Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 39, i anledn. af väckte motioner om ändring i HandelsOrd:n den 22 Dec. 1846, samt dermed sammanhang egande författningar. lista punkten, angide 1 § och 6 § 1 morn., i fråga om behörighet till handels idkande.
Utskits hemställan bifölls. 2:dra punkten,, å landet.
Utskits första hemställan, med afstyrkande af väckt förslag, att alla lofligen införda utländska varor finge af landthandlande försäljas, blef af R. o. Ad. bifallen.
Utskits sednare hemställan, att R.
St. måtte i underd. skrifvelse hos K.
M;t göra framställning om den ändring i HandelsOrd:n, att öppen salubod å landet må, under i öfrigt stadgade förbehåll, kunna få anläggas på minst en mils afstånd från närmaste stad eller köping.
De goda. skäl, som Ekon.- 164 Ben 14 Mars e. m. Ut,sk:t, pag. 17 i förevarande Betänk., anfört för sitt afstyrkande å gjord hemställan ang:de en oinskränkt handelsfrihet på landet, synas mig med fullt lika mycket skäl hafva kunnat tillämpas på ifrågavarande punkt.
1846 års stadga var så noga öfvervägd, innan den utgafs, och den tid, ‘sorn sedan dess förflutit., är så ringa, att det förefaller mig som om förhållandena nu torde vara i detta fall temligen oförändrade, och som borde vi derföre vidblifva nämnda stadgas föreskrifter.
Det är klart, att
Handelsordningens bestämmelser i denna punkt hvilade egentligen derpå, att landthandel, som upstått på långt afstånd från städerna, borde erkännas vara tillkommen par la force des choses, och medelst förordning lagbindas.
Det är temligen betecknande, att icke någon motion om förändring i detta ämne blifvit inom BorgareStåndet väckt, hvaraf man sål. kan sluta, att någon nödvändighet icke finnes, att i detta ämne förändra bestående förhållanden, ty eljest hade väl förslag i nämnde hänseende inkommit från bemälde
Stånd, som noga bör känna dessa förhållanden.
Nu säger Utsk:t sig icke neka att någon olägenhet skulle komma att drabba städernas handlande, men att denna olägenhet vore mindre än den fördel, som, medelst inskränkande af gällande föreskrift, skulle beredas den mindre bemedlade allmänheten genom lättadt tillfälle till erhållande af de för folket erforderliga handelsvaror; och på denna grund föreslår Utsk:t »att R.
M:t göra framställning om den ändring i Handelsordningen, att öppen salubod å landet må, under i öfrigt stadgade förbehåll, kunna få anläggas på minst en mils afstånd från närmaste stad eller köping».
För min del tror jag icke, att dessa landthandlande äro af någon egentlig nytta för den kommun, inom hvilken de finnas.
Det var nödvändigt att tillåta deras tillvaro, och jag har redan erkänt denna nödvändighet; men att sträcka tillåtelsen längre, afråderjag, ty inom en begränsning af tre mil kan tydligen icke finnas något verkligt behof deraf.
Ty inom detta område kan man i den så närbelägna staden ganska lätt få sina varor afsatta.
Deremot och i betraktande af alla de olägenheter, som en tnängd lyxartiklars utborga^ide på landet kan medföra, anser jag för min del icke. skäl, att gifva bifall till Utskottets hemställan.
Att bränvinsförsäljning kanske också under någon förädlad benämning 'kommer att bedrifvas vid dessa bodar, torde väl icke heller vara osannolikt, men tillika alldeles icke vara någon lycka för landet.
En af motionärerna har åberopat behofvet af förändringen, medelst omnämnande af Töreboda, hvilket ställe skulle vara i stort behof af en handelsbod; men som denna station är belägen inom tre mil från stad, sfi får någon dylik bod der icke anläggas.
Jag vill visserligen icke neka, att Töreboda, såsom station för en statens jernväg och der för öfrigt Götha-kanallinien framgår, är företrädesvis lämpligt för en handelsbods anläggande; men dels torde der först upstå en köping, och vid sådant förhållande blifva der många salubodar, dels ock i annat fall finnes redan stadgadt i Handelsordningen, huru man skall gå tillväga, för att i särskilda händelser med K.
Mits tillstånd få en handelsbod öppnad inom 3 mil från stad.
Jag anser emedlertid, att man för Dan 14 Mara e. m.
