Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är knapt en timme sedan, jag var ute i köket och talade med henne.
— Tala, tala, ja det är nog godt och väl.
Men det vore väl inte så farligt, om du gick ner och såg efter, om du uträttat något med ditt tal.
Du kunde ha smakat på gröten, så att jag inte fått in den på det viset.
Och så låter du mig ringa en halftimmes tid och när jag blir rädd, att du suttit och fått slaget häruppe, efter du inte kommer ner, och beslutar mig för att trafva upp för alla trapporna, så slipper jag inte in.
Då har du låst in dig, precis som om du vore rädd för att jag skulle komma och störa dig.
Men jag skall inte vara i vägen länge, det kan du trösta dig med.
— Snälla mor, var inte misslynt och säg inte sådana förskräckliga saker.
Jag skall gå ner och smaka på gröten och banna Lena så mycket du vill, bara du inte är ledsen på mig.
Jag lofvar, att det inte skall hända mer.
Jag är väl inte så som jag borde vara mot dig, annars skulle du väl inte tycka, att jag försummar dig och säga sådana hårda ord som att du ej längre skall störa mig.
Du är väl inte ond, ack var inte ond!
Malin lutade sig ner och kysste gummans skrynkliga panna.
Hon hade ögonen fulla af tårar, som hon torkade bort med afvigsidan af handen.
— Inte ska’ du lipa, Malin, var det enda tröstens ord, gamla mor yttrade, då hon långsamt reste sig upp ur länstolen.
Skizzer
Om en Södermark, en Sandberg ... en Tegnér, en Geijer, (många andra att förtiga,) med pensel eller penna – under det de uttänka större verk – göra flygtiga utkast på bord och väggar, hand-papper, underlagspapper och läsk-papper, så beundras dessa utkast, kallas med fullt skäl »mästerverk», och menniskorna slitas om dem, och anse sig lyckliga om de deraf blott kunnat få en enda liten bit.
Men deremot när vi småfolk roa oss med att göra dylika utkast, bryr sig ingen derom, (detta med rätta!) och vi måste sjelfva komma fram och visa dem, om någon skall vara så god och se på dem.
Det är ock hvad jag nu gör med en liten del af mina otaliga pennritningar, visst icke i anseende till något dess värde, men emedan de skräpade så förfärligt i min skrif-pulpet, der jag håller på att göra en stor reform, byggd på två-kammars-systemet, d. v. s. en för det lilla dugliga, och en annan – större – för allt det odugliga.
»Men huru skall man sjelf kunna dömma om detta?» hör jag något hvar fråga.
Det gör jag heller icke, utan äfvenväl jag har en vän, en vän i ordets helaste och fullaste bemärkelse, väl icke något ljus, icke något snille, men rikt begåfvad med själ, hjerta och omdöme.
Denna vän läser, af godhet och vänskap, igenom både det ena och det andra af dessa pennförsök högt för mig, och sker detta med sömnig ton, samt under gäspningar, så kastas verket till de odugliga, men läser vännen vaken och uppmärksam, så lägges det lästa till det så kallade »dugliga».
Derföre... om bland dessa anspråkslösa »Skizzer» mycket skulle finnas som duger till ingenting, så är det min väns fel som gäspat för litet.
W. i April 1841.
FÖRRA DELENS INNEHÅLL:
Fru A. och fru B. sid.
Stamfrun » 39
Tvänne Vänners råd.
Så går det » 130
Skymnings-prat » 155
Bord-diskurser 1838 » 172
Fru A. och Fru B.
BREF TILL EN VÄN.
Du frågar mig hvarföre jag varit borta och badat i salt vatten.
