Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna propos. besvarades med starka nej blandade med ja; hvarpå H r Landtm, förklarade det han funnit nej härvid varit öfvervägande; äfvensom att då i öfrigt icke någon anmärkn. emot Utsk:s förslag blifvit gjord detsamma komme att hvila till grundlagsenlig behanhandling vid nästa riksdag.
N:o 19, med förslag till närmare bestämning af tiden för motioners afgifvande.
Jag anhåller att, i afseende på denna §, få underställa Ståndet 2:ne anmärkmr.
Utsk. har föreslagit, att motionstiden skall förblifva oförändrad endast med den skillnad, att i st. f. hans beräknande från den dag, Konungen afgifvit proposm om Statsverkets tillstånd och behof, skulle hädanefter beräkningen ske från den dag, då riksdagen öppnas på Rikssalen.
Enligt min åsigt är med Utsk:s förslag föga vunnit, ty i allmänhet bör man kunna antaga, att Konungens propos. om Statsverkets tillstånd och behof aflemnas nära nog samtidigt med riksdagens öppnande.
Jag anser förslaget icke heller vara riktigt, emedan motionstiden bör beräknas såsom förut, eller från den dag, då proposm om Statsverkets tillstånd och behof afgifves.
Antages Utsk:s förslag så kan lätteligen inträffa, att, mången i fråga om anslag framställer motioner, hvilka varit öfverflödiga, om han afvaktat den dag, då R.
St. emottagit K.
M:s oftanämnde proposm, emedan de frågor om anslag som deri förekomma gemenligen äro framställde med bättre utredning än som är att förvänta af enskild motionär.
Det är ock vanligt, att motioner om anslag först väckas sedan man sett, hvilka Konungen i Sin propos. begärt.
Med ett ord, man väntar på denna, eller tager ledning deraf.
Jag anser en inskränkning i motionstiden väl vara behöflig, men jag hemställer, om icke Stån det, såsom sin gemensamma tanka, häldre ville antaga, att motionstiden inskränkes till endast fjorton dagar, räknade från den tid, då Konungen låtit till RiksStm aflemna Sin propos. om Statsverkets tillstånd och behof.
Jag har dessutom en annan anmärkn. att framställa rör:de motioners eller ärenders nedläggande.
I betänk, heter det nemligen : ”intet behörigen väckt ärende må nedläggas utan Ståndets beslut”.
Men nu har uti 49 § Riksd.Ord.-n, som Ståndet till Utsk. återremitterat, skilnad blifvit gjord mellan motioners väckande och motioners understödjande.
Någon kan väcka en motion, utan att hon ändock varder af 4 andra ledamöter understödd.
Om det icke sker, så skall hon, enligt Utsk:s förslag, förfalla eller icke få remitteras.
Imedlertid kan enligt denna § intet behörigen väckt ärende 6 IL 20 306 Den 2S Juni e. m. nedläggas utan Ståndets beslut.
Jag anhåller således att II. R. o. Ad. mätte såsom sin gemensamma tanka äska, att § i detta hänseende bör af Utsk. förtydligas, i den händelse Ståndet, hvarom jag anhåller, besluter att frågan om motionstidens förkortande skall återremitteras.
Någon annan förändring uti denna § har uti det af Hr von Hartmansdorff omordade afseende icke skett, än att orden ”behörigen väckt” blifvit införde.
Början af § lyder sålunda enl. nu gällande grundlag ”intet ärende må nedläggas utan Ståndets beslut”.
Det är således i alla händelser gifvet, att något ärende icke får nedläggas, sedan det blifvit väckt, såvida Ståndet dertill icke samtycker; men i en föreg:de § är förslaget, att frågor, ang:de förändringar af lagar och författningar, icke få upptagas, såvida de icke äro åtföljde af förslag till text och Utsk. har derföre trott att i consequens med detta stadgande ordet behörigen borde i denna § införas.
Hvad åter angår Hr von Hartmansdorffs anmärkn., att detta stadgande skulle stå i strid med Utsk:s förslag till 51 § 1 mom.
