Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom det beslut i fråga om bränvinstillverkningens ordnande, som nu af tre RiksStånd blifvit fattadt, torde man kunna hoppas att i en framlid få se denna handtering betydligt inskränkt och riktningen hos näringen mindre landsförderflig, än den hittills varit.
Ur denna synpunkt har jag för min del icke kunnat instämma i de talares åsigter, som motsätta sig de af Serskilda Utsk. i afseende å bränvins-lagstiftningen för framtiden föreslagna åtgärder, under förmenande, att de skulle innebära karakter af väld och att lagstiftaren icke vore dertill berättigad.
Ty om för det allmännas väl det är nödvändigt att vidtaga dylika åtgärder, så är lagstiftaren icke eller obehörig att göra det.
En annan fråga kan deremot blifva, huruvida man med skäl bör nu vidtaga en åtgärd, som i sjelfva verket icke är någon lagstiftningsåtgärd, utan ett ingrepp i näringsidkarnes rättigheter.
En näringsidkare kan icke klaga deröfver, att en viss hittills gällande lag för framtiden blifvit ändrad och att en annan skatt, än den som förut gällt, blifvit lagd på tillverkningen, då de skatter och lagar, som för denna näring voro stadgade, endast gälla till och med utgången af det år, då en ny bevillning sättes.
Han kan således icke sägas vara underkastad någon surpris, eller något våld.
Helt annat är förhållandet med den åtgärd Utsk. nu föreslagit.
Den går ut på en ändring af den lag som näringsidkarne blifvit försäkrade om att åtnjuta till slutet af innevande år, derest icke Tiögst vigtiga omständigheter förekomma.
Det har blifvit sagdt att berörde stadgande i nu gällande bränvinsförfattning nemi. ”att K.
M. under högst vigtiga omständigheter skulle kunna inställa bränvinstillverkningen”, vore tillämpligt äfven på förevar:de fall.
Men, Mine Hrr, månne man förrän nu har tänkt på att åt dessa ord gifva en sådan tolkning.
Det gifves icke mer än tvenne fall, i hvilka K.
M. kan väsendtligen ingripa i utöfningen af näringarne, då dessa förut äro genom lagar bestämda.
Det ena är genom höjning eller sänkning i tullen å spanmål; och det andra medelst bränvinsförfattningen.
Orsaken till denna K.
M:s rätt att vidtaga dylika åtgärder måste vara farhågan för att befolkningen skall lida brist på lifsmedel och denna farhåga är af den vigt och beskaffenhet att en undantagslag för ett dylikt fall måste ega rum.
Men om man under benämningen af de vigtiga omständigheter, som hänföras under bränvinslagstiftningen, äfven skulle kunna hänföra det fall, att en Den 1 Maj.
15 annan beskattning blifvit för framtiden bestämd, så skulle detta vara en tolkning, som vore stridande mot hittills följd praxis; och jag tror icke alt det vore lämpligt att, till det missnöje, som den nya författningen torde komma att upväcka, lägga det sorn ovilkorligen skulle åstadkommas genom en dylik tolkning.
Det är sant, att det beror ytterst på K.
M. att derom besluta; men R.
St:r skulle dock, såsom delaktiga i stiftandet af sjelfva lagen, genom en framställning till K.
M. gifva den en sådan tolkning, och jag tror att detta vore stridande mot all klokhet.
Del har blifvit sagdt, att om man tillåter bränvinsbränningen under hösten, skulle sådant vara att åstadkomma en tillökning i brännerierna eller att gifva dem, som vilja anlägga dylika, ett praemium.
Detta ville man likväl icke göra, emedan det skulle för nästa år öka bränvinsbränningen.
Jag erkänner att alla förändringar i gällande lagar alltid medföra en fördel för den ena, under det de skada den andra; men sådant kan man likväl icke undvika, och lagstiftaren bör icke, för att förekomma ett dylikt missförhållande, tillåta sig en bestämd orättvisa, eller en lagstridighet.
Att en fördel alltid kommer att tillskyndas någon, det är gifvet; men hvem är det, som i närvar:de fall kommer i åtnjutande af denna fördel?
Det kan yara två klasser: antingen producenten, eller den, som har lager af bränvin.
Medgifves nu bränvinstillverkningen under hösten, så komma egarne af brännerier eller de, som vilja anlägga dylika, att skörda en jemförelsevis större vinst, än de, som komma att bränna under följande år.
