Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är sannt, att mannamod och kraft alltid utmärkt Svensken, och att desse dyger utgöra den redbaraste återstående delen af det arf, väre förfäder lemnat oss; men i det 19 seklet fordras något mer för att komma i åtnjutande af civilisationens fördelar, för att bibehålla anseende och sjelfständighet.
Ja, mine Herrar, man kan ej nog ofta upprepa det; om vt vilja fortfara att vara Svenskar, så böra vi ej längre vara obekymrade om Provincernas tillstånd.
Det år ej nog att Hufvudstaden är rik; den i Landsorterna tilltagande förlägenhet och fattigdom måste äfven alhjelpas.
Tålamod och resignation äro visserligen i sinom tid dygder, som förtjena att värdas; men de utgöra nu en alltför ringa tröst för hemmavarande medbroder , lör alla dem som förföljas af olyckor och creditorér.
Vi äro icke här för att dölja hvad som icke längre hör Den 10 Februarii eller kan döljas.
Såsom Svenska folkets Representanter äro vi skyldige tolka Svenska Näringsidkarens förlägenhet.
För allt hvad vi emot öfvertygelse förtiga, blifva vi ansvarige inför väre medbroder, inför efterverldens domstol och inför den strängaste domaren, vårt eget samvete.
Vi äre skyldige att efter yttersta förmåga verka hvad godt och nyttigt är för ett kärt fosterland.
Då den enskilta crediten blifvit stord och skakad i sitt innersta väsende, så att alla slags fastigheter vid utsöknings-auctioner måste säljas till ofta 3 af rätta värdet; då ioo:tals agtningsvärda familjer af olika stånd och vilkor årligen, utan eget förvållande, komma på obestånd och måste öfverge förfäders jord eller sådana befattningar, der de varit verksamme, gagnande och lycklige; då alla loflige näringar lenina föga eller ingen vinst i jemförelse med penninge-ockret, lurendrägeriet eller tullförsnillningen •, då de fleste medborgare i sam_ hållet liksom gradvis nedstiga ifrån välstånd till fattigdom och uti ett relativt förhållande 3ida brist, så tyckes det vara anledning att tro, det nöd finnes i landet, emedan med nöd bör förstås ej allenast brist på föda, utan äfven brist på kläder, på boningsrum, på ljus Den 10 Februarii. och ved, på läkarevård, på medel aft sörja för barnens uppfostran, med ett ord, briat på allt hvad som erfordras att fylla mensklig» behof efter hvars och ens olika stånd och vilkor.
Nöd inbegriper äfven moraliskt lidande, hvarpå man kanske borde gora mera afseende.
De sorn 'itå i våda att utan eget förvållande förlora förmögenhet, medborgerlig agtning, heder, ja allt hvad sorn utgör jordisk sällhet, böra icke länge lemnäs utan hopp om hjelp, så vida de ej skola bringas till förtviflan.
Om jag med sanna, men starka färger ahnålat vår närvarande ställning, så har det endast skett för att motverka den, af vissa talare yttrade, bekym-t merslöshet uti en fråga, som efter min öfvertygelse icke bör upptagas med kallsinnighet a£ någon god Svensk , som nitälskar för sitt lands blifvande öde._
Innan man kan tänka på bote-f medel, måste man vara öfvertygad att sjukdom finnes.
Så vida den erkännes, gör jag mig så mycket större hopp om dess afhjelpande, som man redan i allmänhet tyckes hafva upptäckt de Heste orsakerna till lidandet.
Discontrörelsens alltför hastiga indragning i förening med inskränkningar i begagnandet af den enskilt» crediten, Spanmåls-Magazins-inrättningens närvarande utsträckning och organisation, en mindre lycklig tillämpning af det i Europa allmänt »ntagna prohibitif-systemet, stora inskränkningar uti vår handel, äro alla följder af föregående Ständers beslut eller underdåniga önskningar.
