Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är snart gjordt, nu då jag vet hvar det finns.
— Tack, inte nu, men innan du lemnar mig.
— Jag lemnar dig icke; du måste hemtas till byn; det finnes en läkare vid Aukwoodhouse.
— Nej, aldrig!
Tror du, att jag vill underkasta mig ett pinsamt förhör, en krånglig rättegång, der Zusettes namn skulle nämnas, der man tusen gånger skulle låta mig dö af raseri och smärta, innan jag slutligen kanhända blef hängd som en mördare.
Nej, förr kastar jag mig i hafvet, om jag icke på annat sätt kan lemna denna förbannade ö.
— Men förklara mig nu, om du förmår; jag kan icke ännu fatta, hvarför du tvingat Hawerfield till denna olyckliga strid?
— Åh, det är sagdt i få ord.
Det är han, som beröfvat mig mer än lifvet, som dödat Zuzette.
— Din fästmö!
Gordon gömde ansigtet bakom Astleys rockskört och svarade ingenting, under det att en rossling som af qväfda våldsamma snyftningar hördes i hans strupe.
Astley tryckte hans hand och vågade icke upprepa sin fråga.
— Du minnes väl, hur vi skildes i London, — återtog Gordon ändtligen och sökte göra sin röst redig.
— Jag visste då ännu ingenting bestämdt, men trodde mig ana det värsta.
Ack, jag kunde ändå icke föreställa mig, huru det stod till.
Jag trodde, att hon bedrog mig och älskade en annan, men jag kunde icke tro, att hon sjelf var bedragen på ett så fegt och nedrigt sätt.
Det var i lord Hawerfields hotel jag sett henne gå in, det arma barnet.
Jag väntade, som du vet, utanför, utan att få återse henne, hon hade gått ut en annan väg.
Nå väl, jag gick hem, der hon bodde; man sade mig, att hon ännu icke var återkommen.
Jag återvände, jag väntade ännu en timme.
Slutligen gick jag derifrån med döden i hjertat, döden både för henne och mig.
Jag hade vandrat omkring på gatorna hela natten; på morgonen var jag åter vid Zusettes dörr; ännu hade hon icke varit synlig, men värdinnan, som kände och höll af henne, blef nu också orolig, ty hon meddelade mig nu uppriktigt, att hon visste om Zusettes förbindelse med en förnäm herre, och att den unga flickan på senare tider varit sjuk af sorg och ånger kanhända, efter som han troligen ledsnat vid henne och öfvergifvit henne.
Allt det der berättade hon mig, och sedan gick hon att lyssna vid hennes dörr; hon återkom imellertid genast, hon hade tyckt, att en besynnerlig lukt trängde ut genom springorna, hon skickar efter en smed, som öppnar dörren och ...
Gordon, som talat oafbrutet och med ansträngning, tystnade ett par minuter, innan han kunde fortsätta, och Astley kände hans heta hand darra i sin.
Slutligen återtog han med matt röst:
— Hon var död, Cameron: hon hade osat ihjäl sig.
Hon låg på sin säng, så vacker och lugn, som om hon sofvit.
I ett litet skrin, som jag gifvit henne, fann jag bref ifrån hennes nedrige älskare, som först lockat sig till hennes kärlek genom att gifva sig ut för en målaregesäll.
Och sedan, då Zusette ville, att han skulle uppfylla sitt löfte och gifta sig med henne, då upptäckte han för henne sitt verkliga namn och sin rang.
Den arma flickan älskade honom likväl ännu, men qvällen förut, då hon besökte honom, hade han bemött henne med så mycken hårdhet och köld, att hon i ånger och förtviflan beslöt att dö.
Det der fick jag naturligtvis ingen upplysning om i de bref han skrifvit, men bredvid hennes hufvudgärd låg ett annat bref, med adress till lord Hawerfield, som hon skrifvit om qvällen vid sin hemkomst, och hvaraf allt blef mig klart.
Det var detta bref jag framförde till dess egare och på samma gång hämnades mig sjelf och henne.
Han hade rest samma qväll; jag följde honom hit.
Förstår du nu?
Han är en bof, som förtjente döden.
— Min stackars vän, jag förstår dig nog, men jag kan icke gilla ditt handlingssätt.
— Kanhända, men jag skulle sedan aldrig hafva kunnat förlåta mig sjelf.
— Härför?
Hvad har du att anmärka deremot?
— Du menar, att jag borde hafva skaffat vittnen och allt sådant der?
