Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kommer han tredje gången åter, varder från prestembetet afsatt.
Åtal emot stifts styresman eller den hans tjenst förrättat utföres vid stifts-stadens rådhus-rätt och emot annan prest vid domstol i orten i vanlig ordning.
Angifvelser i domkapitlet emot prest eller annan kyrkans tjenare för embets- eller tjenstefel i allmänhet och som ej rör sjelfva läran, skola genast gifvas K.
Befhule tillkänna.
Bjuder man icke sålunda något till att sätta i verket hvad Konung och Ständer i öfverenskomne och utfärdade lagar redan föreskrifvit eller som till antagande föreslagit är och nödigt bcfinnes, utan slappt lemnar derhän så väl det ena som det andra, så blifver följden särskildt hvad nya folkskolestadgan med dertill hörande anstalter beträffar, endast ökade tjenstemän, pensioner, kostnader och besvär utan motsvarande gagn; och att äfven så - 48 Den 3 December. dana ädla bemödanden för skolans bästa sorn Gr.
Rudcnscliölds, stranda mot den allmänna dåsigheten och liknöjdheten.
Dessa af Hr Ribbing väckta motioner begärdes på bordet.
M:s nedannämnde, i dag ankomne Nådiga propos:r till R. St.: l:o Ang:de de uti ordinarie räntan ingående persedlars omsättning och förenkling; 2:o Ang:de uphörande af den åtskilliga hemman åliggande skyldighet, att utgöra dagsverken in natura till Kungsgårdar och andra kronolägenheter; 3:o Ang:de anslag till erforderliga ersättningar för beredande af rättelse uti salpeter-hjelpens beräkning inom Calmar, Kronebergs och Jönköpings län; 4:o Ang:dc nedsättning i kopparräntan å tillverkningarne vid Stora Kopparberget samt i anledning af ånyo väckta frågor, dels om uphörande af allmogens inom vissa trakter af Kopparbergs län skyldighet, att till Stora Kopparbergs bergslag in natura leverera hemmansränte- och mantals- eller qvarntulls-kolen, dels ock om upliäfvande af öfrige åt stora Kopparbergs bergslag och hytte-egare tillerkände privilegier och särskilda förmoner; 5:o Ang:de åtgärder till behöfvandes undsättning i missväxtår ; 6:o Ang:de anslag till ombyggnad af Nockeby bro å vägen emellan Stockholm och K.
Lustslottet
Drottningholm å Lofön i Färentuna socken af Stockholms län; 7:o
Ang:de förmedling af räntan för lägenheter i förra kronoparken Strandskogen på Oland; 8:o Ang:de eftergift till förmån för Carlstads stadsförsamling af Kronans rätt till ett efter Näringsidkerska!!
Johanna Emilia Hollander fallet danaarf; 9:o Ang:de eftergift af Kronans rätt till danaarf efter afl.
Enkan B. H. Sandelin; 10:o Ang:de Notarien E.
Lundbergs, såsom arrendator af Strömsholms Kungsladugård, underd:st gjorda ansökning om eftergift af halfva Spanmåls-arrende-beloppet för år 1852 ; ll:o Ang:de uplåtelse pä viss tid åt enskild man af en, K. M. och Kronan tillhörig, intill K.
Operahuset i Stockholm gränsande tomt; 12:o Ang:de frami, förre Depart:s-Chefen i K.
General-tullstvrelsen, Kansli-Rådet F. D. Valerii enkas och barns befriande från honom ådömdt ersättningsansvar i målet ronde den efter afl. Upbörds-Tullförvaltaren M. F.
Finér yppade balans. 13:o Ang:de anslag af medel för nybyggande af ett Landshöfdinge-residens i Christianstad; 14:o Ang:de pension för Krigs-Rådet S. G.
