Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
fram-stäld såsom en storslagen naturmenniska, lika mottaglig förädla intryck som han är beherskad af våldsamma lidelser.
Hans lif är en kedja af stora och häftiga sinnesrörelser, en tillvaro i spänning och ångest, full af fruktansvärda missgrepp och sjelfförvållade lidanden, och när han slutligen, efter årslånga fysiska marter, lemnas ensam med sin rådvilla sorg, sin hopplösa förtviflan, då stelnar det af lidelsernas stormar härjade hjertat och det sjudande blodets vågor lägga sig i den önskade och allt försonande döden.
Den giftflaska, som man af för mig oförklarliga skäl på den svenska scenen satt i händerna på dramats hufvud-person, blir, om man rätt uppfattar honom, helt och hållet öfverflödig samt bidrager blott till att upphäfva den poetiska verkan i den fullt följdriktiga och tragiska afslutning, förf.
angifvit.
Liksom lidelserna lössläppta icke vore nog för att bränna ett stackars menniskohjerta till aska!
Sägnen, att konsten föryngrar, är sann.
Salvini är icke längre ung till åren, men han är det förvisso till själen.
När m§n ser hans mästerliga plastik, då lär man sig skatta en plastisk framställning på scenen och beklaga, att så många personer tillåtas uppträda å densamma med ringa eller intet begrepp om denna gren af sin konst.
Vid sin entré i midten af 2: dra akten framstälde Salvini, klädd i en luggsliten svart sammetskostym och ljusbruna damasker, med ens den slående bilden af en man, nedtyngd af sorg, försakelse och alla slags lidanden.
Han rör sig med svårighet: sjukdom har ju uttömt hans krafter och fångelse-bojorna gjort hans leder styfva.
Men Gorrados sinne bibehåller ännu sin spänstighet och det är ej blott med ord han gifver uttryck åt sin otålighet öfver det närgångna förhör, presten anställer med honom.
Pointeringen af utropet: Ah!
Jag har forrådt mig sjélf!
var af en oemotståndlig verkan.
Salvini rusade, vid framsägandet häraf, upp från sin stol med en skyldig brottslings hela förskräckelse, rådvill om hvart han bör taga sin tillflykt.
Den strax härpå följande scenen, då Gorrado för presten och Don Ferdi-nando framställer historien om sitt mord, fängslande ochflykt, var ett vackert prof på en fin uppfattning och ett omsorgsfullt utarbetande af de enskilda detaljerna.
Vid början af sin berättelse är Gorrado så ödmjuk och känner sig så ovärdig i jemförelse med flem han står inför, att han kysser sina egna fingrar för hvarje gång han rört vid presten, men han uppgår under berättelsens gång så i minnena af sitt förflutna lif och och sina utståndna lidanden, att han alldeles förgäter sig sjelf och helt förtroligt lägger sin hand på prestens skuldra.
Detta är blott ett af de många drag, som kunna anföras från en scen, hvilken Salvini gör till ett mästerstycke af dramatisk framställning.
Konturerna af hvarje särskild fas i berättelsen uppdrogos mimiskt och skiftningarna i röstens tonfall voro så uttrycksfulla, att äf-ven de i språket oinvigde, utan annan ledning, förstodo hvarom det handlade.
När det kom till den scen, i hvilken den oreflekterade och blott af sin.
kärlek uppbume mannen ändtligen möter sin hustru, men af henne motta-ges med den isande förklaringen: Jag mottog ert namn, då det var fläck / ritt och äradt; men nu, sedan det är höljdt med blod och vanära, kan hvarken ni eller någon annan tvinga mig att bära det, då förstod den store tragikern att låta publiken ana, nej, verkligen se den ändlösa smärta, som i detta ögonblick söndersliter Gorrados inre.
