Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. genom Konungens delaktighet i bancolagstiftningen skulle undgå mindre förståndiga domares klander, eller åtminstone dela det med Konungen och hans Rådgifvare.
Jag erkänner likväl, att det sedermera var en tid, då jag ansåg den föreslagna förändringen såsom verkligen nyttig för realisationen; men det dröjde ej länge, förrän jag just från det håll, hvarest behofvet af 72 §:s förändring blifvit yrkadt, trodde mig finna sådana åtgärder sättas i fråga, som skulle ställa hela realisationen i vida fältet.
Jag såg så inånga svårigheter läggas i vägen, så många motioner väckas, som skulle hafva realisationens försvårande till följd, såsom t ex. om proportionen af 5 till 8, om silfverlånet o. s. v., att jag började befara, det Konungens delaktighet i den financiella lagstiftningen vore hufvudsaken och realisationen endast en bisak.
Jag började befara, att Rådgifvarne icke hade allvar med realisationen, utan i sjelfva verket endast sträfvade efter delaktigheten i lagstiftningen för Banken.
Dessa mina farhågor förminskades ej heller efter Riksdagen, hvarken af Regeringens afslag på BancoFullmägtiges, såsom vilkor för det erforderliga silfrets anskaffande, 2:ne gånger framställda begäran att inom viss tid, innan bancoluckan skulle öppnas, få veta, när Regeringen ansåg tidpunkten dertill lämplig; icke heller af beslutet att ånyo sammankalla R.
St., ty under den förvirring, som rådde i begreppen om financerna, var denna sednare åtgärd att ställa allt på spel.
Men då jag sedermera så ofta funnit Konungen förnya sin lofven om myntbestämningslagens sättande i verkställighet, hafva dessa farhågor måst försvinna.
Deremot hafva nya numera hos mig uppstått.
Ty när jag såg den ifver, hvarmed man vid denna Räksdag så hastigt ville genomdrifva 72 §., började jag frukta, att någonting låg derunder.
Man kunde viii hafva frågat, hvad detta skulle vara? och jag skulle dertill hafva måst svara, att jag det ej visste.
Jag tilltror mig ej den skarpsynthet att genomskåda alla afsigter, eller förese alla möjligheter.
Men sedan Regeringens förslag till banklag blifvit afgifvet, har jag trott mig se i det K. ombudet en skymt af de möjliga farorna.
I händelse nemi. denne man hyste förvirrade begrepp i financerna, skulle han kunna blifva ytterst besvärlig och störa Fullmägtige i förvaltningen af Banken.
Jag nödgas äfven tillstå, att jag i historien finner varnande exempel; och jag har från barndomen lärt, att det tillhör en klok man att aldrig göra något, om hvars utgång han sedermera skulle behöfva säga: ”detta hade jag icke trott.”
Med ledning häraf, och då jag i minnet återkallar, att t. ex. indragningsmagten år 1812 lemnades mot löfte om dess snara återgifvande, men derjemte erinrar mig, att det, genom ödets tillskyndelse, vid sista Riksdagen hindrades att ens få R.
St:s anhållan derom framburen till thronen, har jag blifvit rädd för concessioner.
Lika - Den it Mars f, m. »39 ledes minnes jag, att år 1810 motioner i a:ne RiksSt. väcktes om åtgärder till lugnande af de farhågor, som f. d.
Konungens närmande till Riksgränsen kunde medföra; och i anledning deraf föreslogs en minskning eller indragning af hans underhållssumma, i händelse han öfverskrede vissa gränser, hvarom en und. skrifvelse äfven afgeck från Ständerna.
Jag hemställer hvilka följder häraf kunde väntas, och om det var möjligt att ana, det påföljden skulle blifva 1812 års Förordning, hvarigenom Svenska medborgare, som råka att utrikes komma i någon tillfällig beröring med f. d. K.
Familjen, beläggas med hårda straff, såsom landsflykt o. d ?
