Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utan att under den återstående vägen, inlåta sig i samtal med någon, hamnade fru Marin inom några ögonblick hos den vän, som hon skulle besöka.
”Gud, hvad kusin är lycklig, som har sitt förmak och sin sängkammare ograverade!
Om det också endast är på mellantiden man hetes bo hos sig sjelf, så är det ändå ett oskattbart nöje.”
Nu var detta visserligen icke alls den ingress, hvarmed doktorinnan ärnat börja sitt besök, men åsynen af de tvänne trefliga rummen kom henne genast att tänka på huru lycklig hon varit, om hon egt dem att disponera för sin stora vurm.
”Nå, har icke du också din sängkammare och dertill din stora sal!” svarade min mor, som i anseende till doktorinnans ungdom mest begagnade det förtroliga du, medan den förra efter tidens ceremoni-sed begagnade kusintiteln till sin äldre vän.
”Min sal – jo, jag tackar ... en läkares sal för kreti och pleti intill gubbar, käringar och slinkor!
Har icke hela verlden rättighet att springa i doktorns dörrar!”
”Jo, till och med herrar officerare, som söka trefnad och förströelse i doktorinnans sällskap – dem får du väl ej glömma, kusin!”
”Det kan jag så mycket mindre”, svarade fru Marin skrattande, ”som de alltid jagas bort af min mans uddhvassa epigrammer och historier, tillskurna med rakknifven och naggade i kanterna med hans rysligaste kniptänger.”
”’Säkerligen,” förklarade min mor leende, ”har du haft någon fejd på morgonen.”
”Nej, kusin, men, uppriktigt sagdt, jag arbetar upp mig för att med heder och seger bestå en sådan, ifall notabene det ej kan undvikas.”
”Kanske för din cirkel?”
”Hvad hör jag!” utbrast fru Marin häftigt och under stark rodnad.
”Har Johanna Klase redan varit här?
Det postkontoret – ack, det postkontoret!”
”Lugna dig, min vän!
Jag försäkrar att du verkligen är mitt första fruntimmersbesök i dag.
Men du har icke haft hemligheten ensam.
Derföre känner jag icke blott till den, utan äfven att någon annan adopterat din idé och från i dag satt den i verket.”
”Ack, min gud, hade kusin då icke nog förut att sköta?”
”Jag – jag tänker visst icke stifta några flera enskilta kretsar än jag har, och allra minst vill jag befatta mig med någon af det slag, som din troligen var ärnad att blifva.”
”Hvad menar kusin härmed?” frågade doktorinnan, nu riktigt blossande på allvar.
”Att tiden är full med så mycket ondt att man just icke gör sig saker till stor synd, om man misstänker att en dylik intim sammanhållning innefattar det behof, herrar officerare ha att utbyta sina enskilta tankar öfver de allmänna angelägenheterna.”
”Nå, det är väl rätt oskyldigt!”
”Hm, hm, min lilla doktorinna!”
”Men, kusin, hvem har stulit min idé?
Troligen herr handelsmannen och rådmannen Boman, den rike, snikne Lorens Boman.”
”Var det något att komma till mej med!” återtog min mor, glädtigt härmande gamle vännen Bomans favorituttryck, då han antingen förlorade ett drag i spelpartiet med min far eller eljest fann det lämpligt att användas i sin enkla ordbok.
”Men ifall han varit den skyldige,” svarade doktorinnan, från sina nätta politiska konspirationer genast inkastad i hvardagslifvets lätta skämt, ”så skulle jag minsann nyttjat den gamle förstockade bohuslänningens andra älsklingsterm, då han är på väg att med esset sticka kungen eller knekten: ’Kom hit med honom, så skall jag svansa’n....
Men, min gud, om herr Smith kommer, pratar jag hufvudet af mig, som så vanvördigt nämner den vördnadsvärde herr Lorens, hans dyrbare hjerte- och affärsvän.”
”Åh, gif dig tillfreds – far är på Kristorp hela förmiddagen för att se till sin bergssprängning, och jag är ganska säker att Boman under hemvägen från sitt kära Erlandsröd stannar qvar hos bror.
De hålla väl nu som bäst på att med pipan i mun och käppen i hand göra sina mätningar och beräkningar för stenmurar, diken och alla planteringar och planeringar.”
”Herr Smith lefver helt och hållet i byggnadsoch sprängningsförslager nu.”
”Ja, han finner sig denna sommar mindre hågad för handelsaffärerna.
Också har han sina söner som fylla hans plats i den nya spekulationsandan.”
