Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man icke skulle låta dödsstraffet följa på någon annan gerning, än den efter menniskans upfaltningsförmåga mest grymma, som later tänka sig, så torde kunna ifrågasättas, när detta fall med säkerhet kan antagas vara för handen och om således tillämpningen af dödsstraff någonsin kan ifrågakomma, ty när har man visshet om att en gerning är så grym, att icke menniskotanken vidare kan fatta möjligheten af något ännu grymmare?
Går man nt från den synpunkten, så har alltid domaren atil, att säga: ja, detta är särdeles grymt, men man kan föreställa sig ett ännu grymmare brott, derföre kan icke dödsstraffet tillämpas, utan det mäste nedsättas lill något lindrigare.
Jag tror att ett sådant sätt af domaren att resonnera icke är riktigt, ty han måste bedöma den gerning, han har för sig, och icke sätta sig öfver lagen.
Grin har sökt updraga en skarp gränsskillnad emellen hvad han kallar individuel och allmän rättvisa, och har trott den förra böra sättas öfver den sednare.
Jag har svårt att fatta denna skillnad.
Individen skulle således anse sin inskränkta fattningsgåfva, sitt enskildta tycke såsom en säkrare norm för bedömandet af en gernings straffbarhet.
, än de kännetecken, som i lagen kunna finnas utsatta å densamma.
Jag tror att en samvetsgrann domare alltid kommer att finna sig i en svår ställning, då han skall tillämpa en obestämd lag, men ännu svårare blir det för honom i ett sådant fall som Dan 1A Juli f. m 181 detta, der gränserna ligga hvarandra så nära, och der raan sfi lätt kan låta förvilla sig af en blödhjertenhet, som tilläfventyrs är föga på sitt ställe.
Man har sagt att den hittills gjorda tillämpningen af lagen skulle verkat förakt för densamma samt likgiltighet både hos domaren och brottslingen.
Mot ett sådant yttrande måste jag inlägga min allvarligaste protest.
Jag bestrider att domare finnas, för hvilka lagens tillämpning är likgiltig; jag påstår tvertom, att Svenska domare vid utöfningen af sitt, vigtiga kall använda all möjlig samvetsgrannhet.
Jag kan icke (ro, att aktningen för lagen kan komma att ökas deraf, att brottslingen hyser förhoppning att för utöfvandet af den grymmaste gerning redan hos första instansen kunna åtnjuta öfverseende till följd af hans skicklighet att framställa gerningen i en förvillande dager.
En sådan lag, hvarigenom åt första instansen skulle blifva öfverlåtet att, oaktadt mor det blifvit bevisadt, likväl under åberopande af vissa förmildrande omständigheter befria brottslingen rån i lagen stadgad påföljd, skulle ju snarare vara en upmuntrau för brottslingen att icke frukta lagen, då han redan från början har ani. förmoda att bans gerning skall få ett mildare bedömande.
Hans sträfvau skulle icke komma att gå ut på ett öppet erkännande af sitt brott, utan att bemantla detsamma, — att gifva det ett sken af lindrigare art.
Jag tror således att långt från alt aktningen för lagen skal! stärkas genom detta förslag, kommer denna aktning snarare att för minskas.
Gr:n har vidare såsom skäl för Utsk:ts förslag anfört att misstag skulle vara möjliga.
Ja; misstag kunna blifva ganska möjliga, om detta förslag antages, emedan domaren kan begå flere misstag, ju större utrymme lemnäs åt de individuella intrycken att utöfva inflytande på domslutet, och det skulle sannerligen icke vara lyckligt om domares misstag sfi uprörde den allmänna rättskänslan att densamma här, såsom i vissa andra länder skett, kunde finna sig föranlåten att låta den råa styrkan träda emellan och tillämpa en annan lag, än den, hvaruppå domaren grundat sitt beslut.
Sådant kan möjligen hända, då man går för långt i filantropiska åsigter.
