Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hoppades ännu att genom foglighet blidka de vilda krigarne, så retade de än tycktes vara, men med förskräckelse började hon nu af deras brutna ord, hotelser och åtbörder förstå att de blifvit anfallna, och att de trodde den fruktade partigängarn Löfving hafva sitt tillhåll här.
Sedan de nu mättat den första hungern, slogo de sig med största skyndsamhet och lika begärlighet ned på alla de saker af värde, som med någon lätthet kunde bortföras, derunder förstörande allt annat, som förekom.
Slutligen, när intet mera fanns lämpligt att medtagas, började en scen af fasa och förstöring, som mildrades endast af den lugna beredvillighet, med hvilken fru Catharina framlemnade en mängd saker af värde ur gömställen, der ej kosackerna sjelfva upptäckt dem.
Besynnerligt nog.
Midt under det vilda tumultet af en plundring, förfelade icke hennes höga lugn att inverka på de vilda krigarne, och hvad hon beräknade inträffade verkeligen, att kosackerna, giriga efter det värdefulla byte, hon erbjöd dem, glömde att noga genomsöka de rum, som sågo mindre bytelofvande ut, och att hennes döttrar sålunda förblefvo oupptäckta.
„Halloh, icke är det nu tid att dröja längre,“ ropade anföraren på ryska, „tänd nu på nästet, som hyst den förbannade Löfvingen.
Men vakta väl!
Kanske kryper den d–n sjelf ut här, när elden börjar sveda hans koft.
Nog såg jag att en hop af kanaljerna, som anföllo oss, försvann någonstädes hitåt; men icke vet jag om han var med dem.“
Fru Catharina fasade, när hon såg kosackerna under skratt bära fram de sönderslagna möblerna och göra brasor på golfven, men hennes stolta själ ville ej slösa en enda bön, der hon visste att den skulle vara fåfäng.
Endast en dödlik blekhet på hennes kind, och hennes händers konvulsiviska darrning förrådde hennes själs kamp, då hon nu, begagnande ett ögonblick, när alla voro sysselsatta att tända, smög sig till det rum, der de båda flickorna under ständigt stigande ångest dolde sig.
Redan på afstånd igenkände de sin mors steg och ilade båda emot henne, kastande sina armar omkring henne, såsnart hon inträdt i rummet.
Nu brast äfven fru Catharinas stolta mod, och under strömmande tårar meddelade hon hastigt åt sina döttrar den förskräckande underrättelsen om brandstiftningen.
En mattröd flamma spred sig öfver Cecilias bleka kinder.
„Låt oss dö, min mor, låt oss under bön gå förenade i lågan till Gud.“
Men nu hade redan fru Catharina öfvervunnit den svaghet, som ett ögonblick fått makt med henne, och hon sade nu med stadig röst: „ännu vele vi tro att Herren icke har öfvergifvit oss, ehuru vi ej se hans vägar.
Nu tyckes mig att det hade varit bättre att alldeles icke bjuda till att dölja eder; det var dock ej skäl då att befara en sådan framfart.
Men låtom oss försöka att vänta ännu en stund, lågan torde ej så snart sprida sig hitåt, och kanske aflägsna de sig, när de finna att deras dåd är fullbordadt.“
Margaretha hade närmat sig fönstret och kastade spejande blickar omkring.
Hastigt sade hon nu: „min mor, hitåt synes ingen.
Ännu äro de kanske så upptagna af sina rysliga tillrustningar, att ingen blir oss varse.
Låt oss smyga oss ut den der lilla lönvägen åt trädgården, medan vår mor bjuder till att söfva deras vaksamhet genom deras girighet.
Se här, min mor,“ hon knäppte af sig sin halsked och strök några ringar af fingrarna, „här är ännu något.“
Fru Catharina gillade förslaget att göra detta försök och emottog smyckena.
