Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu är det fråga om “ intressen " och “ industrier " och det är mycket lättare att öfvertyga menniskor som icke äro nationalekonomer om de underbara ting som genom vexel-verkan skulle uträttas för den inhemska produktionen, än det.
skulle vara att genom iögonfallande argument öfvertyga äfven den dummaste, att de hungriga hafva bättre utsigt att bli mättade, om någon skatt lägges på det bröd de äta.
Det protektionistiska partiets älsklingsargument,, deras förargelseklippa och larmsignal är det faktum, att penningevärdet af den engelska importen betydligt öf-verstiger penningevärdet af exporten.
Detta tyckes vara deras käpphäst, deras " pons asinorum ".
I likhet med originalet hos Euklides, kan dock med en smula förstånd denna brygga lätt öfverstigas.
Vi hafva icke tillfälle att här ingåi detaljer, men i korthet förhåller sig saken på följande sätt.
Menniskor som tala så, glömma eller taga icke i betraktande att Storbritannien besörjer mer än hälften af.verldens speditionshandel (56 procent äfven under den nyaste kom-mersiela historiens mörkaste dagar), att det har räntor att lyfta på sina utländska kapital, och att innan det behöfver göra någon beräkning öfver export och import har det att uppbära, för lån och arbete, i penningar eller varor öfver 100 millioner pund sterling om året.
Icke underligt, att en nationalekonomisk författare i Times anför denna blunder såsom “ en måttstock på de nya protektionisternas insigter “.
Ty dessa sakförhållanden visa helt enkelt, att innan England utbyter ett punds värde af egna produkter mot ett punds värde af främmande produkter, har det årligen att mottaga öfver 100 millioner af utländingarne.
Sålunda sprack bubblan af underbalans i handeln.
Ett annat älsklingsargument är, att de land, hvilka antagit protektionismen, hafva funnit densamma så fördelaktig, att de föredraga den framför frihandeln.
Den mest tydliga vederläggning af detta påstående är att finna der-utinnan, att intet protektionistiskt land har att glädja sig åt någon stor andel i speditionshandeln.
Längre tillbaka i tiden hade Förenta staterna en blomstrande speditionshandel, men denna har alltjemt aftagit, sedan de blifvit ett strängt protektionistiskt land.
Och skälet är tydligt: under protektionism hafva de icke och kunna icke hafva omvex-lande handel *.
På hvarje marknad i verlden har England den bästa ställningen, derför att engelsmännen äro de billigaste, från pålagor mest befriade producenter.
Detta är hvad frihandeln uträttat för England; den har gjort detta land rikt och lyckligt, den har satt det i stånd att uthärda svåra stormar med mindre förluster än dess grannar.
När man dessutom kan tillägga, att under de senaste tio åren, i trots af en ofantligt tillväxande befolkning, förmögenheten
* Miscéllaneous trade.
” Miscellaneous ” motsvarar ” diverse ” på de svenska exportlistorna.
JRed: 8 anm.i Englaqd tilltagit tre gånger så mycket som befolkningen, är det uppenbart att de göra sig löjliga, som här hemma och utomlands bedyra att frihandeln ruinerar England.
Ära alltså åt de britiska statsmän som först på statsförvaltningen tillämpade vetenskapens slutföljder.
Framför allt ära åt den egentlige förkämpen, Richard Cobden, hvilken ansåg att förr eller senare, lika visst som dag följer på natt, skulle folkviljan inse att i genomförandet af frihandeln vore garanti för den största lycka för det största antal, att frihandelns grundsatser öfverensstämma med sunda förnuftets och sedlighetens.
Det var hans stora mål i lifvet, att visa huru-ledes frihandelspolitiken hvilar på den principen, att alla folks intressen ligga i förening och icke i opposition, att samverkan och icke rivalisering, internationelt beroende och icke nationelt oberoende, äro civilisationens höjdpimkt och syfte, samt att derför fred och icke krig är den naturliga och normala ställningen mellan civiliserade nationer i deras förhållande till hvarandra.
Den framgång, som åtföljt antagandet af kommersiel frihet i England, är såsom vi redan sagt ett glädjande och intressant faktum, väl värdt att egna sin eftertanke åt.
Vi veta nogsamt, huru oändligt aflägse England och alla andra folk äro från politisk och social fullkomlighet.
Så länge okunnnighet, fattigdom och öfvervinneliga sjukdomar och brott nedfläcka landet, så länge är statsmannens värf ofull-bordadt.