Riksd.Ordm, enl. hvilket en motion skall anses som förfallen, om den icke understödjes af 4 ledamöter, så får jag erinra, att denna motion icke nedlägges, utan den förfaller, och det måste väl vara någon skilnad emellan nedlägga och förfalla.
Jag tror således, att någon otydlighet i det af Hr von Hartmansdorff uppgifne afseende icke förefinnes.
Då vår gällande grundlag icke fordrar, att en motion, som väckes, skall understödjas af 4 ledamöter, sä är uttrycket i grundlagen att ”intet ärende skall nedläggas utan Ståndets beslut,” ganska riktigt, men så snart grundlagen bjuder, att en väckt motion skall understödjas, måste ordalagen rättas derefter.
Om ett förslag är behörigen väckt, d. v. s. riktigt framstäldt i öfrigt, men icke understödt af 4 ledamöter, så skall det, enligt Ulsk:s förslag, förfalla.
Nu heter det i 56 §, ”att intet behörigen väckt ärende må nedläggas utan Ståndets beslut”, hvilket gifvet- tillkänna, att det icke skall nödvändigt förfalla, utan att det kan behandlas och remitteras till vederbörligt Utsk., om Ståndet så för godt finner.
Jag tror således, att skillnaden emellan förfalla och nedlägga, hvarom Gr.
Lagerbjelke ordat, torde vara så obetydlig, att man troligen i framtiden lärer misstaga sig derpå, då misstag nu ega rum om vida betydligare skillnader än denna.
Mig synes följaktligen detta stadgande behöfva ett förtydligande.
I fall de båda förslag, som här varit under öfverläggning redan voro antagna och gällande som lag, och en ny motion behörigen väcktes, hvilken likväl icke understöddes af 4 ledamöter, så, på grund af 56 §, som bjuder, att intet behörigen väckt ärende får nedläggas utan Ståndets beslut, egde motionären icke, alt såvida förslaget, åsyftande förändringar i lagar eller författningar, icke vore understödt af 4 ledamöter, detsamma återtaga eller nedlägga, utan det skall anses förfallet; hvaremot, om förslaget icke blifvit behörigen väckt, det kan nedläggas.
Detta är den skill - Den 28 Juni e. m. 307 nåd
Hr von Hartmansdorff anser vara sä fin, att man på densamma kan misstaga sig.
Enligt mitt förmenande är det deremot just genom detta stadgande som dessa båda §§ stå i full harmoni med hvarandra.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts vara fulländad, yttrade Hr von Hartmansdorff:
Jag anhåller att Hr Gr. o. Landtm, ville framställa serskildta propos:r å de förslag till gemensamma tankar, jag uppgifvit.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade att då de 2:ne anmärkn:r Hr von Hartmansdorff framställt omfattade olika och af hvarandra oberoende föremål, R. o. Ad. torde finna, att serskilda propos:r derå borde framställas.
Sedan härefter Hr Gr. o. Landtm, framställt, att Hr von Hartmansdorff till en början föreslagit, att R. o. Ad. måtte såsom dess gemensamma tanka till Const.Utsk. hänvisa den anmärkn., att motionstiden bör inskränkas till 14 dagar från den dag då Konungen afgifvit
Sin framställning om Statsverkets tillstånd och behof; hemställde Hr Landtm, om R. o. Ad. antoge detta förslag.
Härvid ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå Hr Landtm, förklarade det lian trott sig finna att ja varit öfvervägande.
Hr Landtm, framställde sedermera, att Hr von Hartmansdorff vidare föreslagit, att R. o. Ad. måtte såsom dess gemensamma tanke till Const.Utsk. hänvisa den anmärkn., att Utsk:s förslag till redaktion af 56 § Riksd.Ordn. bör förtydligas, för att bringas i full öfverensstämmelse med det i Utsk:s mern.
N:o 17, afgifna förslag till ändring af l:sta mom. i 49 § Riksd.Ord:n, hvarjemte Hr Landtm, hemställde om R. o. Ad. antoge detta Hr von Hartmansdorff» förslag.
