Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid den första och den andra deremot vägde bardalekens utgång mellan de stridande oviss, men afgjordes ändtligen till Kellgrens fördel genom förhållanden, som voro mera personliga än litterära.
Ty vid båda kom det honom förträffligt till pass, att motståndarne omsider begåfvo sig ur landet och (med detsamma) från stridsfältet; den ene för några år; den andre för alltid.
Leopold blef nämligen af knappa penningmedel, som ej tilläto den vid våra inhemska högskolor vanliga tidsutdrägten för magister-gradens vinnande, nödgad att taga den i Greifswald, der han sedermera treårigt qvardröjde; Thorild åter tvangs genom politiska oförsigtigheter att i Tyskland söka en fristad, som slutligen gafs honom i just samma Greifswald, hvarest han derefter till sin död qvarstannade såsom professor.
Sedan dessa strider samtligen af oss blifvit – och (vi våga säga det) för första gången – framställda i sitt sanna och fulla ljus, bör väl ej kunna nekas, att den första var, så till innehåll som sätt, i sjelfva verket ganska obetydlig.
Den syntes likväl, vid dåvarande tidpunkt, icke sådan; och möjligen skulle den kunnat utbilda sig till någon mera grundlig, mera varaktig och således mera märkvärdig skiljaktighet, så framt ej en vapenhvila blifvit föranledd genom Leopolds resa till Tyskland, och denne efter sin återkomst funnit den fordne häcklaren förbytt till en lofprisare, som nu ville alldeles glömma det förflutna.
Man må ej misstänka, att orsaken till slik vändning var Leopolds gunstlingskap hos Konungen; detta var då ännu ej börjadt.
Närmaste bevekelsegrunden låg i hans kort efter hemkomsten utgifna ”Erotiska Oder”; en fjermare, i hemlig medvetenhet af begången orättvisa.
Ur synpunkten af det mellantillstånd, hvari Kellgrens kritiska lagskipning nu hade öfverskridit sitt första vägstycke utan att hafva inträdt i sitt sista, kunde visserligen dessa kärleksqväden ej undgå, att af Stockholms-Posten helsas med oinskränkt beröm.
De framkallade till och med, i enskild skrifvelse från Kellgren till den då i Upsala vistande Leopold, yttranden sådana som dessa: ”Jag förenar mig med allt folk af smak och känsla, att tacka Herr Bibliothekarien för dess Erotiska Oder, så olika dessa flödande kärleksepistlar, der man antingen gäspar vid ett kallt galanteri, eller vämjar vid debauchen.
Herr Bibliothekarien har förenat Propertii djupa och brinnande känsla med Ovidii behag” 32.
Innan kort upplefde nu
Kellgren den upplösning af den fordna misshälligheten, att se Leopold förvandlad till vän; och snart äfven till vapenbroder.
Ingen af hans litterära strider lyktades på ett för honom angenämare sätt.
Också var han deraf i desto större behof, ju tyngre en ohämmeligt växande sjuklighet tryckte på lynnets stämning och snillets vingar.
Ty redan vid den tid – medlet af 1780-talet – då det vänskapliga förhållandet mellan honom och Leopold begyntes, närmade sig denna sjuklighet till afgjord utveckling af den tvinsot, som efter några års häntyning förde honom i grafven.
Man vet, huru vapenbrodern slutligen, i följd häraf, uppträdde jemväl såsom hans försvarare och hämnare, – eller mot Thorild drog i härnad på både sina och den slocknande Kellgrens vägnar.
Det mer och mer försvagade helsotillstånd, som på en föröfrigt klar lefnadshimmel sålunda var och förblef det enda, men olycksdigra molnet, medförde dock deruti ett godt, att det gjorde behofvet af längre sommarfärder till landsbygden, och af förlängda vistelser derstädes under veckor af årets vackraste tid, omsider till en trängande nödvändighet.
