Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
39,000 r:dr, hvarjemte omförmältes att en annan tredjedel af samma bruk såldes under 1840-talet för en summa af omkr. 28.000 ndr, hvadan således om det i boupteckningen uptagna värde, som är föranledt af taxeringsvärdet, skulle läggas till grund för beräkningen af boets behållning, så skulle derigenom att denna egendom blifvit uptagen till 11,000 r:dr högre värde än ett möjligen blifvande försäljningspris, kunna inträffa, hvad jag nyss antydde, att sterbhuset skulle kunna komma att för utgifvande af de 6,666: 32, göra ett tillskott i st. f. att man velat förskaffa dem lindring i den dem åliggande betalningsskyldighet till Staten.
St. således nu skulle biträda StatsUtsk:s förevar, utlåt., så skulle man icke komma till det mål, hvartill jag tror och hoppas att de fleste af de på hvilka sådant beror synes sträfva, nemi. att kunna bereda frami.
Hr Presidenten af Billberghs efterlefvande familj någon lindring i den bekymmersamma ställning, hvari den kommit genom att med qvarlåtenskapen efter Presidenten af Billbergh ansvara för gäldande af ifrågavar. balans.
På det Utsk. må blifva i tillfälle att pröfva alla de förhållanden, som för sakens utredning kunna anses vara af vigt, så anhåller äfven jag om återremiss af betänk.
Den siste värde talaren har här framkommit med en uplysning, som, dä målet förevar inom Utsk. icke var bekant.
Utsk. hade, vid målets afgörande, ingen anledn. att förmoda, att den boupteekning, som var bifogad af frami.
Presidenten af Billberghs arfvingar, vid deras ansökning hos K.
M. om befrielse ifrån det Hr af Billbergh ålagda ersättningsansvar, kunde vara i någon mån oriktig.
Utsk. utgick från den åsigt att, sedan öfrige skulder blifvit afräknade, för kronofordran skulle afdragas en så stor summa, att en behållning af ungefärligen 20,000 r:dr rgds skulle blifva qvar åt sterbhuset.
Det belopp, som efter afdrag af öfriga skulder och nyssnämnde 20.000 ndr kunde upkomma, skulle ingå till betäckande af en del utaf kronans fordran, icke så mycket med afseende på den förlust, Staten lidit genom den Finérska tullbalansen, som derföre att man icke ville gifva prejudikatet af en total afskrifning; hvarjemte man 31 484 Den 15 Mars e. m. ansåg att de 20,000 r;dr rgds, som för familjen skalle återstå kunde gifva enkan och de omyndiga barnen ett anständigt lifsuppehälle.
Den som, med afseende på Hr af Billberghs moraliska oskuld i balans-frågan, ihogkommer hans utmärkta förtjenster af fäderneslandet, hans nit och skicklighet, synnerligast vid 1815 års liqvidationer med Preussen, då han bidrog dertill att millioner ingingo lill Svenska Statsvei ket, ulan att derföre erhålla en belöning, som i ringaste män kan motsvara den ådömda balans-skulden, skall linna den eftergift Utsk. afsett i högsta grad billig.
Men om nu, såsom Frih.
Sljernstedl uplyst, den summa, som i boupleckningen är uptagen såsom värdet af egendomen, skulle blifva ungefärligen 11,000 r:dr mindre än hvad som i den är angifvit, så kommer den behållning, som Utsk. velat ät familjen qvarlemna, icke att linnas, kanske t. o. m. sterbhuset att fortfarande vara skuldsatt.
I sådant fall har hvad Utsk. velat göra, då det föreslagit en sådan summas öfverlemnande till sterbhuset, icke blifvit något annat än ett sken af ädelmod.
Detta har ej varit dess mening och jag tror att då R.
St. i anledn. af ömmande omständigheter vilja gifva en rättvis gärd åt en olycka, som upkommit utan eget förvållande, de då icke böra göra något, som, om det tillätes mig begagna det uttrycket, vore futtigt.