I följd af hvad jag nu haft äran värd - Ben lo Februarii, »amligen framställa, torde man icke bora hoppas, det hvarken skatternas nedsättande, förbättringar i penningeväsendet, nya låneanstalter, förändrade skiåförfattningar eller andra ekonomiska åtgärder och nya lagar kunna serskildt uträtta något väsendtligt till creditens återställande och till afhjelpande af de skattdragandes förlägenhet och lidande.
Om ett sådant önskvärdt resultat skall vinnas,f om Staten skall äga bestånd och Nationen kunna återföras ifrån fattigdom till välstånd så måste ett helt statshushållningssystem uttänkas, som, för att blifva i öfverensstämmelse med folkets närvä rande behof och de brydsamma omständigheter hvari det befinner sig, nödväudigt bör fotas på rigtiga grundsatser hvars antagande snarare blifvit en följd af förnuftets pröfning, än af vissa författares rygtbarhet. ■é Det är föga troligt, att uti 5 olika Utskott, som, enligt grundlagarne, få befattning med särskilda delar af detta system, en sådan öfverensstämmelse i åsigter på en gång skulle kunna blifva dem inspirerad, att deras olika arbeten komma sluteligen att stå i harmoni, för att utgöra ett sådant fullständigt och väl beräknadt Statshushållningssystem, sorn vi behöfve.
Rid' derskapets och Adelns upplysta pröfning.
Jag tillstyrker det, och förenar mig uti Herr Hjertås derom gjorda motion, med den förän - Den Io Februarii. dring, att detta särskildta Utskott bör få sig uppdraget att granska orsakerna, ej allenast till jordbrukets, utan äfven alla näringars och 6kattdragandes iråkade förlägenhet, samt uppfatta och i ett sammanhang bringa de tjenligaste botemedlen.
Jag anhåller att detta mitt vördsamma anförande må blifva de öfriga respective Stånden communiceradt.
N:o 14* Herr Montgomerie, Gustaf Adolph:
Icke endast MagazlnsDirectionen och dess förfelade eller illa beräknade administrativa åtgärder med spannemålens in och utländska handel, den förra till jordbrukarens utsugning, den sednare till StatsCassans betydliga förlust} äfven andra orsaker hafva vallat landtmannens icke allmänna nöd, såsom man stundom hör med öfverdrift utropas, men nästan allmänna och serdeles i vissa landsorter nog tryckande penningeförlägenhet och deraf härrörans de stockning i handels- och industrierörelser.
Ibland de andra orsakerna torde först kunna anföras Städernas sjelftagna och mot deras privilegier, så länge sådane ännu tålas, stridande rättighet, att till jordbrukares stora förfång odla jord till annat än tobak, icke att producera 6äd, hvarigenom handelsmannen kommit i oberoende af landtmannen, och den sed* 2 ig
Den IQ Fvbruarii, nares spapmål sålunda blifvit utan köpare.
Der™ emot har landtjnarnen alltid förblifvitberoende af handelsmannen, så väj i afseende på de oundvikliga be hofven ai .salt och fisk, som kr aivi: ar ov m, m.
Då detta pil mera icke kunnat ske genom bytes handel, har det tagit från bonden den yttersta contanta skarfven, och dertill ej sällan, försatt honom i skuld hos handelsmanen.
Hvarmed skull?
väl jordbrukaren pu kunna liqvidera Slats bordarne och mångfaldiga, andra onera, då Borgaren, hans enda hopp, och spannemålen hans enda produetion, den förra ej gifver^. utan täger penningar, och den sednare ej eller annorstädes finner afsättning?
Följderne af ett sådant för jordbrukaren onaturligt förhål* lande, äro lätt beräknade och i afseende på penninge-Jerlcgtnheten. redan olyckligtvis för händen.