– Jo, emedan jag mådde så väl i somras att jag trodde mig tåla detta vanskeliga experiment för alla svaga konstitutioner, och – »emedan jag ville roa mig» – skulle så många säga, om de ville vara uppriktiga, men det vore icke de rätta orden, sagda af mig – utan snarare: för att uppfriska förnöjelsen af att sedan få vara i mitt hem, med den att vara borta en tid; och för att lefva bland främmande några veckor, att jag sedan måtte så mycket mera kunna njuta af att vara bland de mina.
Äfven för att blifva litet ny för dessa, blifva en bok hvaraf de dock icke läst hvarenda sida, åtminstone icke »bihanget» eller »tillägget» – och för att någon gång kunna till dem börja äfvenväl mitt tal med: »Veten J väl! –» – eller – »jag skall berätta» – eller – »Ha ni hört etc. etc.» – – Något som började blifva rart nog i anseende till mitt instängda lif, och mitt sjelfvilliga afsked till en verld, som i mig icke mera ser annat än något som varit, då jag lifligare än kanske någonsin känner att jag är något som är, som lefver och andas, känner, njuter och lider af lifvet, i alla dess oändeliga nyanser ifrån högrödt till kolsvart, och från detta till snöhvitt.
Med ett ord – jag ville åter titta in på ett ögonblick i denna verld, som jag sagt farväl, men der jag väl ändå måste hafva glömt något, efter jag vände dit åter, om ej för mera än denna korta tid.
Den 1:sta Juli satt jag således i vagnen, och den 4:de om förmiddagen steg jag ur mitt första bad, och befann mig excellent deraf, uppfriskad, uthvilad efter resan, upplifvad till kropp och själ, gladt och lugnt stämd, samt – hvad som smakade bäst af allt – sömnig.
Du vet jag är det sällan.
Det fins väl någon som sofver för mycket, ty jag sofver alldeles för litet, och det stora debet och credit måste väl ändå slutligen gå ihop, i detta som i allt annat.
Men nu – denna 4:de Juli om förmiddagen, då vakade säkert min sjusofvare, ty jag sof ett par goda, runda timmar efter badet.
När jag vaknade var middagstimman förbi.
Jag kände ett obehag deraf.
Under denna middag, hade jag just ämnat formera alla mina nya bekantskaper, ty ödet ville, att nästan ingen enda af hela det talrika badsällskapet var förut känd af mig.
Jag skulle nu taga itu med toiletten.
Detta var icke roligt.
Jag sträckte mig ett par gånger, lade mig ned igen, och blundade när min gamla beskedliga Anna frågade hvad jag befallde för en klädning eller rock, mössa eller hatt.
När jag icke svarade, lade hon fram just hvad jag icke ville hafva, och när jag slutligen i sömnig ton frågade henne hvarför hon just tog detta, svarade hon, att hon tyckte det kunde vara alldeles lika godt hvad
Hennes nåd tog.
Jag hade icke förut kommit att tänka på sanningen af detta, men nu stod den så bjert för mig, och jag sade – skrattande – så mycket man det kan, när man är sömnig och flat öfver att tänkt kortare än en som aldrig tänker – »du har ganska rätt!» – steg upp, satte mig framför spegeln och kände lika som ett écho af en önskan, att, än en gång, verkligen vara dessa tjugo år, som en gammal bekant – hvilken jag icke sett på tjugo år, tyckte min nuvarande ålder kunna vara, att rätta sig efter utseendet.
Medan Anna flätade mitt hår började jag betänka huru många pund smicker, och hur många uns sanning som möjligtvis kunde ligga i detta – min gamla bekantes – utlåtande.
Han är fåfäng och barnslig sjelf; derföre trodde han sig böra fägna mig med en fem års afprutning, – han tror mig vara lika fåfäng och barnslig; – derföre subtraheras ännu fem år, – han vill gerna ställa sig in hos mig, och detta tror han kan ske med förnekande af ytterligare fem år – summa femton afdragna från verkligheten, och nu – är det färdigt, nu säger han att jag ser ut som vore jag tjugo år.
