Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfvertygelse!! om hvad som är både rätt och tillbörligt bar föranlätit mig att väcka ifrågav:de motion; och utgången af densamma skall visa om de känslor af heder och ära, som fordom på ett sä lysande sätt lifvade Sveriges Ridderskap, ännu fortlefva eller om dessa känslor möjligen under tidens lopp kunnat förkolna ända derhän, att Sveriges nuvande R. o. Ad. vill bland sig behålla en person, som genom domslut är stämplad med vanära.
Här lärer icke vara frågan om beskaffenheten af det straff, hvarmed Consist.
Acad:m i Lund i sitt utslag har mig belagt.
Första frågan är naturligtvis den, huruvida detta utslag är, enl. orden i 7 § Riddarh.Ordn. behörigt eller icke.
Jag har redan haft den äran att för R. o. Ad. uplysa
Detta yttrande blef härvid af Hr Gr. o. Landtm, afbrutet med en påminnelse till Hr Munck af Rosenschöld om den förut af Hr Gr. o. Landtm, i allmänhet framställda erinran, att det enl. 90 § Reg.F:n var förbjudet, att vid RiksSl:s öfverläggningar ingå i pröfning af Domare-maktens åtgärder; till följd hvaraf dessa väl kunde under discussionen omnämnas, men icke finge bedömas, huruvida de varit mer eller mindre lagliga.
Dä 7 § Riddarh.Ordn. säger, att en Adelsmans rätt till säte och stämma på Riddarhuset beror derpå, huruvida han genom behörigt utslag blifvit förklarad skyldig till straff för nesligt brott, torde väl i detta stadgande vara medgifvel, att man har rättighet att pröfva detta utslags behörighet; i motsatt fall är det mig omöjligt att upfatta meningen af detta stadgande i Riddarh.Ordn. och jag skulle derföre anhålla att få fortsätta der jag slutade.
Om med behörigt utslag skall förstås ett sådant, som vunnit laga kraft, så har jag redan uplyst att här icke är så fallet 106 Den 6 December.
Menas dermed ett utslag, som tillkommit med iakttagande af laga former och är af behörig domstol utfärdadt, så får jag förklara att ifrågav:de utslag icke är af denna beskaffenhet — — Talaren afbröts nu åter af Hr Gr. o. Landtm., som yttrade, att han nödgades förnya sin anmaning till Hr Munck af Rosenschöld, att icke ingå i någon pröfning af lagligheten utaf Consistui Acad:ci ifrågav:de dom, enär detta vore förbjudet i Reg.F:s 90 §, som Hr Gr. o.
Landtm, förut hade åberopat! och nu finge till nplysning för Hr Munck af Rosenschöld upläsa: ”Under R.St.-rs eller deras Utskotts öfverläggniugar och pröfning, ”må icke uti något annat fall eller pä något annat sätt, än denna ”Grundlag bokstafligen föreskrifver, komma frågor om Embets”och Tjenstemäns till- och afsättande; Regerings- och Domare”Makternés Beslut, Resolutioner och Utslag; enskilda Medborgares ”och Corporationers förhållanden, eller verkställigheten af någon ”Lag, Författning eller Inrättning”.
Denna § är mig bekant, och dä deruti stadgas att man icke eger rätt att ingå uti pröfning af domstols utslag på annat sätt än grundlagen föreskrifver, så ämnar jag icke eller göra det på annat sätt än det af 7 § Riddarh.Ordn. omnämnda, eller huruvida detta utslag är behörigen tillkommet eller icke. —- — — — — — — — Hr Gf. o. Landt m. afbröt talaren ånyo samt yttrade derjemte, att det var oförenligt med ordningen i en rådslående församling, att en ledamot sökte tillämpa grundlagen på annat sätt, än Ordf:den eller Talmannen förklarat vara dess åsigt.
Hr Munck af Rosenschöld kunde vara af en annan mening än Hr Gr. o. Landtm, och begära Ståndets förklaring, att det instämde med Hr Munck af Rosenschöld, men intilldess det H.