Jag får således instämma i den yrkade återremissen och hoppas, att detta Stånd icke med öppna ögon vill bifalla ett förslag, som har sken af att vara ädelmodigt men i sig sjelf icke är något annat än en tom fras.
De af Utsk. upgifna summor ut visa, att enl.
Stat skall hela skuldsumman uti Hr af Billberghs bo upgå till 143,252 r:dr 28 sk. hvarifrån, då der afdrages den deri inberäknade ersätlningssumman för Finérska balancen, 109,736 r:dr 36 sk. 9 rst., återstår en annan skuld till enskilda personer af 33,515 r:dr och några skillingar.
Drager man dessa 33,515 r:dr ifrån den summa 51,005 r:dr 24 sk., som tillgångarne äro ansedda utgöra, så blifver den återstående tillgången, efter den i boupteckningen gjorda upskatlning af egendomens värde 17,500 r:dr, dåder icke är något afdraget för kronans anspråk.
Enl. de uplysningar, som hafva lemnats mig, så lärer den betydligaste delen af tillgångarne bestå af brukslotler, hvilka vid boupleckningen blifvit uptagna efter taxeringsvärde.
Såsom man vet, så äro bruksegendomar taxerade lika strängt som jordegendomar äro lågt taxerade, och enl. hvad ifrån orten skall hafva af sakkunnige personer blifvit yttradt, så skall det icke vara utsigt att få sälja dessa brukslotter utan en förlust af 15,000 r:dr af deras upskattningsvärde.
Om nu dessa 15,000 r:dr afgå ifrån 17,500 r:dr så återstå icke mer än 2,500 r:dr således mindre än hvad kronans fordran är reducerad till äfven efter StatsUtsk:s förslag.
Då skulle således icke den förtjenstfull Presidenten af Billberghs familj, genom denna skenbara välvilja af R.
St., erhålla någonting, likasom det i sjelfva verket blefve en obetydlig förlust för Staten; ty äfven om man bevakade de 109,736 rdr 36 sk. 9 rst., så år troligt att de flesta inteckningarne skulle hafva förmånsrätt, hvilket kronan deremot icke för denna fordran kunde få.
Då på Den 15 Mars e. m. 485 flera anförda skäl StatsUtsfe. har ansett Presidenten af Billberghs förtjensler af fäderneslandet vara så stora att de fordra något afseende, och då, — hvilket omdöme man än må hafva öfver hans åsidosatta emhetspligter, — (Högsta domstolen har förklarat honom skyldig till sädane, och ehvad omdöme den enskilt kan ega, måste dess dom aktas) så kan icke nekas, dels att den bevakningspligt, han ansetts hafva åsidosatt, varit svår att jemte öfriga emhetspligter upfylla, dä den lika ålåg honom öfver 84 tullkamrar, och att hans förseelse endast bestått i möjligen för stort förtroende till underordnades fullgörande af deras pligter, utan alt den ringaste misstanka funnit, alt han deraf vunnit någon enskilt fördel.
Under dessa förhållanden tror jag, att man, utan fara för något prejudikat, skulle kunna utan betänklighet helt och hållet efterskänka Statens fordran i detta afseende; men vill man icke göra det sä anser jag den summa, som skall belalas, böra reduceras så mycket att något återstode för enkan och 11 barn, hvaraf en del äro aldeles oförsörjde.
Hr F å hr seus, Olof Immanuel:
Jag inser hela det grannlaga af att i min ställning, såsom sjelf upbördskontrollerande embetsman, npträda i en fråga af denna beskaffenhet; men, såsom närmare bekant med enskildheterna icke blott af den sak, som ådragit frami.
Presidenten af Billbergh det ersättningsansvar, hvars eftergift nu är i fråga, utan äfven af de ekonomiska omständigheter, hvari han eflerlemnat sin familj, har jag icke velat underlåta alt för H. o. Ad. uplysningsvis andraga några förhållanden, som jag föreställer mig kunna finnas förtjenta af behjertande.
