Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Cederström som Hr Rosenblad sina omdömen derpå, att ett skattebref ovillkorligen åtföljer skyldigheten att erlägga hela räntan efter jordeboken; men af ett skattebref, hvilket icke inför lagen är något annat än ett köpebref, följer ingen annan skyldighet eller påföljd, än som grundar sig på aflalet mellan contrahenterna, och egenskapen af skatteköp oell skattebref är mångfalldig.
Jag erinrar Frih.
Cederström om det ang:de Hofgården, som gjort Ombergs kronopark skattskyldig under Hofgården, så i afseende på skog som bete; och detta måste Kronan lemna, efter det var Kronans förbindelse, om hvilken hon efteråt ej ägde säga: jag uppfyller den icke vidare.
På lika sätt är med Rannäs hemmanet.
Deraf hade Kronan endast en liten räntepost.
Det öfriga var comminister på lön anslaget, Efter presterskapets privilegier, hvilka Den 27 J u n i f. m.
385 i afseende på inkomsterna för preslerskapet hela pastoratet äger att räkna sif» lill godo emot Kronan, liar Kronan aldrig haft någon rättighet att tillegna sig en ytterligare ränta af Rannäs, och det finnes alldeles icke bestämdt i Kungabrcfvel, att sådan skulle blifva följden af skatteköpet, hvarföre också ingen klok menniska kunde ana detta, än mindre en oerfaren allmoge.
Val fruktade man för rotering, efter hemmanet ej hlef rå och rör, och denna omständighet ansåg man ock hafva varit hindret för ett formligt byte.
Man har fogat sig derefter, deröfver ej klagat, och borde också häri anses tillräckligen beskattad för sin omtanke att vidkännas stor enskild uppoffring för ett allmänt mål — prestens bosättande inom den största annexen.
Lika litet som en enskild köpare, hvilken ägt räntan förut af ett hemman eller andra fördelar deri, kan förlora dem för det han sedermera löser skalteinannarätt, lika litet kunde församlingen och clereciet förlora sin rätt till räntan af Rannäs Holstagården genom skatteköpet, då det hvarken i tillbudet eller bifallet blifvit bestämdt såsom något villkor; och om författaren till ett enskildt köpebref skrifver det felaktigt eller otydligt, icke förändrar det afhandlingens egenskap eller köpecontractet, i öfverensstämmelse hvarmed hvarje säljare är förbunden att hemula sitt salu.
Så är det med de skattebref, som K.
Kammar-colltm utan uppmärksamhet utfärdar.
På hvad sätt kan Kronan vid ifrågavar. fall hemula sin åtkomst till räntan?
När gjorde han någon uppoffring för att vinna den, och hvarmed förbröt presten eller församlingen den?
Del måtte vara klart, att Kronan icke ägde säga: jag underhåller icke vidare presten, utan församlingen måste göra det sjelf ensamt.
Men församlingen kunde säga med clereciets samtycke eller eftergifvande: jag ger presten 2 räntefria fjerdingar för en, och behåller sjelf räntan af den han afträder.
Med rätta förlorade presten sålunda sitt påslående, och församlingen, ej Kronan, förvärfvade härigenom rättigheten att uppbära den ränta, som presten lagligen åtnjutit.
Allt hvad i målet derefter är tillgjordt är ett uppenbart misstag, som på ett eller annat sätt bör rättas, för att förekomma a:ne särskilda hemulsrättegångar inför vederbörlig domstol, den ena mellan den under tiden utblottade köparen och församlingen, den andra mellan församlingen och Kronan, som måste hemula hela pastoratet, i öfverensstämmelse med presterskapets privilegier, den en gång till comminister upplåtna räntan, hvarföre församlingen gifvit honom vederlag.
Man må icke tro, att församlingen genom R.
St:s afslag anser all utväg afskuren att vinna rättvisa; och K.
Kammar-coll:m har omsider visligen insett, att man bör väl tänka sig för i denna sak.