Ståndet instämt med honom och Const.Utsk. gillat hans åsigt, måste Hr Gr. o. Landtnäs mening anses gällande, och Hr Gr. o. Landtm, finge förnya sin anmaning till Hr Munck af Rosenschöld, att ställa sig den lill behörig efterrättelse.
Jag skall då lemna frågan om utslagets behörighet å sido, och hänvisa blott till Just.-Ombudsm:s action mot Consist.
Acad:cum i Lund.
På grund af hvad nu har blifvit anfördt, skulle jag tro att R. o. Ad., såvida den vill grunda sitt domslut på rättskänslan, icke kan annat än förklara ifrågav:de, af Hr Printzensköld anförda utslag, för obehörigt, och att Hr Printzensköld således — Hr Gr. o. Landtm., som nu återigen afbröt talaren, yttrade att Hr Munck af Rosenschöld måste ihogkomma hvad Hr Gr. o. Landtm, nyss förklarat, att han innan Ståndet och Const.- Utsk. förklarat hans mening oriktig, icke kunde låta den vika, och Hr Munck af Rosenschöld.måste således ställa sig den till I) ed 6 Decembe r. 107 efterrättelse samt icke försöka några ytterligare sätt att framställa frågan om behörigheten eller lagligheten af det Utslag, hvarom omdöme nu blifvit fäldt.
Hr Munck af Hosén schöld:
Jag skall efter all förmåga söka ställa mig
Hr Gr:s o. Landtnäs åsigt till efterrättelse och ber nu blott att såsom fortsättning få tillägga, att jag anser R. o. Ad. icke kunna göra annat än förklara Hr Printzenskölds motion för obehörig, hvarpå jag får anhålla om Hr Gr:s och Landtmrs propos.
Hr Printzenskölds yttrande, att ett nesligt straff ej kan ådömas der ett nesligt brott ej förefinnes, så torde Hr Printzensköld sjelf kunna inse orimligheten af denna sats, ty då skulle ju aldrig den händelse kunna inträffa att någon hlefve oskyldigt dömd för äreröriga beskyllningar.
Jag slutar med att fästa Hr Printzenskölds upmärksamhet på det misstag han begått då han sagt att R. o. Ad. vore den sista instansen i denna fråga; Hr Printzensköld borde ihogkomma, att sista instansen är verldens dom.
Det kan aldrig vara serdeles angenämt att höra sig beskyllas för att hafva handlat orätt, och då denna beskyllning framkastas inför en församling sådan som denna, kännes den i sanning ganska smärtsam.
Här har blifvit yltradt, att Riddarh.Direkt, handlat orätt, och då jag åtnjuter det förtroende att vara ledamot af denna Direkt., anser jag mig förpligtigad att upträda till dess och milt eget försvar.
Visserligen liar samme värde talare, som framkastat beskyllningen, sedermera i viss grad sökt ursäkta Direkt., men detta hindrar dock icke att ju ej hos en stor del af R. o. Ad:s medlemmar den tanken kunnat inpräglas att Riddarh.Direkt, icke iakttagit sin skyldighet då den utlemnat pollett till Hr Munck af Rosenschöld.
Vid utlemnande af pollett eger Direkt, intet an nät rättesnöre än Riddarh.Ordn. och de offentliga dokumenler, som kommit den tillhanda.
I 7 § 2 mom.
Riddarh.Ordn. står visserligen, att den som blifvit för nesligt brott straffad eller med mera än halfva skäl besvärad, icke eger att utfå pollett, men der stadgas ingalunda att Riddarh.Direkt, eger att uphäfva sig till en opinions-domstol eller att på grund deraf, att någon af dess ledamöter kan hafva hört att en Adelsman är straffad på något sätt, som kunde göra honom sin riksdagsmannarätt förlustig, förvägra honom pollett så vida intet offentligt bevis blifvit företedt, och för att Direkt, må kunna iakttaga all rätt vid^polletts utdelande hafva alla Domäre-Corpser blifvit ålagda att till densamma inlemna upgift på hvarje Adelsman som blifvit fälld till sådant straff, som kan medföra förlust af hans riksdagsmannarätt.
