsen visade icke något sådant, utan som den hvita gåsen förr hade gjort åt honom, så gjorde han nu åt den, sträckande halsen åt honom och hållande honom på afstånd med skrik och hugg, och gäss-madamerna brydde sig ej derom, och den hvita gåsen måste nu hålla till godo att se sin rival råda midt i församlingen, medan han sjelf fick halta efter, hjelplös och föraktad.
Susanna, som såg detta, förlorade nu all vänskap för den grå gåsen, utan att vinna en högre för den hvita.
Hon fann att de voro lika goda.
Susanna återkom just nu från ett besök hon gjort i en husmansstuga, der hon hade hjelpt hustrun med att sätta upp och nu med att nedtaga en väf, och hennes ansigte lyste ännu af förnöjelse öfver den scen hon blifvit vittne till derinom.
Kon hade nemligen kalfvat samma morgon, och strid och ymnig rann mjölkkällan till outsäglig fröjd för fyra små bleka gossar, som nu voro delade mellan glädjen öfver den och beundran öfver den lilla, muntra svart- och hvitfläckiga kalfven, som hos den yngste äfven var blandad med någon fruktan.
Väfven sträckte sig också öfver förhoppning; Susanna hjelpte hustrun att klippa till plaggen på det spissammaste sätt, och hennes uppmuntrande ord och hjertliga deltagande voro som en grädda på mjölkfrukosten.
Det var med dessa glada intryck i sin själ, som
Susanna kom opp på gården vid Semb, och helsades af Alfiero och alla fjäderfäna med stort jubel.
Derunder fick hon dock höra skri och klagolåt af fåglar, och detta förde henne i trädgården.
Här fick hon se ett stare-par, som med ångest och skrikande flaxade omkring de nedersta grenarne af en ek.
I gräset derunder rörde sig något, svagt hoppande, och Susanna såg att det var en starunge, som vågat sig för tidigt ur boet och fallit ned.
Den höjde nu sin svaga klagan till föräldrarne, hvilka medelst sitt flaxande tycktes söka att hålla i respekt en grå katt, hvars snåla ögon blänkte fram under en grönskande häggbuske.
Susanna jagade bort katten och upptog och värmde den lilla fågeln vid sitt bröst.
Men häraf blefvo starpappa och starmamma på intet vis lugnade; deras oro tycktes snarare tilltaga.
Susanna hade hjertans gerna stillat den, men när hon blickade upp och såg starboet högt uppe i ekens stam, många alnar öfver hennes hufvud, blef hon rådlös.
Då ringde middagsklockan, Alfiero tjöt härtill på det mest tragiska vis, och Harald i spetsen för sitt arbetsmanskap återvände från marken.
Susanna skyndade att berätta honom sin nöd och visade honom ungen.
«Tag hit den,« sade Harald, «så skall jag vrida nacken af den och vi kunna få oss en liten stek till middagen.«
«Nej!
Kan ni vara så grym?« utropade Susanna.
Harald skrattade utan att svara, såg upp i eken för att utröna hvar boet befann sig, och svängde sig sedan med stor vighet upp i trädet.
Stående på en af dess nedersta qvistar, räckte han sig ned mot Susanna, sägande: «Gif nu hit! skall jag expediera den!« Och Susanna lemnade honom nu fågeln utan vidare anmärkning.
Spänstigt och lätt svängde sig nu Harald från gren till gren, hållande fågeln i venstra handen och åtföljd af det skrikande starparet, som höll ett förfärligt väsen kring hans hufvud.
Det var dem visserligen en syrpris när ungen blef helbregda insatt i boet, men det var icke längre en för Susanna, och när
Harald vig och varm hoppade ned ur trädet på marken, emottogs han af Susannas mest vänliga blickar och hjertliga tacksägelser.
I detta ögonblick kommo ett par kringfarande handelsmän med sina lass upp på gården, och bemärktes af Harald, som sade sig ha några uppköp att göra och bad om Susannas råd dervid.
Susanna var ett fruntimmer, och fruntimmer – gifva gerna råd.
Alltid goda bevars!
Sen en tid hade Harald ofta gjort åtskilliga uppköp och dervid alltid rådfört sig med Susanna, som visst fann sig litet smickrad deraf, men kunde ej låta bli att dervid stundom tänka om Harald: «han måtte ändå vara bra egoist.
Alltid tänker han på sig, och alltid köper han blott åt sig och aldrig något åt sin syster, som han likväl talar så mycket om, och tyckes hålla af!
Men – norska herrarne måtte allt hålla mest af sig sjelfva.«