1C5 ett så enstaka fall icke bör göra någon förändring i 1846 års författning, blott få år efter dess utgifvaude.
På nu anförda skäl anhåller jag om afslag på den föredragna punkten.
Frågan om ändringar i Handelsordningen hafva, så vida jag kan erinra mig, förevarit vid alla sednare riksdagar, och särdeles det om utsräckning af rättigheten att anlägga handelsbodar närmare intill städerna än författningen stadgar.
Detta oaktadt har frågan alltid fått samma utgång, nemligen att blifva afslagen, hvilket jag önskar äfven nu måtte blifva händelsen.
Det är naturligt att, när en fråga återkommer så ofta som denna, måste något vigtigt skäl förefinnas hvarföre ett dylikt anspråk ständigt förnyas.
Jag medgifver att det verkligen är för den arbetande klassen ett behof att vissa af de varor, som nu tillhandahållas i salubodarne, finnas för den att tillgå, och dessa varor borde icke vara andra än de, som i städerna vanligen försäljas i viktualiebodar.
När denna fråga sist förevar, föranledde den en befallning från K. M:t till KommersCollegium att infordra Landshöfdingarnes utlåtanden i ämnet, och jag yttrade då den mening att det mätte tillåtas hvar och en att på landet öpna sådane bodar, der viktualievaror och andra lefnadsförnödenheter finge säljas.
Någon åtgärd från Regeringens sida till beredande af ändring i Handelsordningen har jag icke försport vara vidtagen och jag förmodar sål. att frågan i den delen är förfallen.
Hvad åter beträffar landthandeln, med den utsträckning, den för närvarande eger, är jag af den öfvertygelsen att den för landet i sin helhet är förderflig; ty vi hafva bland andra anledningar väsendtligen den att tacka för att en så stor konsumtion af specerier och onyttiga lyxartiklar eger rum.
Vidare har den bidragit att tillintetgöra husfliten, och, ehuru man i vårt land så ofta hört klagas öfver den handel, som bedrifves af kringvandrande Westgötar, så synes man nu vara hågad att etablera en stadigvarande sådan handel öfver allt i landet, en handel, som äfven derutinnan liknar Westgötarnes handel att den lemnar på kredit.
Dertill kommer att dessa landthandlande ofta befatta sig med att vara bränvinsförsäljare, visserligen icke i minut, men i stor skala; och jag har mottagit svåra klagomål öfver det sätt, på hvilket landthandlandena i detta fall gå till väga.
Dervid tillgår så att en person anmäler sig i boden och köper en ankare bränvin, men när han kommer ut, så delar han ut bränvinet i alla de små kärlen, som af de utanför väntande hållas i beredskap.
Ur alla synpunkter betraktad, är sål. denna handel skadlig, och det finnes derföre icke något skäl att ytterligare utvidga dess friheter.
På dessa grunder kan jag icke annat än förena mig med den första värde tal. i begäran om afslag.
Då den fråga, som nu är under öfverläggning, eller huruvida HandelsOrdningens stadgande, att en landthandel endast får etableras på ett afstånd af tre mil från stad, redan är föremål för Regeringens pröfning, anser jag mig pligtig 166
Den 14 Mars e. m. att uplysa, på hvad ståndpunkt densamma f. n. befinner sig.
Den är väckt hos K.
M:t genom ansökningar från åtskillig allmoge just i de delar af Riket, från hvilka de representanter äro, som vid denna Riksdag gjort motioner i ämnet.
I dessa ansökningar talas om, att det i en tätt befolkad bygd är besvärligt att icke hafva en handelsbod på nära håll.
Ofver dessa ansökningar infordrades KommersColhii utlåtande, hvilket afgafs år 1848.
Sedan dess har något derom icke vidare försports, hvadan man kan antaga, att de af Coll:m uttalade åsigter vunnit K. M:s bifall.
I detta utlåt, säger Colhm, att någon fara för städernas handlande och deras förmåga att uprätthålla sig icke vore för handen.
Då nemi. landthandlande!) icke hade rättighet att sjelf införskrifva utländska varor, utan måste förse sig dermed från de närmaste städernas handlande, så blefve dessa sednare förläggare för den förre.
Colhm trodde äfven, att, då det afstånd, som år 1846 bestämdes, eller tre mil, troligen tillkommit, för att främja den konkurrens, som upstått med städernas intressen, och Colhm ansåg, att om man, sedan tolf år hade förflutit, hunnit vänja sig vid förhållandena, så vore äfven detta en grund, för att låta saken fortfara.