Gr:n har sagt att det är bäst då lagen talar och nåden tiger.
Det är just denna åsigt, som i det K. förslaget blifvit uttalad; man vill icke att domaren skall förvandla sig från lagens tolk till nådens utöfvare, hvilket han ovilkorligen skulle blifva enl.
Utskits förslag.
Grin har slutligen lagt vigt uppå att Utskits förslag blifvit af 2:ne
Stånd godkändt.
Jag vågar häremot åberopa att det K. förslaget äfven blifvit af Sine Stånd godkändt, och att således på den sida, som försvarar detta, finnes den ena statsmakten, biträdd af halfva representationen, hvarvid ej eller bör förglömmas att sist. nämnda förslag är granskadt och gilladt af landets högsta juridi ska auktoritet.
På grund af dessa skäl och de, som under förra öfveriäggningen i detta Stånd yttrades, anhåller jag att R. o. Ad. behagade vidblifva sitt beslut i denna punkt, och i stället framställa en inbjudning till de 2me Stånd, som fattat ett från R. o. Ad-.ns skiljaktigt beslut, att sig med R. o. Ad, förena. 18?
Den 18 Juli I. m. Hr von Ehrenheim:
Då jag åhörde första delen af Gr.
Sparres anförande, var jag frestad att tro det Gr:n, såvidt sådant varit möjligt, glömt det benådningsrätten finnes.
Jag tror icke, att man har mycket att befara af den blodskuld, som Gr:n ansåg skola drabba nationen, om dödsstraff bestämdt stadgas för mord, då man i sista instansen har en möjlighet att få detta straff utbytt mot ett annat mildare, och det kommer att bero på sista pröfningen hos K. M., om dödsstraffet skall. eftergifvas eller icke.
För sin del må Gr.
Sparre kalla domarens utslag i fråga om mord för rättvisa och icke nåd; jag för min del anser Konungens pröfning i detta fall äfven för rättvisa, men icke nåd.
Hur går det nemi. till då den K. benådningsrätten utöfvas?
Sedan ärendet förevarit i högsta domstolen, föredrages detsamma i statsrådet af just.-ministern och efter statsrådets hörande fattar Konungen sitt beslut.
Det ligger sålunda lika mycken pröfning i detta afgörande som någonsin i hvilken domstolsåtgärd som helst, och skillnaden är blott den, att under det, enl. detta förslag, den enstaka domstolen på landet, som icke kan hafva särdeles erfarenhet utöfver sin egen krets, skulle utgöra den enda instansen, så tillhör i förev:de fall icke blott underrätt och hofrätt, utan äfven högsta domstolen, att målet pröfva.
För öfrigt, äfven om man bifaller Utsk:ts förslag, så qvarstår alltid den frågan: är det lagstiftarens mening, att benådningsrätten skall finnas och i så fall att endast, der synnerligen mildrande omständigheter förekomma, densamma skall tillämpas?
För min del tror jag, lika med Gr, Sparre, att dödsstraffet icke bör för ofta tillämpas, men i detta afs:de är icke den af LagUtsk:t föreslagne domstol tillräcklig.
Ofver denna fordras en högre instans och jag tror derföre rättast vore att bibehålla nuv:de stadgande.
För öfrigt finnes ingen jemförelse mellan ett mord och öfrige brott.
Ett steg tillbaka i lagstiftningen kan man icke kalla det K. förslaget, ty mord är fortfarande belagdt med dödsstraff.
Af anförde skäl vidhåller jag således mitt under en foreg:de diskussion gjorda yrkande och anhåller att de öfrige Stånden måtte inbjudas att sig förena i K. o. Ad:ns förut fattade beslut.
Mörner enl. min förmening fullständigt vederlagt de skäl, Gr.
Sparre anfört, anser jag öfverflödigt uptaga dessa skäl till besvarande, utan inskränker mig till att säga, att såvida dödsstraffet skall i Svenska lagen bibehållas såsom straff, anser jag det böra tillämpas för mord.