Och – så när hade jag trott det, det är det allra värsta, ty han såg så trovärdig ut, och slog sina händer tillsammans med en sådan klang af sanningsfull förvåning, att den alldeles förvillade mig.
Men hastigt rodnade jag för mig sjelf, öfver min lätt-tro, och när han då försäkrade mig, att jag såg ut som vore jag femton – troligen för att öka den glädje af hvilken han förmodade att jag rodnade – då – då – då steg sanningen naken fram bakom öfverdriften, ty det är den mest genomskinliga af alla slöjor.
På allt detta och mycket annat, hvaribland äfven en och annan flägt af hemlängtan, en och annan ovillkorlig suck deraf – tänkte jag, medan Anna flätade mitt hår på högra sidan.
När det var färdigt, bad jag henne vara så god och fläta om det – på den venstra sidan, för att ånyo få mig en liten tankestund.
Men den var alls icke rolig, ty min kapris ångrade mig, och bara sura – grå – ljumma – sega tankar infunno sig, hvaribland den der – att jag nu snart skulle begifva mig ut för att uppsöka allt detta folk, som jag ville ingenting – var den största och otäckaste.
När jag ändteligen var klädd, sade Anna, att jag såg så ovanligt litet bra ut, var blek och hade helt matta ögon.
Som jag just då kände mig ovanligt välmående till kroppen, föreföll detta mig så komiskt och utan att rätt veta hvarföre, började jag hjertligen att skratta, och skrattade hjertligare ju mindre
Anna begrep hvarför jag skrattade.
Detta visste jag inte sjelf, utan trodde verkligen det var något förhäxadt, och när min gamla beskedliga Anna blef allt ondare och ondare, gjorde allt större och större svängar, och jag skrattade allt värre och värre, mot min vilja, då begrep jag, att detta – lika som så mycket annat af mina tilltag – är naturens lek och nyck, öfver hvilka jag icke kan förvärfva någon makt, huru mycket jag än må försöka det, – arbeta – streta, bita omkring med viljan – men allt förgäfves.
Jag ville gifvit allt, om jag i detta ögonblick kunde slutat att skratta, då jag tydligt såg, att jag dermed gjorde den stackars Anna ledsen och förtörnad, den enda varelse som på många, många mils omkrets, kände någon art af verklig tillgifvenhet för mig.
Men ogörligt!
Jag skrattade, och hjertat gret.
Detta mitt olidliga skratt, nu, var alldeles att förlikna med min oemotståndeliga gråt, fastän jag ser de mina lida af dessa omotliga tårar, som stundom i hvart ögonblick fylla mina ögon, just då – när jag så gerna ville le mot dem, glädja dem på allt sätt, visa dem huru de äro mig kära och oumbärliga, huru de på min stig strö de enda blommor som fägna mina blickar, – men när jag i stället nödgas jaga dem ifrån mig, för att i enslighet – med mig sjelf allena – få utgjuta alla dessa lidandets daggdroppar, som lidandet föder, och som föda lidandet.
Men tårar hafva ock ett slut, skratt äfven, – och jag slutade tvärt dermed, ty nu slog klockan fem, och nu var den tid inne, då hela badsällskapet möttes i salongen.
Det blef mig så trångt.
Jag undrar om icke sjelfva Napoleon – sedan han passerat något år på S:t Helena – skulle känt sig besvärad af att inträda i ett för honom alldeles okändt sällskap.
Säkert är att jag gjorde det, men nu segrade dock föresatsen öfver motviljan; jag drog handskarne på, tog shawlen öfver båda axlarna, drog en djup suck, tog en fast föresats, och med allt detta vandrade jag utaf.
Du tror väl att du skall få en uppradning af en hel skock menniskor, samlade för att tvättas – roas – begapas – beundras – klandras och – glömmas.
