Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men min Ammianus, som studerat deras skrifter, berättar mig, att de själva icke tveka att tillgripa samma symboliska uppfattningssätt som vi, när de vilja bringa de gamla judiska sägner, som de tillägnat sig, i sammanhang med sin lära.
De se symboler, som skulle hava avseende på dem, i hebréernas uttåg från Egypten, i en kopparorm, som hebréerna uppsatte på ett kors i öknen, i daggdroppar, som föllo på ett fårskinn, som en hebreisk krigare för något ändamål hade utbrett på marken, ja även i en sång, som en judisk konung skrev till en av sina hustrur.
Men skillnaden är den, att kristianernas tolkningssätt är mycket godtyckligare än våra filosofers och Hermiones, och att de judiska sägnerna alls icke bära någon symbolisk prägel, såsom våra, utan vilja vara rena historiska berättelser.
- Men även kristianernas tolkningssätt kan vara giltigt, sade Hermione, ty jag föreställer mig, att de gudomliga sanningarna symbolisera sig i historiska händelser, likasom i skaldernas ingivelser.
Du, Ismene, frågade nyss, om det ej är skalderna, som diktat våra myter för att roa sig och andra....
- Ja, jag gjorde det--och nu skall du förklara mig den saken, Hermione.
- Jag tror, att många av våra skalder haft ett högre syftemål än att roa: att de diktat i pytiskt skalderus, att myterna äro äldre än de, och att de endast givit dem klarare linjer, livligare färger.
Men även när skalden skrivit endast för att roa, endast med avseende på skönheten, icke på sanningen, utesluter detta icke möjligheten, att sanningen, honom omedvetet, infinner sig och tager sin boning i de former han skapat, såsom livsgnistan infann sig i Pygmalions bildstod.
Skalden förhåller sig då till sitt verk som en moder till det barn, hon givit livet.
Modern är barnets upphov, men det är icke hon som bildat tankelagarne för dess själ; hon är omedveten om dess anlag, känner icke arten av den ande, som lever i den späde.
Ja, jag tror, att det är omöjligt att bilda något skönt, utan att däruti ovillkorligt döljer sig som kärne något sant, varav det sköna är återskenet.
Den sanne konstnärens hand föres ej av honom, utan av en högre makt, och vad som synes vara en nyck av hans fantasi, är en lag i den gudomliga naturen.
Därom påmindes jag i går genom en berättelse av min faders vän, matematikern Diofantos....
- Diofantos?
Den underlige, tankspridde gubben? inföll Ismene.
- Ja, han.
- Det lär vara en riktig trollkarl, sade Ismene.
De säga, att han räknar ut, huru solen, månen och stjärnorna skola gå, och att icke ens den minsta lilla stjärna kan smyga sig till att gå på annat sätt, än den där flintskallige gubben föreskriver henne.
Han lär vara en ordentlig tyrann mot stjärnorna.
- Vad sade Diofantos? frågade Julia och Berenike.
- Han omtalade, att han mätt kapitälvolutans snäcklinjer på templet vid Ilissos.
Denna voluta är av sin konstnär tecknad på fri hand utan annat mönster än det hans inbillningskraft skapat.
Nåväl, hon liknar ända till fullkomlighet den skönaste av alla havssnäckor, som man funnit vid kuster fjärran från våra.
Samma svängning av kroklinjen, samma avstånd mellan svängarna.
Diofantos, som använder sin räknekonst både på himmelens och havsdjupets under, berättade, att alla snäckhus äro bildade efter två olika matematiska lagar, av vilka den ena danar för människoögat vackrare linjer än den andra.
Han förtalde om samma sak mycket annat, som ökar dess märkvärdighet, men som jag ej fullständigt uppfattade, emedan det var så matematiskt ...
Men nu, fortfor Hermione, är det tid att komma till Julias översättning av Ovidius.
