Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu är spanmålen ersatt till ett pris af 14 r:dr ngds T:n, och är det då väl tänkbart alt man icke för detta pris, som med de låga sädespriser i öfriga delar af riket varit rådande synes ganska högt, skulle kunna få spanmål i Umeå-traklen; vid segelled? — märken 14 r:dr för korn!
Dessutom hörde jag nyss personer, som känna förhållandet, upgifva, att Lycksele skulle vara en af de förmögnaste socknar i hela norra delen af Sverige och således fråga visst icke upstä alt folket der skulle dö af svält.
Sedan säger man, att det är ett faktum, det de 119 T:ne icke ärO indragne, såsom Hr Sandströmer tyckes med handlingar bevisat: man säger bara helt enkelt, alt detta är ett faktum, men utan att man lemnat bevis derpå.
Jag skulle visserligen gifva vika för aktade ledamöters upgifter i denna fråga, helst jag ej känner förhållandet annorledes, än genom de uplysningar, sorn blifvit mig meddelade, hvilka förekommit mig tillförlitliga, hvarföre jag också i ett föreg:de plenum, vid upläsningen af Hr Sandströmers skrift, inför R. o. Ad. dem företett; men desse visa otvetydigt, att Staten för Lappmarks Ecklesiastik-verk icke omfattar annan in natura utgående spanmål, än de sednast indragne 54.}
T:ne, och att den öfriga spanmålen ersättes i kontant efter markegång.
Jag kan för min del icke fatta annat, än ali ett intyg, att förhållandet är sådant som det af mig nu upgifna, ulhändigadl af en Statens tjensteman, utgör större bevisning än alla obestyrkta upgifter om motsatsen.
Vidare har man åberopat R.
St:s skrifvelse N:0 177 vid 1834 och 1835 årens riksdag, under påstående att den icke innehölle (har man sagt) något beslut å Sländernes sida alt räntorne skulle indragas.
Jag ber med anlcdn. häraf, att få upläsa några rader af berörde underd. skrifvelse så lydande: ”E. K. M, har, med tillkännagivande af Dess nåd. beslut om Kansli-styrelsens indragning, föreslagit att de till Ecklesiastik-läroverket i Lappmarken anslagna och förut under Kausli-stvrelsens disposition ställda räntor (märken räntor!) och andra inkomster måtte till Statsverket indragas, att det i Ecklesiastik-verkets fond samlade kapital borde till Riksg:s-kont. öfverlemnas, Samt deremot de af Ecklesiastik-verkets medel beslridde löner pä tionde bufvudtiteln upföras och den summa, hvartill, efter afdrag af lönerne, berörde räntor och inkomster, jemte intresset å kapitalet upginge, serskildt för Ecklesiastik-verkets utgifter anslås”.
Ständerna ingingo på K.
M:s förslag och anslogo såsom orden lyda: ”Ordinarie ränta, förslagsvis r:dr 4000. och inlressemedel, likaledes förslagsvis ... ,, 3000. tillsammans r:dr 7G00.” 20 ::oo Den 10 Mars.
Jag torde icke behöfva upläsa niera, för alt R. o. Ad. må finna att just denna skrifvelse N:o 177 innehåller i rak motsats mot hvad man förmenat, alt räntorna skulle indragas.
Vidare har man talat om K. Brefvet d. 28 Nov. 1835, deri dessa ord förekomma: ”Härvid iakttages att de af Lappmarks Ecklesiastik-verks tillgångar åt vissa Pastorer och Skol-lärare med flere, såsom aflöning af ålder auslagne 174 T:r spanmål, nemi. i Westerbottens län 54,| T:r, i Jemtlands län 40 och från Arnäs kyrkoherberget i Wester-Nor ilands län 79£ T:r, hvilka oafbrutit varit innehafvarne in natura försäkrade, böra, på hittills vanligt sätt, utgå och af samma Länsstyrelser som hittills redovisas” etc.
Jag kan ej neka alt häraf vill det synas, som skulle dessa 174| fortfarande in natura utgå, men måhända kan ordställningen lydas såsom gällde föreskriften endast dåvar. innehafvare.
Vare dermed hurti som helst, tror jag mig dock hafva ådalagt, såvidt det kan ådagaläggas med de handlingar, sora jag fått i mina händer, att den beskyllning, som blifvit gjord föredraganden att hafva missledt K.
