Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon var dödsblek och hennes ögon, vidt uppspärrade, nästan stela, hängde vid hans ansigte i tiggande ångest.
Han hade i detta ögonblick icke tanke för henne, mindes ej ens, att hon fans der — hela hans själ var full af hatfullt raseri mot mördarne.
Hans läppar darrade i vrede, man såg, han hade svårt för att icke strax bryta ut i ord.
Nu trädde Madame Bonaparte och Mademoiselle de Beauharnais in i logen, tillika med Madame Murat.
Ryktet flög redan genom salen, om huru de blott genom ett tillfälligt dröjsmål — Madame Bonaparte hade i sista ögonblicket bestämt sig för att byta om sjal — blifvit räddade från explosionen.
Hortense hade blifvit lätt sårad i halsen, spetsslöjan, som hon i hast svept om sig, var färgad af blod.
Folk såg det, och ropen och handklappningarne började på nytt.
Madame Bonaparte var i en sådan sinnesrörelse, att hon strax nästan sjönk ned i fåtöljen; hon storgrät, i det hon matt viftade med händerna utåt salen.
Konsuln stannade blott ett par ögonblick.
I det han gick, vände han sig ännu engång om i logens bakgrund och mötte en sekund Edmées tiggande, ångestfulla blick.
Med en hastig rörelse, snabb som en tanke, och blott bemärkt af henne, förde han handen upp och tryckte lätt fingret mot sina läppar.
Hans blick vidgade sig och ljusnade en kort sekund.
Hon böjde sig fram — tacksamt, betagen, och räckte ovilkorligt halft armarne ut.
Ingen såg på henne; hela salen var som i yrsel; högröstade acklamationer följde Förste Konsuln, hvilken nu, åtföljd af sina adjutanter, gick ut ur logen.
De begge herrarne Caulaincourt, far och son, hade genast, så snart de hörde general Junots ord, gått ut för att skaffa närmare underrättelser.
Nu kom markisen in igen.
— Mina damer, sade han brådskande, ursäkta, att jag låter Armand allena följa er tillbaka till Rue du Bac. Man har bedt mig om att fara till Tuilerierna i afton.
Joséphine, nu kan hon behöfva att vara omgifven af sina vänner!
Edmée lade handen på hans arm:
— Åh, gudfar — åh ... kan ni inte låta mig följa med?...
— Men mitt kära barn ...
Ja, hvad säger ni, Madame?
Han vände sig till Madame de Châteauneuf.
— Jag vet inte, om det vore passande ...
Hon tänkte efter: men kanske det är klokt.
Jag måste medge, att jag nu är till den grad enerverad, annars skulle jag sjelf ...
Ja, ja, så tag henne med.
(Armand de Caulaincourt kom in och berättade, att Madame Junot också ämnade sig till Tuilerierna).
Men ni ansvarar väl för, att hon blir välkommen!
Och blif icke för länge borta, min käre markis — jag kommer till att lefva i feber, innan jag får veta, hur det alltsammans hänger ihop.
Glöm ändtligen icke att lyckönska Förste Konsuln och Madame Bonaparte ifrån mig.
Säg dem ...
Hon fortfor att ge instruktioner till markisen och sin nièce.
Edmée hörde henne icke.
I det Armand de Caulaincourt hjelpte henne på med hennes palatine och sjal, kom han till att röra vid hennes händer, som skälfde och voro iskalla.
— Men Mademoiselle de La Feuillade befinner sig icke väl ...
— Jo, ack jo! Edmée tvang sig till att småle.
Det är blott förskräckelsen.
Det går öfver, när jag bara kommer ut.
Utanför Tuilerierna höll redan en hel räcka vagnar, och när de genom trappan i Florapaviljongen blifvit införda i Madame Bonapartes våning, funno de den alldeles full af folk.
Der voro konsulerna, ministrarne och deras damer, Junots, Mortiers, och flera af husets personliga vänner.
