Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Litet efteråt gaf han Kerstin Bure kloka råd om hur hon skulle smörja kvarnaxeln.
Eller också sjöng han psalmer och polskor, till hvilka han själf satte orden.
Om morgonen framtog han ur ressäcken en klädsel med blanka soldatknappar.
När Johannes och den gamla undrande gläntade på luckan för att se hvart han gick, stod han redan på kyrkvallen, och det blef ett sådant buller och gny bland menigheten, att det genljöd hela milen.
– Det är Måns Bock! – larmade allmogen.
– Det är vår tappre general Stenbock.
Få vi honom med oss, då skola vi ut och fäkta för vårt land hvar enda en, både far och son, så sant Gud hjälpe!
– Johannes, – sade då Kerstin Bure till sin sextonåriga fosterson, med en hårdhet i stämman, som han aldrig hört tillförene.
– Du är skapad att fromt hålla dig till läsboken och en gång bära prästkappan liksom fordom min salig far, men inte att låta ditt blod i världsliga fejder.
Stick elddonet och fällknifven i tröjan och bind skinnrocken vid bältet.
Gack sedan uppåt skogarna och håll dig där väl dold till dess vi få frid i landet.
Förr vill jag inte se dig åter.
Minns det!
Du hör nu hur männen ropa på kyrkvallen, men måhända blir dem munnen snart tillstoppad med svartan mull.
Han gjorde då som hon befallde och vandrade åstad uppåt skogarna på okända stigar.
Granarna blefvo småningom allt risigare och tätare, så att han långa stycken måste tränga sig fram baklänges och med skinnrocken öfver ansiktet.
Om kvällen kom han till en vid myr, och längst ute vid randen af en svart sjö låg en holme, öfvervuxen med albuskar.
Där vill jag bygga min kula! tänkte han, men den sumpiga myrens gungfly, hvilken simmade öfver dubbla bottnar och mörka vatten, dit aldrig en glimt af dagsljuset banade sig ned, sjönk under hans fötter, och uttröttad och halfsofvande satte han sig på hällen.
Det brusade ännu på skogsåsarna, men sjön låg stilla, och de gula små speglade molntapparna stannade snart orörliga.
På oändligt afstånd bortom myrens dimma slog ibland en getskälla några korta och klanglösa slag.
Två vallhjon lålade i sina lurar, och på den glömda och hopsjunkna ättehögen i dalsänkan tände lysmaskarna sina lyktor i gräset.
– Är du en af dem, som rymt för krigstjänsten? – sporde honom en röst, och när han såg upp stod en getpiga mellan enbuskarna och stickade.
Hon tyckes vara ett eller två år äldre än han själf, och skinnpjäxorna hängde på ryggen.
– Det är nog så, men nu stänger myren vägen, och bär och stensöta blir i längden en knapp spis.
– Du måtte inte känna skogen.
Där lider man ingen nöd.
Sedan mitt nionde år har jag hvar sommar hållit till här uppe i obygderna med mina getter.
Kvista och skär ned ett par unggranar och bind dem med vidjor vid fötterna, så kan du gå på gungfly hvart du vill.
Täck din hydda med granbark och gör dig fiskdon.
Hon drog försiktigt en lång tråckeltråd ur sin tröja och band vid den en mässingsnål, som hon tog ur hufvudklädet och böjde till en krok.
– Här har du metrefven, – sade hon och fortsatte stickande sin vandring.
Den natten aktade han icke mycket på hennes råd, men när solen åter sken honom i ögat, drog han knifven.
Så snart han hade kvistat sig ett par skidor af det slag som hon lärt honom att förfärdiga, begaf han sig ut på myren till holmen.
När han där stampade i gräset, gungade hela holmen som ett mjukt bolster, men han menade, att det var godt, ty fanns det fukt i marken, behöfde han ej heller gå lång väg för att hitta metmask.
Knappast gräfde han också med fingrarna under gräsrötterna, innan han hittade fullt upp.
Nog gick det till en början klent med fisket, men sedan han hemlighetsfullt lagt två starrgräs i kors på vattnet, blef det genast ett annat spel, och efter han bar elddonet i tröjan, var det en lätt sak att glödsteka den välsmakande fångsten.
Sedan begynte han resa sin koja med en sådan brådska, att han icke gaf sig fred att sofva i de ljusa sommarnätterna.
Han förstod, att den lätt kunde ramla samman på den gungande marken, om han gjorde den för hög.
Därför byggde han i stället ett lågt torftäckt ryggåstak, under hvilket han icke kunde stå rak utan måste krypa.