Efter härå med ja och nej afgifne svar, anhöll Hr Gr. o. Landtm., att då propos:n ånyo komme att framställas, R. o. Ad:s ledamöter måtte besvara den mera allmänt än nu, då svaret afgifvits med 2:ne ja och 2:ne nej, deraf pluralitetens mening ej kunde urskiljas.
Då härefter den nyss framställda proposmafHr Landtm, förnyades, ropades starka ja, blandade med många nej, hvarefter Hr Landtm, förklarade det han trott sig finna att ja öfverröstat nej.
Föredrogs ånyo Const.Utsk:s den 21 och 22 dennes på bordet lagde utlåt.
N:o 171, ang:de nedsättning af arrendet för Kronosäteriet Boda.
Under öfverläggningen om StatsUtsk:s betänk.
N:o 171 upplystes, hvad R. o. Ad. behagade erinra sig, att bostället Boda inropades år 1837 af nuvande arrendatorn Erasmi på arrende under 30 år, och att den handling, på 20* 308 Den 28 Juni e. m. hvilken Erasmi grundade sitt gjorda anbud, 1842 T:r, var en karta öfver bostället, uppgjord af en landtmätare vid namn Rosell.
Denna karta, enl. hvilken boställets åkerrymd skulle utgöra 152 Tl:d 1 kpl:d, upptog uti denna areal ej mindre torplägenheter än äfven trägårdstäppor, hvilket föranledde Erasmi, att å bostället göra det anbud, hvarföre han stannat.
Sedermera instämde Erasmi K.
M. och kronan till vederbörlig domstol med yrkande af nedsättning i arrendet, på grund af otillförlitligheten i de handlingar, han haft att tillgå vid arrende-auktionen, och lyckades äfven att vid de 2:ne första instancerne blifva tillerkänd nedsättning i arrendet, hvilket åter af Högsta domstolen upphäfdes med förklarande, att det emellan parterne upprättade kontrakt skulle lända lill efterrättelse; Grundande Högsta domstolen detta sitt beslut derpå, ”att den af t. f. förste landtmätaren Rosell år 1837 meddelade beskrifning öfver åkerjorden vid Roda, enl. hvilken, uti kontraktet, årlig spanmåls-ränta, af -J- T:na, ^ råg och 2 korn, för hvarje geometriskt tunnland, vore beräknad för 152 Tunne- 1 kappland, till 114 T:r f kpr, innehölle, att berörde jordrymd 152 Tl:d 1 kpl:d vore till utsatte belopp fördelad ej blott på Boda och derunder lydande hemman, utan ock på torplägenheterna, äfvensom att jorden på flera ställen vore mycket stenbunden och besvärad af syra”.
Häraf jemte flera andra skäl synes tydligt, att, hvad Erasmi sålunda anfört för erhållande af nedsättning i arrendet icke förljenar afseende.
Men härmed må nu förhålla sig, huru som heldst, Erasmi har genom Högsta domstolens beslut blifvit tillförbunden, att fortfarande erlägga arrendet.
Sedermera har Erasmi genom enskild riksdagsman, prosten Sätterblad sökt nedsättning i arrendet ända till 150 T:r.
Då ärendet första gången förevar inom Utsk., stannade afdelningen i det beslut, Hr Norin upptagit såsom sin reservation, och hvilket beslut biträddes af flere Utsk:s ledamöter, men arrendatorn hade flere gynnare inom Utsk., hvilka det lyckades, att göra gällande den åsigt, som i betänk.
N:o 171 finnes uttryckt, och som Utsk. sedermera ansett sig pligtigt, att vidblifva i betänk.
N:o 212, enär betänk.
N:o 171 blifvit af 2 Ständ bifallet, eller att arrendet skulle nedsättas till 150 T:r spannemäl.
Enl. min åsigt är det förslag, som först uppgjordes eller Hr Norins, det enda riktiga och på grund häraf anhåller jag, att Hr Gr. o.
Landtm, ville framställa propos. till bifall å de i Hr Norins afgifna reservation upptagne bestämmelser nemi. att R.