Man kan knappast tänka sig något mera rörande, än då den store, våldsamme mannen står bedjande som ett barn inför sin hustru och slutligen, då hon hycklar en känsla som hon ej mera eger, full af öfverväldigande sällhet och ömhet, på knä vid hennes fötter och med armarne kring hennes lif, gömmer sitt hufvud i hennes sköte.
Beherskadt och med trohet mot naturen fortsätter Salvini så sin fina själsmålning tills han når sin höjdpunkt i den scen, hvari fadern beröfvas den sista gnistan af hopp, förtviflan helt och hållet bemäktigar sig det länge nog marterade hjertat och lifvets pulsar upphöra att slå.
En sannare och mera gripande bild af döden, än den Salvini framställer i denna scen, kan svårligen gifvas.
Halft medvetslös och redan om-gifven af dödens mörker, sjunker han tillbaka i en stor länstol med öfverkroppen delvis öfver ett bredvidstående bord.
För hans tankar leka hans lifs idoler: makan och dottern; han kallar feberaktigt på den senare.
För att göra den döendes sista stund en smula ljusare uppmanar modern flickan, som är utan all aning om hvem den olycklige mannen i verkligheten är, att knäböja framfor honom och kalla honom fader.
Flickan lyder.
Ett matt leende upplyser for ett ögonblick Gorrados anlete, hvarpå döden redan tryckt sin prägel, én rossling banar sig väg öfver de vidgade läp-parne, venstra handen pressas krampaktigt mot hjertat, ögonen stirra utan mål ut i rymden och då den döende gör ett försök att böja sig ned mot sitt barn faller han fram-stupa på golfvet död____ Denna scen var helt enkelt sublim.
Starka farger ' förvilla, som vi veta, lätt en kritiklös publik, men här användes ej sådana.
Det var icke en dödskamp med konvulsiviska ryckningar, skrik och väsnande ' och allt slags osmakligt effektsökeri.
Det var icke denna-misslyckade framställning, som innerst har sin grund i en vidskeplig fruktan för och en orätt uppfattning af den förlossning från själsqvalen, som vi benämna döden.
Här var det den store artisten, som mätt djupet af de själsqval, han skulle framställa, och med tillit till sitt snilles ingifvelser - gaf åskådaren ett begrepp om den engel, som stundom går barmhertighetens ärende, men som nästan alltid blir misskänd.
Yi kallade i det föregående Salvinis framställning af Gorrado en själsmålning och vi upprepa det; men det är en själsmålning, till hvilken färgerna gripits ur det verkliga lifvet.
Derför äro de också sanna och förfela icke den rätta verkan.
De känslor och stämningar, Salvini målar i Gorrado, äro lika fattliga för den ene som den andre, ty de äro ej konstlade utan af det slag som röra sig i hvarje menni-skas innersta.
Det är ingen ringa triumf för Salvini, den lycklige framställaren af Shakespeare ’ s dramer, att han, efter att ha besjungits af alla nationers poeter och icke-poe-ter, som Corrado krönes af mästaren för den modema realismen, hr E. Zola.
Salvinis konst kan ej hänföras till någon skola: det är icke realism, men sanning; icke romantik, men skönhet.
Han har sjelf betecknat det som ett stort misstag, om en konstnär uppgår i en viss smakriktning.
“ Jag tillhör hvarken realisterna eller idealisterna *, yttrade han en gång på tal härom; “ mitt mål är helt enkelt att förena sanning med skönhet. “ Det är med detta mål, “ värdigt en gud “, alltjemt för ögonen, som han hunnit till den höga ståndpunkt, han nu innehar, och som gör honom för-tjent af hedersnamnet: “ scenens furste “ .Från konstutställningen i Rom.
Bref till ” Dagens krönika ” af Alfredo Mazza.
från förfrs italienska handskrift af H.
Italien har i år firat två stora konstnärsfester: den in-ternationela konstutställningen och fyrahundraårsjubiléet af Rafaels födelse.