Nu framtog hon ur sin kjolsäck några rullar dukater, som hon delade med sina döttrar i det hon sade: „dessa penningar har jag försett mig med till en nödhjelp.
De hafva länge legat aflagda, för att vara att tillgå vid ett tillfälle sådant som detta.
Göm dem hos eder, på det Catharina Boijes döttrar åtminstone icke må behöfva tigga.“
Välsignande tryckte hon sina döttrar till sitt bröst, och en tår föll från hennes öga.
Då hon lemnade rummet, slöto systrarna hvarandra i sina armar; derpå sade Margaretha: „Cecilia, nu gå vi här genom lilla kontoret.
Jag går förut, och du stannar ett ögonblick qvar.
Märker du att ingen varsnar mig, så smyger du efter, men förföljer någon mig, så springer jag åt annat håll och hoppas sålunda dra uppmärksamheten härifrån.
Ser du då en möjlighet att obemärkt komma härifrån, smyger du dig ner till trädgårdsredskapshuset och gömmer dig der, så godt du kan.
Du vet jag är snabb att springa, nog hinner jag undan.“
Cecilia ville hejda henne, men Margaretha var redan utom dörren.
Smygande hukade hon sig ned bakom några buskar och ernade sig fram bakom trädgårdsmästarens byggning; men i det hon nalkades den, blossade lågan genom fönster och tak i det lilla huset, och med stoj och skri störtade emot henne tvenne kosacker, förande den blödande trädgårdsmästaren emellan sig.
„Ah, malinki devuschka,“ skrek den ena kosacken, släppte sitt byte och började förfölja den lätt som en fågel undanflyende flickan.
I hopp att undkomma sin förföljare vände Margaretha sin kosa åt skogen.
Kosackens mundering hindrade honom att springa så alldeles fort; Margarethas steg bevingades af ångesten.
Öfver stenar och diken flög hon fram som en vind, och kosacken flåsande efter henne.
Men snart tröttnade de späda fötterna, och hon gaf till ett skri, ty det var som om någon gripit henne i klädningen.
Denna hade dock nu blott fastnat vid en enbuske och lossnade åter i samma stund, qvarlemnande endast en lösryckt flik på busken.
I en remna mellan tvenne stenar förlorade hon sin sko.
I blotta strumpan fortsatte hon flykten öfver den ännu till en del snöklädda marken.
Hennes fot sårades, den blödde, och ännu flydde hon.
Men allt närmare nådde henne förföljaren.
Nu, nu räcker han ut sin hand för att gripa henne, med ångest vrider hon sig undan.
I detsamma faller ett hugg på kosackens framsträckta arm, ännu ett, förföljaren störtar till marken, och den i flyktens och förföljelsens ifver förut obemärkta befriarn lyfter den unga flickan lätt, som om hon varit ett barn, på sina armar och går med hastiga steg inåt skogen.
Girigt grepo de härjande lågorna omkring sig, dansande slingrade de sig ur fönstren, kring takbanden, och kastade sig från det ena stället till det andra.
Under vildt skri bundo kosackerne trädgårdsmästarn med en snara vid en af deras hästar, under det att de gården tillhörige utleddes för att medtagas.
Numera var ingen pardon att tänka på, sedan man i trädgårdsmästarn igenkänt en af dem, som gjort anfallet vid vägskilnaden.
Äfven Jussi och Tuhka Jaako ertappades; men för svårt sårade, för att kunna annorlunda fortskaffas, kastades de i en släde.
En annan släde framkördes af en kosack.
Med dödsångest i hjertat stod fru Catharina på afstånd och såg med forskande blickar omkring, för att söka uppfånga någon skymt af sina döttrar.
Hon glömde, att för hennes ögon stod i flammor hennes hus och hem.
Redan började hon hoppas, att de unga undgått faran, och af kosackerna suto några till häst.
Nu trädde en fram till anförarn och anmälte, att han följt den saknade kamratens spår och hittat hans lik i skogen.
