Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lill fluteligt bfwerwäganbe och afgörande företogs nu den af Auditeuren Herr ker I^öniZ, uti ingifwit Memorial, wäckta fräga om constituerande af Extra Den 16 September. 535 Extra Stats-Räd; och uplästcs härwid ä npo det af Herr RiddarhuS-Sccreteraren Silverstolpe tvid Utskottets sista sammanträde aflemnade
"Oen wäckta frägan om
Personers provisoriska tilfbrordnande att i nägot Stats-Räds fränwaro bestrida betz göromäl, har, i fblje af Domare- och Regerings - magtcrnas olika beskaffenhet, naturligen dclak sig i twännc, nemligen: 1:0
Om ett sädant tilfbrordnande mä kunna äga rum inom Högsta Domstolen, enär, enligt 2s § Regerings - Formen, uti densamma under fredstider företagas och afgöras mäl, som frän Krigs-Domstolarne dragas under Konungens pröfning, i hwilka fall twänne Militaire-Ledambter af Stats-Rädct böra sädana mäl öfwerwara och deröfwer rösta. 2:0
Om inom sjelfrva Stats-Rådet i allmänhet ett sädant förordnande mä äga rum!
I analogie med hwad jag tilfbrene yttrat mlg, att Justitie-Räden, säsom i sin befattning inskränkte inom Domare - magtcn, hwaruti Konungen blott med 2 röster deltager ock säledes uteslutne frän befattning med egentliga Regerings-ärender, mä wid Riksens Ständers sammankomster njuta Riksdagsmanna-rätt, skulle jag för min del ej anse nägon olägenhet upstä af derr första frägans bejakande, blott de wilker derwid fästades, att de nödwändigt militaire-personer Konungen för berörde Krigsmäl inom Högsta Domstolen konstituerade, icke ägde säte och stämma i Staks-Rädet, och wörö underkastade Oomare-jäf och answar.
Jag skulle sä mycket häldre bejaka densamma, som jag tror att, om Ståts-belägenheten medgifwit vh en tilräcklig tid lill 536 Den 16 September. kill kkpfwande af dm mängd wigtiga frägor, hwaraf en dcl blott likasom i utkast finnes i Regerings - Formen, sä hade wi förmodctigen genast föreslagit nägok stadgande enligt med det, svin nu är i fräga, och icke sammanblandat Stats - Rädets och Högsta Domstolens befattningar.
Beträffande äter den andra fragan, tilstär jag öppenhjertigt min öfvertygelse wara helt annan, och utbeder mig Utskottets tälamod wid en nägot utförliga» re framställning af de skäl,-hwarpä ben sig grundar.
Enligt Z4 Z Regerings - Formen, innehafwa Stats-Ministrarne och Stats-Rädcn wcrklige Embeten, upfbrda i Rikets Stat:
De hafira ock till följe häraf redan blifwit med bestämda löner förscdde.
I sts § sägcs, att de hafwa förtroende-sysslor, hwarilrän Konungen mä dem entlediga, när han pröftvar Rikets tjenst det fordra.
Dessa stadgande» innebära wäl onekligen den mening, att Staks-Rädcts Ledamöter jche hafwa Eommissioner, efter orden Embeten och Safflor tydkigeir nämnas: det will säga, att de innehafwa tjcnstcr, sä pelmanenta som förtroende - tjenster kunna wara; frän hwilka de icke, säsom frän blotta kommissioner, kunna endtlediaas blott efter godtycke och behag, utan af ett gifwit stal, det nemligen, att Rikets tjenst sädant for- ^ drar; och wid hwilket endtlcdigande är fästad en sädan wigt, att enligt Zs § Stats-Rädet är förpliktadt deremot undcrEiga föreställningar göra, om det finner sig stal hertill äga.
Widare äro, enligt c- och 106 §§, Stats-Rädcks Ledamöter för sina räd underkastade answar, och ett answar, som af Riksens Ständer kan xrkaS.
Än widare äro dc uti ätstilliga §§ högtidligen satte till wärdare af witza Natidnens dyrbaraste rättigheter.
