Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mina ögon fäste sig vid skriftygsmattan, hvilken jag som fästmö hade sytt ut.
Gröna blad af stålpärlor på mörk botten.
Då var lifvet rosenrödt, och framtiden strålade som en solklar dag.
Antti dröjde -- månne han öfverhufvud mera skulle komma tillbaka?
Fåfängt hopp!
Jag viste ju att jag förlorat honom, jag viste att han icke mera hade en tanke öfrig för mig, att hela hans starka själ i detta nu lågade för Agnes.
Och huru hastigt hade icke detta gått!
För några dagar tillbaka var alt ännu helt annorlunda, Antti var nöjd, bestyrsam, upptagen af sitt arbete.
Jag lugn, foglig, tänkande så godt som uteslutande på Antti och barnen, medan jag från morgon till kväll sysslade med mina små bestyr i hemmet.
Och nu --?
Hvarför kom denna förändring så oväntadt, utan någon varsel, utan någon aning till förebud?
Jag mindes hvarje detalj alt ifrån början, och jag kom till den slutsatsen att
Agnes från första ögonblicket gjort ett djupt intryck på honom.
Antti sällskapade icke gärna med fruntimmer, men så länge Agnes var hos oss gick han ej ut ur rummet.
Och huru lifligt de hela tiden samtalade -- ja, värkligen, då kände jag ju redan dunkelt att jag var tillbakasatt.
Huru han sedan oroligt gick fram och tillbaka och huru tydligt han gaf luft åt de stridiga känslorna i sitt inre.
Han disputerade med Agnes, men tog henne i hand annorlunda än han gjorde det med någon annan, följde henne ända ut på trappan och stod länge i fönstret, blickande efter henne.
Han klandrade Agnes. -- -- Och däröfver kände jag mig tillfredsstäld, min fjolla.
Jag förstod icke att han med sina ord blott ville kämpa emot sina egna känslor.
Och hans ömhet mot mig föregående kväll?
Därmed försökte han lugna sitt samvete, det var ju klart som dagen!
Jag veknade fullkomligt och önskade dem en treflig afton!
Huru kunde jag vara så dum?
Och det där utbrottet af kärlek om morgonen?
Huru kan man förnedra sig så?
Om också Antti ångrade sig, bad om förlåtelse, på sina knän bönföll om en smekning -- ej ens då.
Jag vände mig om och såg
Antti komma.
Han gick raskt, svängde gladt sin käpp och smålog uppåt fönstret.
Men öfver panna och tinningar kände jag ett egendomligt tryck.
Han fick ringa.
Jag rätade på mig och lyfte upp hufvudet.
Det gick i dörren, käppen stötte mot golfvet.
Jag vände icke på hufvudet och tog icke mina ögon från fönstret.
-- Har du haft ledsamt här hemma, Lisi?
Men jag stötte honom bort, tog några steg bakåt, mätte honom från hufvud till fot och såg honom sedan rakt in i ögonen med en hotande, kall, tillbakavisande blick.
-- Kom inte nära mig!
Det frågar du!
Tror du jag är så dum, att jag ingenting märker?
Huru har du burit dig åt gentemot mig under dessa dagar?
Först blir du förtjust i en främmande kvinna, ger dig till hennes leksak, och djärfs i min närhet --
-- Du är från dina sinnen!
-- Det är du som är från dina sinnen -- du själf.
-- Åh, hvad jag föraktar dig!
-- Gör ett slut på det här, Lisi!
-- Ja, det skall jag göra -- det har jag redan gjort.
Emellan oss är det slut ... ty jag kan aldrig i mitt lif förlåta dig detta ... aldrig glömma det.
Och ingenting i världen skäms jag för och ångrar så som det, att jag någonsin litat på dig.
Och din stadga, dina vackra talesätt --?
Ord, ingenting annat --
-- Jag känner värkligen inte igen dig.
Skulle du vilja gå ut ur mitt rum och lämna mig i fred?
-- Du skall nog få vara i fred för mig.
I fred -- för alltid!
Jag höll på att kväfvas.
Med hopknäpta händer satt jag där orörlig, flämtande, skälfvande -- jag vet ej huru länge.