Medan Hermione på okonstlat och intagande sätt uppläste myten om Narkissos i Ovidius' skaldeverk »Förvandlingarna», hade den främling, som i avvaktan på Krysanteus' hemkomst tillbragt en stund i biblioteket, inträngt i fruntimmersgården och närmat sig de unga kvinnorna, lockad, som det tycktes, av de praktfulla blommor, som stodo i deras grannskap vid springbrunnen, ty han stannade framför dessa och syntes med välbehag njuta av deras doft och färger.
Inledningen till den myt, som Julia hade översatt och Hermione nu uppläste, omtalar, att Narkissos var son av flodguden Kefissos och den mörklockiga nymfen Leriope, och att spåmannen Teiresias, tillfrågad om hans framtid, hade förutsagt, att han skulle uppnå hög ålder endast i det fall, att han aldrig lärde känna sig själv.
Narkissos växte upp till en så vacker yngling, att alla, som sågo honom, förälskade sig i hans skönhet, men själv hade han endast sinne för jaktens nöjen och kringsvärmade dagligen i de aoniska skogarne på spår efter grenhornade hjortar.
Bland andra, som brunno för den likgiltige jägaren, var nymfen Eko.
Lönligen smög hon efter honom, varhelst han gick bland klippor och i skogar, och alltmer uppflammade hennes låga, likasom facklans svavel
Fattar med oemotståndligt begär den närmade elden;
men tyvärr, hon förmådde icke ens meddela honom vad hon kände, ty av en förtörnad gudamakt var hon drabbad med det straff, att hon endast kunde eftersäga de sista orden av vad andra talat.
Förgäves grep hon de tillfällen, då även denna ringa förmåga kunnat lända henne till godo.
Ropade Narkissos till sin jaktvän: kom! upprepade hon med smäktande röst samma kom!--men till honom.
Som nämnt, det var förgäves.
Mött med förakt, smög hon till de grottuppfyllda bergen, höljde sig med trädens löv och tvinade, tärd av sin kärlek, bort, så att endast rösten återstod av hennes väsen.
Sedan dess är hon icke synlig mer, men hörd av alla.
Hämnden väntade Narkissos.
Han var endast sexton år, när den händelse timade, som sannade Teiresias' spådom.
Silverklar och skinande ren där flödar en källa.
Aldrig av herdar hon än var grumlad, aldrig av getters fjällgräsmättade flock eller andra hjordar, och aldrig rörd av en fågel, ettskogens djur eller fallande grenar.
Närmast hon kransas av gräs, som näres av smekande bölja, hägnas av trän, som ej lida en glimt av ljummande solglöd.
Matt av hetta och törst kom gossen att vila på stället, lockad av ängdens och källans behag och tröttad av jakten.
Men då han söker en svalkande dryck, han finner en annan brännande törst, förförd av sin bild i speglande källa, kär i ett livlöst hopp, förväxlande väsen och skugga.
Tjust han beundrar sig själv: förstenad i blick och i hållning vilar han där och liknar en bild av pariske marmorn skådar ett stjärnepar--sina egna strålande ögon, skådar ett hår, dionysiskt rikt och värdigt Apollon, fjunfri kind och retande mun och skinande axlar, lemmar med glans av snö, som genomskimras av purpur.
Narkissos var förtrollad av sin egen spegelbild.
Hungerns, sömnens krav förmådde icke lösslita honom från denna syn.
Skogar, o sägen mig, vem har drahbbats av grymmare kärlek?
I veten I, som givit så många en fristad.
I, som levat i seklernas lopp, o kunnen I minnas, fingen I vittna förr en sådan tärande längtan?
O, jag ser och är tjust--vad jag ser, vad tjuser mitt öga, finner jag aldrig ändå: så hårt är älskaren dårad.
Och, för att öka min glöd, ej havets vidder ha skilt oss icke stigar och fjäll, ej murar med bommade portar, endast det tunnaste bryn!