Målet för dessa längre resor, hvilka i allmänhet tyckas blifvit företagna först vid och efter 1786, var det i Värend belägna herdatjäll, som han genom sin bemedling lyckats förvärfva åt sin äldre broder Jonas.
Denne, såsom alltifrån nyssnämnda år Kyrkoherde i Skatelöf, bosatt i den fagra trakt, hvars stränder sköljas af de genom Helge-ån förenade sjöarna Åsnen och Salen, gladdes att kunna dit inbjuda den dyrbare brodern på vederqvickelser, hvilkas enkla ljufhet förhöjdes genom en den älskligaste husmoder – en liflig, bildad, till själ och gestalt behaglig svägerska, hvars namn var Christina.
En gammal, af mig i min ungdom hörd sägen derom 33 förtäljer derjemte, att hon var den Christina, till hvilken Kellgren egnat en af sina skönaste dikter.
Man kan derhän lemna det visst icke osannolika påståendet.
Men säkert är, att de toner af hans lyra, som i nyssnämnda qväde funnit ett bland sina innerligaste och renaste uttryck, först under det nu ingångna tidskiftet vaknade till lif och sjelfkänsla.
På detta afstånd från hufvudstaden bidrog och samverkade allt, att i hans själsförfattning befrämja en brytning, hvarur han, ej blott såsom menniska, utan äfven såsom tänkare och skald, framgick väsendtligt förändrad.
Han hade, i sin tidigt bräckta kroppshydda, ej insamlat afundsvärda frukter af sitt glänsande verldslif.
I sina bästa år ett offer för det fransyskt-förnäma lefnadsvett, hvars lösa sedelära äfven han i sirliga verser förherrligat, måste han, i ensligheten af dessa lika stilla som sköna bygder, snart komma till insigt, huru litet den förtjenat skaldens hyllning, huru opoetisk den i sitt innersta var.
Den broderliga sommar-fristaden gaf tillfälle, å ena sidan att dagligen betrakta en from och kärnfrisk allmoge, å andra sidan att dagligen umgås med bekännare af Christus, hvilkas tro yttrade sig ej mindre glad och fördragsam, än fast och varm.
Jonas, nitisk prest, mera känd för ypperligt hjerta än för klyftigt hufvud, inlät sig förmodligen sällan eller aldrig i försök att dogmatiskt återföra sin älskade gäst från det såkallade ”fritänkeriets” villoväg; men han nyttjade den kraftigare bevisningen, – lefvernets, gerningarnes, välsignelsens.
Hvad den vackra och känslofulla svägerskan angår, så torde arten af hennes inflytelse34 närmast skönjas i den dittills för Kellgrens vittra kritik främmande åsigt, som hädanefter blef i Stockholms-Posten – säkerligen till mångens förvåning – uttalad med anledning af Klopstocks Messias: att ”Religionen, den sanna Religionen, är den renaste af alla passioner och den ömmaste af all kärlek”, samt har, såsom sådan, rättighet att äga en sig egen poesi; att denna är ”en ny ordning af poetisk skönhet, grundad på den tro, som allena rätt kan fatta den stora hemligheten af en Gud som lider, en Gud som dör”; att detta skaldeslag visserligen ogillas ”af Puristen, af Philosophen, af Hofvet”, men blott emedan de ej förstå ”passionens och i synnerhet kärlekens språk”, – och således af samma skäl, som de ogilla ”Rousseaus Heloise”; ehuru, om de kunde ”läsa den med St.
Preux’s och Julies hjerta, deras dom skulle blifva – benudran och tårar”35.
– Det kunde synas grymt, att nu erinra oss den tid- och ståndpunkt, der han offentligen anhöll om ursäkt, icke för sin lofsång öfver en sköka, men för sin lofsång öfver Christus, och der han klagade i en (något sednare) återblick på sina ”villor” 36, att ”kärleken” är den af alla våra villor bedrägligaste, emedan den i samma mån, som vi sträcka dess begär ”endast till det sanna” och gå utan omsvep ”till målet”, är blott ”en brånad, spridd med blodets lopp, – en lusta, som behofvet väcker och njutandet å nyo släcker”.
