Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är ingenting sannolikare än att han, ehuru han då ännu icke besökt Frankrike, likväl tagit ett starkt intryck genom den litteraturflod, hvilken just som lifligast inströmmade från detta land vid samma tid som han doppade pennan i bläckhornet för att börja sin första roman (jag tror det var Vålnaden).
I alla händelser skulle det varit underligt om icke Dumas’ lefvande och raska målningar, och synnerligen Sues öfverspända sensationsskapelser i hans första produkter, såsom Vakttornet Koat Ven med flere, väckt inom det ungdomligt romantiska sinnet ett visst begär, icke att eftergöra, men att hemta ur ungefär likadana djup vissa behöfliga materialier.
När nu till dessa skildringar kommo Sues storartade sociala så kallade romaner med materiel från ännu djupare schakt – kunde icke då han, som tidigt fått erfarenhet i oändligt många sidogångar, känna sig uppmanad att taga ut stegen i samma rigtningar?
Och då han särskildt älskade att studera Balzac – så blefvo hans verk fulla af fransk sensation och öfverdrift blandad med reel svensk kraft och diverse svensk romantik.
Öfver samtliga denna del af hans verk – ända tills Sonen af Söder och Nord hvilar dock en lätt skugga af något dunkelt, hvilket torde vara den brist på full mognad, som måste förefinnas innan själen sjelf hunnit det mognadens stadium, hvilket hon behöfver vara hemma uti förr än hon drager fram och kallar till lif de varelser, med hvilka hon vill befolka en hel diktverld.
Men det element som Blanche icke förmådde sätta i frihet inom romanen, det förmådde han till högsta tillfredsställelse åstadkomma i sina lustspel.
Der var han mästaren, som väl då och då kunde låna en modell från utlandet, men dock tio gånger högre än i romanerna gaf svensk sjelfständig färg, svensk humor och äkta svenskt lif åt hvarje den ringaste detalj.
Också kunde löjet och tåren ofta mötas hos honom, och man kom, under det hans förmåga här oupphörligt stegrades, derhän att älska och lefva med författaren liksom man lefde med figurerna i hans dockspel.
Hvem har ej dessutom intresserat sig för hans Engelbrekt och varmt lefvat med i hans Läkare, och hvem har ej haft så roligt, som det är möjligt att ha af en genialisk obetydlighet, då man hört och sett Ett resande Teatersällskap.
Denna skapelse, som först blef gifven i landsorten under en helt annan titel, gjorde alls ingen lycka, utan stor fiasko, men här under sitt nya namn »Ett resande teatersällskap», för hvilket sällskap
Stjernström blef direktör, en direktör utan like, blef stycket nästan en kassapjes.
Öfver hufvud är det märkligt att äfven då Blanche lånade sina uppränningar från tyska mönsterbilder – i hans lustspel eller dramer hittas icke så mycket som en enda fransk tråd – så bibehöllo de ändå en så oändligt ringa del af sitt ursprung, att de kunnat vara uppförda i Tyskland som fullgoda svenska original, så framt ej de i tryck burit det ärliga medgifvandet: »Efter en tysk idé».
Ett enda af dessa i svensk jord omplanterade alster (jag tror det heter »Döden Fadder» har dock qvar den tyska tendensen och kostymen, som ingen bearbetning förmått borttaga.
Men det tror jag ej heller var Blanches mening, ty detta vackra fantastiska stycke skulle sjelf förklara, att det var födt och uppfostradt i tysk jord – denna stora vagga för poesien och mysticismen.
Vid den af Lindeberg uppförda teatern visade sig ganska snart hur gagnelig denna skapelse var, då den i fulla solklara dagen framlockade så många inhemska krafter, hvilka sedan, vid lampornas sken, spridde nytt lif i den dramatiska konsten: både den skrifvande och talande.