Frågan har redan af flere föregrde talare blifvit betraktad ifrån den synpunkt huruvida Presidenten af Billberghs förtjenster om det allmänna må skäligen kunna anses undantagsvis gifva anledn. lill eftergift af det ådömda ansvaret.
Dessa förtjenster hafva likaledes vid föreg:de tillfällen då saken förevarit, blifvit vitsordade.
De hafva också blifvit det i SlatsUtsk:s förevar, betänk., och jag är viss att ingen skall jäfva hvad derom blifvit anfördt.
Vill man urskilja i hvad män det förhållande, som grundlagt domen, må hafva inneburit något större eller mindre moraliskt eller administrativt fel, så är jag likaledes viss att något strängare omdöme icke derifrån skall härledas.
Otvifvelaktigt skulle härvid summum jus blifva summa injiuia.
Ingenting egnar sig mera alt rättfärdiga detta omdöme, än att den kronans embetsman, som utfört åtalet i Finérska målet, och således äfven mot Presidenten af Billbergh i denna sak, då afskrifningsfrågan på detta rum första gängen förekom, funnit med sina allvarliga tänkesätt förenligt alt förorda bifall till Konungens propos. i ämnet.
Tvenne StatsUtsk:s ledamöter hafva under öfverläggningen här belyst motiverna lill Utsk:s betänk., men jag anser mig likväl böra, i afseende på beräkningen, ytterligare meddela några uplysningar utöfver hvad redan derom förekommit.
Boupteckningen uptager visserligen, sedan de enskilda skulderne blifvit afdragne och med undantag jemväl af den ifrågasatta skulden till kronan, en behållning af omkring 17,500 r:dr.
Jag vill antaga att lösöreboet, som ingår i denna summa med omkr. 6,400 r:dr, 480 Den 15 Mars e. m. vid realisationen kunde upgå till ett par tusende r:dr mera; men förhållandet är alldeles motsatt med den fasta egendomen, bestående af i Glasfors bruk med lillhörigheter, i Wermland.
Denna Bruksandel är uptagen i taxeringsvärde och derefter äfven i bouptecknin» gen till 39,000 r:dr; men efter de uplysningar jag nyligen från tillförlitlig källa erhållit, kan denna egendom, som är graverad med 22,000 ndrs skuld, svårligen f. n. anses ega högre försäljningsvärde än 25,000 ndr.
Den har nemi. i långliga tider varit utarrenderad.
Arrendatorn har mer än tillbörligt afverkat skogen, som varit egendomens förnämsta värde.
Derigenom är det lätt förklarligt, alt egendomens värde väsendtligen förminskats.
Yi hafva dessutom på detta rum för endast få dagar sedan hört bekräftas, att bruksegendomar i allmänhet icke numera äro så afsättliga, som förr.
Jag har vid detta tillfälle i mina händer ett lagfartsprot. afår 1844, som utvisar alt en annan tredjedel i samma egendom blifvit försåld för endast 28,000 ndr b:co.
Lemnar man nu ock å sido den omförmälda enskilda npgiften, så lära väl dock, med afseende å köpeskillingen för fasta egendomen, förhoppningarne svårligen kunna sträckas längre än till ett mot nyssnämnda försäljningssumma svarande belopp.
Afdrager man då dessa 11,000 ndr, som utgöra skillnaden emellan boupteckningsvärdet och det verkliga värdet, så skulle af de 17,500 rd:r icke återstå mer än 6,500 eller, med tillägg af den möjligen påräkneliga höga afkomsten af lösöre-boet, omkr. 8,500 ndr; i hvilket fall, efter afdrag af det belopp, som, enl.
Utsk:s åsigt, borde förbehållas Staten, endast 1,800 ndr skulle blifva i behåll för enka och 11 barn.
Jag hemställer huruvida, då Utsk. likväl vitsordat Presidenten af Billberghs förtjenster och förslaget afser att deråt gifva en hyllning från nationens sida, ett sådant sätt att ådagalägga denna hyllning må vara B.