St. för deras del medgifva, att det emellan regementsskrifvaren Erasmi samt K.
M. och kronan ingångna kontrakt, om arrendet af indragna kornettsbostället Boda, må, så framt arrendatorn sådant åslundar, upphöra att vara gällande vid midfastan 1849, samt med boställets utarrendering under de återstående arrendeåren förfaras i enlighet med bestämmelserne uti K. kungörelsen, ang:de åtskillige förändrade föreskrifter till iaktagande vid utarrendering af Kungs- och kungsladugårdar samt andra kronolägenheter, hvaraf arrenden till Statsverket ingå, af d. 17 Juli 1847, hvaruti stadgas, bland annat, att ett minimum, hvarunder, och ett maximum, hvaröfver arrendet ej får gå, skall bestämmas, äfvensom att lägenhetens förre innehafvare, såvidt han desamme väl brukat, äger att, emot erläggande af den fast - Den 28 Juni e. m. 309 ställda maximisumman och öfrige vilkor, enl. författningarna, arrenderätten bibehålla”.
Här har visserligen, då frågan sista gången förevar hos R. o. Ad., framkastats anmärkmr mot Utsk:s tillstyrkande, alt midfastan år 1849 skulle bestämmas såsom den tid, från hvilken boställets ånyo förarrenderande borde räknas, emedan man påstod, att intill denna tid boställets utarrenderande icke medhunnes.
Då det emedlertid är att förmoda, att blifvande arrendatorn erbjuder det maximibelopp, K.
M. kan finna skäligt, att för bostället bestämma, skulle jag tro, alt, om boställets tillträdande utsättes till midfastan år 1850 arrendatorn går miste om den ytterligare lindring som kan pä det året belöpa och pä grund häraf tillstyrker jag antagandet af de bestämmelser Hr Norins reservation innehåller.
.lag förenar mig med Hr von Troil nu som förra gången.
Men jag erinrar mig, att någon ledamot af Ståndet framställde anmärkn. mot olämpligheten deraf, att vidtaga förändringen så hastigt som 1849, och att samma ledamot föreslog, att det först måste ske år 1850.
Jag hemställer derföre, ora icke tiden borde bestämmas till midfastan 1850, enär midfastan 1849 torde inträffa allt för snart.
Sedan härefter Hr Gr. o. Landtm, anhållit, att Hr von Troil, som begärt propos. till bifall å en af honom uppläst reservation, måtte upplysa, huruvida han önskade propos. å hela reservationen, hvilken efter de deri förekommande orden ”den 17 Juli 1847,” endast innefattade ett åberopande af författningens innehåll, som icke torde behöfva intagas i R. o. Ad:s beslut.
Hr von Troil: I auledn. af Hr Gr. o. Landtnäs yttrande, får jag vördsamt nämna, att jag anser det öfverflödigt, att propos. framställes å Hr Norins reservation i dess helhet, utan endast å hvad den angår boställets utarrendering vid midfastan är 1849 jemte bestämmelserna ifråga om minimi- och maximi-beloppen, som 1847 års författning innehåller.
Jag anhåller, att till Hr von Hartmansdorff få göra den erinran, att jag tror det vara lämpligare, att för boställets utarrendering antaga midfastan år 1849, emedan det är anledn. att förmoda, att äfven ett annat RiksStånd nemi.
BorgareSt., kommer att antaga Hr Norins reservation.
Skulle nu jemväl R. o.
Ad. antaga denna reservation, men med förändring af årtal, så uppstår en olikhet uti båda desse Stånds beslut, ehuru de i hufvudsaken tänka lika.
Jag tror derföre, att det vore bättre att antaga midfastan 1849 för boställets tillträdande och jag tror äfven, att, sedan maximi-arrendet å bostället blifvit bestämdt, arrendatorn förklarar sig villig att bostället på arrende ytterligare öfvertaga emot samma maximi-belopp.
Jag ser af betänk. 212, att BorgareSt. har med gillande af ifrågavar:de utlåt, fattat beslut i enlighet med Hr Norins reservation.