Om rådet icke aktades af Styrelsen, 8 H. 49 386
Den 27 ’ J u ii i f. in. så följer deraf visst icke skål att det bör försmås af R.
St., ty nlgångeu af hemuls-rätlegångarna kan på förband inses.
Jag bestrider remiss af denna motion, hvilken alldeles icke föranlcdes äf någon under riksdagen intiälfad händelse, sorn grundlagsenlig! kan anses hafva föranledt densamma, och dessutom är i rak strid med qo §:n Reg F:n, enar det icke tillhör R.
S.t. att pröfva de åtgärder, som inom ett collegium blifvit vidtagna i afseende på skattebördorna, utan den missnöjde äger att i vederbörlig ordning anlita domaremakten, i händelse af befogenhet.
Då Hr Frih. o. Landtm, började framställa propos. till remiss af den föredragna motionen, anmälte sig åter Frih.
Jag anhåller att få fästa Hr Frih. o. Landtmts uppmärksamhet derpå, att remiss af Hr Danckwardts motion kan föranleda upprifvande af det beslut R. o. Ad. redan genom votering i ämnet fattat, emedan motionen kan bifallas först inom Utsk. och sedermera af Ståndet.
Cederströrns protest, och skall göra det vid alla tillfällen, då man försöker att af något RiksStånd skapa special-domstolar.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att då han ej funnit
Hr Danckwardts motion innehålla något, sorn stridde emot Reg.Fms eller Riksd.Ordn:s föreskrifter, hade han ej trott sig kunna vägra propos. till remiss af densamma, beroende det alltid af R. o.
Ad. att denna remiss bifalla eller afslå.
Jag medgifver visserligen, att ett sådant beslut, sorn motionen åsyftar, skulle i sjelfva verket upprifva ett redan fattadt beslut; men för formens bevarande tillstyrker jag, att motionen må blifva till vederbörligt Utsk. remitterad.
Såsom följd af det redan fattade beslutet kommer den naturligtvis att afslås, emedan ordningen uti riksd.-ärendenas behandling, så väl sorn möjligheten att bringa ärendena till slut, förutsätter, att de under riksdagens lopp väckta frågorna måste lämpas och afgöras i öfverensstämmelse med de under samma riksdag af Stånden fattade beslut, och ej tvertom, redan fattade beslut ändras till öfverensstämmelse med nya motioner.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade till StatsUtsk, remittera Hr Danckwardts nu föredragna motion.
Sjelfva remissen innefattar visserligen icke något upprifvande af det redan fattade beslutet; men örn R. o. Ad. beviljar remiss, och motionen derefter bifalles, så är ett redan fattadt beslut 1J c ii ay Juni t'. 111. upprifvet.
Jag hemställer till Ståndet, örn man kan håila ut på den buna, hvilken man sålunda beträder?
Jag tror derföre, att, om Hr Frih. o. Landtm, icke ser sig af grundlagen förhindrad att framställa propos. till remiss, vi åtminstone böra med nej besvara propositionen.
Uppå derefter af Hr Fr ih. o. Landtm, förnyad propos. bief Hr Danckwardt?
nu föredragna motion af R. o. Ad. remitterad till SlalsUtskottel.
Jag anhåller att till prot, få anmäla urin protest mot ett beslut, som kan föranleda upprifvande af ett förut fattadt beslut; ty enligt grundlagen får ingen försöka, att, genom ny öfverläggning, upprifva ett redan fattadt beslut.
Ifrågavar. beslut är fattadt genom votering, uti hvilken votering nuvar. motionär endast tick en ledamot med sig.
Föredrogs ånyo StatsUtsk:s den 1.7 och 20 dennes på bordet lagda mein.
N:o 16g, angtde bestämmandet af aflöningen för den vid RiksSUns och Utsklns cancelliet' anställda personal.