Själv trängtar gossen till famntag, ty så ofta jag räckt mot böljan kyssande läppar, lika ofta jag sett hur hans läppar tråna till mina. --------- När jag dig öppnar min famn, din räcker du villigt till mötes: ler jag, ler du som jag, och jag märkte nog även, att tårar skymde din blick, då jag grät, och att vinkar du gäldat med vinkar.
Och så vitt jag förstått av de älskliga läpparnes dragning, viskar du svarande ord, som aldrig hinna mitt öra.
O, jag vet: jag är han!
Min bild ej gäckar mig längre.
Tänd av begär till mig själv jag på en gång brinner och bränner.
Vad, är det jag som skall be eller bes och varom skall jag bedja?
Det jag vill äga är mitt; mina skatter göra mig nödställd.
Smärtan tärer min kraft.
Jag känner, ej äro av livet många stunder igen, i ålderns morgon jag slocknar; likväl är döden ej tung, ty kvalen stillas av döden.
O, att du älskade dock finge dröja längre i världen!
Nu i en enda själ vi dö förenade båda.
Under sin vånda han lossar sin dräkt och låter den falla, slår sitt blottade bröst med händer vita som marmor.
Rodnande matt hans skakade barm då höjer sin livfärg, liknande trädets frukt, som delvis rodnar och delvis skiftar i glänsande vitt, eller liknande druvan, som bidar mognadens tid och stänkes alltmer av skimrande purpur.
När han nu detta ser i den åter klarnade vågen, längre han härdar ej ut; lik rimfrost, mötande solens värmande sken, eller lik det gula vaxet, som sakta smälter vid lindrig eld, så tynar han bort i sin kärlek.
Hon upprepar sorgset det farväl, han säger till bilden i källan, innan Trött han lutar sitt huvud ned i det saftiga gräset, lycker de ögon till, som tjusats av ägarens fägring.
Ännu sedan sitt rum han fått i skuggornas boning, speglar han sig i den stygiska våg.
Najader, hans systrar, sörja och klaga hans död och offra hans skördade lockar.
Nymfers, dryaders klagande rop gentagas av Eko.
Bål de nu reda och komma med hår och skakade facklor; då var svunnet hans lik--de finna en blomma i stället, guldgul blomma med vita blad mitt inne i kalken.
Ättlingarne av denna blomma kallas än i dag efter den yngling, vars död gav henne tillvaro, narcisser.
- Nåväl, Ismene, nu är ordningen först hos dig att yppa de tankar, som dikten väckt i din själ.
- Mina tankar? genmälde Ismene, skakande sina lockar med djupsinnigt utseende.
Jo, vet du, jag har välvt många, rätt aktningsvärda tankar om just den stackars Narkissos.
Först och främst ångrar jag, att jag kallat honom narr, ty en narr dör ej av kärlek--icke ens till sig själv.
För det andra beklagar jag Ekos sorgliga öde.
Hon gentog klagoropen kring den döde, som förskjutit henne; hon gentog dem helt visst med smärtsammare ton än hon förnummit dem.
Hon kände intet agg, ingen bitterhet, endast kärlek, kärlek in i sista stunden, den goda, olyckliga Eko.
Men för det tredje bör detta lära en flicka att icke slösa sina känslor på ett kallt och likgiltigt föremål, utan spara dem åt ett tacksammare, som känner sin skyldighet att med suckar och slavtjänst söka vinna dem ...
Eko, är det icke sant? ropade Ismene bort emot aulan.
- Sant! upprepade genljudet från aulans pelargång.
Ismene klappade händerna av förtjusning och fortfor:
- För det fjärde uppstod hela olyckan därav, att
Narkissos levde i en tid, som icke ägde andra speglar än källornas.
Hade Narkissos, liksom jag, speglat sig dagligen alltifrån barnskorna, så hade han nog vant sig vid en småningom tilltagande hygglighet och älskvärdhet ...
