Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-Friherre Rantzou Johan Albert> anförde skrifteligen : Då Myntbestämningen nu mera blifvit, på sätt Stats- och Banco-Utskotten föreslagit, af alla fyra RiksStånden beslutad, har jag ansett mig böra emot ett sådant beslut anmäla min reservation.
Grunderne för min öfvertygelse i detta ämne bär jag utvecklat i det anförande, jag vid PrincipBetänkandets afgörande till Ridderskapets och Adelns Protocoll afgaf.
Dessa grunder hafva icke blifvit rubbade af hvad som deremot anförts.
Det enkla blir altid det sanna — och att genom onaturliga mesurer åstadkomma ett godt ändamål, torde sällan lyckas.
Jas, önskar stadga i myntvärdet så varmt, som någon annan, men jag önskar tillika, att denna stadga må vara försäkrad åtminstone för en längre framtid.
Icke tror jag, att den vinnes på den väg, Stats- och Banco-Ulskolten mvisat, om den nemligen någonsin kan vinnas, så länge man hänger sig fast vid den åsigt, 46 H. 1* 4 Den 19 October f. 111. att Staten skall vara monopolist för credit väsendet.
För mig framställer det sig ganska klart, alt, då man ansett Bankens ställning för närvarande icke medgifva realisation j så innefattar ett i förväg taget Beslut om Mjntbestäroning eit resultat, hvaråt man kan fägna sig, såsom barnet åt såpbubbla!!, men dermed man i sjelfva verket ingenting beslutat.
Hvad som är möjligt, är icke alltid säkert; och att basera ett beslut, som gäller nationens stora intressen, på blotta möjligheter, öfverenstämmer åtminstone icke med känslan af min pligt såsom rostegande i nationalförsamlingen.
Jag måste upprigtigt bekänna, att jag tror, det den rådande opinionen, att i närvarande ögonblick, och snart sagt för hvad pris som helst, gifva ett nominelt värde åt myntet, innebär en förvillelse, den jag knappast förstår, huru den möjligen kunnat hafva gjort sig gällande hos andra, än dem, som, i farhåga forén myntförbättring, derigenom trott sig rädda egna intressen.
Man har här mycket talat om det köpmans-intresse, som motsatte sig myntbestämningen.
Jag torde anses ega någon erfarenhet i detta afseende, och jag finnér mig derföre skyldig upplysa, att en sådan förmodan innefattar ett fullkomligt misstag, så framt nemligen frågan är om activa Köpmän.
För dem ar det den väsendtligaste fördel, att kunna grunda sina beräkningar på ett säkert myntvärde — och för ingen är den Den 19 October f. in. befarade myntförbättringen mera menlig, än för jern-expoi teuren, som erhåller högre pris för sitt jern, i den mån coursen försämras.
Bevisen härpå ligga för öppen dag, i de många mer eller mindre olyckliga ställningar, hvari förändrade kursförhållanden alltid skola införa större handelshus.
VexelOperateuren allena är den, som tilläfventyrs torde vinna, genom kursens ebb och flod .... men jag tviflar på, att detta intresse har särdeles många försvarare bland Köpmännen, emedan det just är dessa sednare, som få betala denna vinst.
Jag är således tillfredsställd af den uppoffring, jag, såsom sjelf Köpman, gjort åt mitt enskilda interesse, då jag, såsom medborgare, sökt att i närvarande tidpunkt motarbeta en myntbestämning.
Jag upprepar det . . . man finner det lätt att anskaffa den bristande qvantitelen i Bankens Silfverfond . .
. men förhållanden kunna inträffa, som göra det ganska svårt, måhända omöjligt, och man besinne, hvilken osäkerhet, och hvilket vingleri i älla penninge-lransactioner, som under denna mellantid skola komma att ega rum.
Hvartill bar då en sådan, egentligen att säga till ett verkligt ändamål kraftlös, opinions-yttring tjenat, om ej till att förvilla och göra oreda?
