Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det går derföre icke an att låta detta mora. få förblifva sådant det nu är föreslaget.
Det kan betydligt förkortas, [frågavande undsättningsmedel böra komma den fattiga klassen ensamt till godo, antingen det lill fullt belopp är beräknadt på dess arbetsförmåga eller icke är det; men för det arbete de fattige prestera bör af kommunen lemnäs godtgörelse åt samhället, som dertill förskjutit medlen.
För min enskilta del skulle jag kunna vara belåten med den diskussion öfver i frågavande punkt som jag genom min anmärkt), framkallat och med de åsigter äng:ilo meningen med mom. b), som blifvit uttalade af StatsUtsbs ordfide och åtskilliga af dess liärvande ledamöter.
Jag ansåg likväl nyss och anser ännu — (synnerligast då det uppgifvits att en redaktions*.
Den 8 Juli. 569 förändring förelupit) — det vara påtagligen nödvändigt att man klart och tydligt uttrycker hvad meningen är med ifrågavande stadgande.
För min enskilla del skulle jag, såsom jag nyss nämnde, vara belåten med den diskussion som här pågått, och trygga mig vid de här uttalade åsigterne, isynnerhet som jag sjelf under, den förra missvexten, som äfven sträckte sig till Gottlands Län, icke ansåg mig af det då gällande stadgandet i detta ämnet förhindrad att vidtaga åtgärder af likartad beskaffenhet med dem Frih. v.
Kramer här uppgifvit.
Men jag får fästa uppmärksamheten derpå att en landsh. kan ligga sjuk eller hafva något annat förhinder för embetets ulöfvande.
De som under tiden förrätta hans tjenst hälla sig måhända mera uteslutande till den juridiska ansvarigheten och vilja måhända strängt efter ordalydelsen följa författningen och våga kanske icke att företaga annat än som der är uttryckligen medgifvet.
Utsk. utan särdeles svårighet kunnat antyda den rätta meningen om uti det anmärkta mom. blifvit tillsatt några ord, så att det kommit att heta ”För öfrigt må ofvanomförmälde tillgångar endast begagnas till räntefria låneunderstöd, uti de särskilda länder behofvet deraf uppstått med bestämda äterbetalningsterminer och emot vederbör:de etc.”
Då hade saken klart och tydligt blifvit antydd och det är för vinnande af en sådan rättelse som jag begärt återremiss, heldst emot mitt förr berörde förfarande såsom landsh. klagomål hos K.
M. blifvit anförde, ehuru de den gången icke vunnit framgång; men, såsom jag nyss sade, är det osäkert om mom:s mening allestädes så uppfattas.
Följden af att bibehålla stadgandet vid dess närvar, lydelse skulle kunna blifva, att man för bokstafvens uppfyllande lemnade större understöd åt en kommun än den behöfde och derigenom borttoge större summor från andra orter, som deraf voro i större behof.
Sockneboer na blefvo äfven derigenom vande att skaffa sig obehöriga tillgångar för andra ändamål än brödföda, och det af medel som vore anslagne till afhjelpande af trängande nöd.
Af dessa skäl anser jag nödigt att betänk, återremitteras.
Då jag funnit alt öfverläggningen drar pä liden får jag afstå från att yttra mig.
Hvad först beträffar mom. ö), har Frih.
Cederström, Jakob, deremot anmärkt, att inga medel borde utlemnas till undsättning utan återbetalnings-skyldighet.
Jag skulle för min del tro alt behofvet af en så beskaffad undsättning är så påtagligt, att något afseende icke bör hafvas på hvad den värde Frih:n yttrat.
Dessutom ber jag få fästa Hrnnes uppmärksamhet derpå att det tillägg som vid slutet af mom. förekommer och hvars ordalydelse blifvit af bemälde Frih. klandrad, egentligen tillkommit derföre att StatsUtsk. ansett det nödvändigt, alt ett anslag utan återbetalnings-skyldighet finnes till K.