Jag finner nemi. ganska vådligt, om den, som med berådt mod och i afsigt att döda beröfvar en annan menniska litvet, skulle undgå att plikta med lifvets förlust, och af detta skäl kommer jag att votera för afslag å LagUtsk:ts förslag och bifall till den K. Propos:n.
Afven jag instämmer i yrkandet om bifall til! den K.
Proposm, men utbeder mig äfven att få fästa upmärksamheten på det olämpliga deri, att då icke några nya skäl blifvit anförda i en fråga, som återkommer för an - Den 18 Juli f. m. 18* dra gången, R. o.
Ad. skulle frångå sitt efter en grundlig diskussion förut fattade beslut.
Jag har redan haft äran anföra mitt skäl, sora består deri att LagUtskrts förslag blifvit bifallet af 2:ne Stånd.
Frågan kan således icke lösas på annat sätt än att endera af de 2:ne afdelmr, i hvilka representationen sig nu befinner, gör en eftergift åt den andra.
Detta förhållande utgör för mig tillräckligt skäl att antaga ett förslag, sorn står i harmoni med lagstiftningen i öfrigt, ty det kan icke försvaras att då jag för alla andra brott medgifver latituder, skall jag icke lemna åt domaren att efter omständigheterna lämpa straffet just i fråga om det brott, som mer än alla andra tillåter nyanser, som icke lemnar någon möjlighet till återgång, sedan straffet blifvit tillämpadt.
Om således i allmänhet taget latitudssystemet icke skulle förefinnas i vår lag, skulle jag dock i alla fäll i fråga om dödsstraffet medgifva möjligheten af en jemkning efter förhållanderne.
Men här vid lag gäller alldeles motsatsen, att då man i allmänhet vid brott, som är af mindre betydenhet, antagit latitudssystemet, så vill man göra ett undantag i fråga om dödsstraffet, och detta påstår jag vara en inkonseqvens, som icke vår lagstiftning mer än andra länder bör tillåta sig.
Hr v. Ehrenheim har sagt, att fråga är ej om dödsstraffet skall verkställas, utan fråga är derom, huruvida det skall i vissa fall af domstolen ådömas.
Men, Mine Hrr, det är just detta gäckeri med lagen som jag motsätter mig och jag säger: vill man stifta en lag, så skall man stifta en som blir sanning, men icke en som stiftaren sjelf säger icke kan efterlefvas; ty det påstår jag är den sämsta lagstiftning.
Det har i allmänhet öfverklagats, att det nuv:de benådningssyslemet alldeles tillintetgjort lagen; det har gått derhän, att man i högsta domstolen stadgat sig en viss bestämd straffskola; att man med ett ord icke bryr sig om lagen, utan tillämpar den lag, som praxis i domstolen angifver.
Men med all aktning för högsta domstolen är den dock en lagskipande myndighet, och för en sådan anser jag icke rätt lämpligt att upträda såsom lagstiftande.
Det är nationen sora stiftar lagar, det är Regeringen genom sina organer, som tillämpar dem.
Jag har sagt, att man i detta hänseende går tillbaka och jag vidhåller det.
Ehrenheim har deremot invandt, att vår nu gällande lag stadgar dödsstraff för det enklaste dråp.
Ja, det är spunt, men det är 130 år sedan lagen tillkom och förhållandet nu bör väl icke rättas efter förhållandena för öfver 100 år tillbaka.
Jag går ut från den grundsatsen, att man bör göra dödsstraffet nu i allmänhet tillämpas och jag säger att det är ett steg tillbaka att stadga strängare straff än förut.
Mörner har sagt att domaren befinner sig i en svår belägenhet, då han skall skipa lag, såvida han icke har ett bestämdt straff att tillämpa; men då latitudssystemet är så allmänt antaget i hela vår lagstiftning, så blir frågan: skal! den bibehålla det absoluta straffet endast för detta enstaka brott, eller skall domaren äfven i detta fall få lämpa straffet efter brottet?