Man hade låtit servera té — som på en vanlig afton efter operan — och sällskapet, som hade samlat sig i grupper omkring Madame Bonaparte och Förste Konsuln, diskuterade häftigt den förfärliga händelsen.
Madame Bonaparte var alldeles öfvergifven, nästan förkrossad.
Omgifven af flakoner och luktsalter, satt hon inkrupen i sitt soffhörn, sammanfallen, nedböjd, med ett utseende så förstördt, att hon förekom tio år äldre än vanligt.
Hennes vänner hade slagit krets om henne, och der var ingen ända på beskärmelser och beklagelser.
Hon såg knapt på Mademoiselle de La Feuillade, när denna helsade på henne och framförde fasterns helsning.
Hon satt med halfslutna ögon och vaggade rysande fram och tillbaka.
Ibland öfverfölls hon af nervös gråt.
Strax Edmée trädde in i rummet, hade hennes blick sökt Förste Konsuln.
Der stod han borta vid kaminen, med händerna på ryggen som vanligt, och talade ifrigt med en herre, hon icke kände.
Så fort hon kunde, drog hon sig ditåt.
Hon väntade blyg tillfälle att få helsa på honom.
Nu stod hon nästan helt bakom honom, så att hon kunde uppfånga hvart ord de talade.
— Ja, jag, sade den herrn hon icke kände — en mager, nästan skelettaktig man, med sluga, skarpa ögon — jag går icke ifrån min mening, att det är folk besoldadt af Pitt och pretendenten ...
— Seså, Fouché!
Håll då upp med det pratet om era rojalister, ropade Bonaparte häftigt.
Vill de nödvändigt göra attentater, skulle de väl först göra det af med er, som har så många synder mot dem på ert samvete!
Nej, jag vet, hvar uslingarne äro att finna — det är bland era egna gamla stallbröder, i jakobinernas generalstab.
Dessa nidingar — lönnmördarne från den 2 September, de, som satt i scen den 51 Maj och Prairial — jag har alltid hatat dem, nu skall jag veta att straffa dem ...
Fouché — han vände sig till de omkringstående — skall icke försöka att vilseleda mig; här är hvarken tal om chouaner, emigranter, prester eller adelsmän — jag känner skurkarne, jag har alltid hållit öga med dem.
Tänk blott på den 18 Vendémiaire!
Tänk på Chevaliers kruttunna och historierna i Brumaire!
Behöfs der mer bevis?...
Åh, ingen skall tro, att jag är rädd för att taga ansvaret på mig, nu det gäller att döma dem!
Vill representanterna för den nation, jag dagligen vågar lif och helsa för, inte stå mig bi, så skall jag nog veta att hjelpa mig sjelf.
Så länge jag lefver, fruktar jag icke för, att någon skall våga att ställa mig till ansvar för mina handlingar.
Faller jag — så äro de om en hals allesammans!
För deras egen skull borde de söka stöd i en lag ...
Han vände sig om och såg plötsligt Edmée bakom sig.
Hon var blek som marmor i sin blå drägt, men hennes ögon voro klara och hon darrade icke.
— Ni här, Mademoiselle de La Feuillade!
Han tog hennes hand, och i det han ånyo vände sig till polisministern och de andra:
— Sehär, mina herrar, ett bevis för, att jag har rätt!
Mademoiselle de La Feuillade är, som ni alla veta, i högsta grad aristokrat, i högsta grad chouan — han smålog nedemot henne — och hon har kommit här i afton för att bevittna mig sin trohet mot Republiken.
Edmée rodnade djupt under alla dessa mäns blickar.
Men hon höjde tappert sitt hufvud och mötte Förste Konsulns blick.
— Jo, medborgare-Konsul.
Detta republikanska tilltal föll plötsligt naturligt på hennes läppar.
Min faster, Madame de Châteauneuf, har sändt mig, tillika med Monsieur de Caulaincourt, för att uttrycka hennes beklagande och lyckönskan.
Ni vet ...