Likväl vill jag, isynnerhet emot Frih.
Raab, som framhållit den stora vinst dessa bränvinsbrännare skulle göra, anföra ett af honom, såsom stöd för vidtagandet af den nu föreslagna åtgärden, andraget skäl, nemi. alt bränvinsfloden i annat fall skulle ofantligen ökas; men ökas bränvisfloden, så nedsättas ju priserna, och således blir tillverkarnes prsemium icke så stort som Frihrn upgifvit.
Nu inträffar naturligtvis att en ökad tillverkning kommer att ega rum och Statens inkomst för nästa år minskas; sådant kan icke förekommas om bränvinstillverkningen medgifves.
Men, Mine Hrr! ögonblickets vinst för Staten är icke af den betydenhet, att den kan för oss vara en anledning att öfverskrida rättvisans område.
Huru förderflig bränvinsfloden än är, huru menligt den än verkar, kan detta likväl icke berättiga oss att vidtaga åtgärder, som äro lagstridiga.
Om bränvinstillverkningen ökas, så måste man väl med afseende på det högre pris, som bränvinet otvifvelaktig! i framliden kommer att erhålla, taga för gifvet att producenterna icke skola till så serdeles lågt pris sälja sin vara, utan att antingen de, eller åtminstone köparen, så vida icke producenten gör det, håller på varan, med afseende å det pris, den under nästa år kommer att få och då torde vinsten icke blifva så serdeles stor.
I alla fall, och jag återkommer dervid till den andra klassen af dem, som skulle vinna fördel, i händelse en sådan åtgärd, som den nu föreslagna, vidtages, jag menar egarne af bränvinslager, i alla fall, säger jag, är det klart, att, af samma skäl, sorn en 16
Den 1 Maj. egare af ett bränneri, hvilket tillverkar 20 å 30,000 kannor, får ett praemium derigenom alt en sådan tillåtelse medgifves, af samma skäl får innehafvaren af ett större parti bränvin ett prieminm om bränvinsbränningen förbjudes.
Och jag tror, att om frågan vore att välja mellan att bereda en fördel åt den ena eller andra af dessa personer, så, ehuru jag för min del icke skulle vilja bereda den åt någondera, skulle jag likväl heldre vilja gifva den åt producenten, hvilken i allmänhet är jordbrukare, än åt den, som spekulerar i bränvin.
Då man emellertid nu ansett sig hvarken kunna eller böra förbjuda bränvinsbränningen under de två höstmånaderna, så har Frih.
Raab i stället föreslagit tillverkningens beläggande med en additionell skatt.
Men eger man ickerätt att förbjuda bränvinsbränningen (och dertill kan manåtminstone genom en advokatorisk tolkning af bränvinsförfattningen komma) än mindre kan man pålägga den en högre skatt.
Krigsrustningskostnaderna, som vid 1848 års Riksdag påfördes bevillningen, drabbade icke en serskild klass af näringsidkare, utan hela allmänheten, och jag tror icke att Frih.
Raab skall kunna anföra ett enda exempel, att genom en så beskaffad åtgärd en serskild klass eller serskilda näringsidkare blifvit beskattade.
Jag instämmer fullkomligt i den åsigt, som äfven synes vara delad af Utsk., att en så beskaffad åtgärd är lagstridig.
Raab anförde ett annat exempel, nemi. då man vid ett föreg:de tillfälle förhöjde Charta-Sigillata-afgiften.
Men äfven denna afgift är en skatt, som drabbar hvar och en lika; och det vore ett våld, att på en serskild näringsidkare lägga en serskild skatt, som skulle utgå under trenne är.
Hvad föröfrigt beträffar de serskilda föreskrifterna, som i Friluns förslag innehållas ang:de Taxerings-Komiléerna m. m., så förefalla de mig dels ganska fruktlösa, dels stridande mot nu gällande beskattningsgrunder.
Huru skulle t. ex. en näringsidkare kunna bedrifva sin näring, då han icke visste huru stor skatt, som blefve bränvinet ålagd, enär Taxerings-Komitéen skulle sammanträda långt efter sedan det bränningen vore fullbordad.
Att åt en dylik Komité öfverlemna en så vidsträckt makt, som här är i fråga, har jag för min del aldrig hört omtalas; denna Komité skulle ju kunna höja skatterna till obegränsadt belopp, då den egde makt att bestämma sjelfva afverkningsbeloppet.