Ehrenstams enka, Charlotta Gripenstjerna; 15:o
Ang:de grunderna för rättigheten att tillverka bränvin samt beskattningen derför; 1G:0 Den 3 Decemijer. 49 16:0 Ang:de
Statens medverkan för anläggande af jernvägar i landet; 17:o Ang:de liqviderandet af accords-amorteringen vid Landshöfdingetjensten i Calmar län. 18:o Ang:de understöd till Hospitalsfonden; samt 19:o Ang:de den s. k.
Äfvenledes föredrogds och begärdes på bordet K.
St. 1 :o
Med öfverlemnande af det utaf särskilde Komiterade afgifna underd. förslag och betänk:de, i fråga om ordnande af Credit-väsendet och Låne-anstalterne i riket; 2:o
I anledn. af väckt fråga om inbetalning till R.
St:rs Riksg:sKontor af en emot köpeskillingen för f. d.
Hofbageri-egendomen i Stockholm svarande summa af Myntverkets tillgångar; 3:0
Om förordnande af en Statsråds-ledamot för handläggningen af vissa i Riksd.Ordn:s 36 och 42 §§ omförmälde Riksdagsärender och 4:o Ang:de Folkskolelärares pensionering.
Frih. Creutz, Stephan, upläste följande:
Under Riksdagen år 1847 och 48 ingafs till R.
St. en motion, hvilken väckte en allmän och välförtjent upmärksamhet såväl för ämnets utomordentliga vigt, som för det sköna språk hvari den var affattad.
Ämnet afhandlade nyttan och nödvändigheten af frihet och tolerans i religiösa mål, det tidsvidriga i Svenska lagstiftningens samvetstvång i strid emot den öfriga civilicerade verlden, samt påpekande huru det var menniskans yttersta oförytterliga rätt att länka-, tro, bekänna och dyrka Gud efter sitt eget samvetes öfvertygelse och sina tankars upfattning, oqvald icke allenast utaf samhällets lagar, utan fast mera skyddad genom dess institutioner.
I hufvudsaken utaf detta ämne af samma mening med den ädle motionären, vågar jag att härmed till R.
St. afgifva mitt yttrande, uti den fråga, sorn under namn af religionsfrihetsfrågan nu sysselsätter så mänga hjertan i vårt land, och på hvars utkämpande till ett tidsenligt och framför allt kristligt resultat, så många blickar äro fästade med intresse.
I anseende till de förföljelser, som pågått i Sverige emot Dissenters, de s. k. läsarne, så bringas man i sanning till de sorgligaste betraktelser.
Då man ser prester och rättsbetjenter anklaga, inspärra och plåga landets innebyggare för det att de, af kärlek till Gud och Hans ord, äfven utom de kyrkliga gudstjensttiderne, sammankomma och upbygga sig uti detta heliga och dyra samt icke nog begrundansvärda ordet i den ordning och på det sätt, som af Ilerren Jesus och Apostlarne icke allenast blifvit tilllåtet ulan anbefaldt, så svider den rättsinniges hjerta, hvarhelst I H. 4 50
Den 3 December. i hela vårt vidsträckta land man hör sådana våldsåtgärder utöfvade.
Då man'sedan skådar in i Sveriges Grundlag och finner 16 § R.F:n, uprättad af 1809 års Ständer, anbefalla det vidsträcktaste skydd mot allt samvetstvång, så frågas med rätta, hvar gränsen är för prelaturens och den lagskipande maktens godtycke.
Denna § af R.F:n lyder så: ”Konungen bör rätt och sanning styrka och befordra, vrångvisa och orätt hindra och förbjuda, ingen förderfva eller förderfva låta till lif, ära, personlig frihet och välfärd, utan han lagligen förvunnen och dömd är, och ingen afhända eller afhända låta något gods, löst eller fast utan ran sakning och dom, i den ordning
Sveriges lag och laga stadgar föreskrifva; ingens fred i dess hus störa eller störa låta; ingen frän ort till annan förvisa; ingens samvete tvinga eller tvinga låta, utan skydda hvar och en vid en fri utöfning af sin religion, så vidt han icke derigenom störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer m. m.”