Hennes ögon fyldes plötsligt af tårar, och handen, som ännu hvilade i Bonapartes, tryckte krampaktigt hans.
Hvad hade hon icke velat gifva för att i detta ögonblick få kasta sig i hans armar, att få säga honom, hvilka kval hon genomgått för hans skull!
Konsuln gissade hennes rörelse.
Han böjde sig hastigt ned och kysste lugnande hennes hand.
— Tack! sade han med sin djupa, allvarliga stämma.
Jag skall aldrig glömma, hvad ni har gjort för mig i afton.
Ni, en ung flicka, ensam från hela Faubourg de St.
Germain ...
— General, ni glömmer min gudfar, markisen af Caulaincourt, och jag tror nog, att här också är flera, som väntar att få helsa på er.
Ni var nyss så rättvis mot oss, och nu blir ni plötsligt orättvis ...
Förste Konsuln drog hennes arm in under sin och förde henne bort till den plats, der han såg Madame Junot stod.
De talade icke, men deras blickar hvilade i hvarandra.
Han tryckte hennes arm hårdt intill sig:
Du är modig, Edmée, modig ...
Han såg icke åt det hörn, der Joséphine satt sammansjunken mellan sina kuddar och flakoner.
Med en bugning skildes han från Mademoiselle de La
Feuillade och fortsatte derpå sitt samtal med ministrarne.
Mais la règle et le compas, étaient-ils bien faits pour lui?
Le Comte de Las Cases (de Napoléon).
«Le suis le maître.»
Mot réitéré de Napoléon.
Så stark
Edmée än var, hade hon dock icke kunnat tåla att tillbringa så godt som en hel natt barfota eller med genomvåta skor utan att ådraga sig en duktig förkylning, som i förening med sinnesrörelserna och strapatserna dagen derpå slutade med att göra henne allvarligt sjuk.
När hon sent om natten den 3 Nivôse omsider kom hem från Tuilerierna med markisen af Caulaincourt, var hon hes och illamående, och upp på förmiddagen vaknade hon med stark feber.
Förhållandet mellan Edmée och Madame de Châteauneuf hade efter Louis’ afresa blifvit mer och mer kyligt.
Madame de Châteauneuf, som numera för det mesta var fängslad vid sina rum genom det svåra och illa läkta benbrottet och icke gick ut utan vid särskildt högtidliga tillfällen, fann, att Edmée alltför egoistiskt begagnade sig af den frihet hon sjelf från början tillstått henne.
Sällan eller aldrig tillbragte hon sin tid mera hos den sjuka; hvar dag var hon upptagen af societetsnöjen: teaterbesök, concerter, middagar, baler och tésoiréer, och blott för en forms skull meddelade hon fastern sina planer.
Som oftast var det med den unga Madame Junot hon var tillsammans, mer och mer sällan med Caseaux’ och Madame de Contades.
Ibland stannade hon — naturligtvis alltid med fasterns formella medgifvande — både dagar och nätter i kommendanthotellet.
Men Madame de Châteauneuf ogillade isynnerhet, utan att högt våga yttra det, då det ju alltid varit hennes egen politik, Edmées öppna och förtroliga närmande till det nya «hofvet» i Tuilerierna, och hennes deraf följande mer och mer kyliga hållning mot de gamla vännerna i Faubourg de St.
Louis’ moder och Talleyrands väninna hade visserligen velat lära sin nièce att respektera den bestående makten, men det hade långt ifrån varit hennes mening, att hon så uppriktigt, med hull och hår, skulle öfvergå till det läger, hon dock i sin själ ansåg för fientligt.
Emellertid, hon höll efter sin vana god min och behandlade ständigt inför främmande Edmée, som om hon af hjertat sanktionerade allt hennes görande och låtande.
I hvardagslag, mellan fyra ögon, var hon kall emot henne och behandlade henne med mera likgiltighet än hon egentligen kände.
Mest bekymrade det dock Madame de Châteauneuf, att Louis så godt som aldrig i sina bref nämde kusinen och aldrig skref till henne.
