Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Först genom andras meddelande torde det väl bli klart för honom, att han äger ett lyte, saknar ett sinne, som hans.
omgifning äger, men hvars egentliga innebörd evigt blir honom en hemlighet.
På samma sätt torde fallet vara med oss alla, i fråga om de portar till yttervärlden, som vi sakna eller äga blott i mycket latent skick, men som måhända i utvecklad form finnas hos andra sinnevarelser än vi, till och med här på jorden hos flera bland de från oss mer aflägset stående djuren (Jmfr » De lägre djurens själslif » af O. M. Reuter), och hvilkas sporadiska framträdande hos en eller annan individ stundom förekommer och då förefaller oss abnormt och obegripligt.
Inom ett samhälle af idel blindfödda skulle ingen tanke uppstå på ljus och färger, ingen den ringaste längtan efter synförnimmelser, intet medvetande om mörkret.
Komme en seende dit, skulle han allmänt betraktas såsom abnorm, troligen inspärras på dårhuset, i fall man inom de blindes samhälle kommit så långt i kultur, att man hade dylika anstalter.
Detta betraktelsesätt är ingalunda främmande för författaren, tvärtom antydes det på mer än ett ställe, men själfva grundtanken tyckes vara en annan.
Härmed sammanhänger i viss mån det egendomliga förhållande, att under det författaren utförligt och med gripande effekt framställer flera andra tilldragelser i den blindes lif, han intet har att upplysa om huru han själf blef medveten9°
vm sin blindhet.
Det synes oss, som om författaren haft svårt att för sig klarera denna sak.
Längtan, låt vara omedveten, för honom själf delvis ofattlig, - efter ljuset skall utmärka den blinde, enligt författarens mening.
Snarare skulle vi för vår del väntat scener, där den blinde med svårighet och först småningom Jean göra klart för sig, att han har ett lyte, att han är blind.
Man kan härutinnan jämföra den, visserligen i öfrigt efter vårt förmenande betydligt mattare analysen » Vernas rosor » i Topelii » Vinterkvällar ».
Att olika sinnen supplera hvarandra, framhålles af författaren på ett utmärkt sätt.
Vi endast betvifla, att hörseln i så hög grad som enligt författarens framställning komme att tjäna som surrogat för-synsinnet.
Snarare blefve det väl den särskilda form, af hvad man vanligen sammanför under benämningen känsel, som måste benämnas med det oöfversättliga ordet » Tastsinne », hvilken finge i det hela öfvertaga denna roll.
Utom af mycket annat, hvarpå vi här ej kunna ingå, tyckes detta bekräftas redan af den omständigheten, att den normala människan, for tillfället beröfvad synens bruk, företrädesvis betjänar sig af detta sinne för att komma till rätta med sin värld.
Därpå kan emellertid svaras, dels att tastsinnets utveckling ej är främmande för författaren (t. ex. vid hans intressanta skildring af den blindes förmåga att känna färgerna1), dels att hörseln nog också hos den blinde abnormt utvecklad kommer honom till hjälp — jag har själf sett en blind, som genom att lyssna till ett egendomligt smackande ljud, som han frambragte, öfvertygade sig om föremålens afstånd —, dels ändtligen att saken kan ställa sig mycket olika i olika individuella fall.
Men nog står; » Tastsinnet » synen närmast i den meningen, att det företrädesvis är genom båda, som människan bildar sig föreställningen om en yttre värld.
Intresset af arbetet förminskas ej af den egendomliga lokalfärg, författaren förstått att gifva sin framställning.
Vi förnimma toner från Lill-Rysslands stepper, och vi förnimma toner från Lill-Rysslands djupt stämningsfulla själslif.
Det är ett egendomligt samband mellan båda, starkare måhända än i de flesta andra fall ' mellan naturen och folkets själslif, och detta återgifver författaren mästerligt, det ligger i själfva färgtonen, och tarfvar inga långrandiga beskrifningar för att förstås — minst af allt kan det i ett referat återgifvas.
Öfversättningen, hvars trohet mot det ryska originalet, vi ej kunna kontrollera, är hållen på ledig och god svenska, blott på några få ställen förekomma en och annan vändning, i hvilka vi misstänka slavisismer.
Måtte Öfversättaren äga vilja och tillfälle, att ytterligare med vår literatur införlifva förtjänstfulla ryska arbeten.