Lika med de föreg:de talarne föreslår jag derför vördsamt att betänk, måtte till StatsUtsk. varda återremitterad!, med hänsigt dertill, alt Konungens nåd. propos. i ämnet må i sin helhet varda bifallen.
Uppå härefter framstäld propos., förklarade R. o. Ad. sig anse de emot StatsUtsk:s förevar, utlåt, gjorde anmärkningar föranleda till detsammas återremitterande.
Ånyo föredrogs StatsUtsk:s d. 8 och 12 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 69, i anledn. af R.
St:s sednast församlade Revisorers berättelse om granskningen af de under Commerce-colhii förvaltning ställda fonder.
Detta utlåt, företogs punktvis till pröfning.
Irsta punkten, K. Bref. R. o. Ad. biföll hvad Utsk. i denna punkt hemställt.
2:dra punkten, ang.-de Manufakturdiskontens osäkra fordringar.
Utsk. har på grund af det förhållande att
Manufaktur-diskontens osäkra fordringar under de begge
Den 15 Mars e. m. 487 vissionsåren 1847 och 1848 ökat sig med 20,462 r:dr, oaktadt en afskrifning år 1847 af 6,349 r:dr, ansett sig föranlåtit fästa R.
St:s upmärksamhet derå, samt böra föreslå en underd. skrifvelse till K.
M. om granskning af nu gällande föreskrifter för Manufakturdiskontens utlåning, samt utfärdande af nya stadganden, mera betryggande
Diskonten frän förluster.
Utsk. grundar sitt förslag på ett tillfälligt förhållande under 2:ne är, utan att vilja taga i betraktande eller meddela R.
St. det helt olika resultat, som visar sig, om man icke väljer 2 år, utan oafbrutna följden af 10 år.
Jag anhåller först att få redogöra för hvad i Manufaktur-diskonten förstås med osäkra fordringar, hvilket är något helt olika med hvad sorn derunder förstås i Banko-diskonten och dess Lånekontor. f Manufaktur-diskonten afföras nemi. under osäkra fordringar alla lån, hvars både läntagare och reversanter eller kautionister gjort konkurs, d. v. s. nästan alla lån, sorn under någon längre tid varit under lagsökning, om ock all sannolikhet finnes, att en större del af fordringsbeloppet framdeles ingår.
I Bankens diskonter deremot beror afföringen inom linien eller bland osäkra fordringar på det subjektiva omdömet eller godtycket hos respektive Revisorer, hvilka till ledning ega Direklionernes förslager.
Under de 16 år jag varit ledamot af Bankodiskont-direktionen och det ena år, jag var Revisor der, sökte jag väl serdeles efter 1844, då alla serskildta reservfonder indrogos, göra den grundsats gällande, att alla fordringar, som visade någon, äfven mindre, osäkerhet, borde afföras bland de osäkra och godtgöras af årsvinsten, då hvad som å dem inginge, komme att öka framtida årsvinster, och således i alla fall komme
Banken lika väl tillgodo, men endast någon gång lyckades jag göra denna åsigt gällande.
Ofta följdes den, att inga andra fordringar alfördes bland de osäkra, än sädane på hvilka man hade all sannolikhet alt förlora största delen af fordingsbeloppet.
Med full säkerhet tror jag mig således kunna påslå, att mångå af Bankens diskonters s. k. säkra fordringar äro sämre än flere af Manufaktur-diskontens osäkra, och skulle man vilja bringa denna benämning i de olika verken till någon likhet, borde de förras nära nog hela lagsöknings-batans, med undantag endast för de sista 3 å 4 månaderne, öfverföras till osäkra fordringar.
Jag öfvergår nu till utredning af den frågan, huruvida det speciela förhållandet för de 2:ne åren 1847 och 1848 rättfärdiga det omdöme, att en sådan försämring af Manufaktur-diskontens fordringars beskaffenhet inträdt, hvilken påkallade en förändring i de gällande stadganderne för utlåningen.