”Jo, de lära minsann ligga vidt ute i allting, göra leveranser åt kronan, m. m.
Och som herr Smith senior är alldeles för släpphändt att ha affärer med kommissariatsherrarne, är det mycket lyckligt att sönerna få vara vid styret så länge ...
Men, min kusin”, fortfor doktorinnan, återkommande till sin ursprungstanke, som min mor misstänkt och den hon sökt parera både genom den vink, hon gifvit om faran af ”cirkeln,” och genom samtalets förflyttande på den husliga grunden – ”för att nu gå ifrån det enskilta, måste min kusin säga mig hvem det är som gått mig i förväg?”
”Vår hederliga och omtänksamma Lena Dittmer, och det faller sig ju förträffligt, då hon och hennes man förut ha stora klubben.”
”Åh, derföre behöfver det ju icke falla sig så bra ...
Men sak samma – officerare, både stationerade och flackande, ha vi nog af, så den varan räcker till ...
Nå, jag glömmer ju den stora nyheten om generalbefälhafvarens ankomst.”
”Ja, baron Armfelt lärer komma i morgon eftermiddag.”
”Aha, kusin vet det också – kusin har goda källor.
Grefve Oxenstjerna lär stå högt i gunsten, och då han står så väl hos sin värdinna, så droppar det väl fram en och annan intressant notis ...
Men blir det icke intressant, kusin, att ansigte mot ansigte se Gustaf Mauritz Armfelt, denne förryckare och förtrollare, som man vågat anklaga för allt, till och med att ha kastat sin djerfva blick på en drottning.”
”För min del förlåter jag honom icke fröken Rudenskölds djupa olycka, som förtjente att vara verldskunnig, om varningar i den vägen kunde uppskattas.
Hvad i öfrigt beträffar att han skulle ha kastat djerfva blickar på någon alltför hög dam, så tror jag ej derpå.
Ännu är ej grefve Struenses död på schavotten och den arma drottning Karolina Matildas förspillda landsflyktiga lif en så gammal saga, att man ej mins den.”
”Det är sant, kusin!
Och då Kristian VII nu gått att återträffa sin förskjutna gemål, hoppas jag att han riktigt försonat sig med henne.
Lifvet i himlen är ändå längre än lifvet på jorden – låt oss trösta oss dermed.
Och lät oss sedan icke dömma snillets dårskaper alltför hårdt!
Dessutom var det ju hertigens af Södermanland nedrighet och försmådda kärlek som i verkligheten vållade fröken Rudenskölds förfärliga öde.
När politiken och svartsjukan slå sig ihop, blir det så vackra följder ...
Icke har kusin händelsevis reda på hvar generalen skall bo?”
”Hos Kristofer Norbergs blir högqvarteret.”
”Jaså, hos handelssocietetens förste matador ...
Ack, om jag vore i kusins ställe – om Oxenstjerna blifvit inqvarterad hos mig, då ...”
”Min kära doktorinna, du får förlåta ... der ser jag genom fönstret öfverste Aminoff komma rakt hit.
Han har att språka med mig om sin tillställning i afton, då han får låna våra gräsbackar på Kristorp.”
”Ah, deri är visst en liten hemlighet – jag vill våga ...”
”Frun, frun,” ropade en bodgosse med andan i halsen, ”bokhållaren visade mig in.
Vi ha inga fler lediga korgar för allt vinet, som skall ut på flottan.
Han tänkte att vi kunde få låna ett par eller tre från köket, men madam Malmelin ville hugga mig på örat bara för det att jag frågade.”
”Öfverste
Aminoff ber så mycket om han inte kunde få tala ett endaste ord med frun!” rapporterade ena huspigan.
”Löjtnant Manderström”, förkunnade i nästa handvändning den andra huspigan, ”begär nyckeln till sitt rum.
Han är hemkommen från resan och vill ha mat och drick och filtar och allting.”
”Söta mor”, skrek en af de yngsta sönerna, som i full fart kom inrusande, ”stadstjenarn är här med en ny soldatinqvartering.”
Doktorinnan höll parasollen för ena örat och ridikylen för det andra.
”Gå, gå, min kära kusin!” uppmanade min mor.
”Jag trodde just att den här lilla fristunden skulle bli afbruten af trumpetstötar ...
Men ett ord i förtroende och af hjertligaste välvilja:
Var försigtig – allt detta missnöje, knot och prat löper nog raskt utan ...”