Det föreföll mig som om allting stannat -- som om hela lifvet på en gång stelnat i sina former.
Då stormen i mitt inre något lagt sig och tankarna klarnat, så att jag småningom började uppfatta hvad som tilldragit sig, kände jag först en egendomlig tillfredsställelse med mig själf.
Jag hade uppträdt stolt, stark och sträng, hade krossat honom med mina blickar, mina ord och hela mitt väsen.
Först uttrykte de blott förvåning, sedan undran, tvifvel, vrede.
-- Jag känner inte igen dig, sade han.
Han ansåg mig oförmögen till själfförsvar och trodde sig obekymradt få trampa mina rättigheter under fötterna.
Följderna insåg jag nog: vårt förhållande var ohjälpligen brutet.
Sedan skulle jag bli ensam med barnen...
Ensam hela mitt lif igenom!
Min tanke svindlade.
Det var som om en öde, dyster öken legat framför oss, -- mig och barnen.
Hade jag öfverhufvudtaget kunnat förhindra det?
Brytningen hade orsakats af Antti.
Det skulle han äfven själf nödgas erkänna förr eller senare, då Agnes gjort honom olycklig...
Och då skulle han förstå huru svårt han brutit emot mig, förstå det och ångra.
Och emellan oss skulle ligga ett svalg så djupt, att det vore oöfverstigligt.
Sorgliga minnen, blödande sår...
Barnen sofvo lugnt.
Hvad tänkte Antti på där i sin kammare?
Hade han lagt sig?
Skulle han värkligen kunna somna strax efter detta?
Längtade han ej efter försoning?
Hvarför kom han ej för att förklara sig?
Hvarför sökte han ej med ett enda ord försvara sig och bevisa grundlösheten af mina beskyllningar?
Var han uppe ännu, gick han fram och tillbaka, såsom han brukade, då han reflekterade öfver någonting?
Eller låg han redan?
Hvad tänkte han om mig?
Var han ledsen, hatade han mig?
Eller förstod han att det blott var kärlek altsammans?
Af kärlek hatade jag dig, Antti, af kärlek yttrade jag dessa vansinniga, rasande ord.
Förstår du det ej?
Hvarför kommer du då inte?
Jag höjde mina hopknäpta händer mot den:
Antti, kom -- och brast i gråt.
Dörren förblef stängd.
Dess gula trä rördes ej af min gråt och dess mässingslås brydde sig ej om min klagan.
Jag smög mig på tå öfver golfvet till Anttis kammardörr.
Ingenting hördes.
Sof han värkligen?
Sof han lugnt, medan jag förtärdes af brinnande kval.
Sof han, ehuru han viste att vårt förhållande var brutet, att vi för alltid voro skilda!
Jag kunde icke fatta huru någonting sådant var möjligt, men när jag stått där en stund, föreföll det mig dock naturligt.
Då han icke brydde sig om mig, sörjde han ej häller öfver vår skilsmässa, tänkte jag.
Och samvetet sof, och minnena hade bleknat.
Om äfven jag kunnat bli lika kall gentemot honom!
I detta ögonblick älskade jag honom varmare än någonsin förr, älskade honom med smärta och sorg, och med en hopplöshet, som gjorde mitt sinne otillgängligt för alt annat i världen.
Ännu en gång lutade jag mitt öra till dörren.
Jag trodde mig höra att någon rörde sig, kanske vakade han ändå?
Kanske vakade han och var bekymrad som jag?
Om jag hade vågat öppna dörren -- men det var omöjligt, jag hade icke djärfhet nog.
Jag darrade af köld, så att tänderna skallrade.
Slutligen smög jag mig sakta bort, kastade mig på bädden och grät...
Och när jag följande morgon vaknade, ville jag återigen inte tro att alt detta var sant.
Jag brydde mig icke om dem nu, ty jag måste i fred få tänka och påminna mig hvad jag egentligen sagt och gjort.
Plötsligt stod det alt för mig, hela mitt uppförande mot Antti i går och mina dumma, oförståndiga ord.
Jag satte mig ner och knäpte ihop händerna.
Gode Gud, var det värkligen sant!
Jag kunde icke fatta hvad som kommit åt mig, hvad som bragt mig från mina sinnen.