Jag vill icke vidare uppehålla O«n IS Juli /. ta. R. o. A<1., det är, sorn sagdt, förut tillräckligt taladt i saken;jag liar blott velat befria Utskit från alla beskyllningar att utan skäl hafva framlagt sitt förslag.
Jag tror att R. p. Ad. åtminstone skall finna, att Utsk:t dertill haft ganska stora skäl.
Jag anser, att då här framläggrs en speciel lagstiftning för en del af kriminal. lagen, och vi elter all sannolikhet hafva att förvänta ganska snart en omarbetning af kriminal-lagen i allmänhet, så är det af vigt att ge
Regeringen tillkänna sin åsigt om hvilka grunder som böra följas vid denna reform, och att icke genom bifall till Propos:n i detta fall gifva på hand, att dödsstraffet bör stadgas såsom absolut straff.
Det är ur den synpunkten jag anser af vigt att representationen tillkännager sin åsigt; och att Regeringen icke i deri Propos. väckte samma förslag, har sina goda skäl derföre, att denna grundsats icke är följd af Regeringen.
Den är likväl hyllad af den sednaste lagberedningen, och det är således onekligen en auktoritet, som framställt dödsstraffet såsom alternativt.
Jag är af fullkomligt mot satt tanke med Gr. Sparre.
Likasom vid föreg:de tillfälle då detta ärende förevar, hyser jag den åsigt att dödsstraff bör stadgas för mord, utan rättighet för domaren att efter godtycke leuterera d. v. s. begagna en benådningsrätt, som ensamt tillhör Konungen.
Det är visserligen sannt att i Frankrike utöfvas denna leuterationsrätt af jury och det är väl ett steg till en sådan inrättning, man här i Sverige önskar införa genom latitudssystemets utsträckning äfven t/11 så bestämdt qvalilicerade brott som mord; jag vågar likväl bestrida Gr.
Sparres sats att latitud i bestraffningen lämpar sig bättre för svårare än för mindre brott.
Jag tror alldeles tvertom.
Men ehuru man har antagit latitudssystemet för sådana brott, som straffas antingen endast med penningeböter eller längre eller kortare tids fängelse eller arbete, tror jag dock att man handlar mycket obetänksamt, om man utsträcker detta system till ett så fruktansvärd! brott som mord, der det. gäller lifvets förlust.
Ej heller kan jag inse något skäl för R. o. Ad. att afvika från det beslut, som Ståndet förut fattat, endast af konsideration för Bonde- eller BorgareSt.:ts mening i en lagstiftningsfråga, deri utan tvifvel, åtminstone hvad BondeSht beträffar, R. o.
Ad. må kunna anses ega vida bättre förstånd och omdöme, om än vid detta tillfälle sistnämnde
Stånds mening haft lyckan att instämma med Gr. Sparres. Hr Olivecrona, Knut:
Jag har begärt ordet, för att i korthet uptaga och besvara några al de anma, som blifvit gjorda utaf de ledamöter, hvilka yrkat afslag på nu föredragne punkt.
Mörner har yttrat, att om dödsstraffet icke. skulle följa på annat än de grymmaste handlingar, så skulle detsamma sällan eller aldrig komma att tillämpas, emedan domaren alltid skulle kunna tänka sig möjligheten af någon ännu grymmare gerning, och följaktligen efter g:lis sednare mom. tillämpa lifstidsfängelse.
Jag anser att domaren måste i första rummet pröfva, huruvida omständigheterna i afs:de på handlingen äro sådane, att gerningen kan fren 18 Jnli f. m. 18* rubriceras såsom mord, d. v. s. att hos gerningsmannen skall vara ådagalagdt upsåtet att döda och tillika berådt mod.