Af dessa och dylika exempel har jag blifvit uppskrämd och öfvertygat mig, att det är bäst icke göra några concessioner, förr än de befinnas af hehofvet högt påkallade.
Men att den nu ifrågavarande ej behöfves, bevisas bäst deraf, att R.
St. vid sista Riksdag beslutade realisationens verkställande, innan grundlagsförändringen kunde tillvägabringas, och således sjelfva erkände, att realisationen kunde ske utan denna förändring.
På dessa skäl röstar jag för afslag å den nya redactionen.
Jag har redan förut tillkännagifva min tanka, att det livilande förslaget till förändring af 72 §, Reg.F. icke bör bifallas.
Jag vill nu något närmare utveckla grunderna för denna min öfvertygelse.
För det första fordrar jag för en grundlagsförändring, att den skall vara nyttig och behöflig.
Jag bekänner öppet, att jag ej förmår inse någon nytta af den ifrågavarande; och af allt, som yttrats derför, har jag ej kunnat upptäcka något annat, hvari dess arcanum skulle bestå, än att den förmenas skola sätta R.
St. ur tillfälle att än en gång förstöra myntets stadga, genom att, i bchofvets stund, återigen tillgripa sedelfabrications- eller, rättare sagdt, förfalskningssystemet.
Regeringen skulle då säga n e j och på detta sätt rädda och upprätthålla ordningen.
Nå väl! antagom, att Regeringen säde detta nej; att hon nu hellre afsade sig alla anslag, creditiver otc., än hon tillgrepe den tillförne vid åtskilliga tillfällen, i följd af hennes inflytelse och medverkan, begagnade utvägen att förstöra myntet: har hon då icke i denna stund, med bibehållande af 72 §:s nu ägande lydelse, i sin magt att i verkligheten hindra R.
St. från detta våld mot den enskildes förmögenhet?
Ilar hon icke en banklag, af Konung och Ständer gemensamt stiftad, hvilken gifver Svea Hofrätt ali erforderlig magt att, när inlösen af bancosedel mot silfver vägras, sätta Banken i concurstillstånd?
Är det icke redan gifvet, att då grundlagen i intet fall tillåter R.
St. att ensamme stifta lag, de ordningar, stadgar och reglementen, sorn Ständerna kunna göra för Banken, måste vara enliga med allmänna lagen i allt, Den 11 Mara f. m. sorn rörer förhållandena med allmänheten; och behofvet af Konungens sanction å Ständernas beslut, så snart det skall antaga form af allmänt påbud, eller innehålla någon för domstolarna gällande föreskrift, ligger ju i sakens natur.
Nå väl! den föreslagna förändringen är ju således ej heller i dessa afseenden behöflig; och tror man väl, att hvad som kunde ostraffadt ske, så länge Bankens ärender och R.
St:s beslut derutinnan förblefvo en hemlighet för åratal, kan ens försökas nu, då hela landet skulle veta derom, inom åtta dagar?
Detta ligger åtminstone utom min föreställning; och erfarenheten har visat, att den allmänna opinionens och offentlighetens magt i vår tid är tillräckligt skyddande mot våldsamheter och missbruk, hvilkas rätta art och beskaffenhet man fordom icke begrep, och hvilka dessutom d å aldrig tillförlitligt kommo till allmänhetens kunskap.
Och om man i detta fall tror den döda grundlagsbokstafven vara kraftigare, än den lefvande tidsandans inflytelse, så kan ju en dylik inskränkning stadgas i 72 §., utan att Regeringen derigenom inrymmes någon magt i bancolagstiftningen, och jag skall i detta afseende göra motion i Constit.Utsk., på det att vid nästa Riksdag den förmenta tryggheten må kunna vinnas.
För det andra fordrar jag för en grundlagsförändring, att äfven om dess nytta icke är axiomatisk, den åtminstone icke för den klart seende är absolut skadlig; och det sednare är min tanka om den förevarande.