Skulle (konstitutionens mening i alla dctza särskilta fall kunna anses wara annan, än att wisa Nationen Konungen omgifwen med bestämda Rädgifware, förmögne att widmagthälla bade plan och laglighet i Hans regering, och icke nmovikis annars än för NativncnS skull, hwa>s säkerhet storligen ligger sörwarad i Styrelsens enhet och jämnhet, och hwars tillfredsställelse deri, att hon läng tid i sänder wet hwilka personer genom stna räd bidraga till hennes styrelse?
Märt Regeringssätt är wisligen sammansatt af de treMagterna, ben Monarkiska eller Konungens, ben Aristocratiska eller StatS-Rädets, och ben Democratiska eller Ständcrnes.
I den Aristocratiska Magiens hand ligger jcmwigten mellan de andras, emedan bet är den, som sä till sägandcS mognar till Systeme KonungamagtenS genom Regerings - ärcndernas natur mängfaldiga wiljor.
Existerade ej Stats-Rädct, sä ikulle antingen Konungen kufwa Ständerna eller Ständerna Konungen.
Worc Stats-Rädet mer än Konungens Rädgifwarc; sä skulle^dct börja med att kufwa Konungen, och förmodligen stuta med att kufwa Ständerna.
Men skulle Konungen, utan stora skäl, kunna göra Stats-Rädet ofta ombytligt, sä skulle den i wärt Regeringssätt lagom afmätta Aristocratiska magtens fdrmäga icke just genast upplösas, men genom omkastningar i Styrelsegrundcr sä rubbas, att Regerings-Systemet förrycktes, att jcmwigten derigenom förswunnc, och de sämedelst samlade National-mismöjcn smäningom stege till den höjd, att Konpngamagkerr försattes i den yttersta wäda.
SZ3 Den 16 September.
Jag sluter häraf, att det wore redan farligt, VM Konungen lätt ffulle kunna smover» Stats Räd.
Ännu större blefwe faran, om Han ägbc, att 1 ett eller siere Stats-Räds fränwaro, constituera andra.
Derigenom öppnades tillfället att utan all gräns »movera de werkeliga frän sin befattning, utan att smovera dem frän sina Embeten ; StatS.Rädets föreställningspligt, nakuttigtwis äspftande Rikets wäl, ej personerncs, förswunne; de pä obestämd tid amoversäe Stats-Räden ätnjdte sina löner, och de tillförordnade njöte blott dem de förut innehade; det oberoende och den frihet frän korruption, som är menin, gen att finna hos de anständigt lönte Stats-Räden, kunde ej skäligen sörwäntas hos de constituerade; en lvälwiljande
Konung skulle anwända förordnande-rätten nied skäl och med mätta, men en annan skulle säkert mitzbruka den; ben wädliga inrättningen af en Conseil skulle äkerträba i stället för ett Räd; Riksens Ständer ffulle fä en mängd personer att yrka answa» righet emot: och hwem kan beräkna följderna af de strider härutaf ffulle uppkomma r Nekom säledes ej att, enligt Regeringssättets elprit, Stats-Räden böra wara, sä mycket möjligt är, permanenta.
Det är ä en annan sida sannt, att betta ord ej finnes i Constilutionen uttryckt.
Det kan äfwen sättas i fräga, huruwida ej en ofbrbuden sak mä mebgifwas, säsom loflig.
Men äfwen här finnes ett rättesnöre att följa:
Det är, att om det vsbrbudna skär i tydlig öfwerensstämmelse med LagenS esprit, bör det wara fullkomligen tillätit; och är förhållandet twärtom, bör lika säkert det ofbrbudna för otlllättigt anses.
Dek sednare fallet har syntS mig här pätagligen inträffa.
