Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är likväl några anmärkn:r, sorn under discussionen förekommit, hvilka det må tillåtas mig all, innan jag slutar della milt yttrande, lill besvarande eller belysning upptaga.
Theophron, har, såsom exempel på nödvändigheten utaf att lemna någon latitud åt domaren, åberopat stöld för hunger och sagt, alt det vore bardt, att vid sådant fall, domaren icke skulle få mildra straffet.
Ändamålet med straff måtte vara att skydda den laglydige medborgaren, men icke lagbrytarne.
Föregifvande! af hunger, om det skulle få tagas lill skäl för lindring i ådragen bestraffning, skulle visserliga!! ingen tjuf underlåta att använda, och hvem skulle kunna bevisa att tjufven icke varit hungrig.
Detta öfverlemnar jag till Hr Cederschjöld sjelf att söka utreda.
Hela det så kallade lalitudssystemet är i viss mån 310 Den 28 April. en inskräktning på Konungens benådningsrätt.
Män vill göra domaren till den, sorn skall utdela nåd.
Det är, enligt min tanka, oriktigt.
Domaren skall vara den, som utdelar rätt — Konungen den, som gör nåd.
Emot mitt i ett föregående plenum fällda yttrande, att brotten icke skulle hafva under den sednare tiden betydligen tillväxt, har Frih. Sprengtporten, hvad Stockholms Stad angar, åberopat
Ofverståthållareembetets sednaste 5-årsberättelse, och den deruti befintliga uppgift, att medeltalet för åren emellan 183S och 1842 voro betydligt större än för åren emellan 1833 och 1837.
Det var endast skada att icke siffrorne för hvarje af de sistnämnde 5 åren specifikt uppgåfvos, och det torde derföre tillåtas mig att få eomplettera hvad som brister.
Ar 1838 tilltalades i Poliskammaren för mord, dråp, rån, våld emot föraldrar, bedrägerier och förfalskningar 239 personer; 1839, för samma brott 175; 1840, för samma brott 211; 1841 för d:o 70, och år 1842, 74; således, ifrån det att 1838, antalet af personer, som misstänktes och anklagades för dessa brott, uppgick till 239, utgjorde detta antal år 1842 ej mera än 74, — en progression, om man så vill kalla det, men icke af tilltagande brott, utan af förminskade sådana.
Antalet af personer anklagade för stöld och snatteri, uppgick år 1838 lill 1049; år 1839 till 1097; 1840, till 912; 1841 till 1023, och 1842 till 953; alltså år 1838, 1049 personer anklagade för sistnämnde slag af brott, men 1842 endast 953; också en progressiv förändring, men icke i scalan af stigande brottslighet.
Medeltalet af brottslingar under åren 1833 lill 1837 och 1838 till 1842 har, såsom jag redan nämnt, blifvit jemfördt med hvarandra, men härvid förekommer, att år 183S, som var ett för Stockholms stad och åtskillige dess innevånare så högst märkeligt år, äfven var utmärkt derigenom att brottens antal då var högst betydligt, och så stort, alt, då man vill söka medeltalet af brott för flere år vid nämnde tidpunkt, det alltid kommer alt betydligt inverka på resultatet till hvilken dass man lägger brottens antal år 1838, om man nemi. sammanräknar antalet af brott för åren 1834 till och med 1S38, så får man efter min förmodan ett större medeltal af brott för hvarje af dessa år, än som uppkommer om man förfarer på samma sätt för åren 1839—1843.
Det. beror nemi. väsendtligen deruppå, på hvilkendera sidan man placerar året 1838, så rikt på brott och på hvarjehanda andra märkliga företeelser.
En annan talare, som äfven yttrat sig förrän jag uppkom i denna dagens plenum, har, efter hvad mig blifvit sagdt, påstått, att man val vid civillags stiftande borde göra afseende på conlinuitet och på folkets begrepp och vanor, men att vid uppgörandet af en brottmålslag sådant ingalunda vore af behofvet. pil ka Ilad t.