Denna sistnämda tilldragelse högtidlighölls den 28 mars genom en stor procession till Pantheon (der Rafaels ben ligga förvarade); i festtåget deltogo konstnärer från hela verl-den.
Många tal — några af utmärkt beskaffenhet — höl-los till minne af den store urbinesaren.
Allmänheten erhöll tillträde till palazzo Farñesina, der “ Galatea “ och den historiska framställningen om “ Amor och Psyke “ befinna sig och hvilket palats sedan flera år hållits stängdt.
Afven hafva några literära alster rörande Rafael och hans verk sett dagen; af dessa vill jag fasta uppmärksamheten på ett framstående sådant, som vår ansedde och värderade konstkritiker G.
B. Cavalcaselle utgifvit tillsammans med J.
A. Crowe om “ Rafael och hans tid, “ * utgörande en fortsättning på den italienska målningskonstens historia, hvilken för-fattarne redan offentliggjort.
* Arbetet ntgör två delar och kommer att öfversättas på flera europeiska språk: tills vidare är en öfversättning på engelska under utgifning; det i ta1 ien ska origina1 et håller ännu på att tryckas.
För hvarje konstnär är namnet Cavalcaselle nog för att han skall inse betydelsen af detta verk; for den oinvigde vi ’ ja vi nämna, att man för den franska öfversättningen betalat 60,000 francs.Den internationela konstutställningen invigdes den 21 sistl. januari.
I Italien hafva dylika utställningar enligt regeln ej anordnats i blott en stad, såsom i Frankrike eller annanstädes, utan än i en, än i en annan af Italiens städer och detta med rätta, enär vi hafva konstskatter på alla håll och man ej till skada för Florens, Venedig samt våra andra sköna och rika städer kan kalla Rom för den enda konsthärden i vårt land.
* Då det i år var Roms tur, beslöt man, alt utställningen skulle blifva intél * nationel.
Vare sig emellertid på grund af försumlighet från ko-miténs sida eller af andra orsaker, förhållandet är, att de utländske konstnärerna ej i större mängd hörsammat inbjudningen, utan sändt blott få arbeten till Rom, på grund hvaraf också denna exposition snarare bör kallas italiensk än internationel.
Likväl finnas der arbeten, som förtjena att blifva kända, och för dem skola vi i korthet redogöra.
Vi skola sysselsätta oss företrädesvis med taflorna och först med de utländska konstnärernas.
De förnämsta utländska konstnärer, som sändt arbeten, äro: Alma Tadema, Henrik Siemiradshi, Rosa Bon-hetir, Johan Matejko.
En i konstens helgedom oinvigd skall vid betraktandet af de fem taflor, hvilka Alma Tadema utstält; ej känna sig vidare berörd eller tro sig stå inför verkliga mästerverk i konsten.
Den berömde holländske målarens stil är så anspråkslös, så enkel, så föga prålig, att den lätt missleder hvar och en, som ej är kännare.
Han har utstält tre olje-fargstaflor och två aqvareller.
Den första taflan föreställer en bildhuggareatelier på det gamla Roms lid och kallas i katalogen “ Atelier de sculpture “.
Midt på taflan ser man en fontän af porfyr eller rosso antico med en triton.
En slaf vrider den rundt
* De två senaste konstutställningarna höllos i Turin och Milano.
Konstnärerna hafva beslutit, att italienska konstutställningar skola hållas hvart annat år i de städer, som kunna kallas konstcentra, samt hvart fjerde år i Kom internationela konstutställningar.medelst ett handtag vid dess nedre del, för att visa konstverket för några åskådare, som stå tysta och beundra detsamma.
Slafven, en mörk typ, muskulös, smutsfargad med ett litet, skarpt tecknadt och slätrakadt hufvud och naket bröst, bildar en kontrast till en af åskådarne, som har ljus hy och rödaktigt skägg.