Ar detta ådagalagdt, då först kan handlingen anses hemfallen under §:n.
Derefter upslår frågan, huruvida någon synnerligen mildrande omständighet förekommer, som bestämmer huruvida straffet skall olifva dödsstraff eller lifstidsfängelse.
Tilltror man domaren att kunna pröfva, huruvida verkligen den nyssnämnde karaktereu på brottet är för handen, så att det kan subsumeras under ifrågav-.de §, så tror jag äfven det kan öfverlämnäs åt honom att afgöra, om några förmildrande omständigheter i afs:de på handlingen förefinnas.
Om man vidare antager, att det skulle vara obehörigt att låta domaren i detta fall statuera et t st raff, lindrigare än dödsstraff, och att det således skulle vara oriktigt att i lag för det brott, som med skäl måste anses som det afsky värdaste, åt honom öfverlemna att bestämma sig mellan 2:ne alternativer, så får jag fästa upmiirksamheten derå att vår lag verkligen på ett ställe har f. n. stadgadt ett dylikt alternativ, nemi. i I4:de kap. 2:dra §:n Missgern.Balken, der det heter, att om någon slår sina föräldrar, så kan domaren pröfva antingen han skall dömas till dödsstraff eller om det skall stanna vid 28 dygns vatten och bröd.
Det är således ingenting nytt, som man här vill införa i lagen, utan man vill blott i afs:de på brottet »mord» göra en tillämpning af hvad som redan förut Varit erkändt och som är en verklig konseqvens af de lagstiftningsprinciper, som genomgå Svenska kriminal-lagstiftningen på sednare tider, eller att icke stadga något absolut straff, utan alltid lenina åt domaren en viss latitud.
Man har sagt att domaren alltid skulle befinna sig i en svår ställning, då han måste tillämpa en lag, der gränserna ligga hvarandra så nära, och att domaren af blödhjertenhet kan förledas till misstag.
Samma svårighet förekommer enl. min tanke i hvarje fall der lagen stadgar alternativa straffbestämmelser, eller der det är flt domaren öfverlåtet att inom ett visst maximum och minimum bestämma straffet.
Om man antager att domaren skulle vara fallen för blödhjertenhet borde lian väl i hvarje fall lida af samma benägenhet, men jag tror att under den tid, som latitudssystemet herrskat, har inan icke haft skäl till klagan olver någon särdeles blödhjertenhet hos domaren.
Jag kan således icke tro att, om lista §:n blefve lag, det vore att befara någonting i denna väg, såsom en talare förmodat.
Vidare har blifvit anmärkt, att Gr.
Sparre skulle yttrat, det domare finnas, som »ro likgiltige för lagen.
Jag tror icke, alt hans mening var sådan, utan att han blott sagt, att domaren vore likgiltig för utgången, emedan äfven om han dömde efter lagen, så visste han dock på förhand, att nåd kunde af brottslingen förväntas.
Om deremot åt domaren blefve öfverlemnadt att döma, och han hade att välja mellan 2:ne alternativer, dödsstraff och lifstidsfängelse, så tror jag icke, att han vid ett sådant tillfälle skulle visa likgiltighet.
Han måste tvertom synnerligen noga betänka sig, innan lian afgör, hvilketdera straff bör på det ifiågakommande brottet tillämpas.
Man har äfven påstått, att om §:n antages. skall den brottslige icke vilia bekänn», utan söka framhålla alla mildrande 186
Den 18 J ali f. m. omständigheter.
Det må så vara att den brottslige möjligen söker att bemantla sitt brott och icke bekänner det fullständigt, men det lärer troligen mera blifva händelsen, då lian vet att det finnes ett absolut straff, nemi. dödsstraffet.
Men såsom jag nyss nämnde, låt domaren hafva att välja mellan 2:ne alternativa straff, så lärer han icke underlåta att ransaka dessa omständigheter.