Hvar morgon hämtade han från stranden kvistade ungträd och ris och granbarkstycken och till sist byggde han en härd af stenar, där han natten lång lät enriset pyra och glöda för att bortjaga myggen.
Under sina göromål talade han emellanåt halfhögt för sig själf och låtsades att han var fogde öfver ett helt arbetslag, och holmen kallade han Villerö.
Rätt ofta mötte han getpigan.
Hon hette Lena, och med sin stickning gick hon och vallade på vindfällen och ängslyckor.
Hon lärde honom att sätta giller och snaror.
Slutligen råkades de hvar morgon för att efterse, om jaktlyckan varit dem gunstig, och hon gjorde honom till god vän med alla de vilda djuren.
– Såg du den granna fågeln? – frågade hon, – och pekade på den blåsvarta orrhanen, som väckte hela skogen med sina dundrande vingslag.
– Honom kallar jag
Rika ungkarln från Växjö, för han frågar hvarken efter anhöriga eller hem utan sitter bara i sin fina flöjelsrock på värdshusen och smörjer kråset ...
– Och nu kan du höra! – sade hon en natt, när ufven tjöt i klefvet.
Uppbördsskrifvaren, för när han vänder hufvudet i sin hvita krage och skakar sina hårtestar och rullar de röda ögonen eller smäller med näbbet, då förfärar han både människor och djur.
Men gäller det bara de menlöst hvita små äggen i hans eget bo, då skall du se!
Då har han fadershjärtat på rätta stället ...
Om ingenting kunde hon dock så många sägner som om tranorna.
– Aldrig, – sade hon, – har jag ännu fått se de långbenta och skalliga tranorna, när de på sina aflägsna mossar stöta i trumpeterna och hålla höstting för att flytta.
Rundt lägret ha de förposter, som sitta med en sten i sin ena lyfta klo, så att den skall falla ned och väcka dem, om de somna in.
Men det är det underbaraste, att om någon människa då ser de askgrå fåglarna lyfta, börjar hon själf slå med armarna och längta att få flyga med så högt, att sjöarna nere på jorden bara likna små glindrande vattendroppar.
– Tranorna vill jag se, – svarade Johannes.
– Måhända att du kan få se dem till hösten, men då måste du först lära dig mycket.
Först måste du kunna stå så orörlig, att du ser ut som en torr enbuske, och huka dig ned, så att du ser ut som en sten, och lägga dig framstupa på marken, så att ingen kan skilja dig från en hög murket ris.
– Allt det skall jag försöka att lära mig, men på min holme får du aldrig gå ombord.
Där är inte som du tror.
Jag har en hög spis och bonader på väggarna, och golfvet är mellan mattorna så blankt och halt, att man inte kan gå på det utan måste krypa.
De vackra sagorna, som han läst i prostens böcker, runno honom i minnet, och han ville visa flickan att han icke var sämre än hon, utan också kunde göra henne undrande och nyfiken.
– Om du låter mig få se det huset, skall jag gå ned till bygden och hämta dig ett muskedunder med kulor och kruthorn.
– Till min holme kommer du aldrig.
– Om du låter mig få se det huset, skall jag lära dig att i fem dygn kunna föda dig på stensöta och rötter och ingenting.
– Därför är jag hitkommen.
Håll det löftet, och du skall få se min holme, om du väl kan leta dig dit.
Därmed spände han skidorna vid sina fötter och försvann i dimman på myren.
– Fienden står på stranden, – sade han till sina inbillade knektar på holmen, – men har hvarken yxa eller knif till förfärdigandet af skidor.
Vi kunna vara trygga, om vi bara alltjämt förbli rättskaffens och goda.
Men fram på kvällen, när han skulle lägga nytt enris på härden, såg han getpigan komma på myren med hjälp af ris och torra grenar.
– Fienden tänker storma, – fortsatte han, – men det finns en hemlighet, som jag länge anat.
Jag skall få hela Villerö att segla till sjös som ett skepp.
Han tryckte en stör mot myrens yttersta tufvor, och gungande simmade den flytande holmen allt längre ut på vattnet.
Sedan lade han sig lugnt till sömns vid den knastrande glöden, men när han efter en stund plötsligt fick upp ögonen, stod getpigan midt framför honom och tittade in under det låga taket, på hvilket afvigvända räfskinn lågo utbredda till torkning.