Ehuru jag visserligen kän ner, att samma förhållande varit iakttaget vid föregående riksdagar, kan jag likväl icke gilla hvad StatsUtsk. uti förevar. betänk, föreslagit i det hänseende, att notarierne i EondeSt. skulle erhålla högre aflöning än notarierne i de öfriga 3:ne Stånden.
Jag kan icke speciell känna det arbete, som åligger notarierna inom Preste- och BorgareSlm; men jag känner bestämdt, att BondeShs notarier omöjligen kunna hafva ett trägnare och mera påkostande arbete än R. o. Ad:s notarier.
Vi äro något hvar i tillfälle att bedömma den ihärdighet och ansträngning, som dertill erfordras och h varmed de söka uppfylla sitt kall, och derföre de äfven af en mera erfaren ledamot än jag nyligen erhållit ett välförtjent loford.
Då, man betänker, att nödig färdighet i snabbskrifningen icke kan förvärfvas utan långvarig öfning, som således medtagit en dyrbar tid emellan riksdagarna, hvilken kunnat användas för bildning och framkomst på tjenstcmannabanan; alt de personer, som till denna tjenstgöring antagas, måste äga den erfarenhet, som förutsätter en ålder, vid hvilken man vanligtvis erhållit någon tjenst i Staten, för hvars bestridande under riksdagen större delen af löneinkomsterna mäste afstås åt den som förrättar tjensten, och att den ökade inkomsten för riksdagsarbetet desto mindre kan anses motsvara det trägnare arbetet, som den fortsatta, ofta öfverdrifna ansträngningen under en längre tid hastigare än den mera lugna och jemna tjenstemannasysselsättningen medtager både kropps- och själskrafter, oberäknadt att riksdagstjenstgöringen aldrig betraktas såsom merit för 388 D«n 27 Juni f. m. befordran i embelsverken; oell då härtill kommer, att arbetet under denna riksdag, enligt de upplysningar jag erhållit, i den mån ökats, alt vi denna riksdag haft 86 plena under lika lång tid, hvarunder vid förra riksdagen 72 plena inträffade, utan att anförandena nu hvarken varit kortare eller lätlare att uppsätta: så anser jag både rättvisa och billighet påkalla, att StatsUtsk. ville föreslå lika arfvode för R. o. Ad:s som för BondeSt:s notarier; af hvilken anledn. jag anhåller om återremiss.
Jag instämmer med Frih. Hamilton, hvilken uti sitt yttrande redan nämnt hvad sorn kan sägas i förhållande till notariernes tjenstgöring inom detta Stånd.
Lika med Frih:n är jag öfvertygad, att Ijenstgöringen inom detta det talrikaste
Ståndet är besvärligare än uti något af de öfriga, BondeSt. icke undantaget.
Men om jag äfven antager, att tjenstgöringen här icke vore be— sväiligare än i BondeSt., så vore det ändock skäl att aflöningen för cancelliet hos R. o. Ad biefve lika stor som hos BondeSt.
O111 man beräknar hvad BondeSt:s cancelli åtnjuter, så utgör det 83 r:dr om dagen, nemi. Secreterare!! i3 r:dr 16 sk., 3 notarier å 5 r:dr, i5 r:dr, 16 cancellister a 3 r:dr, 4'3 r:dr, 5 vaktmästare a 1 r:dr 16 sk., 6 r:dr 32 sk; tillsammans 83 r:dr Beräknar jag för det antal notarier, som finnes hos R. o. Ad., lika aflöning, som för BondeSt:s notarier, men i öfrigt aflöningen för R. o. Ad:s cancelli sådan som StatsUtsk. föreslagit, så utgör sammanräknade beloppet 69 r:dr 32 sk., nemi. för secreleraren 10 r:dr, 7 notarier å 5 r:dr, 35 r:dr, 6 cancellister å 3 r:dr, 18 r:dr, och 5 vaktmästare å 1 r:dr 16 sk., 6 r:dr 32 sk., eller tillsammans 69 r:dr 32 sk., och således temmeligen mycket mindre än hvad som belöper sig för BondeSt:s cancelli.