Jag har redan i det anförande, jag afgifvit i anledning af Konungens Skrifvelse om silfverutvexlingen, yttrat, att garantier mot magtmissbruk sällan torde stå att finna genom utvidgning af Regeringarnas magt, minst i de enskildas angelägenheter; och, mina Herrar, detta böra vi noga besinna.
Vår Statsbank sammanhänger med en sådan mängd enskilda förhållanden , att Regeringens hand deruti blefve eller kunde åtminstone småningom leda till ett ingalunda önskvärdt förmynderskap öfver dessa förhållanden; och det är en sanning, som troligen icke mången vågar jäfva, att lustan till magtutvidgning icke aftager i mån af att tillfredsställas, utan snarare retas deraf.
Våra beslut, mina Herrar, i den financiella som den oeconomiska lagstiftningen, böra syfta att förenkla Statens bestyr dermed, icke att än mera inveckla och intrassla dem genom att åt ett hitintills främmande interesse inrymma en magt, som säkerligen skulle veta att i en framtid göra sig gällande för genomdrifvande af planer (hvilkas vidd och beskaffenhet hvarken vi eller vår nuvarande Regering kunna föreställa oss, men som lagstiftaren, varnad af historien, dock alltid bör framställa såsom möjliga) till en allt större och större inskränkning i de constitutionella friheterna och en allt hårdare och hårdare sammandragning af de ledband, hvari Regeringarna ej sällan visat sig önska kunna föra folken.
Den ii Mars f. m. *4* Jag tror icke, att detta var afsigten hos dem, som vid sista Riksdag så ifrigt understödde den ifrågavarande förändringen; jag tror tvärtom, att de handlade af nit för det allmänna bästa; att de, för att vinna målet — eller realisationen — trodde sig böra begagna det medel, som de tyckte ligga närmast, för att i denna fråga väcka den verkställande Statsmagtens interesse.
Måhända inser dock nu mången äfven af de dåvarande ifriga coryphe'erna för tanken att lemna Regeringsmagten ett nytt fält för inflytelse, att saken är betänklig och att man säkert gifven bort bättre, än man får, om man nu åt Regeringen uppdrager en så utomordentligen vigtig magt.
Men icke blott till sin anda och syftning är den föreslagna förändringen oriktig och vådlig; sjelfva redactionen deraf är till den grad vårdslös och förvillande, att jag, äfven om jag kunde gilla ideen, dock aldrig skulle medgifva, att vår förut nog otydliga grundlag belastades med ett nytt stadgande, som är af beskaffenhet att föranleda oupphörliga tvister, angående rätta förståndet, och hvars egentliga mening, då dess bokstaf följes, jag trotsar alla etymologer i Sverige att kunna oförtydbart utreda.
Hvad menas t. ex. med Konungens garanti?
Är det hans skyldighet att betala, då Banken ej uppfyller sina förbindelser?
Hvarmed skall han då betala, utan med Statens medel, dem Ständerna anslå?
Hvilken skall uppdraga gränslineen emellan de lagar och stadganden för Banken och dess rörelse, som skulle utfärdas af Ständer och Konung gemensamt, samt de på Ständerna allena beroende reglementen för Bankens inre förvaltning?
Eller tror man väl, att någon Riksdag skulle aflöpa utan mångahanda stridigheter i uppfattningen af dessa begrepp?
Och till hvilka tvister emellan Regering och Folk skulle det ej leda, att Regeringen ägde ett på dess tillfälliga, någon gång tilläfventyrs vrångvisa, opinion om behof af förstärkning i silfverfonden beroende veto, i frågan om dispositionen af Bankens vinst, t. ex. till nationalbelöningar, till utvidgande af folkundervisningen m. fl. dylika föremål, hvilka kunde vara mindre behagliga för en ej nationelt sinnad Regering.