Vilda förbannelser hördes i det sorl, som uppstod bland kosackerna.
Anförarn gick fram till fru Catharina och sade: „jag har skonat er i det längsta, men nu går detta för långt.
Nu ges för er intet annat råd, än att ni sätter er i slädan der, lika fogligt som ni eljest betett er.
Åter bleknade fru Catharinas kind, men hennes röst förrådde ej hennes ångest, då hon utsade det enda ordet: „hvart?“
Mera kunde hon icke yttra.
„Först till Åbo, sedan hvart fursten behagar.
I detsamma varsnades Cecilia.
Hon hade ej förut sett någon möjlighet att undkomma; men nu, förföljd af lågorna, kunde hon ej heller längre qvardröja och hoppades att möjligtvis osedd hinna trädgården.
Ett rop af kosackerna bådade att hon var upptäckt.
Bleknande sjönk den späda tillsamman.
Fru Catharina hastade ångestfull emot henne; men på en vink af anförarn, kastade en kosack henne hårdhändt i slädan.
Sjelf lyfte denne den vanmäktiga flickan upp bredvid modren, och så, med ett hastigt kommandoord, kastade han sig på sin häst, och hela truppen satte sig i rörelse,
En skärande, kall vind väckte Cecilia till medvetande.
Tunnt och lätt klädd, som hon var, grep kölden hennes fina lemmar, ehuru modren med de kläder, hon sjelf kunde umbära, sökte skydda henne.
Den unga flickan skalf lika af ångest och af köld.
Fru Catharina slöt henne i sina armar och sökte att värma henne mot sitt bröst.
„Hvar är Margaretha,“ frågade Cecilia i det hon slog upp ögonen, „är hon räddad?„
„Jag hoppas det, mitt barn,“ svarade fru Catharina, ehuru hon sjelf visste intet att hoppas.
Äfven om Margaretha lyckats undkomma kosackerna, var hon ju en värnlös flykting utan hem.
Modren dolde omsorgsfullt för Cecilia sin ångest och bjöd till att intala henne mod.
„Ack, min mor, så god emot mig,“ hviskade Cecilia, „något vinner man dock i olyckan; så godt har jag aldrig förr fått hvila vid ert bröst.“
Imellertid hade Margaretha blifvit bortförd af sin räddare, utan att veta hvad som föregick med henne, och först en lång stund derefter började hon återvakna ur den svimning, som angripit henne.
Hon kände nu att någon bar henne.
Med fasa ryckte hon på sig, och slog upp ögonen, men hennes blick mötte ett ansigte, som hon var så långt ifrån att tänka sig få se, att hon i första ögonblicket stirrade häpen, tills hon dock snart med en ovilkorlig känsla af blygsel bjöd till att göra sig lös från sin bärare.
„Var ej rädd för mig, min fröken, och förlåt den frihet, jag tagit mig, att så här handtera er som ett litet barn, men det var ej tid med krus.
Jag vågade ej stanna ens för att bjuda till att vederqvicka er.“
„Bäste Sergeant Malm, låt mig nu för all del komma på egna fötter,“ sade Margaretha helt blodröd af förlägenhet, „jag är ju alldeles bra nu.“
Sedan nu Margaretha af sin räddare blifvit varsamt nedställd på marken, vilja vi, för att göra hans närmare bekantskap, kasta ögonen på några blad ur hans anteckningar, derifrån vi äfven hemta beskrifningen öfver Margarethas vidare öden under hennes flykt.
Ur Magnus Malms anteckningar.