En rättelse i denna väg, nemligen af Borgarenas missbruk eller rättare öfverskridande af deras Stadsprivilegier, borde så mycket snarare .tillvägabångas, som motioner, redan vid de föregående Riksdagarne, derom äro väckte, men deras verkställande nu, mera än någonsin, af behofvet påkafladt.
När nu härtill iägges Beviilningens, nästan allmänt, öfverklagade vid hvar Riksdag upp* stegrade belopp, och framför allt, ojämna fördelning) så lärer de hufvudsakligaste orsakerna till jordbrukarens förlägenhet vara upp-* räknade, och alltså något serskildt
Utskott till deras uppfinnande icke behöfva tillsättas,; men Den ro Feh raar ii. 249 deremot forde ett sådant Utskott, med större nytta, böra utnämnas till utrönande aiettbät' tre sätt tdl Bevillningens jämnare och rättvisare fördelning
Och till undersökande af landets ställning och förmåga eller oförmåga att bära närvarande Statsbördor.
Sålunda borde det-, ta Utskott få sig uppdragit, att genom de StatHisha uppgifter
Regeringen från hvarje Län irH fordrat och inhändigat, utröna , hvad en värd Ledamot Herr Heijkenskjöld så sannt och rigtigt förslag, nemligen: att utröna hvad landet kan gifva innan man JÖreskrifver hvad det skalig lemna i Statsbördor.
Sedan man på detta eller något annat sätt fått bestämdt maximum af den summa, medborgarena kunna erlägga, eller minimum af det belopp för Statsutgifternas, bestridande, nödvändigt erfordras, så ville jag, utan allt slags anspråk på ofelbarhet föreslå följande sätt till densammas fördelning; nemligen: att Bevillningssumman delades mellan antalen af Lämen efter deras mer och mindre storlek, rikedom eller fattigdom i enlighet med den tabie au., som öfver Länens statitiska förhållanden är upprättad.
Län fått på sig de4 ladt den lämpliga andelen af hel i Bevillningssumman, skulle det åligga Konungens Befallningshafvande att inom hvart sitt län, bland ortens och hvarje Sockens redligast: och oegennyttigaste personer af alla stånd, sammankalla en Comité hvarvid Härads- eller Mantalsskrifvare borde biträda, för att fördela dea på Länet belöpande
Bcvillningssumman å hvar» 25° Den io Februarii. je Socken, efter dess storlek och välmåga, eller mer eller mindre rådande locol eller andra fördelar, i afseende på andra Socknar, och sluteligen skulle den på hvarje Fögderi eller Socken sig belöpande summan, vid samma tillfälle i Konungens BefallningshafvandeS öfvervaro af Fögderiets eller Socknens comitterade, biträdde af Mantalsskrifvare^ fördelas på hvarje hemman och person.
Man må icke säga att de hittills använde Berednings- och TaxeringsComitteerna åstadkommit detsamma 3 tvärtom hafva de endast värderat jorden och den supponerade förmögenheten, ehuru jorden nu nästan intet ägt något värde, då spannemålen icke haft eller af uppräknade orsaker kunnat hafva någon lönande afsättning.
Jag tror att just genom Berednings- och TaxerivgsComittéernes hittills följda nyss uppgifna grundsats, bevillningens ojämna fördelning ökts i stället att minskas.
Men om också detta mitt project icke skulle svara mot min välmening, hoppas jag att det åtminstone Den 10 Februarii, framkallar en grundelig vederläggning och med detsammaett bättreoch ändamålsenligare resultat.
Emedlertid anhåller jag vördsamt att denna min motion och hvad dermed äger gemenskap till vederbörlig handläggning remit: teras.
Herr Nordenankar9 Gustafi Jaghar hört flerememorialeruppläsas, hvilk* omtala och afmåla en allmän nöd i landet, i följd hvaraf nödvändigheten skulle påkalla Bevillningens nedsättande: och motion är gjord om ett särskildt Utskott till bedömande deraf.