Den unga rödhåriga qvinnan, som står nära åskådargruppen, är särdeles vacker; två barn fatta henne i kläderna.
Hon är en intagande varelse med hvit hy och klar blick.
Den köttfargade drägten, som står väl tillsammans med hyn, förlänar hennes utseende ett drag af vällust, ehuru hon tydligen är oförvitlig och kysk.
En annan qvinna, i sittande ställning och framstäld i profil, har en typ, som ej är sydlänsk.
“ Cabinet d ’ un amateur “ framställer äfven en konst- ' närsatelier .och i det gamla Rom.
Denna tafla är bättre och lifligare utförd än den föregående.
Två patricier, som äro placerade i förgrunden, sitta och betrakta en tafla, hvilken står på ett staffli, så att endast frånsidan synes.
Den yngre granskar målningen liksom för att upptäcka någon fördold skönhet i densamma.
Han har svart, lockigt hår.
Af den äldre ser man endast en del af pannan, ena tinningen och venstra ögat; det öfriga skymmes af den på staffliet befintliga målningen.
Denna grupp framställer förträffligt det lugn och den förnöjdhet, som röja sig hos dem, hvilka äro fördjupade i betraktande af ett konstverk.
I taflans midt hvilar en qvinna på en divan: hon har hvit hy och guldgult hår.
På högra sidan bilda fyra personer en annan grupp; två af dem stå i profil och stödja sig mot hvarandra.
Den ene deklamerar ett skaldeverk: — det är en poet om 20 år, med vekt, qvinligt utseende och yfvigt hår.
Den tredje oljefargstaflan framställer en religiös ceremoni bland hedningarne, nämligen vinskördefesten.
En viss torrhet i färgen röjer sig här.
Taflan är också af mindre värde än de föregående.
Den ena aqvarellen framställer en trappa, uppför hvilken några qvinnor stiga.
Midt i trappan står en af dem, ensmärt, högväxt gestalt, klädd i mörkgrönt.
Arbetet är ej synnerligen gediget och i utförandet något stelt och sökt.
På den andra aqvarellen åtskiljas för- och bakgrunden genom en bänk af hvit marmor.
Under bänken ser man en strimma af den ljusa marken och öfver den samma hafvet och himlen.
En ung qvinna med rödgult hår (gult tyckes vara konstnärns favoritfärg), grå ögon och hvit-klädd, sitter på bänken och stödjer sig derpå med högra armen.
En hvitklädd yngling söker uppfånga en blick af den unga qvinnan, medan han med mildt våld drager henne till sig.
Scenen är underbart okonstlad och af en verkligen idyllisk ljufhet.
Det ligger en poetisk stämning deröfver, som ord ej mäkta återgifva.
Hur ofantligt olika Tademas stil är ej Siemiradzkis!
Den berömde skaparen af “ Neros facklor “, som väckt ett så storartadt uppseende, har utstält en allegorisk takmålning, framställande fejden mellan det ondas och det godas genier.
Å den nedre delen ser man Psyke, som af parcerna söker utforska jordens öde.
Hoppet berör hennes skuldra; kontrasten mot de olyckor, som skola strömma ur Pandoras ask, bildas af framåtskridandets förkämpar, åskådliggjorda genom en grupp af konsterna och vetenskaperna.
Midt bland dem står visheten, som drager täckelset af sanningen.
I gruppen representeras filosofien, aritmetiken, matematiken, geografien, zoologien, botaniken, mineralogien och arkeologien.
Fysiken och kemien utgöra öfvergångsgruppen mellan vetenskaperna, upptäckterna och uppfinningarna, bland hvilka elektriciteten står främst.
I höjden sväftfa rättvisan, freden och friheten.
I det svarta moln, som höljer taflans öfre del, skönjas krigets genier; våldet söker rycka till sig af ryktet de lagrar, som äro ämnade åt poesien och konsterna.