Nej – nej – det må någon amatör af »Galleri der Zeitgenossen» göra, – talar blott om mig sjelf, jag – säger dig blott att – har jag ingen makt öfver mitt skratt, mina tårar, mitt lynne med ett ord – så har jag det nu likväl öfver min känsla – – öfver detta – ändteligen i förnuftets och eftertankans bojor slutna – hjerta, som fordom ilade – ja skenade emot hvarje mensklig varelse, hvilken med en enda själfull blick visste att tränga in i detsamma, som med en enda ton gaf tillkänna, att harmoni fanns mellan oss.
Blickarne, tonerne – voro väl ännu ej slocknade – förklingade, men de studsade nu tillbaka mot något jernhårdt – stålblankt och eldfast.
Dock vände jag hufvudet bort, jag trotsade icke, jag förlitade mig icke på en nyförvärfvad oöfvervinnelig kraft, på omöjligheten att icke jernet än en gång kunde blifva flytande, stålblanka ytan brista, och det eldfasta – uppgå i ljus låga.
– Nej, jag trotsade icke, jag vände mig hellre bort – som jag det sagt – och slog mig ned öfver – Fruarna!
Hvad de nu voro artiga, de fruarna!
Du vet jag har en afsky för att tala om folks »artighet, vänlighet, förekommande sätt och ynnestfulla bemötande etc.» – – I dessa ord ligger ofta åmtals af skryt, men tro du mig, i dessa mina ord:
»fruarne voro mig nu af hjertat hulda och bevågna» – ligger ej en atom deraf.
– Nej långt derifrån, – men du förstår mig nog.
Två af dessa fruar blefvo för mig bemärkelsepunkter.
Den ena sökte jag, ungefär lika mycket som hon mig, den andra sökte mig, och jag flydde henne icke.
– Den ena var den artigaste, vänligaste, roligaste, qvickaste, ja – alla superlativer af hygglig.
Vi talade om allt, och hon alldeles hänförde mig med sitt – prat.
Jag tyckte att det låg så mycket deruti.
Min starka, ofta alldeles för starka och fruktbärande inbillning lade under hvarje hennes ord ett oändligt djup af tankar, och just derför beundrade jag ofta att sjelfva orden voro så simpla.
Hennes ögon – (ögon hafva alltid lurat och dårat mig) talade ofta djup, ren, allt genomträngande lefnadsfilosofi, när hennes mun pratade tok, och när hon talade om sitt hjerta – sina hemmavarande – sin man, sina barn – sitt hem, så trodde jag att det var med mina känslor för dessa, ty jag tyckte mig se något af mig i denna röstens vibrering när hon sade: »Min Adolf – min son – min dotter».
– Jag trodde, ty det händer mig ännu ibland att tro.
Dessutom var denna Fru A: – allas favorit, roade alla, roades af alla, var med om allt, och räckte till för alla – och – som jag det trodde – bäst för sig sjelf ändå.
Den andra – Fru B. nemligen – som sökte mig, och ofta, utan att egentligen finna mig, var tyst, särdeles i de stora samqvämen, men meddelade sig temligen otvunget och ledigt när vi voro allena, eller bland några få.
Dock tyckte jag mig tydligen märka, att af hvad som fins och sker i denna verlden, tre fjerdedelar åtminstone, var henne fullkomligt obekant, och att hon kanske litet eller intet tänkt öfver den fjerde fjerdedelen.
Hennes blickar sade just ingenting, ty hon såg icke ofta upp, utan lekte merändels med en törnros eller en annan blomma, under det att hon talade, och hennes ord voro ofta behagliga, men aldrig just särdeles originella.
Uppstod någongång dispute, så – – gaf hon väl icke med sig, men förblef tigande vid sin sats.
Ibland bekände hon helt öppet att hon väl tänkte helt mycket i saken, men icke med ord förmådde reda sig, och, jag medgifver gerna min orättvisa – att jag då egnade henne en liten gnista af förakt, – – och hvarföre?