Men om vi här återväcka dylika minnen: så sker det blott för att med glädje finna, huru ansenligt han på sin väg hade aflägsnat sig från dess begynnelser, och huru han, numera, var af helt andra makter tagen i uppfostran.
Bland dessa makter inträdde nu ock de herrliga, med det svenska snillets äkta skaplynne närbeslägtade andar, som i Danmarks vitterhet, och på ännu afgjordare vis i Tysklands, hade tillvägabragt
Skaldekonstens uppflygt åt en rymd af friare vidd, renare luft, klarare ljus, ädlare och sannare skönhet.
Kellgren fick nämligen det lyckliga infall, att sträcka en af sina Värends-resor än längre söderut, – ända öfver Sundet, till Köpenhamn.
Af Danmarks vitterhet hade han dessförinnan läst ingenting annat, än Holberg; nu lärde han känna den sådan, som den börjat blifva genom Ewald och Baggesen.
Den förre hade kort förut lyktat sin stjernskotts-bana, och den sednare nyss uppträdt med den löftesrika inledningen till sitt i sanning ”labyrintiska” skaldelif.
Deras studium, jemte Rahbeks (med fleres), anslog genast i hans själ befryndade strängar; med en liflighet, en styrka, som hädanefter skönjes, ej blott på hans aktningsfulla sätt att omtala och anbefalla dessa författare, utan bäst på de från dem hämtade lån, som han för Sveriges diktkonst gjorde fruktbärande.
Bland dessa skaldestycken af evärdlig förtjenst, som blott oegentligt kallas ”öfversättningar”, emedan de i sjelfva verket äro fria (till och med förskönande) ombildningar, synes den till tiden första varit den allbekanta ”Lydia”.
Född redan under hans återfärd från Danmark, i parken vid det i Ydre belägna, ståtligt vackra och då af en hans vän 37 bebodda herresätet Olstorp, gaf denna Lydia, genom sin åminnelse, en ny försköning åt ett ställe, hvarom en sednare skald 38 plägade yttra, att ”Naturen har der slösat med herrliga skapelser till land och vatten”.
Väl hade umgänget med Kraus börjat hos Kellgren väcka en dragning till närmare bekantskap med Tysklands litteratur; hvilken han dessförinnan hade bevärdigat först med ingen uppmärksamhet, sedan med en ringa, och derefter med en likgiltig (eller i grunden ännu temligen missaktande).
Man erinre sig våra i en föregående del 39 gifna utförliga skildringar af Stockholms-Postens gosse- och ynglingsålder!
Väl förekomma ock, i ett bref till Kellgren från Kraus, dateradt ”Wien den 20 April 1783”, dessa ord: ”De af våra skalder, som förtjena kännas, äro min vän redan nog bekante” 40.
Men huru de (då ännu) voro det, ådagalägges tillfyllest af den just vid samma tid, i det ryktbara stridsqvädet mot Thorild, fällda utlåtelsen om ”Klopstocks orim” och ”Goethes convulsioner”; ett yttrande, som af nutida granskare blifvit åberopadt kanske oftare än billigt; men som, ehvad det än föröfrigt – i sitt sammanhang med ”Shakspeares yrsla” – må bevisa eller icke bevisa, dock åtminstone förråder hans dåvarande ställning till Tysklands vittra bildning.
Nu åter, med en känsla stämd genom det i en presterlig idyllverld förnyade omedelbara samlifvet med Naturen, var han redo, att helt annorlunda uppfatta både Kärlekens och Religionens språk.
Begripande det förra i Goethes Werther liksom i Rousseaus Héloïse, begrep han jemväl numera, och med lika förtjusning, det sednare i Klopstocks Messias.