Jag kan ej dela den tanken att någon sådan nöd finnes; jag vet att vi hafva öfverflöd af spanneinål, öfverflöd af äfven andra födoämnen, och då kan jag ej medgifva, att någon nöd existerar.
Rätta ordet torde vara , att man i landsorteme är i förlägenhet för penningar.
Jag medgifver gerna att FilialDisconternes missbruk och öfverdrifna utsträckning medförde menliga följder för penningeverket 5 men jag Dm i o
Februarii tror det ock vara obestrideligt stt 1817 och Ig 18 års Ständers häftiga beslut, att på en gång indraga dem alla, på ea gång borttaga hvarje penningetillgång i Landsorterna och Sammanprässa hela Rikets rörelseeapitai på ett enda ställe, skulle medföra ändå menligare följder för landtmannen och bestämdt orsaka den förlägenhet hvaröfver man nu klagar.
Genom denna åtgärd samlades alla penningar hit till hufvudstaden ingå de aila, och blott härifrån utsprides en del uti omlopp.
Rike är ofelbart för vidsträckt för att ej hafva någon penningetillgång pä mer än ett enda ställe
Jag vågar ej fälla något omdöme om hui juvida Sveriges RörelseCapital nu är tillräckligen stort, eller ej; men den hastiga indragning och amortering sorn gjordes just i en tidpunct, då folkökningen var i jämt tilltagan-i de, och nästan alla Landsorter täflade, om stora och vackra odlingsförslag, tror jag vara rakt stridande emot en Stals-öaconomisk principe.
Jag påstår ej att Disconter borde inrättas för jordbrukaren ; men om tillgång på penningar finnas i landsorterne, så kan köpmannen köpa och contant betala landtmarnens varor, afsättning fortgå, och rörelsen åter litvas: fin* nes den deremot ej, så blir afsättningen trög och varorne måste falla i pris- Detta tror jag 'Varsi händelsen nu, Den io Feli raar ii t
Jag kan ej öfvertyga mig öm att närvarande
Bevillning är för hög __ blott penningarne i omlopp, som befordrar afsättning och rörelse, så utgör den säkerligen utan svårigheter.
Om Landtmannen får ett par
R:dr mer för en tunna Råg, en R:dr mer för en turna Tjära, 2 j sk. msr för en tolft
Bräder och så vidare, så har han deraf vida större behållning än huru Bevillningen skulle nedsättas.
Taflan af landets Oeconomiska ställning är ej höljd a£ någon slöja; jag tycker den ligger öppen och klar för hvilken som opartiskt vill se den; något serskildt Utskott , för att bedöma den, finner jag åtminstone för min del, således visst icke behöfvas.
Förlägenheten är orsakad genom den hastiga indragningen af alla penninge-tillgångar i landsorterne.
Förre Riksens Ständer beslöio den; de närvarande lära ej underlåta att afhjelpa de olägenheter, som deraf härflutit.
I sistledne Pleuum den 6 Febrilarii* uppstod delade tankar om jordbrukarens förmonliga eller oförtnonliga ställning, och resultatet häraf torde blifva, att ett serskildt Utskott tillsättes- Då jag anser detta Utskott ej af nöden, då jag anser dess arbetstid blott befordra utdrägt för ärendernes behandling i de Utskott hvartill de hora, och hvarest de skola behand - Den io Februarii. las; går jag att uppleta de orsaker, som synnerligast efter min tanka verka förlägenheten; och om desse mine framställningar möjeligen kunna omfatta ämnet; torde de directe kunna remitteras till behörige Utskott; hälst Serskilta Utskottet, ej kan annat än hopsamla orsakerna, hvilka åter från dem skola till Utskotten remitteras.
Jordbruket har visserligen uppnådt en höjd af fullkomlighet; då man dessa senare åren öfvergått fran behofvet att importera spannemål till möjligheten af att exporteraOdlingsfliten i förening med några goda år har uppfyllt våra behofver, och denna Guds gåfva böra vi veta värdera; således är stälU ningen i detta afseende ganska förmonlig.