Hon frågade honom ingenting om den höga spisen eller bonaderna eller det hala golfvet, utan sade endast:
– Det har blåst upp en frisk bris, så att holmen drifvit i land vid andra stranden.
Men hvarför låter du de torra räfskinnen ligga kvar på taket i stället att breda ut dem här inne på marken.
Och så skola vi sticka ned enar rundt omkring på holmen, så att man inte kan se hvarken oss eller kojan.
Han tyckte, att hon talade förståndigt och gick genast i land och samlade enar.
Ännu långt efter midnatt arbetade de på befästandet och förskönandet af hans holme.
De förfärdigade till och med af näfver och pinnar en dörr, som de kunde ställa för ingången, och när de slutligen åter sköto holmen från land, förankrade de den med två pålar ute på vattnet.
– Vindbron är nu hissad, – sade Johannes, – och vi få se till att skaffa de nya gästerna hederlig förplägning som rätt är.
– Kökspigorna och fatbursdejorna äro alltid så långsamma, – sade hon och vände de båda fiskarna på härden.
Moarna brummade och sjön plaskade, så att holmen och säfven och alla de slutna näckrosorna gungade.
Så snart måltiden blifvit förtärd, lade sig Johannes längst inne vid härden, men Lena, som ännu icke kände sig besitta äganderätt till Villerö, kröp ihop ytterst vid ingången med sin ena hand till hufvudgärd.
Hon hörde ännu enriset spraka af hjärtans lust, och medan hon somnade in, räknade hon de små gnistorna, hvilka ofvanför springan i taket seglade fram genom nattluften som stjärnor.
Det var den femte ...
Det var den sjette ...
Det var den sjunde ...
Så kom hon ihåg en af sina visor:
På veckans morgon den sjunde,
när klockorna de ringde till bön,
då grät hon af hjärtans grunde,
fast brudekransen ännu låg grön ...
Nästa dag tänkte hon icke längre på att lämna holmen, och tredje dagen begynte de utan att märka det att alltid säga »vår holme».
Hvar morgon landade de vid hällen, och sedan gick hon uppåt vindfället till sina getter eller följde honom för att vittja giller och snaror.
Slutligen började hon också lära honom sin konst att flera dagar kunna föda sig på bär och stensöta och ingenting, och hon märkte, att han däri snart vann ännu större färdighet än hon själf.
Han blef mager och torr som en afblåst gren, och ändå knöto sig hans senor allt hårdare.
Alltid förblef han dock stilla och fåordig, och då hon sporde honom hvad som tyngde hans sinne, gick han undan på sina egna stigar och blef länge borta.
De visste ej längre dagarnas namn, men blåsten förde om sabbaten klockringningens aflägsna ljud långt inåt ödemarken, och då påtog Johannes sin prydliga skinnrock och förde henne upp på den öfvervuxna ättehögen, från hvilken de kunde se öfver myren och sjön.
Med hennes hand i sin talade han då om Guds kärlek, som öfversållade armaste skrefva med sina fagraste håfvor, och ofta knäböjde de långa stunder i gräset och bådo, att han också skulle strö några korn af sin sådd i deras sinnen.
Efter sådana samtal vardt dock Johannes alltid dubbelt tung till sinnes och uppsökte ensamheten.
Nätterna blefvo allt mörkare, och ofta, när hon återvände från sin hjord, måste hon lysa sig med ett eldbloss mellan bergväggarna och de uppfläkta trädrötterna.
De skyhöga idegranarna liknade tält, där svarta händer kraflade sig fram mellan trasiga våder för att gripa henne i flätan, men hon kände ingen fruktan utan tänkte endast på en enda sak.
Hvart hon gick och hvad hon sysslade med tänkte hon endast på, att sommaren nu snart var liden och att ingen kunde veta hvad som sedan skulle hända Johannes och henne.
Då blef hon en oktobermorgon väckt af Johannes.
– Minns du tranorna, du talade om? – sporde han.
– Nu kan jag både stå orörlig som en torr enbuske och huka mig, så att jag ser ut som en sten och lägga mig på marken, så att ingen kan skilja mig från en hög murket ris.
Jag har lärt mig mer än så.
Jag kan föda mig af bär och rötter, och tryter det kan jag svälta mig fram på ingenting ...
Hon satte sig upp och lyddes till det aflägsna bullret.
– Det är inga tranor.
– Så vill jag ransaka hvad det är.
Han tvådde sig i sjön och påtog sin skinnrock som på en söndag, och sköt henne sakta tillbaka, då hon ville hålla honom kvar.
– Gå inte, Johannes, – bad hon.