Midt bland det ondas genier, som äro nära att vinna segern, och ofvanför uppfinningarnas grupp sväfvar en genie med vapen af eld, hvilken tyckes utgöra det nödvändiga sambandet mellan ljusets och mörkrets härskaror.Detta är den allegori, som är framstäld i-taflan, hvilken är af stora dimensioner.
Åmnet är, såsom man finner, föga intressant och utförandet står ej på höjden af det, hvilket den berömde polske målaren presterat i sina öfriga arbeten, ehuru åskådaren redan vid första ögonkastet märker, att det är en mästare, som utfört taflan.
Dess ofördelaktiga plats bidrager till, att man ej kan bilda sig ett bestämdt omdöme om densamma.
Johan Mat ej ko, professor i skön konst i Krakau, har utstält en förträfflig tafla, föreställande “ Alberts, prins af Preussen, hyllning såsom konung Sigismund I af Polen den 1 April 1515. “ Konung Sigismund sitter på en tron, som höljes af ett blodrödt kläde.
Han bär krona; en gul kappa nedfaller från axlarne i ymniga veck.
Underdrägten är äfven gul och broderad i rödi Han sträcker sin handskklädda hand mot den prins, som ligger på knä framför honom, liksom om han med sin stolta och bestämda blick sade till honom: “ Svär du? “ Prinsen, som bär full stålrustning, håller i ena handen en fana, som af vinden sättes i rörelse, och lägger den andra på en bibel, som hvilar på konung Sigismunds knä, för att aflägga ed.
Dessa äro de mest framträdande figurerna på taflan och befinna sig verkligen på pyramidens spets (enligt de af Leonardo Da Vinci uppstälda reglerna).
Bakom hvardera af dessa figurer synas flere andra på de trappsteg, som leda upp till tronen, på ömse sidor och bilda sålunda öfvergång till dem, som stå nedanför tronen.
I prinsens af Preussen oräkneliga svit märkas två hvitklädda narrar, en grönklädd dam, två prester i svarta korkåpor, många soldater, och bland dem en person med en stor halskedja och grön sammetskappa; han pekar på ett stort fat, fyldt med guldmynt, som en nedanför tronen stående slaf håller.
Bakom denne slaf står en hop folk.
Beundrans-värdt är uttrycket hos en bonde, som vänder sig nästan
* Taflan anlände efter den bestämda tiden och man måste uppbygga ett skjul bredvi&lt;| utställningsbygnaden för att kunna mottaga den.med vanvördnad från tronen.
Bland de öfriga framträda en kraftfull yngling, som bär en liten vacker ljushårig flicka, en soldat till häst och med ett grått skägg, som räcker ned öfver bröstet, samt med en stor hjelmbuske; han betraktar hufvudgruppen på tronen.
Bakom konung Sigismund står hans svit, der en biskop gör sig bemärkt.
En röd fana vajar för vinden.
Till venster stå flere åskådare på en balkong.
Taflan innehåller ej mindre än 83 figurer och är i sanning beundransvärd.
Personernas gruppering och noggrannheten i utförandet lemna intet öfrigt att önska.
Färgen på kläderna är äfven mycket väl fördelad.
En brist förefinnes dock å denna tafla: fonden är af en allt för lif-lig röd färgläggning.
Det är tydligt, att detta varit mästarens afsigt, på det att personerna skulle bättre framträda, ty, då de äro så många, hade de nödvändigt blifvit otydliga, om taflans botten haft en annan färg.
Taflan är i alla händelser ett af de förnämsta konstverken på utställningen.
Bosa Bonheur, som sedan femtio år tillbaka är den förnämsta djurmålaren i Frankrike, har utstält tre taflor, som äro ypperliga: “ Skogens konung “, “ En vildsvinshjord “ och “ Ett åsnehufvud “.
Den först nämda taflan framställer en hjort midt i en skog, der träden endast hafva några torra löf qvar; en grådaskig himmel framskymtar mellan löfverket.
