Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har på förmiddagen, likasom på eftermiddagen, vidlyftigt ordat om grunderna för toll-lagstiftningen i allmänhet, och på eftermiddagen äfven talat om consutncnlernas rätt att icke belastas med allt för höga tullafgifter på de varor, som de behöfva.
Jag kan icke neka, alt ett sådant språk väcker min förundran.
De Hrr, sorn yrka afseende på consumenlernas rätt, månne de i sjelfva verket gjort sig fullständig reda för hvad med eonsumenter förstås?
För min del kan jag icke fatta, att i något civiliseradt land finnes andra eonsumenter i ordets rätta bemärkelse, än fängelsernas och fattighusens innevånare, ty icke finnes det någon fri medborgare med förmåga att vara verksam, som icke, då han eonsumerar cn artikel, jemväl kan med fog kallas producent af en annan.
Man kan ju genom immateriell arbete med själen producera, äfvensåväl som genom kroppsligt arbete, ehuru produeterne äro af olika beskaffenhet.
Betraktas saken ifrån denna synpunkt, hvilken lärer vara den enda riktiga, så kommer man ovillkorligen till det resultatet, alt producenter och eonsumenter äro indenliska personer, hvilkas intressen man på en gång försvarar när man tillser, atl sådana tull-lagar existera, hvarigenom näringarne kunna vinna lif och uppmuntran.
Man har här vidare hört såsom skäl för lägre tull på vissa artiklar anföras, atl dessa artiklar icke kunna i landet tillverkas till det behof, som förbrukningen påkallar, och jag hörde af en värd ledamot nämnas artikeln kläde, såsom en af dem, hvilka icke skulle kunna härstädes fabriceras lill det qvantum, som i landet förbrukas.
Jag får i anledning deraf lill den värde talaren hemställa, om han väl skulle i våra skobodar liona ett tillräckligt antal nya skoplagg, för att dermed på en gäng förse Stockholms 80,000 innevånare.
Jag belviflar det, och vägar lill och med påstå, atl om man ville samla alla de skoplagg, som för närvarande finnas färdiga hos samlelige ledamöter af Skomakare-embetet i Stockholm, sä skulle antalet icke räcka till för en åttondel af stadens innevånare; men tilltror sig val derföre någon alt påstå det icke cn tillräcklig qvantitet för behofvet kan här produceras?
Sä förhåller sig äfven med kläden och andra fabrikater.
Fabrikanten kan icke hafva ett tillräckligt förlagseapilal för alt tillverka i oändlighet och beständigt magasinera.
Han måste inskränka sin tillverkning till hvad som motsvarar afsätlningen och do reqvisilioner han emotlager; men lika säkert är, att om dessa reqvisilioner tiodubblas, så kommer äfven tillverkningen att i samma män förökas.
Det påståendet är således alldeles oriktigt, att för det en tableau visar tillverkningen af en vara lägre, än som behöfves för landet, denna vara icke skulle kunna i tillräcklig majngd för landets behof produceras.
Att föröfrigt förbudssvstemet i afseende på artikeln kläde verkat fördelaktigt, bevittnas ovedersägligen af den jemnförelse-labell, som fabriks-soeietelen i Norrkö6 11. 27 210
Ben 11 Januari e. m.
I>ing bifogat eu skrifvelse rönle detta ämne till Konungens Bej':h:de i länet, i och för upprättande af dess sednaste femårsberättelse.
Med lika mycken förvåning som tillfredsställelse iuliemtar man deraf till hvad böjd fabrikerna i Norrköping stigit genom det skydd, som tullförfaltningarne hittills dem förunnat.
Ifrån att år 1818 tillverkningen af kläden endast var 144,87fi alnar, hvarmed endast 763 arbetare sysselsattes, har den småningom uppgått så, att år 1838 sysselsattes 2,160 arbetare och tillverkningen utgjorde 453,424 alnar.