Blanche var den som började, och om hans verksamhet (han lemnade kanske ett helt tjog dramatiska barn under årens lopp till mindre teatern) anför jag här ett litet utdrag af hvad hans lefnadstecknare i början af Blanches samlade Minnesbilder, säger om denna verksamhet, ty det är icke blott väl och vackert sagdt: det är också den opartiska sanningen.
»I fråga om hans dramatiska arbeten, har kritiken varit temligen ense om att bekräfta den populära uppfattningens dom, hvilken i Blanche helsat det nya svenska lustspelets både grundläggare och hittills främste författare.
Derjemte (tillägges vidare om dessa arbeten) hafva de verkat vägbrytande genom att för efterföljare anvisa nya områden, hvilka man dittills ej vågat göra sig till godo för en inhemsk dramatisk utveckling.
För vitterhet och konst gäller, såsom för andra yttringar af det menskliga bildningsarbetet, att det är ej blott former, som förbrukas, hvilka ej längre duga och måste ersättas af andra, utan att också ett gammalt innehåll, med all den långa häfdens rätt på sin sida, kan befinnas uttömdt och liflöst samt får lemna rum för ett nytt, hemtadt från förut ringaktade områden och glömda källor.
Derför har ock i den nyaste tiden, som företer i de flesta riktningar en mera intensiv nationel utveckling än någon föregående, den vittra litteraturen, der hon gått en förnyelse till mötes, sökt och funnit sin nya lifskraft i de tillgångar, som obrukade och förbisedda legat gömda i de folk- och samhällsklassers inre skaplynne och yttre lif, hvilka förut af dikten ansetts för profana och ej användbara för annat än bi-ändamål.
Allt ifrån början vände sig Blanche åt detta håll, vare sig han skref stora romaner eller mindre berättelser eller arbeten för scenen.»
Innan jag, efter ofvanstående anförande, vänder blicken från Blanches författareskap till det enskilda lifvet, kan jag ej finna en lämpligare öfvergångspunkt att förena dessa båda skiften än beröringen af hans förnämsta produkt:
Många år hade flytt sedan Blanches första teaterpjes, »Positivhataren», i början af 1843, uppfördes på Lindebergs teater.
Man räknade nu 1850, och han hade icke mera, ehuru verksam han var, samma håg för roman- och teaterverlden, som han förut haft.
Men det hindrade ej att han gjorde sin sak förträffligt, och att hans namn alltid med glädje helsades då det återfans på affischerna.
Men, med ett ord, det gick en lätt drömmande trötthet öfver hans själslif.
Jag erinrar mig huru mången eftermiddag, då jag arbetade i mitt kabinett, som låg intill min mans arbetsrum, hela 10 minuterna, ja väl hela qvarten ibland, kunde förgå innan någondera af de båda männen derinne yttrade ett ord.
Blanche satt beqvämt utsträckt i gungstolen, försänkt i sina drömmar, min man hade väl anteckningar, vare sig för Familjboken eller Bellmans-upplagan eller något annat verk, ty han låg med glasögonen öfver en mängd handskrifter.
Denna tystnad oaktadt, hade de ändå sällskap af hvarandra, ty att tiga tillsammans med en vän är vida mera uppfriskande än att tala med en äfven aldrig så hygglig vanlig gäst, då man ej är disponerad.
Konversationen kunde ungefär gå så här:
»Carlén!
Du läste väl det der anförandet, som Dalman hade inne i går; det var inte oäfvet?»
Svar efter en god stund:
»Nej, jag har icke varit ute i dag, så jag har ej sett Dagligt Allehanda, men jag förstod utaf Aftonbladet hvad det gälde.»
Derpå åter en 8 à 10 minuters uppehåll ...
»Skulle vi gå ut?
Din hustru är kanske länge upptagen ...»
Hon kommer snart ...
Holmberg yttrade i går att han tänkt titta hit i qväll.»
»Det vore bra.»
Under det herrarne denna afton väntade på Holmberg måste jag tala om en liten sak, som vi sedan alla fyra gemensamt hade mycket roligt af.
Medan jag skref En natt vid Bullarsjön rådfrågade jag
Holmbergs historia öfver Bohuslän.