Och ffulle nägon, efter of wan - Den 16 September. 539 »an anfLrbe slutledningar, till en upplysande grund mer fdr sin öfwertpgelse, wäcka ben fräga, om wär mening, dä wi förcflogo de stadgande» i Constitutionen, hwilka röra Regcringsmagtcn, werkeligen war, att Stats -Rädcn borde wara i möjligaste mätto xermsmenie, dä, fastän wi ock wore ensamme innehafware af wär hemlighet, skulle ändock moraliteten bjuda otz förklara, att sädan war denna mening; och i alla fall skulle wi ej kunna neka det för otz sjelfwe.
Men, torde man inwända, om ett eller annat Stats-Räd i wigtiga befattningar wore fränwarande, sä skulle, hwad ganska skadligt är, Regeringen möjligtwis kunna blifwa owerksam.
Detta motskäl är utan twifwel mycket betänkligt.
Jag har deruppä ej annat att swara, än att personer altid böra wika för grundsatser, och bland grundsatser den wigtigaste altid räda öfwer de öfrige.
Denna wigtigaste synes mig här wara den, att grundlagens föreskrift mä estcrlefwas, efter bokstafsmening?», ber den är klar, och i »vidrigt fall efter ande-meningen ärligen tolkad.
I förewarande fräga finnes endast den sednare: dea mä dä upplösa knuten: och dä bet bör wara en äfwen gällande grundsats, att Styrelsemagten aldrig kan afstadna, bekänner jag mig i Grundlagen ej finna annan upplösning häraf, än den, att Stats-Räden aldrig mä wara fränwarande sä, att owerksamhet möjligen kan Inträffa.
Witzerligcn kunde fall gifwas, dL nägot witzt Stats-Räd wore tjenligare än mängen annan att anwändas i befattning pä annan ort, än der Styrelsen residerar, och walet emellan twänne wigtiga beslut blefwe onekcligen dä ganska brydsam; men kai» en sädan anwändning ej äga rum utan halt i Rezeringsärcndcrnas gäng, dä mä häldre en annan, äfwen mindre skicklig person, till denna befattning utseS, än att 540 Den 16 September. att en enda län? af Regeringssättet rubbas ur det skick, ben af Grundlagen undfätt.
Det undfaller mig wisscrligen ej, att en Konung , som wille utan warsamhet nyttja sina werkliga rättigheter, kunde till en wist grad omintetgöra Grundlagens syftning till en nägorlunda permnnencs af Hans Stats-Räd, derigenom, att han tätt och ofta utöfwade sin magt att förafskeda Ledamöter af det samma.
Men oberäknadt, att denna magt, efter min fulla öfwertygclse, häldre borde Honom lemnäs, än att den monarkiska Magten blcfwc för mycket bunden, är det föga troligt, akt mängen Konung skall wäga utöfwa den samma utan'skäl, som Stats-Rädet kan eller bör gilla.
Sker sädant med vrättwisa, och äfwen sjelfwa StatS-Rädet det gillar, sä lärer den lidande , när han warit en sä högt uppsatt man, ej sjelf sakna en röst, och ej sina wänners, och siuteligen ej Nationens.
Sker det äter med rätta, eller för att anwända en sädan Ledamot i en befattning, der han nägon gäng kan wara Riket nyttigare, än säsom Stats-Räd, dä ligger i utöfningcn af denna rättighet ett rent correctif mot det felaktiga af en owilkorligcn permanent inrättning.
De ii 9 Ju n i i e. m. 2 99 rörelse i stort, täger jag mig friheten föreslå, att Rikets Högloflige Ständer täcktes till Kongl.Maj:tingå med en underdånig anhållan, det Westgölha-handeln matte, till hämmande af det utaf Westgötharne drifna lurendräjeriet inskränkas, på så sätt, att Westgöthar eller Gårdfarihandlande hädanefter icke må tillåtas försälja någon vara, annorstädes än i öppna salubodar i Städerne eller på marknader, men ej såsom hittills skett å kammare, eller i hus på landet, vid hela sitt varulagers förlust, och mot plikt af dess dubla värde, hvilket allt borde tillfalla den, som derå gjort beslag.