Någon sådan upgift ronde Hr Munck af Rosenschöld hade icke till Direkt, inkommit, hvarken från Consist:m Acad:m i Lund eller någon annan domstol.
Sedan jag här hört Consist:ii dom upläsas, äfvensom de §§ i de Akademiska Conslitutionerna, som förklara en sådan dom medföra fullkomlig vanfrejd och oförmåga 108 Den 6 December. att publikt embete bekläda, förundrar det mig högeligen att icke någon sådan anmälan‘till Riddarh.Direkt. inkommit frän Consist:m Akadem. i Lund, men jag tror icke att skulden härför bör drabba Direkt., utan den myndighet, som uraktlåtit sin skyldighet att denna anmälan insända, och på denna grund anser jag Riddarh.- Direkt. icke hafva kunnat handla på annat sätt än den gjort.
Hr Printzensköld har anmärkt, att ingenstädes i Riddarh.Ordn. finnes något stadgande att en så beskaffad fråga som denna skall genomgå 2 instanser, men detta kommer af det enkla och naturliga skäl, att Riddarh.Ordn. aldrig omnämner en sådan fråga som denna och således ej heller hurudan den skall behandlas.
I mitt förra yttrande tror jag mig likväl hafva ådagalagt, att fråga om en riksdagsmans rättighet att representant-kallet utöfva bör bandläggas af 2 auktoriteter, såvida han yrkar att få den rättighet man vill bestrida honom pröfvad jemväl af den 2:dra instänsen.
Om nu R. o. Ad. skulle bifalla
Hr Printzenskölds förslag, och genast definitivt derom besluta samt utesluta Hr Munck af Rosenschöld från representant-kallet, skulle han ju beröfvas sin rättighet att få denna fråga pröfvad af första instansen, hvilken rättighet likväl af Riddarh.Ordn. honom tillförsäkras.
Jag vet ganska väl att den 2:dra instansens beslut kan uphäfva den förstas, men då den första instansen icke haft tillgång till erforderliga handlingar, hvarpå den kunnat grundat sitt beslut, så sker en återförvisning, på det att frågan må kunna i enlighet med lag af densamma behörigen pröfvas.
Vidare har Hr Printzensköld sökt ådagalägga alt brottet vore nesligt, icke genom att omnämna hvaruti det bestod, utan derigenom att straffet vore nesligt; relegation skulle nemligen vara af den beskaffenhet att den medförde vanfrejd.
Det må vara, att så står i de enväldiga Akademiska Constitutionerna, men jag hemställer lill R. o. Ad:s ledamöter, huruvida de icke ganska väl veta att mången sorn undergått relegationsstraffet, sedermera blifvit en aktad medlem af samhället och beklädd med höga embeten i rikets tjenst.
Om relegation bade medfört så beskaffad vanfrejd, som man här påstått, sä får jag till en hvar hemställa, huruvida ett sådant förhållande, som det nyss omnämnda, varit möjligt.
Ser man ytterligare efter hvad det är för brott som medför relegation, så finnér man, sä vida jag icke hörde orätt vid den nyss försiggångna upläsningen, alt dit hänföres förseelser af sådan beskaffenhet som t. ex. att en student underlåter att hörsamma Rektors kallelse.
Det må vara att de Acad.
Consti tutionerne qvalificera en sådan ohörsamhet såsom neslig och medförande vanfrejd, men jag kan icke föreställa mig att detta är hvad Riddarh.Ordn. menar med nesligt: brott.