M:s disposition för att lemnäs just åt de socknar som dermed vilja förskaffa arbetsförtjenst åt arbetslöse personer.
Det torde vara så mycket angelägnare, att ett sådant stadgande inflyter i denna punkt, som just derigenom, att medlen på det sättet blifvit använda, hafva de i många socknar medfört en 570 Den 8 Juli. mångfaldigt större nytla.
Den värde Frilen liar ansett, att hvad genom arbetsproduktens försäljande kunnat återvinnas, borde till Staten återbetalas.
Jag ber då att få upplysa, att under den diskussion, som förekom på den afd:n, der ifrågavar:de stadgande är uppgjordt, kom man i erfarenhet deraf att ett ringa understöd, lemnadt åt en socken, men på i fråga var: de sätt begagnadt, kunnat många gånger ånyo användas derigenom att det tillverkade försålts samt de derföre influtna medlen användts till materialier för nya arbeten och produkten deraf ytterligare föryttrats och så vidare så länge som behofvet förefunnits och medlen räckte till.
På ett sådant sätt har en ganska ringa summa blifvit vida mera tillräcklig för ändamålet än en vida betydligare som utlemnats blott och bart såsom allmosa.
Utsk. ansett sig böra så mycket som möjligt uppmana och uppmuntra till ifrågavande undsältningsmedlens begagnande till arbetsföretag, men någon ovilkorlig föreskrift i det afseendet kunde icke gifvas, emedan det finnes fattiga i den belägenhet att de icke kunna arbeta, hvarföre också åt socknarne lemnades rättighet, att använda medlen på sätt dem lämpligast synes; och man måste ställa så till att de socknar som icke hafva arbetsinrättningar, likväl må erhålla sin del af hvad som är anslagit.
Hvad vidare mom. b) beträffar hafva Frihme Tersmeden och Kraemer, hvilka sjelfve handlaggt undsättningsärender, tillräckligt ådagalagt, att det föreslagna mom. ingalunda lägger hinder i vägen att på uppgifvet sätt tillvägagå eller för de undsättningskomitéer, som länsvis kunna bildas, att på det ändamålsenligaste sätt använda de lemnade medlen.
Jag ber att utöfver hvad dessa Hrr yttrat, få erinra, att det gifves socknar så aflägsna att det blir mera kostsamt för dessa socknar att från undsättningskomitéens magasiner afhemta den spanmål, de kunna behöfva, än om undsättningskomitéen åt direktionen för dessa socknars undsättnings-angelägenheter öfverlemnar att sjelf anskaffa födoämnen för de kontant lemnade medlen.
Dessutom ber jag att få fästa uppmärksamheten på en annan omständighet som i min tanke kommer alt motverka de missbruk
Hr von Hohenhausen befarat skola inträffa, eller att de serskilla socknarne skulle söka att tillskansa sig andel uti undsättningsmedlen derföre att lönebidrag derifrån räntefritt kunde erhållas.
Denna motvigt innefattas i det kloka beslut R.
St. vid denna riksdag fattat, att icke medgifva någon afskrifning af undsättningslån.
Såvida denna grundsatts äfven framdeles vidhälles och tillämpas, torde alla försök att utan behof söka undsättning i missvextår slutligen försvinna, ty sedan man en gång blifvit öfvertygad derom att de lån som erhållas äfven en gång skola återbetalas, kastar man sig icke lättsinnigt in på lånebanan.
Långt ifrån att instämma i den afFrih.
Cederström, Jakob, yttrade åsigt, att dessa 50,000 r:drne blott skulle få utlemnas emot återbetalnings-skyldighet, är jag tvärtom af den mening, att denna summa är alltför ringa i jemförelse med det vigtiga ändamålet och att om tillgångarne det medgifvit, hade det varit väl om lill K.
