Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derjemte var det (hvilket till och med på förhand meddelats i tryck och flitigt omtalades af komiterade) egarne tillåtet att sända annan mat (kött, mjölk m.
) till sina hundar; af denna tillåtelse begagnade sig också många personer.
Att komiterade visst icke visat någon likgiltighet med hänsyn till hundarnes underhållande, framgår deraf, att de på flera håll, hos slagtare, på restaurationer o. s. v., hört sig för, om icke mat kunde erhållas derifrån åt hundarne, men att de på sina förfrågningar i detta hänseende fått afslag.
Som utväg att låta koka mat åt den stora massan utstälda hundar ej kunde beredas, åter- „ stod ingenting annat än att använda Spratts hundbröd, som anskaffades i så riklig mängd, att en del blef öfver, oaktadt äfven somliga af de främmande vårdarne torde hafva smakat på det samma.
Dessa främmande vårdare kunde med några iä undantag saklöst hafva varit borta, ty de voro i allmänhet tafatta, lata, delvis supiga och sökte undaudraga sig de » föreskrifter, som af komiterade eller deras ombud meddelas », hvilkas föreskrifters efterkommande var ett vilkor för fritt tillträdes lemnande till utställningen åt ifrågavarande personer.
(Klander har uttalats, emedan ej tillräckligt många sängplatser funnos åt dessa värdare.
Komiterade hade dock aldrig haft för afsigt och hade för öfrigt ej den ringaste skyldighet att skaffa dem sådana, men nekade dem icke att stanna cjvar och ligga huru som helst.
) Deremot voro de af komiterade särskildt legda väktare, dels militär, dels andra personer, påpassliga och oförtrutna i att fullgöra sina skyldigheter.
De till utställningen kommenderade polis-konstaplarne förtjena också allt erkännande.
Ett rykte, som utspriddes, att hundar blifvit stulna från utställningen natten efter dess afslutande, är — enligt livad vi hafva oss bekant — falskt och torde kanske hafva uppkommit från en vid utställningens stängande mycket oredig och bråkig persons osammanhängande prat.
Prisdomarena, hvilkas värf var både ansvarsfullt ocli tidsödande, började sitt arbete redan den 15 juli vid middagstiden, fortforo dermed under de följande dagarne ochafslutade det den 18 juli på förmiddagen.
Genast derefter var den i två exemplar utskrifna prislistan, i motsats till hvad ett par tidningar oriktigt påstått, tillgänglig hos ko-miterade i utställningslokalen.
Således var det i samma tidningar uttalade klandret öfver, att referenterna på fredagen fingo sjelfva gå omkring samt efter de redan då till en del uppspikade prislapparne och katalogen göra sina anteckningar, emedan komiterade försummat att utskrifva prislista, likaledes obefogadt.
De referenter, som frågade komitéledamöter härom på fredagen, fingo också önskade upplysningar.
När alla prisen voro bestämda, först då var tiden inne att uppsätta prislistan, och så skedde äfven.
Söndagen den 18 juli något efter kl. 2 e. m. förrättades prisutdelningen af H.
H. kronprinsessan, ur hvars hand de prisbelönta hundarnes egare fingo mottaga belöningarna.
Dessa hade, enär utställningens budget visade sig bättre, än komiterade förmodat, blifvit några flera, än först ämnadt var.
M. konungen hade skänkt en dryckeskanna, H.
H. kronprinsen en pokal (i form af Qtt hund-hufvud) och grefve A.
P. Hamilton en d: o; för öfrigt utgjordes prisen af pokaler samt större och mindre bägare — allt prydt med jagtemblem, hundhufvuden och inskrifter.
Litet hvar inser, äfven om han icke är närmare förtrogen med hundar, att prisdomarenas värf var synnerligen svårt.
Men så framstodo de också vid dess fullgörande såsom ytterst pligttrogna, skydde icke några mödor, uppmärksammade noggrant raskarakterer och anstälde flitigt jemförelser mellan inbördes täflande hundar.
Tvärt emot hvad man kunde tänka sig, hörde vi nästan icke ett enda ogillande omdöme om prisdomarenas verksamhet, men der-emot gillande yttranden i mängd.