Om jag nu just träffat
Antti, skulle jag ha talat öppet med honom, skildrat för honom hela mitt sinnestillstånd i går, och vårt förhållande skulle säkert ha kommit på rätt igen.
Men när jag i denna afsikt gick in i hans rum, fans han ej där.
Jag sysslade med ett och annat, under det tankarna gingo sina egna vägar.
Jag hörde nog när Antti kom hem, men jag kom mig ej för att gå och tala med honom.
Mari gick och bad honom till frukosten; jag stod vid ändan af bordet, ett rof för stridiga känslor.
Jag lyfte lilla Aino upp på sin stol, band haklappen om Anttis hals och lät honom klifva upp på sin vanliga plats till höger om mig.
-- Vänta nu vackert tils pappa kommer.
Han hälsade kort god morgon, kastade en sidoblick på oss och satte sig till bords.
Jag satte mig midt emot honom som vanligt och stälde i ordning maten för barnen, sade med låg röst hvad jag hade att säga dem och undvek att se åt Antti.
Därpå tystnade jag också, och intet annat ljud hördes än knifvarnas och gafflarnas skramlande, ty äfven barnen åto för att stilla den första hungern så hastigt, att de icke sade ett ord.
Huru gärna jag velat veta hvad
Antti egentligen tänkte och hvad han ämnade göra!
Men det fick jag naturligtvis ej, då jag icke kunde närma mig honom med en blick, ett ord eller den minsta åtbörd.
Jag kunde icke ens förmå mig att räcka honom de asietter, som råkade stå i min närhet, då han icke räkte mig dem, som voro närmast honom.
Stoltheten gjorde hvarderas sinne hårdt och vidgade klyftan mellan oss alt mera.
Rummet föreföll mig tomare än vanligt, då Antti gått bort.
Omedvetet hade jag likväl kanske önskat och väntat att han skulle säga någonting eller att någondera af en tillfällighet fått anledning att yttra ett ord.
Men Antti slutade sin måltid före oss, stolen skrapade i golfvet, och dörren slöt sig efter honom.
Mitt sinne blef alt mörkare.
Detta var dock altför sorgligt.
Han gick ut i staden, skötte lugnt sina angelägenheter och brydde sig icke ett grand om att förhållandet emellan oss var brutet?
Eller -- hvad viste jag -- kanske företog han åter i dag någon utfärd med Agnes?
Kanske omtalade han just nu för Agnes min svartsjuka, och kanske skrattade de åt mig?
Men när denna tanke engång slagit rot i min hjärna, så lossade den icke mer därifrån.
Om jag äfven för en stund lyckades fördrifva den, så kom den snart åter med dubbel styrka och förvandlades småningom till säker öfvertygelse.
Jag måste få tag i dem, måste få -- --
Jag viste inte rätt hvad jag ärnade göra, tog blott hatten, parasollen och handskarna och begynte gå åt gästgifveriet till.
Ingalunda var hon väl nu hemma, men kanske viste man där, hvart hon gått.
De skulle åtminstone kunna säga i hvems sällskap hon gått ut...
-- Om fröken Verther var hemma?
Joo -- fick jag till svar.
Och en beskäftig kypare med serviett på armen skyndade framför mig genom korridoren och öppnade dörren till Agnes' rum.
Agnes var ensam och halflåg utsträkt i en hvilstol.
-- Lisi --
-- Det var bra att du kom.
-- Är du sjuk Agnes?
-- Trött?
-- Inte just det häller.
Men mätt.
-- På hvad?
På oss här?
-- På hela lifvet.
Jag blef stum af lutter förvåning.
I denna bleka, slocknande kvinna fans ej ett spår af den Agnes, som jag i barndomen känt och ingenting af henne, som i går så störande ingripit i mitt lif.
Men förtjusande var hon äfven nu, där hon låg i sin skära morgonrock med halfslutna ögon.
-- Skulle du vilja hjälpa mig? frågade hon efter en stund.
-- Gärna, om jag kan.
-- Jag tänkte resa härifrån med ångbåten, som går i kväll.
-- Men därförinnan borde jag packa in mina saker.