Sedan Nöteborg blifvit af Ryssarne intaget, och Zaren sades rusta sig att med stor makt i landet infalla, icke aktandes, det han med kosacker och kalmucker hären förstärkte, sålunda gifvande på förhand landet åt dessa vilda trupper till spillo, så ansåg sig min salige fader icke trygg på sitt nära gränsen belägna kapellansbohl, synnerligen som han med särdeles nit och ifver bedrifvit det ibland ryska religionens anhängare pågående omvändelseverket till den rena lutherska läran; och som dervid många gånger icke användes de mildaste medel, hvaröfver dessa den sanna läran motsträfvige voro uppretade, så fruktade han, att de kunde vilja göra gemensam sak med fienden, och sökte derföre, samt erhöll, den lediga garnisonspresttjensten i Nyenskantz, i det han hoppades fästningen kunna trotsa fienden.
Men ryckte sedan Fältmarskalken
Scheremetieff med 20,000 man mot nämnde fästning och belade den, och för att hvarje undsättning ifrån Sverige förhindra, inskeppade sig Zaren, hvilken då tjente som bombardierkapten vid sina egne trupper, med sju bataljoner af sina garder på 60 båtar och drog förbi staden, för att bemäktiga sig flodmynningen.
Och sedan han nära hälften af sitt manskap der qvarlemnat, vände han åter.
Under tiden fortfor fienden att ur 20 kanoner och 12 mörsare staden beskjuta, och den sista april om aftonen började en förskräckelig kanonad och bombardement, som jag mig ännu tydligen påminner, och det varade genom hela den natten, så att den svaga besättningen följande morgon kapitulera måste.
Commendanten samt officerare och manskap fingo löfte om fritt aftåg, men måste vid palissaderna vid Nevastranden göra halt.
Mot aftonen, samma dag, kommo till redden tvenne svenska krigsfartyg och kastade der ankar, och blefvo de genom lösens skjutande ifrån fästningen bedragne att tro den ännu i svenskarnes händer vara, och sedan följande dagen af Zaren med hans garde, som inskeppade sig på båtar, ynkligen tagna.
Först derefter erhöll garnisonen tillstånd att bege sig till Wiborg, och medföljde då min fader, och jag med honom, på denna bedröfveliga färden.
Och lät sig Zaren, för sin bedrift, med den ryska Andreasorden i egenskap af bombardierkapten belöna, såsom ock bombardierlöjtnanten, furst Menschikoff.
Två år sednare drog Zaren för Wiborg, men sluppo vi denna gången endast med skrämseln.
Men fyra år sednare, i Mars månad, började ryssarne ånyo belägga Wiborg; men hade nu fästningen blifvit bättre försedd än förra gången, såväl med större besättning, såsom ock med förnödenheter till belägringens afslående, och voro inbyggarne nu af framgången vid den förra belägringens afslående uppmuntrade och eniga att fienden motstå.
Och fastän staden af det starka bombardementet tre gånger råkade i brand, lyckades alltid att eldens vidare utspridande hindra; och ledo ryssarne, hvilka bodde i kojor af is och snö, svåra af köld och sjukdomar under denna tiden, och så hade vi allt ännu godt hopp, ehuru ryssarne ur 20 kanoner och 26 mörsare, under starkt skjutande dagligen, kastade bomber och eldkulor, hvilket mycken ängslan gjorde ibland folket och mycken skada å husen.
Och stodo vi gymnasister i ledet bland soldaterna, främst på vallarne, och har gymnasium alltsedan ej i gång blifvit försatt.
Hände sig nu en dag under belägringen att jag jemte en kamrat hade uppklifvit ända på taket af slottstornet, för att bättre kunna öfverse ryssarnes läger och belägringsanstaller.
Kom så en bomb och tog bort hela toppen af tornet, och krossade min kamrat; men jag kom lyckligen ned på gården med det ramlande taklaget, och gick, fastän jag af den hastiga färden var något confunderad, fram till commendanten, Öfverste Stjernstråle, som stod ett stycke ifrån, för att rapport afgifva om hvad jag sett.
„Malm,“ sade öfversten till mig, „det var en ferm expedition i vädret.“
„Ja,“ svarade jag, „icke hade det varit så brådtom med rapporten, som ryssarne måtte ha trott, efter de gåfvo mig så god skjuts.“
„Du är alltid en rask gosse,“ sade öfversten då skrattande.