Men så är ej ställningen med jordbrukaren och synnerligast den delen af Nationen, s«m med sin flit och möda tillskapat denna förmånliga ställning; han står stum och nedslagen öfver resultatet och dignar under bördan af sine lagligen iklädda förbindelser.
Förgäfves må man här söka öfvertyga oss om motsattsen; om ock vältaligheten förmår vända blicken från denna sorgliga tafla, måste likväl sanningen häraf förr eller sedna re framtränga.
Vi böra möta denna röst med mildhet, låta den blifva ett föremål för våra öfverläggningar, medan den tsagta höjer lin Den 10 Februarii, 255 stämma, och ej invänta den tid, då all hjelp för desse klagomål blifver omöjlig, Jag kan här ej dölja den tankan, att de Herrar sorn under resor bedöma landets oecönomiska ställning, otta misstaga sig.
Också äro de Vestra sädes-provincerne, som sakna binäringar, mest i förlägenhet.
Denna skildring af ställniugen är sann, synnerligast träffande för de provincer, som endast producera spannemål, utan stöd af skogsvahror eller binäringar; för de provincer, hvilka sakna större anslag af Statsmedlen, till Embets-och Tjensteverk, från hvilka KronoUtlagorne utsopa allt för att anordnas till andra bättre lottade, äfvensom de provincer hvilka blifvit genom locala förhållanden mer än andra intrasslade i vårt, om jag så får säga , både lyckliga och olyckliga creditsystem, hvarvid den för jordbruket alltför höga räntan af 6 till 12 procent blifvit betalt, oförenlig 2 56 [Den Iö Feiniar ii. med dess trefnad, och hvarigenom jordbruket på ett utmärglande sätt till största delen bidragit , till alla de stora tillgångar dessa räntor förskaffat så väl
Disconferne som Bänken till deras jättelika byggnader och utgifter.
Dessa administrativa åtgärder, kunna liknas vid snaror, utkastade, att deri fånga de olyckliga jordbrukarnes trefnad och välfärd, i synnerhet då på en gång, en sådan utvidgad c re-’ dit-rörelse, blifvit concentrerad inom Hufvudstaden, hvarigenom den snart sagdt på en gång upphört.
Uti oeconomiskt afseende ser jag en bidragande orsak till jordbrukarens vantrefnad, i den orimliga inblandning af närande ochtärande elasserne.
Hvilketland i verldert visar en oredigafe t
Militairen, civila Embetsmannen, Pre9terskapet, Handlande, Handtverkare, alle äro till en stor del jordbrukare, och knappt någon indelt Embetsman, här lika lön med lika tjenst.
Till hverri skall väl jordbrukaren utbjuda sina varor, dem han genast till hvad pris som helst nödgas af* yttra till bestridandet af dryga kronoutlagor, löner och handelsvaror, dåstörre delen af den tärande classen, har dylika varor att 3 flå ta.
Förestäliom oss att alla utlagor ingingo till Stats Cassan, Rättelse. Bilag. pag. 238 14 raden uppifrån står Fredric, läs Henrich, Den io Februarii.
Cassan, att derifrån utgingo jämt fordelte efter hvar och ens tjenst.
De le liga boställena skulle skapa en ny verld af hemmmsbrukare och idoge familier, hvargenom folkmängden ökades, enda vägen till rikedom och magt.
Skatterna återgingo pa sådant sätt till den närande Classen och befordra ^le myntets jämnare circulerande.
Då Sverige saknade ti 11— räckeligt innebyggare, snart sagdt bytesvaran penningen, och skatterna voro måttliga, kunde det vara beqvämt nog, att Embetsmannen på lediga stu ider, fyllde luckan i jordbruket; men nu är förhållandet helt annorlunda.