Genom allt detta vill jag likväl ingalunda hafva sagt eller på något sätt sökt ådagalägga, att ju icke det är möjligt att Hr Munck af Rosenschölds brott kan vara af neslig beskaffenhet, utan jag har endast velat bevisa att det är för mig, och jag tror mig äfven kunna påstå för plurali - Den 6 December. i 09 teten af R. o. Ad. absolut omöjligt att här kunna stadga sitt omdöme derom att Hr Munck af Rosenschölds brott verkligen är af neslig beskaffenhet, och just derpå beror enl. min tanka afgörandet af den frågan, huruvida han bör förlora sin representations-rätt eller icke, och det är derföre jag anser R. o. Ad:s värdighet fordra att man med lugn, urskiljning och sans derom anställer en fullständig undersökning.
Då först, kan det vara tillåtet att fälla sitt domslut.
Men om vi nu här skulle fatta ett beslut, som förklarar Hr Munck af Rosenschöld ovärdig att vara representant, månne icke en hvar då skulle tro att vi kommit hit med förut fattadt beslut att utgången skulle bli sådan, och att vi icke grundat detta beslut på det åberopade utslaget, utan att det endast framdragits för att vinna en pretext att komma till det önskade målet.
Jag hemställer huruvida ett sådant sätt att tillvägagå vore förenligt med R. o. Ad:s värdighet, och vill åtminstone icke med min röst biträda ett så beskaffadt beslut, då för oss ligger så öppen den väg vi böra följa för att bibehålla aktningen för oss sjelfva, aktningen hos våra Med-Ständer och hos vår principal, Svenska folket.
Den 21 §:n Riksd.Ordn. innehåller huru förhållas bör då någon skall på en eller annan grund förklaras förlustig sin riksdagsmannarätt.
Der står att pröfningsrätten i dylika fall är hvarje Stånd förbehållen, och att
Ståndet eger att saken afgöra om den är klar och tydlig, men om nödiga uplysningar saknas skall densamma till laglig åtgärd förvisas.
Jag tviflar på att det för mången kan vara klart och tydligt hvad i detta fall är rätt eller orätt, emedan för bedömandet häraf erfordras större kännedom, om rätta betydelsen af våra lagtermer, samt om det allmänna rättegångsbruket, än de fleste af oss här kunna antagas ega.
För min del har jag samvetsgrant sökt att förskaffa mig uplysningar, som kunnat stadga mitt omdöme i detta afseende, men åtskillige i juriska ämnen erfarne män, på hvilkas rättrådighet jag haft fullt skäl att förlita mig, hafva varit af olika åsigter.
Ingen må således undra öfver att jag under sådant förhållande tvekar att nu fälla något omdöme i denna fråga, och lika med den siste värde talaren tror jag att flertalet af Ståndets ledamöter ovilkorligen måste befinna sig i samma osäkerhet om huru de böra handla, då det verkligen är ganska tvetydigt om det är rätt, att afgifva den dom, som man af oss har begärt.
Under sådana förhållanden tror jag att det vore både orättvist och för R. o. Ad:s värdighet förnärmande att icke låta saken komma till en fullständig undersökning innan den afgöres.
Om denna fråga förvises till Utsk., så kan der, såsom inför en domstol saken med mera lugn pröfvas och sakkunnige mäns tanka inhemtas om huru den rätteligen bör afdömas, och när frågan sedan i fullkomligt utredt skick återkommer till oss, då kunna vi med full sakkännedom och utan någon slags passion fatta vårt beslut i ämnet.
I afseende på det bevis, som blifvit begagnadt för 110
D e c e mli e r. stämma det begångna brottets neslighet, får jag ur samma nyss citerade Akademiska Constitutioner upläsa en §, som jag funnit då jag letat efter bevisen för brottets neslighet; der står nemi.: ”Likaledes förbjudas alla nations-sammankomster.
Den, som befinnes hafva sammankallat eller bevistat sådana, straffas med ständig relegation”.
Om nu den vanfrejd, som enl.
Constitme sägcs skola stämpla dem, hvilka af ständig relegation blifvit drabbade, äfven kan träffa dem, som blott bevistat en nalionssammankomst, så kan jag dock icke inse att en sådan handling efter allmänt förstånd kan kallas neslig.