Ifrån att hafva på både vers och prosa fördömt ”orimmet” såsom någonting smaklöst och så osvenskt, att ”Svenskan till sin skaldkonst nödvändigt behöfver rimmen, emedan den annars blir prosa”41, skref han nu sjelf ”orim” på renaste allvar; tog, å ena sidan den oförstådda ”andeliga Poesien”, å andra sidan den missförstådda Bellmans-lyriken, i vältaligt försvar; utropade i en uppsats af 1791, näst efter ett fördelaktigt omdöme öfver Danmarks litteratur: ”Man påminne sig, att vi ännu ej längesedan vågade tala med löje och förakt om sjelfva den Tyska”! och efterlemnade, såsom hufvudvinsten af slik förvandling, bredvid en och annan skämtdikt af ej mindre djup än glädtig halt, äfven dessa manligt ljufva, ömt skära, till större delen smärtligt välljudsrika qväden, hvilka vi (tills vidare) nogsamt beteckna, när vi deribland hänvisa på det redan nämnda skaldebrefvet ”till Christina”, på ”Den Nya Skapelsen”, på det undersköna fragmentet ”Sigvarth och Hilma”.
Visserligen kunna bland Kellgrens äldre skrifter – både i vers och prosa – företeelser upptäckas, hvilka märkbart nog förebåda denna i hans inre timade omhvälfning.
I annat fall hade ju ock dess möjlighet varit – omöjlig.
En sådan företeelse är t. ex. den lilla älskliga vårvisan ”Vinterns välde lyktar”.
Hvad hans theori beträffar, så behöfver man blott genombläddra första delen af Svenska Akademiens Handlingar, för att i tal, af honom derstädes hållna på våren 1786, varsna ett och annat minnesvärdt prof af redan då utvidgadt synsätt.
Detta samfund instiftades af Gustaf III den 20 Mars 1786: då, i Rådkammaren, beslutet att inrätta det tillkännagafs och dess första tretton ledamöter utnämndes.
Till offentlig stiftelsedag valdes den 5 April, emedan samma dag var ”utmärkt för tjugufyra år sedan genom Konungens första inträde i Rådet såsom Kronprins”.
Då han åt denna Akademi gaf ett ständigt boningsrum i Svea Konungars slott, ville han dermed påminna sina efterträdare, att ”Snille och Smak” böra räknas både bland thronens närmaste kungliga behof och bland dess innehafvares närmaste personliga; då han tillät henne mottaga allmänheten i det palats, som är egnadt åt daglig vård om handelns rikedom och idoghetens vigtigaste ärenden, ville han dermed påminna sitt folk, att det finnes jemväl ett annat slag af idoghet och byteshandel, hvars nationalvinst blir ett förädladt modersmåls evigt räntebärande tempelskatt af stora tankar, sköna sånger, heliga och till nya bragder eldande minnen.
Kellgren var en bland de tretton ledamöter, som, i denna syftning, utnämndes af Konungen sjelf och befalldes att den 15 nästföljande April taga inträde.
Vald vid denna hennes första offentliga sammankomst till hennes förste Direktör, besvarade han såsom sådan kort derefter, utom åtskilliga andra tal, äfven dem, med hvilka Armfelt (den 13 Maj) och Celsius (den 27 Maj) togo sitt inträde.
På den sednares, der dåtidens fransyska ensidighet ärligt erkännes 42, svarar Kellgren med några ganska väl sagda anmärkningar om ”skadan af en uteslutande smak”, åt hvilka han ock sedermera lemnat plats i samlingen af sina skrifter.
Kanske skall man än mera öfverraskas af det i svaret till Armfelt förekommande, men vid urvalet till samlingen (orättvist) glömda utfallet mot den ”från naturen fjermade vackra verldens goda Ton, som, konstlad i tal och skick, tyrannisk och vacklande, är så olik den (äkta) goda Smaken”, samt beskrifves såsom en så beskaffad ”smakens förfining, som sätter värdigheten i en fattigdom, och nöjet i ett ledsamt”; som har ”gifvit oss läckerheter för föda, grannlåt för kläder, det Täcka för det Sköna”; ännu mer, ”fördömt såsom oanständiga alla nöjen af djupt intryck, alla nöjen som våga mer än halka öfver själen” (o. s. v.).