När så förhåller sig, mäste det vara säkrast, att sluta sig till denna reservation, på det att två Stånd må deri sammanstämma.
I sådant fall, är väl riktigast, om än öfverflödigt att reservationen i sin helhet antages.
Häruti instämde Hr von Troil. 310 Den 28 Juni e. m.
Sedan härefter det förslag till beslut, som finnes intagit i Hr Norins vid StatsUtsk:s betänk.
N:o 171 fogade reservation blifvit uppläst, blef detsamma uppå derom af Hr Gr. o. Landtm, framställd propos. af R. o. Ad. bifallet.
Dä nu 2:ne Stånd stannat emot två, hemställer jag vördsamt, huruvida icke R. o. Ad. skulle vilja inbjuda PresteSt.
, att förena sig uti det beslut, hvaruti R. o.
Ad. samt BorgareSt. stannat.
I vigtigare fall anser jag, att Stånden böra begagna sig af inbjudningar, men jag tror, att man bör vara serdeles sparsam dermed, ty eljest hafva de ingen påföljd.
Uti förevande fråga får jag afstyrka inbjudningen.
Då 2 Stånd stannat emot 2 i denna fråga och, i händelse något
Ständ icke förändrar sitt redan fattade beslut, blir det tvifvelaktigt huruvida frågan kommer att förfalla eller att utgöra föremål för votering i förstärkt StatsUtsk.
Man kan måhända med en del skäl säga att frågan skall förfalla; ty 69 § Reg.F. lyder sålunda: ”Uppstå antingen hos R.
St:s plena gemensamt, eller uti något af RiksStm, betänkligheter att antaga hvad StatsUtsk. tillstyrkt uti det, som rörer antingen Statens reglerande, eller bevillningens derefter lämpade hela belopp, eller hvad till riksg:s-kont:s utgifter och inkomster hörer, eller grunderna för riksg:s-kont:s styrelse och förvaltning, då bör votering i förstärkt StatsUtsk. äga rum”.
Nu rörer förevar:de fråga Stats-regleringen endast till ett obestämdt belopp och man vet således icke i hvad mån den inverkar derpå, emedan ännu icke något maximum af inkomst eller arrende är bestämdt.
Man vet icke om det blifvande maximum uppgår till nuvar:de arrendet, öfverskjuter eller understiger detsamma.
Man skulle således kunna påstå att denna fråga icke bör afgöras genom votering i förstärkt StatsUtsk. utan att den bör förfalla, hvilket åter, enligt min åsigt vore orimligt enär 2 Stånd bifallit Utsk:s förslag, hvarigenom arrendatorn skulle beredas en betydligare lindring i sina skyldigheter, och R. o. Ad. samt BorgareSt. hafva medgifvit arrendatorn rättigheten att blifva skild från arrendet.
Det kan då förmodas att något af de öfriga Stånden förenar sig i det beslut R. o. Ad. samt BorgareSt. fattat för att fä frågan bragt till slut, såvida en inbjudning till dessa Ständ i sådant afseende göres; och får jag, enär något hinder i grundlagen icke finnes för en dylik inbjudning till medStånden i en fråga af så tvifvelaktig beskaffenhet som den förevande, tillstyrka bifall till det förslag
Hr von Troil afgifvit: nemligen att en inbjudning måtte afgå till PresteSt. att instämma uti R. o.
Frih. Tersme den, Wilh. Fredr.:
Jag medgifver visserligen riktigheten af Frih. Palmstjernas yttrande, att det kan vara ganska tvifvelaktigt, huruvida denna fråga kan såsom en Statsregleringsfråga betraktas, och pä denna grund komma under votering i förstärkt StatsUtsk., men i alla fall är väl frågans natur sådan, attnär alla fyra Stånden, ehuru på olika sätt, tillstyrkt en lindring för ar - Den 28 Juni e. m. 311 rendatorn, frågan skall på något sätt af R.