Jo just för att hon erkände sig ega samma brist som vidlådit mig i alla tider, från vaggan som varit, till grafven som blir – att alltid hafva tänkt långt, långt mera, än hvad mina fattiga ord förslagit att redogöra, och jag – synderska! jag föraktade fru B. för att hon i enkla ord sade, hvad George Sand säger i så granna:
»La vie des trois quarts des artistes se consume à produire les parties incomplètes d’un tout, qui reste et meurt à jamais, enfoui dans le sanctuaire de leur pensée.»
Fru A. var alltid oändeligen väl klädd.
Alla beundrade hennes toilett.
Der framlyste både god smak och den skimrande rikedomens hela glans, samt varierades för hvarje dag.
Fru B. var äfven alltid väl klädd, men oftast i samma kläder.
Någon, som icke sett dessa båda fruntimmer förut, och som för första gången fått se dem tillsammans i sällskapsrummet, skulle måhända sagt:
Fru B. är bättre klädd än Fru A., men hade då någon yttrat:
Hon bär detsamma i dag som i går, som i måndags och i lördags – så – hade jemnförelsen snart utfallit till Fru A:s fördel.
Sådana äro vi vordna!
Kanske vill icke hvar och en medgifva det, men så är det dock!
Badtiden tog ett slut, och det nästan förr än jag den första dagen skulle trott, ty medgifva måste jag, att, oaktadt en stundelig hemlängtan, flögo dagarne ofta bort, jag vet icke på hvad för liknöjda vingar, men allt nog – de flögo.
Och kommo dessa sorgliga bilder, som dock aldrig vika egentligen från menniskan, så länge hon vandrarpå jorden, så länge solen står på himlen, lyser oss, men visar oss skugga bakom oss – kommo dessa under denna tid, så voro de dock artigare än annars ofta: – de togo ej tiden i lufven och höllo honom qvar, för att han skulle riktigt få se huru de tormenterade mig, utan de flögo med mig genom dagarne som flögo.
Du förstår ju hela denna flygt?
– Du mins väl ännu, huru vi i barndomsdagarne, i skuggan af G****:s ekar, och speglande oss i A***:s klara vågor, fördjupade oss i funderingar om möjligheten af vår enda önskan på jorden, – den att kunna flyga.
Vi talade derom, vi drömde derom, vi tänkte ej på något annat, och allt sedan den tiden har jag dock – så stadigt jag än tyckes vandra på jorden, med två skodda och bestrumpade fötter – dock alltid haft en känsla af flygt, som för ofta lagt ordet i munnen, och bilden i mitt sinne.
En gång skall jag dock få flyga i verkligheten! O Gud! må vingarne blifva hvita!
Förlåt, o Jean Paul att jag – ovärdiga – fuskar i ditt handtverk, du store, störste parenthes-makare!
Nu är jag ju åter hos badsällskapet, som niger, bockar och tager afsked, ty det skall skiljas och upplösas, för att aldrig mera sammanträffa på samma sätt, så länge sol och måne lysa; ty verlden är det stora kaleidoskop, der de samma bitarne (menniskor, djur, etc.) väl finnas, men omskakas för hvar sekund, och komma aldrig två gånger i samma fasoner åter.
Vi sade hvarandra oändeligen mycken osanning i dessa afskedsstunder.
Vi sade de elaka att vi älskade dem, skulle göra det i all vår tid, och aldrig glömma deras godhet, de ledsamma, att vi saknade deras sällskap, de obetydliga, att vi alltid skulle minnas dem, och de otrefliga att deras sällskap varit oss till stor fröjd.
Fru A. sade mig – uppriktigt som jag trodde – att hon vore otröstlig öfver att skiljas från mig, hade jag icke till halfs lofvat att besöka henne i sitt hus, under min hemresa, då det blott gjorde en obetydlig afväg.
Hennes ögon glänste när hon sade det, och jag – lättrogna – jag hel-lofvade.