På dessa skäl och då jag anser den ifrågaställa förändringen hvarken nyttig eller behöflig, utan för en oviss framtid vådlig, samt redactionen dessutom så ofullkomlig och otydlig, att den blott skulle leda till tvister och oreda, afstyrker jag antagandet af samma redaction.
Milia Herrar!
Regeringen har icke sjelf begärt den magt, hvilken en välment, men blind ifver hos vissa personer vid sista Riksdag skyndade att erbjuda henne.
Länge visste vi ej heller, om Regeringen önskade att lägga detta nya ansvar till det nog tunga, hon redan äger genom sin öfvervägande inflytelse i landets, snart sagdt, alla angelägenheter.
Vi hafva visserligen nu anledning förmoda, att hon ändrat opinion
Den ii Mart f. ra. i denna del; men, mina Hervar, vi äga ej rätt att besluta derefter.
Utan att hysa misstroende för vår nuvarande Styrelse, kunna vi afslå förslaget, med tankan endast riktad åt en eftertid; ty det är ej för ögonblicket vi lagstifta.
Vi både kunna och böra tänka med lugn för vår egen och våra barns framtid.
Det är denna, som gör lagstiftarekallet så oberäkneligt vigtigt; och det är derföre, som det älsa ytterst vådligt att på försök sjelf besluta en lag, som man sedermera icke äger i sin magt att sjelf upphäfva, utan som man kan tvingas att bibehålla, äfven sedan den visat de mest förstörande verkningar; att lättsinnigt bortkasta en rätt, som man ej torde kunna återtaga, förrän de stora samhällsolyckorna bragt allt till det yttersta, ja, som man mången gäng — historiens tafior stå fulltecknade med bevis derpå — måst återköpa genom våldet.
Den ordning eller den lag, som hittills varit gällande för Banken alltsedan 1668, har icke blifvit af It.
St. ensamt stiftad, utan jemväl af Konungen sanctionerad; och den förändring, som vid sista Riksdagen företogs, måste äfven af Konungen sanctioneras, emedan Konungen icke, utan ett gemensamt beslut af begge Statsmagterna, kunde tillåta, alt bancosedeln inlöstes med mindre valuta, än hvarå förskrifningen lyder.
Konungen bör också hafva del i lagstiftningen för Banken af samma skäl, som han har andel i all annan lagstiftning; och det härifrån afvikande stadgandet i 1809 års grundlagsstiftning härrör endast från då gällande åsigt om hancoordningens orubblighet.
Men en sådan åsigt står i strid med vårt nu varande samhällsskick, som förutsätter, att alla lagar och institutioner kunna och böra i behörig ordning förbättras.
På dessa skäl biföll jag det förevarande förslaget vid sista Riksdagen; och som jag nu icke hört något skäl anfördt, hvarföre ej bancolagstiftningen bör vara i enlighet med grunderna för ali annan lagstiftning, tillstyrker jag äfven nu antagande af den nya redactionen.
Jag skall ej trötta Pi. o. Ad. med många af de anmärkningar, jag hade att göra, utan endast upptaga några få af de påståenden, som blifvit minst, eller tarfva mest att varda vederlagda.
En talare har sagt:
Konungen behöfver ej delaktighet i lagstiftningen öfver Banken, för att hindra myntförbättring eller ett strypsystem, emedan det ej vore tänkbart, att Ständerna skulle begagna sitt envälde till införande af ett sådant.”
Talaren synes således förutsätta, att medlemmarna af R.
St. för det mesta äro gäldbundna, och snarare skulle vara benägna för myntförsämring.
Jag tror det äfven; och vår erfarenhet sedan 1809 bestyrk eidet.
Men det händer den gäidbundne och R.
St. liksom hvar och en annan, hvilken handlat med öfverilning och Den ii Mars f. m. i43 orättvisa, att kunna ångra sig.
Historien vittnar, att så skedde under tvedrägtstiden.