Jag måste således för min del afstyrka bifall lill så väl detta förslag, som till Utsk:s Betänk, i sin helhet.
Under de bearbetningar, som mot bränvinsbränningen egt rum sä väl före som under innevande år, har jag hört många drifva den satsen, att bränvinsbrännarne i allmänhet icke förstå sitt eget bästa, eller att de mot bättre vetande drifva en usel och förderflig handtering och således äro antingen okloka eller dåliga menniskor och medborgare.
För min del har jag icke kunnat, genom min bekantskap med bränvins-tillverkare, finna annat, än att de äro fullkomligt lika Den 1 Maj. 17 lika kloka och lika goda medborgare som deras motståndare.
Jag anser för öfrigt att rättvisa bör göras alla, och har derför icke heller velat deltaga i de förföljelser mot nyssnämnde personer, som jag tyckt mig finna många hafva åsyftat.
Den åtgärd Serskilda Utsk. här föreslagit synes mig sätta tronan på alla de andra, utan att dock ega den moraliska färg, som möjligtvis kan tilläggas de öfriga.
Jag delar alldeles icke den farhåga man här yppat, att nemi. genom bränvinsbränningens tillåtande under Nov. och Dec. månader den s. k. bränvinsfloden skulle i någon serdeles betydlig mån ökas.
För att sådant skulle kunna inträffa måste många nya brännerier anläggas, men dertill erfordrades för det första, att man kunde af bränvinsbränningen påräkna en stor vinst, och en större vinst kan icke påräknas utan en större tillverkning.
En sådan kan deremot icke vinnas utan ett stort och dyrbart bränneri med kostsamma redskaper, som ej står att i hast erhålla eller åstadkomma.
Ar det väl under sådane omständigheter sannolikt att, äfven om under ofvannämnde månader bränvinsbränningen tillåtes, de kunna vara serdeles många, som för denna korta tid äfventyra så betydliga kostnader för anläggandet af ett dylikt bränneri, då ju i alla händelser krig, missvext eller andra högst vigtiga omständigheter kunna inträffa, som göra bränvinsbränningens inställande af nöden?
— Men om ock det skulle hända, att en mängd nya brännerier för de två månaderne anlades, kan väl den mest upskrämda fantasi ej föreställa sig, att detta skulle medföra en större bränviusflod, än som förut åstadkommits på 6 månader, eller tre gånger så lång tid som den, hvilken nu är i fråga?
För min del är jag öfvertygad derom, alt den befarade bränvinsfloden icke skulle blifva större, än den, som förut egt rum, och erinrar man sig derjemte att för nästa år en betydligt förhöjd skatt skall läggas på hela näringen, tror jag att man icke heller behöfver frukta, att priserna på varan skola understiga det nuvande.
Följden deraf att bränvinsbränningen under nästkale Nov. och Dec. månader finge fortgå, kunde vid sådant förhållande icke blifva värre än att
Statskassan förlorade nästa år ett eller annat 100,000 R:dr, af den påräknade skatten, och detta torde ej innefatta någon skälig anledning för vidtagande af den föreslagna åtgärden.
Å andra sidan förekommer deremot att, liksom sannolikt ingen af här närvar:de ledamöter af R.
St. ännu mindre någon annan lärer hafva hyst den föreställningen, att med de högst vigtiga omständigheter, som i bränvinsbrännings-författningen upgifvas, såsom orsaker till bränningens inställande, kunde förstås skattens förhöjning.
St:r skulle bifalla Utsk:s förslag, och K.
M. likaledes skulle bifalla Ständernas hemställan, kunde, äfven med största skyndsamhet
Författnm ang:de bränvinsbränningens inställande icke komma att utfärdas förrän d. 14 Maj.
Yid denna tid måste i en stor del af de södra provinserna i riket, der bränvinstillverkningen bedrifves i största skala, vårbruket vara till det mesta 7 H. 2 18 Den 1 Maj. fullbordadt.
Hvad blef nu följden, om bränvinsbräningen inställdes på grund af ien omständighet, som de flesta knappast torde hafva kunnat ana?
Jo, att de jordbrukare, sorn hafva grundat sitt jordbruk på bränvinsbränning, skulle utan sitt eget förvållande lida en ovillkorlig förlust, att en eller annan kanske blefve ruinerad.