M. med oriktiga upgifter, saknar full befogenhet.
Behagar R. o. Ad. återremittera ärendet, så kan jag för min del icke hafva något deremot, öfverlygad som jag är, att återremissen ej kan bidraga till annat är sakens bättre utredande, och afstyrkande af den nu ifrågasatta underd. skrifvelsen.
Att söka öfvertyga Frih.
Raab om origtigheten af hans upfaltning rörande denna sak, lärer vara ett öfverflödigt bemödande, då Frih.
Stjernstedt, som, i min tanke, pä ett förljenstfullt sätt utredt förhållandet, likväl icke lyckats göra sammanhanget klart för förslbemälde Frih., enär denne värde ledamot, oupliörligt åberopande papper, som han fått i sina händer, synes tro det vara nog att såsom ett kändt ordspråk lyder: ”jurare in verba Magistri”.
Uti påståendet och den ådagalagda bevisningen derom, att ett misstag blifvit vid ärendets behandling olyckligtvis liegänget, ser den ädle Frihm intet annat än ett sträfvande att obilligt klandra. föredraganden i målet inför K. M.; men hvarför på sådant sätt ensamt tänka på person, ej på sak?
— Besagde förutsättning synes vara desto mera otjenlig, sorn Frih.
Raab ganska väl känner, likasom vi alla, att, då fråga ej är om décharge-betänk., något klander icke får eller kan tillåtas å detta rum mot någon af Konungens rådgifvare.
Här mäste således endast vara fråga om ärendets beskaffenhet; och om dervid, på sätt nu är händelsen, det yppat sig att en vigtig omständighet blifvit i målets handläggning förbisedd, och detta förbiseende är påtagligt, faktiskt och oemotsägligt, så bör man väl, ulan alt vid detta tillfälle i det ringaste beröra hvem som dertill vållat, eller misstaget begått, försöka att, om möjligt vore, få derutinnan rättelse beredd.
Man torde visserligen kunna förmoda att Slats-kont. som är utur stånd alt bereda verkställighet ål K.
Brefvet d. 11 Nov. 1850 enär den norm, lill hvilken deri hänvisas, i verkligheten icke finnes, skall hos Regeringen hemställa om förklaring af detta gåtlika, kontoret anbefallda, förfarande; men jag hemställer om R.
St. icke, i egenskapen af Svenska folkets ombud, böra faslheldre anse sig i Den 10 Mars. framsta rummet moraliskt förpliktade att för K.
M. tillkännagifva det misstag, som blifvit bemärkt och söka deruti bereda rättelse; samt icke, sjelfve lemnande ärendet derhän, låta det ankomma på ett embetsverks upmärksamhet, huruvida förbiseendet skall afhjelpas eller fortgå.
Hvad skäl kunna R.
St. inför sig sjelfve åberopa för en dylik förtigenhet? måhända, efter hvad jag bort sägas, en missförstådd grannlagenhetskänsla mot Regeringen.
Jag kan likväl ej hylla den åsigten, att man må heldre låta fem vara jemnt, än man tillåter sig fästa K.
M:s upmärksamhet pä någon, hittills af Regeringen förbisedd, omständighet, som har inflytelse på enskilda och allmänna interessen i mer eller mindre mån, tvertom, hyser jag den goda tanka om landels Regering, alt den, å sin sida, med faderlig godhet skall mottaga en uplysning, hvarigenom henne tillfälle beredes att tillrättaföra ett förseende, som eljest skadligt komme att inverka på dem saken anginge; och instämmer jag pä dessa grunder, samt med stöd af den utredning Frih.
Stjernstedt härom afgifvit, uti det af honom framställde yrkandet om återremiss.
Jag kan ej lemna Frih.
Raab obesvarad, enär hvad han anfört, strider emot mitt yttrande, som innehöll, alt det vore fåfängt påstå att
Ständerne vid 1835 års riksdag heslöto indragning af omförmälda spanmålsanslag Frih:n har upläst Ständernes skrifvelse till Konungen, hvaruti det stod, alt Lappmarks Ecklesiastik-verk tillhörande räntor och andra inkomster, som voro under Kansli-styrelsens värd, utgörande så och så mycket, skulle mot Statsanslag utbytas; men i StatsUtsk:s utlåt:n N:ris88och 221 under 1834 års riksdag (då jag var ledamot af StatsUtsk.) står äfven beräkningen intagen öfver huru mycket detta skulle utgöra och deraf visar sig att de 174 T:ne hvarom nu är fråga, icke voro inberäknade i den evalvation, som åstadkom den i Ständernas nyssnämnde skrifvelse uptagna summan; hvarigenom det således är klart att
Ständerne på intet sätt beslutat att förenämnde tunnetal spanmål skulle indragas, hvilket äfvenledes finues tydligt af påföljden af beslutet, nemi. att det Statsanslag, som Ständerne då fastställde, till fullo utgått och dessa 174 T:r hafva äfven utgått till fullo.