M:s disposition blifvit lemnadt ett ännu högre Den 8 Juli. 571 belopp, att användas på sätt här är föreslagit.
Det är nemi. alldeles påtagligt, på sätt Hr von Troil upplyst, att de undsättningsmedel, som beviljas utan äterbetalnings-skyldighet, lemna en rik tillgång till understöd och det icke blott åt dem som första gången deraf komma i åtnjutande, emot det att de förrätta något visst föreskrifvet arbete; ty derigenom att man för dessa medel uppköper rudimaterier och öfverlemnar dem lill fattige att förarbetas, kan man sedermera genom arbetsproduktens försäljande förskaffa sig nya medel att för andra gången uppköpa råämne och förskaffa arbetsförtjenst ät fattige och sålunda kan man fortgå i en serie så länge behofvet fortfar.
Hvad Hr von Hohenhansens anmärkn. angår, är den redan af Hr von Troil besvarad.
Jag ber att dessutom med några ord få tillkännagifva min åsigt, huru sådana undsättningsfrågor böra behandlas.
Det bur nemi. ske så att socknarne böra upplåta åt sina komitéer alt undersöka hvad som kan erfordras för hvarje socken och sedermera anmäla behofvet för länskomitéen samt tillika uppgifva hvad slags lån de önska erhålla antingen spannemål eller penningar och till hvad belopp.
Dessa ansökningar blifva sedermera pröfvade af berörde komitéer, hvilka äro i tillfälle att göra afprutningar och sedermera tilldela hvarje socken den undsättning länskomitéen anser densamma behöfva och tillgångarne medgifva, antingen i penningar eiler spanmål.
Om sedermera ingen afkortning på dessa medel får äga rum, sä ligger deruti tillräckligt korrektiv emot begäret att utan verkligt behof söka fä del i de fördelaktiga lånen.
Så har det tillgått i Upsala län och erfarenheten har visat nyttan deraf.
Det lånebidrag som för delta län beviljades uppgick till 300,000 r:dr.
Deraf äro redan 200,000 r:dr inbetalde och sista delen erhålles troligen vid nästa uppbördsstämma i Februari månad.
Jag tror således att Hr von Hohenhausens betänkligheter äro öfverflödige och alt mom. hr tillräckligt tydligt för alt kunna vid hvarja tillfälle tillämpas.
Jag är Frih. von Kraemer förbunden för det han sjelf åtagit sig att i denna punkt vederlägga Utsk:s betänk.
Han har erkänt, att den produkt som Olifver af det arbete, som de fattige i en socken måste utgöra för att komma i åtnjutande af ett åt socknen, utan återbetalningsskyldighet, lemnadt understöd, sedermera för socknens räkning försäljes, derpå vidare i samma rigtning användes hvarefter produkten deraf sedermera ytterligare försäljes.
Häraf synes således tydligt att berörde medel tjena icke blott lill understöd för tillfället, utan äfven lill hjelp åt fattigvården för framtiden.
Det är således tydligt att dessa medel icke blifva skänkta åt de fattige som behöfva undsättning, utan det är skänkt lill kommunen som varit i behof att sysselsätta sina fattige och det åt sådana kommuner, som äga full förmåga att återbetala hvad de fått.
Det är då klart att arbetsprodukten bör åter komma Staten till godo.
Hvad beträffar den af den värde Frihm omtalta säkerheten för de utlånta medlens återfående, så är det väl icke alf skryta med att, när man får penningar utan ränta, man äfven betalar dem åter.
Om Sverige eller hvilket annat, samhälle som hellst 572 Den S Juli är i tillfälle att läna ut sina kapitaler ulan ränta, nog få dc penningarne igen, derom är ingen fråga, men huru det kommer att gå i framtiden med sjelfva samhället det är en annan fråga.
Den enskilde kapitalisten blir åtminstone alldeles ruinerad derpå, då han, som naturligtvis måste hafva någon ränta pä sina utlånta medel, nödgas täfla med Staten som lemnar lån utan ränta, och hvem är väl så obetänkt att låna af enskilde då han kan få lån på bättre vilkor af Staten ?