Men före Holmberg hade gamle Ödmann gifvit ut sin historia och dervid gjort en högst fantastisk skildring på den »Store Ormen» i Bullarsjön.
»Uti sjelfva Bollare-vatnet finnes ock ett hafsdjur, kalladt then store ormen, hvars kropp är så stor som en årsgammal kalf med fyra fötter like som gåsfötter, hafvande Stiärt icke annorlunda än en fyrfota, samt ett bredt hufvud och inuti munnen gul som en Fogel-unge:
Svantsen är så tjock som en 6 tums husestock samt ungefär 6 alnar lång, hvilket herr kyrkoherden Giädda mig sjelf berättat, at han then med egna ögon sedt, jämväl många andra trovärdiga menniskor.
Märkeligt är at thetta hafsdjur intet oftare ses än emot bedröfliga händelser uti pastoratet.»
Nu hade det händt många gånger, att, då Holmberg kom, herrarne behagade försvinna på behaglig tid, för att, såsom termen lydde, »lufta på sig».
Detta trägna luftande hade gifvit mig anledning att (mig och min man emellan) kalla Holmberg
Den store ormen – som kom och bortförde Bellmanssamlaren till någon af de öar nämnde notabilitet bebodde i »Bollarevattnet».
Detta skämt hade Holmberg fått höra, och dagarne före den nämnda aftonen kom en förmiddag mamsell in med ett kort i handen.
»Är det nu främmande?
»Det var två herrar som sökte herrn, den ene kände jag ej, men den andre var pastor Holmberg, som lemnade mig den här lilla taflan, och sade att det var ett visitkort, som jag skulle bära in i detsamma de gingo sin väg.»
Jag tog emot den lilla taflan, och nog utgjorde den det märkvärdigaste visitkort någon erhållit.
På den yttre sidan var nemligen en mycket omsorgsfull och lyckad teckning uppdragen i bläck och i de vackraste dimensioner af den Store Ormen, försedd med – prestkrage.
Holmberg och jag inträdde samtidigt och Blanche fann Holmbergs straff öfver min djerfhet mycket lämpligt och qvickt, och antog såsom en fullkomligt rättvis propos af Holmberg att just nu, med anledning af det vackra vädret, »stor luftning» skulle ega rum.
Medelst ett försvinnande på en eller halfannan timme hunne man ej ända till »Bollarevattnet», men så hade den Store ormen småstationer der man kunde hålla till under vägen.
Herrarne återkommo i rättan tid till sexan, och då meddelade Blanche att han starkt umgicks med förslaget att oförtöfvadt göra en resa till Tyskland och Frankrike.
Jag börjar bli trött och dö», sade han, »min dramatiska håg har svalnat, romanerna utledsna mig och jag känner att jag behöfver insupa en hel hop ny lifskraft.»
»Och när du af det slaget insupit nog», svarade min man, »så skall du skrifva en roman i Frankrike, barrikadernas hemland, efter intet annat mönster än det du får i behåll af dina intryck.
Det skulle ej tjena till något att resa för vinnande af nya lifskrafter, om du ej gör dig din vinst till godo.»
»Jag tror nog», återtog Blanche, »att jag i Paris skall kunna skrifva, men Thomson har nedlagt sin rörelse, och jag vet icke till hvilken bra betalande förläggare jag skulle vända mig.
Jag känner icke Östlund och Berling, de tillhöra Norrköping.»
»Nu är deras tryckeri här i Stockholm», inföll jag, »skrif blott en pikant romantisk målning och sänd hem manuskriptet, så skall jag sälja det på bästa vilkor.»
Med detta förslag var han obeskrifligt nöjd och sedan han erhållit min mans löfte att läsa korrekturen, så var allt i ordning.
Och allt verkstäldes.
Kort efter denna afton reste Blanche.
Följande året 1851 utkom i Originalbiblioteket hans roman Sonen af Söder och Nord.
