Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. att i så målto bifalla den nu gjorda "ansökan, att förre innebafvarne af nu ifrågavar. qvarnsell broarrende må tillåtas, att med nästa fardag samma "arrende åter tillträda och uti 3o år innehafva, emot de af "dem erbjudna villkor, att till K. M. och Kronan afstå de "vid qvarnen befintliga, dem tillhöriga, hus och byggnader-, "hvilka i laga stånd böra underhållas och vid arrendetidens "slut aflemnas; alt för byggnads- och underhållsskyldighet "af qvarnen ansvara, så att qvar nen, med hvad dertill hörer, vid "arrendets slut, likaledes i laga stånd aflemnas, samt att erlägga ”en till 666 r:dr 3a sk. b:co förhöjd årlig arrendeafgift."
Uti hvad stånd dessa byggnader voro det ifrågavar. år et är ådagalagdtaf den synerätls beslut, hvilket Frih. Cederström uppläst.
Det torde således icke vara för Staten någon synnerlig fördel att få mottaga dem i deras nuvar. skick; och jag skulle tio, attoni dessa byggnader skulle tillhöra Lemkeska arfvingarna, med villkor alt de afflytta derifrån, så skulle, om egendomen utarrenderades, arrendet kunna lemna så stor t öfverskott mot hvad nuvar. innebafvarne erbjudit sig gifva, att man för detta öfverskott lätt kunde uppföra erforderliga byggnader.
Vidare säger Utsk , all arrendators skyldighet vore att för byggnad och underhåll af qvarnen ansvara , så att qvarnen, med hvad dertill hörer, i laga stånd aflemnas.
Det är en föreskrift , som gäller för hvartenda arrende, mert innebär icke något skäl, som berättigar Lemkeska arfvingarna alt bibehålla det nu ifrågavar.
—Slutligen yttrar Utsk. följande: "Äfvensom det förbehåll till undanrödjande af fram?
- ”tida tvistigheter torde böra fästas, att arrendeinnehafvarne, ”såsom ägare af Broby hemman, medgifva K. M. och Kronan ”rätt till qvarnplatsens, damnrfästets och vattenfallets fr am"gena begagnande, så att denna rättighet må varda lagligen ”befästad."
Det är icke ens ifrågasatt af arfvingarna, att icke qvarnen och bron höra Kronan till; derföre förefaller det mig besynnerligt, att man skall af dessa arrendeinnebafvare nu begära såsom en förmån, hvad man äger såsom en laglig rättighet, och om en arrendeinnehafvare eller Lemkeske arfvingarne skulle verkställa en sådan hotelse alt inför domstol fullfölja sina anspråk på qvarnplatsen; så tror jag, att det skulle vara föga äfventyr för Kronan alt inlåta sig i en sådan rättegång.
Jag anhåller derföre, i likhet med den föregående talaren, om propos. till afslag å ifrågavar. betänkande.
Då jag i ett föregående plenum yttrade mig ang:de ett mern,, som från StatsUtsk. inkommit i afseende på beviljande af förmåner ät anenda - Den 3o
Maj f. m. toter af Kronans egendomar, så nämnde jag 2:ne undantag, sorn icke voro af den art, hvilken jag ansåg innebära karak teren af de öfriga.
Jag förgat då, alt det finnes ett undantag till bland deni, nemi. arrendet å Nyqvarn.
Jagskall icke ingå i något slags upptagande af hvad Gr. Wrangel anfört om stafsekonpmiska grunder.
Vöre det blott de, sorn talade, så skulle jag, lika i afseende på detta sorn i afseende på de öfriga, afstyrka allt ingående af R.
St. i speciella omdömen; men bär är enskildt patt i fråga, som visserligen på lagligt sätt blifvit förvärfvad, men som dock varit något tvifvelaktig, emedan tankarne derom varit delade.