Jag hoppas, att StatsUtsk. finner billigheten att göra den rättelse uti sitt betänk., som jag lika med Frih. Hamilton tillstyrker.
Äfven jag instämmer uti livad Frih.
Jag anser billigheten deraf vara så påtaglig, att något vidare yttrande derom icke erfordras.
Det är visserligen icke för att motsätta mig återremiss af detta betänk, som jag liar begärt ordet.
Jag vill blott lemna den upplysning, att man vid frågans handläggning på den afdelning af StatsUtsk.
, sorn befattningen dermed tillkommit, har följt föregående riksdags praxis samt de från Ståndens talmän och ordföranderne inom Utsk:n aflemnade uppgifter.
Då ingenstädes någon önskan blifvit framställd om förändring uti det aflöningsbelopp, som vid sisth riksdag bestämdes, har Utsk. ej heller tillåtit sig någon annan än nedsättning af arfvodet för BondeStis secreterare från 5oo till 4oo r:dr, som dock är 100 r:dr mer än någon af de öfriga Ståndens secreterare Deni; Juni f. in. 389 åtnjuter.
Jag bestrider ingalunda, att R. o. Ad:s notarier hafva lika mycket att göra som BondeStts, men skulle önska att R. o.
Ad. ville antaga den mening, att om förhöjning för elt eller ett par Stand skall ägarinn, förhöjningen bör siräcka sig till alla Stånden, emedan jag anser det mera formenlig!, att aflöningen bestämmes lika för notarierna inom alla Stånden.
Jag instämmer gerna med Gr. von Platen uti hans anmärka, om jemlikhet emellan notarierna i samtliga Stånden.
Hamilton började med att göra denna nnmärkn.; men om så icke är, förklarar jag mig i detta hänseende fullkomligen instämma med Gr. von Platen.
N:o 169 återremitterades.
Besvärs- och Ekon.Ulskms den 17 och 20 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 2, ang:de grunderna för förändrade föreskrifter om brännvinsbränningens utöfidng i städerna och på landet.
Bevilln. och Ekori.Utsk :ns gemensamma betänk.
N:o 2, angrde grunderna för föländrade föreskrifter om brännvinsbränningens utöfning i städerna och på landet, synes mig föranleda till väsendtliga anmärknir, hvilka jag anhåller att få vördsamt nu framställa; och som, för min del, jag icke kan i allmänhet antaga de förutsättningar om hittills gällande föreskrifternas olämplighet eller otillräcklighet, hvilka Utsktn synas hafva lagt till grund för föreslagna bestämmelserna i ämnet, utber jag mig att till en början få redogöra för mina skiljaktiga åsigter härutinnan.
Oaktadt jag, af erfarenheten derom öfvertygad, håller före, att fyllerilasten under de sednare åren betydligen aftagit, och att den öfverflödiga njutningen af brännvin ej mera i allmänhet äger rum i lika hög grad sorn förr, medger jag likväl, att förtäringen af denna vara ännu må anses stundom öfverstiga behofvet för de fcliclasser, som sällan kunna bestå sig något annat förfriskningsmedel, samt att en förminskning i brännvins-consumtionen således är önskvärd.
Men för min del tror jag, att öfvergången bärtill måste småningom och med varsamhet beredas, i bredd med lemnadt tillfälle för det uppväxande slägtet att i folkskolor inhemta den bildning, som, utvecklande förmågan hos detsamma att gagna sig sjelft och samhället, tillika kan ingifva begrepp om ädlare njutningar än brännvinssupande!, äfvensom genom de upplystare folkclassernas mellankomst att genom råd, varningar och andra frivilliga bemödanden, söka bidraga till utrotandet af detta onda, der det tilläfventyrs Deli 2j Juni f. ra. visar sig i en förstorande gestalt, härvid oafsedt det inflytande lossandet af de band, som hämma näringsfriheten och en i följd deraf ökad industri, kan komma att utöfva på de arbetande folkclassernas välstånd och sedlighet.