St. afgöras, och behandlas, såsom under förflutna tider dylika frågor blifvit behandlade, när icke tvenne Stånd hafva fattat sammanstämmande beslut men alla fyra Stånden beslutat en förändring i det bestående.
Af sådan orsak kommer ärendet att gå till förstärkt StatsUtsk.
Hvad inbjudningen beträffar, delar jag Hr von Holienhausens åsigt, enär frågan beror blott på ett eller annat Stånds åtgärd, och, då här förutan 2 Stånd stanna emot 2, Utsk. föreslår R.
St., innan det afgifver förslag till voteringspropos., att förena sig om ett beslut.
Skulle R. o. Ad. likväl bestämma sig för en inbjudning, hemställer jag om icke äfven RondeSt. borde inbjudas.
Det kan vara lika mycken chance att detta Stånd som att PresteSt. är villigt att antaga inbjudningen.
Anlednm lill min framställning var, att Frih.
Palmstjerna, som är vida mera hemmastadd i grundlagarne än jag, yttrade till mig, att, då två Stånd stannat emot två, frågan möjligen kunde komma att förfalla och då jag önskar, att Erasmi kommer i åtnjutande af någon lindring i arrendet, önskade jag äfven, att en inbjudning måtte ske.
Jag begick likväl ett misstag då jag föreslog inbjudning endast till PresteSt., ty kommer en sådan att ega rum, är det väl lämpligast att äfven RondeSt. inbjudes att i R. o.
Ad:s beslut sig förena; men jag anhåller att få fästa uppmärksamheten derpå, att om såsom Frih.
Tersmeden yttrat en inbjudning kommer att från StatsUtsk. afgifvas måste den utgå derpå, alt R. o. Ad. samt RorgareSt. inbjudas att förena sig uti Preste- och RondeStms beslut derföre, att dessa beslut öfverensstämma med det hvari, Utsk. stannat.
Någon annan inbjudning kan frän StatsUtsk. naturligtvis icke göras och just den ville jag förekomma, emedan jag tror, att frågan icke bör pä sådant sätt afgöras.
Ar frågan åter af den beskaffenhet, att den icke annorlunda än i förstärkt StatsUtsk. kan afgöras, tjenar denna inbjudning till intet.
Kan frågan åter förfalla, står den för Erasmi på samma punkt som förut, derest icke tre Stånd förena sig om ett beslut, och af sådan anledn. anhöll jag om en inbjudning.
Och jag hemställer huruvida icke en sådan bör ske.
Jag skall icke förlänga discussionen om denua fråga, utan förenar mig med Frih.
Tersmeden derutinnan, att om R. o. Ad. beslutar en inbjudning den må ske såväl till Preste- som RondeStm.
Ad. behagade inbjuda Preste- och RondeStm, att förena sig i det beslut R. o. Ad. fattat i afseende på StatsUtsk:s utlät.
N:o 212, ropades starka nej, blandade med ja, hvarpå Hr Landtm, förklarade det han trott sig finna, att härvid nej varit öfvervägande.
Föredrogs ånyo och bifölls LagUtsk:s d. 21 och 22 dennes på bordet lagda betänk.
M:s nåd. propos. ang:de vissa lagbestämmelser med afseende på enskilda banker.
312 Den 28 Juni e. m.
Då det betänk., som närmast i ordningen är uppfördt på föredragningslistan och som angår stiftandet af lag om olofliga folksamlingar m. m. torde föranleda en längre öfverläggning, samt många betänkanden från StatsUtsk. inkommit hvilka torde böra framför de öfriga afgöras; så hemställer jag, om R. o. Ad. icke skulle vilja besluta, att sistnämnde betänk, mätte uppföras främst på föredragningslistan till nästa plenum.
Enligt den ordning för föredragningen af målen i nästa plenum, som, derest icke nu en förändring beslutes, är gällande, bör å föredragningslistan först uppföras StatsUtsk:s betänk:n N:ris 207 och 208 hvilka betänk:n äro mera angelägna att afgöra.
Jag hemställer derföre, om icke det af Hr von Hartmansdorff omnämnda betänk., kunde i ordningen på föredragna-listan uppföras näst efter StatsUtskis berörde betänk:n.