Jag spratt till.
-- Reser du bort?
-- Min röst uttrykte så mycken glad förvåning, att jag kände mig helt generad.
Lyckligtvis märkte
Agnes ingenting, ty hon svarade lugnt:
-- Om jag på något sätt kan bli färdig.
-- Jag skall nog packa in dina saker.
Hon gaf mig några nödvändiga upplysningar.
Därefter slöt hon åter ögonen som om till och med denna ansträngning varit henne för mycket och sjönk tillbaka i sitt apatiska tillstånd.
-- Du är bestämdt inte frisk, Agnes?
-- Jo, det är jag, tyvärr.
-- Tyvärr?
-- Just så: tyvärr.
Då jag får sådana här skof, önskar jag alltid att jag vore kroppsligt sjuk.
-- Händer det då ofta?
Hon smålog sorgset.
-- Jag trodde --
-- Hvad trodde du?
-- Att du tvärtom alltid skulle vara glad och njuta af lifvet mera än andra människor.
-- Huru kom du på den tanken?
-- Nå -- af alt hvad jag sett och hört.
I sällskap är du ju så sprittande liflig och upprymd.
-- Och anser vårt stillsamma lif här odrägligt tråkigt.
-- Hvilket det sannerligen är.
-- I alla fall tillfredsställer det oss.
-- Emedan ni ej smakat någonting bättre.
Emedan ni ännu -- förlåt mig -- befinna er på ett så lågt stadium och äro så litet utvecklade.
-- Om utvecklingen värkar lifsleda, så är det bättre att förbli outvecklad.
-- Säg inte det, genmälte Agnes något lifligare.
Äfven om jag skulle lida dubbelt mera än jag gör, så ville jag ej byta med er.
Bevare mig himlen!
-- Då är ju alt bra, skrattade jag, där jag satt vid hennes kappsäck.
Agnes måste skratta.
-- Märkvärdigt, hvad barndomsvänner kunna tala öppet och oförbehållsamt med hvarandra, huru mycket än deras vägar gå åtskils.
-- Du har förändrat dig alldeles otroligt, Agnes.
Man skulle inte tro mig vara samma människa som förr, inte sant?
-- Åtminstone skulle inte jag kunna säga hvad du har gemensamt med den Agnes jag såsom barn kände i skolan.
-- Hm -- i stora världen förändrar lifvet människorna.
I morgon är jag ej densamma som i dag, och i öfvermorgon är jag åter en annan.
Det vore någonting förskräckligt?
-- Det är inte alltid fallet.
-- Huru skulle jag någonsin kunna lita på en människa, om hvilken jag vet att han ej mera i morgon är densamma som i dag?
-- Ett ledsamt uttryck det där »lita på».
Lita på!
Hvad behöfver man lita på någon?
Om en människa i dag behagar dig, är det bra, och gör han det ännu i morgon -- desto bättre.
Medan Agnes talade hade hon blifvit så pigg, att hon lyfte upp hufvudet och vände sig mot mig.
Också hennes ögon hade fått ett lifligare uttryck.
-- Men hvad skulle du säga, Agnes, om någon, som du tycker om, utan vidare skulle vända dig ryggen?
-- Som jag tycker om?
Hon sade detta med en mätt, likgiltig, öfverlägsen ton och sjönk tillbaka i sin förra apatiska ställning.
-- Det kan jag värkligen inte säga, ty såvidt jag kan minnas, har jag aldrig tykt om någon.
-- Men om du skulle fatta tycke för någon?
-- Så skulle jag också veta hålla honom fast.
-- Det kunde ju likväl hända att han skulle förälska sig i någon annan.
-- Omöjligt, det är inte tänkbart.
-- Du är ung och vacker nu, men tiden går.
-- Prata inte skräp.
Kyparen hade hämtat ett bref till henne.
Hon ref upp det.
-- Ahaa!
-- Ni får gå.
-- Hör du, Lisi, sade hon, då kyparen stängt dörren efter sig.
Och hon skrattade på nytt. -- Jag blef nyfiken.
-- Af hvem var brefvet?
-- Af din man.
Mina kinder brände.
-- Han kan inte mera vara min ciceron.