Men hvarje steg framåt är ett värdigt ämne för tacksamhet, och i den sociala så väl som i den geologiska historien är tiden en mäktig faktor, som långsamt, mycket långsamt sätter i rörelse framåt, men så mycket säkrare just i följd af denna långsamhet.
Henrik Ibsen och hans ” Gengangere. ”
Sällan har i de skandinaviska länderna en literär produkt blifvit mottagen med så stor och allmän uppmärksamhet som Ibsens senaste * drama ” Gengangere ”; men den uppmärksamhet, som detta arbete ädragit sig, har varit af den beskaffenhet, att den ingalunda ökat den snillrike skaldens ära.
Med skonslös hand angriper han här samfondslifvet i dess innersta grundvalar.
Han bryter utan betänkande familjelifvets heligaste band.
Hvad hittills ansetts sedligt, ädelt och stort släpar han i smutsen, hånande det såsom gamla fördomar och öfvertro.
En ny moral och nya sedebud skapas.
Lag och pligt föraktas, på samma gång som nöjet och njutningen prisas.
Väl har Ibsen offentligen förklarat, att han icke är ” ansvarig för de åsigter, som några af dramats personer uttala ”, och att ” i hela arbetet icke finnes en enda mening, som står för författarens räkning. ” Helt och hållet utanför har han stått.
Han har allenast velat med sitt arbete göra det intryck, ” att man under läsningen skulle upplefva ett stycke verklighet. ” Metoden är beqväm.
Det är iugen konst att under dylika förutsättningar undgå allt ansvar för de åsigter, man utkolporterar.
I stället för att i eget namn tala, lägger man orden i munnen på några å scenen iniörda figurer och man är q vitt all skyldighet att stå för de läror man sprider.
Men hvem bär då ansvaret?
Icke kan väl meningen vara, att de handlande personerna skola tagas för hufvudet för hvad Ibsen låter dem säga.
Det är ju han, som så pessimistiskt fattar ” verkligheten ”, att han tror sig måla en scen derur.
då han gifvit oss den vrångbild, som möter i Gengangere.
Det är han, som låter sina figurer förkunna de samhällsupplösande och osedliga läror, hvilka nu i hans familjedrama uttalas; det är Aan, som låtit sitt snille sprida ett oförtjent skimmer öfver de krassa åsigterna, och det är det för han ' — han och ingen annan, som bär ansvaret för hvad dramat förbryter.
Till en början n&amp;gra ord om den riktning af den moderna literatur, för hvilken Ibjsens Gengangere är en så ypperlig representant.
I ” sanningens * namn fordrar man, att lifvet sådant det år må tillhöra såväl poetens som prosadiktarens skildringsom-råde.
Han får; om han så vill, teckna dess vederstyggligaste och smutsigaste sidor och, med mindre han så gör, är han icke sann.
Osedlighet, äktenskapsbrott, blodskam, nesliga smittosamma sjukdomar — allt kan och bör göras till föremål för dikt och konst.
Konseqvensen häraf är lätt att se.
Af de moderna literära teorierna skall man berättigas att på scenen eller i romanen införa skildringar om de simplaste lustars eller behofs tillfredsställande.
De tillåta att orda om förhållanden, som med allt skäl blifvit förlagda till privatlifvets mest undanskymda vrår.
Äfven dessa lustar och behof utgöra ett stycke verklighet.
Äfven de utgöra en sida af lifvet.
Skall derför hela verkligheten i sin råa nakenhet för allmänheten framläggas, så lära vi väl få göfa oss beredda på att en vacker dag se ” familjedramer ” framkomma, de der offentligen låta passera, hvad eljest den ringaste sedlighetskänsla och blygsamhet pläga förlägga inom lykta dörrar.
Här finnes ingen gräns.
Allt smutsigt och vidrigt i menniskolifvet är lämpligt nog att tjena till stoff för den moderna literära produktionen i dess nuvarande missriktning.
Jag har yttrat, att Ibsen etablerat en ny moral och nya sedebud.
Hittills har man ansett pligtuppfyllelse, löftestrohet, barnakärlek m. m. vara vigtiga moment i sedeläran.
Ibsen och hufvudfigurerna i hans drama finna allt detta vara allenast floskler utan betydelse, gengångare från svunna menlösa tider, de der icke visste bättre.