Pä detta sätt skulle statsmedlen blott utgöra en kassa, som stöde öppen för alla kommuner att låna ur.
Detta vore dock i högsta måtto stridande emot alla sunda äsigter i statshushållningen och äfven emot den moraliska känsla som hos allmänheten bör finnas och som bjuder att understöd af Staten icke bör tillitas utan högsta nöd, och alt de medel som till de behöfvande utlemnas sedermera böra med laglig ränta återgäldas.
Med afsende på hvad den siste värde talaren yttrat i fråga om mom. «) af förevande punkt, som har afseende pä utlemnande af undsättningsmedel utan återbetalningsskyldighet, kan jag, med den erfarenhet jag äger ifrån Gottland icke annat än vitsorda den nytta som beviljandet deraf medfört pä sätt Frih.
Kraemer omtalat, nemi. att sådan undsättning visat sig vara på flerfaldigt sätt fruktbärande derigenom att de begagnas lill inköp af rudimaterie!-, hvilka af de fattige förarbetats till produkter som sedermera försålts samt försäljningssumman derefter användts till ytterligare understöd.
Jag får dessutom fästa den värde Frihms uppmärksamhet derpå, att hvad Staten i denna väg lemnar, på långt när icke är för ändamålet tillräckligt, utan att äfven inom soeknarne medel dertill måste sammanskjutas, äfvensom att en icke ringa del häraf måste användas åt sådana personer, hvilka sakna tillräcklig arbetsförmåga.
Jag tror således att berörde stadgande bör förblifva vid dess nuvande lydelse.
Cederström deremot anfört såsom stöd för min anmärkn., nemi. att räntefria lån alltid äro begärliga och att man således icke kan hafva någon garanti emot ett öfverdrifvet sökande derefter, eller någon visshet om dess slutliga återbetalande, är ganska tydligt och klart.
Jag vill likväl icke bestrida, att ju icke vissa lokala förhållanden kunna påfordra att medlen på vissa ställen kontant utgå till socknarna, men för att få klart att detta icke är den allmänna regeln är att spanmål skall, genom undsättningskomitéernas bemödanden, anskaffas och försändas dit delden verkligen behöfves, är det som jag gjort min anmärkn.
Med den redaktionsförändring jag föreslagit skulle det blifva tydligt, att detta sätt att gå till väga är det som med ordalydelsen är mest förenligt och då denna förändring går ganska lätt för sig, tror jag, att den bör vidtagas och det icke blott för vederbönde emhetsverks säkerhets skull utan äfven derföre alt K. befh:de och komitéerna må blifva tillförbundne alt på det mest ändamålsenliga sätt medlen använda.
Det är egentligen i anledn. af Frih. Jakob Cederströms anmärk, mot litt. d) af förevande punkt som jag tagit mig friheten begära ordet.
Frilen anser att inga medel böra l)un 8 Juli. 573 i missväxtår utlemnas utan mot återbetalningsskyldighet.
Deremot tyckes Frih:n icke vara emot att efteråt meddela afskrifning.
Detta system har fordom följts sä att undsältningsmedel utlemnats utan att någon del deraf är betraktadt såsom skänk och följden af den sortens undsättning har varit, att Staten förlorat mångfaldigt mera än hvad nu är i fråga att såsom skänk lemna.
Det är väl bättre att när en sådan olycka inträffar inom ett län, man förut vet hvilka medel som kunna påräknas såsom gäfva och hvad som skall återbetalas.
När man vet detta så rättar man sig derefter.
Det har äfven visat sig att så skett sedan sista riksdagen, dä ett likartadt beslut med det nu föreslagna fattades, innebände, att 50,000 r:dr skulle vara tillgänliga vid undsättning utan återbetalningsskyldighet.