Man skulle tro sig lefva uti 12:te eller 14:de århundradet, under påfvedömets mörkaste tid, då man svängde mordfacklan öfver dem som trodde och bekände annat om det tillkommande lifvet än hvad den maktegande kyrkan holle för rätt, när man hör de dekreter, som äro utfärdade emot de s. k.
Läsarne i Norrland och Dalarne.
De arma menniskorna hafva blifvit häk tade, sammanlänkade två och två i black och införde, i likhet med tjufvar och skälmar, till länsfängelserne, nödgats undergå ända till högsta kroppsstraff, och slutligen det nesligaste af alla straff, det s. k. kyrkstraffet.
Öfrige hafva blifvit bötfälde till så höga böter, att om de skulle uttagas, bringas de dömde till tiggarstafven och nödgas att ”för samvetets skull lida sin egendoms försköning” och detta i den fattigaste landsort, der folket ofta för sitt lifsuppehälle måste blanda bark i sitt bröd.
Till råga på illviljan för hvilken detta gudfrukliga folk är föremål, nekar dem presterne utfärdande af vederbörligt pass till ernående af den arbetsförtjenst i kringliggande orter, som, till följd af Dalarnes karga natur, för deras lifsuppehälle är oundgängligen nödvändigt.
Beträffande särskildt
Orsa socken, hvars hufvudsakliga näringsgren består uti förfärdigande af slipstenar, skulle detta folk sålunda förhindradt i afsättningen af denna vara, bringats till hungersnöd, om icke kristligt sinnade menniskor både inom och utom fäderneslandet, såsom England och Frankrike, ömmande för det arma folkets betryck, räckt dem en hjelpsam hand.
Det är i sanning oroande, att uti det Protestantiska Sverige få erfara vederspelet af hvad som i århundraden af den Katholska kyrkan blifvit, ehuru fruktlöst, försökt, nemi. att på våldets väg söka bibehålla den statskyrkliga ”enheten”, förmedelst att intränga det fria evangelium inom densammas begränsade form.
Det Protestantiska Sverige ställer sig på samma låga ståndpunkt som den af detsamma, för sin intolerans så rättvist afskydda Romerskt Kathoiska kyrkan, och begår samma himmelsskriande D c n S I) e c t- m li e r. 51 orättvisa emot sina egna Irosförvandter som de Romerske emot sina proselyter.
Då Sverige fängslar och förföljer dem af sina innebyggare, som tro och bekänna dess kyrkas symboliska böcker, såsom förhållandet med Dissenters i allmänhet är, så förfölja de Romerske endast dem, sorn icke erkänna deras symbola.
Det kan icke försvaras alt Romanismen förföljer Protestanterne, men i dubbelt afseende oförsvarligt blifver det, att Protestantismen förföljer sina egna bekännare.
Då det Katholska Furstendömet Toscana dömmer till galerernc makarne Madiai för det att de blifvit Protestanter och Margareta Canninghame till tvångsarbete för det hon i strid mot den Katholska kyrkans Symbola utdelat biblar och evangeliska skrifter, så fängslar Sverige och dömmer till högsta kroppsplikt Orsa- och Elfdalsmännen för det att de, i öfverensstämmelse med kyrkans symboliska böcker upbygt sig i Guds ord och vår Frälsare Jesu Christi kunskap, men endast likväl på annat ställe än i sockenkyrkan.
Väl hafva de äfven sinsemellan anammat Sacramenterne, hvilket man, ehuru i uppenbar strid emot den Heliga Skrift, updiktat vara ett brott under benämning af ”gäckeri med de Heliga Sacramenterna”, änskönt man kan derom vara förvissad, så mycket mer som motsatsen icke är bevisad, att de ju med både vördnad och andakt, efter förutgången sjelfpröfning enl._ Apostelens ord, ätit och druckit till Herrans Jesu åminnelse.
Afven härutinnan hafva de icke afvikit ifrån kyrkans symboliska böcker, ty 7:de artikeln af Augsburgiska Bekännelsen lyder sålunda: ”Them varder lärdt, att thet är en helig församling, then ock alltid blifva skall.