Raab uplästa beslut står, all innehafvare, som fått åtnjuta spanmål in natura skall fortfarande få tillgodonjuta denna förmån: det heter icke nuvarande eller dåvarande utan innehafvare af sysslan; och hvad skol-ungdomen beträffar, torde ordet innehafvare icke på den vara användbart.
Detta bevisar således intet.
Upläsningen af de ordalag hvarvid Frih:n fästat sig ådagalägger således icke alt det blott var för kortare tid, som spanmålen skulle utgå.
Dessutom står i den K. propos:n, att de 174 T:r, som Konungen i beslutet af 1835 omnämner, skola vara indragna; hvaremot pag. 43 af förevar, betänk.
Utsk. ådagalägger att af dessa 174 T:r utgår med visshet en stor del in natura.
Jag tror för öfrigt alt Utsk:s undersökning icke kan jäfvas af en promemoria, kommen hvarifrån som helst. 20 * Den 10 Mars» Öfverläggningen förklarades härmed vara fulländad ; hvarefter H. Ex. Hr Frill. o.
Landtm, yttrade, att då förevar, punkt innefattade tvenne serskilda frågor, den ena ang:de den indragning af spanmål, i afseende hvarpå Ulsk. ansett sig icke kunna föreslå någon åtgärd, men meddelat åtskilliga uplysningar, samt den andra ang:de kollektmedlen, i fråga hvarom Ulsk. tillstyrkt bifall till K.
M:s förslag, dessa frågor enl. derom gjord begäran skulle blifva föremål för serskilda propos:r, och H. Ex. derföre först finge hemställa om 11. o. Ad. bifölle hvad Utsk. framställt rörande den indragna spånlinden.
Denna propos. besvarades nied starka nej, blandade medja, hvarpå H. Ex. hemställde om R. o. Ad. ansågo de emot denna del af 12:lc punkten gjorde anmärkmr föranleda lill återremiss, samt då svaren härvid utföllo med starka ja, blandade med nej förklarade det han trott sig finna ja öfvervägande.
Utsk.-s uti denna punkt gjorda tillstyrkande i afseende på kollekt-medlen.
J3:o Allmänna Hospitals- och Barnhus-medlen, 14:o Danviks Hospitals medel, 15:o Stockholms Allmänna Barnhusmedel, 16:0 Upsala Akademies medel, 17:0 Lunds Akademies medel, samt 18:o Domkapitlens och Stockholms Consistorii medel.
Som mantalspenningarne årligen stiga i belopp efter samma förhållande som folkmängden, så är det klart att äfven den ringa del af dem, hvilken här afses, likaledes ökar sig.
Om således ett ständigt oföränderligt anslag skulle åt Upsala Akademi anslås, så komme Akademien att i längden derpå förlora.
Jag anhåller således, att samma rättighet, som blifvit beviljad andra serskilda verk nemi. att fä sina inkomster höjda i samma mån ökad tillgång dertill i verkligheten inträffar, jemväl måtte beviljas Upsala Universitet i detta hänseende.
Man kan säga alt den ifrågav. summan är obetydlig, men den grundsats, som bör vidmakthållas är deremot icke så ringa, att han bör i något fall åsidosättas.
Jag vill endast nämna några ord i anledn. af ett yttrande i dessa punkter, att ”beträffande frågan i allmänhet om indragning till Statsverket af de bland ofvan upräknade medel ingående indelta räntor och tionde, bör densamma med afseende ä dessa anslags beskaffenhet, blifva beroende af det beslut, som kan varda fattadt ang:de beskaltningsväsendets förenklande”.
Detta yttrande innefattar en irring i så måtto, att de hemmans-räntor, Allmänna Hospitalfonden, Danviks Hospital och Upsala Akademie upbära, härflyta från hemman, som med fullkomlig eganrätt af dessa stiftelser besiltes.
Det är således mellan egaren af räntorne och åboerne på dessa hemman, samma förhållande som mellan egaren af frälsehemman och dess äbo eller mellan egaren af ett (rälse skalte-hemmans ränta och egaren af frälse skatte-hemmanet.