Det är ganska satint, att Bagaren Lemke för 100 år sedan erhöll arrendet, hvilket var ett af de mångå exempel af det sätt hvarpå Kronans lägenheter detr tiden förvaltades; men sedan derigenom en rättighet blifvit förvärfvad, och denna rättighet sedermera vid flera tillfällen erkänd, och sednast iSog, då dessa lägenheter finnas upptagna i dtm förteckning på Kionans tillhöriga kungsgårdar och öfriga lägenheter, sorn StatsTJtsk. till R.
St. år i8og afgaf, och på dess tillstyrkande af R.
St. godkändes; så uppstod derigenom denna rättighet, och den har gått, som all äganderätt, i arf, och arfvingarne hafva samma rättighet som deras fäder hafva
Att de skäl, som föranledde beslutet, icke varit så alldeles bestämda, synes deraf, att en tillfällighet var anledningen till denna rättighit; således mäste det vara tvistigt.
Under sådana förhållanden tror jag det icke vöre olämpligt, om R.
St. öfverlemnade åt K.
M. att å Dess och R.
Sits vägnar, efter hvad Ilan linner vara‘billigt, förfara.
Jag tillstyrker derföre, att en återremiss må äga rum, på det att SlatsUtsk.
, i öfverensstämmelse med hvad jag nu haft äran antora, måtte inkomma med ett annat betänkande.
Hvad beträffar afslag på betänk., så vore detta så mycket mera inconseqvent, som R. o. Ad., i stället för att afslå sådana frågor, förut återremitterat dylika ämnen, der icke sådana skäl förekommit, att fråga varit om enskild rätt, eller der man eljest skulle kunna tillämpa på R.
St. summum jus, summa injuria, utan der det endast varit frågan om, alt Kronans rätt blifvit försummad i afseende på odlingars företagande och themotejs utsående.
Jag anhåller 0111 återremiss på ifrågavar. betänkande.
Ehuru den ifrågavar. qvarnen och bron icke tillhöra Westmanland, har jag dock varit i tillfälle att bevittna det dåliga tillstånd, hvaruti både qvarnen och bron befunnit sig, under största delen af min lefnad, hvarom äfven det för en stund sedan upplästa syne-instrumentet vittnar.
— Hvad Hr Rosenblad anfört kan jag icke gilla.
Alt man en gång har misstagit sig, bör väl icke blifva något skäl att återigen begå ett misstag; och livart skulle det leila, om man genom en sådan nåd, som här är föreslagen, skulle uppmuntra hvar och en, sorn hade D c 11 3o M ;ij f. m. f.Ut ett gratial af Kronan, alt så ofullständigt och ilia upphvila sina åtagna förbindelser, att det allmänna derigenom skulle komma att lida.
Så inånga Svenskar och Norrmän, sorn rest öfver den bron, kunna intyga, hvilken skam det är föi'
Staten att låta den så förfalla som nu sker.
På grund af allt detta, anhåller jag om R. o. Ad:s afslag på ifrågavar. betänkande.
Hr Anckarsvärd, A u g.:
Det äger sin fullkomliga riktighet, såsom har blifvit anmärkt, att afdelningen inom StatsUlsk. afslog ifrågavar. ansökan, men att detta sedermera, under ventilationen inom Utskts plenum, gjordes om, och alt de, som önskade ansökan, stannade uti minoritet af 5 personer, bland hvilka reservanten Jan Andersson säkerligen äfven var eo.
Detta mäste bevisa, att omständigheter, som under discussionen uppgåfvos, voro så ömmande, att Utsk. ansåg sig böra ändra sitt beslut.
Sammaledes tyckes det hafva gått hos K. M., ty genom sammanstämmande domar voro arfvingarne dömde att frånträda sitt arrende; men K.
M. öfverlemnade icke desto mindre saken till R.
St. för att af dem slutligen afgöras.
Jag skulle äfven önska, att samma känsla kunde göra sig gällande inom den instans, eller R.
St., som nu kommer att afgöra denna fråga.
Hvad som på mig har verkat i detta fall har ingalunda varit någon den ringaste bekantskap med någon af de sökande, men jag har varit nödsakad att skaffa mig upplysning om verkliga förhållandet.