Yi antydde nyss, att utställningens budget gestaltade sig gynsamt.
Till komitéu hade genom subskription ingått 3,146 kr., åfgifterna för de anmälda hundarne stego till
1,343 kr., räntor och diverse inkomster till 102,87 kr., försäljningen af biljetter och kataloger inbragte ungefar 11,143 kr.
Tilloppet af besökande var mycket större, än man hade förmodat (första dagen, då inträdesafgifterna voro dels tre, * dels två gånger så höga, som under de båda följande da-garne, skedde ungefar fem tolftedelar af alla besöken, hvarjemte omkring två tredjedelar af hela beloppet afgifter då inflöto), och såväl härigenom som genom att utställaeu sådan mängd hundar visade allmänheten sitt lifliga intresse för utställningen.
Seriebiljetter, gällande för alla tre dagarne, såldes till ett antal af ungefår 300 (en stor mängd utdelades, såsom vi ofvanför sagt, gratis, framför allt till tidningsredaktioner); icke fårre än 11,863 biljetter förenkla besök afyttrades.
Af detta så lifliga intresse från allmänhetens sida synes man med fog kunna draga den slutsatsen, att en andra allmän svensk hundutställning lämpligen bör kunna med ut-sigt till framgång anordnas samtidigt med det sjuttonde allmänna svenska landtbruksmötet, hvilket skall hållas i Göteborg år 1891.
En sådan andra utställning af hundar borde dock ej ske annat än under vissa restriktiva stadgaqden, genom hvilka både hundarnes antal och i sammanhang der-med äfven utgifterna skulle kunna förminskas.
Ty oaktadt ett så stort belopp penningar, som här ofvan nämndes, influtit vid denna första hundutställning, blir behållningen ändock icke synnerligen stor, kanske vid pass 1,000 kronor.
Denna behållning torde komma att öfverlemnas åt H: M. konungens Jagtklubb, — som tagit initiativet till denna utställning, och genom den tillsatta komitén insamlat ett belopp, hvilket flere gånger öfverstiger behållningen af utställningen, — samt blifva grundplåt till en ny.
Inredningen kostade mycket penningar, de utom och inom lokalen vidtagna prydliga anordningarna, kataloger, uppsyningsmän, prisen (värda ungefar 3,500 kronor) och mycket annat med-lorde synnerligen dryga utgifter.
Vi vilja nu egna några ord åt de utstälda hundarne och gå härvid från klass till klass.
I föregående artikel har det nämnts, att 445 nummer hundar (bland och jemte dem äfven valpar) blifvit anmälda.
En del uteblef dock, och några afvisades, emedan de voro behäftade med smittosam sjukdom.
Hundarne besigtigades nämligen vid mottagandet af veterinärläkare * De mottagna hundarne voro dock mer än tillräckligt talrika för att möjliggöra en god öfverblick af hundafvelns ståndpunkt i vårt land.
Först af allt vilja vi då nämna, att kaptenen O. B. Rydholm, känd såsom utmärkt jägare, nitisk och skicklig hunduppfödare samt framstående författare på jagtens och # hundkulturens område, erhöll ett extra pris (en stor silfver-pokal) för sitt med framgång krönta sträfvande att förbättra stöfvarerasen.Väl funnos bland stöfvarne några, som voro rätt vackra.
Ett särdeles stort antal hundar inom denna klass tillhörde engelsk, tysk och schweizisk eller ock blandad svensk-utländsk ras.
Bland de fåtaligare inhemska stöfvarne före-kommo några, som skulle tillhöra grerffsk, lvaflås-, Säby-eller Fiholms-ras.
De inom denna klass utdelade prisen tillföllo dock till största delen hundar af blandad (oftast utländsk) härkomst Men äfven några få hundar af inhemsk härkomst prisbelöntes; särskildt erhöll löjtnanten grefve A.
P. Hamilton H.
M. konungens hederspris (om hvilket det var stadgadt af den höge gifvaren, att det skulle utdelas bland stöfvare) för fyra hundar af Fiholms-ras.