Man kan ju icke annat än skratta åt en prest, som, i stället för att njuta af en förlupen hustrus kärlek, tillbakavisar henne till den öfvergifne mannen.
Att detta är något både ömkligt och löjligt, låter Ibsen sitt dramas hufvud-person sjelf förkunna.
För Ibsens handlande personligheter är lifsglädjen den högsta maxim för lifvet.
Och hvilken lefnads-glädje sedan?
Icke den lugna stilla glädje, som medvetandet om fylda pligter gifver, icke hemmets frid eller älskade barns kärlek
— utan den stojande, bullrande lefnadsglädjen, som bor för trångt i en halfstor stad, och som måste hafva hela verlden öppen för sin munterhet, en lefnadsglädje som i Pariserlifvet ser idealet för sina drömmar.
Afklädt alla förgyllningar, betyder detta, att lifvets mål är njutning, skämt och glädje.
Det är för trångt för min lefnadsglädje i mitt fädernesland — välan, skudda stoftet af dina fötter och skynda till njutniugens stora stad och njut der lifvet i fulla drag.
Bort derför alla hindrade familjeband!
Enförening ” i nöd och lust ” — hvilken löjlig antiqvitet!
Nej njut af de lösliga föreningar, som i dag ingås och i morgon brytas.
Komma sorger och bekymmer, de der hemsöka ditt äktenskap
— nå väl, bryt dessa band, det är ju endast lifvets fröjd, ej dess pröfningar, som är menniskans lefnadsmål.
Detta är den Ibsenska läran i hela dess afskyvärda skepnad.
För sinligheten och lasten är detta en beqväm lära.
Man njuter i fulla drag lifvets alla behag och man tröstar sitt kanske icke alltid tysta inre med den tanken, att man ingenting annat gjort än hvad lifvet bjuder.
Blir man sedan i nöjenas vilda vimmel en ” nedbrudt ” man, så står den ursäkt till hands, att icke tillräckligt spelrum funnits för den jublande åtrån efter glädje och att derför mindre ädla nöjen måst tillitas, hyilkas förderfliga verkan icke kan undgås.
Denna ursäkt får gälla till förmån för den rucklande och förstörde kammarherre Alving.
Det är hans egen djupt förorättade maka, som finner dessa tröstegrunder, Här kan ej vara något rum för sjelfförebråelsCr, och något så gengangeraktigt som samvete eger ingen gemenskap med denna lifsåskådning.
Lik en deus ex machina rubbar teorien om lefnadsglädjen hela fru Alvings föregående uppfattningssätt af den afskydde mannens personlighet.
1 långa åratal har hon hatat och föraktat honom, och det behöfs allenast några ord af sonen om hvad glädje lifvet i Paris erbjuder för att med ens rubba hela hennes föregående åskådningssätt.
I den hos Alving inneboende lefnadsglädjen, hvilken icke fick något rätt aflopp för sin våldsamhet, utan fördes på afvägar, ser nu tio år efter hans död enkan den ursäkt, som kan öfverskyla hans laster.
” Han måtte — säger hon — gå herhjemme i en halvstor by, s&gt;om ingen glæde havde at byde på, men bare fornøjelser.
Måtte gå her uden at ha, noget livsformål; han havde bare et embede.
Ikke øjne noget arbejde, som han kunde kaste sig over med hele sit sind; — han havde bare forretninger.
Ikke eje en eneste kammerat, som var mægtig at føle hvad lifsglæde er for noget; bare dagdrivere og svirebrødre.
* — En beqvämare absolution för laster och fel än denna kan man väl knappast begära.
Man skyller på sina inre känslor, som behöfva luft och särskildt en resa till Paris.
Och när tillfälle dertill icke gifves, skyller man sin moraliska skröplighet på omständigheternas makt, hvilka fört på afvägar och förfall.
Dessa åsigter, till hvilkas tolk dramats huf-vudperson gör sig, skulle i den rena verkligheten möjligen kunna låta tänka sig i munnen på en älskande och öfverseende qvinna, som genom kärlekens fjerrglas icke ser felen sådana de ?9rkligen äro och som derför betraktar dem i en annan dager än andra menniskor ..
Men en sådan qvinna är icke fru Alving.
Om hon någonsin hyst för sin make några ömmare känslor, så foro de dock hastigt nog sin kos då hon rymde hans hus och erbjöd sig sjelf åt den hon älskade.