Ständerna började då, såsom nu, att missbruka deras envälde öfver Banken tili myntförsämring.
De ångrade sig dock slutligen 1765 och ville hjelpa den förra ytterligheten med en motsatt.
Bancolånen skulle upphöra, en del af sedelstocken indragas o. s. v. Påföljderna blefvo så hämmande för den allmänna rörelsen, att derigenom föranleddes de påföljande uppträdena före och under 1769 års Riksdag.
Mången erkände då lagstiftningens oriktiga utöfning under den förflutna tiden och ville vända igen; men det var för sent.
Gustaf lil hade fått anledning att blanda sig i saken, och Ständerna förlorade den magt, de missbrukat.
— Hvad som har skett, kan ännu ske.
Icke heller, påstå andra ledamöter, be hofver Konungen delaktighet i Bankens lagstiftning, för att hindra myntförsämring; ty dertill har Han ändock, om Ilan vill, nog inflytande på R.
Då man, till bevis på motsatsen, åberopar dagens händelser, anför Frih. Rantzou bland andra tröstegrunder, att Konungen kan försätta Banken i concurstillstånd.
Men R. o. Ad. inser lätteligen, att denna åtgärd .är så ytterlig, att den ej kan användas; det vore att stämma all rörelse.
Att hänvisa till detta medel, är detsamma, som att hänvisa till ingen räddning.
Det är nog, säger man, att Konungen har veto, eller rättigheten att i bankfrågor vägra sitt b ifall till förslag, som han ogillar: hvarföre skall man då begära för honom rättigheten att göra nya förslag?
Rättigheten att göra nya förslag är lika obegränsad å Konungens som å Ständernas sida; och Konungens förslag rörande Banken, så väl vid föregående Riksdagar som denna, bevisar att så är.
Rättigheten för Konungen att säga nej till Ständernas förslag i dessa hänseenden är deremot just, hvad som fattas och som genom ifrågavarande grundlagsförslag skulle medgifvas.
Hvartill, säger en ledamot, behöfver Konungen ett creditiv på Banken, hvilket skulle försvaga den sednare?
Hafva vi icke 5 millioner, hvilka ligga såsom förskott i Kronans cassör från det ena året till det andra?
— Jo, det hafva vi; men R. o. Ad. täckes erinra sig, att Riksg.Cont., för att alltid kunna gälda statsbristsumman till StatsCont., redan äger ett sådant creditiv på en million R:dr, jemlikt 4 Art. 3 §. s. 72 af nu gällande Bancoreglemente.
Det är således ingen nyhet, som begäres.
För Banken medför creditivet ingen fara; ty det behöfver egentligen då begagnas, när skatterna äro under indrifning, och flera millioner R:dr i sedlar derigenom undandragna den allmänna rörelsen.
Fördelen för henne, att andra millioner kunna genom begagnandet af detta creditiv tillflyta allmänhe - »44 Den ii Slars f. na. ten, hafva både motiverna till banklagen och några ledamöter redan omförmält.
De 5 millionerna, eller den ännu större summa, som vårt Statsverk genom gamla besparingar bar i behållning, gör ej det förskott öfverflödigt, som genom creditivet skulle kunna erhållas.
Man bör ihågkomma, att fastän i834 års utgifter skola oafkortade qvartaliter utgå under årets lopp, inträffar ej uppbörden för i834 förrän om hösten samma år och betalas för det mesta icke förrän om våren i835.
Det är således en sällsynt lycka, att vårt
Statsverk ej behöfver ännu större förskott, och att R.
St. ej besväras med framställningar derom, under det att Kamrarna i det mägtiga Frankrike årligen måste anskaffa s. k. tolftedelar, eller förskott å de månadtliga utgifterna.
En värd ledamot har fruktat för det inflytande, Konungen skulle komma att genom sitt ombud utöfva på 13ancostyreisen, särdeles om mannen vore, derest jag rätt fattat meningen, något förryckt i de ämnen, han skulle behandla.