Samme grefves hederspokal för bästa inhemska stöfvare utdelades ât godsegaren R.
J. von Essen för tiken Tyra.
Dp långhåriga hönshundarne voro fåtaliga och med få undantag icke vackra.
Laverack- och Gordon-setters höjde sig dock långt öfver sina kamrater inom klassen.
Oss synes, att inga hundar på hela utställningen kunde i utseende mäta sig med dem.
Inom denna klass tillföll H.
H. kronprinsens hederspris Bandit of Braunfels, tillhörig med.
doktorn J. Nordström.
De korthåriga hönshundarne voro nästan tre gånger så många som de långhåriga, hvaraf framgår, att de förre äro mera omtyckta af vårt lands fogeljägare.
Också torde dessa korthåriga hönshundar bättre än de andra lämpa sig för vårt land.
Endast ett fåtal kunde dock belönas, ty ras-karaktererna voro ofta icke rena, och utseendet mindre tillfredsställande.
Fjerde klassen, vindthundar, omfattade blott ett tiotal, och af dem var ej anledning att fasta sig vid andra än friherre F. von Blixen-Fineckes, som långt öfverträffade de öfriga.
Derför erhöll också nämnde utställare både pris för sin förnämste vindthund och ett hederspris för hela samlingen af sådana.
Taxar torde numera ej vara så sällsynta som för ett tiotal år sedan i vårt land.
Men endast få pris tillföllo dem, ty något felades hos de allra flesta i fullt utvecklade raskarakterer.
De svarta taxarne voro mycket talrikare än - * de röda.
— Fox-terriers blefvo med hänsyn till pris ännu sämre lottade än taxarne.
Hade ej jägmästaren G. Kast-mann s (innehafvaren af Sveriges enda Ras-Hund-Odlings Anstalt, på egendomen Nääs invid Axvall) måst taga borttre fox-terriers på utställningen, så hade väl ett första pris, synes det oss, bort utdelas inom denna klass.
Af vallhundarne, som voro blott sju, erhöllo dock tre pris.
Sjunde klassen, sällskapshundar, var talrik och fick sig också många pris tillerkända.
S: t Bernhards-hundarne räknade bland sig flera ståtliga exemplar, men bland doggarne voro endast få mera framstående.
Terriers, råtthundar och pintscher erhöllo både pris och mentions honorables, af mopsarne prisbelöntes endast kronprinsessans (med andra priset), af de finbygda levretterna blott en och af pudlar två, ty i denna underafdelning rådde mycken blandning.
Bland ovanligare hundar kunna nämnas skotske får-hunden » Polhem », som deltagit i Vega-farden, ett par åkta lapphundar och en bastard af lapphund och stöfvare, hvil-ken blifvit använd till elgjagt, såsom en i hans kätte uppsatt, med jagttroféer prydd ställning antydde.
Största antalet åskådare samlade sig omkring H.
&gt; kronprinsens långhåriga hönshund, doktor Nordströms Bandit of Braunfels, taxarne » F. » och » K.
Waldman », som med sin barnskara bebodde ett präktigt utstyrdt glasskåp i två våningar, Vega-hunden » Polhem », S: t Bernhards- och New-foundlandshundarne, doggarne (en sådan af halfblod och tillhörig handlanden O. Lindqvister i Kristinehamn, vägde icke mindre än 175 skålpund), H.
H. kronprinsessans •mops samt ett par små pudlar.
Nedanstående förteckning angifver, till hvilka pris utdelades:
Klass I. Stöfvare.
% H.
Konungens hederspris: N: r 132 — 135, Ku nr, Hektar, Stel / u och Pang (Löjtnanten grefve A.
P. Hamilton, Stockholm).
Löjtnanten grefve A.
P. Hamiltons hederspokal för bästa inhemska stöfvare: N: r 165, Tyra (Godsegaren 11.
J. von Essen, Ljunghem, Yreten).
Första pris: N: r 46 och 47, Tamburini och Kalla (Landt-brukaren P. Schiller, Kläpp, Stenung).
— N: r 113 — 115, Spela, Klinga och Pila (Jägmästaren L.