Och är Guds församling the heligas samqväm, uti hvilken evangelium rent lärdt och sacramenterna rätt brukade varda.
Och till Guds församlings sanna enhet, är nog att vara samdrägtig i evangel» lära och sacramentens bruk.
Och det är icke för nöden att allestädes skall vara lika menniskostadga:-, kyrkoseder och ceremonier af menniskomän instiktade etc.” Att Sverige således förföljer sina egna trosförvandter och att Orsa-männens meningar icke är stridande emot symboliska böckerne, visar i öfrigt det afgörande svar de afgåfvo på de gåtlika frågor, som till dem framställdes utaf den Commission af prester, som upsändes för att undersöka deras läromeningar och på ett, inför hela Svenska folket så föga hedrande sätt, fyllde sitt updrag.
För att endast i förbigående belysa halten af den Commisionens andlighet, som vid detta tillfälle skulle utgöra och efter alla sammanstämmande vittnesbörd i verkligheten var ett urval af Statskyrkans prester, sammankallade, snart sagdt, ifrån brännpunkter för Sveriges bildning, som man torde få anse hjertat af Sverige omkring rikets största högskola, så kunna några få af deras frågor till en ”i själsbekymmer stadd allmoge” i sin mohn ådagalägga för R.
St. nödvändigheten af en reform, i andeligt hänseende inom landet.
N:o 1 af dessa frågor lyder så: ”Huru lyder första frågan i Laurelii spörsmål.”
N:o 2 ”Huru många stycken är det, hvarom denna fråga handlar?” N:o 12: 4’ 5 2 Ben 3 Becember.
”Hvilken skillnad är det emellan de ”Kanoniska” och ”Apoknjplaska"' böckerna?” N:o 32: ”Hvems
Son är Guds Son?” N:o 231: ”Kan du enl.
Guds Ord och ”Kyrkohistorien” närmare beskrifva den medelbara kallelsen till ”predikoembete!?”
Och då de i frågan N:o 232 tillspordes: ”om det andliga och offentliga presterskapets verksamhet och förhållande till hvarandra, (lika som inför den värda Commissionen det offentliga presterskapet icke hade af nöden att tillika vara andeligt), blef svaret: ”Det andefiga presterskapet är nöjdt att tiga då det ordentligen kallade predikar rätt Guds ord!”
Detta svar, för att använda en andlig skriftställares uttryck, ”är mera värdt än alla Commisionens frågor, ” hvilka voro allting mindre än lämpliga att tillställas en enfaldig hop af bondfolk, och synas endast ställde på — att kunna snärja.
— Detta svar gifvet' nogsamt tillkänna, att
Dalfolket icke haft för afsigt att ställa sig i strid med kyrkans bekännelseböcker.
Skulle de äler icke hafva erkänt kyrkans bekännelseböcker, utan i ett eller annat stycke funnit oförenligt med sina samveten att dem bekänna, så borde de i alla fall, enl. både gudomlig och mensklig rätt få fritt utöfva sin andakt, särdeles som deras borgerliga lefverne icke står i strid med den allmänna sedlighetens bud och sålunda ”icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer,” och detta så mycket mera som meningarne t. o. m. ibland skrifttolkare kunna vara delade, huruvida kyrkans symboliska böcker till alla delar står i öfverensstämmelse med den Heliga Skrift.
För att nu icke kasta sig in på Dogmatiska stridsfrågor, kan man icke underlåta att endast anmärka den öfverallt i dessa bekännelseböcker genomgående ”förbannelsedom” öfver olika tänkande, såsom ett beklagligt minnesmärke utaf den menniskan vidlådande svagheten att blifva
Despot då man sjelf lyckats komma till välde.