Förhållandet mellan sådane ränte- och jordegare är aldeles icke beroende af beskattnings-väsendets förenkling, ty egaren af en frälseränta uttager densamma i de persedlar och till det belopp, hvarom
309 lagligen blifvit bestämdt eller konlraheradt, utan afseende på hvad Staten beslutar om förändring af räatepersed larna för skatte- och krono-hemman.
Detta har jag blott velat yttra för att försöka rätta ett, efter min tanke, förelupet misstag, men som Utsk. i detta afseende ej framställt något förslag, torde något beslut härom å R.
St:s sida ej heller ifrågakomma.
Frih. o. Landtm, hemställde 0111 R. 0.
Ad. ansåge de emot 13:de, 14:de, 15:de, lfbde, I7:de och 18:de punkterne af StalsUtsk:s förevar, utlåt, gjorde anmärk:r föranleda till återremiss, ropades ja, jemte åtskilliga nej, hvarpå H. Ex. förklarade det han trott sig finna alt ja varit öfvervägande. 19:0 Gerningsören.
Hr Prinzensköld, Carl:
Uti det tillstyrkande, som Utsk. bär upgifvit i och för den mycket omordade räkenskaps-förenklingen, har Utsk. kommit till ett mål, alldeles motsatt det, som med denna förenkling varit åsyftadt.
Gernings-örenas debitering och redovisning tillgår nu sålunda, att Häradsskrifvare!! uprättar serskild längd öfver desamma.
På grund af denna längd, eller förteckning, upbär sedermera fogden ifrågavar. afgift, hvilken, om den bör ensamt tillfalla staden, lefvereras till dess kassaförvaltare, hvars qvitto, fogden sedermera såsom verifikation bifogar sin räkenskap.
Skall åter berörde afgift delas emellan staden och kronan, sä verkställer Fogden denna fördelning, författningarne likmätigt, levererande till hvar och en det belopp, som hvardera tillkommer, erhåller vederbörs qvittencer derå och bifogar dessa som verifikationer till sin räkenskap.
Detta upbörds-, levereriugs- och redovisnings-sätt är, efter min tanka, det enklaste man kan iakttaga.
N11 åter föreslås, att dessa Gernings-ören i alla händelser skola ingå direkte till Statsverket hvarefter Landskont:n skulle få sig ålagdt det icke ringa besväret att göra uträkningar å huru stor del af afgiften hvarje stad har att erhålla och att på grund af dessa uträkningar låta genom K.
M:s Bef:h:de medlen från Landt-ränterierne till vederbör, utanordna, i st. f. alt Landskont:n hittills aldrig haft någon annan befattning med den ifrågavar. afgiften sig ålagd, än att kontrollera det
Fogdarne behörigen redovisat densamma medelst qvittencer af dem, som egde att henne mottaga vare sig vederbör, städer elier Landlränterier.
Långtifrån således att det här framlagda förslaget blir af någon nytta, skulle det tverlom utan förminskning i sjelfva upbörds-bestyret förorsaka en icke ringa tillökning i den mängd göromål, hvarmed Landskontoren ändå äro tillräckligen öfverhopade.
Dessutom säger ju K. M. i Sin nåd. propos., att dessa Gerningsören, hvilka i sednare tider betydligen förminskats, sannolikt skola, i följd af förändrade författningarom näringarne i landet ytterligare aftaga och omsider alldeles försvinna.
Hvartill gagnar det då, när man har en sådan förhoppning, att i förväg ur räkenskapen utesluta en titel, hvilken af sig sjelf kommer att uphöra, helst dess bibehållande 310 Den 10 Mars. tinder tiden ingalunda medför ett sådant besvär för vederbönde redogörare, att deruti ligger ringaste skäl för bifall till den föreslagna åtgärden. II. o. Ad. lärer häraf finna klart, att saken, från hvilken synpunkt den än må betraktas, ingalunda leder hvarken till lättnad i vederbönde tjenstemäns göromål eller till någon den ringaste förenkling i räkenskapen, hvarföre jag vördsamt anhåller att denna punkt måtte af R. o. Ad. varda afslagen.
Till härefter af Hr Rosenblad begärd uplysning om BorgareStis i afseende på denna punkt fattade beslut, tilkännagaf underl.
Ridd.Sekret., att densamma blifvit af nämnfle
Stånd återremitterad.