Den bitterhet, med hvilken hon uttalar sig om den make, som förstört hennes lifs lycka, är både naturlig och förklarlig, om den ock ingen gemenskap eger med den kristliga och tålmodiga kärlek, som pastor Manders predikar.
Men i samma mån denna bitterhet är naturlig och inrotad, lika oberättigad och omotiverad är den hastiga öfver-gången från absolut fördömande till ursäkt och öfverseende.
Vi vilja något se till de betingelser, som framkallat den plötsliga omvändelsen.
Det var den lifsglädje, som Osvald efterträdde, hvilken på en gång öppnade Ögonen på fru Alving.
I denna trängtan såg hon ett arf från fadern, hvilket på en gång ställer hans karakter i en annan dager.
Man kan ju i denna omvändelse se ett uttryck af moderskärleken, hvilket till och med kastar ett återsken på den förut så klandrade maken.
Men hvad fog eger en idéassociation sådan som denna?
Väl visste fru Alving redan långt förut att i mannen ” var livsglæden oppe ” och jag bar omöjligen kunnat finna att Osvald stält denna glädje i någon annan dager än att en man med de dåliga böjelser, som kammarherre Alving hade, helt säkert i Paris skulle kommit till samma resultat som han nu kommit der hemma i Norge.
Det är ju det muntra stojande lifvet i den stora verldsstaden, som Osvald sätter högst af allt och så pass mycket borde väl detta lif vara kändt, att det icke kan anses såsom en skola för sedlighet, allra minst då det gäller en man så moraliskt svag, som Alving måste hafva varit från början, eftersom han kunnat falla så djupt.
Osvald har för sin lefnadsglädje — åtminstone i den mening som fadern saknade den — haft fritt spelrum.
Redan från sitt sjunde år har han varit ute och har för sig haft hela verlden öppen.
Icke heller hafva de beklagliga följder, fadern åsamkat sig, drabbat sonen.
Han lider icke för sina egna fel, ty han försäkrar ju sjelf, att han aldrig fört något stormande lif, utan han lider följderua af faderns lättsinne.
Osvald har icke heller sökt sin lefnadsglädje i bachanalier och utsväfningar utan i konstnärskretsarne.
Nu söker han finna lugn för sin ångest i föreningen med en qvinna, hvars yttre han åtminstone skattar, men hvars inre egenskaper han icke just sätter särdeles högt, då han menar, att hon skall lemna honom den ” håndræk-ning ” han begär till sitt lifs förkortande, då vansinnet kommer.
Det är en svår ångest, hvaraf Osvald lider.
Han bar en
Ur Bagens Krönika.
0fäderneärfd ohygglig sjukdom att tacka för densamma och åki han på sitt sätt tror sig finna ett medel att vinna den sökta befrielsen från denna ångest, då undanryckes honom obarmhertigt detta medel.
Ett faderns äktenskapsbrott uppställer utan hjelp hinder för den förening, han åtrår för sin själs lugnande.
Öf-verallt faderns fel och brott.
Dem har han att tacka för sin olycka och dem äfven för att det medel, han tror sig hafva funnit att något mildra de själsqval, hvaraf han lider, icke kan * lända honom till hjelp.
Under sådana omständigheter vill det väl synas, som om dessa ödesdigra laster borde i makans ögon långt ifrån antaga mildare uttryck, tvärtom måste blifva henne än afskyvärdare såsom förstörande den lefnadsglädje som hennes älskade son åtrår och behöfver.
Att låta några reflexioner öfver lefnadsglädjen och Pariserlifvet taga försteget framför de bättre känslor, som sonens olyckor måste uppkalla mot dén, som är deras upphof, måste ovilkorligen förefalla i högsta grad onaturligt.
Möjligen skulle man dock kunna söka den ljusare uppfattningen af Alvings karakter i moderns omsorg att spara sonen den blygsel, som kännedomen om faderns hela uselhet måste framkalla och att hon derför söker se saken i en så vacker dager som möjligt.
I så fall är fru A. en svag och ömklig qvinna.
Man kan förstå en mor, som söker dölja för sin son faderns fel och skröplighet; men en moder, som, då hon för sonen nödgas yppa, att mannen genom äktenskapsbrott är fader till den qvinna, sonen vill göra till sin hustru, på samma gång ursäktar och söker försvara detta brott, hon förnedrar sig sjelf och bryter stafven öfver heligheten af den förening, på grund af hvilken hon kallar sonen sin och på grund hvaraf hon af honom fordrar sonliga känslor.