Kunde man ej här tro sig höra sjelfve Thorild?
43 – Likväl få vi aldrig glömma, att denna alltifrån 1786 mera ögonskenligt fortgående utveckling, tyvärr! ganska snart afbröts genom hans död; och således ej heller föreställa oss, att den kritiska reflexionen deri höll jemnsteg med det poetiska sinnet.
Väl röjde sig i dettas instinkt nu (vanligen) en säkrare ledning, så vid danandet af nya skapelser, som vid förbättrandet af fordna; äfvenså öfverhufvud, i sättet att behandla ämnen för omdöme och granskning, en upphöjdare åsigt af lifvet, samhället, upplysningen, ett äfven bakom qvickhetens lekar framblickande sannare allvar.
Men redan sjelfva det urval af hans skrifter, som han vid slutet af sin lefnad anordnade till utgifning, blottar i flera omständigheter, huru långt han ännu vid banans upphörande var från en fullständig förafskedning af den ”gamla surdegen”, – sina ungdomsdagars verlds- och smakvishet; för att ej nämna den i hans krig pro Sensu Communi uppenbara blandningen af ädelt lågande öfvertygelse och några träffande anmärkningar med en återstod af förfluget ytlig philosophi, som blott för hans samtida kunde skylas af de bländqvicka infallen; eller i allmänhet den sväfning mellan sjelfmotstridiga påståenden, som jemväl i de sista årgångarne af hans Stockholms-Post, och till en del äfven i de bland hans ”Skrifter” inrymda prosaiska uppsatserna, svårligen kan undfalla någon uppmärksam läsares öga.
Snille och karakter sammanhänga på innerligare vis, än mängden af menniskor synes tro; och sällan torde väl något verkligt snille kunna framtes, der ej – åtminstone såsom anlag (hvilket visserligen kan förmörkas och förvillas) – karakterens storhet visar sig förenad med snillets.
Det bör alltså ej finnas oväntadt, att i samma mån, som Kellgrens ande utvecklade rikare snillegåfvor, gjorde den ock hela hans varelse mera ädel, mera redbar, mera blygsam; – det sista, i alla detta ords betydelser.
Vi veta ej bestämdt, hvad han tänkte om sig i de yngre åren, då han snart efter sitt framträde såg sig allmänt hyllas och sin tidning skyndsamt förvärfva det anseende, att ”Postens” äfven minsta loford eller tadel afgjorde en författares frejd eller vanfrejd, och en der beviljad plats åt ett gilladt versstycke var högsta målet för hvarje ung vitterlekares ärelust.
Onekligen fortfor han länge att nog ofta utöfva denna domsmakt på ett sätt, som berättigade hans fiender att förebrå honom kitsligt öfvermod.
Desto minnesvärdare är den ödmjuka föreställning, som han om sig sjelf hyste vid slutet af sin lefnad; och hvarom detta ställe, i ett kort före hans död skrifvet bref till en vän, på det otvetydigaste vittnar: ”Det var en liten man i vår litterära verld.
Hans talanger voro små.
Han hade kanhända icke hvad man kallar Snille.
Hans flesta skrifter hade liten vidd och vigt.
Men han hade en egenskap, kanske i högre grad, än någon af sina medbröder: det var ett nit, en värma för svenska vitterhetens förkofran och heder, som följde honom beständigt genom ett plågsamt lif, och som ännu var hans sista passion i den stund han skref dessa rader”.
I allmänhet är det en glädje, när man öfverskådar de sednaste åren af hans bana, att se det höga begrepp om en värdig författares kall, som under denna tid hos honom rastlöst utbildades.