Förmågan att göra detta är ej vanlig, men en närmare kännedom om Rysslands folk och literatur vore för oss mer än Önskvärd.
Förutom denna literaturs eget stora värde, må erinras om en sak.
Den som vill hafva hat emellan tvänne folk, som dock äga mycket gemensamt, han kan ur sin sy ?ipunkt ej göra något bättre än hålla dem främmande för hvarandra.
Den åter som vill deras uppriktiga försoning, ingenting bättre än att lära dem känna och förstå hvarandra.
Den krigshistoriska literaturen bearbetas för närvarande med stor ifver af generalstabens krigshistoriska afdelning i åtskilliga länder.
De första alstren af detta slag voro de omfångsrika, med stor omsorg utarbetade och af utmärkta kartor åtföljda arbeten, i hvilka österrikiska generalstaben skildrade
*) Detta torde näppeligen vara något för den blinde specifikt.
Jag har själf tillslutit ögonen och bestämdt hänt denna skilnad, som jag sedan kunnat kontrollera, och flera andra personer med normalt synsinne hafva gjort samma iakttagelse.LITERÄRA NOTISER.
1859 och 1866 årens krig, samt preussiska generalstabens berättelser om 1866, 1870 — 71 och 1864 årens krig, då vi följa den ordning, i hvilken de olika arbetena sågo dagen.
Men de respektiva generalstaberna nöjde sig icke därmed.
Sedan nutidens krig blifvit skärskådade, gick man till äldre tiders.
Sålunda började österrikiska generalstaben med utgifvandet af » Feldztige des .Prinzen Eugen von Savoyen », af ' hvilket i sanning storartade arbete 14 delar hittills utkommit till ett pris af 30 kronor stycket.
Utom den noggranna redogörelsen för kriget gifves här en uttömmande skildring af krigsinrättningarna och af alla de olika förhållandena, som i närmare eller aflägsnare mån äga sammanhang med kriget, hvarjämte arbetet åtföljes af utmärkta kartor.
Nästan samtidigt utkommo i höstas första delarna af tre olika generalstabsverk, nämligen det svenska » Sveriges krig 1808 och 1809 », det danska » Det dansk-tydske Krig 1864 » och det tyska » Die Kriege Friedrichs des Grossen ».
Den föreliggande delen af det svenska arbetet innehåller en väl skrifven redogörelse för krigets politiska förhistoria, hvari man tydligt ser, huru Napoleon efter Tilsit-freden steg för steg dref kejsaj: Alexander till detta krig, och huru det slutligen helt plötsligt utbröt, fastän Sverige icke begärde bättre än att få lefva i ro med sina grannar, att få vara » neutralt », och icke gaf någon anledning till krig.
Vidare innehåller delen en utförlig redogörelse for krigsmaktens tillstånd i alla afseenden vid tiden för krigets utbrott.
Det danska arbetet är skrifvet med stor sans och måtta men drager ingalunda i betänkande att föra hela den nakna sanningen osminkad fram i ljuset.
Efter en kort skildring af krigets politiska förhistoria kommer en ganska utförlig om dess militära.
Häri redogöres noga för alla de åtgärder, som vidtogos eller, rättare sagdt, icke vidtogos under perioden 1850 — 63 för att på ett värdigt sätt mottaga kriget, som hvar man väntade.
Hela denna skildring är ytterst lärorik synnerligen för oss svenskar, den är så uppenbar, att man rent af kan taga på den, såsom man säger; den visar huru regering, representation och nation samverkade i uraktlåtenhet att vidtaga något för det militära lägets upphjälpande, och så kom kriget såsom ett åskväder på en klar himmel.
Härefter följer en redogörelse för Dannevirkeställningen, för striderna där och för dess utrymmande, hvarvid arbetet med stöd af officiella urkunder gifver danske öfvergeneralen de Meza en lysande upprättelse.
Han var dock en man, en man med karaktär.
Det tyska arbetet är synnerligen väl och omsorgsfullt utarbetadt och torde blifva till stort gagn för hvarje forskare i 1700-talets historia.
Det stöder sig på en mängd både officiella och enskilda källor.
Efter en kort skildring af det politiska tillståndet vid Fredrik II: s tronbestigning lemnas en ypperlig framställning af den militära organisationens och krigskonstens tillstånd i de förnämsta europeiska länderna vid samma tid, hvarefter det första schlesiska kriget genomgås till och med slaget vid Mollwitz.
Literatur i försvarsfrågan.