Fru B. plockade sönder en törnros äfven under vårt afsked, och sade slutligen, med en darrning på den fina underläppen: »Skulle det icke gå an att taga ett nattqvarter på Björklund hos oss i hemresan, i stället för på någon gästgifvargård?
– Jag tackade oändeligen, och lofvade att tänka på saken.
Jag glömde det genast.
Fru A. och Fru B., som båda varit utan sina äkta män och sina barn vid badet, återvände nu direkte till dessa och sina hem, men jag – stackare – nödgades visa ett af dessa aftvungna artighetsprof som tära på vår lefnadsstråd, ty jag måste göra en lång omväg till X.-trakten för att der hälsa på gamla vänner och slägtingar, som jag icke sett på tio år, och som jag annars icke kunde vetat och begripit, huru gamla, ledsamma och tråkiga de blifvit på dessa tio år.
Derifrån begaf jag mig rakt på hemvägen, och kände en icke obetydlig ånger öfver den hela dag som Fru A:s glänsande ögon aflockat mig.
Om bara båda icke glänst – tänkte jag – om jag bara sett henne en profil ändå, jag hade då sluppit med en natt och en half dag.
Magien af Fru A:s blick hade tiden redan förtagit, och ångern öfver förhastade löften och beslut stod för tusende gången vid min sida, och hånskrattade nu som alltid, när jag för mig sjelf sade de vanliga orden:
»Ja – det vet jag, att detta är för sista gången etc.
» – Min marche-route skrefs af någon som gerna hjelpte mig, men som jag icke vågade se på, anande en glänsande blick, och fruktande att han med den kunde locka utaf mig än en dag eller half, från mitt efterlängtade hem.
Förbudssedlar bestyrde han ock.
De afsändes.
En hel dag öfver skulle tillbringas på Sandsjö hos Fru A.
Det var afton när jag kom dit.
Stället var visserligen vackert, men något – visst icke vanvårdadt – men dock ej med moders hand vårdadt, tyckte jag mig genast i framfärden genom park och trädgård finna.
Mycket var visst gjordt, men mycket syntes mig äfven vara ogjordt.
Det ena kunde man låtit bli, det andra borde man tagit till; det hela var beräknadt på de kommandes, de främmandes, ej på de hemmavarandes blickar.
Så der ungefär tänkte jag i de raka och svängande alléerna, och nu höll vagnen stilla vid porten.
Flera hundar skällde – groft och fint.
En herre, i svarta kläder och stor hvit näsduk, kom mig emot.
Jag blef fasligt rädd, helst han såg så högtidlig ut som en likbjudare, men – det var »Min Adolf!» – en brukspatron!
Han presenterade sig sjelf, och tog emot mig med tusende komplimenter och millioner ursäkter, för att hans hustru ej sjelf kom emot mig, men – sade han – den förb. toiletten (han var sjelf omklädd för en qvart sedan, det syntes tydligen) den kommer alltid i vägen för damerna.
Jag förundrades något öfver en aftontoilett på landet, men han förtrodde mig, att hela huset varit sysselsatt att sprita ärter när mitt förebud kom, för en half timma sedan – och att hans hustru – för ingen del velat taga emot mig i ärtspritnings-costumen.
Jag hann dock icke tänka på detta – eller förundras deröfver – ty nu kom hon sjelf flygande – och nu – skratta bäst du vill, ty jag gör ju det sjelf – nu förledde mig än en gång de glänsande ögonen, och dessa ord som hon tager – Gud vet ur hvad källa, der en själ speglar sig i hvarje droppa, utan att dock finnas.
»Min Adolf» – var en otroligt artig och ledsam karl.