Detta olyckliga giftermål, hvilket hon sjelf från början, då det var osäkert, om Mademoiselle de La Feuillade kunde återfå sina gods, gjort allt för att uppskjuta, och som hon sedan fåfängt velat påskynda, ansåg hon nu i sitt innersta så godt som uppgifvet.
Louis hade ej sedan sin afresa yttrat sig derom, men på tonen och stämningen i hans bref kunde hon godt märka, att han ej mera tänkte på sin kusin som sin blifvande maka.
Edmée å sin sida spanade alltid ut, när modern fått bref från sin son, och med ett slags skyggt, ödmjukt intresse försökte hon att på omvägar få veta så mycket som möjligt om honom, utan att precis direkt våga föra samtalet på honom.
Medan Edmée var sjuk, lät Madame de Châteauneuf hvar dag sina lakejer bära sig uppför trappan och tillbragte en half timmes tid vid sin nièces säng.
Under ett af dessa besök, hvilka i hög grad plågade Edmée, som icke tålde någon annan än Valentine bredvid sig, berättade hon ouppfordrad, att Louis i sitt sista bref skrifvit, han ville komma hem på ett par dagar öfver nyåret.
En nyhet, som strax ökade Edmées feber.
Sjelfva nyårsdagen var Mademoiselle de La Feuillade mycket sjuk.
Hon hörde, hur det ena ekipaget efter det andra rullade in på gården och stannade utanför stora trappan, det oupphörliga bullret af nyårsgratulanternas steg och röster i vestibulen.
En och annan af deras intimare bekanta gjorde henne en kort visit på hennes rum och medbragte en liten gåfva.
För hvar vagn, som körde in på gården, blef hon orolig, och bad Valentine genast se efter, om det kunde vara Monsieur de Châteauneuf, som kom.
Hon väntade på honom som i feber.
Sent på aftonen ändtligen kom Louis.
Med onaturligt uppskrufvad hörsel hörde hon hans röst redan på trappan, och i ångest bad hon Valentine att spärra dörren.
Nu — sjuk och svag, som hon var — hade hon en nästan panisk skräck för att möta förebråelsen och domen i hans blick.
Men dagen derpå kunde det icke undgås.
Monsieur de Châteauneuf lät fråga, om Mademoiselle de La Feuillade kände sig rask nog att taga emot honom.
Edmée svarade i förtviflan strax ja.
Hon hade alltsedan hon vaknade om morgonen öfvertänkt sin ställning: hvad skulle det tjena till att gå ur vägen för och uppskjuta det oundvikliga?
Madame de Châteauneuf hade velat följa sin son ditupp, men han hade afböjt det.
När han trädde in i rummet och säg Edmées lilla ansigte och stora, heta, ängsliga och trotsiga ögon under den kolossala, tättslutande spetsmössan, kände han plötsligt, som ett sting i hjertat, den starkaste vrede och det ömmaste medlidande han någonsin i sitt lif känt.
Hans rörelse öfvermannade honom, så att han kom till att darra, och han stödde sig ett ögonblick mot dörrposten, innan han gick fram till henne.
Hon låg tillbakalutad mot sängens kuddar, och i frostdagens klara solsken såg han, hur blekt och magert hennes ansigte hade blifvit.
Öfver rummet möttes deras ögon med ett uttryck så egendomligt, att till och med Valentine blef gripen deraf, och, grannlaga, sakta drog sig undan i sin fönstersmyg.
Han fattade sig och gick fram till henne.
— Det gör mig ondt, min kusin, att se er igen i detta tillstånd, sade han stelt, utan att taga plats i den stol, Valentine skjutit fram till honom.
Edmée låg med nedslagna ögon och plockade på lakanet.
Plötsligt såg hon upp, och der var ett leende på hennes läppar, som förvirrade Louis.
— Du beklagar mig.
Det har du ingen grund till.
Sedan jag såg dig sist, har lifvet gifvit mig det bästa, någon kvinna någonsin har egt eller kommer att ega.