Mig synes tvärtom, att ombudet aldrig vore mindre farligt, än under denna förutsättning, så framt R.
St. icke valde lika förvirrade Fullmägtige; och då vore i alla fall ingen god styrelse att hoppas.
Att Kronans ombud i Banken behöfves, särdeles för Regeringens meddelanden till Fullmägtige, hafva motiverna redan upplyst.
Fullmägtige både i Banken och Riksg.Cont. aflägga ed på förtigandet af hvad hemligt hållas bör.
Huru skulle sådana hemligheter kunna förvaras, om Regeringen endast kunde skriftligen tala till Fullmägtige; eller tystlåtenhet fordrande åtgärder med framgång verkställas, om deras motståndare redan i tidningarna läst framställningen derom, innan Fullmägtige hunnit fatta, än mindre utföra deras beslut?
Det händerock, att man behöfver säga ej blott hvad man anser tjenligt, utan äfven skälen dertill och sättet huru; att man bör kunna ögonblickligen besvara invändningar, som göras m. m., och att den skyndsamhet, ett bancoärende kan fordra, icke medgifver att om allt sådant skriftvexla.
Kär ej andra skäl förslå, säger man: den föreslagna nya redactionen af 72 §. är felaktig.
Hon borde hafva varit helt annorlunda beskaffad, för att kunna antagas.
Jag har deltagit i hennes uppgörande sådan hon är, och vill visserligen icke fritaga henne från brister; men jag får påminna R. o. Ad., att hennes tillkomst härrör från realisationens fiender.
De sade sig nemligen icke kunna bevilja silfverutvexling, med mindre R.
St:s envälde öfver Banken, hvilket förut gjort våra realisationer obeståndande, blefve motvagdt af Konungamagten.
Vi gjorde våra motståndare till viljes, och man förenade sig om ifrågavarande redaction.
Då gillades hon; nu duger hon icke, och flera värda ledamöter säga sig redan hafva bättre förslag i beredskap att erbjuda oss, blott de fått detta undanröjdt.
Jag önskar, att de - Den ii Mars f. m. • 45 deras måtte vara fullkomligare, men betviflar det, och håller mig till ordspråket: bättre att hafva en fogel i handen, än io i skogen.
Hr Cederschjöld har af detta lagförslag befarat vidsträcktare och vådligare följder, än som genast kunna fattas, och anför, huruledes från en aflägsen orsak anledning tillförne hemtats till utfärdandet af en icke anad lag, hvarigenom Svenska medborgare, som oförskyldt komme i någon beröring med f. d. K.
Familjen, blottställdes för de största vådor.
Att denna fruktan är öfverdrifven och att dessa vådor icke äro farliga för den laglydige, det kan jag med mitt eget exempel bestyrka.
För hvar och en, som icke vet eller mins det, får jag således berätta, att jag råkat komma i beröring med f. d. Konungen, att jag uppfyllt lagens fordringar och att jag af denna händelse icke haft den ringaste olägenhet.
Ett skäl till räddhåga för den nya redactionens antagande har Ilr Cederschjöld äfven funnit i den ifver, hvarmed man söker genomdrifva det.
Om jag antagit samma grund för mina omdömen, skulle jag hafva fruktat för realisationen alltifrån den första Riksdagen, jag bevistade; ty lika lange har jag hört Hr Cederschjöld ifra för densamma.
Men tvärtom har jag, ju längre ju mera, värderat hans skarpsinnighet och rättvisa att hafva förr, och ihärdigare än de flesta, velat vidtaga detta medel till att göra hvar man rätt.
Hvarföre skulle ej den värde ledamoten föreställa sig samma rättsinnighet hos andra, som sträfva till samma mål som han, men anse sig behöfva flera och säkrare utvägar dertill?