Han sade så mycket vackra saker till mig och så mycket sura till sin Fru, vid hvars berättelser om sin badsejour han redan tycktes vara alldeles uppledsen, ty – när hon vände sig dermed till honom, egentligen för att i sina ord inlägga något förbindligt till mig – sade han ofta: »Min söta vän, det der har du redan berättat ett par gånger förut.» – hvilket på en gång bevisade hans ringa takt och hans hjertlöshet i allmänhet, och intetdera kunde jag fatta hos Fru A:s man.
Sådant äfvensom motsatsen deraf plär smitta – när det är af äkta sort.
De båda makarne smågnabbades ofta.
Frun vände likväl alltid först utaf det, men hennes ögon glänste då stundom af en glans – som – – – icke mera lockade mig.
Herrn fann en viss skadeglädje uti att sätta sin Fru på tinnarne af templet, plåga henne litet, reta henne litet, klandra dem hon tyckte om, berömma dem hon ogillade, och han hade något i sin uppsyn som tydligt sade mig:
»Du hade icke här att göra».
»Mina älskade barn» – som Fru A. alltid vid badet sade – bestodo af en son och en dotter.
Sonen var en yngling om aderton år, en valp som ännu icke öppnat ögonen, en kalf som ännu icke gått på bete; dottern – ett par år yngre – föreföll mig som ett i grund bortskämdt och något vårdslösadt barn.
Hon såg motsträfvig ut vid allt hvad modern bad henne om, moquante mot fadern, af hvilken hon likväl var ett lefvande porträtt, utan att hafva en skymt af moderns »glänsande ögon».
Ingen hade det alls, jag – som trott mig finna en hel familj med ögon, glänsande af lycka och inbördes trefnad – jag kände mig redan likasom litet lurad.
Aftonen gick dock fort nog, ty Fru A. har en verklig förvånande förmåga att tala i allt och tala bra.
I sjelfva hennes: »God natt! dröm att jag är den lyckligaste varelse i denna stund, då den jag så älskar, för första gången sofver under mitt tak!» – låg något som icke ens tycktes vara slägt med en tom salongs-compliment, och jag – inkom i mitt sofrum, förlåtande allt det andra blott för den älskvärda värdinnans skull, nästan beklagande henne.
Hon följde mig sjelf till detta sofrum, men, full af takt, dröjde hon blott ett par minuter der, begaf sig sedan bort, vände dock det behagfulla hufvudet i dörren och sade:
»Ack du sköna morgondag, om du ville räcka ett sekel!»
»Ack du älskeliga varelse!» – tänkte jag, och bad
Anna öppna fönstret, ty i mitt rum var rökt med något myskeradt rökpulfver, så starkt att mitt svaga hufvud omöjligen kunde fördraga det i tio minuter, och det var ej utan att i dessa tankarnas utrop: »Ack du älskeliga varelse!» blandade sig ett litet ogillande öfver denna »älskliga varelse» – som värdinna betraktad, emedan en god sådan låter aldrig röka, eller känner aldrig i sitt hus stark myskerad rökelse, utan att åtminstone göra sig underrättad om det behagar gästen eller icke, ty att blott traktera med hvad som smakar en sjelf, det är en så stor egoism, att den icke kan tänkas på samma gång som en god värdinna.
På allt detta tänkte jag likväl icke mycket då, utan blott på mitt hufvud, och mysklukten, och fönstret som icke kunde öppnas.
Oemotståndeligen drefs jag dock ut i farstugan deraf, och som jag bodde på undra botten, och ett par stora fönsterdörrar lätt och beqvämt ledde ut till trädgården, fördes mina steg ovillkorligen ditåt.
När man låter röka med mysk, och har fönster som icke kunna öppnas, så bör man verkligen vara så älskvärd som Fru A. det är, hafva så lätt utgång till en vacker blomsterparterr och herrliga löfhvälfda gångar, och kunna hugna sina gäster med detta gudaväder, som förmår att af en nordisk sommarnatt göra något paradisiskt, på en gång heligt och vällustigt, just så blandadt som det var i Edens lustgårdar, förr än Eva fick sin äple-aptit.