» Mellanfolkliga skiljedomstolar och den eviga freden » är titeln på en broskyr af Victor Cherbuliez (signaturen » M.
G. Valbert »), som nyligen blifvit öfverflyttad till vårt språk af Bengt Å — d (Stockholm, P.
A. Norstedt &amp; Söner 1891, Kr.
0,30).
Arbetets syfte är, såsom öfversättaren säger i sitt förord, att » öppna ögonen för ihåligheten af dessa fraser, som ständigt gå igen, om neutralitet, skiljedomstolar och världsfred, fraser tillräckligt förledande att insöfva ett folk i sömn, men i en sömn ur hvilken det vaknar i bojor ».
I detta bemödande tyckes oss dock den franske förf.
gå för långt.
Det - är icke nog med att han anser kriget för ett under nuvarande förhållandenLITERÄRA NOTISER 100;
nödvändigt ondt, utan han lutar tydligen till deras mening, som knappast skulle vilja se det fullkomligt afskaffadt.
Utan reservation anför han den tyske tänkarens ord, hvilken påstått att » en sund och lifskraftig stat ej kan tänkas utan ett militärstånd, den nationella ärans representant och försvarare och en föresyn i lydnad och offervillighet.
Men en soldat, som aldrig slåss, är ju ingen soldat.
Och för öfrigt är enligt hans åsikt kriget i det hela ett kraftigt medel till folkens pånyttfödelse, när de blifvit försoffade af vällefnad och njutningar, ett desinfektionsmedel utan like, om de löpa fara att förkväfvas i lastens stinkande dy. »
Väl må medgifvas, att, såsom ordspråket säger, intet ondt finnes, som icke har något godt med sig; och att, äfven krigen uti världshistorien haft sin mission att fylla.
Men däraf » följer icke, att krigens fortbestånd bör af mänskligheten allt framgent tolereras.
Med liknande argumentation skulle man ju ock kunna bevisa, att inga säkerhetsåtgärder böra träffas mot järnvägsolyckor eller teatereldsvådor.
Äfven sådana omfattande olyckshändelser kunna vara egnade att väcka ett lättsinnigt samhälle till allvar och besinning.
Och där de inträffa hafva säkerligen äfven de sin plats i försynens världsplan.
Men hvem vill verkligen i våra dagar däraf draga den slutsatsen, att vi människor därför äro berättigade att låta därvid bero?
Lika litet som vi därför anse försiktighetsmått mot olyckshändelser öfverflödiga, lika litet äro vi böjda att anse talet om internationella skiljedomstolar och neutralitetstraktater såsom blott fraser.
Enligt vår åsikt syfta de moderna fredssträfvandena till ett mål, för hvilket det är allas vår plikt att intressera oss, låt vara att fredsvännernas tillit till medlen därför i mycket är dåraktig.
Att med krig afgöra de internationella tvisterna är lika orätt, som näfrätten mellan enskilda människor.
Och det är därför oförnekligen en framtids-uppgift för den civiliserade mänskligheten att upprätta en rättsordning mellan staterna, enligt hvilken internationella®tvister afdömas af någon sorts myndighet.
Men att för närvarande sätta tillit till blott traktater och neutralitetsförklaringàr vore för visso ett brottsligt lättsinne.
Vi gilla icke Fredrik den stores yttrande, att statens intresse är suveränernas högsta lag, och att väl en enskild man måste hålla sitt ord, äfven om det gifvits aldrig så lättsinnigt, men att en konung intet ögonblick bör tveka att bryta sitt, då statens bestånd det kräfver.
Satsen, att » ändamålet helgar medlen », bör ej tillerkännas större giltighet i förhållandena mellan staterna, än i det enskilda lifvet.
Det gifves ej en moral för de privata förhållandena, en annan för statsmännen.
Att sålunda statstraktater böra hållas, därom äro vi fullt ense med fredsföreningarnas medlemmar.
Men en annan sak är, huruvida de verkligen hållas.
I den frågan gifva vi Cherbuliez fullkomligt rätt.
Redan de exempel, som han anför efter professor Milanowitch (» Les traités de garantie au XIX: e siecle », Paris 1888), äro tillräckliga för att öfvertyga om otillförlitligheten än i dag af statsmannaord och traktatslöften.
Tyvärr måste vi därför gifva förf.
rätt däri, att den väpnade freden är den enda tillförlitliga garantien mot krig.