Längre hann ej min mor, ty i ena dörren syntes öfversten och i den andra Malmelinskan, som, utan att skänka hvarken öfverstens eller doktorinnans närvaro en half idé om konsideration, ville veta om hela köket nu skulle flyttas ut på flottan, i hvilket fall det väl vore bäst att hon gjorde sig i ordning att flytta efter.
Men här måste Malmelinskan, som aldrig gifvit vika för någon, sedan hon hade sina små skärmytslingar med ryttmästare Hoving, i sin tur ge vika för stadstjenaren, som myndigt förkunnade att de uttröttade soldaterna väntade.
Fru Marin sprang skrattande sin väg.
Min mor kastade sig hastigt in i alla sina bestyr.
Men icke blef det öfversten som först fick hennes öra: de arma soldaterna och den hemkomne kurirofficeren sågos först till godo. – – – – – – – – – – – – – – – –
Emellertid ilade doktorinnan till sitt hem, men hennes ilningar, om det än led mot middagstimman, skuro sig alltid litet på snedden; och vid ett par små tittningar in till vänner, som bodde rakt i vägen, öfverraskades hon högeligen af att hos hvar och en finna en presiderande fruntimmerskrets, der under högljudt prat, men få protester general Armfelts kolossala lefnadsroman så diskuterades, dissekerades och framhölls, icke i ljuset, utan i mörkret, att han nästan utan prut blef ansedd och antagen såsom en högeligen omoralisk och för alla qvinnors rykte farlig person.
Dessutom hade man mycket säkert kunnat göra ett bättre val af öfverbefälhafvare.
Doktorinnan var liksom fallen från skyarna.
Alla, som hon förut träffat, hade ju uppenbart varit förtjusta, och nu kom en sådan vindkastning i tonen just bland dessa damer.
”För min del”, sade fru majorskan d’Orchimont, ”går jag, gud straffe mig, icke ut att se på en man, hvars namn klädt schavotten.”
”Jag tänker låsa in mina flickor!” förklarade en annan.
”De kunde min själ också bli förhexade och komma på spinnhuset.”
”Och mina madrasser”, utbrast en tredje, ”mina sköna herrliga madrasser, som hvar man vet äro de förnämsta i staden och af så fint tagel att de hästarne, som bestått det och som stodo på min egen salig fars adliga stall, blefvo sålda till ett kongligt stuteri – de madrasserna skickar nu fru Norberg hit och vill hyra.
Men förr än Gustaf Mauritz Armfelt tår hvila på dem, skulle jag lemna dem till den obetydligaste soldat på sjukhuset.”
”Hvad är detta för ömkligheter, mina damer!” tog doktorinnan med sin vanliga sjelfständighet till ordet.
”Fins det icke split, dumheter och lågheter nog på alla håll utan att vi skola visa oss så litet patriotiska, att vi med afviga sinnen emottaga den, som måste vaka för vår säkerhet?
Oaktadt en viss sensation härvid uppstod genom doktorinnan kraftfulla tillbakaslående af de yttrade meningarne, slutade damernas debatt med den allmänna föresatsen att icke någon af dem skulle visa den nyfikenheten att gå ut följande eftermiddag – så framt ei några mer än skäligt vigtiga ärenden tvingade dem dertill.
Hur välbetänkt att göra sina förbehåll!
Armfelt i Strömstad.
– Damernas frontförändring.
– Utflykt till eskadern.
– Positionen vid Prestbacka återtagen.
– Hviskningar om ett hemlighetsfullt besök i staden.
– Litet oskyldigt fronderi.
Ändtligen hade man hunnit till den följande eftermiddagen, och utan tvifvel hade stadens många fruntimmer den dagen varit exponerade för nödvändigheten att uträtta en mängd ”mer än skäligt vigtiga ärenden”, ty de hvimlade åt alla håll långt utom nordsidtullen, hvarifrån en person skulle komma, hvilken väckte större sensation än hans majestät sjelf torde hafva gjort.
Också är det omöjligt att beskrifva den förlägenhet och den ifver, hvarmed damerna, då de samma afton vid 9-tiden gingo att afhöra taffelmusiken utanför högqvarteret, sökte att slå bort hvarandras frågor angående det intryck, som generalen gjort.
Saken var den, att då Armfelt for genom staden och mötte en sådan mängd intagande fruntimmer, helsade han så ridderligt och öfver måttan snillrikt att hvar och en af damerna trodde sig särskilt hafva blifvit bemärkt af denne nöjets, intrigens och äfventyrens dyrkare.