Jag vågar bestrida en dylik åsigt.
Icke kan lagen stämpla lill brott något, som allmänna tänkesättet förklarar lofligt och rätt, lika litet som lagen kan förklara för icke brottsligt, hvad allmänna tänkesättet såsom sådant anser, och trotsar jag hvilken lag sorn helst alt göra cn sådan Den ,28 April.
311 förändring i allmänna tänkesättet.
Meningen med en brottmålslag är, att med straff belägga hvad som anses såsom brottsligt, hvad som är stridande mot allmän ordning och allmän säkerhet.
Ilr Statsrådet Fåhraus har frågat: är det rätta ordningen att först hygga fängelser och sedan besluta lagen.
Till svar härå får jag endast hänvisa uppå Englands exempel.
Hr Statsrådet har, så vidt jag af hans yttranden vid flere föregående tillfällen kunnat finna, en stor och rättvis aktning för Engelska folket och dess institutioner
Huru har då delta folk med sitt utmärkta praktiska sinne gått till väga?
Alldeles icke har det omskapat sin lag innan fängelser funnos, uti hvilka de i lagen utsatta straff kunde verkställas, ett så kalladt modellfängelse för att försöka den nya straffmethoden.
Engelsmännen se sig före i sina företag, men hälla ihärdigt uti, sedan de en gång begynt.
Vi äro deremot haslige att besluta, men understundom äfven lika hastige alt öfvergifva våra beslut; detta är, enligt min tanka, eu olycklig vana.
Af de framställningar jag gjort, har R. o. Ad. haft tillfälle erfara, att jag alldeles icke är emot ensamhetsfängelsets användande i 6 och 7 graderne, på sätt Utsk. föreslagit, men det torde ändå tillåtas inig med några ord upplaga Hr von Troils yttrande, att det skulle visa en stor grad af rådlöshet, om man ej skulle linna sysselsättning åt de i ensamhetsfängelse inneslutne fångarnc.
Vi håfve för närvarande ett gällande påbud (K. brefvet d. 18 Mars 1748) derom, att fångar, som sitta i länshäkten, skola, så vidt möjligt är, hållas till arbete.
Jag frågar: efterlefves detta?
huru lätt hafva vederbörande landshöfdingar funnit det vara att skaffa sysselsättning åt dessa fångar?
De fleste af dem lefva i sysslolöshet.
Detta stadgande hr dock nära 100 år gammalt och har hittills icke kunnat verkställas.
Ar det då någon säkerhet att. ett nytt påbud, en renovation af det gamla, blir lättare att sätta i verket, derföre att det skall tillämpas på än flera individer.
Hr von Troil har dock sagt att möjlighet till arbete icke hör saknas, och vidare, att något intrång ej skedde derigenom att fångarne concurrerade med de fria arbetarne, emedan de förre, om de för h I i f v i t frie, skulle också hafva arbetat.
Den nu ifrågasatta concurreneen, hurudan är dock väl den?
Fången har fritt underhåll, som af Staten bekostas; Staten gifver honom husrum, föda och kläder, ehvad hans arbete lönar sig eller icke.
Den frie arbetaren deremot skall sjelf underhålla sig och sin familj med allt hvad som erfordras, och skall dessutom betala kronoutskylder och vidkännas hvarjehanda andra utgifter, prestationer och besvär.
Existerar väl då någon billig täflan?
— Sker den under lika fördelar på den ena och den andra sidan?
Nej, brottslingen har företräde framför den frie arbetaren.
Della har äfven i America på flere ställen föranledt lill formliga protester från handtverkerierne, hvilka protester åtminstone i eu stat ledt till bestämdt förbud att inom fängelser företaga sådane arbeten, hvarigenom man skadade de frie handtverkarne.