– Jag släpper dig inte från mig utan följer.
Tysta landade de med holmen vid hällen och gingo genom skogen nedåt bygden till ett kalt svedjefall, från hvilket det var fri utsikt öfver ljunghed och ängar ända till Kerstin Bures kvarn och kyrkan.
– Johannes! – utstötte hon nästan med ett anskri och grep honom hårdt fast i rockskörtet.
– Kom med mig tillbaka till vårt!
Han svarade henne saktmodigt:
– Länge nog har mitt samvete svidit.
Ser du, där nere på heden de grå varelserna med de smala benen?
Och förposterna, som du berättade om, stå där också ...
Det är Måns Bock, som åter är ute på värfning.
I den tranedansen lyster det mig själf att leka!
Han gick häftigt ifrån henne, så att skörtet slets loss i den brakande sömmen, och mellan ormbunkar och kolade stubbar började han springa nedåt heden.
Villrådig följde hon efter honom, men då hon såg hur han tilltalade förposterna och steg rätt in i den församlade skaran af väpnad allmoge, då gick hon sig varm för att hinna honom.
När hon kom in i ringen, stod han redan framför Måns Bock och fick sin värfpenning.
– Hvar har du undanstuckit matsäcksknytet, småländing? – frågade generalen.
– Jag har intet knyte, men i fem dygn kan jag föda mig på ingenting.
Lena trängde sig fram mellan honom och generalens mörkbruna häst.
– Han, Johannes där, är ingen drängpojke, utan vi ha vårt för oss där uppe på skogen.
– Angående det äktenskapet skulle jag helst vilja se svart på hvitt, – svarade Måns Bock och den hetsiga färgen steg och sjönk på hans panna allt eftersom han talade.
Då framräckte Lena på sina båda händer det afrifna skörtet och lät honom se, att det passade till skinnrocken.
– Det vill jag kalla ett prästbevis på äkta pergament, – utbrast han.
– Värfpenningen må därför bli din, min snälla ungmor, men pilten han har re’n försvurit sig.
Och nu, I Smålands gode bondemän, framåt i Jesu namn!
Trummor ha vi väl inga, men än kunna i vår fattigdom träskorna stampa den gamla svenska marsch, som gör mig varm om hjärtat att höra.
Stafvar och träskor smällde och klapprade i stenar och hällar.
Till och med ryttarna hade träskor fastbundna på fötterna, så att de fåfängt pröfvade att nyttja stigbygeln.
När de sista bondemännen hade försvunnit öfver heden, gick Lena fram till kvarnen.
Hon vågade icke berätta att Johannes dragit med ut i kriget utan talade endast om, hur hon råkat honom i skogen och förevisade skörtet, som noga blef synadt och vändt.
– Skörtet är nog det rätta, – sade Kerstin Bure, – och fast jag ogärna ser kvinnor i min tjänst, kan du väl få stanna hos mig tills Johannes kommer.
Jag behöfver sannerligen ett par starka armar, ty jag är till åren kommen, och alla mina drängar ha blifvit stuckna af galenskap och lupit åstad med Stenbocken.
Det finns snart inte en arbetsför man kvar i socknen, utom klockaren, den token.
Sedan hon hade sagt detta talade hon aldrig mer till Lena om händelserna i skogen och sporde ingenting om Johannes, utan fortsatte tigande sina sysslor som det blifvit hennes vana.
Kvarnen stod med orörliga vingar, ty det fanns intet mjöl att mala, och där hördes under de långa snögande vintermånaderna hvarken steg eller röster.
Bettlarna, som gingo förbi på vägen, trodde, att där var obebodt och öde.
När det åter började våras och hvita, långdragna skyar ilade öfver himlen, kom en dag en gosse, het och flämtande springande på vägen, och till hvar och en, som han mötte, ropade han ett ord ända till dess han försvann i skogen på andra sidan heden.
Några timmar efteråt kom en ryttare i fyrsprång och ropade på samma sätt åt alla sidor ända till dess han var borta, och kvinnorna samlades flockvis på kyrkbacken.
– Sverige, Sverige var frälsadt, och Måns Bock och hans getapojkar hade vid Sundet slagit hela fiendens här!
Endast Kerstin Bure tillfrågade ingen hvad som skett utan satt hvar middag på kvarntrappan i det härliga solskenet och kardade ull med Lena.
Bäst som de en gång sutto, flitiga och tysta, medan vårflödet porlade i diken och bäckar, hörde de, att klockorna ringde söderut i grannsocknarna, fast det var onsdag.