Jag hade förbisettt det af Hr von Troil framställda förhållandet och förenar mig med honom.
Uppå härefter af Hr Gr. o. Landtm, framställd propos. beslöts, att med pröfningen af LagUtsk:s betänk.
N:o 53, skulle uppskjutas och att detsamma å föredragningslistan för morgondagens plenum skulle uppföras näst efter StatsUtsk:s utlåt.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s d. 21 och 22 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 54, i anledn. af gjorde anmärkmr vid Utsk:s betänk.
(N:o 15) med förslag lill förändring, ang:de förlagsinteckning.
Jag anhåller, att Hr Gr.
Sparres och de öfrige ledamöters, LagUtsk:s betänk.
N:o 26 bilagde reservationer måtte uppläsas.
De vid ifrågavande betänk, fogade reservationer äro ganska vidlyftiga.
Jag befarar att R. o. Ad. skall tröttas af deras uppläsande och, i händelse Hr von Hartmansdorff tillåter, skall jag, efter förmåga, söka, alt i korthet redogöra för de skäl, som legat till grund för min och öfrige ledamöters reservationer.
Då härvid icke Hr von Hartmansdorff hördes begära ordet, företogs den af honom begärda uppläsningen; men derunder anmälde sig Hr von Hartmansdorff, som då han uppropades yttrade:
Jag har af andra erfarit, att emedan jag några ögonblick varit frånvande, Gr.
Sparre erbjudit sig, att, kortare än hvad reservationen innehåller, framställa de deri yttrade äsigter.
Deremot har jag naturligtvis intet att invända.
Med R. o. Ad:s bifall skall jag försöka, att sammanfatta de anmärkmr jag haft att i ämnet framställa, såväl då detsamma första gången inom Utsk. förevar, som äfven sedermera.
Lika med Utsk. tror jag, att en likstämmighet emellan det föreslagna stad - Den 28 Ju ni e. m. 313 gandet om inteckning i lösegendom och det redan befintliga om lösöreköp är af nöden, men jag tror, att det ifrågavar:de förslaget hvarken innefattar denna likstämmighet, eller tillfredsställer de anspråk, man i afseende på krediten kan hafva.
Hitintills har förmånsrätt i lösegendom utan att denna blifvit lemnad i pant varit medgifven vid förslag till bergsbruksrörelse och nordsjöfiskerierne.
Denna förmånsrätt, som, i synnerhet hvad angår den förra enl. de författningar, genom hvilka den blifvit införd, grundades på ett slags bolagskontrakt emellan förläggaren och bergsbruksidkaren, och tillkom genom iakttagande af vissa formaliteter, såsom kontraktets uppläsande, pä hyttebacken m. m. är något helt annat än den allmänna inteckningsrätt, hvilken ifrågavande förslag afser att medgifva.
Om med afseende på nuvarrde kreditförhållanden, en utvidgning i inteckningsrätten i lösegendom blir nödig, inser hvar och en angelägenbeten deraf, att den största möjliga försigtighet iakttages, till förekommande af de missbruk och bedrägerier, som öfver det minsta fel i kreditlagstiftningen kan medföra.
Jag har den öfvertygelsen att ifrågavande förslag icke innefattar alla dessa försigtighetsmått.
Uti K. förordningen om lösegendom af år 1835 hafva vi exempel på vådan af en lagstiftning, som icke innefattar tillräckliga garantier emot missbruk.
Klagomålen öfver denna förordning äro, och hafva varit så högljudda, att jag icke vidare vill omorda dem.
Jag fruktar, att snart samma missnöje skulle förspörjas öfver den föreslagna förordningen som den af år 1835.
Jag öfvergår nu till den likstämmighet, som borde ega rum emellan den föreslagna inteckningslagen och förordningen af är 1835.
Denna förordning går ut på att bereda en möjlighet för en borgenär, att genom köp betinga sig en säkerhet i gäldenärens lösegendom; den föreslagna förordningen afser beredandet af enahanda säkerhet.