Här är först och främst uppgifvet all under en donation på detta arrende, som räckt uti 116 år, kan man icke uppgifva mC1' än 3:ne år, nemi. iö16, 1824 och 1826 — om jag icke missminner mig — då arrendato! erne försummat sin skyldighet att inom bestämd tid erlägga det vanliga ar rendet, oo!1 livad som brustit har endast varit omkring 100 r:dr, hvilka på nyåret blifvit till fullo erlagda.
Sedermera förekommer den omständigheten, att frågan redan för 1 3 eller i4 år tillbaka är vackt; men det egentliga felsteg, för hvilket arrendet blifvit innehafvarne fråndömdt, är en förseelse för 10 år sedan.
Detta är en alltför lång tid för att komma med så beskaffade efterräkningar, så mycket mera, när dertill kommer, att delta felsteg icke blifvit begånget af dem, som nu egentligen blifva lidande, utan af en förmyndare lör omyndiga barn, hvilken sjelf numera är insolvent, och att straffet således kommer att drabba complett oskyldiga ratoniskor.
Jag vill icke ingå i någon pröfning af den rätt, Ii varmed denna donation år 1724 gafs, icke heller i någon undersökning om riktigheten af det beslut, som i detta afseende fattades år 1809 Alltnog, denna donation har verkligen existerat; men jag hemställer, huruvida R.
St., cnlleetivt taget, skulle vilja begagna sig af en så beskaffad förseelse, som här är skedd, af en försummelse att ei lägga en så liten summa, för att skilja en hel slägt från hvad den äger Den 3o Maj f. m. till sin nödtorftiga bergning.
Jag tillåter mig visserligen icke alt klandra de domar, som blifvit fällda; tvertom, jag tror, att de varit grundade på lagens bud, men det är nåd, som här är i fråga. K. M:s remiss af saken till SlatsUtsk. kan icke afse annat än nåd, och jag ber att här få på Svenska språket åberopa livad en annan talare sagt på Latin, nemi. att högsta rätt kan blifva högsta orätt.
Jag tror, alt denna regel är mycket tillämplig uti detta fall, och att sökan derne äro fullkomligt straffade för den förseelse de gjort, genom ett io-årigt processande och deraf följande oro, och genom de utgifter de måst vidkännas vid den ena domstolen efter den andia.
Jag tror dem äfven vara nog straffade, derigenom att man öfvergår från det iilla arrende de varit underkastade, till ett många gånger större, och att man i stället för alt egendomen varit till dem upplåten på bestämd tid, nu vill fixera en tid af 3o år, hvarefter denna egendom återkommer i Kronans händer.
Jag tror att en eftergift i detta fall vore hvad som mest öfverensstämde med R.
St:s höga kall, såsom ledare och ordnare af det allmänna bästa.
Att här vilja för en liten statsinkomt, som verkligen i våra stora utgifter för öfrigt betyder så ofantligen litet, vilja görn en familj olycklig, som endast genom en förmyndares förseelse blifvit lidande, kan jag icke med min röst biträda.
Jag anser det vara min ridderliga pligt att försvara de faderlösa, isynnerhet när de äro af det svagare könet.
Jag motsätter mig icke i detta fall återremiss, om Ståndet skulle yrka densamma.
Tvertom jag skulle tcke på minsta vis vara nogräknad om formen, om R.
St. ville, för sin del, besluta eller till K. M. göra en tind. hemställan derom; jag skulle vara huru underdånig som helst, blott att de stackars sökanderne här få beviljadt hvad sorn jag tror vara icke precist någon laglig rätt, men hvad som jag tror böra bifallas, emedan R.
St. icke böra vara för stränga mot sådana sökander.
Jag anhåller om bifall å betänkandet.
Utom det att jag till alla delar instämmer i hvad Hrr Rosenblad och Anckarsvärd anföit, anhåller jag få tillägga några ord.