Väntande uppställde folket sig utefter vägen på båda sidor, och i kyrkans vidöppna dörr framträdde församlingens stapplande herde, följd af sina kaplaner och i full mässkrud.
Ännu en gång slamrade i hällar och stenar träskornas välbekanta marsch, men nu vid säckpipor och skallmejor.
Det var den återvändande bondehären.
Det var djupa led af yfviga skägg och sönderhuggna fårskinnspälsar och ärliga blå ögon.
Med stafven i handen och musköten vid remmen och breda hattar på det hängande håret tågade den hemförlofvade skaran från sin seger.
Långt i förväg gick budkaflen från kyrka till kyrka ända upp till de nordligaste små träkapellen, där lapparna bundo sina renar vid klockstapeln, och hela Sveriges soliga vår fylldes af klockornas lofsång.
Närmast framför skrindorna med de sårade red Måns Bock i sin grå syrtut och med ridpiska i stället för värja.
Nedkallande välsignelse öfver sin räddare, hälsade honom allmogen med viftande förkläden och mössor, men han vände sig till sina fänrikar och ropade, att de skulle sjunga.
När rösterna tystnade, fortsatte Måns Bock ensam och sjöng vers efter vers, som han själf satte samman.
Kerstin Bure hade rest sig på kvarntrappan och såg och såg under den lyfta handen, men Lena, som så oförfäradt ströfvat fram i ödemarkens snår, vågade den stunden icke längre bida och speja utan smög sig undan och kastade sig snyftande bland de tomma mjölsäckarna.
Steg för steg drog sig Kerstin Bure tillbaka uppför trappan ända till dess hon stod allra öfverst med ryggen mot kvarnväggen.
Då slöt hon handen om ögonen.
I den eftersta skrindan satt Johannes på höet bland de sårade, lika blid och stilla som alltid, endast blekare och med förband om armen och skuldran.
Allt hårdare slöt hon handen om ögonen.
– Så var han ändå den jag trodde, ehuruväl jag för att rätt pröfva hans sinne annorlunda befallde.
Då skall han ock, fast han är Kerstin Bures fosterson, för lifvet få den behålla, som han själf valt, om hon än är den armaste getpiga!
Men i detsamma hörde hon, hur klockaren och hans ringare slamrade med luckorna på stapeln, och storklockan lät höra sina första slag.
Hon rynkade pannan och gick in i kvarnen sägande:
– Väl har jag intet mjöl att mala, men låter han sin klocka ljuda, fast han ingen son haft i kriget, då skall också min kvarn spela!
Knarrande begynte den hvitdammiga axelstocken röra sig och snurra, och medan bondehären sjungande drog förbi vände den tomma kvarnen allt snabbare sina stora vingar.
GUSTAF CELSING.
Sultanen, som förklädd och med en fikonkorg på hjässan gått omkring på gatorna och pröfvande samtalat med folket och många af janitsjarerna, mötte i Seraljens trädgård sin moder.
Hon strök slöjan från sin skrynkliga panna och kastade armarna tillbaka.
– Folket är krigslystet, – sade hon.
– När skall du åter församla det och hjälpa mitt nordiska lejon mot tsaren?
Befall dina soldater att bära Mohammeds fana öfver den svenske konungens hufvud och följa honom till strids!
Sultanen satte fikonkorgen på ett stenbord och svarade:
– Jag kände om honom blott föga, när han som flykting kom till mitt land.
Snart talade män och kvinnor om intet annat än om honom.
Hur kan, frågade jag mig, en förarmad ensam flykting utan makt med sin blotta närvaro så eröfra ett helt folk?
– Jag förstod det knappast, men vördnadsfullt ville jag räcka honom min hand, fast han var en hedning, och jag sände mina soldater mot hans fiender.
Folket sköt glädjesalvor och tände lampor i moskéernas torn.
Vid Pruthströmmen möttes härarna ...
Men hör mig!
Fred blef sluten.
Då såg min storvezir långt ute på strömmen en man på en simmande häst.
Det var den svenske konungen, som i sporrstreck kommit med sina ryttare från Bender.
Min storvezir har noga berättat mig allt, och han skälfver ännu på rösten när han talar om den stunden.
Utan att hälsa sprängde konungen till hans tält, och genomvåt af flodvattnet satte han sig öfverst på divanen under Mohammeds fana.
Han begärde att genast få det nyss underskrifna fredsbrefvet för att rifva det i stycken.