J. Hallgren, Kungsgården, Kungsgård).
— N: r 124 — 129, Spanker, Senator, Speed well, Ktda.
Klinga och Krut (Hofjägmästaren P.
B. Seton, EkolsundXAndra pris: N: r 122, Storm (Skogsinspektören 0.
Göthe, Vexiö).
Tredje pris: N: r 41 — 45, Rap, Bahia, Spel ' Opp, Frfja och Drifva (Grosshandlaren C. Lindroth, Stockholm).
— N: r 51 — 55, Duc, I) oUy, Ojvr, Aijalla och fyra valpar (Jägmästaren O. Pettersson, Enge, Fröaön, Östersund).
— N: r 5tf och 57, Pan och Diana (Apotekaren A.
Carlsson, Jönköping).
— N: r 87 — 89, Diana, Fox och Jäqcr (Friherre J. von Essen, Källefall, Tidaholm).
Fjerde pris: N: r 1, Clerry (F. d.
Löjtnanten grefve E.
Spar re, Söderköping).
— N: r 11, Hajdi (F. d.
Fanjunkaren C.
L. Laurin, Skillingaryd).
— N: r 15, SamJio (Landtbrukaren A. Wennerholm, Stora Oxhagen, Kungelf).
— N: r 21, Corinna (Disponenten G. Durling, Norrköping).
— N: r 64, Com-lie (F. d.
Fanjunkaren C. Lyning, Sjöryd, Skillingaryd).
— N: r 71, Klinga (Jägmästaren H. Westberg, Stockholm).
— N: r 78, Stella (Agronomen K. Westfelt, Kjesäter, Vingåker).
— N: r 111, Finesse (Direktören R.
T. Hennings, VallstanUs, Ro-sersberg).
Extra pris: Kaptenen O. B. Rydholin, Hofmantorp, for ett framgångsrikt bemödande att förbättra stöfvarerasen.
Klass II.
Långhåriga höns hundar.
H. Kronprinsens hederspris: N: r 194, Bandit of Braunfels (Med.
doktorn J. Nordström, Halmstad).
Första pris: N: r 191, Reb (Polisdomaren C. Kullberg, Stockholm).
Andra pris: N: r 215, Dash (Bankbokhällaren A. Hedenlund, Borås).
Tredje pris: N: r 1 %, Breifla (Godsegaren C. O. Ruhen son, Ehrendals gård, Gnesta).
Extra pris: N: r 190, Treu (H.
Kronprinsen).
Klass III.
Korthåriga hönshundar.
Första pris: N: r 232, Roy (Underlöjtnanten H. Dubois, Ström aholm).
— N: r 271, Toj (Disponenten H. af Trolle, Nacka, Stockhoml).
Andra pris: N: r 217, Hej (Polisdomaren C. Kullberg,Stockholm).
— N: r 252, Hej (Godsegaren R.
G. Eigen stier na, Vidbynäs, Södertelje).
— N: r 253, Varesse (Jägmästaren L.
— N: r 254, Dask (Apotekaren A.
Unger, Östersund).
Tredje pris: N: r 235, Ceres (Friherre F. Wrangel,
Ellinge, Eslöf).
— N: r 256, Miss (Grosshandlaren G.
Örn,
Stockholm).
— N: r 257, Shamo (Grosshandlaren C.
Si mm in g * sköld, Göteborg).
Extra pris: N: r 260, Guerre (Med.
doktorn O. Ulm-g.ren, Stockholm).
— N: r 277, Fley (Kammarherren J. von Holst, Stockholm).
Klass IV.
Hederspris fbr en samling vindthundar: Friherre F. von Blixen-Finecke, Näsbyliolm.
Andra pris: N: r 278, Miska- (Friherre F. von Blixen-Finecke, Näsbyholm).
Klass V. Taxar och Fox-terricrs.
Första pris: N: r 310, Grethel (Grefve L. Douglas, Gerstorp, Malmslätt).
Andra pris: N: r 311^, Javette (Direktören R.
T. Hennings, Vallstanäs, Rosersberg).
— N: r 312, Bob (H. Hewett, Esq: re, Stockholm).