I alla dess hufvudartiklar heter det nemi.: ”Vi fördömme och förkaste dem, som icke tro och bekänna det och det,” eller ”Vi fördömme och förkaste dem som annorlunda lära;” och ehuru i detta ”fördömmande” alldeles icke ligger den utsträckning att det verldsliga regementet bör kunna hemta någon anledning att draga svärdet, så är dock ett likartadt ”fördömmande” att ingå i Guds domsrätt ock fullkomligt oevangeliskt.
Ibland menniskors barn har Gud aldrig tillmätit en sådan domsrätt åt andra än dem, med hvilka Han antingen sjelf ”personligen” talät eller dem han ”personligen” utsändt att förkunna
Sitt råd om menniskors frälsning och salighet, såsom Moses och Profeterna samt Aposllarne.
Kunde nu en Apostel Paulus säga: ”Om ock vi, eller en Engel af liimmelen annorlunda predikade Evangelium för eder, än vi eder predikat håfve, han vare förbannad” Gal. 1, sä kunna dock icke kyrkans fäder i samma mening göra detsamma; ty Aposlolatet innebär något vida högre, hvilket Paulus sjelf gifver tillkänna, då han på samma ställe tillägger: ”att det Evangelium han förkunnade var icke menskligt, ty han hade icke fått det, Don 3 December.
53 icke heller lärt det af menniskor, utan genom Jesu Christi uppenbarelse”.
Men om nu kyrkans fäder, med åberopande af dessa Apostelens ord, hafva rätt till ett dylikt yttrande, med afseende särskildt på Evangel» hufvudiära, nemi.: den fria, oförskylda udden och saligheten ”genom Iron utan Lagens gerningar”, så hafva de det alldeles icke med afseende på de mindre vigtiga ting hvarom Skriften, menskligt att tala, ingenting bestämdt lärer, eller rättare, som för vårt förmörkade förstånd blifver tvetydigt; ty bevare oss Gud från den mening, att hela kyrko-samfund skulle fara till helvetet, för det alt de hafva upfattat t. ex. läran om dopet eller nattvarden annorlunda än vi.
De käre fäderne! — hafva de af brinnande nit för Guds sak, i delta stycket galt för långt, så hafva de ”gjort det Gudi”, men aldrig än hafva de förenat det verldsliga regementet med det aruleliga, hvilka enl. hvarderas natur icke kunna förenas, och aldrig än låtit komma sig till last att hafva satt ”kött sig till arm” förmedelst vädjande till det verldsliga regementet att beröfva friheten eller Utgjuta blod för den, som annorlunda lärer eller tror.
— Att hersklystna hierarker icke kunna uphöra att vädja till det verldsliga svärdet för att uppehålla deras existens, dä apdiigheten icke räcker till, faller följdriktigt af sig sjelft, och påminner endast alltför lifligt om den redan af Daniel profeterade antikrist, som komma skulle i verlden.
Då Churfursten Fredrik den Vise tillfrågade den namnkunnige Erasmus, hvilken Påfven hade ombedt att skrifva emot Luther, men icke vågade alt spänna bälte med denne utomordentlige man; hvad han nemi. tyckte om Luther, ville han till en början undvika att svara, men ytterligare tillspord, sade han: ”Luther har begått tvenne stora fel: han har vidrört Påfvens krona och Presternas hukar!” — Detsamma gör Luther än i dag och särskildt med afseende på Svenska förhållanden.
Dä nu den Svenska Protestantiska Kyrkan sålunda fördömmer sina egna trosförvanter, der Evangelium hos dessa uppenbarat sig vara hvad det verkligen är, ett lif i st. f. en död bokstaf, ett fagert sken eller skrymteri, sä är naturligt att den äfven ur sin vingård uprycker det förmenta ogräs, som i dräglen af någon annan konfession än den Evangeliskt Lutherska tilläfventyrs kunde uppenbara sig, och hvarom vi hafva alltför minnesvärda och för Svenska namnet föga hedrande bevis.