Det är visserligen en dålig tröst, att den allmänna värnpliktens införande gör krigen så oerhördt förödande, att statsmännen nog i det längsta afhållas från att släppa deras stormar lösa, — dålig tröst därför, att försvarsbördorna under dessa förhållanden äfven i fredstid ekonomiskt utmärgla folken.
Men det gifves ingen annan vid sidan af hoppet om kulturens allmänna framåtskridande och den internationella rättskänslans långsamma, men säkra utveckling.
Under tiden kan särskildt ett litet folk, som intet har att säga i stormakternas rådslag, intet annat göra för fredssaken, än genom ett så vidt möjligt är starkt försvarsväsen aflägsna den lockelse till anfallskrig, som värnlösheten måste innebära för en eröfringslysten granne.
Och för oss svenskar måste därför för närvarande fredssträfvandet blifva liktydigt med försvarets stärkande, huru mycketLITERÄRA NOTISER.
vi än må erkänna kriget såsom en kulturens skamfläck och huru litet vi än i och för sig älska militarismen.
I hvad riktning detta stärkande af det fosterländska försvaret bör gå, därom gifvas beaktansvärda vinkar i en nyutkommen broskyr med titeln: » Flottans uppgift vid fosterlandets försvar » af — y — (Stockholm, P.
A. Norstedt &amp; Söner 1891-.
har såsom motto för sin skrift valt Gustaf II Adolfs yttrande: » Antingen bör Sverige, sedan det en gång gått Öfver Östersjön, göra sig till ensam herre öfver detta haf genom att besätta alla dess kustländer, eller också bör det lägga sig inom sina egna klippor och skär, hålla sig en stark flotta och lefva, obekymrad af andra, sitt eget lif i. inre endräkt, då ingen lätteligen med fördel skulle det antasta ».
En stark flotta är oundgänglig redan för att upprätthålla vår neutralitet under ett krig mellan andra makter, men utkämpadt i vår närhet.
För neutralitet fordras nämligen ej blott, att man själf af håller sig från att deltaga i kriget, utan ock att den neutrala staten icke tillåter någondera af de krigförande makterna att göra någon af dess hamnar till operationsbasis och replipunkt för de krigiska rörelserna.
Om t. ex. under ett krig mellan Ryssland och England vi icke med vapenmakt hindrade den sistnämnda .staten att använda någon af Gotlands hamnar såsom sådan operationsbasis, dit den kunde sända sina fartyg att köla, proviantera, hvila ut sina besättningar och reparera möjligen erhållna skador, — så skulle otvifvelaktigt Ryssland ' betrakta detta såsom ett neutralitetsbrott och förklara oss krig.
Men från en sådan ockupation af en hamn kunna vi icke hindra de krigförande genom befästningar, ty vi kunna ju ej befästa alla våra hamnar; ej heller genom landthärens åtgärder, ty den skall icke kunna hindra ett enda pansarfartyg att intaga sin ankarsättning, ja ej ens hålla sig kvar i närheten af dess kanoner.
Endast flottan kan härvid skydda vår neutralitet, och det insåg man ock 1885; de då hotande krigsmolnen föranledde förberedande åtgärder till flottans utrustning, men armén mobiliserades icke.
Men om vi tack vare flottan kunna upprätthålla en sträng neutralitet, så kan den ock bereda oss de största ekonomiska fördelar genom att skydda våra handelsfartyg, då dessa skola upptaga de krigförandes försummade fraktfart och utskeppa de af våra svenska produkter, som just genom kriget erhållit en ökad marknad.
Visserligen torde konvojer af handelsflottor ej längre kunna komma i fråga, men vår flotta bör kunna bereda kofferdifartygen en tryggad färd i våra egna farvatten till punkter, hvarifrån öfverfart till angränsande länder utan för stor fara kan göras, och möjlighet för dem att inlöpa i våra hamnar utan att förföljas och visiteras af främmande örlogsmän.
Den ekonomiska vinst vi utaf en sådan tryggad samfärdsel draga, kan bli stor nog att ersätta kostnaderna för den härför behöfliga utvecklingen af flottan.
Och lika oundgänglig är oss en stark flotta, om vi en gång försättas utom neutraliteten.
Skola vi under sådana förhållanden kunna hoppas på någon allians med andra makter, så måste det hoppet öfvervägande byggas på, att vi genom en stark flotta kunde erbjuda en allierad några fördelar.