Colhm ansåg sig likväl icke böra tillstyrka bifall till de gjorda ansökningarne, synnerligen derföre, att frågan under så många riksdagar varit föremål för R.
Stms pröfning, men icke vunnit bifall, äfvensom emedan det inom Sverige allmänna bruket att lemna anstånd med betalningen, icke ansåges så särdeles fördelaktigt för de obetänksamme, emedan de derigenom sattes i frestelse att skuldsätta sig.
De tre milen ansågos äfven böra vidhållas derföre, att det alltid kunde vara tillfälle till en ansökning hos K. M., som har beslutanderätten i dylika ekonomiska mål.
Colhm icke kunde tillstyrka en generel förändring, följer deraf, att äfven jag icke anser denna sak i sin allmänhet böra af R. o. Ad. bifallas, utan förenar jag mig med de föregående talarne i deras anhållan om afslag.
Al st r örner, Carl Jonas Oscar:
För omskiftningar och omkastningar i tänkesätt hos individerna kan man lättare finna en förklaringsgrund, än att sådana skola inom två eller tre år kunna ega rum hos korporationer.
Jag anser derföre, att R. o. Ad. nu bör bifalla detta förslag, då R. o. Ad. vid förra riksdagen icke förkastade ett alldeles dylikt.
Att saken skulle väcka motstånd hos de tvenne första talarne, det väntade jag; men jag hade emellertid icke väntat, att den siste värde talaren skulle framställa prohibitiva åsigter, särdeles som det enda skäl, hvarpå KommersColl. grundade sitt afstyrkande, var. att frågan hade fallit hos E. St:r, derigenom att två Stånd stadnat emot två.
Hr Akerman har upträdt till skydd för städerna; men jag tror, att städerna icke lida något stort förfång genom en större handelsfrihet på landet, synnerligen om den inskränkes till vissa artiklar.
Liljencrants har sagt, att för förslaget icke något förnuftigt skäl blifvit anfördt; såsom motionär i frågan underkastar jag mig att hafva föreslagit något oförnuftigt.
Dock torde åtskilliga af de skäl, jag anfört, för motionen kunna godkännas.
För - Den 14 Mars e. m. 16T hållanderna hafva betydligt förändrat sig i vårt land sedan 1846; vi hafva redan jernvägar och vi hafva snart att vänta en större jernvägssträckning.
Kan man bestrida, att det icke på dessa stora sträckningar är nödvändigt, att det finnes en handelsbod?
När produkter föras från spridda radier till en punkt på en jernväg, hvarest otvifvelaktigt kommer att blifva uplagsplats för varor, skall då ej landtmannen kunna få köpa sina förnödenheter vid denna punkt, utan skall han tvingas att begifva sig långt bort till någon stad, der han ofta super sig full och förstör sina penningar?
Ett uphäfvande af detta tvång har af BondeStits ledamöter inom Utsk:t enhälligt förklarats såsom ett verksamt medel emot dryckenskapslasten.
Hvad som gör, att man nu icke gillar landthandel!], är just, att dess idkare äro så få, att någon konkurrens icke kan upstå, äfvensom att denna handel upmuntrar kreditsystemet.
Men om vi få en förbättrad kreditlagstiftning, så skall också detta system icke med fördel kunna användas.
Vidare säger man, att bränvinsförsäljuings-förordningen öfverträdes i dessa handelsbodar; jag medgifver visserligen, att den s. k.
15-kannors-försäljningen verkligen kan leda till minutering; men må man då förändra lagstiftningen i detta fall, hvilket utgör föremål för Sammans. Bevilln.- o.
Ekon.Utsk:t, och der frågan torde komma att behandlas på ett sådant sätt, att den får en tillfredsställande lösning.
Det är äfven sagdt, att landthandeln förstör husfliten? men jag tror icke, att R. o. Ad. skall vilja, att man sitter hemma och stickar sina strumpor sjelf, då man kan få köpa dem för billigare pris i en bod.
Sådant tillhörde en föråldrad tid, till hvilken vi icke kunna återkomma.
Jag slutar med att påminna R. o. Ad., att man icke bör vara så föränderlig i sina åsigter, att man frångår ett beslut, som knappast för tre år sedan fattades.
Jag bekänner, att jag med förvåning hört bestridas det, enl. min öfvertygelse, ganska förnuftiga förslag, som al Utskrt blifvit framstäldt.