— Ja, naturligtvis.
— Zusette var mitt vittne, det var nog, — sade Gordon med ett uttryck af vild smärta och öfvertygelse, som förstummade hans vän.
— Han var en nedrig skurk, han förtjente döden, — fortfor han, liksom för att bekräfta sin egen tanke.
— Det måste så vara i alla fall; jag har handlat rätt, och jag känner, att Zusette är nöjd med mig; skulle hennes död hafva blifvit ohämnad, huru tycker du, att jag då en gång skulle kunna möta henne i himlen? — fortfor han sakta och blickade uppåt med samma trohjertade tillfredsställelse och lugn som hottentotten, då han offrat några röda kärnor åt sin fetich, eller indianen, när han till den ”stora andens” ära hängt en ny skalp utanför sin wigvam, eller den eleganta fransyska damen, som skänkt en zuav åt den helige fadern, eller den högtidliga engelskan, som åhört tre bibelförklaringar, tre predikningar, ett andligt föredrag och en aftonsång, innan hon på söndagsqvällen somnar.
Alla hafva de handlat rätt, hvar och en efter sin öfvertygelse, ty i den redliga viljan, i det uppriktiga begäret ligger just sanningen, och underordnade komma sedan upplysningen och omdömet, som rena den.
Astley tänkte också något dylikt, ty han log endast sorgset, han hade icke hjerta att bråka med sin sjuka vän om det rättas färg, så mycket mindre som han sjelf icke kände sig fullt säker derpå och anade, att himlens ljus visar sig för kvar och en just i den grad af renhet, som vi förmå att uppfatta detsamma.
— Tyst!
Hörde du icke ljudet af åror? — sade Gordon hastigt efter en lång paus, hvarunder bådas tankar troligtvis mötts vid samma mål, ehuru de kommit dit på olika vägar.
Ser du ingenting? — fortfor han, resande upp hufvudet med ifver.
— Nej, jag kan icke upptäcka den minsta punkt och intet ljud utom det af den torra vassen, som rasslar emot stenarne vid vattenbrynet.
— Jo, det är en båt, som nalkas, — återtog Gordon, lyssnande med en febersjuks skärpta hörsel.
— Gå ned till stranden!
Det är fransmännen, jag är säker derom.
Astley gick, och då han kom ned till vattnet, syntes verkligen en svart punkt, som allt mera närmade sig, och vägledd af Astleys mörka konturer emot strandens gula sand, landade snart en båt med trenne karlar, i den lilla bugten nedanför det gamla skjulet.
Gordon hade haft rätt; det första ord, Astley hörde från båten, bevisade, att det var franska sjömän, som varsamt nalkades den fiendtliga kusten.
Tio minuter derefter hade han med deras hjelp fört sin sårade vän ombord och anbefalt honom i deras vård.
— Om det blir dig möjligt, Gordon, så skicka en förklaring öfver din olyckliga duell med Hawerfield till England, för den stackars karlens skuld, hvilken man här misstänker att hafva dödat honom, — sade Astley, omfamnande ännu en gång sin första vän på Englands jord.
Den stackars Gordon hörde honom likväl icke, han låg sanslös på bottnen af båten; smärtan af hans sår, då man bar ned honom till stranden, hade låtit honom förlora medvetandet, och om den sista blick af deltagande och vänskap, som Astley skänkte honom, var han helt och hållet okunnig.
Årorna lyftes och sänktes taktmessigt och ljudlöst, de trenne männens gestalter försvunno och blefvo otydliga för Astleys
blickar, men ännu stod han qvar, och först när den lilla båten sammansmält med hafvets mörka yta, så att han icke mera kunde upptäcka den, vandrade han långsamt derifrån.
— Jag tackar er, min fru.
Det skall blifva mig ett nöje att erbjuda er den ersättning, hvartill ni eger rätt, — sade mr Gibson, advokaten i West-End, i det han artigt förde mrs Morris, Astleys tillämnade värdinna i Islington, till dörren af sitt kabinett.
— Ack, min herre, tala icke om ersättning! — inföll den hederliga frun, som var klädd i en ljus gröngul kapott af levantin, hvars snäfhet gjorde, att dess båda sidor fåfängt sträfvade att mötas öfver hennes starkt rundade former och hvars uppstående puffar öfver axlarna gåfvo hennes figur likhet med en pompejansk grafurna.
— Tala icke om ersättning, min herre!