Extra pris: N: r 303, Tom (Handlande 0.
C. Wetter * lind, Stockholm).
Klass VI.
Andra pris: N: r 329, Raric (Handlanden S. Ekman, Malmö).
— N: r 330, Polhem (Kaptenen O. Nordenfalk, Hlek-lieni, Almvik).
Tredje pris: N: r 327, Tay (H.
H. Kronpriusen).
Klass VII.
Still skapshund ar.
Första pris: N: r 381 », Marco (Studeranden friherre C.
G. af Ugglas, Upsala).
Andra pris: N: r 340, 07 / (Disponenten II.
A. Rcichcn * berg, Stockholm).
— N: r 364, Fritz (Jägmästaren G.
Kast * mann ’ s Ras-Hund-Odlings-Anstalt, Nääs, Axvall \ — N: r 408, Uripp (Hofjägmästaren H. af Petersens, Erstavik, Stockholm).
— N: r 413, Bob (H.
Kronprinsessan).
— N: r 427, Bell (Godsegaren A. von Möller, Skottorp).
Tredje pris: N: r 341, Bmnj (Fabrikören F. Agrell, Boo, Vestra Harg).
— N: r 349, Caro (Regementsläkaren G. Beck-uiann, Näsby, Gnesta).
— N: r 351, Wotan (Musikern R. Andersson, Stockholm).
— N: r 368, Cäsar (Studeranden H. E. Nordlund, Stockholm).
— N: r 390, Flora (Studeranden friherre C.
— N: r 403, Vespa (Adjunkten A. Tullberg, Skara).
— N: r 409, Topp (Fröknarna E. och
H. von Celsing, Fräkentorp, Helleforsnäs).
— N: r 437, Lord (Grosshandlaren G. F. Åhrberg, Stockholm).
Extra pris: N: r 344, Lord (Bryggaren F. Döliing, Stockholm).
— N: r 358, Bill (Dockmästaren F. Werner, Stockholm).
— N: r 370, Cäsar (Kamreraren C.
E. Quarforth, Stockholm).
— N: r 380, Miss (Godsegaren B.
A. Weinberg, Hormesta, Stigtomta).
Me ntion honorable: N: r 401 och 402, Mollbenj och Molly (Landtbrukaren J. Philipson, Mörby, Kilsmo).
— N: r 412, Girl (Löjtnanten C.
Flygare, Stockholm).
— N: r 415, Bitchsbang (Grefvintian C.
H am il ton, Hedensberg).
8 — U
6Från teatrarne.
(Återblick af Habitué).
Teater vännernas intresse har under de första veckorna af säsongen hufvudsakligen varit koncentreradt kring två gästspel, den danske skådespelaren Olaf Poulsem och den franska, verldsberyktade operettsångerskan Anna Judics.
Den senares besök i vår aflägsna landsända efter inhöstade lagrar i olika delar af Europa och Amerika har naturligtvis varit det största événementet och framkallat det största bullret, men hos dem som sätta gedigenhet i konsten högt, har den franska storheten icke stalt den danska i skuggan.
Och dock torde det icke kunna förnekas att Olaf Poul-sens gästspel, tack vare förhållandena, gått temligen spårlöst forbi för den stora publiken, ehuru det under den korta tiden af några fä representationer omfattade två Holbergs-roller (Henrik i- » Henrik och Pernilla » och Arleqvin i * l) c osynliye »), en Shakspearesroll (Spole i » En midsommarnatts-fl rom ») och två moderna figurer (Charles i Scribes » Den första kärleken » och etatsrådet i Benzons * En skandal &gt;), således en ganska omvexlande repertoar.
I synnerhet förhöll sig publikeu temligen kylig gent emot tillfallet att fä se Holberg.
Ludvig Holberg är en känd och erkänd storhet på den dramatiska diktningens område.
Stockholm firar, när det gäller, jubileer till hans äia, och Stockholm subskriberar på praktupplagan af hans komedier.
Men att se honom spelas på scenen intresserad icke i samma mån detta Stockholm.
Faktum talar.