Ty antingen måste kronans tjenst förlora , eller måste Embetsinannen förlora, och i båda fallen gör näringen en säker förlust, Mdtairen sorn jordbrukare lemnar ett vidt fält till anmärkningar, det säkra är att indelningsverket hindrar möjligheten för Sverige att föra ett halft års krig med egna medel, utan våra financers förstörelse för 15 a 20 år.
Mibtairen visst icke är för högt lönt i fred , önnes dock ingen armée i verlden, med dess sammansättning, dyrare i krig.
Ett rätt organiseradt försvarsverk, bör icke i fred kräfva Nationens yt-< tersta ansträngning, ty hvarmed skola vi då föra krig.
Man bor ho? Nationen spara en skärf till detta magrpäliggande ändamål.
Grundskatterne äro visserligen tunga, det är dock er. sak son icke kan ändras, titan att träda andras ägande rätt för nära Bil, tili Ridd, 0. M. Pr, 1 Band 17.
258 Den 10 Februarii, Men de tid efter aflnan ökade kostnader, sora väl kunna komma under namn af vexationer, borde likväl uppköra Jag vill bland dessa nämna de utvidgningar, som Soldat-torpen i min ort, under tidens lopp erhållit, på hemmansägarens bekostnad.
Bördor af dylik art finnas mångå; och borde man i möjligaste måtto återföra den skattdragandes skyldigheter till deras ursprungliga förhållande.
Som exempel vill jag endast nämna, att Bergverken och Manufacturerne, som utgör circa ^:del i värde mot jordegendom, har eventuella lånerättigheter i Backen för 4 procent till 2 å 3 millioner, då jordbruket relatift deremot bordt kunna påräkna 10 å 15 mdlioner, på samma vilkor (jag förbigår fastighetslånen, hvartill all fast egendom är lika berättigad.)
Disconterna för jordbrukets räkning, mot minst 7 med provision eller 12 procents ränta; uti detta oerhörda åkrandet på jordbrukets bekostnad, ligger orsaken till dess jämt stigande behof at lånebiträden, och deri näring som minst kan betala hög ränta, är just den sorn fått bära den högsta, några obetydliga Odlingslån undantagne.
En stor Författare Lord Bacon Pager sä - Den 10 Februarii, 259 ger i sine memoirer, att det är emot sakens natur att penningar kunna frambringa penningar.
Min uppmärksamhet fästes synneiligast härvid, när jag betänker arten och beskaffenheten af de penningar, som, från Banken utlånade och der tillverkade af papper och trycksvärta, förmå frambringa både penningar, penningars värde och fastigheter.
Han dömer likvisst åckrarne något oblidt ty han säger, att åckraren är den största Sabbatsbrytaren, emedan han plöjer alla söndagar; att han är en drönare, om hvars utdrifvande ur kupan Virgilius talar; att han bryter den första lagen, sorn gjordes för menniskan efter fallet, att nemli-i gen, han skall äta sitt bröd i sitt anletes svett, och icke i en annans Sedan åckrandet nu mera har blifvit ett yrke, går jag med honom öfver till den slutsattsen, å ena sidan, attåckrets tand bör affdas, så att den intet biter för djupt, och å den andra, att tillräckelig uppmuntran Jernnäs åt penninge-karlar, att utlåna sina penningar till handelns upprätthållande och förkofran, hvilket icke kan ske med mindre än två slags ränta tillätes, en högre och en lägre.
Capitalvärde ^Städernes jordbruk ej inberäknadt) utgör circa 300 millioner R:dr Banco, för att nyttja rund summa, under de höga varuprisen, torde detta Capitalvärde lemnat en årlig behållning j8 millionär R:dr Banco, beräknadt efter vår nu varande lagliga ränta 6 procent, Det är nogsamt bekant, att de flästa egendoms-afkastningar äro nedsatta till hälften, således det hela till circa 9 2Ö0 Dill lo Fabr nar ii. a 12 millioner.