Och det är ingen partiskhet å min sida för den lilla del vi hade i arbetet, då jag uttrycker min tanke om detta Blanches mest fulländade alster i romanväg.
Han är mindre fransman i Frankrike än han var i Stockholm.
Här är det en främling som med fullt vaken kraft och intelligens, med djup blick och skarp iakttagelseförmåga skildrar de föremål som ligga både framför hans fantasiögon och framför hans forskning.
Det är icke i detta arbete ett sväfvande hit och dit på måfå – det är gedigna målningar öfver 1848 års stora skådespel, intressanta bilder och öfver det hela denna poetiska dager som uppkommer af röda solskyar, i hvilkas midt guldet och purpurn ej förmår öfverspinna de moln som hota bakom.
Men nu gå vi från arbetet till ...
Författarens återkomst.
Det var under sommaren 1851 som Blanche hemkom.
Jag kan icke påminna mig annat än att den första afdelningen i Almqvists tragiska öde var förbi.
Hade Blanche just då funnits i Stockholm, skulle jag visst icke kunnat glömma hvad intryck han erfarit vid det öde, som träffat denne fiende, hvilken han en dag betalade med en förolämpning, en skymf, svårare än den han sjelf lidit.
Jag och Blanche undveko båda omsorgsfullt att beröra den olycka, hvilken vi sågo från olika synpunkter.
Men jag gör Blanche den rättvisan att jag aldrig hos honom under vår långa bekantskap i öfrigt såg ett enda fiendtligt drag mot något menskligt väsende.
Sådana demonstrationer stredo helt och hållet både mot hans lynne och hans hjerta.
Och det var utan tvifvel för att det senare blifvit såradt som han aldrig glömde.
Emellertid var det sol och grönska ute och inne.
Min son hade tagit sin grad och skulle samma höst i september börja sin utrikes resa, och Blanche åtog sig att skrifva till herrskapet Bergerons (på svenska rätt och slätt Berggren), så att den unge filosofie doktorn måtte komma i åtnjutande af samma rum och samma förmåner som Blanche sjelf haft.
Men vi hade ett godt stycke sommar qvar, och den beslöto vi att tillsammans göra oss till godo, medelst att en gång i veckan göra utfärder till sjös i de härliga trakterna kring hufvudstaden.
Och dit dessa utfärder i synnerhet stäldes var till Vinterviken, hvaraf vår vän Blanche erhöll ett minne, som icke var bestämdt att dö i hastigheten.
Sällskapet var litet, Blanche, min man och jag, jemte min son och hans promotionskamrat Backman, samt dertill fyra à fem fruntimmer, som utgjordes af min sällskapskrets.
Holmberg skulle här varit ovärderlig.
Men nu var det hans tur att vara borta, och vi fingo sedan läsa om hans färder i »Haslidalen».
Våra utflygter voro synnerligen lifvade, emedan vi lefde på helt och hållet landtlig fot; med matsäcken till sexan utbredd på någon aktningsvärd flatsten, som lånade sig till bordsskifva och omkring hvilken vi liggande i gräset gjorde vår supé på zigenarsätt.
Men naturligtvis började vi icke med supén utan med kaffeserveringen.
Och mellan denna och zigenarafdelningen kom den servering, som tager sig vackrast ut i glas.
Herrarne höllo sig till punschen och damerna till lemonaden.
Och så blef det ett friskt och inspireradt lif jemte promenader i större och mindre partier i de förtjusande trakterna.
Och våra resor till Vinterviken lemnade oss de behagligaste sommarminnen.
Men allt har sitt slut liksom sin början.
Och se här slutet.
Det var dagen efter sista utfarten tidigt på eftermiddagen; jag hade satt mig i sinnet att denna eftermiddag sitta i vår egen lilla trädgårds-pavillon och arbeta.
Men den saken kom till korta.
Just som jag började ordna mina papper för flyttningen, stack min man hufvudet in genom dörren och sade:
»Blanche är här och har något högst angeläget att säga dig.»