Genom det af mig önskade dröjsmål, intilldess man vore vuxen, att åt åtgärden gifva verkställighet, äfventvrade man allsintet i resultatet . .
. och den ali - 6 Den ig Octo ber f. m. männa Crediten skulle således då hafva vunnit allt hvad den nu, genom äfventyret, oundvikligen förlorar.
Ty vill man målet, så tror jag man säkrast uppnår det, då man vandrar sin väg med säkra och fasta steg . .
. men vill man hinna det med inbillningens skenande hastighet; så torde man lätteligen antingen helt oell hållit gå miste derom, eller ock genom någon olycklig cullbutt fördröja ankomsten.
Och skulle man icke i öfrigt till och med böra tvifla på, det man alfvarligt vilL målet .
. nemligen myntvärdets bestånd . . . då man alltjemt på samma olyckliga väg fortfar att sammanblanda StatsVerket med Banken, och låter 72 §.
RegeringsFormen qvarstå i dess närvarande skick . . . med häfden af Riksens Ständers missbruk utaf deras deri öfver Banken tillerkände myndighet.
Jag frågar, då denna § kan af den nu rådande opinionen anses hafva allt hitintills blifvit missförstådd, utan att man i grundlagsenlig väg vidtagit någon åtgärd till ändring af samma §, eller till upphäfvande af ”Rikets Ständers rätt, att genom Banken ”utgifva sedlar, som för mynt i Riket må ”erkännas;” hvad garanti har man väl då ställt derför, att Rikets Ständer icke hädanefter, såsom så ofta tillförene skett, missförstå eller missbruka denna §.
Hvilket annat bevis behöfves, för att stämpla halten af det beslut man nu fattat . . . och Dea 19 Oc tober f. iu. 7 hvars verkställighet man ytterligare vill köpa med ett Statsskuldssystem, som, de nyare theorierna må låta så förledande som helst . . . likväl alltid, i min tanka, kommer att blifva förderfligt.
Jag förnyar min protest emot det angående myntbestämningen fattade beslut.
Herr Uggla j, Carl Willielm'.
Jag förenar mig med Friherre Rantzou, i afseende på en myntbestämning efter de föreslagne grunderne.
Jag har redan förut då och då gifvit mina tankar tillkänna, att jag anser denna stats-coup så litet passande, att det varit mångfaldigt bättre att göra bankrutt.
Jag kan ej gå in på den ide, att Staten mera än någon enskild kan afskrifva sin skuld till Banken, och, så länge den står qvar, kan ingen utredning af Banken ske.
Det första, då någon uppgifver sin stat, måste vara, att inbekomma sina fordringar, innan man kan liqvidera.
Det andra, som ligger emot denna realisation, är att det fattas ett grundlagsbud, som förbjuder Staten att tillgripa Banken.
Intilldess Statens skuld till Banken, hvilken gör 19 millioner, blir liqviderad med Bancovinsten, afstår jag ej från en myntförbättring, ty den princip, att myntet ej borde få förbättras, kan jag ej gå in på.
Jag vill taga en liknelse, hvilken likväl måhända är något haltande.
Om jag hade ett hus, hvars ena hälft vore förfallen; ro - s Den ig Octo ber f. m. re det väl rätt att förstöra det, i stället för att reparera det.
Ehuru jag ej kunde reparera liela huset på en gång, kunde det dock ske lill en del, och inom en viss tid kunde det blifva till fullo repareradt, hvarigenom det blef både nyttigare och beqvämligare, Jag får förklara mig emot allt hvad, som här blifvit gjordt för att realisera.
Jag skulle ej vara emot. en myntbestämning, om ett grundlagsbud, och icke en Civil-lag, gåfve den helgd.
Sådant kan ske vid en blifvande Riksdag.
Banken kunde annars emedlertid blifva sköflad.
Jag anhåller, alt följande ord måtte få inflyta i Protocollet: att jag reserverat mig emot grunderne för myntbestäniningen.