Den pådrifvande kraft, sade ytterligare Hr von Troil, 312 Den 2S April. hvilken uppkommer af ensamheten, vore ej nog tagen i beräkning vid calculen öfver arbelsvinsten vid ensamhetsfängelser, och han har, till stöd för denna sin åsigt, åberopat ett yttrande af en entrepreneur i Frankrike.
Detta yttrande igenfmnes i Hr Moreau-Christophes bok.
Hr Moreau-Christophe är visserligen en auclorilet, sorn jag sett i lidningarne mycket lofordas, men en författare, sorn likväl äfven förtjenar något anseende i det allmänna, den Tyske rältslärde D:r Mittermaier, säger om förbemälde Hr Moreau-Christophe, (se 14 bandet, 3 häftet af Juridiskt Archiv, tryckt i Christianstad 1844, pag. 453 not.
115) att dennes vittnesbörd såsom af en alltför ifrig anhängare af det absoluta isoieringssystemet bör begagnas med försigtighet.
Jag tror, att i det ifrågavarande fallet, är försigtighet så mycket mera af nöden, som det factum, att arbelsvinsten blifver större i ensamhetsfängelser, än uti gcmensambetsfängelser, hvilket genom den omnämnde entrepreneurens yttrande skulle ådagaläggas, strider alldeles mot den erfarenhet man hittills uti detta afseende i America vunnit.
Under det att gemensamhetsfängelser finnas, hvilka icke allenast kunnat hära sig utan tillskott ifrån Statens sida, utan äfven lemont vinst, har deremot icke något ensamhetsfängelse, sä vidt jag varit i tillfälle erfara, kunnat derstädes undvara högst betydliga tillskott ifrån Statens sida.
Hi- von Troil har äfven pä ett annat ställe uti sitt anförande, i fråga om ensamhetsfängelsets inflytande på fångarnes helsa, åberopat ett yttrande af en Läkare vid namn Varrentrapp, hvilken besökt fängelset i Genf, der det inskränkta isoieringssystemet är infördt.
Om denne läkare yttrar sig äfven D:r Mittermaier, att om denne man ock anställt sina observationer i den renaste afsigt att finna sanningen, så synes dock omisskänneligen den fasta öfvertygelse!! om det absoluta isoleringssystemets förträffllighet hafva, kanske ofrivilligt, bragt honom derhän, att så väl vid besöket i anstalten (i Genf), som vid framställningen, öfverallt endast finna sådane facta, som voro egnade att visa det ändamålslösa i Genfersystemet.
Denne läkare synes således, efter det nu uppläste yttrandet af den frejdade författaren Mittermaier, vara en person som på förhand är till betydlig grad intagen af vissa förut fattade åsigter, och som reser och undersöker med en bestämd, ehuru kanske omedveten afsigt att finna bekräftadt hvad han önskar se.
Huru sådane forskningar kunna verkställas, upplyser äfven Mittermaier, dä lian om en Fransysk lärd, som besökt Genferanstalten, och på trycket utgifvit sina iakttagelser om nämnde inrättning, berättar (pag.
451 del förr åberopade häftet af Juridiskt Archiv) såsom orden lyda: ”Författaren (Mittermaier) kom strax efter en Fransysk lärd, som hade offentliggjort sina samtal, i Genferanslallen och talade ensam med många fångar, med hvilka den der lärde hade talat.
Dä jag frågade, hvarom Fransmannens samtal med dem varit, förklarade de, att han hade frågat dem: icke sant, sammanlefriaden med andra fångar, när man icke får tala med dem, är odräglig?
Ar del icke, som om man bc fun - Den 28 April. 313 Straffarbete eller Fängelse i 7 grader, Funné sig ibland de vackraste obeslöjade Fruntimmer och icke finge röra dem?” — Genom dylika Frågor utröner man Företrädet aF det ena eller andra systemet; man lägger svaret i munnen på den, aF hvilken upplysningarnc begäras, och på Frågorna Följa^ då de Förberedda svaren: Ja-a ja-a.