»Men just nu har jag några idéer, som jag åtminstone borde få uppteckna.»
»Gör det sedan, det går ej annat an än att komma med det samma, jag ser att Blanche är orolig.»
Jag var icke utan en viss aning, men låtsade naturligtvis ej derom då jag trädde in i röda rummet, som vårt bästa sällskapsrum kallades, och dit Blanche tagit sin tillflykt, emedan då dörrarne stängdes man der var helt och hållet för sig sjelf.
Han satt i en kåsös, med ett högeligen tankfullt och dertill generadt utseende.
»Jag befinner mig i ett verkligen brydsamt dilemma», sade han.
»Jag är icke i stånd att göra klart för mig huru det rätt var i går afton under promenaden i gröngräset.
Man blir uppspelt, man blir förtjust – i naturen, man ryckes med och vet slutligen icke huru långt man kommit å väg.»
»Allt det der», menade jag, »antager jag som ingress till det erkännandet att en viss ung dam har skäl att tro på tillvaron af något mera reelt än en fantasi i gröngräset.»
»Ja, det är just dit jag vill komma.
Hon är förtjusande och rättfärdigar fullkomligt en allvarsam fantasi.
Men man måste ha tid på sig för att komma till rätta med sig sjelf.
Och nu fruktar jag att jag sagt någon dumhet, som kan tagas för ...»
»Kanske ett frieri?»
»Just det – men frågan är om hon tagit den så.
Jag är alls icke säker på huru långt jag gick i mina förtroenden.
Och derför vänder jag mig till dig (det var vid början af mitt giftermål som Blanche och jag, genom min mans försorg, hunno till den punkt i vänskaplig förtrolighet att vi helt enkelt kallade hvarandra du).
»Nå», frågade jag ...
»huru kan jag veta det?
Jag såg eder – men jag hörde ju ingenting.»
»Det förstår jag nog, men nu kan jag endast genom dig få kännedom om sjelfva punkten der affären stannat.»
»Det skall jag försöka att skaffa underrättelse om i morgon förmiddag, och jag» ...
»Tala för all del icke om i morgon förmiddag.
Skall jag lefva i den här febern till dess?
Att icke veta om ...
Ack, du förstår så väl.
Hon är ju söt och älskvärd.»
»Och begåfvad, mycket begåfvad?»
»Ja, med förstånd och godhet – men icke med den lösliga tjusningsförmågan hos en sådan dam, som särskildt lägger an på att skrufva upp en mans känslor till högsta graden utan afseende på om denna ligger inom det område dit en ädel ung qvinna måste sträfva.»
»Ja», sade han med en half suck, »jag tror icke att hon kommer att lägga mycket an på att behaga.
Men om det för omvexlings skull kan vara pikant, att börja med, så ...
Men visa mig nu det ädelmodet att göra det grannlaga besöket med detsamma.
Jag stannar qvar till din återkomst.»
Jag gick på visiten och fann vid min återkomst
Blanche en smula upplifvad, i samtal med min son om Paris, hvilken stad Blanche älskade.
Emellertid skyndade han nu tillbaka till röda rummet, der jag infann mig så fort jag fått af hatten.
»Nå», ropade han emot mig »hade jag sagt något som kunde tagas för allvar?»
»Ja, och för fullt allvar ändå.»
»Ah», han blef mycket bestört, »och nu kanske väntar man?»
»Ingenting alls.
Man vill icke anse saken så vigtig, att den får anstrykning af någonting bestämmande.
Man vill glömma den.»
»Nej, verkligen! allt för ädelmodigt, man vill således glömma att jag ...
Det här blir löjligt.»
»Det är just hvad det icke blir.
– Saken skall anses som den aldrig händt.»
Det syntes, att Blanche på en gång var halft belåten, men i afseende på sin egenkärlek djupt sårad.
Han, August Blanche ... så van vid segrar ...!
Då han lemnade oss förklarade han att han måste taga en grundlig promenad på egen hand för att klara tankarne.