Under åren 1847 och 1848 .inträffade väl en skenbar försämring af 27,811 r:dr, skillingar och runstycken ej uptagna, då man äfven inbegriper de afskrifna fordringarne, men följande året 1849 nedsattes beloppet af de osäkra fordringarne från 182,801 r:dr till 165,633 r:dr, eller med 16,168 r:dr, så att om man äfven afräknar 50,647 r:dr, som samma år afskrefvos, 11,104 r:dr under året mera ingått å osäkra fordringar, än hvad som afskrifvits eller från säkra dertill öfverflyltats, d. v. s. att kontorets ställning vid årets slut visade sig 11,104 r:dr bättre 488 Den 15 Mars e. m. än vid dess början.
1850 års resultater äro ännu ej med full visshet kända, då bokslutet ej ännu är uprättadt.
De näst föreg:de 10 årens räkenskaper utvisa följande förhållanden:
Säkra Osäkra Afskrifningar fordringar. fordringar.
UDder året.
Vid slutet af år 1840 1,594,153. 190,159. 2,760. 33 39 1841 2,209,049. 190,660. 39 33 1842 2,212,838. 193,836. 33 93 1843 2,308,406. 165,883. 2,327. 3» 93 1844 2,308,083. 181,760. *3 39 1845 2,323,011. 169,436. 13,785. 39 33 1846 2,349,014. 162,339. 2.523. 95 59 1847 2,347,185. 163,857. 6,349. 33 »3 1848 2,362,469. 1S2,801. 33 93 1849 2,700,789. 165,633. 5,064. i medeltal 2,272,500.
Summa 32,808.
Betraktar man nu dessa sifferförhållanden, finnér man, att vid slutet af år 1840 de osäkra fordringarne förhöllo sig till de säkra som nära 12$ till 100, men vid 1849 års slut endast såsom nära 6yV lill 100, alt om man äfven lill beloppet af osäkra fordringar vid sistnämnde års slut lägger hela beloppet af hvad som under de nästförutg:de förflutna 10 åren blifvit afskrifvit, den sålunda upkommande summa förhåller sig till beloppet af säkra fordringar såsom till 100, hvilket visar en stor förbättring mot förhållandet år 1840, oaktadt under tiden den säkra lånerörelsen och sålunda risken ökats med 1,166,636 r:dr eller nära 73 proc., att om man till beloppet af osäkra fordringar vid 1849 års slut r;dr 165,633 lägger de under alla 10 åren afskrifna r:dr 32,808, sammanräknade beloppet r:dr 198,441 endast med r:dr 8,282 öfverstiger beloppet af osäkra fordringar vid 1840 års slut, d. v. s. ett maximum af försämrad ställning eller förlust under hvardera af de efter 1840 följande 10 åren af r:dr 828 eller i förhållande till medeltalet af säker lånerörelse, af knapt 5'T proc., ett förhållande, som icke i ringaste mån torde rättfärdiga de yttrade bekymren för lånerörelsens säkerhet.
Men äfven om anledn. lill sådane bekymmer förefunnits, kunde icke den föf-eslagna skrifvelsen föranleda något botemedel, utan skulle tvärtom en ändring i föreskrifterne i öfverensstämmelse med hvad Ulsk. föreslagit, möjligen kunna förlama kraften hos Styrelsen öfver Manufaktur-diskonten, d. v. s Commerce-colhm, alt tillse fondens säkerhet.
l:sta § i nu gällande reglemente af d. 8 Febr. 1844 stadgar såsom föreskrift för utlåningen: ”Manufaktur-diskontens ändamål är att mot antaglig säkerhet genom lån understödja inhemska fabriksoch manufaktur-inrättningar, i förhållande till värdet af deras tillverkningar och tillverkningarnes olika behof af låneunderstöd”.
Någon närmare bestämmelse af säkerheten lärer icke K.