Fortsattes pröfningen af Stats- och BancoUtskottens den 12 sistlidne September under N.’o 14 afgifne, och den 21 i samma månad f. m. på bordel lagde, Utlåtande, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottens under Nlis • r, 2, 3, 4 och 5 förut meddeldte Betänkanden, angående, N:o 1: bestämmandet af BancoSedelns silfvervärde; N:o 2: nödige ansedde provisoriske åtgärder, innan silfver-utvexlingen kan företagas; N:o 3:
Bankens förhållande till Staten, jemte hufvudgrunden för dess Lånerörelse; N:o 4: nödvändigheten af en förbättrad Lagstiftning för Banken; och N:o 5; någre lämpeliga an - Den 19 Oetober f. ra, 9 sedda stadgande» för framtiden, i afseende på så väl forsta enheten, sorn underafdelningarne af det metalliska myntet i silfver, 10 Punkten. 2, J, rj och 5 Momenterne.
Hans Excellence Herr Grefven och Lan dtMar skalken yttrade, att sedan Ridderskapet och Adeln i sista plenum den 16 dennes e. rn. afslagit 1 Momentet af 10 Punkten uti förevarande Utlåtande, och de 4 återstående Momenterne af samma punkt med det första ägde ett oskiljaktigt sammanhang, ansåg Hans Excellence desamma nu mera icke erfordra någon pröfning; hvaruti Ridderskapet och Adeln äfven hördes instämma. 11 Punkten.
Att Silfvers utlemnande från Banken härutöfver ej må tillåtas intill allmänna utvexlingens början, i vidsträcktare måtto , eller till andre ändamål än 1 ff. /j Art. af i8z3 års BancoReglemente stadgar.
Herr Rothlieb, Axel’.
Sedan io:de punkten blifvit afslagen, tyckes ir:te punkten icke kunna stå qvar, sådan den nu är, utan fordra en ny redaction, så att ordet härutöfver må utgå, och att i stället för ordet intill ordet före må insättas.
Derigenom får redaclionen en sådan lydelse: att IO Den i g O c t o L> e r f. tn.
Silfvers utlemnande frän Banken ej må tillåta?
före allmänna utvexlingens början, &c. Herr Hegardt _, Christian Bernhard:
Vid denna puukt ber jag få anmärka, att jag anser intet undantag hädanefter böra äga rum från stadgandet, att silfver icke får utlemnas från Banken innan utvexlingens början, hvarför ej eller nu derifrån bör medgifvas en afvikelse.
Vederbörande Akademier, som hittills åtnjutit ifrågavarande förmån, komma ej att förlora dervid, enär det ej mera kan blifva fråga om att få vexla sig till silfver för 48 utan för 128 sk, i papper.
I alla fall har denna tillåtelse, såsom mig synes, alltid varit principlös, och ej stått alt förena med rättvisa.
Bankens metalliska fond måste vara öppen för alla, eller stängd för alla.
Jag föreslår derföre följande lydelse:
Silfvers utlemnande frän Banken må ej tillåtas intill allmänna utvexlingens början.
Friherre Cederström j Jacob: Då Rikets Ständer redan bifallit, att Akademierne skola fortfarande få jettoner, lärer frågan mindre vara om det mer eller mindre consequenta i detta beslut.
Enär Rikets Ständer vilja lemna ett premium åt Akademierne, är det helt enkelt, alt ett motsvarande antal-Riksdaler afföres på Bankens disponibla vinst, och ej får gravera Den 19 Oetober f. ra. fonden för utvexlingen.
Det faller af sig sjelf, alt ett lilli äckligt öfverskott skall uppkomma, för alt anvisa skillnaden för hvad Akademierne fått rätt att växla.
Jag tillstyrker således, att punkten måtte antagas med den förändring, som äf Herr Rothlieb föreslogs.
Mig veterligen har det ej varit fråga, än mindre beslut, om annat, än blott att stadgandet skulle gälla äfven för år 182g.