Och hvilken känsla som på det hela dref honom framåt, vet jag icke – nog af, han friade sedan ordentligt och fick ja.
Men det tilltänkta äktenskapet var utan tvifvel af dem, som icke voro beslutna i himlen – dock derom sedan!
Emot slutet på året – då min son, som rest till Paris i september, både bebott och lemnat Blanches rum hos Bergerous, för att under vintern vistas i Italien – for Blanche ånyo dit i sällskap med en sjuk värderad vän, hans gamle beskyddare, som för alltid kom att stanna derute, så att då min son fram på våren återkom till Paris, fann han sin forne religionslärare flyttad ned i det tysta djupet, och att Blanche dagarne förut återrest till Sverige, dit min son följde omkring midsommar.
Hans intryck af Frankrikes hufvudstad liknade ej Blanches, hvilket synes af följande rader, skrifna då han nyss ankommit till Italien.
»I Paris, medelpunkten för det så kallade friska och glada lifvet, kände jag mig föga värmd eller lifvad.
Jag försökte studera hvad jag såg, men beundrade mycket litet och blef ej entusiast för något.
Jag lemnade Paris utan saknad, jag skall återse det utan längtan.
Felet att jag ej erfor den uppryckande rörelse, som Paris bör verka, ligger förmodligen deruti, att jag ej är emottaglig för det lif, som kommer på stormens vingar, som glöder i hvarje andedrag, hvarje pulsslag, och rullar fram öfver tiden, menniskorna och händelserna med en fart, som gör att man ständigt väntar på omstörtningar.
Om en sådan nu verkligen är att förvänta, vore jag likväl missnöjd att ha rest derifrån.
Men nej, huru välgörande ligger ej Italien med dess härliga luft framför mig!
Italiens arma folk, som oupphörligt sträfvar efter enhet och frihet, har redan mina sympatier, som bortblandat det intresse jag hyst för fransmännen, hvilka, såsom Machiavelli säger, hvarken kunna fördraga förtrycket eller bibehålla sin frihet.»
Emellertid var nu Blanche för andra gången hemkommen från det lika mycket som förr älskade Paris.
Och nu i egenskap af arftagare, sommaren 1852, började han sina tillrustningar för det blifvande giftermålet.
Men denna sommardröm från Vinterviken stannade slutligen i en figurlig vintervik.
Den mest afgörande var utan tvifvel den, att Blanche lika litet kunde tänka på att skiljas från sin mor som han velat frivilligt skiljas från någon lem af sig sjelf, och att han utomdess icke ville flytta från malmgården till det hus han ärft på norr.
Blanche var i allmänhet mycket medgörlig mot fruntimmer, och man kunde föreställa sig att detta synnerligt skulle blifvit händelsen om han beherskats af en blifvande hustru.
Men så totalt bortskämd som han var från qvinnolinien, van att tillbedjas och kringfjäsas af modren med sitt glada, smekande sätt, kände han vid det nya bandet, att han icke kunde påräkna att återfinna ett sådant qvinnoväsende som låg åt hans väg.
Han ville ha glädje, insinuation, litet behagsjuka och ett otaligt inbegrepp af alla slags små älskvärda omsorger för hans personlighet och tycken.
Detta åter låg väl icke åt den mera allvarliga karakteren hos henne.
Hon insåg det troligen äfven, och så kommo de oförmärkt in i den figurliga vinterviken, der kärleken, som ej måtte varit synnerligen stark å någondera sidan, frös fast.
Allt blef slut – och de enda ord
Digitaliserat riksdagstryck 1521--1970
H ÅI/I.NA IIOS II Ö G L O F L I C E VID Urtima ttiköfcngen t j&*tock{)0lm Ar 1844. Wjersle Muff et. —•*** M — STOCKHOLM.
Hörbergska Boktryckeriet, 184 5.
Justerades 3 prot.uldr. för d. 30 sistl. Oct. e. m. Justerades pleniprot:n för d. 23 sistl. 0ct. f. och e. m.