På den tid, som derefter förflutit till år 1843 har denna produelion så framgått, att arbetarnes antal utgjort 3,322 och tillverkningens qvantitet 638,940 alnar.
Jag frågar eder, mine Hrr, om icke ett sådant resultat af förbudsskyddel är i hög grad förmånligt för landel?
Med denna erfarenhet för ögonen, mäste man väl inse, att om det vore möjligt att införa förbudsskydd för alla industrigrenar, så skulle vi inom några qvinqennier se vårt iand uti ett välstånd, sådant hvarom man nu icke ens kan göra sig föreställning.
Jag vet nogsamt, att liberalislerue hafva helt andra åsigter och att del hör till deras läror, att man skall vara berättigad att köpa varan, der hon för bästa priset kan erhållas.
Det var med afseende pä denna sats, som en värd ledamot här anförde, huruledes man uti Rehuläuderua kunde tillverka ett helt dussin knifvar för samma pris, som blott en enda här i landet kostar.
För att fullfölja detta exempel, får jag hemställa till den värde ledamoten, om, i händelse man ifrån Hehnländerna skulle kunna införskrifva spanmål till hälften af bär gällande pris, han derföre skulle anse för nyttigt att verkställa denna operation och att i det stället låta våra egna fält ligga öde.
I sådant fall torde han likväl hafva den godheten att uppgifva huru och pä hvad sätt det stora antal menuiskor, sorn derigenom blefvo arbetslösa, skulle kunna beredas uppehälle — ett problem, pä hvars lösning deri liberala talaren icke synes hafva så noga varit betänkt.
Jag har föreställt mig, alt just medlet alt bereda arbete åt alla såmhällsclasser, äfven är rätta medlet alt bringa Staten till välstånd.
Skulle, också varan gälla tiodubbelt hemma emot hvad dea kostar om den bernias utifrån, sä stannar likväl arbetsförtjonsten inom landet, och penningeeirculalionen lider dä ej någon åderlåtning, hvarigenom crediten försvagas.
Vidare har samme talare anfört, att händelser verkligen timat bär i Slockholm, hvilka visat, alt-tullen redau är så högt uppdrifven soia möjligt.
Jag skulle i anleda, deraf kunna regalera den värde talaren med den upplysuingen, att varor, hvilka draga den lägsta tull, likväl till ganska betydliga qvantiteter insmuglas.
Sä länge tullafgifler linnas till, de må vara huru låga sorn helst, sä är det ett factum, sorn skall stä qvar i alla tider, att egennyttan gör försök alt åtkomma den ringa vinst, sorn undansnillningen af dessa afgifter medför, och alt således sjelfva tull-lagstiftningen, den må vara sträng elier mild, ieke Den 11 Januari e. m. 211 lili sig kan innefatta något verksamt medel att förekomma brott emot densamma.
Frih Cederström har tillstyrkt antagande af K.
M:s nåd. propos. i dess helhet, och samme värde talare har ansett tullbestämmelserna höra lämpas efter det förhållande, som äger rum i afseende på kostnaden för varans införande ifrån den utländske fabrikanten lill den inhemske afnämaren.
Cederström har äfven i anledn. deraf begärt, att man skulle infordra uppgift uppå huru många procent af varans värde, som ålgar i transportkostnad.
Den, som har aldrig så liten erfarenhet om verldsmarknadens förhållanden, lärer nogsamt vela, att varupriserne äro underkastade förändringar, såsom allting annat i naturen; alt i följd deraf varan kan den ena månaden hafva ett pris och den andra månaden ett annat, och att således hvarje försök att på detta sätt reglera tull-lagstiftningen skulle blifva alldeles fruktlöst.
Det har troligen ej fallit ur minnet, huruledes man vid sista riksdagen, på grund af inkomne consulsuppgifter å priset på spanmäl i alla hamnar på andra sidan Östersjön, grundade bestämmelsen af den importtull, sorn nu äger rum för denna vara.