M. kunna gifva, såvida Han ej sjelf i hvarje specielt fall vill pröfva de sökta lånen, hvilket man lätt inser vara omöjligt, utan måste den speciela pröfningen huruvida den erbjudna säkerheten kan anses antaglig, Den 15 Mars e. m. 489 öfverlemnas åt de ansvarige embetsman, som utgöra lånestyrelsen.
Men om nu i ordagrann öfverensstämmelse med hvad StatsUtsk. föreslagit, K.
M. utfärdade ny föreskrift, hvarigenom Manufakturdiskontens säkerhet för derifrån utgifna laus behöriga återbetalning, på ett i möjligaste måtto tillfyllestgörande sätt betryggas, samt dylika kapital- och ränteförluster, som diskonten hittills måst vidkännas, så vidt utan åsidosättande af de med ifrägvar. lån afsedda ändamål sig göra låter, för framtiden förekommas; så fruktar jag för, att lånestyrelsen fick ett nytt band hindrande dess nya pröfning af säkerheten, ty om den, såsom jag bekänner vara förhållandet med mig, i första rum afser erforderlig säkerhet, utan afseende på om derigenom mången fabriksägare endast skulle få tillgodonjuta en ringa del af den lånerätt, hvilken utgör fondens föremål efter bestämd klassifikation, att tilldelas honom, så skulle genom det af Utsk. tillagda vilkoret, en inskränkning upkomma i vår rätt att afslå ett sökt lån inom gränsorna af sökandes lånerätt, der vi kunde äga betänkligheter vid säkerheten, och dymedelst lättligen förluster upkomma.
Då jag sålunda visat, att den föreslagna skrifvelsen både saknar all anledn. och i händelse af nådigt bifall kunde föranleda förluster, anser jag mig hafva fullt motiverat den framställning, hvarå jag nu anhåller om propos:n, att R. o. Ad. med afslag ä Utsk:s hemställan, måtte lägga ifrågavar. punkt af Revisiuns-berättelsen till handlingarne.
Jag lägger visserligen icke mycken vigt på den ifrågavar. skrifvelsen; men det var egentligen med anledn. af den uplysning
Hr Rosenblad meddelat, som jag skulle velat upmana honom att tillägga ännu några flera.
Det är visserligen sannt, att vid slutet af år 1849 var summan af osäkra fordringar något mindre, än vid slutet af år 1848 men om mitt minne icke bedrager mig, så upkom denna skillnad till följd af en betydlig afskrifning, som under loppet af år 1849 egde rum.
Det var således icke någon serdeles förbättring i ställningen, som under det året inträffade.
I dessa räkenskaper visar sig också att afskrifningar hafva inträffat på mer och mindre betydliga summor.
Att detaljera alla omständigheter, hvaruti en strängare kontroll i afseende på dessa utlåningar kunde vara erforderlig, skulle vid detta tillfälle leda väl långt; men det yttrande, som Hr Rosenblad sjelf har afgifvit, att han nemi. hyst den åsigten att med mera varsamhet vid lånens utlemnande bort tillvägagås, än hvad som skett, och då de grunder, han har för sin enskilda del följt, äfven genom något Reglemente borde kunna göras tydligare, vill det synas, som om det skulle förekomma åtskilligt i detta fall, som hade utseende deraf att en del manufakturister mera lefde på Manufaktur-diskonten, än på några andra tillgångar och således drefvo en mera osäker rörelse.
Jag får för min del anhålla om bifall till Utsk:s förslag.
Jag tror att det icke är för någon af Ståndets ledamöter en nyhet att höra, att när man frågar 490 Den 15 Mars e. m. om en person, hvars existens är något fabulös, livad han lefver af, man stundom får till svar: ”jo han lefver på Diskonten”.
Jag hade trott att detta mera var en ordlek än en sanning; men när jag fick kännedom af Revisorernas berättelse om Manufaktur-Diskonten, så fick jag bekräftelse på, att denna ordlek, om man så vill kalla den, var en sanning.