Om meningen nu vore att bereda någon bränvinsbrännande jordbrukares undergång eller att,' kanhända såsom straff, tillskynda dem alla en förlust, da vore det otvifvelaktigt skäl att understödja Utsk:s förslag; men det lärer väl, åtminstone på detta rum, knappast finnas någon, som hyser en sådan tanka.
Derest bränvins-tillverkningen tillätes de nuvar:de bränvinsbrännarne under den återstående tiden af året, så skulle måhända en eller annan af dem skörda någon vinst, hvilken efter alla de åtgärder, som blifvit vidtagna för att undertrycka ifrågavar:de handtering, väl icke torde böra missunnas"dem.
Och om öfvergångstiden derigenom blefve mindre menlig, så vore detta för mig ett tillräckligt skäl att afslå Utsk:s förslag.
Men dertill kommer, på sätt jag redan haft äran nämna, att jag tror, den omständigheten, att skatten möjligen kommer att höjas, icke är någon sådan omständighet, som enl. gällande Förordnipg om bränvins-tillverkning och försäljning kan föranleda till bränvinsbränningens inställande.
Och om lagstiftande makten, det oaktadt, på dylik grund inställer bränvinsbränningen, synes det mig som man icke kunde betrakta en sådan åtgärd såsom något annat, än alt lofva ett och hålla ett annat.
Ett sådant handlingssätt af en enskild person, vore vanhederligt och kan ej, af Staten utöfvadt, gillas.
För min del finner jag deruti ett ytterligare skäl att anhålla om afslag å Serskilda Utsk:s ifrågavande Betänk.
Att upträda till försvar för ett Betänk., hvilket jag inom Utsk. sökt motarbeta, kan icke vara min mening.
Men då jag för tillfället hade äran vara Utsk:s Ordfrde, anser jag mig likväl pligtig, att redogöra för de skäl, hvilka legat till grund för nu ifrågavande beslut.
Ämnet har dock redan hlifvit å ömse sidor så grundligt utveckladt, att mycket icke torde vara att tillägga.
Det kan icke nekas att, om Utsk:s förslag skulle af R.
M. bifallas, kommer sådant att i hög grad medföra svårigheter för de jordbrukare, som befatta sig med bränvinsbränning.
Å en annan sida måste deremot äfven medgifvas, att, då f. n. bränvin tillverkas efter en skatt af 1 sk. pr kanna, men denna skatt efter den 1 Jan. 1855 kommer att höjas till 24 sk., har man ovillkorligen beviljat ett stort praemium åt den, som får tillverka sitt bränvin efter den lägre skatten.
Jag tror således icke att det saknar allt skäl, att man söker i någon mån hejda inträdandet på denna bana; men då jag delar de talares åsigter, som anse att man bör undvika både den ena och andra ytterligheten, så är jag också öfvertygad att det enda sättet att förekomma de mötande olägenheterna, vore, om man kunde finna ett lämpligt medelvägs-förslag, och jag tror icke att detta bör vara omöjligt.
Den 1 M aj. 19 Här är visserligen sagdt, att det icke skulle betyda serdeles mycket, om bränvinsbränningen finge fortgå i höst enl. den hittills gällande forfattningen.
Jag tror dock icke att pluraliteten är fullt af samma tanka, och jag tror att de flesta, som säga att sådant vore bättre, än om tillverkningen förbjödes, likväl inom sig erkänna att det vore ett oegentligt förhållande.
Det är naturligt, att missnöje skall alstras vid genomförandet af en reform sådan, som den nu ifrågavande, med afseende å bränvins-lagstiftningen, och att detta missnöje här uttalar sig anser jag vara ganska väl, emedan vi derigenom komma bättre i tillfälle att bedöma värdet af de skäl, som gifvas derför.
Såvidt nu detta missnöje gäller ifrågavande Betänk., får jag dock erkänna, det jag icke tror att detta skulle leda till det dermed åsyftade målet att belt och hållet hindra bränvinsbränningens inställande i höst.
Men är frågan den, att söka bereda de personer, sora genom den nya författningen skulle komma att lida, ett mindre lidande, så tror jag att man kan träffa på Dågon medelväg, som härtill vore lämplig.
Haab har nämnt, att det enklaste medlet vore att tillåta bränvinsbränningens fortgång en månad under instundande höst efter den gamla skatten.
Derigenom vore till stor del undanröjde de olägenheter, som skulle upstå genom åtgärden att inställa densamma.