Man har sett följderna deraf, flvetet står i utlandet för närvarande till så lågt pris, alt våra handlande funnit uträkning uti, att deraf importera ofantliga qvantiteter.
Jo den, att de inhemska producenterna, som lidit af nedtryckta priser på alla andra sädesslag, äfven mäste sälja deras hvete vida under dess verkliga värde, och således, för den utländska concurrensens skull, gått miste om den enda fördel inom spanmålsmarknaden, som de eljest haft alt påräkna — ett förhållande, som icke lärer kunna sägas innefatta uppmuntran för jordbrukaren, ehuru hans näring anses för en bland dem, som Företrädesvis bör skyddas och befrämjas.— Jag tillstyrker, alt Utsk:s betänk, må punktvis föredragas och Gr.
Cronhjelms reservation följaktligen icke komma under öfverläggning.
Det är sannerligen en stor konst all gå den rätta medelvägen.
Jag har under denna discussion blifvit öfvertygad derom, alt Gr.
Cronhjelm i denna fråga verkligen lyckats träffa dennaomedelväg, synnerligen dä jag lill hans reservation lägger Frih.
Akerhjelms tillstyrkande.
Jag får fästa uppmärksamheten derpå, ali K. M. i sin propus, icke yrkat ett bestämdt vidblifvande af den gamla tulltaxan.
K. M. har endast föreslagit, att densamma i de väsendtligaste delarne mätte bibehållas, och lemnar således öppet för R.
St. att derutinnan kunna göra åtskilliga tillägg.
Vidare får jag fästa uppmärksamheten derpå, att när alla tullafgifter varda borttagna å exporten, så behöfves det sannerligen att man ökar importtullen, för att derigenom ersätta den betydliga summa, som exporttullen förut inbringat.
Dessutom finnes del flera bestämda felaktigheter i Ulsk:s betänk.
Så t. ex. har manufactursmidet nu icke blifvit förtulladt med mera än 8 lödr 1 ti sk. per 212 Den 11 Januari e. m.
Sfå eller en sk. per få.
Det är sådana fel, som behöfva rättas.
A andra sida har man yrkat, att gå igenom Utsk:s hela förslag och dervid egentligen stödt sig derpå, att man ville göra det, för att befrämja näringarnas skydd: men de fördelar, som man härmed har åsyftat för att befrämja näringarne, kunna vinnas under det man genomgår det förslag, som Gr.
Cronhjelm framställt, emedan det omfattar sådana artiklar och fabrikater, som förtjena någon uppmärksamhet.
Hr von Hartmansdorff bär visserligen yttrat, att meningen icke vore alt genomgå hela tulltaxan, utan endast de punkter, deruti Utsk. föreslagit någon förändring; men om man nu går igenom dem, hvem hindrar då att icke åtskilliga talare skulle kunna få fram sin vilja att öka punkternas antal med den ena efter den andra, och på det viset skulle vi kunna få 864 artiklar till öfverläggning, lika sä väl som vi kunna få 164, som Utsk. föreslagit förändring uti.
Jag har egentligen begärt ordet för att visa, att man ganska väl med de satser, Hr von Hartmansdorff yttrat, dem jag visst icke ogillar, kan bifalla Gr.
Cronhjelms förslag, emedan de artiklar, som äro förbigångna, icke äro af betydenhet.
Hr von Hartmansdorff har upptagit och uppräknat dessa artiklar.
Jag är i anledn. deraf verkligen nödsakad alt gå tillbaka till samma artiklar och visa, alt de icke hafva den betydenhet, som den värde talaren velat gifva dem.
Jag vill först nämna alla artiklar, som igenfinnas ifrån sid. 35 — 39, ang:de exporttullarne.
Cronhjelm har i sitt förslag föreslagit, att öfverlemna helt och hållet åt K.