Härutaf vill jag draga den slutsats att det i dessa Constitutioner begagnade ordet vanfrejd icke kan vara synonymt med nesligt, men då jag sjisom nämdt blifvit, icke anser mig ega förmåga, att bedöma huru sådana, som mig synes, temligen obestämda rättstermer rätteligen böra förstås, skulle jag derföre för min del önska, att saken blefve fullkomligt utredd genom uti juridiska ämnen erfarne män, och jag förenar mig derföre i deras anhållan, som hafva önskat att frågan måtte förvisas lill Riddarh.Utsk.
Men om, emot förmodan, R. o.
Ad. skulle afslå denna remiss, så anhåller jag åtminstone att innan R. o. Ad. fattar sitt beslut, sådane af dess medlemmar, som ega juridisk insigt och erfarenhet, således de ledamöter af domarecorpsen som här finnas, måtte för oss klarligen utreda alt ett brott af neslig beskaffenhet verkligen är begånget, så att det sedan icke måtte kunna sägas att den dom vi här gått att fälla, hvarken är styrkt med fullgiltiga skäl, eller är förenlig med det rätta.
Jag har alltid ansett för en skyldighet, från hvilken ingen Riddersman egde rätt att frigöra sig, att yttra sin öfvertygelse i förefallande frågor, men jag har äfven vågat tro, och jag tror ännu, att det måste vara en rättighet för en hvar att söka alla de uplysningar, som kunna stå till buds för att stadga sitt omdöme.
Denna discussion torde tillräckligen hafva bevisat, åtminstone finner jag mig, möjligen af bristande förmåga i upfattningen, fullkomligen öfvertygad om omöjligheten att kunna fatta något beslut, vare sig med ledning af de yttranden som hållits eller de handlingar sorn blifvit upläste, annat än hvad som alltid varit min öfvertygelse, nemi. remiss af detta mål till Riddarh.Utsk.
Jag skall icke länge uptaga R. o. Ad:s tid, i synnerhet som jag gerna erkänner mig sakna förmåga att bättre än Hr Cederschiöld redan gjort, utveckla nödvändigheten af en sådan åtgärd, men det må tillåtas mig att få fästa upmärksamlieten på ett prejudikat, som i formen eger en ganska närbeslägtad beskaffenhet med nu förev:de fråga.
Vid 1828 års Riksdag utlemnades af Riddarh.Direkt, och Landtm, pollet till en person, om hvilkens rättighet att begagna densamma motion i Ståndet väcktes.
Följden af denna motion blef alldeles icke att frågan genast afgjordes, utan att en temligen långvarig discussion upstod huruvida remiss borde göras till Const. eller Riddarh. Utsk. 11. o. Ad. stannade i beslut att remittera frågan till Riddarh.
Annu en gång begagnar jag min rättighet att anhålla om »:u Riddarh.Utsk.
Den 6 December. in Hr Printzensköld:
Jag ber om ursäkt, att jag än en gång faller R. o. Ad. besvärlig med några ord i detta ämne.
Jag vill blott besvara Hr Cederschiölds anmärkn:r, hvilka gå derpå ut, att frågan borde till Utsk. remitteras, emedan, såsom talaren uttryckte sig, det vore för honom omöjligt att nu genast stadga sitt omdöme om brottets nesliga beskaffenhet.
Jag kan ej annat än beklaga, att den skarpsinnighet som den värde ledamoten alltid ådagalagt i de rättegångar han utfört, icke denna gång är tillräcklig för att sätta honom i tillfälle, att bedöma en så enkel fråga, som den, huruvida ett af Consist.
Acad. i Lund fäldt utslag, som ålägger en person ett straff af neslig art, må anses vara af den beskaffenhet, att denna person derigenon bör hemfalla under 7 § 2 mom.
Riddarh.Ordn.
För min del synes det mig uppenbart, att någon remiss för att få frågan härom utredd, ingalunda är af behofvet påkallad, och jag är öfvertygad derom, att flertalet af R. o. Ad:s ledamöter skall finna denna sak så klar, att någon juridisk klyftighet icke erfordras för att härutinnan fatta sitt beslut.