Skulle slutligen kriget förflyttas till vårt eget land, så måste dess försvar i första rummet byggas på flottans krafter.
Endast den skulle kunna hindra, att fienden genom några få starka pansarfartyg eller kryssare alltifrån Torneå rundt hela landet ända till Strömstad förstörde genom sina kulor och ' bomber hvarje stad, hvarje by, hvarje bruk, hvarje brädgård, hvarje varf och hvarje fiskläge och så öfverallt längs våra kuster utbredde ett namnlöst elände.
De ryska härjningarna 1719 — 21 äro i vår historia vittnesbörd om huru härvid kan gå till.
— Och vidare måste vi af flottan vänta skydd mot en fiendtlig härs landstigning.
Vår enda landgräns, ryskfinska gränsen i norr, bör en vederbörligt förstärkt landthär kunna skydda.
Men den kan ej hindra fienden att sjöledes94
Öfverföra sina trupper.
Det bor däremot flottan kunna, äfven utan att i och för sig kunna mäta sig med fiendens sjömakt.
Den transportflotta, som skall öfverföra äfven en liten armé, måste nämligen vara så stor och ohandterlig, att den redan häri har en stor olägenhet i jämförelse med försvarsflottan, som endast består af stridsfartyg.
Kommer så därtill den sistnämndas kännedom om farvattnet och att fiendens flotta äfven måste vara beredd att understödja de landstigna trupperna.
Med införande af ångan såsom drifkraft hafva därjämte svårigheterna vid en landstigning betydligt ökats, enär denna operation allt fortfarande blir mycket beroende af väder och vind, under det att försvaret däremot är däraf så godt som oberoende.
Ej heller historiens vittnesbörd vederlägga denna åsikt, att en i och för sig underlägsen flotta bör kunna hindra en landstigning.
Tvärt om anför förf.
flèra erfarenhetsstöd därför.
Hans mening är dock ej, att helt och hållet förneka möjligheten af en, trots det försökta motståndet, lyckad landstigning.
Och därför kunna vi ej undvara landtarmén.
Men äfven efter én fiendes landstigning har flottan en stor uppgift att fylla med afseende på afskärande af hans förbindelser med hemlandet.
När den härmed till sitt hufvudinnehåll refererade broskyren utkom, hade ännu ej de sista beklagliga afslående eller nedprutande anslagsbesluten fattats i riksdagen.
Emellertid hoppas vi, att den nu efteråt skall bidraga att så småningom bilda en allt mera uppoffrings villig opinion särskildt hvad vårt sjöförsvar angår.
Om suggestionens pedagogiska betydelse innehåller sista häftet af den danska tidskriften » Vor Ungdom » en intressant artikel, författad af docenten vid Köpenhamns universitet Alfred Lehmann, redan förut känd såsom framstående fackman inom den empiriska psykologien och särskildt specialist inom hypnotismens område.
- — Han ansluter sig inom detta till Nancy-skolans teori och anser sålunda, att det viljelösa inflytande, som den i hypnotisk sömn försänkte röner af hypnotisören, icke är till arten, utan endast till grad och omfattning skildt från vårt beroende äfven i normalt tillstånd af vår omgifning.
Man kan nämligen försätta en person i hypnotisk sömn blott genom att vare sig med en myndig befallning eller ock ett stilla öfvertalande och öfvertygande bringa honom att med uteslutande af allt annat rikta sin uppmärksamhet på denna tanke: » jag skall sofva! » Hvad är detta annat än suggestion i vaket tillstånd?
Och kan man sålunda genom suggestion försätta en normal människa i sömn, hvarför skulle man ej då kunna äfven ingifva henne i vaket tillstånd andra suggestioner?
I allmänhet, kan vår vilja ej sätta våra muskler i rörelse på annat sätt, än genom att intensivt koncentrera uppmärksamheten på tanken om denna handling.
Det är alltid på det sättet, som våra beslut öfvergå till handlingar.
Den s. k. suggestionen består nu däri, att personen i fråga ej själf länkar sin uppmärksamhets riktning, utan att en annan riktar den på en viss enskild föreställning, som i och med det samma ofrivilligt då öfvergår till handling.
För ett sådant inflytande är man faktiskt ytterligt mottaglig under den hypnotiska sömnen; men välbekant är ju, att äfven i vaket och normalt tillstånd vår uppmärksamhet ofta är ofrivillig.