Jag kan icke neka, att jag tycker mycket om att spegla mig, tillade Ismene och intog ett bekvämt läge i divanen med båda armarne över huvudet och blicken på springbrunnens spelande strålar.
- Ismene, sade Berenike, har ej haft mindre än fyra tankar väckta av Julias verser....
- Ja, inföll Ismene, var icke det mycket det?
- Ovanligt mycket, svarade Berenike skrattande; i främsta rummet är jag skyldig medgiva det, jag som icke haft en enda tillräckligt klar, att jag skulle kunna uttala honom.
Ack, jag måste vara mycket tanklös och inskränkt, ty när jag hör en berättelse, som denna, så lever jag på hennes yta, fäster mig så vid gestalterna, deras gärningar och lidanden, lever så i färgspelet, rörelserna, formerna, att jag ej kan skåda andemeningen, ehuru jag känner, att en sådan finnes, att det är hon, som inifrån gjuter liv i företeelserna, sprider rodnad eller blekhet på deras kinder, skapar omkring dem naturen, vari de uppträda, och leder dem med nödvändighet efter sina lagar.
Men vad jag ej kan, det förmår du, min Hermione.
Dina förklaringar över våra myter hava varit mig ljuvliga drycker, älskade vän, i vilka jag insupit djupare vördnad för våra fäders lära.
- Mina utläggningar äro kanske ofta villfarande; det är endast aningen om det högre och andligas närvaro i de sinnliga formerna, på vilken jag icke själv tvivlar.
Och om jag någon gång
träffar en sanning, är hon lik den närmast under skalet liggande hylsan, varifrån det ännu är långt till kärnen.
O, I skullen höra min faders föreläsningar i Akademia, fortfor Hermione med glänsande ögon och lyft panna.
Honom skullen
I höra!
Vad är kvinnan i tankens värld emot mannen?
Det kan vara henne möjligt att med en bråd aning finna en sanning, till vilken han kan hinna endast med svåra mödor, djupa tankeslut; men genom dessa mödor, endast genom dem, är det vunna en egendom åt vetandet, en bevisad sanning, i stället för ett sant hugskott.
Jag är rik på hugskott, och dina verser, min Julia, hava framkallat ett nytt.
Narkissos, så tyder jag denna myt, är människoanden.
En flodgud var Narkissos' fader, och en källnymf hans moder.
Så är människoanden född och ammad i naturens sköte, men tillika ett återsken av det gudomliga.
Spåmannen Teiresias förutsade Narkissos en lång och lugn levnad endast i det fall, att han icke lärde känna sig själv.
Så förkunnade även Gud, enligt en av hebréernas heliga sägner, det nyskapade människosläktet, att det skulle förlora sitt elysium, om det smakade kunskapens frukt och lärde skillnaden mellan gott och ont.
Människoanden, så antyda myterna, så lära filosoferna, levde i början naturdriftens oskyldiga liv; människan var fullkomlig som planta och djur, lycklig som de, omgiven som de av naturens modersvård, som i en oupphörlig krets ledde henne till nöjet, när hon kände längtan därefter, till vilan, när hon njutit, till behovet, när hon vilat ut.
Myten syftar härpå, när hon säger, att
Narkissos växte upp skön och älskad av alla naturgudomligheter.
Detta var ett tillstånd av lycksalighet.
Men människan var danad till en annan än den.
Hon bar inom sig en kraft, som en gång skulle göra henne myndig och förflytta henne ur oskuldens naturliv, den lägre fullkomlighetens fridfulla elysium, ur okunnighetens och träldomens lugn, till ett högre tillstånd, fullt av ofullkomlighet, mödor och sorger, på det att under strid med sig och världen hon skulle, såsom fri och förnuftig varelse, bana sig väg tillbaka till det oskuldens tillstånd, vilket hon lämnade som ett ofritt naturting, ett högt begåvat djur.
Hon är kallad att lyda sedelagen, såsom hon förut lydde driften.