Det må visserligen vara möjligt, såsom IIr Rosenblad säger, alt dessa osäkra fordringar tillkommit under olika år.
De upkomma hufvudsakligen derigenom, att man hvarje år, eller hvartannat afskrifver några tusende r:dr.
På detta sätt gör man successiv nedsättning i fonden.
När den höjt sig till något betydligare belopp, så inträffar afskrifningsperioden igen och då faller den under de der åren.
Jag vill visserligen medgifva, att det kan finnas år, då fonden ändock kan förminskas; men jag hemställer till hvar och en, om det kan vara möjligt att en så betydlig brist, som 183,000 r:dr kan upkomma, om icke pröfningen af antagna säkerheter har varit något släpphändt.
Detta skulle verkligen kunna ådagaläggas genom exempel, hvilka likväl äro för discretta att här omtala, emedan man då äfven måste namngifva personer; men på afd:n, der målet först handlades, anfördes exempel i mängd, hvilka visade, att mången lemnat en mera fingerad än verklig säkerhet för de lån, han erhållit, och det är derföre som Utsk. tillstyrkt R.
St., att genom en sådan underd. skrifvelse, som denna, söka att väcka upmärksamheten på delta förhållande och att fä det rättadt.
Jag tror således att denna skrifvelse, om den också icke kan hafva någon annan verkan, åtminstone bör kunna hafva den, att väcka colini upmärksamhet på nödvändigheten deraf, att med serdeles noggrannhet pröfva säkerheter för sökta lån i öfverensstämmelse med de åsigter, som IIr Rosenblad här förklarat vara hans enskilda, ehuru icke öfverensstämmande med de åsigter, som följas af colini majoritet.
Jag tror att det ändamål, som härmed åsyftas, är af så mycken vigt för det allmänna, att jag har allt skäl att tillstyrka bifall till ifrägavar. skrifvelses aflåtande.
Mörner måtte icke hafva hört den utredning, som jag gjorde (i öfverensstämmelse med det till prot. öfverlemnade papper), nemi. alt, oaktadt det för 1849, i öfverensstämmelse med det ifrån 1848 balancerade beloppet, uptagna osäkra fordringar upginge till en så stor summa, så hade likväl verkets ställning förbättrat sig med 11,000 och några 100 r:dr.
Jag visade att förhållandet var enahanda ett annatår, och de upgifter, som blifvit lemnade öfver afskrifuingar, som skett sedan år 1840, och beloppen under de olika åren af osäkra fordringar, visa att förhållandet emellan osäkra och säkra fordringar har på det hela förbättrats.
Jag har tillika förklarat, hvad jag förut i ämnet uplyst, att man icke får jemföra dessa osäkra fordringar med hvad som heter osäkra fordringar i Diskonten.
Under de 16 år jag var ledamot i Diskonten sträfvade jag att komma till det mål, att man skulle der gå tillväga på samma sätt som vid Manufakturdiskonten, nemi. att skrifva på osäkra fordringar allt hvad som hade något tecken till Den 15 Mars e. m. 491 osäkerhet, men jag misslyckades mycket deruti, och med den serskilda kännedom jag har om båda dessa verk, sä får jag säga, att de s. k. goda fordringarne i R.
St:s lånekontor äro till en del af mycket sämre beskaffenhet, än åtskilliga af de här såsom osäkra uptagna fordringar.
Någon förändring i det allmänna stadgandet, som finnes, kan här svårligen ske genom K. M., då K.
M. icke gerna kan säga något annat, än att medlen skola utlånas emot antaglig säkerhet, och måste till auktorileterne öfverlemna säkerhetens bedömande.
En förbättring af 11,000 r:dr för året, på en rörelse, som drifves med 20 mill., är icke mycket lefvande, sä att detta resultat tycker jag icke ger mycken tillfredsställelse.
Det nplyses icke heller af den siffran, huru stor afskrifningen varit för äret, men jag tror att den motsvarat den nedsättning, som blifvit gjord uti de osäkra fordringarne.