M. att reglera om exporttullen, med erkännande af hvad K. M. i denna fråga täckes förordna.
Således förfaller nu all fråga om dem.
Derefter kommer man till alabaster, hvaraf icke är införskrifvet mer än för 401 R:dr.
Af apotheksvaror är visserligen en mängd införskrifne, men de hafva varit fria under mänga föregående år, och har Utsk:s majoritet föreslagit alt belägga deni med införselstull.
Bark är subsummerad under Gr.
Jag vill icke besvära Hrnne med att gå igenom alla punkterna, utan endast fästa mig vid några få.
— Af plommon äro införda endast 149 få.
Coeffurér: här är endast fråga om att förtulla dem efter vigt i st. f. efter stycke alt bestämma, värdet per få af damernas coeffurer.
Käppar äro af den största obetydlighet och hafva endast blifvit införskrifna för 2000 r:dr.
Afven om de hädanefter komma att förtullas skålpundvis i st. f. styckevis, så kan skillnaden icke blifva mer än ett par tusen r:dr, och införskrifningen af denna artikel är en bagalelle, som icke kan trycka pä handelsvågen.
Hro von Hartmansdorff har också misstagit sig om cider, ty Frih.
Åkerhjelm har upptagit denna artikel i sitt förslag.
Jag vill icke trötta med att genomgå flere ibland dessa artiklar, hvilka jag tror samtelige, med undantag af ladugårdsproducter, icke årligen införas till Riket för mer än 100,000 r:dr, äfven med ett ökadt värde mot hvad som förut för dem varit beräknadt.
213 Medan jag har ordet vill jag likväl besvara en anmärkn., sorn på förmiddagen af Hr Hjerta gjordes emot mig.
Hr Hjerta förklarade, att han trodde, det jag skulle hafva begått ett misstag, dä jag uppgifvit, att den Tyska tullföreningens bestämmelser voro högre än de Svenska, och sade, att endast tullbestämmelserna å salt, soeker och caffe voro högre, alla andra deremot lägre än de Svenska.
Jag har gjort mig besvär att på eftermiddagen efterse delta och funnit, vid ett hastigt genomögnande af Tullloreningens taxa, att en mängd artiklar hafva ett betydligt högre tullbelopp i den än i den Svenska.
Se här ett utdrag derur, som bevisar sanningen af denna min uppgift!
Jag kan på grund af det nu anförde icke annat än vidblifva mitt första yrkaudc af bifall lill Gr.
Det hör till en af bristerna i vårt representationssätt, att om en ledamot en gång yttrat sig, och en annan sedan upptagit hans yttrande, men oriktigt uppfattat detsamma, så förlorar sig intrycket deraf.
Detta nödgar mig att återkomma lill några få punkter af milt yttrande i förmiddags.
En värd ledamot har förebrått mig, att jag nyttjat en hård term, då jag begagnat ett uttryck, som ban sjelf förut användt, vid ett föregående tillfälle.
Då jag likväl begagnat detta uttryck i alldeles samma mening som han, så torde jag icke hafva gjort något orätt deruti.
Man har påbördat mig att hafva sagt något så orimligt, som att orsaken till silfrels utströmmande ur Svenska Ranken vore endast att söka i de vexlingar, som ägt rum af Svenska sedlar ifrån Finland.
I de förhållanden, uti hvilka jag befunnit mig, måste jag väl veta, att de Finska sedlarne medtagit högst 1,660,000 r:dr silfver, under det att öfver 2 millioner utgått lill andra länder.
Deremot åberopade jag, alt Ilr Fåhraus hade med officiel la siffror visat, alt den minskning, som ägt rum vid jernexporten under åren 1842 och 1843, fullt motsvarade dessa båda årens silfverexport.