Vidare har blifvit ytträdt, att om man icke antoge dödsstraffet såsom absolut straff, så skulle det kunna hända här såsom i flere ociviliserade länder, att folket sjelft utkräfde rättvisa på den brottslige.
Jag tror dock icke, att man i vårt land behöfver frukta något dylikt, och man bör härvid ihågkomma att domaren på landet eller rådhusrätten i stad dömer icke i första eller sista instansen i ett sådant brott som detta; målet skall underställas hofrättens pröfning, handlingarne insändas till hofrätten, såsom i vanliga underställningsmål.
Deri ligger afven en garanti, att domaren icke skall förledas af blödhjertenhet att stadga det lindrigare straffet.
Slutligen har äfven af flere talare blifvit framhållet att Utskit icke anfört något enda nytt motiv för sitt förslag i denna punkt eller för sin anhållan att F. o. Ad., med frånträdande af sitt förut fattade beslut, skulle biträda Borgare- och BondeStms,mening.
Jag tror dock att Utskit har åberopat ett nytt skäl, och det är just det jag nyss anförde, eller att i vår lags Missg.Balks 14:de kap. 2:dra §:n verkligen finnes stadgadt ett sådant alternativ, der domaren har att välja mellan dödsstraffet och annat straff.
Man kan visserligen vara en stor vän af det här omtalade latitudssystemet, utan att ändock vilja gifva detsamma så stor och vigtig betydelse, som här skett af dem, hvilka förordat Utsk:ts förslag.
Det har nemi. yttrats, att genom latitiidssystemet skulle vinnas den stora fördel, att hvarje brott skulle komma alt motsvaras af precist rättvisa straff.
Jag frågar dä först, huruvida i de förmildrande fall af mord. sora här blifvit anförde, man skulle vilja att sådana brott bestraffades med straffarbete på lifstid, hvilket är det mildaste straff, som den föredragne lista §;n omtalar.
Inom latitudssystemet tror jag man måste stanna vid att endast bestämma ett maximum och frångå allt stadgande om minimum.
A andra sidan har också sagts att LagUtskit velat drifva latitudssystemet till sin allra största utveckling, så att det ovilkorligen fordrar att för hvarje straff skall finnas en särskild straffskola.
Deremot har anförts att motsidan skulle motsätta sig alt dödsstraffet någonsin blefve vilkorligt.
För min del skulle jag icke motsätta mig om dödsstraffet blefve vilkorligt i t. ex.
3:dje gm. men en annan sak är att hafva dödsstraffet såsom alternativt straff, och att för vissa brott, som äro af ovanligt grof beskaffenhet, stadga dödsstraffet ensamt.
Den siste talaren har anfört exempel, huruledes i vår gällande lag för misshandling af föräldrar alternativt finnes dödsstraffet föreskrifvet tillsammans med annat, straff; men detta brott är af beskaffenhet att kunna vara synnerligen lindrigt, och då vore det val nog hardt att för detsamma bestämma ovilkorlig! dödsstraff.
Jag föreställer mig, att om Gr.
I» o n 18 Juli f. in. 187
Sparre finge bestämma straffet för det af honom omtalade banditmordet, komme han äfven sjelf att föreskrifva dödsstraff.
Då i öfrigt de skäl, som vid ett föreg:de tillfälle andragits, hör blifvit nprepade, ber jag att äfven få uprepa hvad jag då yttrade, nemi. att i fråga om benådningsrättens utöfning f. n., hvad angår det brott som kommer under lista §:n, i högsta domstolen icke finnes någon straffskola, enl. hvilken man skall bestämma straffet.
Karakteren på mord är visserligen förändrad i detta förslag, men deremot bör man ihågkomma, att till en början upsåtet. att döda här är mycket skarpt betonadt, och att dertill fordras att det skall vara begått med berådt mod, d. v. s. med riktigt stadgadt upsåt.