Hade Lemkeske arfvingarne oafbrutet betalt arrendeafgiften i rättan tid, så hade de naturligtvis perpetuel! fått bibehålla arrendet; men nu har en olycklig händelse gjort, att, i följd af förmyndarens insjuknande, arrende-afgiften blifvit betald 8 dagar sednare äu rätteligen ske bort.
Hade då Kronans ombud genast deraf tagit anledn. att yrka arrendets upphörande, skulle jag ej haft något att säga, men dervid gjordes intet, utan arrendesumman qvitterades och arrendet förblef under g års tid oklandradt; men då praescriptionstiden det loide året skulle inträffa, då först började Kronans ombud en rättegång, hvilken sedermera på juridiska skäl visserligen måst af arrendatorerna förloras, emedan det var onekligt, att de
Den 3o M a j f. m. 463 8 dagarna blifvit öfverskridua; men jag vill fråga om någon billighet och rättvisa ligger deruti?
Jag talar nu icke om den juridiska rättvisan, utan om den billighetskänsla, som ligger hos hvarje menniska, denmoialiska öfvertygelsen, som livar och en vid ett sådant tillfälle är skyldig att afse.
Då tror jag det vara R.
St. tillständigt, att åtminstone till någon del söka lätta hvad lagens stränghet i detta fall åstadkommit.
Arfvingarne hafva i alla fall, om också StatsUtskts betänk. går igenom, lidit ganska betydlig förlust.
Försl och fiämst gå de miste om det perpeluella arrendet, dernäst få de betala en betydligt högre arrendesumma, nemi. 666 r:dr 32 sk. b:co i stället för 6oo daler silfvermynt, och sedermera äro de ålagde, att, efter det 3o-åriga arrendets slut, lill Kronan afleverera qvarnarna m. m. i fullt lagligt stånd.
Dessutom hafva de förbundit sig, att till Kronan öfverlemna de hus, som ligga på Broby skalteköpta hemmnnsägor, och hvilka de äro berättigade att behålla eller genom rättegång kunna tvinga Kronan att afstå eller laga dan.
På alla dessa skäl anser jag för min enskilda del det vara R.
St. tillständigt att bifalla StatsUtskts betänkande.
Jag får vördsamt bos R. o. Ad. anhålla om ursägt för det jag på en kort stund upptager Ståndets tid.
Jag önskade att icke behöfva upptaga den för länge, men jag går så långt i denna sak, som jag äger rättighet att gå; ty här kommer alt afgöras om familjers och omyndiga barns framtida ruin eller bestånd, och då bör en representant, sorn någorlunda känner förhållandet, icke med stillatigande liknöjdhet förbise de enskildes framtida väl.
Bagaren Lemkes nu lefvande arfvingar, som ärfde Nyqvarn efter hans död, hafva redan oskyldigt fått vidkännas en högst olycklig och kostsam process.
De skulle vara ännu olyckligare, om R.
St. ei ville behjerta deras belägenhet och bifalla StalsUtskts utlåtande.
Jag sade, alt de voro oskyldige till sakens närvar, förhållande, och det är en sanning, att de nu lefvande arfvingarne äro oskyldige till detta förhållande, ty det var en aktad man, som var lill åren och redan ligger i ro uti sin grift, hvilken hade blifvit anförtrodd att under åren 1816, 1824 ocl' '826 vara disponent öfver qvarnen; och det var han, som försummade att betala arrendeafgiften vid årets slut, då den skulle betalas.
Han erlnde dock halfva arrendet vid årets slut, men andia hälften kom icke att betalas förr än några månader efteråt.
Det var hela affären.
Skola nu desse arfvingar lida för att 2:ne månader vid arrendets erläggande blifvit öfverskridna af disponenten?
Genom denna försummelse har han ådragit sina medarfvingar äfvensom sina egna arfvingar denna olyckliga process, och måhända vållat deras ruin, om icke Ständerne vilja afgöra saken till arfvingarnes fördel.
Jag har 1111 fullgjort min pligt, och jag anser här stället vara för 4f>4 Den 3o Maj f. m. hvarje representant alt upprätthålla billighet och rätt.