För det att du nu händelsevis ser mig sjuk och en smula matt af febern, tror du ...
Åh, Louis, se i mina ögon, innan du går, och se, om du finner spår af det, du väntat att finna — blygsel eller sorg.
Han höjde långsamt, liksom motvilligt, sin blick, och mötte hennes.
Den var strålande och klar, och hennes leende var stolt, nästan högdraget.
— Du har ett styft sinne, min kusin, sade han blott.
— Du vill icke tro mig?
Gör, som du vill, men det säger jag dig — hon reste sig halft upp i sängen och lyfte handen, liksom till ed — intet af det, som händt mig under dessa två månader, ville jag undvara.
Intet, hör du, icke ens denna feber.
— Edmée! han rätade sig strängt.
Du talar ett språk, som minst af allt anstår en ädelboren kvinna.
— Så ville visst enhvar säga i ditt ställe — kanske alla män, utan undantag.
Hon talade nu lugnt, med mild, stilla röst, liksom angick hans ord henne icke.
Men jag är en ädelboren kvinna, och aldrig, tycker jag, har jag bättre förstått, hvad som anstår mig, än nu.
Jag vet, att mitt lif har blifvit ett undantag från regeln — men är då regeln det högsta du kan tänka dig?
Louis reste sig.
Jag vill ej diskutera med en febersjuk flicka.
Jag bad om lof att helsa på min kusin, emedan det skulle gifvit anledning till sladder och kommentarer, om man fått veta, att jag underlåtit det.
Nu har jag gjort min pligt.
— Louis!
Hon reste sig halft upp i sängen för att hålla honom tillbaka.
Säg mig ...
Du finner det orätt af mig, att jag stannar i din moders hus?
Han betänkte sig litet.
Och ändå önskar jag det, tillade han med eftertryck.
Hon smålog blidt och ömt uppemot honom.
Åh, Louis ...
Hon räckte honom begge händerna, som han dröjande tog i sina.
Du är sträng emot mig, och du har väl rätt till det, men ibland är det, som om du — och du allena — i djupet af din själ förstod mig ...
Han släppte hennes händer och vände sig halft om.
Kanske förstår jag mer, än du tror, sade han bryskt.
Mitt hjerta blöder för dig, Edmée.
Jag har försökt att döma dig, men när jag vill vara ärlig mot det bästa hos mig — jag kan icke.
Icke dig — upprepade han häftigt, liksom ångrade han redan sina egna ord — men honom!
Förstår du då icke din egen förblindelse?
Du älskar — men han!...
Hvad är du för honom?
Han såg, att han plågade och förskräckte henne, och han hade, innan han trädde in i detta rum, fast föresatt sig att ej mera tala om det, som aldrig kunde göras godt igen, men nu, när han såg henne, öfverväldigades han plötsligt af sin svartsjuka, sin medömkan, sitt hat mot den andre — han kunde ej mera återhålla sina ord.
— Tror du väl ens, han anser sig ha några pligter emot dig, när han engång upphör att älska dig?
Vill han, tror du, spara din ömhet, din känslighet, ditt rykte?
— Åh, jag, som känner honom, för det att mitt hat gissar honom bättre än de andras beundran — jag vet, att menskliga hänsyn och mensklig pligt spelar för honom ingen roll.
Frankrike är lika litet för honom som du.
Han arbetar för det han älskar arbetet, han kämpar, för det han älskar kampen, och hans omättliga själ hungrar efter äran.
Hvad är väl du för honom?...
Din race, din stam, din egendomlighet är honom främmande.
Han känner icke, han anar icke den Edmée de
La Feuillade, som är mig så kär, derför, att hon — sådan som hon nu engång är — vuxit sig in i mitt väsens grund.
Hvad han älskar — det är blott det härliga stycke kött och blod du är.
Han älskar dig som en Medici, en Borgia älskade kvinnorna — korsikanare eller italienare som han är, främmande för dig och oss alla!