För öfrigt har jag ej emot, om Rikets Ständer finna för godt att af Banko vinsten uppmuntra vetenskaper och konster, likväl icke så, att man får utvexla silfver på något annat vilkor, än allmänheten får det.
Det vore rättare, att af Stats-anslag lemna sådant, än af Banken.
Jag får på det högsta protestera emot allt undantag från hvad som stadgas angående Bankens utvexling i allmänhet.
Frågan är här af så liten vigt, hälst sedan 3 Stånd redan bifallit punkten, att vi ej behöfva stort dermed befatta oss.
Det är ej sagt, om utvexlingen till Akademierne skall fortfara eller ej; det är blott sagdt, att inga andra ulvexlingar få ske.
Denna utvexling är högst obetydlig, men jag får erinra att äfven en annan finnes i samma punkt, nemligen för Kongl, personers enskilta behof emot deras egenhändiga qvitto.
Det har Den 19 October f. m, äfven gått till ett ganska ringa belopp.
Huruvida sådant må fortfara, eller ej, bör lemnäs åt det BaneoReglemente, sorn skall uppgöras.
Saken är i alla fall en obetydlighet.
Jag anhåller örn bifall till punkten, endast med borttagande af ordet härutöfver.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade, med uteslutande af ordet härutöfver, i allt öfrigt godkänna litte punkten i Utskottens förevarande Utlåtande.
Herr Skogman, Carl David'.
Jag hemställer om icke, innan detaillerna af rätte punkten tiil discussion företagas, den i första, punkten reserverade frågan, hvad med 1664 års myntfot bör förstås, först må lill öfverläggning förekomma.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalk en yttrade, att Ridderskapet och Adeln vid afgörande! af rista punkten uti Utskottens förevarande Utlåtande beslutat, det borde öfver'läggningen om den af Herr Skogman nu omförmälte fråga, rörande hvad med 1664 års myntfot borde förstås, uppskjutas, intilldess 1 atte punkten för Ridderskapet och Adeln föredrogs; i följd hvaraf Hans Excellence äfven ansåg Den i g O c t o b e r f. m. i3 nämnde fråga nu böra af Ridderskapet och Ädeln pröfvas och afgoras, dock trodde Hans Excellence ordningen fordra, atti2:le punkten först blef för Ridderskapet och Adeln föredragen.
Härefter föredrogs i2:te punkten, sä lydande:
Att i sammanhang med frägorne om Myntbestämning och realisation, efter föreslagna bestämningsgrunder , Rikets Ständer måga hos Kongl, Maf.t i underdånighet föreslå, att en lägre enhet än 1664 års Myntordning utsätter och 1JJ6 års
Rea lis a tion s För o r dn in g åberopar, måtte för myntförhållanderne och penningeberäkningen i landet bestämmas, och att denna enhet må blifva ett silfvermynt af lika värde med 18 sk.
Silfver efter 1664 års myntfot, och alltså, enligt realisationsgrunden, motsvarande värdet af 1 R:dr Banco.
Enligt nu gällande föreskrifter är Svenska myntfoten i så måtto olika, att den rättar sig efter myntens storlek.
SpecieRiksdalern är i/blödig 1 gran, 8 skillingsstycket 11-lödigt 5 gran, och 2 skillingsstycket icke mer än 6-lödigt 2 gr.
Utom denna oformlighet, har myntfoten den ofullkomlighet, att ej svara hvarken emot den allmänna varuvigten i landet, eller någon af de vigter, hvarefter ädla metaller säljas på främmande orter.
Jag an - Den ig O c to ber f. rn. ser af stor vigt, att reda i myntfoten införes.
Jag finner ingen betänklighet vid att antaga ett medeltal af hvad det hitlils brukliga myntet innehåller.
Jag föreslår, att i R:dr i silfver mätte bestämmas till 53ot8o8ö Svenska ass, eller
T%^ ■© victualievigt bergfint silfver, samt att i förhållande derefter underafdelningarne bestämmas.