Hon är förjagad ur natur-oskuldens elysium, för att över törniga ängder med blödande fötter nå himmelen, den sedliga oskuldens elysium.
Myten syftar på denna i människan groende, oroliga frihetskraft, när det heter, att Narkissos, sedan han växt upp, vart en jägare och strövade i skogarne, kall för naturgudomligheterna, som älskade honom.
Framför dem alla nämner myten nymfen Eko, emedan naturen i förhållande till människoanden är osjälvständig; hon liksom upprepar våra sista ord, emedan hon färgas av vårt eget lynnes art: synes oss ljus, när vi själva äro lyckliga, mulen, när vårt eget sinne är skumt, förskräcklig i sin åska, sina stormar, sina dystra nejder, när vi rädas dem, sublim i samma företeelser, när vi beundra dem, oregelbunden och hemlighetsfull, när vi icke lära oss förstå henne, regelbunden och upplysande, när vi upplysa oss om hennes lagar.
Narkissos törstande, det är människoandens trängtan efter kunskap och ljus.
Narkissos nedlutad över källan, det är människan, i vars själ idéernas värld uppenbaras.
Källan, som ingen herde, inga hjordar, inga fallande grenar grumla, är visheten.
Spegelbilden är idealet i sin gudomliga, ovanskliga skönhet, uppenbarat för den dödliges blick.
Det bär hans egna drag, emedan det gudomliga icke kan försinnligas annorlunda än som mänskligt ... emedan det gudomliga är inneboende i det mänskliga, är just den inre människan, som genom kamp och strider skall utvecklas.
Anden ser sig själv, skådar sig och gripes av oändlig smärta och oändlig glädje, ty han upptäcker huru högt hans mål är, huru fullkomlig han kunde och borde vara.
Han finner det icke, förrän den himmelska trånaden förtärt allt jordiskt i hans väsen.
Då äger han det--hos Gud.
Han är borta--hos honom--och dryaderna, som samla sig att klaga kring den döde, finna icke honom, utan en blomma, symbolen av hans återvunna oskuld.
Hermiones röst var böjlig och välklingande; intrycket förhöjdes genom den sällsynta, ljuvliga harmonien av lugn och värme.
Tankarnes anstormande mängd, fantasiens ökade kraft, hjärtats livligare slag hade icke påskyndat ordens gång; de utvecklades som en gyllene kedja, länk vid länk, inför de lyssnande vännerna.
Hon var hänförande i denna stund, filosofens dotter; allvaret vilade på hennes panna, själens hänförelse tände en högre, andligare glans i de tankfulla ögonen och göt en purpur, lik aftonrodnadens återsken på ett isfält, över de rundade, men bleka kinderna; hennes mun smålog, hennes åtbörder voro lugna som hennes ord, den ädlaste blygsamhet förmälde sig med den omedvetna högheten och värdigheten i hennes härligt formade växt, varav den antika dräkt hon bar var ett kyskt, förklingande eko.
När hon slutat var det tyst över gården.
Alkmene hade avlägsnat sig, fåglarne hade upphört att sjunga, endast springbrunnen sorlade som vanligt.
Men tystnaden bröts av en okänd röst.
Främlingen i den grova filosofmanteln stod framför de unga kvinnorna.
- Förlåten min djärvhet, I unga kvinnor och du, Hermione, filosofens dotter, som jag igenkänt på dina ord.
Jag är en främling, som nyss i aulan väntade på din fader, men frestades så mycket av springbrunnens svalka och de sköna blommorna, att jag vågade intränga hit ...
Min djärvhet ökades, då jag såg, att även här är han nu borta, den avundsjuka porten, som för ej så längesedan överallt skilde kvinnornas gård från männens.
Förhållandet mellan de starke och de täcka artar sig friare, hjärtligare, jämlikare, såvitt jag får döma av mina egna rön ... och uppmuntrad härav vågar jag det ännu djärvare steget att upplysa er, att jag lyssnat och gärna vill inblanda mig i ert samtal.