Om denna lilla berättelse, som jag haft äran lemna er och hvilken jag affattat helt enkelt och okonstladt, alldeles som ni tillstyrkte mig, mr Gibson, om, säger jag, detta vittnesmål, afgifvet med den yttersta sanning, på något sätt kan gagna er sak, det vill säga den unga pretendentens sak, så vore det mig en stor tillfredsställelse.
Ack, hvem skulle väl hafva trott, att jag och mina tragiska öden skulle komma att förenas med denna unga mans, ehuru, jag tillstår det, han genast väckte mitt interesse, då mr Gordon förde honom till mitt anspråkslösa hem såsom en blifvande hyresgäst och medlem deraf.
Han kom då aldrig att taga sin bostad i besittning, ehuru jag vädrat sängkläder och möbler, skurat golfvet och till och med låtit laga dörren, så att den fullkomligt gick igen.
Jag beklagar mig visst icke deröfver, ty han erlade sin hyra i förskott mycket ordentligt, och rummen stodo för hans räkning.
Ack, min Gud, det var detsamma, jag anser honom i alla fall som en anförvandt, en son.
Jag anade naturligtvis icke då, att ...
— Ursäkta, min fru, men jag är mycket sysselsatt, — sade advokaten afbrytande, i det han bugade sig och återvände till sin pulpet, då han såg mrs Morris, i stället att gå sin väg, nedsjunka helt lugnt på en stol vid dörren.
— Jag ber så mycket, mr Gibson, genera er icke! — fortfor hon artigt hviftande med handen, under det hon fastklämde sin röda paraply mellan sina knän för att kunna söka rätt på sin snusdosa.
— Jag ville, som sagdt är, sjelf lemna er denna lilla biografi.
Ni skall finna den rätt nätt, och i fall man skulle vilja införa den i Times eller The Star, så lemnar jag gerna mitt bifall dertill.
Då man liksom jag en gång varit en offentlig person, så kan man icke alltid hålla sig i skuggan.
Jag har, Gud ske lof, ingenting att dölja och skulle ni vilja hafva några vidare upplysningar, göra några ytterligare frågor eller så, så är min adress Islington Bridge-Street n:r 4, en trappa upp.
En trappa upp, var så god och påminn er det, min herre, ty på nedra botten har jag visserligen en liten rätt lönande inrättning, hvars fabrikater äro mycket eftersökta, men jag mottager aldrig besök annat än i min våning en trappa upp, — tillade mrs Morris, i det hon steg upp och med sin sista afskedskompliment vände sig till advokatens biträde, mr Wehler, hvilken med pennan i handen och en min af tvungen artighet och uppmärksamhet ännu stod framför henne, sedan hans principal längesedan glömt hennes närvaro och fördjupat sig i sina papper.
Ändtligen var den forna dansösen utom dörren, och mr Gibson reste upp hufvudet, satte pennan mellan tänderna och hopsamlade en hög papper, som låg bredvid honom.
— Tipps har icke lemnat någon rapport på länge eller huru? — sade han otydligt mumlande, med pennan ännu mellan läpparna.
— Jo, senast i går.
— Nå väl, var han öfvertygad, att qvinnan icke var den rätta?
— Ja, det var ett misstag.
Hennes verkliga namn blef upptäckt.
— Och han har inga andra anledningar, för att finna zigenerskans spår?
— Nej, icke för närvarande, åtminstone inga, som han ansåg värda att ännu nämna.
— Hm, det är illa.
Se här, Wehler, vill ni vara god och genomläsa dessa papper? — fortfor han, räckande skrifvaren de handlingar han utvalt, på bordet.
Wehler mottog dem och satte sig tyst i andra ändan af rummet.
Han uppvek det första bladet och läste:
Vittnesmål i den Hawerfieldska processen, lemnadt af fru Sabina Emmelina Morris, f. d. dansös, nu egarinna af en korffabrik i Islington.
Jag har af advokaten mr Gibson blifvit uppmanad att lemna en skriftlig berättelse om hvad jag kan hafva mig bekant med afseende på min aflidne mans, begrafningsentreprenören mr John Morris’, gemenskap med familjen Hawerfield efter som han flera år vistats såsom kammartjenare hos aflidne lord Percy Hawerfield.
Jag är säker, att hos mången ännu lefver hågkomsten af signora Annunciata Trampolini, hvilket namn jag i min första ungdom såsom dansös vid
Drurylane-teatern antog, ty jag kunde naturligtvis icke bibehålla namnet Sabina Krump, såsom alltför tungt och trivialt.