Hans underbara blå ögon, vackra kastaniebruna hår, stora figur och behagfulla vårdslöshet, allt bibehöll sig så förträffligt att man aldrig kunde tro honom stå vid de femtio årens gräns.
Närmaste följden häraf var att våra fruntimmer, huru länge de än krusade med erkännandet af sina förändrade sympatier, slutligen bildade sig till ett slags falang, hvars trohet mot den ännu beståndande befälhafvande makten var färdig att trotsa allt i stället för att som nyss ange att en lämpligare general befälhafvare funnits.
Straxt efter sin ankomst till staden satte sig Armfelt ned att ofördröjligen expediera en biljett till öfverstlöjtnant Adlersparre; och om lasarettläkarens fru fått titta i den, skulle hon genast hafva insett sista kurirens hemlighet.
”Strömstad den 13 juni, kl. 6 e. m.
Jag kom nu hit, min hedersvän och ser af en order, som Kierulf visar mig, att ni har någon plan för i morgon.
Måtte den ej transspirera till fienden, som har bättre spioner än vi!
Under vägen hit fick jag supplementet till er första berättelse.
Knorring inalles kunnat kapitulera är obegripligt.
Allt detta måste man söka utreda, äfvensom specifikationen på officerare och manskap, till namn på de förra och de senares regementen.
Detta skall allt vara i er rapport till mig, hvaraf kopia går till hans majestät.
Går det an att anfalla danskarne utan att fyra timmar förut säga upp stilleståndet?
Hafva de ej menat att så skall vara?
Jag är så rädd för att de skulle gifva oss den tort att ha agerat danskt, så att detta oroar mig litet6.
Men är ni viss på, min vän, att ni rätt förstått konventionen, så är det bra och så mycket bättre som det är tid på att vi få litet revanche på all den skam de gjort oss.
Jag ämnar mig i morgon göra en kurs omkring, kanske till flottan.
Till mitt sista med fullkomlig vänskap och högaktning er ödmjuke tjenare
G. M. Armfelt.”
Sedan denna lilla skrifvelse blifvit expedierad, egnade Armfelt det återstående af aftonen till, såsom det ville synas, sällskapslifvets njutning.
De rum, som han innehade i grosshandlaren Kristofer Norbergs hus vid Långgatan, lågo icke högre från marken än att man utifrån kunde se in.
Först egde kur rum, sedermera blef der ett helt hvimlande af officerare och slutligen en aftonspisning för öppna fönster.
Men senare mot natten, då taffelmusiken tystnat, officerarne gått och springet på gatorna upphört, fanns en enda person qvar hos generalen, nemligen hans gunstling adjutanten grefve Axel Oxenstjerna, som, efter att någon tid hafva varit skild från sin förste chef, nu hade att emottaga en mängd förtroliga instruktioner.
Äfven är det sannolikt att han fick emottaga förtroliga utgjutelser af Armfelts innersta bekymmer och till sist gifva sina utlåtelser och meddelanden om allt hvad på orten varit att observera.
En lysande solklar dag, af himlen liksom särskilt förlänad för ett lysande skådespel, var den på hvilken generalbefälhafvaren öfver landtarmén med en del af sin stab och en hop andra officerare skulle besöka eskadern.
Inne i hamnen hvimlade småslupar från flottan, beklädda med blått kläde eller flaggduk, och utåt hela fjorden syntes en oräknelig mängd andra båtar, tillhöriga staden, smyckade med löf och förande en massa flaggor i alla färger, notabene blå, svarta, gröna och hvita flor, fladdrande från de på tofterna sittande fruntimrens lätta sommarhattar.
Och om hvarandra knuffades på tullbryggan och vägen ditned båtsmännen med soldaterna, de ärbara väl utstyrda borgarne med de härs och tvärs ilande officerarne och slutligen en stor del af stadens större pojkar, sträfvande att göra spektakel och hokus-pokus med alla madam er och jungfrur, hvarföre de också fingo hålla till godo med ganska allvarsamma tillrättavisningar af dessa.
Armfelt med sin egen svit åtföljdes af en ännu längre, bildad af alla stadens minsta gat-tultingar, och äfven de tyckte, liksom fruntimren, att, då han vände sig om, han såg så innerligt godt och gladt på dem.
Men han steg obestridligt vida högre i deras gunst, då han nedsläppte en liten laddning småmynt, om hvilka de tappert slogos, medan de lifligt hurrade för honom, under det han steg ned i amiralskeppets präktigt bemannade slup.