Kunde förbrytaren ej genast erlägga plikten, skulle lian häktas, lill dess den erforderliga summan erlad es, men om han vore oförmögen att anskaffa den, skulle han å Correctionshus arbeta af den, hvarjemte han i alla afseenden för alltid borde anses hafva förverkat allmänna förtroendet och rättighet att idka handel.
Sorn jag icke kan till alla delar förena mig med Utskottet, och till ingen del med dem, som dervid bifogat sina Reservationer, får jag vördsamt anhålla, att detta anförande må få åtfölja den redan beslutade återremissen till Utskotten.
Remitterades till Lag- samt Allmänna Besvärs- och UkonomiUtskotten. 3oo D e d g J u n i i e. m.
LagUtskottets den 18 sistlidne April under N:o 5g afgifne, samt den i dennes på bordet lagde Betänkande öfver väckt motion om ändring och tillägg i 8 §. af 17 Cap. RältegångsBalken.
Utskottet har föreslagit att, ehvad jäf som emot vittnen kunna förekomma, skola de icke hindra vittnesmåls afläggande, om än skäl och omständigheter styrka desse jäf, så snart de ej voro fullt beviste.
Eden skall afläggas och den edeliga berättelsen afgifvas, och först eftei’- åt är det tillåtet att genom jäfvets bevisning göra ed och berättelse om intet, eller, som är detsamma, ådagalägga, att. orätt man bar svurit och allagt en till intet gällande berättelse.
Att onödigtvis bruka edgångar, lärer aldrig kunna gillas, minst under en tid, då man allmänt klagar öfver edgångars minskade helgd, och således bör vara nion örn att. de ej missbrukas.
När man emedlertid efterforskar hvad som ledt Utskottet till detta Lagförslag, hvilket
Utskottet kallar blott en förändrad redaction af 8 §. i 17 Cap.
RältegångsBalken, så synes det först vara ett origtigt begrepp om denna §:s mening.
Der står nemligen, att om vederdeloman till viter vittne det, som honom ifrån vittnesmål stänga skulle, så skall sådant i staden, der Domstolen är permanent, bevisas, innan vittnesmål får afläggas, men å Landet må vittnesmålet gå för sig, utan att först afvagta Den 9 J u n i i e. m. 3oi (lenna bevisning.
Nu bär Utskottet ansett detta slags tillvitande för att stänga från vittnesmål, betyda detsamma, som att i allmänhet göra jäf, men jag hemställer, om man t. ex. kan uttrycka sig så, att man tillvitar en att vara slägt med den eller den, vara i tjenst hos den eller den.
Detta måtte ej vara en tillvitelse.
Å Landet, der Rättens sammanträden mera sällan inträffa, och personer, som till vittnen åberopas, under de långa mellanskåfven ofta kunna aflida, der tillät 1734 års Lagstiftare vittnesmål, oagtadt jäf gjordes, men endast sådane slags jäf, som innefattades i tillvitelser, ämnade till att från vittnesmål utestänga; att meningen ej varit andra jäf, det synes klart af 23 der det föreskrifves, att de vittnen, somför dödsfall skull åberopas, ej få höras, förr än Domaren underrättat sig, om skäl till jäf äro.
Men kort efter sedan 1734 års Lagstiftare hade tillåtit, att ej tillvitelser fingo utestänga från vittnesmål, fann man sig nödsakad att göra inskränkningar häruti, och, genom Kongl.
Brefvet den 23 Mars 1738,4 år derefter förklara, att Domaren alltid skulle undersöka, om ett vittne hade godt namn och rykte, och vidare i5 år derefter, genom Kongl. Resolutionen den 7 Aug. 1^53, att innan vittne, som var okunnigt i christendom, fick aflägga vittnesmål, skulle det undervisas af Presterskapet.
Hade Utskottet, haft dessa Författningar i minne, hade det säkerligen ej funnit så särdeles skillnad i 3oa Den g J u n i i e. m. tillåtelsen att afhöra vittnen på Landet, emot i Staden, ty genom dessa Författningar är det påbjudet detsamma för Landet, som för Staden, eller i allmänhet att en Domares pröfning af vittnets fräjd och moralitet, hvilka alla slags tillvitelser nödvändigt måste anses röra, skall alltid föregå vittnenas afhörande.