Mr Gibson har anbefalt mig att ”fatta mig kort”, det är också mitt naturliga sätt och min smak; jag hatar onödiga fraser och bisaker, som icke höra till ämnet, jag vill derför ingenting säga om min sylfidiska ungdom, ”dess gungande behag, spänstiga språng och djerfva mimik”, som en viss tidning af mycket anseende på den tiden uttryckte sig om min person och min talent i en lång och smickrande teaterkritik, hvilken jag utklippt ur bladet, och som jag ännu förvarar bland andra minnen ifrån denna tid.
Jag var uppfostrad för baletten och hade, sedan jag var tretton år, hvarje dag, med min middag inknuten i en näsduk tillsammans med mina strumpor och skor, vandrat ifrån Pimbliko till Drurylane.
Det var ganska påkostande, det kan jag försäkra, och hade jag icke haft det beständiga sällskapet af min första man, mr Mike Kutts, som då redan var basunist i orchestern, ehuru han var ganska ung, så hade jag visst blifvit ännu mera upptröttad och stel i benen än som nu var fallet.
Mr Kutts var icke vacker, hans läppar hade blifvit tjocka och utstående och hans kinder slappa och hopfallna af den ständiga blåsningen, men han bodde hos min fostermor, och det hände ofta, då vädret var alltför elakt, att han betalde en droska, deri vi båda åkte till teatern, han trakterade mig dessutom ofta med våfflor och smörbakelse — och ingenting kan smaka bättre, då man ruskig och frusen står väntande i en mörk och dragig teater, der kulisser och hissverk, falluckor och brädställningar omgifva en på alla sidor liksom kringkastade af en jordbäfning — och denna hans vänlighet väckte min tacksamhet.
Vid sexton år debuterade jag och blef antagen som dansös med en lön af ett pund i månaden.
Jag har alltid älskat blygsamheten som den skönaste af alla dygder, och derför vill jag icke ens nämna de många förledande snaror, som utlades för mina oskyldiga fötter, eller de förrädiska rökoffer, som af unga herrar tändes för min alltid bortvända näsa.
Min natur var alltför ren, mitt konstnärskap alltför sublimt för att besudlas deraf.
Jag undgick alla dessa lockelser och kastade mig som en snöhvit, jagad dufva i den trogna mr Kutts’ armar, hvars ständigt brinnande offerlåga jag på detta sätt belönade.
Han blef min make.
Jag vill, som sagdt är, vara kort, och jag säger derför endast, att följden af denna minnesvärda och heliga förbindelse blef min dotter Esmeraldas födelse och hennes lilla bror Jonathans, hvilken sistnämda rycktes ur min famn af en elakartad messling, som det året på det grymmaste grasserade ibland småbarnen i Pimbliko.
Då man är konstnär, så behöfver man en beständig öfning, ett införlifvande med sin talent, som ingenting får afbryta; jag kan också med stolthet säga, att hvarje minut af min tid i hemmet egnades deråt, och då jag räckte mr Kutts min hand, var det äfven derför, att jag under mina dansöfningar vant mig vid hans basun.
Basun är ett ofantligt vackert instrument, när det trakteras väl, men mr Kutts var af ett mycket melankoliskt sinnelag, och han hade derför en böjelse att tuta så högtidligt, som om elden varit lös och han stått i ett kyrktorn.
Allt ifrån den stund vi blefvo gifta, tilltog denna smak, och det var mig slutligen nästan omöjligt att påskynda hans tempo eller få aplomb i hans instrument, och hvar och en kan förstå, att detta är nödvändigt för ett fruntimmer i min ställning.
Jag fick ofta stanna flera minuter med benet upplyft i vädret, innan hans takt var slut, eller också underkasta mig att dansa oberoende af hans musik.
Jag tillstår uppriktigt, ty jag vill ingenting dölja, att jag gjorde allt, för att påskynda honom; det har ofta sedermera afpressat mig djupa suckar vid hans urna, ty denna ansträngning påskyndade hans död, hans bröst var redan förut angripet, ty basun är ett instrument, som är förskräckligt tungt, och som skördat många offer.
Han dog, och jag var nu enka vid tjugotre år.
Ack, jag vill icke inför en domstol afslöja min sorg, så mycket mindre som den icke egentligen kan hafva något inflytande på den process, hvilken är i fråga, och jag afskyr onödig omständighet.