Roligast hade dock den del af stadens publik, som med sina stora kikare satt, så att säga, på första raden, d. v. s. befann sig i vindsgluggarne till de hus, från hvilka man hade den bästa utsigten.
Här öfversåg man hela scenen på den blå solskimrande och lätt gungande teatern med dess nakna berg till kulisser, dess mellan skären inkilade fiskarbåtar, fyllda af herrskapspojkar såsom bipartier, och slutligen i fjerran sjelfva fonden, der flottans stolta skepp visade sina former, der folket mannade rå och flaggor och vimplar, lätt lyftade af spelande vindar, helsade den hedersgäst, som var i närheten.
Då generalen nalkades chefskeppet, började salutskotten dundra, medan röken insvepte hela panoraman.
Gossarne från både land och vatten hurrade, fastän de icke hördes, och frumtimren viftade med näsdukar och flor, fastän de ej syntes.
Men bergen de tycktes icke vilja gifva det djupa herrliga eko, som återljöd från dem den 27 april, och detta må man ej förtänka dem, då man besinnar att ingen patriotism kunde vara större och framförallt äldre än deras, som i så mången bragdrik fordomtimma tillkännagifvit sitt dånande bifall.
Nu var det ju endast af human artighet som de slogo sina rullader, passande för sådan lek.
Hade de väl alltsedan april sett annat än fram och åter ilande småslupar, fyllda med galonerade officerare!
Också suckade de fram sitt sista eko.
Medan nu champagnen fräste och porlade på den kongliga flottan, gick stadens lilla flotta in i småhamnarne, der de mest inbjudande kollationer arrangerades på gräsfläckarne.
Här doftade kaffet och vinkalskålen från de ostindiska kopparne.
Här sysslade de täcka värdinnorna med upplockandet ur sina korgar, och många löjtnanter, kaptener och majorer från landttrupperna hade med förtjusning slagit sig ned i dessa sällskap, der de vunno den sällan tilldelade förmånen att på en gång få göra både hustrun och mannen ett slags kur, nyttig för framdeles påräknade tjenster och nöjen ...
Och pojkarne på sina skär kalaserade också vid några buteljer svagdricka, en påse skorpor och en strut knäck.
Kortligen: hela scenen var ett brokigt, rörligt, lifvande spel.
Under hemresan förhöjdes sinnenas njutning genom tvänne vexlande musikkårer från land och vatten.
Då sjöngo också bergen med, ty det var gamla krigiska stycken som afslutade festligheten.
Men ännu skulle denna festlighet förhöjas.
Sent på qvällen spridde sig den lyckliga nyheten att öfverstlöjtnant Adlersparre återtagit den af fienden intagna positionen.
Detta var visserligen icke någon storartad seger, men alldenstund norrmännen genom den blifvit bortdrifna från en god ställning, som eljest snart kunnat blifva ännu fördelaktigare, så lifvades förhoppningarne och modet, och den lilla segern gaf anledning till att några dussin korkar fingo smälla för skålen, i hvilken inbegreps den tappra miniatyr-trupp, som under föregående affären slagit sig igenom fienden och således sluppit att göra resan till Norge.
Särskilt drack man för Adlersparre, men icke ens vår förutseende doktorinna anade att den skålen skulle bli detsamma som att dricka för Sverge.
Hon kände sig dock betydligt stolt öfver att hvad hon förutsett hade besannats.
Den 16 skref Armfelt angående den angenäma notisen bland annat:
”Jag hade längesedan bort besvara lilla biljetten från predikstolen7, vida uppbyggligare än många predikningar, men jag har haft fan att göra här.
Flottor, kapare och i går en åtta mils rekognoskering, som blir mig nyttig, hafva borttagit min tid.
I morgon skall jag hafva äran komma till Näsby, då vi skola resonera à fond öfver hvad som bör göras eller låtas, hvarvid alla mina hemligheter, komna från den stora källan, skola utflyta i ert sköte.
Possen är då äfven in loco” 8 ......
Då man ej kan undra öfver att de segrar, som i detta gränskrig vunnos fram och åter, i och för honörens och nationalitetens skull så noga räknades på ömse sidor, får man ej heller undra öfver att den sista dekorationsförändringen på Prestbacka särdeles förtröt prins Kristian August, som naturligtvis då ännu icke hade hvarken svenska sympatier eller minsta aning om att hans namn redan i mångas tankar – under djupaste hemlighet, förstås – sammanbands med en möjlig regementsförändring och ett blifvande tronföljareval.