Det är gifvet att under en svår missväxt ökas antalet af de futtiga inom hvarje ort.
Det är äfven klart att de församlingar hvilka då skola underhålla dessa fattige, äro dertill mindre i tillfälle än förr, emedan de sjelfve äro i behof af understöd.
Under sådana förhållanden tror jag det vara en pligt för Staten att bistå kommunerna och det sker väl lämpligast på det sedan sista riksdag tillämpade och nu äter föreslagna sätt.
Jag tror att man bör hälla strängt derpå att icke bevilja någon afskrifning, ty så länge menigheterna hafva hopp om att få afskrifning, se de icke så noga på om de begära större län än de oundgängeligen behöfva.
St. hafva vid denna riksdag ganska välbetänkt afslagit alla ansökningar derom och derigenom hoppas jag, att den öfvertygelse hos menigheten skall befästas, att någon afskrifning icke vidare ifrågakommer, hvaraf följden torde blifva att hvarje hemmansägare noga beräknar sin förmåga att betala innan han uppger sitt behof.
Men. då man sålunda strängt vidblifver denna princip, är det också å andra sidan nödvändigt, att medel finnas för undsättning utan äterbetalningsskyldighet.
Cederström har ansett att Frih. von Kraemer bevisat motsatsen mot hvad han velat bevisa, derigenom att han upplyst, att undsättningsmedel utan återbetalningsskyldighet användts vid uppköp af rudimaterier i och för de fattigas sysselsättande och att arbetsprodukten sedermera försålts.
Cederström har trott alt det missbruk dermed kunnat ega rum, att dessa medel blifvit (ill fattigförsörjningen använde under en tid då försam lingen icke deraf varit, i behof.
Jag tror icke att förhållandet varit sådant, ty under loppet af missväxtåret och det derpå följande, hvarunder behofvet naturligtvis varit mest kännbart, har det omtaldta uppköpet af rudimaterier och försäljandet af arbetsprodukter merendels flere gånger om ägt rum.
Naturligtvis sker en sådan försäljning med förlust för hvarje gång.
De personer hvilkas arbets produkter uppköpas äro först och främst så behöfvande och vidare ofta så kroppsligt svage att det arbete dc lemna alldeles icke motsvarar hvad de i och för sitt lifsuppehälle behöfva.
Således torde detta säl t att bispringa de nödställde böra bibehållas.
Hvad Hr von Hohenhausens anmärkn. beträffar, sä har jag redan tagit mig friheten att besvara den.
Jag ber att nu ytterligare fä fästa uppmärksamheten derpå att om här skulle föreskrifvas att undsättningskomitéer alltid skulle bildas för medlens handhafvande och utdelande, 574 Den 8 Juli. så skulle ju sådant också nödvändigt äga rum då mera partiella missväxter inträffa.
Jag tar tiil exempel alt en liagelskada inträffat i en by.
Om då K.
M. finner olyckan vara så stor, att
Staten bör lemna undsättning medelst räntefria lån, skall då en undsältningskomilé bildas för besagde ändamål, eller månne ärendet icke lika väl skulle kunna skötas af landsten ensam?
På grund af hvad jag nu anfört tror jag derföre, att det hvarken är lämpligt eller nödvändigt att besluta införandet af ett så bestämdt stadgande, isynnerhet då man känner Regeringens åsigt t allmänhet om saken och raan således kan taga för afgjordt att Regeringen vid hädanefter inträffande missväxter vidtager enahanda kloka åtgärder som vid föregående tillfällen befunnits vara så välgörande.
Tersmeden har tillagt mig ett yttrande, som skulle jag hafva sagt, att emot det att ålerbetalningsskyldighet alltid förefinnes, skulle afskrifning få äga rum.
Jag reklamerar häremot.
Ett sådant har jag alldrig haft.
Tvärtom har jag alltid, då fråga derom förevarit, satt mig emot all afskrifning.