Härutinnan åtminstone är den Svenska Protestantiska kyrkan i fullkomlig harmoni med den så förhatade Kalholska kyrkan, men huruvida dessa håda kyrkor stå i harmoni med Herrans Jesu ord om ogräset och hvetet i Math. 13 kap., der det heter: ”Pä det att när J uprycken ogräset, J icke skolén ock dermed uprycka hvetet; låter håda växa intill skördetiden, då Herren Sjelf allt skall vela att göra. skiljsmessan”; derom borde åtminstone icke mcningarne vara delade.
Hvilket omdöme skall fästas vid ett land hvarest man, tvärt emot civilisationens och menskliglietens billigaste fordringar, i tros- och samvetssaker våldför sig på sitt eget folk. ett land, 54 Den 3 December. sorn förnekar andra konfessioner elen iros- oell bekännelsefrihet som det i främmande länder önskar och verkligen erhåller för sin egen, der den gemena grundsatsen hyllas, att binda nationen vid menskliga bekännelseskrifter och tvinga dess mera tänkande individer med våld att bekänna och antaga för rätt hvad de mot bättre velande icke kunna tro.
Det kan icke sägas lindrigare än att ett sådant land är ett Påfvedöme.
Man menar sig i Sverige fri från Påfvedömets tryckande ok, hvilket ock är en sandling med afseende på det Romerska, men den som med allvar omfattar kristendomen, och sålunda icke kan antaga annat än den Heliga Skrift allena såsom auktoritet i trossaker, skall snart få erfara sanningen deraf, att det Romerska i verkligheten endast blifvit reformeradt till ett Protestantiskt Påfvedöme i Sverige.
Samma hufvud, som strålar med Sveriges Kontingakrona, kröner Upsala mötes Påfveliga beslut till den ändan äfven med Tiaren, så till sägandes, och hyllar man Sveriges Konung till Summus Episcopus Ecclesite eller Svenska Kyrkans högsta Öfverhufvud, hvilket Påfven i Rom fordom var, ty i likhet med honom tilloch afsätter Konungen 'prester, befaller öfver bön- och lielgedagar, böner och bönesält, gillar eller förkastar katecheser, psalmoch hatidböcker, ceremonier och kyrkoordningar m m. som till Gudstjensten hörer.
Såsom Summus Episcopus eller kyrkans högste Biskop eller Prest, måste Konungen, om ock personligen Hans hjerta hlöder vid dessa presterliga obefogenheter, tillmäta vissa menniskor saligheten och andra fördöma, enl. det eller det mötets beslut, sorn af Kejsare, Konungar, Furstar, Kurfurstar, Biskopar och Prester för sig och än mer, ”för sina efterkommande” (enl.
Upsala mötes beslut) underskrifvet och med secrct och insegel bekräfta låtit”, såsom uttrycken uti dylika samvetstvångsplakater merändels lyda.
Ett dylikt tillvägagående måste de kristne lida, vid äfventyr af köttslig bestraffning, och i det man utgifver denna sammanblandning af det verldsliga och andliga regementet såsom en Guds ordning, fordrar man och tager till stöd för denna falska .sak: att menniskorna skola ”vara ali mensklig ordning ttndergifne för Herrans skull”, och vara ”Öfverheten, som väldet häfver, underdånig”.
— Det är visst att detta opröfvadt låter vackert för mången, men vissare är, att det bedrager ännu fler; Iv hvar och en bör veta att vi skole vara den ”menskliga ordningen undergifne” nemi. i hvad som rörer ”menskliga ting”, såsom skatteränta, lull och yttre förhållanden som tillhöra tiden och vara Öfverheten som ”väldet häfver”, underdånig nemi. ”der den häfver väldet”, ty icke konna menniskor hafva ”välde” öfver hvarandras själar.
Men då Öfverheten vill gripa in på ett område der den icke har att skaffa, så ”mäste man mera lyda Gud än menniskor”, såsom Luthers föredöme nogsamt vittnar: att han, ehuru han genom både ord och sitt eget oförviteliga lefverne, inskärpte lydnad för Öfverhelen-i ”menskliga ting”, så drog han aldrig i betänkande att icke inskränka denna lydnad så snart det var honom afgjordt att Öfverhetens befallningar stridde Den 3 December. 33 emot Guds Ord.