Denna bestämmelse är i sjelfva verket ett medium.
Denna ringa skilnad godlgöres, om alla underafdelningarne hålla lika halt, och Svenska Riksdalern blir i alla fall bättre, än Hamburger Riksdalern, som innehåller 528 ass.
På dessa skäl anhåller jag om proposition, att såsom utvexlingsgrund må antagas, att 1 R:dr silfver skall utgöra 53ot8o8^ ass, eller victualievigt berg fint silfver, och att underafdelningarne derefter må rättas.
Emot den siste talarens förslag skall jag utbedja mig, att få anföra några betänkligheter.
När man har smickrat allmänheten med det hopp, att penningeägarne skola få åtminstone 1 R:dr specie för 128 sk. i sedlar, anser jag för min del oriktigt, att vilja göra någon ytterligare afprutning, ehuru liten den än vore.
Jag kari derföre icke förlika mig med, att man skulle minska myntvärdet nära en skilling Banco, och att man skulle nödgas gifva nära 129 skillingar för alt erhålla den piece, som man förut er - Den 19 Octo ber f. m. i5 bjudit sig att lenina för 128 skilling.
Jag kan ej eller inse någon nytta af denna afprutning.
Den enda ändring jag skulle vilja medgifva, vore den, att man utelemnade bråket i ass, och tog hvar silfverRiksdaler till jemnt 534 ass.
Då skulle 18 skilling efter det värdet göra 2oo£ ass.
Då blefve 1 R:dr B:co jemnt ass-tal på £ ass nära.
Om man ytterligare kastade bort detta i ass, och tog
Riksdalern till jemnt 200 ass, så blefvo fördelningarne enkla.
Då blefve en Riksdaler 200 ass, 32 skilling j334 ass, 16 sk. 66} ass, 8 sk. 33-f- ass, 4 sk. i6f ass, och 2 sk. 8i ass.
Derigenom skulle vid skiljemyntets loyering stora fördelar uppkomma.
Denna ändring får jag tillstyrka.
Men för öfrigt kan jag ej finna någon verklig nytta af att tillsätta så mycket koppar, som Utskotten föreslagit.
Först och främst bortskänkes koppar, och dessutom blir myntets vigt förökad onödigtvis.
Det blir till och med något mindre användbart till förarbetning, och förlorar derigenom i sin egenskap af vara ; och jag föreställer mig, att ju flera goda egenskaper man kan gifva myntet, desto begärligare måste det blifva.
Jag hemställer derföre först, att loyeringen må blifva sådan, att myntet blir i4-lödigt, eller åtminstone controllbart, hvartill fordras r3 lod och om jag mins rätt 3 gran; sedan, att 1 R:dr B:co må utgöras af 200 ass; och sluteligen att en myntsort må blifva emel - i6
Den ig October f. in.
Ian 4 6 skillingar, nemligen på 5 skil Jingaivpå det man skulle kunna slippa belasta sig med koppar, och kunna liqvidera till och med en skilling genom växling.
Hela skillnaden består här, om man vill realisera efter 128 sk. i hela Specie-Riksdalrar, eller i \
Riksdalersstycken.
Då det sednare mera närmar sig till den mäst passande grunden för realisationen, eller medelcursen de sednare åren, hvilken är 127 sk. 2§ r:st. för 1 Riksdaler Hamburger, som är litet sämre än 1 R:dr Specie i f:dels stycken; och då tillika berörde grund har den förtjenst, att man kan införa ett förbättradt vigtsystem; kan jag ej annat än instämma i detta förslag, och lemna bifall till hvad Herr Skogman föreslagit.
Hvad först angår den frågan, som blifvit uppskjuten, rörande bestämmandet och rätta förståndet af 1664 års myntfot, så tror jag, att intet bestämmande deraf kan äga rum, emedan den är bestämd; och sådan den var 1664, måste bestämmandet vara för de 128 sk., som Rikets Ständer sagt skola blifva värdet af Specie-Riksdalern.