Upplästes lill justering och godkändes nedannämnde, från Exp.Utsk. inkomna förslag till R.
St:s und. skrifvelse till K. M.:
N:o 21, ang:de tiden för aflemnandet till Riksg.cont. aföfverskotten å Statsverkets inkomster; N:o 22, ang:de ollongäldens upphörande; N:o 23, ang:de afskaffande af den s. k. sölf-eller husmansskatten i Bohus län; N:o 24, ang:de nedsättning i den för tackjernstillverkningen utgående liondc-afgift; samt N:o 25, ang:de skyldigheten att med sqvadronsmärke förse eavalleri-hästar.
Öppnades
Hrr Electorers lista tillval af en ledamot i StalsUtsk. efter N:o 2,167 A. Hr Puke, Fullm.
Hr Virgin, Christian Adolph; Och befaus dertill hafva blifvit utsedd: N:o 1,560 C.
Hr Celsing, Lars Guslaf. Äfvenledes öppnades Hrr Electorers lista till val af en ledamot i ConslUtsk. under dea ledamoten i nämnde Utsk. 1861 Hr von Hartmansdorff Äng. medgifna ledighet på högst 14 dagar, från och med d. 4 dennes; Och befans dertill hafva blifvit utsedd; N:o 2,093 A.
Hr af Wetterstedt, Niclas.
Upplästes följande af Hr Lagerstråle, Gerhard, inlemnade mein.:
Af trägna embetsgöromål hindrad att vidare fortfara med det af II. R. o. Ad:s Electorer mig lemnade förtroende att såsom ledamot i Ridd.Utsk. biträda, får jag härmed samma befattning mig afsäga, under vördsam anhållan att, detta oaktadt, vid min riksdagsmannarätt varda bibehållen.
Denna Hr Lagerstråles anhållan blef af R. o. Ad. bifallen, hvarefter H. Ex. Hr Gr. o.
Landtm, anmodade Hrr Eleetorer att i Den 2 Noveni lier h nr. i deras nästa sammanträde utse en ledamot i Ridd.Ulsk. i st. f. Hr Lagerstråle.
Derefter och på den grund, att
Hrr af Wetterstedt, Niclas, H udebeck, Salomon, oell dorchimont, Wilhelm Albrecht, blifvit utsedde alt under permitterade ledamöters frånvaro inträda såsom ledamöter i de ut varit suppleanter, anmodade II.
Hr Gr. o. Landtm.
Hrr Eleclorer att jemväl i deras nästa sammanträde tili de sålunda nppkoinne ledigheters återbesättande välja Utsk^s-suppleanter, nemi. en i Const.-, en i Bevillu.-, samt en i Allm.
Be sv.- o.
Ekon.Ulsk.
Med anmälan att utom Hr von Post Stafs, Gr.
Hamilton, Henning Ludvig Hugo, Gr. Levenhaupt, Patrik Adolph, oeh Hr Lagerheim, Lars Magnus, hvilka under föreg:de plena afsagt sig att vara Bankmän, numera jemväl II.
Ex. Hr Gr. Lövenhjelm, Guslaf, Frih. Wrangel, Christian Anton, Hr Munck, Ernst Fredr.
Victor, och Ilr Kuylenstjerna, Carl Ulrik, afsagt sig sina b ä n k in :s- b e fa 11 n i n g a r, tilkänuagaf H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., att i nästa plenum val komme att ske till utseende af en bänkman i hvardera af 4, 6, 12, 13, 20, 23, 24 och 25 hänkm:s-afdelningarne.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s d. 24 och 30 sisth Oct. på bordet lagda betänk.
NT:o 18, i a nied o. af väckt motion om ändringar i ansvarighetslagen för Statsrådets ledamöter.
Hr von Hartmansdorff, Äng.:
Jag anhåller, all detta betänk, mätte punktvis få föredragas, på det en hvar må äga tillfälle att, om sä lämpligt synes, göra anmärkmr vid hvarje särskild del deraf.