Derföre äro \i hitkomne, alt vi icke skola med liknöjdhet förbise hvad som rörer våra medbröders ralf.
Den juridiska domen är redan fälld, och den kunna vi icke återtaga; men det moraliska domslutet inom oss kunna vi falla.
Det afgörande steget är hardt tära, och jag får vördsamt anförtiö saken åt R. o. Ad:s ädla hcpröfvande.
Jag har icke begärt ordet för alt yttra mig i sjelfva saketi, eller i afseende på bifall eller afsl.ig å Utsk:s betänk.; men både inom och Utom
Representationen har så mycket blifvit taladt om detta mål, all jag, som i egenskap af Karamar-adv.-fiscal i sisla instansen handlagt detsamma, anser mig böra lemna några upplysningar om domskälen, för att derigenom visa, att K.
M:s nåd. dom icke ar så sfi äng och obillig, som mången vård talare här ansett den.
Hr Stuart uppläste derefter följande:
Lemkeska arfvingäi na låg icke endast lil! last, att de för* stimmat i tid anmäla bristfälligheterna å bron, utan äfven, — utom den mindre vigtiga omständigheten, att de icke vid alla tillfällen ordentligen inbetalt deras äi bende, — alt de underlåtit i lid bättra de smärre bristfälliglieterna å bron, hvarigenom dess förtidiga förderfvande förckömmits, samt alldeles åsidosatt att tillbörligen vidtmaklhälla qvnrnhuset med tillhörande löpande verk, hvilket dem ålegat enl.
1724 års i denna del både bestämda och stränga föreskrift.
Här* på grundar sig och K.
M:s dom, hvilken, under åberopande af 16 cap. 2 och 4 SJjna Jorda-b:n, fastställer häradsrättens utslag, hvilket upplager öyssberörde omständigheter.
Vid af- och tilltrödessynen den 6 i denna månad befanns qvarnhuset i det förfallna skick, alt det icke vidare kan begagnas utan måste ombyggas, och uppskattades husrötan derå och å det löpande verket lill 4»184 Hdr 4'- sk 10 r. och å de qvarnen tillhörande hus till 842 r:dr 3-2 sk. eller tillsammans 5,027 r;dr 26 sk 10 r. allt b:co. Nyqvarns tullbro är förut till ombyggnad utdömd.
Enligt af Öiverstelieutenaiiten Blom uppgjordt och af Ofverintendents-embetet gransk ad t och godkändt förslag, uppgår kostnaden för en ny stenbro till icke mindre än 47)832 r:dr 24 sk. b:co, hvaraf 3g,i3a r:dr 24 sk. komma att tillskjutas af Kronan, och 8,700 r:dr af Asunda häradsboer, genom dem åliggande arbetsbiträden och körslor in natura.
Något synnerligt afseende fl alfvingarnes anspråk på äganderätt lill de qvarnen åtföljande byggnader, vattenfallet och qvarnplatsen m. m., bör icke fästas.
Husen tillhöra icke, såsom Ulsk. antager, arfvingarna utan Kronan, som deraf bör sitta i rolig besittning, intill dess arfvingarne kunna styrka deras rätt dertill, i hvilket afseende arfvingarne ännu icke ens stämt, och ännu mindre förebragt någon bevisning, hvilken torde blifva så mycket svårare att ålad - Den 3o Maj f. ra, 465 åstadkomma, som dessa Inis finnas såsom Kronans omförmälda i 1724 års arrendecontract, uti hvars 4 morn.
Lemke ålägges atl desamma jemte qvarnen underhålla.
Hvad sjelfva qvarnen angar, så ligger den midt i qvarnfallet, der kongsådra finnes, och båda hafva af ålder varit erkända såsom krono.