— Vi hafva förut sett fru A. såsom den fasta och starka qvinna, som för sin mans rykte och sitt eget anseende icke fruktar att till och med ” kæmpe nævekampu med honom, en qvinna som med sällspord kraft och duglighet vet förkofra deras egendom och i orten genom sina bemödanden förskaffa mannen aktning och anseende.
Det är här onekligen en karakter af ovanligt slag, med hvilken vi hafva att göra.
Helt annorlunda vore den qvinna, som lofvar att ” tale rent ud ”, men som nedlåter sig att inför sin egen son försvara mannens brott mot den äktenskapliga pligten och öfverskyla eller finna förklarliga de laster, för hvilka sonen är ett likaså oskyldigt som olyckligt offer.
Hvar tror man väl, att i verkligheten finnes en natur sådan som fru Alvings under sådana förhållanden skulle vara ?Öfvergå vi nu till det sätt, på hvilket Ibsen låter fru Al * vings bemödande att på eu gång nedslå alla rykten » om mannens uselhet utveckla sig, så påträffa vi i främsta rummet brandför; säkringshistorien, som, ehuru den kan synas obetydlig, likväl är af största.
moraliska betydelse.
Ibsen låter asylet oassureradt brinna ned.
Författaren låter härigenom till och med det goda lida för det onda.
Den förmögenhet som tillhört Alviug får icke ens - tjena ett godt ändamål, utan den moraliska smitta, som den nedsmutsade mannen skulle hafva förlänat den egendom han efterlemnat, blir liksom en förbannelse äfven för det nyttiga och goda.
Det är icke utan skäl, som Osvald, utan att ännu känna sin far annat än såsom en aktad och ärad man, yttrar ” alting vil brænde.
Der blir ingenting tilbage, som minder om far. ” Att en dylik verldsåskådning måste vara moraliskt oberättigad, torde icke ens behöfva diskuteras.
Man kan väl tänka sig att en qvinna, som lefvat i ett äktenskap med en man, som hon föraktar och afskyr, icke vill, att det barn, som är hennes, skall hafva den usle fadern att tacka för sin framtida ställning.
Ett sådant uppfattningssätt kan vara både qvinligt och menskligt: men med hvad rätt låter man en verklig förbannelse hvila öfver denna förmögenhet?
Det är dock detta Ibsen gör, då han låter det asyl, som till fattiges skydd för dessa penningar uppförts, oassureradt uppgå i lågor och då han låter de medel, som skulle ' dække asylets driftkostninger ” falla i händerna på en sådan person som snickar Eugstrand, hvars sjömanshem blir ett lastens näste.
Kan det vara att befordra det rätta och sköna att sålunda omotiveradt undanrycka det godas tjenst medel, som stå till dess förfogande och kasta det bort till ingen nytta eller rent af i det dåligas tjenst?
Detta är allenast, att låta det onda fortplanta sig sjelf och i striden mot det goda vara öfvermäktigt.
Fru Alving vill, att den förmögenhet, som i hennes ögon är besudlad, skall komma lidande medmenniskor till hjelp, hon vill till deras fredande från fattigdomens elände anvisa medel, som för henne synas orena och sålunda göra godt med den föraktade makens förmögenhet.
Denna afsigt tillintetgör Ibsen.
En dålig mans förmögenhet får endast göra ondt i verlden — se der den lefnadsfilosofi, som ligger i den Ibsenska asyl historien.
Och hvilka skäl låter han icke framföra på scenen för att motivera det ödesdigra beslutet att låta asylet vara oassureradt l Det är ju ett enfaldigt tal utan like, till hvars målsman pastor Manders gör sig.
” Asylet skal ju dog ligesom helliges til en højere livsopgave " säger han och ställande densamma under en speciel försyns hägn underlåter han att försäkra den mot eldfara.Är det då någon religionsfantast vi här se framför oss, den der i sitt vanvett tror på en omedelbar skickelse och hvars galna {öretag deri skulle kunna finna en förklaringsgrund ?- Åh nej!
Det är en i dylika tiug ganska småförståndig man, som visst icke underlåter att brandförsäkra sina egna tillhörigheter och som icke har större tillit till försynens direkta ingripande till skydd för det heliga asylet, än att han försigtigtvis frågar fru Alving: “ men hvis nu ulykken engang var ude?