Men bär uppstå vid under-afdelningarne åtskilliga frågor.
Herr Cederschjöld har gjort en anmärkning, att under-afdelningarne höra vara af sam - Den 19 October f. m. •7 samma halt, som enheten.
Ju mera myntet närmar sig till vara, ju mera förtroende vinner det.
Det är således nyttigt, att skiljemyntet icke är blandadt med koppar, hvilket gör svårigheter.
På andra sidan åter är det nyttigt, att Staten icke belastas med en myntningskostnad, som skulle kunna åstadkomma ökade skatter.
Myntningskostnaden bör derföre afdragas på vigten, och i sådant afseende är det nödigt, att känna myntningskostnaden för Riksdalern och för underafdeiningarne, hvilka senare blifva dyrare i mån af deras litenhet.
Man bör på Myntet låta prägla så väl multipler, såsom 4 och 5 R:drs-slycken, som under-afdelningar af Riksdalern.
För öfver-afdelningarne blir afdraget i vigten proportionaliter mindre, i mån af deras mindre myntningskostnad emot den för det mindre skiljemyntet.
Innan nu Rikets
Ständer äga kunskap om hvad kostnaden gör i dessa hänseenden, ser jag ej, att Rikets Ständer kunna säga, huru myntet bör se ut, ej eller huru många ass det skall vara i Riksdalern och i afdelningarne.
Derföre får jag tillstyrka, att, innan Ridderskapet och Adeln beslutar, Ridderskapet och Adeln måtte infordra bestämd och noggrann uträkning öfver kostnaden för det nya myntet, så väl för en hel Riksdaler, som för underafdeiningarne och öfverafdelningarne, på det Ridderskapet och Adeln måtte kom46 H. 2 18 Den 19 October f. m. ma i tillfälle, att med sakkännedom besluta.
Dervid får jag äfven fästa uppmärksamheten derpå, att slagskattens afdrag i myntets vigt hör i prägeln vara utmärkt, ty den kan, efter hvad jag visat, ej blifva lika för alla myntsorter, och derest den ej står utsatt på myntet, kommer det att alstra misstroenden, och bereda oriktiga cursförhåll anden.
Jag har gjort mig den föreställning, att vid denna punkt det ej skulle komma i fråga, att det beslut Ridderskapet och Adeln fattade i i:sta punkten, att nemligen 1 R:dr Specie skulle utgöra 2f Riksdaler eller 128 sk. i sedlar efter 1664 års myntfot, skulle kunna förändras.
Jag har förestält mig, att afsigten med detta beslut aldrig kunde vara, att utlemna det gamla myntet ur Banken, isynnerhet som i i2:te punkten tillstyrkes, att, i sammanhang med frågorne om myntet, Rikets Ständer skulle föreslå en lägre enhet.
Jag gjorde mig den föreställning, att slutet af i:sta punkten blott angeck den fråga, om varan silfver skulle erhållas efter den myntfot, som bestämdes 1664, för 2f Riksdaler i Svenska Bancosedlar.
Hvad Herr Skogman anfört, innehåller intet annat, än att vi, vid afgörandet af hvad vi mena med 1664 års myntfot, enär den innehåller olika lödigheter för de olika mynten, skola bestämma, om det är Riksdalers-eller skil - Den 19 October f. n. >9 Jings-tal vi antaga såsom norm.
Nu uppkommer det förhållande, att den proportion Herr Skogman föreslagit, är öfverensstämmande med 16 sk. styckenas myntfot.
Jag tror således, att det ej skulle innefatta något förorättande mot den enskilte, att säga, att vi såsom vara beräkna Riksdalern efter 1664 års myntfot, men efter den del deraf, som bestämmer Riksdalern till 53or?ö8^- ass, nemligen den för 16 skillings-stycket.
Herr Cederschiöld har trott, att det skulle blifva att realisera efter 1 29 skillingar.