Det erfalenhetsbevis jag här ofvan oberopat, grundar sig egentligen på förhållandena inom Elfsborgs län; men det är inhemtadt under en längre embetsutöfning derstädes; och som detta län hyser nära en fjortondedel af Sveriges hela folkmängd, bör beviset anses vara af någon vigt för omdömet öfver frågan.
Hvad det uppväxande slägtet särskildt beträffar, kan jag tillägga, att vid de sista årens beväringsmönstringar, dervid omkring 35oo ynglingar hvarje år infunnit sig, har en lika erfarenhet om fylleriets aftagande blifvit vunnen; ty af detta stora antal har ej någonsin flere än 3 eller 4 vaiit af starka drycker öfverlastade och blifvit derför pliktfällde; ulan tvertom har ordning och anständighet i ynglingarnes uppförande synbart tilltagit.
Man må icke såsom något motbevis antaga, att de uti Elfsborgs län för fylleri botfällde varit, enligt Just.Statsministerns berättelser, flere än i merdelen af öfriga länen, emedan detta förhållande kan förklaras dels genom den relativt större folkmängden, dels ock måhända genom en noga uppsigt, som föranledt till flera åtal.
Icke heller delar jag deras mening, hvilka, på grund af några enstaka och locala iakttagelser, äro böjde tro att folkets fysiska styrka i sednare tider aftagit, såsom följd af omättligt brännvinssupande.
Tvertom är det min öfvertygelse, stödd på factiska erfarenhetsbevis, hemtade från de årljga beväringsmönstringarna, att yngiingarne varit och-äro i allmänhet både större, starkare och af hurtigare utseende, än för io, 12 ä i5 år tillbaka.
Långt ifrån att underkänna förtjensten hos de medborgare och menniskovänner, som i sednare tider, genom stift— ningen af nykterhets-sällskaper och medverkan för dessas ändamål, eller genom utgifna skrifter och andra enskildta bemödanden, sökt motverka fyllerilasten och afskaffa brännvinets öfverflödig» bruk, inser jag och erkänner det ädla och nyttiga häri, önskande framgång åt alla sådana bemödandep, värdiga ett fritt folk och ett upplyst samhälle; och jag, för min del, förbiser således gerna den öfverdrift, som någon gång antingen uppskattat det ondas höjd i allmänhet utöfver verkligheten, eller misstagit sig örn medlen , att afhjelpa det.
Man mäste dessutom antaga, att den eller de sorn tänka och handla uteslutande för ett sådant ändamål, dertill manas af öfvertygelse om nödvändigheten och värma -för saken, med ett ord, af ren och upplyst menniskokärlek; och delta behöfves, ty det fäll, de hafva att rödja i moraliskt hänseende, är ännu tillräckligen stort.
Deremot kan jag ej gilla om Rikets lagstiftare, som nu äga att bestämma ang:de brännvinsbränningen, med hvad dertill hörer, skulle låta hänföra sig af en sådan enthusiasm, D c b 27 Juni f. m. dervid afseende enda-st den moraliska sidan af saken.
Deri ekonomiska bör tillika så mycket hellre'på det nogaste öfverväg. -rs, som den dels framstår med vissa rättsanspråk och dels innebär vigtiga materiella intressen.
— Från mer ari ett halft sekel tillbaka liar rättigheter] att bränna brännvin oafbrutet åtföljt besittningen af jord, viii ofta nog eller alltför ofta, med förändringar i sätt och villkor för ritöfningen , men städse med lika grund för rättigheten dertill.