Jag har hört ganska besynnerliga skäl andragas, nemi. det ena, att det icke skulle vara att behof för landtmännen att få sådana bodar inrättade, och det andra, att man icke skall utsätta dem för frestelsen att bortslösa sina penningar.
Jag skall först fästa mig vid den sednare betänkligheten.
Om den hade någon grund, så vore det väl mera skäl att få stängda alla de bodar, som finnas i Stockholm, dessa bodar, som innehålla så mycket kram, och som förleda innevånarne att förslösa sina penningar.
Jag tror dock, att frestelsen dertill sannerligen icke är stor i Stockholm, och icke heller i andra städer; men på landet måste den vara det, derföre att den der icke kan tillfredsställas.
Jag tror, att man nu för tiden icke bör göra sig till förmyndare för folket, och att det ej heller öfverensstämmer med tidens fordringar eller kan fullföljas.
Ty, långt ifrån att, såsom Frih.
Cederström sade, Töreboda skall vara ett enstaka fall, inträffa sådana fall tvertom öfver allt i hela landet.
Jag påstår bestämdt, att det icke finnes någon punkt i landet i närheten af någon stad, der der det icke finnes någon, som idkar handel; de 108 Den 1 4 Mars e. m. göra det, ehuru det är förbjudet, och då kommer länsmaunen och låter dem pligta antingen offentligen eller enskildt.
Men detta föranleder dertill, att det alltid upkommer någon, som tillhandahåller dem med varor.
Det är icke längre möjligt att ålägga den fattiga att resa två å tre mil, för att få sina förnödenheter; det är den största tunga, man kan lägga på honom.
Dessutom inträffar, såsom den siste talaren anmärkte, att när de resa till staden, så förstöra de dels mycken tid för att få ett litet behof upfyldt, och dels, när två landtboer komma till staden, hålla de sig till ett sådant ställe, der bränvin försäljes, och der förlusta de sig.
Finge de stadna hemma och slippa frestelserna i staden, så skulle de icke förstöra hvarken sina penningar eller sin sedlighet, såsom nu är förhållandet.
Jag tror och hoppas, att R. o. Ad. icke kan frångå den tanka, som R. o. Ad. vid förra riksdagen uttalade, och, skulle det kunna inträffa, så är det otvifvelaktigt derför att frågan förekommer på en sådan timme, att en stor del af Ståndets ledamöter från landsbygden icke är närvarande.
Det nu föreslagna beslutet gick igenom i Utsk:t med en mycket knapp majoritet Jag hörde till dem, som voro emot detsamma, och jag ber att få redogöra för de orsaker, som föranledt mig dertill.
Det närmaste skälet är det, att de fleste landthandlande sälja sina varor på kredit.
Som de bo i orten, känna de ganska väl hvad innebyggarne ega, och de beräkna derefter huru mycket de skola utborga.
När de nu hafva utlemnat jemnt så mycket, som köparne ega, så uttaga de sina fordringar och utarma folket.
Detta kan icke en handlande, sora bor på tre mils afstånd göra, ty han känner icke så noga folkets tillgångar.
Hr Mannerskantz har visserligen sagt, att man icke skall göra sig till folkets förmyndare; men man skall icke heller utlägga frestelser för dem, ty sådant är icke i deras välförstådda intresse, hvilket ej består deruti, att man först frestar dem och sätter deras passioner i rörelse och sedan utarmar dem.
En person har anfört, att der han bodde, 1V2 mil från Carlstad, der var folket förmöget; men så kom der en handlande, och snart blef folket i den församlingen fattigt, i jemförelse med förhållandet i andra socknar inom trakten, och detta tillskrefs just ankomsten af den landthandlande och hans sätt att på kredit sälja sina varor.
Man säger, att resan till staden af 3 mil är så lång.
Det är dock kändt, att dessa småhandlande icke hafva något kapital, för att upköpa, hvad orten producerar.
Landtmannen har således i alla fall en eller annan gång i månaden ärende in till staden, då han kan förse sig med sina förnödenheter och till bättre pris än hos dessa småhandlande.
Ty när dessa göra sina upköp, söka de vanl. det bästa priset, och få då de sämsta varorna, och om de således kunna hålla samma pris, som stadshandlanden, så är det derföre, att deras varor äro sämre.
Jag anser således, att man icke bör multiplicera deras antal genom att förkorta afståndet från städerna.