Det är H.
Exc. Hr Gr. Arvid Posse vi hafva att tacka derföre, att sådant kunnat inträffa, ty det var han som förledde R.
St. att begå ett dylikt missbruk, då han skaffade undsättningstagare inom Skaraborgs län afskrifning.
St. numera finna del olämpligt, är det att hoppas att det hädanefter ej må äga rum, Jag instämmer med Frih.
Tersmeden deruti att hvad man lånar skall man äfven återbetala, antingen det sker af Staten eller af enskilde.
Det är en oeftergiflig regel alt ingångna förbindelser skola uppfyllas, så vida icke den som skall betala blir försatt i konkurstillstånd, ty då faller afskrifningen af sig sjelf.
Men ännu har man icke hört talas om att någon kommun blifvit insolvent och så länge som betalningsskyldigheten är gemensam för alla sockneboerne, behöfver man ej frukta för alt icke de ullåota medlen skola kunna återfås.
Skulle hela landet på en gång göra konkurs har naturligtvis det lån, som i undsältningsväg blifvit utgifvet, förlorat denna sin egeuskap.
Men den saken pröfvas af domaren och R.
St. hafva ej dermed att skaffa.
Jag kan icke finna att Frih.
Tersmeden med sin argumentation vederlagt hvad jag yttrat i afseende på den produkt, som af ifrågavar:de ulan ålerbetalningsskyldighet utgifne medel kunde härflyta.
Ty om äfven dessa undsättningsmedel flere gånger kunna användas genom försäljning af det dermed hos enskilde delägare inom kommunen åstadkomne arbete, så bör väl vid den sista försäljningen en tillgång vinnas till återbetalning af det lemnade understödet; Jag ser icke hvarföre denna sistnämnda tillgång nödvändigt skall understiga den första gången bekomna summan, den kan ju också öfverstiga den sednare.
På det sättet skulle dock kommunen kunna förvärfva sig ett kapital som under flere år kan räcka till för de fattiges underhållande.
Detta kan vara ganska lyckligt för kommunen, men är alldeles icke öfver ensstämmande med samhällets bästa.
Då jag således instämmer Den 8 Juli. 575 med Frih.
Tersmeden deruti, att de inlemnade undsättnigslånen ovilkorligen böra åter inbetalas, yrkar jag dock derjemte för framtiden gäldandet af sådane slags medel, som man hittills utgifvit utan återbetalningsskyldighet.
Hvad mom. litt. a) beträffar har Frih.
Tersmeden redan utförligt vederlagt den af Frih.
Cederström uttalade farhåga.
Det är nemligen klart att då de ifrågavande medlen utan återbetalningsskyldighet hufvudsakligast beräknas för dem som icke äga någon eller åtminstone högst ringa arbetsförmåga, skola dessa medel efter några försäljningar helt och hållet försvinna, då arbetsprodukten naturligtvis måste säljas till vida lägre pris än hvad de i inköp kostat särdeles under missväxtår då dylikt arbete betalas sä lågt och man oftast torde få nöja sig med halfva priset emot det förut vanliga.
Det synes derföre falla af sig sjelf att dessa medel icke kunna förslå till samlandet af kapitaler.
Dessutom torde man finna att dessa ifrågavande 50,000 r:drne utgör en högst ringa summa dä det är fråga om hela riket.
Under den sista i två år fortfarande missväxten på Gottland kom, så vidt jag kan erinra mig, af dessa medel aldrig mer än högst 200 r:dr äfven den mäst utblottade socknen tillgodo och då torde det vara lätt att förutse att den tillgång, som sålunda blifvit beredd till understöd åt de fattige, icke utgör hälften eller ens fjerdedelen emot hvad som genom allmänna välgörenheten kommer en viss ort till godo.
Jag tror således alt Frih:ns farhåga är ogrundad och att ifrågavande mom. bör bibehållas sådant det är.