Såsom redan förut är vidrördt, hade norrmännen vid det föregående stilleståndet sett saken sådan de tänkt sig den, nemligen att endast de egde rättighet till uppsägning, hvaremot Adlersparre fattat Svenskarnes rättighet på lika sätt; och då han några timmar före anfallet uppsade freden, ansåg han sig fullkomligt honorerat sin förbindelse.
Mycket trassel uppkom häraf, och mycket skrefs om detta svåra misstag i de norska rapporterna.
Sjelfva den rådiga ”Budstikken” visste intet lefvande råd att göra saken klar och förtreten om intet: gjordt som gjordt var.
Emellertid for
Armfelt till det sedan så mycket omordade mötet med Adlersparre.
I staden gällde denna generalbefälhafvarens utflykt för en inspektionsresa, och man längtade blott att snart få honom tillbaka igen, ty då han visade sig på gatorna, hurtigt och vänligt språkande med officerare och borgare, syntes ingenting af de moln, hvilka bemärktes af dem, som kunde betrakta honom under hans få ensliga stunder.
Tvärtom strålade det behagligaste leende på hans läppar, hvarjemte hans ögon, när han såg uppåt fönstren, der damer alltid voro till finnandes, vältaligt tycktes vilja tacka för det deltagande, som han öfverallt mötte.
De fruntimmer, som blifvit presenterade för honom, och bland hvilka fru Marin visst icke var den sista, kunde ej upphöra att prisa hans enkelket, treflighet och qvickhet.
Blott en medtäflare egde han.
En enda ung man fanns som lyckades bli sedd, fastän han visade sig tillsammans med Armfelt, nemligen löjtnant Axel Oxenstjerna, hvars ädla ansigte, fina väsende och tillvinnande milda hjertlighet gjort många eröfringar.
Synnerligen hade förtjusningen efter skärmytslingen vid Rackestad, för hvilken den unge hjelten erhållit svärdsorden, fått en utgångskälla, der alla intryck kunde flyta tillsammans.
Det påstods i staden att grefve Oxenstjerna särskilt fästat sina blickar på en af de unga balskönheterna.
Men doktorinnan Marin, som ansåg sig veta allting bättre än andra, påstod att detta var ogrundadt, ”emedan” – sade hon, som alltid hade hufvudet fullt med intriger, politik och nyfikenhet – ”vår vackra Louise eljest naturligtvis skulle skryta med allt nytt, som hon i det fallet bort kunna uppsnappa.
Huru förhållandet egentligen var syntes först något längre fram, då vid inträffandet af en stor olycka det allmänt påstods att en ung dam i staden gret tiodubbelt så många tårar som alla andra.
Emellertid var det nu endast jubel öfver att grefve Oxenstjerna icke skulle åtfölja Armfelt, då denne lemnade Strömstad för att uppslå högqvarteret på Dal i den romantiska Eds socken.
Men om Armfelt haft en tusendels aning om hvad som skulle inträffa med hans så högt värderade unge vän, skulle han utan tvifvel icke beordrat honom till adjutant hos general Belfrage.
Huruvida grefve Axel Oxenstjerna hörde till den delen af herrar officerare vid venstra flygeln, som ifrigt åtrådde lokaler för slutna cirklar, kände man icke med visshet.
Emellertid må nämnas att han var förtrolig vän med August Anckarsvärd, Adlersparres adjutant och broder till den icke längesedan aflidne vördnadsvärde veteranen, den siste af deltagarne i 1808 års stora händelser vid vestra riksgränsen.
Under denna tid, eller kanske litet senare, var det – stadens krönika bestämmer ej dagen – då något besök af icke vanligt slag väckte uppmärksamhet och gaf stoff åt vigtiga gissningar och konstiga historier.
En tidig morgonstund, medan doktorn gjorde runden på lasarettet, begaf sig doktorinnan ut på sin rund, denna gång börjande nere vid bron, der hon tittade in hos sin goda vän fru Lena Dittmer.
Det var detta fruntimmer som, enligt hvad man torde erinra sig, lånat idén till ”cirkeln”, om hvilken, inom parentes sagdt, doktorinnan Marin haft den oturen att inse det den aldrig skulle hafva vunnit hennes mans bifall.
Herr doktorn hade varit så gudlös, att han rent af förnekat möjligheten af och tron på sin hustrus snillrika förmåga att arrangera ett mottagningsrum för sjuka besökande i en liten afplankad förstugukammare, hittills upptagen af allt möjligt.