Man talar om inkonseqvensen deruti, att R. 0. Ad. fattat ett annat beslut vid förra riksdagen.
Jag har hört detta omtalas i Den 14 Mars e. ra. 160 Utskrt, och då sade man, att det var fråga om två mils afstånd; detta är en väsendtlig skilnad.
Landthandianden gör mera skada än nytta, och jag anhåller derföre om afslag å Utsk:ts hemställan.
Hr von Ehrenheim, Per Jakob: I likhet med Frih. Alströmer och Hr Mannerskantz kan jag icke annat än beklaga, om K. o.
Ad. skulle i dag fatta ett annat beslut, än vid sista riksdagen.
Man har här fästat sig vid den skada, som landthandeln förorsakar allmogen.
Jag för min del tror att man måste uphöra med förmyndare-systemet; ty den, som icke har någon böjelse att taga vara på sina penningar, lärer väl icke afstå derifrån genom sådana åtgärder, som här äro i fråga.
Man kan väl upgifva enstaka fall, der fattigdomen åtföljt landthandeln; men man kan dock icke påstå att så är förhållandet i allmänhet.
Jag tviflar åtminstone för min del derpå.
Jag tror äfven, att den åsigt, man här framställt, att landthandeln vore skadlig, derföre att krediten så mycket anlitades, borde snarare föranleda till kreditlagstiftningens förbättring, än åberopas såsom ett skäl mot landthandeln.
En talare har gillat denna handel, ehuru han velat inskränka den till vissa varor.
En sådan inskränkning, om den också vore välgörande, skulle dock alltid medföra stora svårigheter vid kontrollen.
Kan man dessutom icke antaga en för städerna farlig konkurrens, derigenom att afståndet för landthandeln minskas, så synes mig, som om man utan betänklighet kan taga det steg, som Utsk:t föreslagit; ty om landthandeln i och för sig är skadlig, hvarför skal! den då få finnas, eller ens på 3 mils afstånd ifrån stad?
Lagerbjelke, Gust,:
Rådfrågar man erfarenheten, huru landthandeln verkat, der den finnes, så skall man på de flesta ställen finna, att den varit ganska skadlig i två afseenden, nemligen först derföre att idkarne deraf måste begagna kredithandel.
Det är för dem ganska lätt, då de känna de fleste inora socknen, att så afpassa sin handel, att de icke lida någon förlust, och med betalningen blir det alltid råd.
På detta sätt få de sälja ganska mycket varor.
Slutligen lagsöker han, och ofta händer det då, att den, som blir lagsökt, icke så noga minnes om han fått allt det der.
Det säkra är, att han icke tänkt sig, att summan skulle upgå till ett så högt belopp, och vanligen slutar det med, om icke hans undergång, åtminstone att göra honom stor skada.
I detta afseende verkar landthandeln på ett ganska menligt sätt.
Äfven i ett annat afseende visar sig denna skadliga inverkan, nemligen genom minuthandeln med bränvin.
Det är visserligen sannt, att landthandianden förlorar sina rättigheter, om han beträdes roed bränvinshandel.
Men det är officielt kändt, att sådant eger rum, bland annat derigenom, att flere personer slå sig tillsammans om 15 kannor.
En person går in och köper med 15 buteljer, sedan kommer han ut med dessa 15 buteljer och delar ut bran vinet, och så supes det ute på förstuguqvisten.
Landthandlanderna hafva härför blifvit aktionerade, men frikända.
Då således erfarenheten visar att landthandeln i två ganska vigtiga afseenden verkar menligt, och man dermed jemför 170
Den 14 Mars e. m. fördelarne deraf, sorn skulle bestå i den kortare resan till staden så blir väl jemförelsen sådan, att den icke lutar till landthandelns förmån och således icke lemnar någon giltig anledning till dess utvidgning.
Hvad man här nämnt om jernvägsstationerna, förfaller genom den anmärkning, sora är gjord, att K.
M:ts tillstånd ganska lätt kan erhållas till handelsbods anläggande, om behofvet sådant kräfver.
Jag anhåller vördsamt om afslag å denna punkt.
Alströmers anförande i denna fråga föranleder mig, att för några ögonblick uptaga R. o. Ad:s tid.
Det är möjligt, att R. o. Ad. vid förra riksdagen gaf sitt bifall till något likartadt förslag med detta; men för att för Hr Frih:n bevisa att hvad jag förra gången anförde, har skäl för sig, föranledes jag att uprepa historien om huru denna fråga upkommit.