Sedan staden i tretton veckor stått emot fienden, måste den dock slutligen åt ryssarne uppgifvas på temmeligen drägliga vilkor; men så snart fästningen var i deras våld, bröto de den ingångna förbindelsen, och blefvo så både garnison och stadsbor i fångenskap till Ryssland släpade, och endast ett ringa antal alldeles gamla eller sjuka fingo i landet qvarstadna, bland dem också min fader, som var sängliggande sjuk, och blef den förödda staden med ryska bönder befolkad.
Med den öfriga garnisonen måste jag således tåga till Petersburg, och ehuru jag anlände dit uttröttad af marschen och strapatserna och af sorg, så kunde jag dock intet annat än med stor förundran se, huru här stod en stor stad, der jag för sju år sedan sett ett kärr.
Det var söndag, middagstiden, då vi kommo till Petersburg, och på en bastion svajade i vinden en stor gul flagga, med ryska örnen insydd, förande fyra haf i vingar och klor.
Vi vandrade öfver en lång trädbro, med tvenne vindbryggor, till fästningsporten, som ock var af träd, och ofvanpå den stod en i träd skuren bild med två stora nycklar i handen, som sades föreställa apostelen Petrus, och på en bleckplåt vid hans fötter stod skrifvet årtalet för stadens grundläggning.
Till venster vid bryggan stod ett stort värdshus, der tolf musikanter musicerade med pukor och trumpeter, och der jag sen fick höra att Zaren stundom om helgdagarne brukade gå in med sin svit, och med andra närvarande gäster, utan någon suveränitets iakttagande, ett glas dricka.
Här blef jag nu jemte en stor del af de andra fångarne använd till byggnadsarbete, och kom jag, såsom häri alldeles okunnig, att såsom handtlangare med uppförandet af Grefve Golowkins palats biträda.
Nödgades jag således, liksom många andra, att från Nyenskantz bortsläpa stenar, hvaraf användes till denna byggnad, såsom ock till flera andra, sedan Zaren låtit denna fästningen alldeles förstöra.
Svåra och tunga voro mig de månader, jag här tillbragte, och skulle icke Herren hafva förbarmat sig och beredt mig frihet genom underliga vägar, så att en bondehustru ifrån hemlandet lyckades beveka Zaren att skänka mig friheten, så hade jag här icke länge uthärdat; fastän här dock numera icke var så svårt som det hade varit de första åren, då tusendetal af ryssarne sjelfva, och så mycket mer då de arma fångarne, icke hade tak öfver hufvudet, utan lågo på den sumpiga marken i samma kläder, i hvilkas skörten de mången gång om dagen, i brist på lämpliga don, måste bära sand och mull till fyllande af det moras, hvarpå staden skulle byggas.
Men nu fanns här till och med en kyrka, der svenskarne och finnarne höllo gudstjenst, och predikade der tvenne bland fångarne befintliga fältprester; men just invid kyrkan låg den tartariska sloboden, der turkar, kalmucker och dylika odjur bodde och förde sitt oväsende, och der de i två rader bodar höllo sin trasmarknad, och sålunda var ej ens denna fröjden oförbittrad.
Kom jag så i bekantskap med en bondehustru ifrån hemlandet, som på underliga vägar sig genom skogar och ödemarker till Petersburg praktiserat, för att få se sin man, den ock i fångenskap ditförd blifvit.
Och lyckades henne genom besynnerlig djerfhet och sturskhet emot Zaren, då han för att öfverse fångarnes arbete kom, att denne konstige herren så mjuk göra, att han, istället för att, som att vänta varit, låta både henne och mannen förskräckeligen straffa, icke allenast honom lösgaf, utan dem ock för framtiden ett säkerhetskort gaf, och äfven mig lössläppte, hvilken hustrun förordade, såsom den der lyckats att henne och hennes man i ett och annat afseende i den fremmande staden till hjelp och tröst vara.