Om någon skulle hafva skäl till misstankar, vore det snarare de, som länka lika med mig; ty jag mäste slutligen förklara, att en kärlek för Banken, som är så stark, att man älskar den högre än sin arfvejord, sin religion och sitt eget lif, den är alltför öfverdrifven, för att icke vara tillgjord, särdeles hos dem, som icke längesedan voro realisationens uppenbara flender.
En sådan kärlek yttra de, sorn ej vilja medgifva Konungen samma andel i lagstiftningen öfver Banken som den, Han redan har i stiftfipqet af al)ipän civil-, criminal- och kyrkolag, och som ingen satt i fråga att betaga Konurigen, till desto större säkerhet för det dyrbaraste en medborgare äger.
Tror någon sitt hufvud sitta mindre fast mellan skuldrorna derföre, att Konungen deltager i den lagstiftning, som skyddar det?
Tvärtom minnas Svenska medborgare med fasa åren 17/p oc^ r7^6, den tid, då de ädlaste liufvuden föllo under de enväldiga Ständernas bödelsyxa.
Sådant har ej tiroat, sedan Konungen delat magten med dem.
Hvad vi hafva fredadt och säkert, lif, ära, religion och fast egendom, det är det, sorn skyddas af en mellan Konung och Ständer lika delad lagstiftning.
Hvad som är osäkert, det är penningen, öfver hvjlken R.
St- råda 4 H. <9 i/t6 Den n Mars f. m. aliena.
Viljen J hafva säkerhet äfven i detta fall, så gifven ock .Konungen samma andel i lagstiftningen!
— Sådan är meningen med den föreslagna §:n, och derföre röstar jag för hans antagande.
Hr Sölf ver berg, Magnus
Didrik, hade inlemnat ett anförande, så lydande:
Då Constit.Utsk:s sedan sista Riksdag hvilande förslag till ändring af 72 §.
Reg.F. nu till afgörande förekommer, anhåller jag att få yttra min åsigt i ämnet.
Jag delar icke någon fruktan för vådor i framtiden, såsom följder af den nya redactionens antagande, hvilken bestämmer Konungens och R.
St:s gemensamma garanti för Banken.
Erfarenheten och det nära till ■§■ sjunkna sedelmyntets värde bevisa ostridigt, att R.
St:s ensamma garanti varit ett tomt ord.
Jag tror deremot, att om Konungens garanti dermed förenas, Regeringen ikläder sig en moralisk förbindelse att upprätthålla det representativa myntets värde, samt att Konungen, i följd deraf, med sitt veto gör alla myntförsämringsåtgärder omöjliga, som i en framtid hos R.
St. kunde komma i fråga.
Såvida således ingen annan garanti emot R.
St:s magtmissbruk i Bankens förvaltning kunde beredas, skulle jag ej tveka att med min röst biträda antagandet af det nya redactionsförslaget; men som jag anser detta ganska verkställbar!, afstyrker jag antagandet af denna hvartill jag hemtar ytterligare skäl deraf, att den innehåller: ”R.
St. äga •”att allena besluta öfver användandet af Bankens årliga be”hållna vinstmedel, såframt ej dessa till bibehållande af Ban”kens grundfond af Konungen pröfvas erforderliga.”
Min öfvertygelse är nemligen, att Banken, såsom ett oeftergiflig! vilkor för realisationens bestånd, bör ostörd få behålla sin räntevinst.
Derigenom grundlägges förtroende till dess förmåga att uppfylla sina förbindelser.
Vinnes ej detta förtroende, blifva större uppoffringar å Bankens sida erforderliga för silfverutvexlingen.
I en framtid, då ordning i myntväsendet och förtroendet hunnit stadga sig, anser jag ej oförenligt med realisationens bestånd, att R.
St. disponera öfverskottet af bancovinsten, dock ej anticipationsvis, utan först vid en kommande Riksdag öfverskottet sedan den föregående.