Om skörden skulle utfalla sämre i vissa trakter, om ett våtår skulle komma, som gjorde inbergningen svår eller om potatissjuka skulle kasta sig på den vexande grödan, då vore det naturligtvis en stor olägenhet att icke kunna tillgodogöra de skämda produkterna, och på samma gång ett talande skäl att icke inställa bränvinsbränningen.
Men jag tror att om denna inställes under blott en månad, så skulle till en stor del dessa olägenheter undvikas.
Jag kan visserligen icke neka det jag anser, att en stor fördel derigenom tillskyndas dem, som bränna bränvin.
Ty såvidt man i detta hänseende kan genom en approximativ beräkning leda sig till en slutsats, skulle sannolikt med nnvar:de bränneriet- under en månad kunna tillverkas omkring 11 millioner kannor bränvin, och då måste med den skillnad, som eger rum emellan nu gällande skatt och den, som kommer att utgå efter d. 1 Jan., hvar och en finna att en icke obetydlig vinst kommer att tillfalla de jordbrukare, hvilka sysselsätta sig med ifrågavande handtering.
Skulle deremot bränvinsbränningen fullkomligt inställas, komme fördelarne att beröfvas jordbrukaren och i stället läggas på börs-spekulanterne, och detta är för mig ett tillräckligt skäl ait motsätta mig en sådan åtgärd.
Ty, säga hvad man vill, jordbrukaren är ändock den, som kommer att vidkännas förlusten, om än hans fosterlandskänsla är nog stark för att underkasta sig densamma.
Hellre ser jag således, att vinsten tillfaller honom, än den som endast sysselsätter sig med spekulation.
En annan talare har nämnt, att vinsten af att i höst bränna i ett större bränneri skulle, enl. hans uträkning, kunna upgå till 2 * 20 Den 1 Maj. 26,000 R:dr.
Jag ber denna talare fästa upmärksamhefen derpå, att han blott hållit sig till maximum af 1000 kannor om dagen; men f. n. finnes icke något maximum, och om jag enl. nu gällande lag anlägger ett bränneri, så kan jag likaväl dermed afverka 50,000 kannor i månaden eller mer.
Jäg tror icke att man kan anklaga R.
Sl:r för att hafva förbisett alla anspråk på en rättvis behandling då de sökt att förebygga sådana olägenheter, som jag- här antydt.
Jag tror att Ständerna varit skyldiga både det allmänna och den enskilde, som sysselsätter sig med bränvinshandteringen att taga saken i betraktande.
Jag säger ännu engång, att man gått för långt, då man föreslagit en sådan åtgärd som den i Utsk:s Betänk, framställda; men jag tror icke att man haft orätt, då man sökt hämma ett ondt, som, säga hvad man vill, stör våra näringsförhållanden, vare sig i ena eller andra fallet.
Jag har här yttrat mig såsom jordbrukare och icke såsom bränvinsbrännare.
Jag önskar att få nämna detta, emedan jag från en annan sida liört sägas att man talar i egen sak; den nu föreslagna åtgärden torde dock äfven till en början blifva kännbar för jordbrukaren i allmänhet.
Jag erkänner nemi. och är beredd på, att det till en början skall leda till nedsättning i spannmålspriserna och således medföra förluster äfven för andra ån dem, sorn sysselsätta sig med bränvinsbränning; men att motsätta sig vidtagandet af en åtgärd, som likvisst anses allmänt nyttig, derföre att man föreställer sig, att den skulle vålla den jordbrukande delen af befolkningen i Sverige några olägenheter, kan jag icke anse vara riktigt.
Jag har icke heller kunnat inse, att uti de föreslagna åtgärderna ligger någon förföljelse mot hränvinsbrännarne och jag tror äfven alt detta uttryck varit något för strängt.
Jag tror visserligen att de skola komma att lida stora förluster; men jag åberopar i detta hänseende hvad jag redan förut haft äran yttra; och nöden är så stor, att man har rättighet att begära upoffringar både af den ene och andre, för att kunna komma till något bättre.
Jag hyser dessutom den öfvertygelsen att sedan första känslan af missbelåtenheten lugnat sig, så skola de, hvilka f. n. sysselsätta sig med bränvinsbränning, vara de första att erkänna riktigheten af de vidtagna åtgärderna.
Här har äfven blifvit yttradt att bättre, än att antaga en månad, vore att antaga ingen.
Jag tror icke att man vid lugnare besinnande skall erkänna att deruti ligger någon sanning.