Edmée reste sig upp, rak i ryggen, och lade sin knutna hand på sängens kant.
Gå! sade hon bjudande och betraktade hotande sin kusin.
Du tränger dig in hos mig, när jag är sjuk under din moders tak, och jag tror, du vill mig väl, och tager emot dig som en syster sin broder.
Förrän jag vill höra på dina onda ord mot min älskade, lemnar jag min bädd och går ut af detta hus.
Gå ...
Hon föll tillbaka i sängen och skiftade färg så våldsamt, att Valentine förskräckt kom springande till.
— Min Gud, Monsieur Louis, ni tar ju lifvet af henne.
Hemta doktorn ... hon måste åderlåtas igen, strax ...
Och pigan knuffade honom nästan med våld ut genom dörren.
Doktorn förklarade, att Edmée hade nervfeber.
I ett par dagar fruktade de för hennes lif; så blef det bättre.
Under denna tid lät Madame Bonaparte ofta officielt förhöra sig, hur Mademoiselle de La Feuillade befann sig.
Från Förste Konsuln kom der nästan hvar natt bud och bref genom den hemliga trappan.
Innan han reste, hade Monsieur de Châteauneuf företräde hos Förste Konsuln.
Bonaparte mottog honom artigt och åhörde med lefvande intresse hans framställning af underhandlingarnes gång och Ottos uppfattning af det engelska kabinettets ställning till de neutrala makterna.
Han var så helt och hållet upptagen af det och gjorde så många intresserade frågor, att Louis ett ögonblick trodde, han glömt, hvem det var han talade med.
Då audiensen var förbi och Monsieur de Châteauneuf skulle gå, tvekade han, och ett ögonblick stodo de båda männen, öga i öga, midt för hvarandra.
Bonaparte gick ett par steg fram emot den andre.
— Tala, Monsieur de Châteauneuf, sade han skarpt.
Ni vill säga något.
— Ja, medborgare-Konsul.
Nu är mitt officiella ärende förbi.
Vi äro begge franska adelsmän, begge Republikens tjenare — i den ena egenskapen står jag ett steg öfver er — i den andra ni en hel del öfver mig.
Låt oss tala med hvarandra som två män.
— Tala, sade blott Bonaparte ännu engång med samma hårda uttryck.
Hans blick borrade sig lik en stålklinga in i Louis’, som fast mötte den.
— General Bonaparte, hvad har ni gjort mot min kusin, Mademoiselle de La Feuillade?
— Herr grefve de Châteauneuf, har ni någon rätt att fråga?
— Och om jag icke erkänner denna rätt.
Om jag ej önskar, att detta namn blir nämdt mellan oss?...
Louis trädde honom så nära, att hans skälfvande hand på värjfästet rörde vid Bonapartes kläder.
Så kallar jag er en — en ...
— Håll, Monsieur de Châteauneuf!
Kom i håg, hvem som är den starkaste här.
— Jag har blott alltför länge kommit ihåg det.
Och ni har ej heller varit rädd för att påminna mig derom.
— Jag gör det ännu engång, och för er egen framtids skull, sade Bonaparte flegmatiskt, med eftertryck.
Ni har vid början af detta samtal försökt att ställa oss lika.
Nej, ni vet så väl som jag, att jag är herre här.
Jag kan icke ställas till ansvar af någon i detta land.
— Vi står här man mot man ...
Blek af vrede drog Louis sin värja till hälften ur slidan.
— Prat! sade Bonaparte högdraget, och hans fasta, kyliga blick sänkte sig ringaktande mot Louis’ hand.
Ert lif såväl som mitt är statens; min kärlek är en privatsak, som icke angår någon utom mig sjelf och henne, jag älskar.
Vi har engång stått man mot man, som ni säger, i kampen om denna kvinna, och — med den starkares rätt, har jag vunnit henne.
— Ni vill alltså neka mig all satisfaktion?...
— Jag medger icke engång, att ni har någon som helst rätt att begära den.