Om jag sålunda har visat, att den olikhet för Land och Stad, som Utskottet trott sig finna genom nyssnämnde Författningar blifvit undanröjd, så är ock, i och med detsamma, bevisadt, att detta Utskottets enda skäl för dess Lagförslag ej i verkligheten är till; och för en hvars sunda omdöme, äfven utan juridik, lärer det falla sig kärft att ingå på ett stadgande, att vittnen i allmänhet skola edeligen höras, om än skäl och omständigheter, som styrka deras jäfagtighet, företes.
Jag förmodar således', att detta Förslag lärer böra återtagas; och så mycket mindre kunna gillas, som då den ena §., den 8:de nemligen, skulle efter Utskottets förslag förbjuda att afse gjorde jäfsanmärkningar, den :>.?> deremot fortfarande skulle bjuda, ej allenast att dem afse, utan äfven att
Domaren skulle dem sjelfmant efterforska, då vittnen för dödsfall höras.
Vid de många tillsatser, som föreslås vid vårt gamla Lagverk, föras mina tankar ovilkorligen på varningen: att icke méd nya klutar lappa ett gammalt kläde, erne - Den 9 J u n i i e. m. 3>o3 clan de rifvas borrt, och hålen derefter blifva värre.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skal ken frågade, om Itidderskapet och Adeln ansåg Herr Ribbings anmärkningar böra föranleda till återremiss af LagUtskottets förevarande Betänkande.
Jag anhåller om Votering.
Jag ser allt för ogerna, att jag skall föranleda uppehåll, men då ingen vederlagt mine anmärkningar, torde det vara skäl för mig ätt deruti fortgå.
Blifva mina skäl veclerlagde, så är det en annan sak.
Jag skall försöka att vederlägga Herr Ribbing genom en generel anmärkning, att när satser blifva yttrade rakt emot hvad Utskottet anfört, utan att vara åtföljde af andra skäl, än dem, sorn af Motionairen varit begagnade, att satsen styrka; så anser jag ingen vederläggning behöfvas.
Herr Ribbing har nu yttrat sig i rak motsats emot Utskottet, utan att, som mig synes, hafva vederlagt de skäl 3o4 Den 9 Junii e. ra.
Utskottet för sin mening anfört.
Utskottet torde sålunda icke gå ifrån sin mening, men jag begär icke votering, om återremiss skall medges, eller ej.
Ehuru laconisk den vederläggning var, jag fick höra, skall jag dock söka att kunna upptaga den.
Det är sant, att jag yttrat mig rakt i strid emot Lagutskottet.
Utskottet har framställt såsom grund för sitt Betänkande, att olika förhållanden äga rum på landet och i staden, och har, till stöd för denna framställning, åberopat lagrummet, som föreslås till förändring, nemligen 8:de §:n i7:de Cap. RättegångsBalken.
Jag tror, att denna framställning, och detta stöd för LagUtskottets åtgärd, äro ofullständiga.
Det finnes icke allenast detta lagrum, utan äfven tvänne andra Författningar, som Utskottet helt och hållet förbigått, och hvilka, så vidt Betänkandet utvisar, Utskottet ej haft i åtanka.
Dessa håda Författningar ålägga Domare, att alltid pröfva vittnens mera eller mindre jäfaktighet i afseende på hvad som dem kan tillvitas i moraliskt afseende, eller om mer- eller mindre god frejd.
En sådan pröfning är Domaren ålagd vid alla tillfällen, och således är det ovilkorliga stadgandet, som förekommer i lagparagraphen, att utan afseende på tillvitelsejäf höra ett åberopadt vittne, upphäfvit, så att genom dessa Författningar lagstiftningen för landet och sta - Den g Juni! e. m» 3o5 Staden är bringad till likhet.
Derigenom är det enda skäl, som Utskottet åberopat, undanröjdt, det nemligen, att göra lagen för land och stad lika.