Det är visserligen möjligt, att det för de jordbrukare här, som sysselsätta sig med bränvinsbränning, kan vara likgiltigt.
Men jag är öfvertygad, att, då här i allmänhet icke finnas representanter för mer än något hundradetal bränvinsbrännare, under det att det finnes circa 36,000, som här icke hafva några förespråkare, så bör man väl äfven göra afseende på deras fördel.
Och jag tror derföre att den betydliga del af allmänheten, som idkar denna näring, skulle finna sig mera belåten med att få bränna en månad under hösten, än om all bränvins-tillverk* ning blefve helt och hållet förbjuden.
[Den i Maj. 21 Hr Braunerhjelm, Ferdinand:
Innan jag går att yttra mig i sjelfva hufvudsaken, ber jag att få nämna, att jag icke är någon vän af rubbningar i den ekonomiska lagstiftningen.
De hindra näringarnes fria utveckling och medföra förluster för deras idkare.
Jag tror mig hafva ådagalagt denna min öfvertygelse, då jag tillhörde minoriteten, när fråga var om Serskilda Utsk:s Betänk. JVS 3, ronde Doktor Sandbergs motion om bränvinsbränningens inställande under April månad.
Deremot befann jag mig i majoriteten vid behandlingen af samma Utsk:s Utlåt.
JVe 6, ang:de den af Hr Dalman väckta motionen.
Jag har äfveh i afseende på nu förevande Betänk, talat deremot af skäl, som jag längre fram skall hafva äran nämna.
Dä det likvisst finnes omständigheter, som göra sådana rubbningar i bränvins-författningen nödvändiga, så vill jag serskildt yttra mig derom.
Utsk:s förslag innebär, säger man, en kränkning af den bränvinsbrännarén medgifna rättighet att få bränna linder den tillåtna tiden, Nov. och Dec. månader.
Hvarpå grundar han denna rättighet?
Jo, på Konungens ord, som tillåter sex, månaders branningstid af året, såvida K.
M. icke finner för godt att inställa bränvins-tillverkningen.
Men i denna rättighet ligger ju ett vilkor, som gör att man mäste vara beredd altanlingen icke få bränna alla sex månaderna, eller också blott några af dem, och derigenom möjligen lida förluster.
Ja, han förlorar räntan på sitt kapital, det är sannt.
Men hvari består detta kapital?
jo, af en byggnad och en redskap, som stå qvar och kanske äro byggda för mångfalldiga år tillhaka eller kanhända också nyligen.
Endast räntan på della kapital går han förlustig, ty han har hvarken upköpt säd eller potatis för att bränna.
Han har icke eller kunnat upgöra några kontrakter på förhand om försäljning af sin tillverkning, det händer honom således ingenting värre än att han står stängd ifrån att draga nytta af sin byggnad och sin redskap.
Jag vet icke, att bränvinsbränning kan vara nödvändig för jordbruket, annat än om man icke har tillräckligt fodervexter.
Derföre odlar man potatis, för att genom desammas förvandling till bränvin erhålla drank till foder.
Men härvid eger för det närvar:de ett förhållande rum, sorn är ganska vigtigt.
Bränvinsbränningen var under någon tid af förra året förbjuden.
Jordbrukaren har således redan måst reducera sin ladugård, emedan han utan drank icke kunde framföda sina kreatur under vintern.
Men, säger man, han kan i st. nu sätta potatis för att bränna i höst.
Kommer förbudet sedan potatisen är salt, då är det sannt att han kommer att lida förlust; men kommer det innan den är salt, så kan han ju med fördel använda den jord, som dertill blifvit bestämd, till annat; ty det är en ganska lätt utväg, som hvarje landtbrukare känner, att så vicker, som han skördar grön.
Slutligen säger man, att bränvinsbrännaren går miste om den stora vinst, som ovillkorligen skulle tillfalla honom i fall han finge skattefritt bränna under de två månader, som äro i för - 22 Den 1 Maj. fattningen medgifnc.
Detta kan visserligen ega sin riktighet; men jag kan icke finna något skäl, att för en sådan vinst, tillåta bränvins-tillverkningen.
Dessa äro de skäl, som man anfört emot förslaget.
Jag ber nu, att fä nämna äfven dem, som tala för detsamma.
För förslaget talar till en början vådan af den otroliga mängd bränvin, som under loppet af de två höstmånaderna skulle komma att tillverkas.