Där satt alltså, hundratals mil från sina egna stater, den slagne flyktingen med Mohammeds fana öfver sin kala hjässa, och stolt som hade hans rike sträckt sig ända ned till Arabiens öknar befallde han mina härar att fortsätta striden.
Det var en blåsig dag.
Tältduken fladdrade och slog.
Allt emellanåt frasade det i fanan, och när han lyfte den knutna handen, stötte han sin handskkrage mot de heliga gröna tofsarna ...
Men jag säger dig, fred var sluten.
Andra tider ha kommit.
Hvar dag har jag i Bender låtit penningar och skänker af många slag öfverlämnas till din hjälte.
Jag har bemött honom som min gäst, men i stället att återvända till de sina, stannar han år efter år ...
Min storvezir råder mig att icke längre ödsla gåfvor på de objudna främlingarna, af hvilka vi ha litet gagn att hoppas.
De äro för fattiga att kunna utföra några storverk.
Där, moder, har du sanningen!
Det skymde medan han talade, men samma natt rådplägade i Thomas Funcks hus de svenska herrar, som blifvit skickade till sultanens stad.
De samspråkade ängsligt hviskande, och när det började lida mot morgonen, sköt Funcken ljusstaken öfver bordet till bataljonspredikanten Agrell.
– Läs du något för oss ur Skriften, innan vi åtskiljas, ty med allt vårt rådplägande komma vi nu ingenstädes.
Grossveziren förde visserligen sina soldater i elden, men han satte högre värde på en fylld börs och vackra slafvinnor än på skottsår i sin hvita arm.
Pruthströmmen lät han brädda sin turban med ryska mutor.
Sedan dess äro turkarna oss emot.
Må så vara att Gustaf Celsing med sin färdighet i deras språk lätt skulle kunna uppsätta en klagoskrift.
Hvem skulle dock kunna bringa den i sultanens egna händer!
Väl mottar han klagobref, när han om fredagen rider till moskén, men vi veta ju alla, att den, som har den dumdristigheten att framlämna ett sådant bref genast blir fängslad, och kan han inte punkt för punkt bevisa sanningen af det skrifna, blir han utan misskund afrättad.
Och hvem har här bevis!...
Därför säger jag, låt oss hellre höra några ord ur Skriften, och må sedan hvar och en gå till sitt.
Tersmeden lyfte bibeln från vägghyllan och lade den framför Agrell.
– Jag aktar väl frimodighet, – sade han, – men i detta stycke måste jag gifva Funcken rätt.
Ägde vår konung
Frankrikes skattkammare, skulle han vunnit långt fler provinser än han nu förlorat.
Han skulle vid detta laget vara den största och mäktigaste bland jordens förstar ... men fattigdomen binder våra händer.
Hvad äro vi väl?
En stormakt med en tiggarstaf i handen!
Under hela samtalet satt kommissionssekreteraren Celsing vid bordsgafveln vänd mot de tillskjutna fönsterluckorna.
De andra ovetande hade han redan förut uppsatt ett klagobref till sultanen, och han kunde med handen känna det under sin rock, men han visste ännu icke till hvem han skulle våga anförtro sina planer.
– Den dag, som nu gryr, tänkte han, är en fredag och sultanen skall då rida till moskén.
Medan det nu dagas, vill jag noga beakta hvilken af de närvarande, som först träffas af solstrålen från springan mellan luckorna, och ber jag den gode Guden att på det sättet utpeka den man, som är mest värdig att blifva hans redskap.
Till den mannen vill jag sedan vända mig i tillit och förtröstan.
Upptagen af sina tankar mäktade han endast stundvis följa de ord, som Agrell med tungsint stämma uppläste vid det nedbrända ljuset.
– Och kvinnan var klädd i en mantel af purpur och skarlakan och skimrade af guld och ädla stenar ...
Och jag såg kvinnan drucken af de heligas blod och af Jesu vittnens blod, och jag föll i stor förundran då jag såg henne ...
Celsing blygdes inför sig själf att icke uppmärksammare kunna lyssna på Agrell.
Alltjämt satt han bortvänd och skuggade med handen sitt bleka ansikte.
Han hörde hur staden vaknade, hur snabba steg gåfvo eko öfver gatorna, hur åror plaskade, hur den första brisen skakade kastanjerna kring huset, hur böneroparna stämde upp sin sång.
Springorna lågade redan kring luckorna.
Han vågade icke flytta sin hand från kinden eller maka sin stol.
Från midtersta springan föll rätt i hans eget öga den första solstrimman, klar och strålande.