Hvad tillit förtjenar sålunda vunna underrättelser, och kunna vi under sådant Föhallaude blindt förlita oss på de utländska auctoritelerne?
o Jag vill icke vidare trötta R. o. Ad., utan slutar med den anhållan, att LagUtsk:s betänkande måtte antagas med de modificationcr, som jag tagit mig friheten hemställa, nemi. ”Att, med ogillande af mom. litt. a) och b) i Utsk:s tillstyrkan, Ståndet måtte besluta att samma mom. skola erhålla följande lydelse: a) att allmänna slraffarterne böra vara följande: l:o Dödsstraff, 2:o Landsförvisning, 3:o 4:o 5:o 6:o 7:o 8:o 9:o 10:0 Fängelse vid vallen och bröd, ll:o Böter; b) att straffarbete eller fängelsestraff bör vara:
Första grad — straffarbete på lifstid, Andra grad — straffarbete från 8 t. o. m. 10 år, Tredje grad — straffarbete från 6 — — 8 år, Fjerde grad — straffarbete från 4 — — 6 år, Femte grad — straffarbete från 2 — — 4 år, Sjette grad — straffarbete eller ensamhetsfängelse från 6 månader — 2 år, Sjunde grad — straffarbete eller ensamhetsfängelse från och med 30 till och med 180 dagar; Att utur punkten d) uteslutas orden ”till en början”; Att i stället för punkterne f) och g) måtte beslutas:
Att vid hvarje i lag förekommande fall det minsta och högsta belopp af böter, hvartill dömmas må, bör vara utsatt, och Att böter vid saknad tillgång till deras gäldande böra i allmänhet till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, och endast undantagsvis lill sådant enkelt fängelse, som i fängclselagens 2 cap. omförmäles; Samt att, med ogillande af Ulsk:s hemställan i punkterne k) och 1), Ståndet måtte besluta: att domaren skall äga alt inom vissa i lagen utsatta gränsor mäta straffet efter brottets omständigheter, dock så all denna åt domaren medgifna pröfning icke, utan för särskilda unio H. 40 314 Den 28 April. dantagsfall, må sträckas utom en viss straffart eller en enda grad deraf, och att i följd häraf, hvarje fall, på hvilket ett straff skall användas, hör i lagen, så långt möjligt är, noggrant bestämmas.
Många ledamöter gåfvo härtill sitt bifall tillkänna, hvarjemte ropen på propos. förnyades.
Det är icke ulan att det nå gon gång faller sig svårt att förena de pligter, som åligga embetsmannen, och dem, som tillhöra en medlem af nationalrepresentationen.
För närvarande befinner jag mig uti visst afseende uti sådant förhållande.
Jag har icke varit ibland de ledamöter uti Högsta
Domstolen, som deltagit i utlåtandet öfver strafflagsförslaget, och har således deröfver icke yttrat mig.
Om jag det hade gjort, så skulle jag visserligen icke hafva höjt min röst på delta rum.
Jag har aldrig skylt att deltaga uti skarpa meningsstrider, äfven om jag varit ensam om min mening; men jag har alltid tyckt, det vara mindre bra att utom domstolen yttra meningar, som kunde vara i strid emot dem andra ledamöter inom domstolen afgifvit.
Jag skulle således helst undvika att nu yttra mig öfver detta ämne; men detsamma är af så stor vigt, af så stort inflytande på fäderneslandets framtid, alt jag ansett mig böra åsidosätta alla considerationer och det enskilda obehaget för mig af att uppträda och äfven yttra min tanka.
Fiir ali icke missförstås, torde det blifva nödigt för mig att öfvergå lill de förhållanden och de befattningar, jag i detta afseende förut har baft.
Vid 1823 års riksdag inkommo R.