Ingen skall kunna förneka att ju icke för öfrigt all grannlagenhet blifvit iakttagen, ty denna är en dygd, som af detta Stånd aldrig blifvit förgäten, och det vore endast att utsträcka denna grannlagenhet, utöfver behofvets gräns, om man öfverlemnade frågans vidare utredning till ett Utsk.; då detta omöjligen skulle kunna lemna andra nplysningar, än som redan af de uplästa handlingarne inhemtats, och den enskilda opinion om saken, som Utsk. möjligen skulle uttala, föga lärer kunna inverka på R. o. Ad:s tänkesätt eller på frågans afgörande.
Det påstående man här framkastat, att det vore öfverenstämmande med Ståndets värdighet att hänskjuta frågan till utredning af ett Utsk., lemnar jag i sitt värde; för min del kan jag dock ingalunda inse huru och på hvad sätt denna värdighet i ringaste mån förnärmas, då man begagnar det sunda förstånd en hvar eger för att utan lednihg af ett Utsk:s yttrade omdöme, bestämma hvad slags påföljd den dom bör medföra, som öfvergått en af det Höglofl.
Ståndets ledamöter, helst denna åtgärd ingenting annat innebär, än en pröfning af Riddarh.Direkt:s förfarande, i ändamål att rätta det misstag Direkt:n kan hafva begått.
Jag begagnar för öfrigt detta tillfälle, för att betyga min verkliga ledsnad öfver, om någon af Riddarh.Direkt:ns aktade ledamöter möjligen kunnat finna sig i ringaste mån förnärmad af hvad jag yttrat om densamma.
Kunna tilläfventyrs de ordalag jag begagnat gifvas en tydning af denna art, så får jag på det högtidligaste förklara, att något sådant åtminstone aldrig legat i min afsigt, hvilket också deraf bestyrkes, att jag uti mitt mern. uttryckligen sagt, det jag är fullt öfvertygad derom, att derest saken varit af Riddarh.Direkt, känd; så skulle Direkt:n ock säkerligen funnit betänkligheter vid pollettens utlemnande.
Någon större grannlagenhet har jag icke kunnat iakttaga, och får nu endast uprepa min anhållan om propos. på bifall till min framställning. 112 Den 6 December.
Då jag sist hade ordet glömde jag att yttra mig i anledn. af de anmärkmr, som blifvit framställde i afseende på utslagets behörighet.
Visserligen har Hr Gr. o. Landtm, ganska riktigt tillrättavisat Hr Munck af Rosenscöld då han velat ingå i bedömande af behörigheten utaf Consislåi utslag, hvilket han påstått vara på obehörigt sätt tillkommit, men jag ber att få fästa uppmärksamheten på stadgandet i 7 § Riddarh.Ordn., att den Adelsman, som skall kunna förvägras säte och stämma på Riddarhuset, måste vara dömd för nesligt brott genom behörigt utslag.
Således måste det alltid komma' under pröfning huruvida utslaget är af behörig auktoritet utfärdadt, d. v. s. af en sådan auktoritet, som i denna § menas."
Om t. ex., vid ett Majorsföfhör någon blifvit dömd för ett disciplinärfel, så tror jag icke att derest ett utslag derom från Majors-Exped:n utfärdades, detta kunde hänföras till de slags utslag sorn i 7 § Riddarli.
Ordn. benämnes för behörige; och jag tror äfven att man vid en noggrann pröfning af nu för handen varande fråga, om den till Utsk. remitterades, skulle kunna komma till skiljaktiga åsigter derom, huruvida ett af Consist.
Acad:m i disciplinärmål utfärdadt utslag verkligen är ett så beskaffadt behörigt utslag, som i den citerade §:n omförmäles.
Det synes mig vara väl värdt att noga betänka huruvida vi må anse oss vara i tillfälle, att, så till sägandes, på stående fot difinitivt afgöra saken.