Mitt hjerta var öde och tomt, min make var ryckt ifrån mig, och länge efter hans död tyckte jag mig i nattens högtidliga stillhet höra det dofva och imponerande ljudet af hans oförgätliga basun.
Det är ett vittnesmål och icke en roman jag skrifver, derför förbigår jag tio år af min lefnad, det var visserligen mina blomstringsår ännu, men de hade många törnen, hvilka det är bäst att glömma.
Jag hade alltid tillika med mina högre anlag en böjelse för praktisk verksamhet, och redan nu framträdde bilden af en korffabrik för min inre syn; jag saknade imellertid resurser dertill i ekonomiskt afseende, och böjelsen derför måste qväfvas, tills framtiden en dag skulle realisera den.
En afton, då jag något sent kom ut ifrån teatern, insvept i min kappa och klädd i ett par stöflar som varit sal.
Kutts’, ty regnet strömmade ned och det blåste förfärligt, föreföll det mig mer än vanligt svårt att vandra hem den långa vägen, och jag stannade ett ögonblick och betraktade med begärliga blickar en ensam åkaredroska, som ännu stod qvar på sned med tvenne hjul i rännstenen och en gammal häst, af hvars slokande öron vattnet rann som genom ett par takrännor.
Jag egde imellertid för ögonblicket icke en skilling, och beslutsamt svepte jag mina fladdrande kjolar omkring mig under kappan, för att begifva mig af, då kusken i detsamma körde fram till mig och frågade, om jag icke behöfde hans åkdon.
Jag nekade kort och ville aflägsna mig då han hastigt sade: ”Var så god mrs Kutts och sitt upp, det är alltför fult väder i afton för er att gå till Pimbliko, jag bor der och bjuder er att åka.”
Jag blef helt förvånad, och som regnet öste ned, så var det bäst att begära en förklaring öfver hans artighet, sedan jag kommit i skydd af den gamla lädersuffletten, under hvilken kusken sjelf helt ogeneradt äfven tog plats.
Då man blir bjuden på att åka, så kan man naturligtvis icke köra ut egaren till ekipaget, och ehuru hela hans person liknade en våt svamp, som vid minsta beröring meddelade sitt innehåll, så bestämde jag mig likväl för att sitta qvar, helst jag vid lyktskenet tyckte mig märka, att den artige åkaren var en rätt vacker karl, och som dertill talade ett språk alldeles som en gentleman, hvilket kom mig i början på den tron, att det kunde vara en förnäm herre, som förklädd ville enlevera mig, och sanningen att säga skulle detta icke varit mig emot, om jag bara icke haft mr Kutts’ stöflar på mig.
Imellertid lunkade hästen sakta framåt, och min kusk berättade mig under tiden, att han många gånger sett mig traska i smutsen till och från teatern, men denna qväll varit inne och sett mig dansa i lampskenet, klädd i flor och siden, samt att han då fann mig se långt bättre ut än på gatan under mitt bomullsparaply och med min fula kappa.
Ja, jag må så godt säga det genast, han hade blifvit alldeles betagen.
Man hade också denna afton gifvit balletten ”Zefyr och Flora”, och ehuru jag icke hade hufvudrolen, så dansade jag likväl åtskilliga gånger nästan ensam och denna ballett var glanspunkten i min repertoir.
Jag minnes ännu alla de hopp och språng och graciösa attityder, jag der utförde, så väl, att jag hvilket ögonblick som helst skulle kunna återgifva dem, ehuru kanske icke med samma lätthet.
Vår bekantskap var nu gjord.
Mr Morris bodde verkligen i mitt grannskap och kom sedermera att dricka sitt thé hvarje afton i mitt lilla rum, der jag hänförde honom med de svåraste och vackraste af mina steg och attityder, och till tacksamhet derför stälde han sin droska till min disposition, och denna blef mig nu, ehuru på ett annat sätt, lika nyttig som Kutts’ basun.
Det var en högst angenäm tid, och jag tillstår, att det var mig rätt okärt, när Morris på samma gång han bestämde vårt giftermål, yppade sitt beslut att upphöra som åkare och i stället blifva begrafningsentreprenör.
Jag försökte afråda honom derifrån, men mr Morris var af ett mycket bestämdt och, jag kan väl säga, despotiskt lynne; han hade en bekant som skulle gå i kompani med honom, och ingenting kunde förmå honom afstå ifrån denna plan.