Hvad äter mom. b) beträffar, så får jag, i anledn. af hvad Frih.
Tersmeden anfört i afseende på undsättningskomitéer och att det icke skulle vara lämpligt att uti författningen införa bestämda föreskrifter om deras bildande förklara, att jag fullkomligt gillar den åsigten, ty det är klart att vid mindre tillfälliga undsättningar skulle det vara gagnlöst, och leda till oordning om, till följd af R.
St:s beslut, sådana komitéer nödvändigt skulle bildas, isynnerhet om deruti tillika föreskrefves huru de skulle vara sammansatta.
Det vore att stifta en serskild Riksd:s-Ordn. för dem.
Hufvudsakligen lärer väl vara att de skickligaste, kunnigaste och mest erfarne män blifva utsedde.
Jag har derföre icke yrkat att ordet komité borde i moni. förekomma.
Jag vill endast att det nu särdeles sedan en redaktionsförändring redan skett måtte blifva tydligen uttryckt, att meningen icke är att binda vederbönde skarpare vid ordalydelsen, än förut varit förhållandet.
Detta ändamål tror jag skulle vinnas derigenom alt man efter orden ”för öfrigt få ofvan omförmälda tillgångar endast begagnas” tilläde uttrycket ”i de län hvarest behof deraf göres till räntefria understöd etc.”
På dessa skäl fortsätter jag min anhållan om återremiss.
De anmärkmr som emot ifrågavande punkter blifvit gjorda äro redan flera gånger så fullständigt vederlagda att jag nu icke vill upptaga tiden med något yttrande derom.
Jag har endast begärt ordet för att uttrycka min förvåning deröfver att Frih. Cederström, Jakob, som så ofta här pä eget sätt, åberopat 90 §.
576 Den 8 Juli.
Reg.F. nu sjelf varit den sorn framdragit en högre embetsmans åtgärder.
För öfrigt tror jag att det torde vara tämligen gifvet, att om man vill hafva tillbaka de räntefria lån som till socknarna utlemnas, så måste man äfven anslå en mindre summa till understöd utan någon återbetalningsskyldighet.
Detta är af en föregtde talare så fullständigt ådagalagt att jag nu icke derom vill vidare orda.
Sedan Härefter H r G r. o. Landt m. yttrat, att han då serskilde anmärkn:r blifvit gjorde emot de 2:ne första momme af ifrågavarande punkt och 3:dje mom. deraf blifvit lemnad utan anmärkn. ansåg sig böra framställa serskild propos. å hvartdera mom.; hemställde Hr Landtm, om R. o. Ad. bifölle mom. litt.
a. af förevar:de punkt.
Härvid ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå Hr Landtm, förklarade det han funnit ja öfvervägande.
PROTOCOLL, HÅLLNA HOS II <) GLO F LIGE aaiDDSäamÄSSäta o tu usia, vin jTngtima lliliöirrtgen i ^tackl)olm ÅR 1847.
Hörbergska Boktryckeriet, 1 84S.
1 ill följe af 81 § i Riksdagsbeslutet af d 24 Maj 1845, hvarigenom R.
St. blifvit kallade att d. 15 November 1847 till lagtima riksdag i bufvudstaden sig infinna, och sedan K. M., genom öppet nådigt Bref af d. 17 Juli sistnämnde år, behagat derom erinra samtlige R.
St., blef å den sålunda utsatta dagen riksdag med vanliga ceremonier utblåst; och täcktes K. M. till Landtmarskalk i nåder utnämna Presidenten i K. M:s och rikets Kam.- Colhm, R. N. 0. Hr Gr. Gustaf Adolf Sparve, hvilken, sedan han inför K. M. aflagt Landtmarskalkseden och blifvit öfverlemnad till de tvenne äldsta närvarande Grefvar, Förste Hofstallmäslaren m. m.
Hr Gr. Nils Fredrik Brahe och Ofverste Kammarherren m. m.