I sådant fall vill jag visserligen icke motsätta mig en ålerremiss, emedan jag anser frågan pä sitt sätt vidröra Borgerskapets rättigheter; men eljest skulle jag för min del icke hafva något emot att bifalla förslaget, såsom framstäldt af Konungen och rörande en statsinkomst, som icke utan Hans medgifvande kan uphöra.
Saken rör en obetydlighet, endast en förändring i räkenskapsform och då vill jag visst icke vara envis, utan alltför gerna instämma med BorgareSt., och för min del medgifva en återremiss.
IIr Gripenstedt, Joli. Au g.:
I afseende på påståendet att förslaget ej skulle medföra någon förenkling i räkenskapen, ber jag att få nämna, att ett sådant omdöme åtminstone strider mot hvad II.
St. sjelfve vid de 2:ne sistförflutne riksdagarne yttrat.
De hafva nemi. såväl 1844 som 1848 förklarat, att en sådan Öfverflylluing frän ord. upbörd till bevillning, som nu är ifrågaställd, skulle vara en önskvärd förenkling, men svårigheten hvilken tillförene föranledt afslag derå, var att den ersättning, som då föreslogs att af Statsverket utgå, ansågs blifva för mycket betungade.
Då jag emedlertid nu icke hört någon anmärkn. mot det sätt på hvilket man sökt kringgå denna betänklighet, så tror jag icke heller att något egentligt skäl förefinnes till afslag å betänk, i denna punkt; men om R. o. Ad. anser en återremiss tjenlig, så vill jag icke för min del sälta mig deremot.
Beklagligtvis händer det understundom R.
St., att de yttra åsigter och falla beslut, hvilka, då de närmare skärskådas, icke befinnas hafva någon grund för sig uti verkliga sakförhållanden, och orsaken är helt naturlig, emedan R.
St., med allt det förtroende man i öfrigt må äga till deras visdom, likväl icke alltid äga den praktiska kunskap, som sätter dem i tillfälle, alt kunna fatta eli riktigt omdöme i hvarje förekommande fall.
Det embete jag bekläder har för mig gjort till ett behof, att om landsboks räkenskapernas beskaffenhet, i alla sina detaljer, taga en allt för nära kännedom, för att jag icke skulle kunna bedöma huru såväl gerningsören, som alla andra afgifter debiteras och redovisas, och del är på grund af denna min bekantskap med sakförhållandet, som jag tillåter mig förklara, att. den förenkling, som blifvit ifråga - Ben 10 Mars.
311 ställd alldeles ieke medför det gagn, som man föreställer sig.
Bifalles den s. k. förenklingen, så är det helt naturligt att Konungens Bef:h., så vida städerna skola bibehållas vid sin lagliga rätt, måste anbefalla vederbör.
Häradsskrifvare alt uprätta och vid räkenskaperne bifoga förteckningar öfver gerningsmännens antal för att sälla Landskontm i tillfälle att kunna från Landtränterierne utanordna hvad städerne i gerningsören bör tillkomma.
Men nu finnas redan sådana af Häradsskrifvarne uprättade förteckningar, enl. hvilka fogdarne upbära medlen och leverera dem dels till kronan dels till städerne allt efter hvad hvar och en tillkommer.
Och då hemställer jag huruvida det kan innefatta en förenkling, att taga hort titeln ur räkenskapen, och upföra medlen pä bevillnm samt derpå öfverlemna fördelnings- och leverering.-; bestyret lili städerne, hvilket bestyr förut tillhört Fogdar och Häradsskrifvare.
Finnes väl häruti någon annan skillnad emot förr, än att Lands-konl:n få sig ålagda ett besvär, som de hittills icke haft under det för Fogdarne och Häradsskrifvarne, utom hvad de förras levereringsskyldighet till städerna beträffar, qvarstå samma åligganden, som tillförene.
Ligger väl häruti någon räkenskapsförenkling eller någon lättnad i tjenstemännens mödor.
Motsatsen visar sig ju up [»enhart: ty man vill nu bilda en omväg, som förut ej funnits och och man vill nu sätta personer i nödvändighet alt vidkännas besvär, hvarifrån de hittills varit befriade.
Jag tror således, att, sä länge gerningsören till städerne utgå och för att vinna säkerhet, det hvar och en må undfå hvad densamma rätteligen bör tillkomma, det nuvar. upbördssättet af dessa medel är del enda riktiga, såsom innefattande den säkraste kontrollen både för Staden och Staten, att gerningsörena utgå lill sitt rätta belopp samt att dc blifva behörigen redovisade inför den eller dem, sorn lill deras åtnjutande äro berättigade.