Han har fått oväntade hinder. -- Skulle du möjligen veta hvad slags hinder det är?
-- Han har inte sagt mig någonting --
-- Har han ingenting sagt?
Hon skrattade fortfarande.
-- Hvad skrattar du åt, Agnes?
-- Åt ingenting.
-- Ni äro så hjärtinnerligen naiva.
-- Jag förstår inte hvad du ser för naivt i detta.
-- Den här roliga historien piggar riktigt upp mig.
Hvad skulle du säga om jag stannade här?
-- Hvad jag skulle säga?
Hon lade sina händer i kors bakom hufvudet och såg småleende upp i taket.
-- Det skulle ändå roa mig litet.
-- Hvad då? frågade jag, då hon ej genast fortsatte.
-- Ett litet experiment.
Mitt hjärta hårdnade, jag förstod hvilket experiment hon afsåg.
Hon skrattade alt ännu.
-- Han är rädd, han har märkt faran -- och söker fly.
Jag sade ingenting.
-- Vet du om hvem jag talar?
-- Om Antti, gissar jag.
-- Precis.
Du blir väl inte ledsen?
-- Hvad skulle du säga, om du såge honom här vid mina fötter?
-- Hvad skulle jag kunna säga --
Min strupe sammansnördes, så att jag blott med möda kunde tala.
-- Om jag i alla fall skulle få bukt på honom --?
Men småningom mattades ögonen åter, foten upphörde att gunga, och anletsdragen återtogo detta öfvermätta, likgiltiga uttryck.
Jag betraktade henne från sidan och väntade på hennes beslut, där jag låg på knä framför kappsäcken.
-- Skall jag packa upp kläderna?
-- Nej kära Lisi, låt dem ligga.
Jag ids inte....
Egentligen förstår jag inte hvarför jag alls kom hit.
-- Hit till vår ort?
-- Ja, och till Finland öfverhufvud.
Jag hade ju bort känna det ... och veta huru här är.
-- Du hade väl lust att ännu engång besöka ditt fädernesland?
-- För att öfvertyga mig om att jag icke kan komma tillrätta här.
När man engång lämnat dessa små, trånga förhållanden och sett andra slags människor --
-- Men Agnes, hvad fattas då människorna här?
Du tycker att vi äro tråkiga -- nåväl!
Detta fel är af ganska ringa betydelse.
Om du inte har någonting annat emot oss --
-- Skall jag säga det rent ut?
Blir du inte ledsen?
-- Nej, säg ut bara.
-- De äro alla -- bönder.
-- Är det det, som är så förfärligt?
-- Förfärligt -- det vill jag inte påstå.
Det var märkvärdigt, huru lugnt jag kunde åhöra alt detta.
Jag undrade själf öfver, att det icke väkte den ringaste harm inom mig.
Men jag var i djupet af mitt hjärta så glad öfver att hon reste och icke stannade här för att förstöra min äktenskapliga lycka ännu mera, än hon gjort.
Måhända kunde det snart blifva bra igen.
I detta hopp förlät jag henne alt, ja, jag kände till och med en viss tacksamhet gentemot henne.
Hon hade blifvit främmande för oss, hon kände och förstod oss icke mer, hon lefde i andra förhållanden och bland människor, hvilka genom hela sitt skaplynne skilde sig från oss, hvilka från början till slut betraktade lifvet från en annan synpunkt än vi.
Men kunde jag döma henne för den skull?
Borde jag ej hällre ha medlidande med henne?
Hon var trött och hade blifvit mätt på lifvet midt under sin ungdoms bästa blomningstid.
Den uppsluppenhet och skenbara glädtighet, som jag hållit för lifslust, var icke annat än stundens yra, -- en hopplös människas förtviflade ansträngningar att drifva bort tomheten och saknaden, som efter dylika utbrott af exalterad fröjd återkommo dubbelt förfärliga.
Mitt medlidande med min barndomsväninna växte endast, och åter måste jag kasta en blick på henne, medan jag lade in den sista klädningen.
Hon var alldeles orörlig, man skulle kunnat tro att hon småningom slocknade bort där hon låg.