Härvid yttrade jag, att man måste taga i betraktande, att vi lyckligtvis onder dessa eljest olyckliga år hade på andra artiklar haft en gynnande conjunctur, t. ex. på trädvaror, som betaltes ganska högt och utfördes till eli betydligt qvantum; då i annan händelse vexelbristen och sålunda silfverutförseln hade blifvit större, utan alt i någondera fallet misstroende till Svenska sedlarne eller till värt myntvärde på denna utförsel utöfvat något inflytande.
Vidare har en värd talare erinrat mig om huruledes jag borde känna att Finska skeppare uttaga silfver ur Banken.
Detta känner jag visserligen, och har följt det med så stor uppmärksamhet som möjligt; men för närvarande är förhållandet sådant, att man kan antaga att i höst högst 10,000 r:dr blifvit ullagne af Finske skeppare, hvaremot vid början af sommaren 214 Den 11 Januari e. m.
Finske skeppare ingåfvo mycket Svenskt silfver vid liqviden af tullen etc.
Med största tillförlitlighet kan jag nämna, hvad jag vet ur de mest säkra källor, att den vexelrörelse för Finska Bankens räkning, som nu äger rum, har under de sista åren varit så ungefärligen lika lill favör för Sverige och Finland, alt den skillnad, som uppstått, egentligen har uppkommit derigenom, att några större arf under denna tid utgått ifrån Sverige till Finland, då i allmänhet mindre betydliga arf komma hit ifrån Finland.
Såom ett exempel på vådan af det system, som är i fråga att antagas, har man anfört Eskilstuna.
För min del mäste jag erkänna, att jag icke har erfarit Eskilstunas aftagande.
Jag är ledamot af K.
Comm.coll., som har en särskild tillsyn öfver finsmidet 1 Eskilstuna; men något annat aftagande derstädes har jag icke erfarit än det, som Eskilstuna fått vidkännas jemte alla dylika inrättningar i vårt land, i följd af den allmänna stagnationen i alt rörelse under de sistförflutna åren, och som visserligen icke kommer att afhjelpas, om det system att indraga lånerörelse och sedelstock, hvilket med sådan ifver förfäktas af den värde talare, som haft detta yttrande, komme alt ytterligare blifva rådande, då derigenom skulle afskäras, hvarmed så väl Eskilstuna som annan Svensk industri kunde arbeta upp sig och sysselsätta flera händer.
När man vill tillsluta alla källor för erediten att göra sig gällande i låneväg, och derföre drifver den satsen, att allt skuldsyslem är förderfligt, så hemställer jag, hvar svängkraften för industrien skall uppkomma.
Samme värde talare liar äfven anfört, att om man vill uppmuntra boskapsskötseln och bränvinstillverkningen, så måste man inrätta premier för dessa näringar.
Jag anförde just i förmiddags, att införseln af boskapsskötselns alster utgör så obetydliga qvanliteter, att om deu totalt upphörde, sä verkade det ingenting. 3000 tunnor salt kött och 60,000 LU smör o. s. v. utgöra icke så mycket som behöfves alt förse våra handelsfartyg, när de gå pä aflägsne haf.
Vill man uppmuntra boskapsskötseln, så finnes två sätt dertill.
Man skall börja med att låta bränvinsbränningen upphöra att vara appendix till landtbruket.
Det är på detta sätt, som man i Danmak gått tillväga, och under de svåraste conjuncturer arbetat upp sig till en förut aldrig uppnådd höjd i jordbruk och boskapsskötsel.
Vidare skall man genom lättade förbindelser emellan Rikets inre och dess kustprovinser, göra möjligt för de förra att täfla med ett främmande land att förse de sednare med deras behof af landtmannavaror.
Om man nu skulle genomgå alla artikiarne uti Utsk:s betänk.
, ifrån och med alabaster till och med ättika, så kunde det äfven vara lika mycket skäl att genomgå alla de artiklar, sorn uti 1841 års tulltaxa finnas omnämnda.