Allt efter de särskilda landsorternas behof och tillgången på rudimaterie]', och isynnerhet sedan odlingen af potates blifvit mera utbredd, har emedlertid brännvinsbränningen utbildat sig till en binäring för hemmansbrukande- allmogen i åtskilliga delar af Riket, under det den i andra delar fö r b I i f v i t vid hvad den från början var, nemi. husbehofsbränning.
— Ibland de län, hvarest allmogen drifver brännvinsbränningen såsom binäring och till afsalu, är Elfsborgs, der samma binäring i Weslgötha-delen af länet år så betydlig, att den villa mer än det, oafsedt pötatesodlingén, svaga och af jordens magra beskaffenhet inskränkta jordbruket, bidrager till folkstöckens underhållande, skattebidragens förvärfvande och allmogens ekonomiska bestånd, inom åtta hela härader och delar af några andra, tillhopa bebodda af minst 75,000 menniska!'.
Fy Deri låsten och brännvinssupande! äro dock' ej eli— männare, eller till påföljden mera förskräckande i detta, om jag så får kalla det, stora brännings-disfrict, än annorstädes; ulan gäller äfven der hvad jag förut sagt om aftagandet af den öfverdådiga brännvinsförtäringen , fastän inom samma district många större och för en högre afverkning beräknade bränneriet* äro till finnandes, oberäknadt allmogens lyftpannor och enklare redskap.
E11 hel landsorts väl eller ve i ekonomiskt hänseende måste således, åtminstone för mig, utgöra talande skäl alt motverka hvarje sådan förändring uti hittills följda principerna för brännvinsbränningens utöfning, som skulle gränsa till öfverdrift och i tillämpningen följaktligen mycket inskränka eller alldeles tillintetgöra möjligheten för allmogen att fortfarande idka ofvanbeskrifna för dess bestånd oumbärliga binäring, — husbehofsbränningen i öfriga delar af länet att förtiga.
Jag tillåter mig erinra, att något enskildt intresse ej kan motivera min mening härom; ty ehuru såsom boställsinnehafvare dertill berättigad, har jag icke någonsin bränt eiler låtit bränna brännvin — ämnar ej heller att hädanefter göra det.
Inskränkning i allmänhet uti brännvinstillverkningen vore visserligen alt önska, till sä vidt den kunde och kan förenas med de jordbrukandes intresse, de störres såväl som de mindres, med det ännu oafvisliga behofvet af varan och med äfventyret alt se detta behof uppfyildt genom insaiugling af brännvin från grannstaterna.
Brännvinets fördyrande genom förkortning i bränningsterminen samt genom högre afgifter och ökade hinder i hvarjehanda andra hänseenden skulle väl
Den 27 Juni f. ra. synns leda till inhemska tillverkningens hållande i ett högre pris, lin hitintills: men går man dervid tillväga med den mindre försigtighet, alt en återgång eller ett steg tillbaka kan framdeles, eller vid annan riksdag, blifva nödvändigt, så har nian allenast sökt bota ett ondt med hälften värre; ty, efter min förmening, befordras brännvinssupande! icke så mycket genom lågt pris på varan, när detta ur från år är någorlunda jemnt, sorn genom en åstadkommen konstlad fluctualion i priset, då det skulle än höjas och än sänkas, samt i sistnämnda fall verka särdeles menligt lill ökande af förbrukningen.
Fluctualionen i pris skulle dessutom — man kan ej undgå inse det — gynna den olofliga införseln, isynnerhet som det är kändt, att denna ej kunnat alldeles förekommas vid de lägre bräunvinspi iser, som några år bortåt varit gällande.