Hjorten står med upplyftadt hufvud och med blicken riktad mot åskådaren; hans ögon äro något röd-sprängda och uttrycka det fullständigaste lugn.
Bottnen harmonierar väl med taflans hufvudfärg.
Den andra duken framställer en vildsvinshjord, som nedstiger utför en höjd.
Främst gå två vildsvin, af hvilka det ena vänder trynet mot marken; det andras halföppna gap är vändt mot betraktaren.
På afstånd ser man flera andra dylika djur.
Den tredje taflan framställer en åsna, af hvilken man ser främre delen af kroppen.
Detta är den bästa af de tre taflornamed hänsyn så väl till färgharmonien som till utförandet, hvilket är oöfverträffligt.
Dessa fyra stora utländska konstnärers arbeten skilja sig himmelsvidt från hvarandra.
Det karakteristiska för Alma Tadema är den naturens lugna klarhet och ljufhet, som finner sitt uttryck i den romerska ver Iden; det karakteristiska hos Siemiradzky är den framtid, han afmålar för oss med dess förfärliga strider; hos Bonheur är det djur-verlden; hos Matejko är det kärleken till fosterlandet, som är slaget i bojor.
Dessa förträffliga konstnärer hafva så skiljaktiga egenskaper, att en jemförelse mellan dem är fullkomligt omöjlig.
Egendomligt är, att ingen af dem har i ofvan beskrifna taflor uttryckt en idé: det är naturen, de afbildat i ett bestämdt ögonblick, naturen under hvila.
De italienska konstnärerna hafva, såsom vi skola finna, i dess ställe mer sysselsatt sig med idén än med utförandet, särskildt inträffar detta med de stora taflorna.
Vi skola se, hur de lyckats i sin uppgift.
Dessa utmärkta utländska konstnärer lemna alla de öfriga långt efter sig; dock finnas åtskilliga, som förtjena omtalande.
Bland dem må nämnas den i Rom bosatte amerikanske målaren Story, som utslält en liten ganska intagande duk, benämd “ Dachshunde “ (en hundfamilj); svensken Julius Kronberg, som utstält en mycket beaktansvärd aqvarell, afsedd för en solfjäder; samt de norske målarne Norman Adelsteen, Boss Christian Meyer och Elif Beter-sen.
Den först nämde af dessa representeras genom en vy från Saltenfjord; farg och utförande mycket goda; taf-lan är inköpt af italienske ministerpresidenten Agostino De-pretis.
Den andre bjuder på “ Majrosor “; taflan återgifver en ung dam med en blomstergirland.
Den ljusblå fonden är något matt och damens min ej synnerligen uttycksfull.
Den tredje har utstält en tafla af stora dimensioner, benämd “ Michelangiolo krukmakaren “.
Arbetaren är sysselsatt med att laga några lerkärl.
Af dessa tre norska målares taflor är den förstnämdes bäst.Bland de italienska konstnärernas arbeten är det mest framstående: “ II voto “ af Francesco Paolo Michetti.
Mi-chetti, som förut rönt lysande framgång med sina arbeten, är i detta sista, som ej är fullbordadt, verkligen oklar.
Ämnet är detta: i en landskyrka i Abruzzerna firas San Pan-taleos dag.
Några bönder hafva enligt bruket i dessa trakter gjort löftet att krypa från kyrkans ena ändpunkt till den andra och med tungan utstaka korsets tecken på golfvet.
En hop folk åser skådespelet, som utmärker sig för en rå, frånstötande och fanatisk asketism.
Taflan är 7 till 8 meter lång och omkring 3 meter hög; en mängd bönder och bondqvinnor, som betrakta den ömkliga ceremonien, upptager dess midt och är ordnad i led efter en bestämd plan.
I förgrunden krypa de olyckliga från venster till höger i sned riktning, så att de alltmer aflägsna sig från betraktaren.