Fick jag sålunda till Finland återkomma och lefde resten af året hos min fader, som imellertid blifvit frisk.
Och såsom han var enkling hade han åter erhållit ett sacellani, i det han åtagit sig att conservera företrädarens enka.
Men emedan från prestebohlen alla inventarier blifvit för kronans räkning försålda, kunde föga någon prest sitt jordbruk sköta, och som allmogen intet ägde att betala prestarättigheterna med, så hade han föga mer än tak öfver hufvudet att gifva mig.
Gerna hade jag velat begagna denna ledighet, att fara till Åbo och försöka om jag kunnat lyckas att absolvera studentexamen; men der fanns numera hvarken hus eller böcker, ty staden var just förstörd, och alla böcker från bibliotheket till Petersburg förda; och som nästan intet folk funnits qvar i staden för att försvara den, hade ock inga andra fått stryk der, än några gamla käringar.
Af vetenskaperna blef alltså intet.
Skickades så Grefve Nieroth, som var finne och duglig karl, för att taga högsta befälet i landet.
Men som han hvarken pengar, manskap eller proviant medförde, så förordnades att hvarje karl i landet, ingen undantagen, skulle sig med gevär och proviant för två månader förse.
Jag var väl ännu en ung gosse, men stor och stark, och blef derföre bevärad, men kom dock icke ännu denna gång i elden.
Då sedan Konglig Majestäts nådiga förordning kom med förnyade uppmaningar till prester, embetsmän och andra ståndspersoner, att till Sverige öfverflytta, hvilken ock så åtlyddes, att af sådana endast högst få i landet qvarstadnade, då flyttade ock min fader till Sverige.
Men som min håg alltid legat åt krigsståndet, och jag denna tiden gjort bekantskap med den raske Löfvingen, hvilken mig ock i mitt beslut styrkte, så gick jag in som volontär, och marcherade vi uppåt Pälkänä; men der hade de våra förlorat slaget.
I Österbotten fanns ännu folk, och erbjödo sig dessa nu att mangranneligen tjena vid arméen.
Men då befälet fruktade sig med dessa ovana trupper intet kunna uträtta, och derföre ej ville antaga deras anbud, då svarade österbottningarne: „icke hafven J förr heller haft adelsmän till Finlands försvar, utan nog har det varit landets egna barn, och icke ha österbottningarna brukat räknas till landets afskrap, och icke ha vi mera än förr glömt troheten emot vår kung.
Så länge vi ha blod i kroppen vilja vi stå för landet, för hemmet och för hustrur och barn.
Äger ej kronan mat att ge oss, så hålla vi oss sjelfva mat.
Kunna vi ej göra nytta för det vi ej kunna exercera, nåväl, så låt officerarne lära oss; vi lofva att vara läraktige.“
General Armfelt behöfde gerna folk, och så antog han österbottningarnes tillbud och sände officerare till flera socknar, för att lära dem de nödigaste handgreppen, och så blef jag skickad till Malax, jemte Löjtnant Grönstrand.
Och fattade jag der tycke för Kaplanens dotter, Lisa Greta, och tyckte jag att jag aldrig varit så kär förut.
Blef dock i en fläng bortkommenderad, och greto vi begge två öfver skilsmessan rätt hederligen.
Fick jag dock snart annat att tänka på, ty när jag jemte en trupp af allmogen, med hvilken jag marscherade, hade kommit till Storkyro, der vår armée då stod, sökte jag upp en ung gosse, som var anställd hos General Armfelt och stod i en stor gunst hos honom och begagnades till mångahanda, ehuru han var föga äldre än jag, och med hvilken jag slutit vänskap redan vid gymnasium, och som, ehuru der funnos många ynglingar och gossar vid arméen, dock icke brydde sig om de andra, anseonde dem för barn, det de ock sannerligen voro, ehuru i dessa tider unga piltar måste stå som karlar i ledet.