När dertill kommer, att Lagutskottet orätt förstått Lagens uttryck om tillvitelser, som göras för att stänga vittne från vittnesmål, i det
Utskottet förblandat desamma med jäf i allmänhet, hvilket linnes vara så mycket mindre rigtigt, som slägtskaps och andra sådane jäf icke kunna benämnas för tillvitelser, så torde Ridderskapet och Adeln finna, att icke allenast skälet, som Utskottet åberopat, alldeles saknas, utan ock att det gamla lagstadgandet är orätt uppfattadt, och att den öfversättning Utskottet deraf gjort, icke är trogen.
Jag kan ej fatta saken annorlunda, och i en tid, då man ser, att vittneseden nog ofta missbrukas, tror jag det icke vara riktigt att stadga, det vittnen ovilkorligen skola höras, ehvad jäf sorn framställas.
Det kunde t.ex. uppgifvas, utan att genast med arne manna-vittnen vara bivisligt, ätt en person vöre bror till, eller lika delaktig i brott, med, , en lilltalad; han skall, efter nya Lagförslaget, icke dess mindre sättas på det hårda SämVetsprof, att vittna isin brors eller sin egen sak, den må då angå lif, ära, eller gods.
Jäg tror ej, att sådana själatörtutfcr äro iofligä, Sedan man afskaffat tortimer för kroppen, .lag kan ej finna saken annorlunda, ali jag framställt den.
Det '37 IL ao 3o6 t Den g Junii e. ra. torde vara en concession att bevilja den, men om den ej göres för min eller sakens skull, torde dea kunna göras för Ridderskapets och Adelns.
Herr Hjerta, Gustaf: Mig synes, att Herr Ribbing häller på att inleda oss i dis— cussion om annat, än Motionen åsyftat och Utskottet svarat på.
Sedan Motionairen anmärkt, att lagen i 8 §. af 17 Cap. RättegångsBalken tillåter, att vittne, emot hvilket jäf anföres, som ej genast kan fulltygas, icke dess mindre må vid Domstol på landet, under förbehållen jäfsrätt, för dödsfall skull, edeligen af höras, men deremot bjuder, att, om en sådan jäfsanmärkning göres vid Domstol i stad, Domaren skall förelägga viss dag till jäfvets bestyrkande; bar Motionairen endast föreslagit, att ordalagen måtte så förändras, att det komme att heta:
Sker det å landet, eller är det i staden sålunda för jäf tillvitade vittnet på landet boende, varde vittnet &c. Det synes sålunda tydligt, att det var endast Motionairens mening att få samma fall i staden antaget, som nu gäller på landet, förmodligen ej i någon annan afsigt än att bespara onödig ersättningskostnad för den, som tappar.
Nu har Utskottet svarat, som mig synes, ganska upplysande, att sedan det granskat Motionairens förslag, har det val icke kunnat för gildge antaga de skaij genom hvilka behofvet af den yrkade lagförandringen velat åda - Den 9 Junii e. m. 007 galäggas.
Detta angår nemligen bristen i 17 Cap. i detta fall; men då den grundsatts, hvilken i omförmälde lagrum är antagen för den händelse, att mot vittne vid domstol å landet göres jäf, som ej straxt kan bevisasj efter Utskottets tanka, bör följas äfven vid Domstol i stad, så att, då omständigheter, som kunna utesluta en person ifrån vittnesmål, icke genast ledas i bevis, Domstolen, så väl i stad, som på landet, skall, på sätt lagen nu tillåter endast vid Domstol å landet, anställa vittnesförhöret, med öppen rätt att pröfva verkan af vittnets berättelse.
På denna grund har Utskottet tillstyrkt en redäctionsförändring, som jag underställer Herr Ribbing, om den innehåller något felaktigt, då lian håller sig till Motionen.
Det heter nemligen:
Görman jäf, men kan det ej med fullt bevis fästa, ändå att skäl eller omständigheter företes, sorn det jäf styrka; då skall vittnet höras, men Rätten prof ve, när dom i saken gifves, hvad verkan vittnets utsago äga må.