Något kan » tilldraga » sig vår uppmärksamhet mot vår vilja eller åtminstone utan vår viljas medverkan.
Är därvid uppmärksamheten tillräckligt ensidigt koncentrerad, för att den uppmärksammade föreställningen därmed skall öfvergå till handling, — ja, då ha vi en suggestion, äfven utan ali hypnos och naturligen utan alla magnetiska fluida eller öfver-naturliga inflytelser.LITERÄRA NOTISER
95;
Na äro alla barn mellan 7 och 14 år särskildt mottagliga för hypnos.
Sannolikt är väl då ock, att de mera än andra åldrar äro i vaket tillstånd mottagliga för suggestion.
Hos barnet finnes ju långt mera af ofrivillig, än af fri uppmärksamhet.
Och det bör ju då vara ett nära till hands liggande antagande, att skoluppfostran i mycket beror på suggestioner, som läraren in-gifver sina lärjungar, — vare sig att han nu vet af, att det är suggestion, eller icke vet det.
Ett sådant antagande vinner ock stöd, om man undersöker de förutsättningar, som fordras för att en lärare skall kunna ingifva respekt och blifva åtlydd i en skolklass.
Det välbekanta faktum, att den ene läraren utan ringaste svårighet upprätthåller ordningen i sin klass, den andre däremot trots anlitande af alla disciplinens resurser ständigt däri misslyckas, kan endast förklaras, därigenom att den förre har, såsom man säger, något respektingifvande i sitt sätt och hela sin personlighet, som den andre saknar.
Och ser man närmare-efter, hvilka de respektingifvande lärare-egenskaperna äro, så skall man finna, att- imponerande värdighet, förtroendeingifvande säkerhet och lugnande allvar härvid spela den största rollen.
Kraftigt yttre utseende gör ock sitt till, men kan ersättas af någon af de mera andliga egenskapernas dominerande framträdande.
Nu är detta just alldeles samma egenskaper som de, hvilka sätta läkaren i stånd att försätta medelst suggestion sina patienter i hypnotisk sömn.
Detta sammanträffande måste bestyrka antagandet, att lärarens omedelbara inflytande på sin klass ock är suggestion.
Ytterligare bekräftas detta däraf, att läraren icke alltid har samma makt öfver sina lärjungar; utan under glädje och skratt falla respektens fjättrar och klassen blir, såsom det heter, » uppsluppen » och ouppmärksam.
Precis analog iakttagelse kan nu göras vid hypnotiseringsförsöken.
En leende patient lyckas man aldrig sofva.
I båda fallen torde förklaringen vara att söka däri, att mottagligheten för suggestion beror på uppmärksamhetens ensidiga koncentration; men vid glädje och.
munterhet okas fantasiens liflighet, så att den ena föreställningen efter den andra dyker upp och lockar till distraktion.
Suggestionen kan också gifvas genom handlingar, i stället for genom ord.
» Exemplet smittar », och denna s. k. smitta är ingenting annat än suggestion, när den nämligen ror sig på det rent ofria och omedvetna området.
Visserligen kan man med rätta säga, att det är en härmningsdrift, som t. ex. förmår våra damer att följa modets nycker.
Men med drift har man alltid att förstå en sträfvan, som i någon mån är förbunden med medvetandet om de medel, hvarmed den skall nå sitt mål.
Men något sådant medvetande kan man ' ej vänta hos barnen under deras två första lefnadsår.
Och dr. Lehmann antager därför, att de s. k.
» imitativa » rörelserna hos de små barnen äro af suggestiv art; ja, att suggestionen hos dem spelar en alldeles dominerande roll i alla deras yttre handlingar.
Likasom de på suggestion beroende handlingarna på detta sätt af honom skiljas från driftens yttringar, så uppdrager han också med bestämdhet gränsen mellan suggestionen och instinkten.
Han förtydligar skilnaden genom följande exempel.
Om en person håller på att halka omkull på gatan, så gör han,,, innan han hinner ens tänka därpå, ofrivilligt ett hopp eller någon annan rörelse, som är egnad att om möjligt återställa jämvikten och sålunda rädda från fallet.
Detta är en instinkt-handling och den karaktäriseras af sin ändamålsenlighet.
Om däremot en annan person ser den förstnämnde, då han håller på att falla, så gör ofta äfven denne ofrivilligt en rörelse som om det vore han själf som halkat.
Denna rörelse är naturligen alldeles ändamålslös och beror på suggestion.