Hr Printzensköld har förklarat mig sitt deltagande och beklagat mig derföre att jag icke egde samma skarpsinnighet som han, att vid frågans första påseende kunna ögonblickligen afgöra densamma, men jag skall söka trösta mig i mitt öde, och tror mig så mycket hellre kunna göra det, som jag sannolikt med pluraliteten af Ståndet delar det missödet att sakna den öfverlägsna skarpsinnighet, som sätter Hr Printzensköld i tillfälle att omedelbart kunna afgöra frågor af sådan beskaffenhet som denna.
För min del har jag antagit en princip, som jag tror att det vore väl om hvarje domare följde, den nemi., att icke, om anklagaren citerar en eller annan lösryckt lag-§, genast vara beredd att på grund deraf fälla utslaget, utan alltid först noga jemföra det ena lagstadgandet med det andra.
Då skall han måhända påträffa andra lag-§§, som helt och hållet tillintetgöra verkan af dem man förut åberopat.
Man har såsom bevis på beskaffenheten af de förbrytelser, som kunna medföra relegation citerat en § af de Akademiska Constitutionerna, som stadgar, att den som bevistat nations-sammanträden vid Akademien kan dömas till ständig relegation och således till en så beskaffad vanfrejd som den hvartill det nu ifrågav:de utslaget anses föranleda.
Om man nu ville göra sig mödan att närmare undersöka och pröfva innehållet af Constitulionerne, såsom det höfves domare, så skulle man måhända komma till ett helt annat resultat, än det, hvartill äfven den skarpsinnigaste i hast kan låta hänföra sig, och jag tror derföre att vi gå både klokast och oss sjelfva värdigast tillväga om vi i denna fråga icke vilja berömma oss af en sådan skarpsinnighet, som Hr Printzenskölds.
Ren 0 Rec em ber. 113 Gr. Gyldenstolpe, Ant.
En värd talare har ansett det vara en skyldighet för hvar och en af R. o.
Ad.-s ledamöter, som egde en bestämd öfvertygelse i denna fråga, att deröfver yttra sig, och dä jag fattat en sådan öfvertygelse, vill jag derföre äfven upträda för att visa, det jag icke anser frågan behöfva af Riddarh.Utsk. vidare undersökas.
Jag tror att frågan grundar sig pä hvad som med nesligt brott förstås.
Domens behörighet anser jag nemi. vara gifven, ty med behörig dom förstår jag endast den, sorn blifvit af behörig auktoritet utfärdad, och det lärer väl ingen vilja bestrida, att ju icke Consist.
Acad:m är en behörig domstol.
Huruvida denna dom är rättvis, är en sak, i hvars pröfning jag icke kan ingå, och jag behöfvér blott veta huruvida domen är fäld eller icke.
Upfattningen af denna fråga grundar sig således endast på hvad med nesligt brott bör förstås.
I detta fall vinner man ingen ledning af allmänna lagen, der ingen definition på nesligt brott finnes, enär den för dylika brott icke ens begagnar denna benämning, utan kallar dem för äreröriga.
Under sådana förhållanden är det gifvet, att hvar och ens individuella upfattning af hvad dermed förstås måste utgöra grunden för hans omdöme huruvida någon bör, såsom till nesligt brott förvunnen, förklaras sin riksdagsmannarätt förlustig.
Härvid har jag icke kunnat hafva annan ledning än det domslut, som blifvit af Consist.
Acad:m afgifvet, och de mom:r af de Akademiska Constitutionerne, på hvilka utslaget sig grundar, och jag har då funnit att brottet först och främst till en del qvalificeras och utpekas i ingressen till sjelfva domen, hvilken dessutom slutas sålunda: ”så och i förmågo af 23 kap. 28 morn., jemfördt med 1 kap. 7 mom. uti Universitetets Constitutioner d. 19 Dep. 1606 och ofvanberörde Kongl. Bref, pröfvar Consist. rättvist att honom, Mag.