Många inkonseqvenser skola förmodligen upkomma af denna svårighet i tillämpningen, såsom jag äfven vid frågans förra behandling tog mig friheten anmärka, synnerligen om det blefve praxis att underdomaren i allmänhet vore af mildare åsigt och tillämpade det sednare alternativet och K. M. i stället tillämpade det strängare.
På dessa skäl anhåller jag om afslag å Utsk:ts förslag.
Jag anhåller att få anteckna såsom något angenämt att vid en annan gång ihågkomma, det Hr Dalman förklarat, att då B. o. Ad. är af olika mening mot det beslut som Borgare- och BondeStm fattat, han icke anser sistnämnde Stånds åsigt utgöra skäl för K. o.
Ad. att afstå från sin en gång uttalade mening.
Beträffande sjelfva saken har jag föga att tillägga; jag vill blott erinra R. o. Ad. att frågan är: önskar man stifta en lag så beskaffad, att man sjelf icke vill dess tillämpning, eller önskar man motsatsen?
Vill man att lagen skall vara sådan, att vid dömande till dödsstraff för mord såväl den som dömes som den dömande och alla åhörare med full säkerhet veta, att under det rättvisa och milda styrelsesätt vi f. n. ega, uämude straff icke kommer att tillämpas?
Att så hittills kunnat tillgå har sin grund deri, att en benådnings-skola blifvit följd vid sådana fall och att lageu är gammal, men att, då man stiftar en ny lag, bibehålla samma oriktighet, det är en sak, som jag med min röst aldrig kan biträda.
Jag får endast erinra den siste talaren, att då jag vindicerade R.o. Ad:ns rättighet att vid detta tillfälle vidhålla sitt beslut i trots af hvad BondeSt. förklarat vara sin mening, tilläde jag det skäl, som jag uprepar, att inom R. o. Ad. säkert finnas flera ledamöter med kompetens att bedöma lagen än inom det Hederv.
Hvarken jag eller de som med mig hysa samma åsigt, kunna önska att man stiftar en lag, hvars tilllämpuing man icke önskar; men vi hysa den mening att i fråga om dödsstraff det är vådligt att lemna omdömet ang:de de »mildrande omständigheterna» åt en ung, oerfaren domare, som kanske aldrig förr i sin domarebefattning behandlat ett enda dödsmål.
De flesta domare i Sverige hafva vanligen under hela sin lifstid icke haft mer än 3 eller 4 sådana mål.
Jag tror således att latituden i denna del bör öfverlemnas ensamt åt Konungen ined Högsta 188 Den 18 Juli f. m.
Domstolen, som har en rikhaltig erfarenhet till jemförelse med det» allmänna öfversigten af lagskipningen.
Derigenom äfventyrar man åtminstone icke att i lifssaker det (lornes efter en leuterationsprincip (upskattning af »mildrande omständigheter») i Småland, efter en annan i Vestergöthland, efter en tredje i Upland o. s. v. Om LagUtsk:t$ förslag skulle bifallas, befarar jag att derigenom hela lagen kommer att förfalla, emedan K.
M. troligen icke, mot Sin Högsta
Domstols lillstjrkande, frånträder en så vigtig grundsats, derföre alt det fallit en och annan ledamot af LagUtskrt in att hylla en annan.
Jag önskar att 11. o. Ad. måtte vidblifva sitt beslut.
Att K. M., i händelse R.
St. godkänna det af LagUtsk:t förordade förslag, kommer att vägra sin sanktion å lagen, är möjligt, men alldeles icke säkert.
Jag hoppas att R. o. Ad. vidblifver sitt en gång fattade beslut.
Det lärer icke undfalla R. o. Ad. att en benådningsrätt., utöfvad af K. M. efter dess Högsta Domstols hörande och efter yttrande af dess Statsrådsledamöter, är någonting helt annat än den, som utöfvas af en möjligen första gången tillförordnad domare, biträdd af 7 nämndemän.