Lockarna i pannan, ögonbrynens bågar och de långa ögonhåren tyktes ännu mörkare än förr och hyns hvithet ännu mera bländande.
Vacker var hon i alla fall, så tilldragande i all sin apati att hon nu, jämförd med de bilder jag bevarade i mitt minne, måhända föreföll mig mera sympatisk än någonsin förut.
Hennes blick uttrykte så mycket lidande, då hon teg och likasom åter försjönk i sig själf, att jag ovilkorligen fick lust att gå fram till henne, omfamna henne, tala till henne ömma, tröstande ord, bedja henne öppna sitt hjärta för mig och söka komma till klarhet med sig själf.
Ty innerst i hennes själ bodde säkert ett tärande kval, som det fåfängliga lifvet alstrat och hvilket hon trodde sig i stora världens brus kunna kväfva, men som i stället altjämt växte.
Alt som hade en skiftning af moralisk tendens, uppväkte hennes hån och förakt.
Och nästan på samma sätt betraktade hon alla varma, hjärtliga känslor öfverhufvud.
De tyktes henne blott ådagalägga naivitet och brist på utveckling.
Jag höll därför min sinnesrörelse tillbaka, kufvade min vekhet och sade lugnt:
-- Nu är din kappsäck fyld, Agnes.
-- Du snälla Lisi, som haft så mycket bråk!
Det är bra, resten lägga vi i plädremmen.
Åh åh, om jag blott orkade upp härifrån.
Du blir här och äter middag med mig -- nej du får inte alls opponera dig. -- Vi skicka bud till ditt hem.
Hon ringde på kyparen, bestälde middag och begynte kläda sig för resan.
-- Det käns riktigt lätt nu, när alt är i ordning och man vet att man reser härifrån.
-- Hvart reser du, Agnes?
-- Till Petersburg, kära barn, eller rättare sagdt öfver Petersburg till Italien.
-- Ensam?
Nej -- inte ensam.
-- Hvarför skrattar du?
-- Inte skrattar jag. -- Eller jo, nog skrattade jag i alla fall.
Jag skrattade vid tanken på hvilket intryck det skulle göra på dig, om jag berättade dig någonting.
-- Hvad skulle du berätta?
Rör det Antti?
Jag blef hård till sinnes, då jag gjorde denna fråga, och Agnes märkte det, ty hon vände sig, såg först förvånad på mig och brast sedan ut i skratt.
-- Nej, men Lisi, du är ju rent af svartsjuk.
O, hvilka tankar som måtte ha rört sig i ditt lilla hufvud under dessa dagar!
Kära Lisi, berätta mig --
-- Jag ber dig Agnes, skämta inte på det där sättet.
Du misstar dig.
-- Aha, ha vi nu åter dendär skenheliga nordiska kvinnan inför oss!
Antagligen erkänner du inte sanningen ens för dig själf?
Jag vill nu inte vara stygg, efter du nyss gjorde mig en så stor tjänst.
Vi besluta således att du inte är det ringaste svartsjuk och att någonting sådant inte ens skulle kunna komma ifråga, då du fullkomligt litar på Antti, och då det är absolut omöjligt att en sådan karl som han någonsin i världen skulle glömma sin plikt. -- Hvad nu?
-- Farväl.
-- Nej, Lisi, du går inte.
Jag säger ingenting mer.
Du måste stanna, Lisi. Huru skulle vi nu skiljas som ovänner?
Du stannar ju, inte sant?
I sådant fall skall jag lofva dig någonting.
-- Jag skall tala om den där saken för dig.
-- Jag är värkligen nyfiken.
-- Men först vid bordet, sedan vi fått oss ett glas vin.
Vi gingo dit.
Jag satt stum midt emot Agnes och väntade på hvad jag skulle få höra.
Men hon höll ord och talade, medan vi åto den första rätten, blott om allehanda peterburgska förhållanden.
Först då vi tömt ett glas vin och hon fylt glasen på nytt, kastade hon en lång blick på kyparen, som förstod meningen och gick ut med sin serviett och sina tallrikar.
-- Kom nu till en början ihåg, kära Lisi, att människorna inte alla äro lika.
-- Jag skall försöka, sade jag småleende, ty det var i mitt tycke ett tämligen onödigt företal.