Om den värde Ledamoten täcktes fästa något afseende å hvad jag så många gångor förut yttrat, så tror jag, att en half eller en hel skilling mera eller mindre ej är af vigt.
Det gör ingenting; det är sådant, som i den inrikes rörelsen ej kommer i fråga, och i de utrikes förhållanderne äro skiljaktigheterna genom coursen större, och här måtte ej blifva fråga, om någon skulle blifva några tusende ass mindre rik, i fall man kan derigenom lätta eller försvåra utvexlingen.
Den siffra, som Herr Skogman föreslagit, är grundad på den beqvämhet, som för utmyntningen uppkommer.
Jag skulle tro att, om den af Ridderskapet och Adeln antages, innehåller den ett förtydligande, och att man vinner lätthet i verkställigheten, som man bör eftersträfva.
Men jag tror, att, om ock den icke bifalles, saken kan lätt hjelpas derigenom, att Ridderskapet och Adeln icke 46 H. 2* 30 Den 19 October f. m. ändrar sitt beslut om varan Silfver för Riksdalern efter denna grund, men i 1 2:te punkten afser en billig myntskatt i det nya myntet, emedan det ganska väl står tillsammans, då myntet blir ett tecken, som berättigar att uttaga varan silfver i Banken.
Jag fäster således ej den stora vigt vid denna fråga, som Herr Skogman, men tror att om Ridderskapet och Adeln beslöt detta, och de öfrige Stånden förenade sig deruti, skulle en stor lätthet vid verkställigheten uppkomma.
Jag anser mig endast böra hålla mig vid detta ämne i denna discussion, tills vi komma till den öfriga delen af 12:te punkten, ty om vi blanda in frågan om olika myntsorter, går discussionen svårare.
Jag bar således nu blott velat afgifva detta yttrande i följd af Herr Skogmans anförande, och anhåller att sedermera få svara Herr Cederschjöld om 5 skillings-stycken, äfvensom Friherre Cederström.
Herr von Troil_, Emil:
Det förefaller mig som ett besynnerligt öfverläggningsämne, hvad 1 R:dr efter 1664 års myntfot vill säga.
Om detta nu sättes i fråga, ser jag icke, luiru något beslut, som här fattas, skall kunna få gällande kraft för framtiden.
Som jag fattat det vilkor, hvilket fastades vid Ridderskapets och Adelns beslut i irsta punkten, innehöll det icke annat än beräkningssättet för silfvers inväxlande, och om man fastställer en billig slagskatt, så är det ju Den 19 Octo ber f. ra. 21 ingenting', som hindrar Herr Skogmans önskan, att myntet må komma i ett jemnt förhållande till den Svenska skålpunds- eller victualie-vigten.
Herr Cederschjöld, som anmärkt att myntet icke är annat än en vara, har beräknat vigten af denna vara i ass i stället för Svenska skålpund.
Hvad ass betyder, känna likväl ganska få.
Jag har egentligen begärt ordet i anledning af Friherre Cederströms önskan, att slagskatten måste bestämmas i förhållande till hvad utmyntningen egentligen kostar Staten.
Sådant låter sig icke göra, om man icke förändrar slagskatten för hvarje år och månad.
Den största kostnaden vid myntet ligger naturligtvis i byggnader, machinerier och tjenstemännens aflöning.
När nu myntningen uppgår till ett betydligt belopp, skall utmyntningskostnaden på hvarje piece blifva mindre, och tvärtom, hvilket förändras tid efter annan.
Således lärer man endast böra bestämma en viss slagskatt för hvarje stycke, som utmyntas, och då, genom dess fastställande till ± procent, vinnes den stora fördel, att myntet kommer i jemnt förhållande till vigten, kan jag icke annat än lemna mitt bifall till Herr LefreW reservation.
Herr Cederschjöld’.
Här har rätteligen blifvit anmärkt att denna fråga innefattar flera skiljaktiga saker, sorn icke böra sammanblandas.