Holbergsre-presentationerna gåfvos för halfva och fjerdedels hus, ehuru en af Danmarks förnämste Holbergsskådespelare medverkade.
Orsak en bör icke sökas endast i den ögynsamma tidpunkten för hr Poulsens uppträdande härstädes, i den vackra efter-.sommaren och den egentliga teaterpublikens frånvaro på resor, vid badorter och på sommarnöjen.
Noga taget » går » icke Holberg hos oss.
Det är ju möjligt, att en rollbesättning af idel Poidsener skulle hjelpa upp saken.
Det är till och med troligt, att något dylikt skulle hafva samlat ett par fulla hus.
Men under nuvarande forhållanden förblir hela den Holbergska verlden oss så pass främmande, att äfven en Poulsens mästerliga förmåga att göra oss förtrogna der-med icke räcker till.
Vi uppskatta hans Henrik oeh hans Arleqvin och beundra hans framställningskonst, som sätter lif i en af de figurer vi se framför oss, men vi stanna i klyftan mellan vår beundran för den enskilde konstnärens personliga talang och vår likgiltighet för det eljest någorlunda ' liflösa stycket i dess helhet.
Att spela Holberg är, liksom att spela Molifcre, en natio-nel specialitat och derför infor en främmande publik en af de minst lyckliga uppgifterna för ett gästspel, der icke detta omfattar en hel personal af Holbergsskådespelare.
För den lilla falang af åskådare, som går pä teatern under alla förhållanden för att icke försumma något, har ett dylikt gästspel alltid sitt intresse och ett mycket stort intresse, då, såsom här vid lag var fallet, det är fråga om verkligt konstnärliga skapelser.
Men för den publik, som fyller salongerna och som infinner sig der för att ha roligt, är en Hol-bergsfigur, omgifven af kungl.
svenska skådespelare och skådespelerskor i Holbergskostymer, ingen tillräcklig lockelse.
Våra teatrars personal kan icke spela styckena, och vår publik kan derför icke njuta af dera.
Det är sant, att fröken Ahlander i » 7&gt;e osynliga » sekunderar hr Poulsen på ett jemförelsevis förträffligt sätt och att i » Henrik oeh Pernilla » fru Hartman är en Pernilla och hr Personne en Arv, som icke försvinna vid den främmande gästens sida, men äfven med denna hjelp är hr Poulsen så godt som ensam om den Holbergska andan, och det hela får ieke det öfvertygande verklighetslif, som tilltalar en publik utan danskarnes smaktradition i fråga om deras nationele lustspelsförfattare.
Detta kan icke tillskrifvas våra skådespelare och skådespelerskor som något fel, utan det är blott ett faktum, beroende på de ifrågavarande komediernas natur att tillhöra en annan tid och ett annat laud än dem vi sjelfva tillhöra.
Hvad som framfar allt kännetecknar hr Poulsens framställningssätt är en utomordentlig säkerhet i det tekniska,godt lynne och stark färgläggning.
Hans figurer äro omsorgsfullt utarbetade i alla detaljer.
Han föraktar icke några delar af rollen, derför att han glänser i andra, utan genomför karaktären afverallt Han tycks hafva en outtömlig källa af medel för sin karaktäristik och utmärker sig genom rikedom på små detaljdrag, som belysa den figur han har att framställa.
Så förträfflig hr Poulsen än var i alla sina här gifha gästroller, var det dock ingen, der han uppfattades så väl och ' så fullständigt vann stockholmarne som i etatsrådets roll i » En skandal ».
Der befunno sig både skådespelare och publik på känd mark, ett nutidsstycke med moderna idéer och moderna figurer.
Stycket var redan utspeladt, men det är allt för sannolikt att, liksom det nu fylde Dramatiska teaterns salong ett par qvällar, skulle detta stycke och möjligen någon annan modern pjes, såsom t ex. » Vild-anden *, hvilken skulle .uppförts, om ej sjukdom hindrat, säkerligen hafva gifvit bättre resultat på Stora teatern än Holbergskomedierna.
Poulsens etatsråd var oemotståndligt öfvertygande i sin drastiska verklighetsteckning.