Statskroppen har af Gud intet annat updrag än uprätthallandet af de borgerliga lågarne förmedelst ”svärdet som Körningen ieke bär förgäfves”, ty ”Han är Guds tjenare” i ”den menskliga ordningen”, ”dig till godo”, säger Apostelen, ”de onda till straff och de goda till pris”.
Själen i denna kropp är således ”helighällandet af Guds lag”, hvilken ”af naturen är inskrifven i hvarje menniskas bröst”, der det likaledes medskapade samvetet och tankarne bära vittnesbörd, anklaga eller ursaka.
Hed ningarne kunna derföre likaväl uprätthålla denna den yttre Gil domliga justitian i tiden, som de, hvilka kalla sig för kristna, hvarom de gamla Greker och Romare gifva talande bevis så väl som de hedniska stater i våra dagar, der kristendomen både tolereras och skyddas.
— Religion äter, är något helt annat och begriper endast den odödliga menniskoandens individuella eller konfessionella förhållande till Gud, och huru menniskorne efter ”Ordet” upfalta, dyrka och bekänna Gild, kan väl rimligtvis icke komma under menniskors, utan under Guds dom, hvilken allena kan se till hjertat.
Som Staten endast har att göra med ”lagen”, sä handlar den först dä rätt i hvad som rörer ”Evangelium”, nälden lyder lill vår Frälsares ord och ”sticker sitt svärd i ”skidan”, samt öfverlåter ät Gud att både ransaka och döma, sä mycket mer som Evangelium aldeles icke duger att tillämpa i det verldsliga regementet, ty det förra är det hvaruti ”synden förlätes” och det sednare hvarest ”svnden straffas”.
I det sednare heter det: ”Den som utgjuter menniskoblod, hans hlod skall ock af menniskor utgjutet varda” eller lif för lif och, som Skriften så träffande uttrycker sig* ”Öga för öga, tand för tand”.
I det förra åter heter det: ”J skolén icke stå det onda emot” samt ”om någon lager din kjortel ifrån dig, så gif honom kåpan med”.
Huru vill efter denna regla det verldsliga regementet uprätthålla den borgerliga ordningen?
— Då Luther lärer öfver vår Frälsares ord: ”Gifver Kejsaren det Kejsaren tillhörer och Gudi det Gudi tillhörer”, tilltalar han Öfverheten så: ”Det fria Evangelium och Guds Ord vilja vi icke gifva i edia händer; J håfven ock ingen makt deröfver, ty eder regering är allenast timlig, och angår verldsliga håfvor, men Evangelium är en andlig och himmelsk gåfva, derföre sträcker edert välde sig icke till Evangelium och Guds Ord”.
Samma anda genomgår äfven kyrkans Symboliska böcker, hvars rältsfader Luther var, men presterne och öfrige hierarkiens kämpar vilja icke höra derpå, utan dem falskeligen uttyda och tillämpa, om de ens känna de Symboliska böckernas innehåll, och kunna således, för sina enskilda intressens skull, icke uphöra att suga på nationens hjerteblad och insistera derföre uppå: att
Guds verk skall drifvas med ”en arm af kött”.
I den Heliga Skrift skall man ingenstädes igenfinna en bokstaf som tillerkänner öfverheten eller det verldsliga regementet någon domsrätt i trossaker, ej eller någon Konung eller Furste såsom kyrkans öfverhufvud pä jorden, ty detta har Kristus sjelf förbehållit
Sig ensam att vara, i det han lofvat sina trogna, Sin utvalda församling, att ”vara när dem alla dagar intill 56 Ben 3 December* verldens ända”, i det andelina regementet vill Han sjelf vara Konung och tål ingen medregent samt brukar der intet annat svärd än ”det tveeggade”, som är en domare öfver tankar och hjertans upsåt och har ännu aldrig med detsamma gått tillväga med något annat ”välde”y än sanningens öfvervägande och bevisande magt.