Mademoiselle de La Feuillade är fri, hon är sin egen herre; för det andra: jag är — den jag är.
Farväl, Monsieur de Châteauneuf.
Louis såg honom fast in i ögonen — hans hand hvilade ännu på värjan.
— Jag ser, jag har intet mer här att göra.
Republikens chef pockar inte för intet på sin okränkbarhet.
Hans stämma var full af stolt bitterhet.
Vi ses alltså först vid Philippi — som väl engång skall komma!
— Vid Philippi, Monsieur de Châteauneuf — han smålog — skall jag ej glömma er.
Ni är en modig och ärlig fiende — jag vet åtminstone, hvar jag har er!
Men kom ihåg:
Frankrike behöfver oss begge.
— Det har ni ingen orsak att påminna mig om, general.
Mina ord gäller er — icke er regering.
Ännu är der väl skilnad på er och staten!
Bonaparte log.
Ja, tror ni det?
Med en hufvudböjning och en handrörelse afskedade förste Konsuln sekreteraren hos Republikens underhandlare i London.
On croit généralement dans le monde que les premières années de l’Empereur ont été taciturnes, sombres, moroses; au contraire — il était fort gai.
«J’ai foi dans mon étoile!...
Första gången Edmée efter sin sjukdom åter visade sig i sällskapslifvet, var på den stora fest, Berthier gaf i anledning af freden i Lunéville.
Efter en vink af Förste Konsuln var den arrangerad som kostymbal.
Mademoiselle de La Feuillade hade valt en drägt, som visst ingen annan under denna tid skulle funnit på eller ens ansett rådligt att bära.
Hon var klädd som
Anne d’Autriche.
Mellan alla dessa grekiska gudinnor och romerska dygder var hon en strålande, stolt anakronism i silfverbrokad och brabantska spetsar.
Öfver hennes skickelse och hållning låg der, som hon trädde in i salen, hela det gamla hofvets styfva förnämhet och Frondens lättsinniga käckhet.
Det var strax vid balens början.
Edmée dansade med Duroc, förklädd till arabisk scheik, då plötsligt en mörk domino, liten och smärt, trängde sig emellan henne och hennes kavaljer, som ögonblickligen — till hennes stora förvåning — utan invändning steg till sidan och utan ett ord drog sig tillbaka.
Dominon grep henne hastigt om lifvet och hviskade med en röst, hon aldrig kunde taga fel af:
— Scheiken har högre order från profetens egen mun.
Låt oss dansa och vara glada, drottning Anna!
Det var «le Monaco» — den dans Förste Konsuln dansade bäst, och som han önskat skulle finnas på programmet.
Der var trängsel omkring drottning Anna.
Hon var en af de masker, som väckte mest uppmärksamhet.
Den svarte dominon vek emellertid icke från hennes sida — han höll hennes arm som i ett skrufstäd och konverserade högt med henne.
— Hur finner Ers Majestät sig egentligen i detta blandade sällskap?
De äro icke alla hoffähiga — vet Ers Majestät nog.
Ja, jag känner till och med några, som ha visat sig rätt ohöfliga mot kungliga personer.
En drottning är skyldig sig sjelf att hålla sig på afstånd från sådant folk.
— Han gjorde en rörelse med handen, som kom några af de närmaste att vika till sidan.
Drottningen roade sig furstligt åt denna lek; blott kunde hon icke låta bli att undra, om der då ej var någon, som kände igen hans egendomliga, sonora stämma och litet afvikande accent.
Hon slöt sig närmare intill honom, och i det de försökte bana sig väg, svarade hon högt:
— Louis XIIIs drottning och Louis XIVs moder har aldrig varit rädd för rebeller.
Jag är Frondens drottning såväl som hofvets, och de sturska engelsmännen har jag gjort mjuka som honungsdeg.
Fråga blott Buckingham, min gode domino, om icke England har böjt sig för Frankrike.
Der begynte en ny dans, och de kommo rätt obemärkta in i ett mindre kabinett.