Den starka färgläggningen gjorde, att figuren ofta snuddade vid karrikatyren, men aldrig mer än att han i hvaqe ögonblick föreföll lifs lefVande.
Det sprittande goda lynnet i framställningen dref honom mot öfverdriften, men den tekniska säkerheten höll honom tillbaka qvar på verklighetens område, och resultatet blef, att åskådaren skrattade af hjertans lust åt en företeelse, hvars sanning stod i full jemnhöjd med den sammas lustighet Det var en scenisk triumf af gedignaste slag, i synnerhet när man någon afton straxt förut sett gästens utförande af Arle-qvin eller Henrik och hos samme framställare icke återfann tecken till ett okonstnärligt upprepande af några vissa effektmedel från den ena qvällen till den andra.
Den kraftiga individualisering, som är betecknande för den verkliga konsten, förefinnes hos hr Poulsen i hög grad, och såväl deri som i den omsorg, hvarmed han i tekniskt afseende utbildar sina figurer, har han haft oändligt mycket att lära många af våra egna skådespelare.
* Madame Judic, verldens primadonna i uppsluppenhetens genre, har vid sitt besök här6tädes rönt det kanske icke alldeles ovanliga ödet, att åtskilligt godt folk totalt tappat bort måttstocken for hennes riktiga bedömande.
Puritanerna hafva icke kunnat förlåta henne, att hon är stor just i det fack, som nu en gång är hennes, och de hafva kallat henne rätt och slätt » chansonettsångerska ».
De hafva kanske applåderat eller åtminstone icke hörbart opponerat sig mot genren under många år, så länge den representerades af Anna Petterson, Sofie Cysch, Caroline Östberg etc., men så fingo de höra Anna Judic och se Niniche spelad som den skall spelas, och det ser ut, som om den större talangen för en gång dragit ned den förut tolererade genren och talangen upphört att vara talang.
Det är svårt att veta, hvad representanterna för denna meningsriktning egentligen velat, att madame Judic skulle hafva för slags talang, men den hon har tycks ha varit mycket förkastlig i deras ögon, derför att den varit hvad den är *.
Men äfven bland icke-puritaner har en opinion gjort sig hörbar, enligt hvilken madame Judic borde hafva varit något mycket mer, än hon visade sig vara, obestämdt hvad.
* Förnämsta praktstycket i denna riktning, med den uppbyggliga öfverekriften » En sedebild frän värt svenska Sodom », förekommer i en tidning, hvars redaktion iir bosatt, icke på Konradsberg, utan på Sundbyberg, i fall man får tro uppgiften å bladets främsta sida.
Det vore synd att icke låta våra läsare få en smakbit.
Efter en inledning, deri bland annat meddelas, att » Frankrike har sedan gammalt den sorgliga äran anses såsom oanständighetens eller den förfinade, raffinerade osedlighetens förlofvade land », omtalas, att &gt; Paris har lyckan eller rättare olyckan att ega en skådespelerska, som öfvat upp sig till en sorglig färdighet i att ber osa publikens lägsta drifter genom utmanande blickar och åtbörder och sjungandet af slippriga sånger ».
Derpå beskrifves m: me Judirs ankomst till Stockholm samt huru » folkhopar samlades för att se den beklagansvärda qvinnan ».
Det värsta var dock, att bänkarne icke stodo tomma på teatern, när hon uppträdde, och att åtskilliga af stockholmspressens förnämsta representanter berömde hennes prestationer.
» När ett samhälle » — heter det till slut — » blifvit på detta sätt andligen förpe-stadt, förvandlats till en åtel, kunna ej gerna den gudomliga strafldomens örnar vara fjerran.
Måhända är det blott derför att Gud ännu funnit några rättfärdiga inom vårt Sodom, som han dröjer med domen.
Men den, som förstår, hvad dylika tidstecken innebära, han kan ej annat än vänta, att en vredens dag snart måste inbryta öfver vårt folk, som så länge föraktat Guds tålamods och långmodighets rikedom.
» Ve dem, som nu le, ty de skola gråta och jemra sig. »
Väktaren IG Sept.
1886.Felet ligger väl i verldsryktet.