-- Och äfven, fortsatte hon, att de således inte kunna hafva samma tänkesätt, samma känslor, samma uppfattning, samma seder.
-- Äfven det.
-- Hvaraf åter naturligtvis följer att man inte kan fordra det af dem.
-- Naturligtvis inte.
Det vore ju galenskap.
En hottentott kan inte i något afseende stå på européns ståndpunkt.
Men hvarthän vill du komma med alt detta?
-- Dit, att också mellan oss båda en stor skilnad existerar.
-- Ja, men i alla fall mindre än mellan en hottentott och en europé.
-- Nå, vi äro ju båda kristna.
-- Usch, de där utnötta fraserna!
-- Vi hafva båda samma grundsanningar till ledtråd för lifvet.
-- Jag tror på ingendera.
-- Agnes?
-- På ingendera.
-- Se så, sade hon, du gör genast stora ögon.
-- Nu vet jag inte mer hvad vi skulle ha gemensamt.
-- Var inte så högtidlig, kära Lisi.
Jag skall säga dig hvad vi äga gemensamt.
Ser du -- vi vandra på nattgammal is, och båda skola vi inom kort sjunka ner i djupet.
Skilnaden är blott den att jag vet det, du inte.
-- Agnes, huru kan du tala på det sättet?
-- Ja, låt oss hällre lämna dessa saker.
Du skulle ändå inte tåla att höra sanningen, stakkars barn.
-- Är du så viss om sanningen?
Tänker du inte på att äfven din kunskap kan vara bristfällig?
-- Låt oss sluta, vi komma annars aldrig till saken.
Vi ha blott en timme kvar tils båten går.
-- Fortsätt då.
-- Nå väl!
Jag svarade: nej.
Vill du veta med hvem jag reser?
-- Det var just hvad jag ämnade tala om för dig.
Ser du, jag har i Petersburg en god vän, en riktigt god vän, som älskar mig gränslöst.
-- En man?
-- Naturligtvis en man.
Men hvarför ser du så där olycklig ut, kära Lisi?
-- Bry dig inte om mig, fortsätt blott.
-- Denna vän är ofantligt rik och högtstäld.
Han har för min räkning hyrt en villa nära Milano, på ett utomordentligt vackert ställe.
-- Och det är med honom du reser? förmådde jag ännu fråga.
Agnes nickade bifallande, bredde ut sin serviett i famnen och såg på mig med ett bekymmerslöst småleende.
Jag greps af dystra aningar.
Det kändes som om jag haft en tung börda på mina skuldror, under hvilken jag var nära att digna.
Hon var ju dock min barndomsvän!
I detta ögonblick såg jag henne så lefvande för mig, där hon satt i klassen på sin plats på andra bänken, närmast midtelgången.
Jag såg de oskyldiga, mörkbruna ögonen, hvilka alltid med förtroendefull uppmärksamhet voro fästade vid läraren.
Var det väl samma Agnes jag nu hade framför mig?
-- Naturligtvis gifter ni er?
-- Något giftermål kan ej komma i fråga, ty han är redan -- gift.
-- Och det oaktadt?
-- Och det oaktadt! -- hon smålog.
Tänk nu på, Lisi, hvad jag nyss sade.
Vi äro inte af samma slag, du och jag.
-- Men Agnes, är du lycklig?
-- Hvilken fråga! -- Säg mig först, om du är lycklig?
Eller är öfverhufvudtaget någon människa lycklig?
Jag försäkrar dig att så ej är fallet.
Om någon tillfälligtvis tror sig vara det, kommer han nog snart underfund med att han svårt bedragit sig.
-- Olyckan är dock af mångahanda slag.
-- Kära Agnes, lämna denna man!
Res inte med honom!
-- Skulle du vilja att jag stannade här? frågade hon.
Jag skämdes, ty hon såg nog att jag på inga vilkor velat hålla henne kvar.
-- Nog blefve här en villervalla af, skrattade hon.
Jag skulle utan tvifvel göra alla edra bästa, utmärktaste män yra i hufvudet.
Och innan kort skulle jag dock få nog äfven af den leken.
-- Skulle du inte kunna företaga dig något arbete?