Jag hade velat hafva mera sympati oss imellan, mera överensstämmelse mellan vår särskilda verksamhet, men Morris påstod, att han såsom tillställare af begrafningar skulle kunna använda en hel hop skräp, som jag ifrån teaterns utdömda förråd kunde skaffa honom till liksvepningar och dylikt, och att det passade sig mycket bra för oss båda.
Vi blefvo gifta; men det var mig imellertid omöjligt att för min del på något sätt kunna profitera af det ledsamma yrke min man valt, och, för att tala uppriktigt, fann jag snart, att mr Morris icke liknade min begråtna Kutts, hvilkens hängifvenhet hade låtit honom blåsa lifvet ur sig, och då Morris en vacker dag tog hans efterlemnade basun för att använda som prestaf, var mitt hjerta nära att brista.
Samma qväll, då jag gick hem ifrån teatern, ty nu var det icke att tänka på att få åka mera, då jag naturligtvis icke kunde begagna likvagnen, får jag vid ett gathörn se Morris, som gått för att arrangera och öfvervara en skräddares begrafning, ännu sorgklädd med flor om armen och hvita vantar, stå ifrigt samtalande med en qvinna af besynnerligt utseende.
Hon var stor och lång som en karl, men såg rätt bra ut, ehuru hon icke mera var ung, och som jag vet, att karlarne ibland hafva en obegriplig smak, och Morris ofta förut gifvit mig anledning till svartsjuka, så trodde jag bestämdt, att jag såg en rival framför mig, och smög mig derför helt nära intill dem i mörkret utmed väggen, der jag stannade.
De talade imellertid så lågt, att jag på en lång stund ingenting kunde höra, och då jag ändtligen uppfattade några ord af Morris, fann jag strax, att min misstanke var ogrundad.
Af hvad han sade har imellertid hvarje ord fäst sig i mitt minne, ty jag fann hans mening mycket obegriplig, och huru jag än funderade deröfver, kunde jag aldrig fatta någon bestämd tanke derom, och aldrig fick jag någon tillfredsställande förklaring deröfver.
— Gif er tålamod! — sade han.
— Om ni nu skulle säga honom sanningen, så vore allt förderfvadt, och ni gjorde både honom och oss olyckliga; han är ännu alltför ung.
Hvad qvinnan svarade kunde jag icke höra, men strax derpå skildes de åt.
Då Morris blef ensam, ämnade jag först gå fram till honom, men jag vågade icke, ty han var, som sagdt är, mycket häftig till sinnet och var dessutom kanske för tillfället mera retlig än vanligt, efter han troligen druckit mycket på begrafningen.
Det var således först flera dagar derefter, som jag sade honom, att jag sett den der bruna och svarthåriga qvinnan och hört hvad han sagt åt henne.
Att börja med så syntes han mycket bestört och lät mig flera gånger försäkra, att jag ingenting mera hört, än de ord jag upprepat, men sedan skrattade han och sade:
— Ser du, saken är, att det der fruntimret och jag hafva tillsammans för flera år sedan gjort en insats på lotteriet, men vinsten har ännu icke utfallit.
Det der svaret syntes mig så dumt och alls intet öfverensstämmande med de ord jag hört, att jag blef helt förargad och föresatte mig, att om jag någonsin mera fick se den der qvinnan, skulle jag söka att utlura deras hemlighet, ty att de hade en sådan tillsammans, det tycktes mig vara klart, äfvensom att denna var både vigtig och farlig, då Morris sagt: ”Ni kan göra oss olyckliga”.
Jag såg henne imellertid aldrig mera, och aldrig fick jag någon upplysning om denna sak, men rätt ofta, då jag beklagade mig öfver våra knappa tillgångar, sade Morris: ”Gif dig tillfreds, Emmelina; när det numret utkommer, hvilket jag tagit på lotteriet, så blifva vi rika”, men han sade det på ett sådant sätt, att jag icke vet, om han mente allvar eller skämt.
Huru som helst, har jag icke haft någon anledning att tro, det den hemlighet, hvarom han talat med den främmande qvinnan, kunde hafva något gemensamt med hans forna husbonde, lord Hawerfield, ty Morris talade aldrig om honom, förrän han i sin dödsstund nämde hans namn.
Ack, den dagen var en olycksdag ifrån början till slut!
På förmiddagen hade vi haft generalrepetition till en ny ballett, och genom någon nedrig tillställning hade jag fått en talgbit under min sko, så att jag halkade och föll, just då sluttablån skulle arrangeras.
Jag vrickade min fot och blef urståndsatt att deltaga i balletten, som kostat mig flera veckors arbete att inöfva.