- Du förekommer då vår önskan.
Atens kvinnor vörda ännu filosofmanteln.
Sitt ner i vår krets.
- Gubbar äro pratsjuka.
Haven undseende med dem!
Men nu, utan långa inledningar, till saken.
Jag vill tala om Narkissos, även jag.
Hermiones tolkning av myten om honom har överraskat mig.
Jag har läst den myten hundra gånger, utan att ana en sådan mening.
Men samma tolkning har nu ingivit mig själv en annan närliggande, som, ärligt sagt, överraskar mig än mera.
- Jo.
- Floden, som rinner ur hans urna ... jag menar Kefissos själv ... var flyter han?
- Här vid Aten....
- Min far har just ett lanthus vid Kefissos, inföll Ismene.
Du är välkommen dit ut, min filosof.
Du medgiver således, Hermione, att Narkissos på sätt och vis kan kallas atenare?
- Jag medgiver det gärna.
- När myten med sådan tydlighet angiver hans födelseort, ligger däri måhända en vink, att vi ej böra se i honom en symbol för någonting alltför vidsträckt och allmänt.
Att giva honom en inskränktare betydelse kan åtminstone vara skäl att försöka.
Du, Hermione, gjorde honom till människan i allmänhet, till märkesmannen för vårt släkte; jag åter gjorde honom helt enkelt till atenare.
Det förra var kanske för mycket; det senare är bestämt för litet.
Låt oss gå en medelväg och göra honom till hellen!
Vi ha rätt därtill, ty Aten har alltid varit Hellas' hjärta.
- Antaget! sade Hermione.
Narkissos föreställer hellenen!
Hellenen är, liksom Narkissos, naturens älsklingsbarn ...
- Han har åtminstone fordom varit det ...
- Lika mycket!
Narkissos är den hellenska anden, den hellenska åskådningen av livet och världen.
Eko är, som du själv tydde det, naturen.
Eko har råkat i ogunst hos en gudamakt och saknar nu den fullständiga talförmågan.
Detta betyder, att naturen är en fallen, en fördärvad natur, avhänd sin ursprungliga elyseiska skönhet ... ty skönhet är naturens tunga, varmed hon talar till människoögat.
Ekos älskling låter henne icke pålägga sig några fjättrar; han är hård emot henne, bryr sig ej om hennes suckar, tårar och vrede.
Så höjde sig även den hellenska anden med segerkraft ur den träldom, vari naturen höll de andra folken fångna: dessa fenicier, som offrade sina barn åt vreda naturmakter, dessa egyptier, som dyrkade krokodiler, kattor, oxar och hundar, dessa perser, som ännu knäböja för elden.
Har du ännu något att anmärka mot min tolkning?
Hermione, du eller någon av dina vänner?
- Fortsätt, bad Hermione.
Vi skola sedan framställa våra anmärkningar.
Säger icke myten så, du unga skaldinna? frågade gubben Ammianus Marcellinus' maka.
Julia jakade till frågan.
- Antagom, att dessa sexton år betyda sexton århundraden, och låt se, huru detta stämmer ...
Javäl, det passar förvånande väl, ty så lång är den tid, som förflutit från trojanska kriget intill nu.
Trojanska krigets tidevarv kan med skäl kallas det, i vilket Hellas föddes, hellenerna samlade sig till ett folk, och den hellenska anden antog sin egendomliga prägel.
- Dina sammanställningar äro skarpsinniga, sade Hermione och betraktade den gamle med ökad uppmärksamhet.
- Den blinde och dock så fjärrskådande Teiresias, fortfor den filosofmantlade främlingen, hade förutsagt, att Narkissos skulle varda olycklig och dö, om han lärde känna sig själv.
Huru tilllämpa detta på vår Narkissos?