En kan jo aldrig vide
— Vilde De så kunne oprette skaden igen.u — Det är ett helt annat skäl än ett blindt religionssvärmeri, som förmår honom att lemna asylet oassureradt.
Om det brandförsäkrades, så skulle man — så säger Manders till fru Alving — “ let komme til at opfatte det, som om hverken De eller jeg havde den rette tillid til en højere styrelse.u För skenets skull och för.att undgå angrepp i tidningarna vill man låta asylet stå på Guds försyn.
, Det är svårt att veta, om det är dumheten, fegheten eller lättsinnet Ibsen här velat förläna den oförtjenta äran att varda segrare.
I alla händelser är resonnemanget fullkomligt onaturligt.
Kan man väl — jag frågar blott — tänka sig en menniska så enfaldig, att han tror på något så löjligt, som att han skulle blifva anfallen i tidningarna, derför att han vidtagit försigtighets-mått mot eldfara på en fattiggård och, om han i sin feghet skulle frukta några galna fantasters beskärmelser, hur vill han då reda sig gent emot alla de berättigade förebråelser, han måste komma att uppbära af alla kloka menniskor, då han påtager sig det dryga ansvaret att låta asylet stå utan brandförsäkring?
Ett mer orimligt motiv kan väl icke användas för att täcka en lättsinnighet, som hos en qvinna af fru Alvings praktiska sinne är en komplett psykologisk orimlighet.
— Likaså moraliskt beklaglig hela den grund är, på hvilken Ibsen bygger sin framställning af det öde, som drabbar den Alvingska förmögenheten, lika så praktiskt omöjliga äro de skäl, på hvilka han låter det beslut tillkomma, som tillintetgör ett godt och ädelt användande af samma förmögenhet.
Till ” gengangere ” och räknadt till “ alle slags gamle afdøde meninger og alskens gammel afdød tro og sligt nogetu hör ock äktenskapet.
I detta afseende upprifver Ibsen årtusendens föreställningssätt med roten.
Man ser i hans “ familjedrama “ en hustru, som öfvergifver sin man och som, då hon förmås att återvända till honom, iör ett krig mellan mannens laster och.
allmänhetens omdöme.
Med beundransvärd kraft vet hon dölja mannens fel samt offrar sig sjelf för att hindra det något ofördelaktigt må ntspridas om mannens vandel.
Och gör hon dettaaf kärlek?
Visst icke — hon afskyr sin man och älskar en annan.
Hon gör det af “ fegbet “ på det att allmänheten icke skall säga, att mannens lefnadssätt är en följd deraf, att hon förlupit honom.
Kan man verkligen i lifvet tänka sig något dylikt?
Alving var ju, redan innan äktenskapet kom till stånd, en rucklare, “ en falden mand “.
Det var för hans lasters skull, hon öfvergaf honom, och om hon sedan icke desto mindre sin pligt likmätigt,.
återvände till mannen, så skulle väl icke någon rnenniska kunnat lägga henne till last om han fortsatt sitt svirrande lif.
Hon skulle, då hon allenast tänkte på sig sjelf och på allmänhetens omdöme, icke hafva förlorat, ' i händelse man fått veta, hvilken sälle mannen var och hvilket offer hon gjorde, då hon i hvad på henne ankom sökte öfverskyla hans felsteg.
Detta skulle i allmänhetens ögon hafva stält heftne högt och utgjort för verlden en försoning för att hon öfvergaf mannen.
Nu gör hon sig ju sjelf orätt.
Hon bibringar allmänheten den åsigt, att hon obefogadt öfvergifvit mannen, då det visar sig att han är den ädla och framstående person, som hon gör honom till.
Ett onaturligare motiv än det, som nu gör sig gällande, kan man ju knappast tänka sig, hennes “ feghet.
“ Och lika orimligt är resultatet.
Tror väl någon, att det skulle hafva lyckats att i en mängd år dölja att Alving, långt ifrån att vara den aktningsvärde man och ortens välgörare, som man tror honom vara, allenast är en rumlande bachidyrkare, som fördrifver sin tid med att ligga på soffan och läsa en gammal statskalender?
Ibsen tror verkligen alltför litet på pratets och talets makt, på tjenst-folks och ryktets beställsamhet, han skattar medmenniskors omdömesförmåga allför lågt för att kunna framlägga ett “ stycke verklighet^, då han tror att i verldens ögon en så stor stackare, som Alving är, skulle kunna i långa åratal gå och gälla för en utmärkt och framstående personlighet.