— Förgäfves, efter min tanke, söker man hos oss införa det nya svsteine för brännvinsbränningen, som, lånadt från Danmark och Preussen, saknar tillämplighet i det hela för Sverige, der af ålder hälfdvunna egenheter i jordfördelningen framkallat ett öfvervägande antal sjelfständiga små jordbrukare, der desse i allmänhet äga större tillgång på ved och torf för brännvinsbränningen, och der denna industrigren flerestädes utbildat sig till en vigtig binäring, som allmogen lärt sig anse från jordbruket oskiljaktig; ty lyckas man än att genom författningar undertrycka eller ansenligen förminska den lofliga bränningen i smått, eller med lyftpannor, hvilket ej kan nekas skulle vara en nationalvinst i åtskilliga hänseenden, om det läte sig göra ulan obotlig skada för mängdens intressen; så befarar jag dock att dermed, till en början och om det försökes utan nödig varsamhet, ej skulle annat följa, än ökade förbrytelser emot samma författningar och deraf härflytande demoralisation hos folket; och detta måste man väl betänka, synnerligen som i föreskriften stränga controller emot sådant missbruk ej kunna noga och ovillkorligt handhafvas inom vårt vidsträckta land, uppfyldt, såsom det är, med mer och mindre otillgängliga skogstrakter, hvarest smygbränning kan med lätthet utöfvas.
— Ålerförom således icke med öppna ögon en sådan tidpunkt af förakt för lagarna, villervalla och förtryck, som utmärkte de fordna kronobränneriernas tillvaro, och som måhända skulle inträda ånyo, om det möjligen kunde lyckas att concentrera brännvinsbränningen i stora verk eller på alltför få händer!
Visserligen kunde det blifva af någon vinst för de Rikets innevånare, som icke directe vidkändes följderna af slika förhållanden, om statscassans intrader af brännvinsbränningen skulle dervid kunna ansenligen förökas, hvilket torde vara möjligt, fastän ej säkert.
Men hvad betyder väl denna vinst, i jemförelse till mängdens lidanden och ofvanberörde öfriga följder?
Jag svarar — intet; och vågskålen lutar sale - Den 17 Juni f, m. des ej till det nya systemets fördel.
Jag vågar säga än mer, då jag nu yttrar, att den lindring i skattebördorna, man vid innevar. riksdag från flera håll söker bereda åt jordbruket, förtjena)' icke att ens nämnas för vissa orter, i bredd med den förlust, de af allmogen, som drifva brännvinsbränningen såsom binäring, skulle tillskyndas genom alltför mycken inskränkning i, eller alltför dryg beskattning å denna näringsgren.
Vanliga skatterna kan samma allmoge bära och måhända äfven en något ökad beskattning på brännvinsbränningen ; men alltför mycken inskränkning deri eller alltför liög beskattning derå måste verka till dess obestånd eller undergång.
Man må ej invända, att brännvinsbränningen, synnerligen i smått, är för jordbruket skadlig, att tid och arbetskraft kan i stället nyttigare egnas åt sjelfva jordbrukets förkofran, att andra lämpligare binäringar kunna substitueras brännvinsbränningen och mera sådant.
I dessa allmänna satser må finnas något sannt och äfven något möjligtvis tillämpligt såsom undantag för vissa orter och särskilda localer inom Rikets bördigare provinser; men den som något närmare känner Westgöthadefen af Elfsborgs län, och den som berest eller hört omtalas de s. k.
Svältorna, deromkring bränningen af potates såsom binäring flitigt bedrifves, toide lätt kunna öfvertyga sig, att jordbruket der, om det än förbättrades, aldrig kunde stiga till den höjd, att befolkningen kan deraf ensamt berga sig, att binäringar följaktligen äro nödvändiga, och att öfvergången från en binäring, dertill råämnen produceras och finnas, till en annan, dervid sådana skulle antingen genom omvägar beredas eller utom orten upphemtas, knappast låter tänka sig såsom möjlig.
Andra binärigar idkas dessutom i flera orter af nämnda länsandel; och dessa hafva behof af skydd, icke af medtäflan, ty brist på afsättning allenast begränsar dem för närvar.; — de kunde eljest mycket utvidgas.
Efter dessa allmänna betraktelser öfvergår jag till den speciellare .granskningen af Ii.
Utsktns betänkande.