När 1846 års Handelsordning utgafs, så hette det, att handelsbod å landet skulle få anläggas på tre mils afstånd från närmaste stad.
Redan vid 1847 års riksdag fann representationen detta otillräckligt, och beslöt för sin del, alt det stadgade afståndet från stad äfven skulle gälla i afseende å köping.
Vid 1850 års riksdag anmärktes att handelsordningen medgaf hvar och en, som anmälde sig att idka landthandel, rätt dertill, utan rättighet för den administrativa myndigheten att afslå det.
Denna föreskrift ansåg representationen icke tillfredsställande, och förändrade den sålunda, att K. M:ts Bef:de skulle ega rätt att pröfva saken samt bifalla eller afslå ansökningen.
Vid 1853 års riksdag framställdes samma fråga som nu, nemligen att landthandel borde få anläggas på en mils afstånd från stad.
Detta förslag väcktes inom R. o. Ad., som då afslog detsamma, och om det vid förra riksdagen bifölls af Ståndet, så skedde det troligen derför, att få voro närvarande och kanske ingen ifrån landsorten, ty ofta inträffar här, att beslut fattas vid slutet af ett plenum, då blott ganska få personer äro tillstädes.
Nu frågar Frih.
Alströmer, är det Ståndet värdigt att afslå hvad Ståndet biföll en föreg:de riksdag?
Ja, om Ståndet då bestod af några få personer, af hvilka kanske ingen enda nu är närvarande, så kan jag icke anse någon af oss bunden af det föreg:de beslutet, Vi veta att antalet närvarande ledamöter här ständigt vexlar, och jag tror, att det skulle vara ganska oriktigt, om man icke skulle anse sig böra frångå ett beslut, som blifvit fattadt af ett kanske ganska ringa fåtal.
Beträffande mig och den befattning, jag kan hafva med denna fråga, så får jag tillkännagifva, att jag, under de 11 år jag varit Landshöfding, högst sällan gjort mig skyldig att hafva bifallit en ansökan om anläggande af landthandel utom i skärgården, och det har ej visat sig, att jag derföre blifvit klandrad.
Särskildt hafva de större jordegarne inom länet, nästan utan undantag förklarat, att de med mina åtgärder i detta fall varit mycket belåtna, om också en och annan sockennämnd varit af annan mening.
Alströmer har äfven sagt, att frågan om husfliten vore af ringa betydelse.
Uti ett land, hvilket, såsom Sverige, vissa Den 14 Mars e. m. 171 tider af året har 18 timmars natt, då tiden icke kan användas på ett nyttigare sätt, är det dock för landtmannen af vigt att kunna begagna den till hemslöjder.
Alströmer icke illa uptaga, om jag säger, det jag tror att omdömet hos de personer, som äro i tillfälle att pröfva, huru denna fråga förhåller sig i praxis, kan vara åtminstone lika godt som deras, hvilka i ämnet icke hafva någon annan kännedom, än den de upgöra i sitt eget hufvud.
En värd talare har visserligen behagat förklara de af mig andragne skäl högst besynnerliga och oantagliga.
Men då det är kändt, att två Riksstånd vid förra riksdagen afslagit samma fråga just på dessa skäl, så lärer man väl få underkasta sig den besynnerligheten eller det klandret, att hafva en med deras enlig öfvertygelse.
Motionären Frih.
Alströmer, som jag vill förmoda med erforderlig noggrannhet följt detta ärende, har uplyst, att vid sista riksdagen R. o. Ad. icke var ibland de
Stånd, som afslogo den då gjorda framställningen, hvilken skulle hafva varit alldeles lika med den förevarande.
Skulle än så förhålla sig, det jag nu ej med säkerhet kan erinra mig, veta vi dock, att prejudikater icke få åberopas i domstolsväg.
Kan det då vara riktigt, att vi nu, blott för att konformera oss med förra riksdagens R. o. Ad., skola fatta samma beslut som då?
Det vore i sanning, att drifva konvenansen allt för långt, eller att sätta den i främsta rummet, och samhällsnyttan i det andra.
Alströmer har sagt, att det exempel, som blifvit anfördt angide Töreboda, icke vore så enstaka, som jag hade föreställt mig; ty, säger han, vi få en mängd jernvägar, som korsa hvarandra, och vid sådana punkter upstår enahanda behof af handelsbodars anläggande.