Ännu ett prof af denna inför det Heliga knäböjande sjelfförsakelse ämnar jag andraga längre fram: den själsbeskaffenhet, hvarpå ett ungt snille kan sjelft igenkänna sanningen af sin kallelse, har han der målat i en skildring, hvaraf menniskan och författaren Kellgren lika oförgängligt hedras.
Hans personlighet hafva ock alla de, som i ett närmare umgänge sett honom såsom fullmogen man, täflat att förmånligt beskrifva.
Hans ansigte, säga de, tolkade ärligt hvad hans hjerta kände.
Dess muskler, hastigt både rörda och spända, förente sig med hans spetsiga, genomträngande blickar, att göra hans utseende qvickt, men med ett uttryck af djuphet, ihärdighet och visshet.
Så allvaret af hans uppsyn: men när den uppklarnade till löje, tyckte man sig der se glädjen, satiren, parodien sjelfva; och derifrån kunde, vid ämnen som påkallade en ömmare känsla, anletsdragen i den plötsligaste vexling öfvergå till en stämpel af lindrig och rörande blödighet.
Lika upprigtig var hans tunga.
Han hade ingen ovanlig lätthet att tala.
Men hans tankar, alltid klara, meddelade sig, i undersökningar, med genomskinliga, korta, vigtfyllda uttryck; i skämt, med en snabbhet, en osökthet, alltid slående, aldrig skrytsam eller afsigtligt sårande; den skalkaktiga glädtigheten mera födde än följde utlåtelsen, och förrådde, vid träffandet af en löjlighet, aldrig deröfver någon oädel eller hjertlös triumf.
Sällsynt! qvickhet, eldighet, ömtålighet och otålighet, en häftighet, som i tvister lätt tog hetta, såg man hos honom förenade med stadga, sinnesstyrka, en uthållighet som skydde ingen möda, och en villigt för rättelser tillgänglig mottagsamhet, som hvarken blygdes att ändra meningar eller att erkänna misstag.
Sin verksamhet styrde han, i det hela, med mycken klokhet; allt, hvad han började, fortsatte han med drift och fullbordade med besked; i det längsta dervid besegrande sin ohelsas mer och mer ökade motstånd.
Detta hos honom ögonskenliga enhetsband af eljest (till utseendet) stridiga egenskaper, denna under den rörliga ytan orubbligt fasta botten, bragte ock mången af hans bekanta till den tro, att han, om han blott velat, hade kunnat blifva jemväl en den dråpligaste ämbetsman; ”det utslitna, men ej desto rättvisare påstående, att snillet i litteratur utesluter förståndet i affärer, skulle” – så försäkra de – ”åtminstone hos honom hafva funnit en vederläggning” 44.
Tvifvelsutan ligger dock just i den omständighet, att han icke ville, ett fullgiltigt bevis, att han sjelf bättre kände sig, och ej till detta slags förträfflighet var ämnad.
Lika oföränderlig i nit för sanning och rätt (eller hvad han trodde vara det), som i tillgifvenhet för anhörige, vänner och fädernesland, kunde han ända till tårar röras af vackra gerningar, stora och ädelmodiga företag, en öppnad gladare utsigt för menskligheten.
Under ett lycksaligt ögonblick af sådan stämning och af dess ifver mot allt förtryck, skref han till en vän vid första tidningen om en händelse 45, på hvilken sedermera, till hans bestörtning och afsky, följde det chaos af vanvett, brott, blod och smuts, som kallade sig Fransyska Republiken: ”Jag har gråtit som ett barn, eller rättare, jag har gråtit som en man”.
Bland sina förtrogna öppenhjertig, och, när ej kroppsliga qval alltför hårdt ansatte honom, vanligen gladlynt, var han bland obekanta och mindre bekanta tystlåten, höflig, men icke alltid fördragsam eller undfallande; det kunde då nog hända, att ett och annat stickord öfverhalkade hans läppar.
Öfverhufvud var han, oaktadt all sin frimodighet, retligt finkänslig till ett mått, hvaraf hans vänner stundom förvåntes; och för anfall från motståndare, som kunde såra, ömtålig ända till äfven kroppsligt lidande.