Ilr Anckarsvärd:
Jag anhåller blott att, i anledn. af den siste värde talarens yttrande om det obestånd, sorn nu möjligen existerar vid ifrågavar. qvarn, och hvilket jag ej vili bestrida, emedan förhållandet dermed är mig obekant, få erinra, att detta obestånd synes lätteligen kunna förklaras genom den långvariga processen, då hvar och en, som liar någon kännedom 0111 vattenverk, vet huru snart de förfalla, om de icke ständigt underhållas; och jag hemställer, huruvida man rättvisligen kunnat fordra af dessa personer, att de under en rättegång, sådan som denna, under osäkerhet eller snarare bestämd säkerhet att skiljas från arrendet, skulle underhålla qvarnen i complett skick.
Jag tror således, atl äfven denna anmärkn. skäligen bör förfalla, och att mildheten i denna, likasom i afseende på öfriga förhållanden, bör komma i fråga.
Flemings yttrande angår, så misskänner jag icke hans goda afsigt dermed; men jag får dock tillkännagifva, att hvad StatsUtsk. här föreslagit är hvad sökanderne i nådeväg hos K.
M. sjelfve erbjudit sig att erlägga.
De hafva anhållit, att om de af gunst och nåd kunde blifva bibehållne vid någon fördel och endast borde vidkännas en skälig uppoffring, i följd af den försummelse, som ägt rum, den leuteration måtte medgifvas, alt de emot en visserligen högre arrendeafgift än förut blifvit erlagd, men dock mindre än hvartill den på en auction kunde uppdrifvas, skulle få i 3o års tid sitta i oqvald besittning af lägenheten.
Nära nog måste då den generation, som Iiär är i fråga, vara hädangången eller på vägen att blifva det; och jag skulle vid sådant förhållande tro, att man ej behöfde göra sig några förebråelser att efter de 3o årens förlopp låta egendomen återgå till Staten, men obilligt synes det, alt nu begagna en försummelse af den ringa natur, sorn här förekommit, helst då det varit tredje man, som begått denna försummelse till prejudice för omyndiga barn, som ej kunnat hafva tillsyn öfver skyldigheternas fullgörande.
Jag tror således, att all rättvisa vöre iakttagen, om K. o.
Ad. af ädelmod — ty på lag kunna här inga anspråk stödjas — biföll hvad StatsUtsk. på grund af K.
M:s remiss haft äran framställa.
Jag yrkar således bifall till Utsk:s betänkande.
Gr. Wrangel:
Jag bestrider visserligen icke hvad Hr: ne Rosenblad och Anckarsvärd anfört, att Lemkeske arfvingarne i en lång följd, af år ansett ifrågavar. lägenheter 7 H - 4 <56
Den 3o Maj f. m. såsom elt slags fideicommisse och såsom sådant beräknat dem i skiften oell afhandlingar; men för bibehållandet af ett sådant fideicommiss synes det å Statens sida vara en ganska billig pretention, att lägenheterna underhållas i fullgod! skick.
När nu så väsendlliga bristfälligheler blifvit anmärkta, som Frihjne Cederström och Ridderstolpe saint Hr Stuart omnämnt, skulle jag tro det vore skäl att här låta rätten gälla mer än den förmenta billigheten.
Jag förmodar också, att de ömmande omständigheter, som här blifvit uppgifna, äro mer relativa än absoluta.
Qvarnen och bron lära hafva gifvit inneliafvarne en årlig inkomst af 3 å 4>°oo r:dr b:co.
De personer, som innehaft dessa lägenheter, hafva således varit i sin mån förmögne, och om de nu blifva förlustige rättigheten att bibehålla dessa lägenheter, så tillskyndas dem en förlust, men den vore endast en minskning af deras förmögenhet och kan icke vara af den beskaffenhet att verka till deras ruin; och i alla fall, mine herrar! är det väl icke R. o. Ad;s och R.
5l:s egentliga kall alt vid riksdagarna ingå i speciel pröfning af personers mer eller mindre lyckliga belägenhet, samt att i följd deraf till dem upplåta Kronans lägenheter eller andra förmåner för att lätta deras möjligen nödställda belägenhet.