Då nu discussionerna i detta ämne vid sista riksdagen borttogo, om jag ej mins orätt, 14 plenidagar, så anser jag att man nu bör välja ett föredragningssätt, som leder till mera skyndsamhet och instämmer derföre i hufvudsaken med Gr.
Cronhjelm, ifrån hvars
Den 11 Januari e. m. 215 förslag milt är föga skiljaktigt.
Mitt afser nemi. att betrakta de i Gr.
Cronbjelms reservation upptagna tullsatser såsom maximibeslämmelser, hvilka af K.
M. kunna nedsättas, samt att uttryckligen bos Konungen anhålla, att K.
M. läcktes dels å införselstullen, efter den närmare pröfning K.
M. äger tillfälle egna ämnet, verkställa nedsättning i de af R._ St. förböjda belopp, om och enär en sådan skulle pröfvas nödig, dels i afseende på ulförselslullen, antingen alldeles eftergifva eller nedsätta densamma å sådane artiklar, der inhemska utförselns befrämjande eller lättnad i rörelse och conti oller kunna så fordra.
Men skulle man ej anse den äga företräde, så må den förfalla.
Då Hr Gr. o. Landtm, yttra de sig sista gången, rör:de min mening om föredragningssältet, gjorde han en sammanställning af K. M. å ena sidan, och afen enskild Riksdagsman å den andra, med uttryck, antydande, att jag icke skulle hafva lemnat den K. myndigheten den ära och aktning, som vederbort.
Jag har ofta uppburit förebråelser i motsatt riktning, men trodde mig icke skola få höra någon hänsyftning af detta innehåll.
Jag öfverlemna!' lill eder rättvisa, mine Hrr, att afgöra, om jag den förtjenst.
Då jag begärt ordet, var det egentligen för att bemöta några af den siste värde talarens emot mig riktade anmärku:r; men sedan jag är i det fallet till största delen förekommen af Frih.
Raab, så skall jag endast med några få ord taga Ståndets uppmärksamhet i anspråk.
Jag har uppfattat ett af Hr von Hartmansdorff yttrande så, att den värde talaren förundrade sig öfver, huru de personer, som behagade med mig dela samma tanka, kunde säga, att vi yrkade mera stabilitet än Hr von Hartmansdorff och de med honom lika tänkande, när Hr von Hartmansdorff vill öka tullafgifterna och vi deremot sänka dem.
Dervid får jag fästa uppmärksamheten på, alt vi alldeles icke vilja sänka några tullafgiflcr.
Vi föreslå bibehållandet af den gamla tulltaxan.
Jag tror, att då man talar om höjning eller sänkning, så måste man referera sig till någonting nu bestående, nemi. den nu gällande tulltaxan.
Vidare har en värd talare sagt, alt meningen icke vöre alt genomgå tulltaxans alla 850 artiklar.
Jag bestrider visserligen icke, att det kan vara den värde talarens mening alt icke genomgå alla dessa artiklar; men kan han väl neka, att om man icke inskränker de artiklar, som skola föredragas till något bestämdt antal, såsom jag föreslagit, så lärer hvarken den värde talaren eller jag eller någon annan kunna hindra hvilken som helst ibland Ståndets ledamöter att upplaga dessa artiklar.
En värd talare har säkerligen missförstått mig, då han trott, alt jag velat förblanda önskningsmål och beskaltningsmål.
Jag har visserligen icke misstagit mig om skillnaden eniellan dessa mål, ty jag har yttrat, att det betyder föga om man ökar lullafgifterna, emedan K.
M. vore i tillfälle att åter sänka dem, i händelse lian ansåg det hehöfligt.
Man har yttrat, 216 Den 11 Januari e, m. alt detta skulle hafva utseende af alt R.
St. ville framkomma med öfverdrifua önskningar, under medvetande deraf, att det berodde på K.
M. att afpruta desamma och icke bevilja melan ban vill.
Jag sade likväl, att man icke borde i önskuingsmål framställa öfverdrifna fordringar, utan att man borde bestämdt göra sig reda för huru långt man ville gå.