Leopold hördes förtälja, att Thorilds ”Straffsång” angrep
Kellgrens nerver på ett både djupt och långvarigt sätt; han tillade, att den förhöjning af Kellgrens sjuklighet, som under de sista åren tillvägabragtes genom Thorilds polemik, varit hufvudanledningen till hans eget uppträdande mot denne.
Icke dessmindre sågo vi, vid betraktandet af Thorilds fejder, att Kellgren från sjelfve sin hätskaste och vådligaste fiende, under fortgången af deras långa strid, mottog ej blott uppsatser till alltid beviljadt införande i sitt dagblad, utan ock intryck till befrämjande af sin egen utveckling; än mer, att han slutligen kunde, till och med offentligt, hos denne fiende erkänna verkliga snilledrag.
Det sätt, hvarpå han 1791 anmälte första häftet af den enkannerligen mot honom sjelf rigtade ”Kritiken öfver Kritiker”, var ett steg till försoning, hvars fruktlöshet, som ej var hans fel, vi redan haft tillfälle beklaga 46.
Det synes ha varit Thorilds förakt af denna recension och derefter följande ännu skarpare fortsättning af sin Kritik, som vid qvällen af Kellgrens lefnad ingaf honom den mot vederparten djupare ovilja, hvilken han då i enskilda meddelanden utgöt.
Att tillförne ”hafva beskyllt honom för en uteslutande smak”, var, i alla fall, visst icke – såsom
Rosenstein påstår – den ”största af hans fienders orättvisor” 47.
En större begingo de, då de föregåfvo, och ännu efter hans död sökte utsprida, att hans herrskande själsegenskaper varit – afund och otacksamhet 48.
Tvärtom: likasom all yngre förtjenst fann honom hjertligt uppmuntrande och med grannlagenhet rådgifvande, fann honom all äldre hjertligt aktningsfull.
Såg han mellan vitterhetsidkare af verkligt värde missförstånd och misshällighet uppkomma, vinnlade han sig att sammanföra, att försona dem; och sörjde i allmänhet, när deras uppförande icke motsvarade deras snille.
Huru lycklig han kunde göras genom upptäckten af en ny skaldegåfva, ett nytt diktslag, blef ock vid samma tid, då han syntes vilja närma sig till Thorild, nogsamt ådagalagdt genom den glädje, hvarmed han läste och i sitt blad införde Franzéns första vårdikter.
Hans enkla godhet och välvilja, när han enskildt mottog första besöket af den så rik förhoppning gifvande skaldeynglingen, förblef alltid ett af Franzéns angenämaste lefnadsminnen; vid hvars meddelande denne ock gerna beskref den tveksamma skygghet, de afbrott, det högt af bäfvan och vördnad klappande hjerta, hvarmed han då hade stigit uppför Kellgrens trappor och knackat på den dörr, innanför hvilken den dittills osedde store mannen tillropade honom ett ”Kom in”! med matt, men (som det tycktes) en smula otålig stämma.
Kellgren var nämligen allsicke road af nyfikna och uppvaktande påhelsningar.
På kännares bifall, äfven såsom personligen yttradt, satte han, naturligtvis, mycket värde; men fann ingenting plågsammare, än denna beundrareklass, hvars visiter och tomma ärebetygelser så ofta bortröfva omistliga stunder.
Föröfrigt hatade han ej sällskapslifvet (ehuru han, i hvad man vanligen så kallar, sällan – och slutligen aldrig – deltog); men han älskade ensligheten.
Till det umgänge han behöfde, voro honom några utvalda vänner nog.
Sådan alltså funno och målade honom dessa, – äldre och yngre: en Rosenstein, en Lenngren, en Kraus, en Stenhammar, en Franzén, en Järta; de tre sistnämnde, såsom upptagna inom deras krets mot slutet af hans lefnad.