Enligt de statistiska Tabellerne skall hem nan utskylderne gå till 200 R;dr Banco, andra visa åter högre summa; men med säkerhet antager jäg att alla hemman öfverhufvud skatta 100 R.dr Banco, och då utgår efter circa 65,000 hemmaa, en rund summa af 6 Millioner 500,000 R:dr i utskylder.
Enligt inteckningslängderne , lära fastigheter på landet vara iniecknade till 60 millioner, deraf jordbruket således omkring 50; å 6 procents ränta gör 5 millioner R:dr På 16 år lemnar blotta räntan Capital åter, hvarföre jordbruket under en sådan tiderymd, som snart nog förflyter, utbetalar minst 50 millioner R‘.dr, utom utlagor.
Men beklagligen står utlagorne och den åi liga räntan 3 millioner qvar; Så att hvem som öfvertager jordbruket, utan att minska utlagorne, eller inlösa den intecknade skulden , blifver alltid förhållandet detsamma.
Om en och annan egendom är ograverad, om en och annan köpes på utmätnings' auction, till ograverad, förmår det intet verka på förhållandet i det hela Den lediga summan blifver snart med tacksamhet öfverflyttad på en annan fastighet.
Bibehållandet af jordbrukets Capitalvärde, utgör onekeligt en hufvudfråga i vår Bevillning.
TaxeringsComittéerne hafva väl utsatt detta värde; men afkastningen bestämmer det Den io Febriiarii, a6r verkeliga; då nu afkastningen är 3 procent; nödgas innehafvare med 30 procent intecknad skuld, använda hela sitt revenue till 6 procents räntans betalande härå och har intet för sine ograverade ^delar.
Näringen tärer sig sjelf rom kräftan , och så länge denna städning varar, skola vi alltid finna stigande lånebehof. hvilka år från är blifvit omöjligare att uppfylla, hvarigenom beroendet, fattigdomen och förlägenheten allt mer skola ökas.
Sedan fattigdom och förlägenhet hunnit sprida sig tiil massan af Nation som är jordbrukaren, sprida de sig med förvånande hastighet till andra näringar, ty med undantag af Jern- och Sågverk, vet jag ingen näring som kan äga bestånd, grundad på utländsk för-, brukning.
Skall vårt jordecapital ej lemna större ränta åt de medborgare, sorn uppoffra sin tid åt detta mödosamma yrke, sorn fordrar outtröttelig kraft och verksamhet, der källan finnes till uppfyllandet af Statens största behof, skola de säger jag, se frukten af all sin möda inskränkt inom förmågan att betala sine kronoutlagor och 6 procent å alla de mångfaldiga lån, detta jordbruksCapital snait sagdfc varit nödsakad ikläda sig, som uppcå till 3 Mdlioner årligen j utan att finna ett öfverskott till dessa bördors successiva förminskning, utan att finna ett öfverskott relatift tili deras egen: 292 Den I® Februarii, domsvärde, att kunna använda till lifvets beqvämligheter och på den inhemska Näringsfliten, sorn upphör när öfverskott hos de förmögnare saknas?
dä blifver det tungt besitta Svensk, jord, och må den skatta sig lycklig, som kan undanrycka sitt Capital från en så litet tacksam näring, och sedan i ro och maklighet utan betydlige bidrag till Staten, njuta alla lifvets beqvämligheter.
Hvart jordbrukaren vänder sina blickar, finner han sig båda i oeconomiskt och finan* eielt afseende snart sagt kringskuren, af mer eller mindre verkande orsaker till nedslagenhet och vantrefnad, det måste sluteligen verta liknöjdhet, samt utplåna all nationalanda och kärlek till Fäderneslandet.
Ständer någon vedergällning för våre uppoffringar, i deras bemödande, att uppfylla våra önskningar.
Det är således 3 alternativer, jag ödmju-i kast vågar framställa} antingen måste J:o.
Bevillningen nedsättas, eller måste, 2:0