M. med en und. skrifvelse ang:de fångvården och ang:de lösdrifvares behandling.
Det var då fråga om nya anstalter i delta afseende.
Frågan tillhörde, efter de ordningar, som då iakttogos, egentligen Statssecreteraren för inrikes ärendena; men han ansåg frågan vara af den vigt, att han icke tilltrodde sig hafva tillräcklig tid att handlägga densamma.
Jag erhöll då K.
M:s särskilda uppdrag att vara föredragande för fångärendena.
1 denna egenskap var det som jag äfven hemställde, att en auetoritet skulle bildas, som borde hafva befattning med fångvården i Sverige.
Den var då delad på flera auetoriteter, hvilka icke hade något sammanhang sig emellan.
Derefter förekom frågan om nya anstalter i afseende på lösdrifvare.
Under den föregående tiden hade man funnit, att antalet deraf ständigt ökades.
Ar 1819 contrasignerade jag en K. förordn., hvaraf man hoppades att lösdrifvare skulle minskas.
Det inträffade likväl icke.
Förslag uppgjordes år 1825 alt bygga en ny inrättning på Långholmen, hvarest lösdrifvarne skulle vara icke i cell, men under en sträng uppsigt både i sitt nattrum och under sill arbete.
Ritning till byggnaden var då uppgjord och af K.
M. fastställd; men andra omständigheter inträffade sedermera, som förorsakade att planen frångicks.
Ändamålet, som man dermed åsyftade, var alt kunna i denna väg bereda erfarenhet i afseende på den Den 28 April. 315 framlida brottmålslagen.
Man bade väntat sig, att om denna anstalt kommit till fullbordan, man till en början der skulle insätta lösdrifvare på vissa bestämda tider.
Då var det äfven iräga om att bilda ett p
Ii i I a n tropiskt sällskap, hvilket skulle taga befattning med de personer, som utsläpptes ur fängelserna, räda och hjelpa dem samt söka att åter bilda dem till redlige och arbetsamme medborgare.
I öfverensstämmelse dermed conlrasignerade jag en skrifvelse till dåvarande H. K. II.
Kronprinsen i detta ämne.
Men dä bvggnadsplanen förföll, så förföll äfven frågan om bildandet af ett sådant sällskap.
För mig synes emedlertid ett dylikt sällskap vara nödvändigt, om man skall kunna vänta af ett penitentiärsystem de goda följder, som man önskar.
Sedan nämnde försök att erhålla erfarenhet uti detta afseende sålunda misslyckats, väcktes vid påföljde riksdag motion på delta rum om ett anslag för uppbyggande af fängelser, hvilka skulle* kunna begagnas för det ändamålet, och der, efter en särskild författning, vissa brottslingar skulle insättas, så att man mätte kunna se i hvad måtto man här i Sverige skulle kunna verkställa penitentiärsystemet.
Det måste påminnas, alt det icke är så mänga år som detta system i andra länder har varit satt i verket.
I NordAmerica har man visserligen låtit sedan 1790-talet fortsätta försök i afseende på straff-fängelser, men alltid har man funnit dem i mer eller mindre mån ofullkomliga.
Uti Philadelphia var ett berömdi fängelse.
Detta innefattade en plats, på hvilken stenhuggeri idkades, men tångarne förvarades om nätterna på det sätt alt de nedsläpptes uti en underjordisk cell eller håla, hvarifrån de, då stegen var upptagen, icke kunde komma upp.
Att detta förvaringssält var omenskligt fann man snart.
Dä var det som det Auburnska systemet först kom ifråga år 1823 eller 1824.
Således då i Sverige först ifrägakom ali bygga Långholmens fängelse, så kunde det ingalunda grunda sig på del Auburnska, då ännu okända fängelsesystemet.
Vid det årets slut funnos uti detoAuburnska fängelset 350 st. fångar, hvaribland 4 Svenskar.
Aret derpå uppbyggdes det andra fängelset.