På högra sidan står på en matta den stora silfverbröstbilden af helgonet i profil.
Bakom denna?
stå och sitta några figurer på trappstegen till altaret.
Taflan är fyld af figurer och hvarje person har till fond en grupp andra personer.
Böndernas helgdagsdrägter lysa bjert, men taflan är i sin helhet af en matt och «dammig färgläggning, som gör, att figurerna ej afteckna sig nog skarpt; detta slags slöja är emellertid mycket olika den be-slöjningsmetod, som Leonardo da Vinci anbefalde för att motarbeta den skadliga inverkan, en för stark belysning ut-öfvar på figurerna å en tafla.
Hufvudfiguren i “ Voto “ är en gammal bonde, som efter att hafva framkrupit till bildstoden, kysser densamma med sina smutsiga läppar.
Efter * honom krypa flera troende.
En kraftfull yngling intager taflans midt; han krälar som de andra med ansigtet i stoftet och händerna på marken.
Bakom honom komma, likt slagtboskap, män och qvinnor om hvarandra.
Bland de öfriga märkes en yngling i grön sammetsdrägt, han lyfter hufvudet från marken, liksom om han ville undandraga sig den frivilliga tortyren; en ung och skön qvinna, måhändaynglingens trolofvade, lägger smekande handen på hans huf-vud för att förmå honom att uthärda den svåra smärtan.
Bland åskådarne synes först, från venster räknadt, en gosse med ljuslockigt hår och ett till hälften förskräckt, till hälften nyfiket utseende.
En yngling i röd korkåpa ligger på knä och håller ett stort metallkors; en qvinna bär ett litet bam med lifligt utseende.
Vidare följa en sorgklädd gumma, en annan gumma inbegripen i bön samt en i vid kåpa klädd prest, som assisterar vid denna ruskiga ceremoni.
I denna antites, i kontrasten mellan presten och de trogna läses alla religionsformers historia; i denna hop fanatiska bönder, hvars midt den känslolöse presten intager, kunna alla religioners fanatici skådas; man torde erinra sig Moloks förskräckliga ritual, de sorgliga legenderna om druiderna, den grekiska mytologiens religiösa legender, de indiska gudames bronsvagnar, som under sin fård krossa de trognas kroppar, katolikernas bål och tortyrmedel.
Målaren har tydligen tagit till uppgift att röra åskådaren genom att visa honom, på hvilken afväg religionen stundom råkar.
Åskådaren röres dock ej vid första blicken på taflan; det fordras ett visst studium af dess särskilda delar, för att han skall kunna uppfatta scenen: tatlan saknar hvad målame kaNa “ enhet i tanken. “
Den, som utstält detta arbete, är endast 30 år.
Hans konstnärliga egenskaper äro desamma som mästarnes i den italienska konstens bästa skeden: brådmogenhet, omvexling, genialitet, bredd i konceptionen, tro på sin egen förmåga.
Han är den fullständigaste konstnärsnatur, den nya italienska skolan har att uppvisa.
Om några år skall Michettis namn måhända gå kring verlden.
En ' annan religiös målning, ehuru af helt olika natur, är “ Via dolorosa “ af Giuseppe Ferrari.
Den framställer återvändandet från Golgatha.
Maria nedstiger jemte Maria Magdalena och Kleofas ’ hustru Maria från hufvudskalleplatsen.
Johannes, Josef af Arima-tia och Nikodemus gå framför qvinnoma.
Det är en gruppmed endast 6 figurer, men högtidlig och dramatisk i sin enkelhet.
Himlen är hållen i en blygrå ton och tung.
En sista stråle från den sjunkande solen belyser de sex figurerna.
Maria vänder sig om, nästan förstenad af smärtan, med en min, som uttrycker medvetslöshet och fasa.
Hon riktar sin blick mot afrättsplatsen, liksom om hon ej kunde slita den derifrån.