Stupade ock denne samme
Meurlingen sedan här vid Storkyro, men det fick jag icke veta förr än flere år derefter.
Denne unge Meurlingen sade nu åt mig:
„nå, Magnus, kan du tiga som förr, så skall du få veta nytt.“
„Nå hvad?“ sade jag.
„Jo att vi skola slåss mot ryssen, om Generalens vilja går fram.
De ha skrifvit från Sverige att Generalerna här vilja skona skinnet, att de nu borde hålla stånd mot fienden, efter de nu ej borde klaga öfver brist på folk, sedan hela landet vore uppbådadt att „gå man för man, med värjor, spjut och bössor,“ som det heter, att försvara sig och de sina, och nu är Generalen arg.“
„Bra,“ sade jag, „bättre nytt hade du ej kunnat ge.“ „Men,“ sade han, „elakt skall jag ock säga.
Generalen skickade i går folk till häst och på skidor för att recognoscera, men de blefvo tagna allihop.“
„Nå, och Generalen fick ingenting veta?“ sade jag.
„Nej, det kan du förstå.“
Låddes då om ingenting; men om aftonen sade jag åt några Malaxare och Storkyrobor, som jag kände: „gossar, låt oss gå på parti och hemta nytt om fienderna åt Generalen.“
Tog strax en bondrock på mig och så smögo vi oss på färd.
Det var natten mot den femtonde Februari, och kölden bet hvasst.
Men mina karlar kände vägarne, och så voro vi ryssarne på lifvet, innan de visste något af.
Men som vi oss öfver en liten slätt just bakom deras posteringar smögo, blef en skyltvakt oss varse, ropade oss an och gaf eld.
Vi gåfvo eld tillbaka, men nu blef larm i lägret hos ryssen.
Visst trodde de sig ha hela vår armée i nacken, ett sådant trumlande och tumult blef det på alla sidor; men vi makade oss undan så fort vi kunde, och kommo med två mans förlust hem igen.
Nu tordes jag ej sjelf gå upp till Öfvergeneralen, emedan jag fruktade straff för att jag handlat utan ordres, utan skickade en af bönderna med rapport; men hade Generalen snart reda på hvad jag gjort och lät han kalla mig, sägande sedan till mig: „vet du ej bättre hvad du har lof att göra, eller hvad är du mig för en?“
Svarade jag: „Ers exellens, väl vet jag mig vara skyldig uppoffra lifvet för min herre och konung.
Straffas jag nu med lifvets förlust, så skall väl ingen taga det berömmet ifrån mig, att jag dött för min konungs tjenst.“
„Generalen log och sade: „nå, så skall du då straffas med att åtminstone ej denna gången få det berömmet om dig.
Men akta dig en annan gång, det kunde hända du ej slipper så lätt.“
Jag tackade ödmjukeligen Generalen, och lofvade vara försigtigare härnäst.
„Ja,“ sade Generalen, „så äro de Finnarne; hvar och en vill göra efter sitt hufvud, och hvar och en vill vara karl för sin hatt, om den ock af getaragg hopvalkad vore.“
Imellertid stärktes Generalen af hvad han hört af vår rapport att slåss med fienden, och lät han kalla officerarne, att hålla krigsråd, till prestegården.
Väderleken var mycket kall, och folket plågades illa af kölden; men nar manskapet hörde att det var fråga om att slåss, då blef det ett allmänt glädjerop, och kastade många sina hattar i luften och togo dem på bajonetterna.
Öfvergeneralen talade för att slåss, och ehuru de andra voro deremot, så måste de ge efter; men de, som hade varit emot från början, hade ej den goda vilja för striden som om de sjelfva varit för den, och voro ej heller så måna om framgången.
Denna oenighet blef för hela landet dyr.