Det bestod då af en cenlralbyggning med 7 flyglar.
Delta fängelse skulle rymma 750 fångar, Omkring hela inrättningen var en 30 fot hög mur, för alt kunna äga en fullkomlig öfversigt öfver hela inrättningen och bevaka fångarne.
Denna mur med dess tillhörande byggnader kostade 250,000 dollars, och hela inrättningen färdig kostade 500,000 dollars, eller omkring 2 millioner r:dr r:gs.
Att denna kostnad icke kan vara någon rättelse för oss, är naturligt, ty priserna äro olika; men emedlertid visar della hvad kostnad man derpå har användt.
Detta fängelsesystem var grundadt på celler och samfäldt arbete.
Vid samma tid hade det bildat sig uti NewYork ett sällskap kalladt Prison Disciplin Soeiety.
Detta hade taget till föremål alt taga värd om fångarne då de kommo ut; och sällskapet utgaf årliga berättelser.
Den första, som var afgifveu d. 2 Juni 1S25, erhöll jag i en - 316
Den 28 April. skild väg vid slutet af år 1826.
De serskilda berättelserna, hvilka omtalade begge systemerne, klandrade mycket det Philadelphiska, men berömde deremot ganska mycket det Auburnska, så att det tycktes vara utom alt_ fråga, att de Auburnska fängelserna skulle vara de bästa.
Äfven finna vi, att Lagcomitéens första förslag, hvilket upptager, att Tångarne skulle förvaras i cell, var grundadt på det Auburnska systemet.
Om det lagförslaget då bade varit i samma skick till antagande som det nuvarande, så hade det troligen blifvit godkändt, och vi hade nu haft fängelser uppbyggda efter det Auburnska systemet; som man kanske nu anser till en stor del oanvändbart.
Tankarne förändra sig.
Det första omdöme jag bär hörde om de begge systemerne, Auburnska och Philadelphiska, var af en ung Svensk, som kom från Norra America, och som då berättade mig, att
Philadelphia-systemet ansågs för det bästa, och att detsamma då uteslutande skulle antagas, hvilket förundrade mig, emedan de förut afgifne berältelserne omförmälde verknihgarne af det absoluta cellsystemet såsom ganska missgynnande; men jag fann snart, att de största svårigheter förefunnos för verkställigheten af det Auburnska systemet, och alt det var denna svårighet att verkställa detsamma, som var orsaken hvarföre man måste återgå till Philadelphia-systemet.
Detta åter tycktes grunda sig derpå, att brottslingen, som lemnades ensam med sitt onda samvete, skulle derigenom erhålla en väckelse, som sedermera skulle utbildas till hans förbättring.
Man har föreställt sig förhållandet vara ungefär enahanda, som då menniskan efter döden, när inga yttre föremål finnas, som störa hennes tankar, desamma helt och hållet vända sig på hennes egen syndiga lefnad, och man har trott, att minnet deraf skulle efter döden utgöra ett tillräckligt straff för hennes synder.
Äfven i det strängaste cellfängelse lärer dock ett något nära liknande förhållande svårligen kunna tillvägabringas.
I samma mån som den fångne har andra föremål för sin uppmärksamhet, i samma mån blir straffet lindrigare.
Vi hafva nu hört af flera omtalas det ursprungliga Philadelphia-systemet, såsom medförande mången olägenhet.
Efter detsamma skulle ingen annan få tala vid fången än föreståndaren, presteu och läkaren.
Ingången var igenom en dörr, som ledde tili den utanför cellen varande lilla fånggård.
Då nu dessa personer icke dagligen kunde besöka hvarje fänge, så kan man föreställa sig, att fången stundom på många dagar icke fick lala vid någon.
Vt hafva hört, huruledes man nu anser sådant otjenligt, och äfven vill tillåta andra personer, slägtingar och vänner, att tala vid fången.
Huruvida derigenom icke sjelfva grundsatsen rubbas, det lemnar jag derhän.