Hr von Hartmansdorff har uppräknat en mäugd artiklar, som han förmenat skulle blifva förbigångna, om mitt förslag antoges.
Raab har redan genomgått de liesta bland dem.
Jag får blott fästa uppmärksamheten dervid, att jag icke förbigått utförseltullen uti mitt förslag.
Föröfrigt, och då Frih.
Raab icke fästat sig vid tvenne vigtiga artiklar ibland dem, som Hr von Hartmansdorif anmärkt, nemi. strömming och kreatur, så får jag nämna, att orsaken, hvarföre jag icke föreslagit dessa artiklar lill förhöjning, och hvilken äfven finnes intagen uti min reservation, är den, alt dessa tvenne artiklar hittills lill största delen införts ifrån Finland, och jemväl till .följd af traktaten med Ryssland, dragit hälften af den tull, hvartill de enligt nu gällande tulltaxa äro satta.
Följden af traktatens upphörande blir den, att dessa artiklar komma att draga dubbelt så hög tull, som för närvarande för dem utgår, och dermed tror jag att man kan vara skäligen nöjd.— En annan talare har anfört, att jag skulle missräknat mig på antalet af de artiklar, som Utsk. föreslagit till förändringar, enär dessa artiklar endast skulle utgöra 104, i st. f. 194, som jag uppgifvit.
Jag får upplysa den värde talaren, att flera ledamöter inom Utsk. hafva uppgifvit antalet af ifrågavarande artiklar till 194.
Jag har icke räknat dem, men jag bar fått denna uppgift ifrån flera riksdagsmän, som räknat dem ganska sorgfälligt, och då dessa ledamöter kommit till samma resultat, så torde vi tillsvidare få lemna oafgjordt, hvem som räknat vilse.
Dessutom har talaren anfört, att exporttullen icke skulle kunna komma under pröfning, i händelse milt förslag antogs.
Detta torde härröra deraf, att jag gjort frågan om exporttullen summariskt till föremål för en enda propos.
Afven har den värde talaren sagt, att förändringen ifrån värde till vigt icke skulle komma i fråga.
Uti de delar, som jag upptagit i min reservation och i hvilka Utsk. förändrat bestämmelsen ifrån värde till vigt, kommer denna förändring naturligtvis i fråga.
Uti öfriga delar skulle jag tro den vara mindre behöflig.
Jag har hört ledamöter uti den comité, sorn år 1839 sysselsatte sig med vigtiga förändringar i tulltaxan, upplysa, att de dä hade till grundsats att så mycket som möjligt begagna vigtbestämmelser, och att på alla de ställen, der de icke begagnade dessa bestämmelser, skedde det derföre, att det icke lät sig göra.
I afseende på Hr Roseublads yttrande får jag fästa uppmärksamheten derpå, att mitt förslag äger det Företräde framför Hr Rosensblads, alt detta sednare till propos. upptagit bifall till sjelfva tullbestämmelserna och således uttrycker en opinion för en slör - Den 11 Januari e. m. 217 större inskräkning, innan man ännu granskat punkterna, hvaremot mitt förslag lemnar ht den efterföljande discussion att afgöra sjelfva tulibéstäm melserna.
Gr. von Platen: R. o.
Ad. torde icke finna olämpligt eller opassande, om en ledamot, som så litet äger rätt att räkna pä något inflytande som jag, fäster sig vid ett yttrande af en ledamot, hvilken äger så höga och så väl förtjenta anspråk derpå, som Hr von Hartmansdorff.
Jag fäster mig likväl mindre vid detta uttryck, emedan han genom sitt eget sätt att gå tillväga, visat, att han gjort sig skyldig till samma fel, som jag, om det verkligen varit något.
Han har nemi. ansett, att jag salt mig öfver atl befatta mig med småsaker.