Vi äro hitkomne för att reglera Statens inkomster och bidraga till samhällets förkofran i moraliskt, intellectuelt och ekonomiskt afseende.
När StatsTJtsk. har att yttra sig öfver anslag till Riksarchivet, Academien för de fria konsterna och dylikt, hvarigenom en förkofran för nationens vettcnskapliga utbildning och för den Svenska konsten kunnat beredas, då finnas icke tillgångar på ett par tre tusen r:dr för ett sådant ändamål; men deremot anser Hr Anckarsvärd för en lumpenhet att efterskänka en årlig inkomst af 3 å 4,ooo r:dr för några omyndiga barn.
Ett sådant statshushållningssätt bestrider jag på det högsta, och jag anser, att man sålunda gjorde sig skyldig till det gaspillage eller den bortplottring, hvarföre förebråelse blifvit riktad emot Regeringen och de förvaltande verken.
Jag fortfar således i min begäran om afslag å Utskrs betänkande.
Hr Lagerhjelm, Pehr; R. o. Ad. har, genom Presidenten i K.
Kammar-colhm, låtit sig föredragas häradsrättens utslag och Högsta Domstolens dom i detta ämne.
Kammar-adv.-fiscalen har också utlåtit sig, och det synes då som föga fattades att vi här utgjorde elt af ioo personer bestående Riks-colhm.
Jag anmärker detta såsom ett klart bevis på, huru frågorna bedrifvas och måste bedrifvas, om RiksSCn skola ingå i sådana detaljer, som StatsUtsk., icke blott vid detta, utan flera tillfällen, framkastat.
Dettao aktadt, erkänner nu en ledamot af StatsUtsk., att åtskilliga omständigheter här blifvit uppgifna, som icke varit of Utsk. kända; och huru är det möjligt för den, som sitter i ett StatsUtsk., alt vid Den 3o Maj f. m. 467 behandlingen af der förekommande mångfalid iga neli vidlyftiga mål intränga i de minsta detaljerna, hvilka tillhöra en mängd af embetsman?
Delta uther jag mig att få anmärka för att fasta R. o. Adis uppmärksamhet vid olämpligheten i allmänhet, att har handlägga mål så i detalj, som StalsUtsk. nu och i flera föregående betänkm gjort det.
Men oaktadt allt della, måste jag å andra sidan bekänna, att tillräckligt af en StatsUtskis ledamot blifvit anfördt, för att finna skäl tala för billigheten af hvad StalsUtsk. föreslagit.
Han har nemi. framställt, att i händelse man afslog hvad som blifvit hegardt, så skulle omyndiga barn blifva lidande, naturligtvis icke genom egen försummelse, utan för deras förmyndares skull.
Denne åter var ur stånd att ersätta hvad honom möjligen kunnat ådömmas, i följd af tilltall hos den publika auctoritet, som
Staten tillsatt att vaka öfver omyndiga barns rätt.
Således skulle, då ersättning ej kan erhållas hos förmyndaren, barnen få sitta emelian genom en åtgärd af Staten, som sjelf är att anse såsom deras öfver förmyndare.
Då man sålunda betraktar frågan å ömse sidor, förekommer på den ena, olämpligheten att handlägga frågan så i detalj, samt omöjligheten för StalsUtsk. att taga fullkomlig kännedom af alla dessa frågor; men å andra sidan synes mig likväl aniedn. här vara för Ständerna att visa godhet, då icke rättvisan kan hafva det ringaste anspråk.
Jag skulle således tro, att man hade skäl att afslå saken, men öfverlemna lill StatsUtsk.
, att, på grund af de speciella omständigheter som förekommit, föreslå Ständerna att bevilja hvad billigheten i delta afseende kan fordra, eller alt föreslå medgifvande af en nådegåfva, för att den högsta rättvisan ej må blifva en orättvisa, hvilket jag har allt skäl alt tro, då en ledamot af StalsUtsk. så bestämdt uttryckt sig i denna riktning.
Detta kan icke ske, ulan att ärendet återremitteras.