Det synes verkligen vara betänkligt, om icke detta samtalssystem skulle gifva en helt annan karakter åt sjelfva fängelse-systemet.
Vi hafva emedlertid sett, huru dessa anstalter hafva undergått förändringar, och huru omdömena deröfver förändrat sig, så att, hvad man den ena gången ansett bra, har man den andra gången casserat.
Uti Den 28 April. 317 slidana saker synes det mig vara ganska svårt alt laga ett bestämdt beslut och att vinna en så bestämd öfvertygelse, att den skulle kunna läggas till grund för en lag.
Jag har svårt att utan en sådan öfvertygelse kunna fatta något bestämdt beslut.
Jag har nemi. ansett det vara en grundsats i lagstiftningsväg, alt aldrig antaga en lag på grund af något nytt och oförsökt.
Man borde nemligen, innan man antog en lag, vara säker på framgången af de medel, hvarigenom lagens ändamål skall kunna uppnås.
Under nuvarande förhållanden, som verkligen äro nedslående, förefaller det mig, som ett bestämdt bifall till Utsk:s förslag, utan att vid denna riksdag någon författning kunde utgifvas, hvarigenom detsamma kunde befordras lill verkställighet, skulle föga föra saken framåt.
Om man äfven skulle vilja föreställa sig, att dessa grunder af K.
M. sanctionerades oell en författning på grund deraf utfärdades, så är det ju klart, att den icke kunde få någon tillämpning.
Vid en kommande riksdag skulle det ju i alla fall bero på R.
St. att antaga hvarje i lagen förekommande § eller icke.
Hvar enda §, som man icke vore nöjd med, kunde man ju afslå, och på det sältet skulle beslutet ju annulleras, äfven om denna författning ruride fängelsestraff utkommit.
Jag har emedlertid trott, att äfven om det misslyckades, så borde man hafva gjort något försök.
Orsaken, hvarföre jag föreställt mig detta nödvändigt, är för det första, att man bör se, om i Sverige kan vidmakthållas en sä sträng ordning, som är erforderligt om ändamålet skall vinnas.
Dervid är en omständighet, att vi hafva bränvinet.
Uti alla de länder, der man velat använda dylika slralfinrättningar, har icke en enda sup bränvin fält finnas inom inrättningens murar.
Delta är måhända icke omöjligt att åstadkomma, äfven i Sverige, men att det fordrar den aldraskarpaste tillsyn är säkert.
För det andra kunde man genom ett försök äfven vinna en säker erfarenhet i afseende på lielsolijlstandel inom dylika fängelser, oell huruvida det vore i något afseende menligt för fångarnes helsa eller icke.
För det tredje kunde man komma i tillfälle alt tillse, huruvida arbete i någon mån kan lemnäs åt Tångarne i cellerna.
Detta möler visserligen i mänga fall ingen svårighet, men när man får en bonddräng, som icke kan annat än köra i åkern, eller en sjöman, som endast kan segla, så är det stundom svårt nog att skaffa dem arbete.
Det är ännu outredt, huru dessa svårigheter skulle kunna öfvervinnas.
För det fjerde skulle det vara nödvändigt att få någon erfarenhet, huruvida de domar, som afkunnades i följd af det nya lagsystemet eller någon del deraf, hlefvo öfverklagade, i anseende till de straffbestämmelser och den latitud, som den nya lagen stadgar.
Svensken vill i allmänhet blifva dömd efter bestämd lag.
Då vet han, att det är icke domaren, utan det är lagen som dömmer.
Men fälles domen efter latitudsyslcmet, så är det icke med sjelfva lagen han skall vara nöjd, utan med domaren.
Det är till honom han skall hafva förtroende; men det 3IS Den 28 April. lärer icke ofta inträffa, att någon bar en sådan öfvertygelse om domens riktighet, då han blir dömd till mer än den lägsta graden.