Detta är bibehållit utur det gamla lagstadgandet.
Nu är den, sorn jäf gör, ej beredd att sina bevis genast förete, varde ock då vittnet hör dt, och lä g ge Rätten honom, som jäfvet gjort, viss. tid före, att det bevisa, gitter han jäfvet med fullt bevis fästa, vare vittnesmålet ogilldt; har han ej fullt bevis, pröfve Rätten, hvad verkan det ega må.
Utskottet bar således ej gjort 3o8 Den 9 Ju n i i e. in» annat, än skiljt sig ifrån Motionairen i det fallet, att det ej velat göra ett särskilt stadgande för stad oell land, såsom Motionairen begärt, men ansett, att det borde vara något medel att påskynda afgörandet derigenom, att vittnet kunde böras, och att den, som gjorde jäfvet, hade viss tid alt sitt jäf bevisa.
Mig synes, att detta ej är skadligt, och det finnes redan till en del, ehuru mindre tydligt, i 17 Cap. 8 §., hvilken jag ber att få uppläsa.
Det gamla stadgandet der heter:
Tillviter vederdeloman then, som till vitfie kallad är, thet honom ifrån vitnesmålet stänga skulle, och nekar han ther till: gitter ej then, som jäfvet gjorde, thet strax t fulltyga; lä g ge i staden Domaren honom före viss dag ther till.
Sker thet å landet; varde vitnet ej thess mindre, för dödsfall skull, edeliga hardt, och håfve parten äntå rådrum, att till nästa 11ing bevis till jäfvet skaffa, om han thet äskar; och skjute Domaren med slut i saken up. Nu har Utskottet föreslagit den redaction jag uppläst, lika för landet och staden.
Jag frågar, om ej den innebär en tydlighet, och om ej slutet är tillräckligt, för att uttrycka, att om den, som jäfvet gjort, kan bevisa det, sådant i alla fall efteråt har sin verkan.
Jag tror derföre ej, att anmärkningen förtjenar återremiss, utan anhåller om proposition till bifall å Betänkandet.
Det är visserligen obehagligt, att upprepa hvad man förut sagt, Den g Junii e. m. 3og och jag
Vill ej eller göra det.
Jag får blott förklara, att jag ej finner Herr Hjerta hafva uppfattat hvad jag yttrat.
Han har uppläst förslaget, hvaraf jag naturligtvis tagit kännedom, innan jag derom yttrade mig, men han har icke vederlagt det af mig uppgifna förhållandet, att Utskottet talat om jäf i allmänhet, då det gamla lagstadgandet talar blott om tillvitelser eller till vi telsejäf.
Jag liar sökt visa skillnaden, ungefär densamma som emellan tviste- och brottmål.
Jag hemställer till Herr Hjerta, efter han ingått i denna fråga, om t. ex. då denna förändring sker, som ålägger Domare att strax ovillkorligen höra ett vittne, så snart jäf ej genast kan bevisas, om det då är skäl, att det stadgandet qvarstår några §§. längre fram i samma Capilel, som ålägger
Domaren, att när ett vittne för dödsfall skull skall höras, han först ovilkorligen skall göra sig underrättad, om jäf emot vittnet förefinnas.
Detta måtte vara en inconseqvens.
Jag hade önskat undvika, att yttra mig i en discussion, som jag tror ej kommer att leda till något ändamål, men jag har ej kunnat undertrycka den förklaring, att Utskottet sökt återföra §:n till det, som varit ändamålet för Motionen, eller att göra förhållandet med vitnesförhör vid Stads- och LandsDomstolar lika.
Utskottet har hämtat stöd för denna sin åtgärd från den naturliga orsaken, att för - 3io Den 9 Junii e. m. hållandet vid håda bör, så vidt möjligen ske kan, vara enahanda.
Ytterligare har Utskottet hämtat det från den i det nja Lagförslaget gillade grundsats, att det ej i något fall skall vara olikhet uti rättegångsordningen vid Domstolarne i Stad och på Landet.