Påminnen
I er, unga kvinnor, vad som stod och kanske ännu står att läsa över ingången till den delfiske Apollons tempel?
Där stod:
KÄNN DIG SJÄLV!
- Den inskriften finnes där ännu, upplyste Hermione ...
- Och den inskriften, inföll gubben, var således Hellas' dödsdom.
- Slutsatsen är från din utgångspunkt riktig, sade Hermione, och en lätt rysning genomilade henne.
Julia, Berenike, själva Ismene undgingo icke intrycket av den okändes sist anförda ord.
De ögnade honom med förvåning, och Berenike sade tvekande:
- Jag ber dig förklara ditt påstående, ty jag fattar det icke.
- Efter förmåga vill jag villfara din önskan.
Hellenerna voro i sin blomstringstid ett folk av glada, lyckliga och älskliga barn, som, utan att oroas av något tvivel, överlämnade sig åt ett föreställningssätt, som gav liv och personlighet åt varje livlöst ting i naturen.
För dem voro bergen stelnade titaner, havsvågorna blåslöjade mör, de mörka skogarne hemvist för Pan och flöjtblåsande satyrer, varje källa hade sin najad, varje träd sin dryad, varje grotta var nymfernas boning; blomman på marken, fågeln i lunden, stjärnan på himmelen hade sin saga, som de viskande förtalde, och deras öden voro ju mänskliga öden, i vilka hjärtat måste deltaga.
Men medan de lyckliga, glada barnen--barnen, som segrade vid Maraton och Salamis--lekte i sin sköna värld och trodde henne evig, hade en okänd hand längesedan skrivit domen över henne i de delfiska orden:
Känn dig själv! liksom redan på det nyfödda barnets änne står i osynlig skrift den lagen: du skall dö!
Den glada leken hade fortfarit länge, då det på Atens gator hördes en röst, som upprepade detta:
Känn dig själv!
Filosofien--icke denna lekande barnfilosofi, som undrade, om världen uppstått genom eld eller fuktighet--utan en helt manlig och allvarsam filosofi ropade till de lyssnande barnen: »Låt ej gäcka dig av dina föreställningar!
Lär känna dig själv!
Du själv är världens mått.
Allena det, som överensstämmer med dem, allena det, som är förnuftigt, är verkligt!»--Vart togo de nu vägen, najaderna, som hällt sin urna över dalen, dryaderna, som blomsterstrött honom?
De flydde, och blommorna och stjärnorna tystnade, bergen voro berg, vågorna ett oroligt vatten, ingenting annat.
Än mer: det man vördade som rätt vart befunnet orätt, plägsedens heliga band vart en dumhet, en förrostad olidlig boja, den yttre lagens diamantskrift utplånad, ty den enskilde hade funnit lagen i sig, och själva Olympen instörtade, begravande under sina spillror onyttiga gudar--onyttiga, ty förnuftet hade funnit dem löjliga, oheliga, overkliga.
Allt var försvunnet, utom människan själv och filosofiens källa, vari hon speglade sig.
Som Narkissos vilade hellenen vid denna källa, åskådande sin mänsklighet, men lycklig?
Olycklig, trånande, förtvivlad!
Han vilar där ännu, slående sitt bröst, famnande den kalla böljan, blickande nedåt, nedåt, ständigt nedåt, medan omkring honom har uppblomstrat en annan skapelse, över honom öppnats en annan, evig, strålande Olymp, och han hör ej rösten från himmelen, som manar honom:
Du älskar den sköna, fullkomliga människan.
Väl, här är Jag--Jag Själv, icke min bild!
Du mejslade aningsfullt dina gudar till likhet med människan.
Jag, den Evige, har nedstigit till jorden i en människas skepelse.
Vad du anat och önskat är ju uppfyllt.
Jag är sann Gud och sann människa.
Jag är Världens Skapare, den Urgamle, Outgrundlige, och se --Jag är även din broder, din älskade broder.