Den förenkling i räkenskapen, som föreslås och som grundar sig pä Konungens propos. består endast deruti, att det skulle bli en inkomst-titel mindre pä Riks-staten och indragning af en sådan, så ringa den än må till sitt belopp vara, blifver dock alltid en minskning i räkenskapsföringen.
Hvad förenklingen för Häradsskrifvare och Fogdar angår, så medger jag att den blefve ingen, men icke heller tillökningen i göromål någon.
Emedlertid, och då BorgareSt. återremitterat denna fråga sä anser jag mig icke heller böra bestrida återremiss.
Palmstjerna om det verkligen öfverensstämmer med sanna förhållandet, all ej göromålen för Lands-kontm skulle ökas, i händelse detta förslag blefve antaget.
Nu hafva Lands-kontm icke något besvär med gerningsörena, icke en gång det ringaste att med dem skaffa.
Bifalles åter den s. k. förenklingen så lärer väl Frihm svårligen kunna undgå att medgifva, alt det innefattar ett verkligt besvär för Lands-kontm, hvilket dem hittills icke ålegat all, efter dc förteckningar å gerningsören, som inkomma från Den 10 Mars. mångå håll, först verkställa deras fördelning och sedan ombesörja deras utanordnande från Landt-ränterierne.
Uppå härefter framstäld propos. förklarade R. o.
Ad. sig anse de emot denna punkt gjorde anmärkn:r föranleda lill densammas återremitterande.
Det är en ponkt i StatsUtskrs förslag röride inkomstberäkningen, som skulle bero af det beslut som R. o. Ad. komme alt fatta och hvilken punkt nu är hvilande, nemi. den 12:te. i betänk.
N:o 51, och hvilken jag anhåller det Hr Frih. o. Landtm, behagade nu föredraga.
Ex. Hr Frih. o. Landtm, yttrade att, till följd af R. o. Ad:s vid föredragningen af StatsUtsk:s utlåt.
N:o 51, fattade beslut, att med pröfningen af den deri förekommande 12:le punkten, an:de Gerningsören af handtverkare pä landet, skulle anstå till R. o. Ad. pröfvat den nu förehafde 19:de punkten af Ulsk-.s utlåt.
A, det varit hans afsigt att nu till afgörande anmäla förenämnde 12:te punkt; och då densamma härvid föredrogs yttrade sig Hr Rosenblad:
Då i följd af nu beslutade återremiss af i frågavar. punkt i betänk, litt. A, frågan, sorn är uptagen i det stora betänk.
N:o 51 fortfar att vara insuspenso, sä torde icke någon annan propos. kunna förekomma än den, att med föredragningen af den sednare punkten kominer att anstå till dess svaret på äterremissen från StatsUtsk. återkommit.
Jag undrar om ej bäst vore att äfven återremittera den ifrågavar. punkten.
Följden skulle eljest kunna blifva den, att när han vid återremissens besvarande, föredrages, sä förekommer han första gången och kan följaktligen återremitteras ehuru återstoden för andra gången hanlägges.
Till förekommande af en sådan oformlighet, och af tvister derom, hemställer jag, såsom sagdt är, att återremiss af det hela nu mätte medgifvas.
Häruti hördes flere ledamöter instämma, hvarefter H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemstälde om R. o. Ad. ansåge att till följd af den redan beslutade återremissen af 19 punkten i StatsUtskis utlåt.
N:o 51 Litt. A, äfven den nu ifrågavar.
12:te punkten af samma Utsk:s utlåt.
N;o 51, borde återremitteras.
Vidare förekommo följande punkter af StatsUtskis utlåt.
N:o 51 Litt. A. 20:o Permissions- och Legopass-afgifter.
Usk:s i denna punkt gjorde tillstyrkande blef af R. o. Ad. bifallet. 21 :ö Folkskole-nfgifterne.
Den 10 Mars. 313 Efter upläsningen af Utsk:s i afseende på Folkskole-afgifterne gjorda hemställan, yttrade Frih.
Hvad som nn följer i Utsk:s utlåt., bör vara skiljdt genom något märke från det förslag StalsUtsk. afgifvit.
Att så ej skett ‘är ett redaktionsfel, som ej bör föranleda till föredragning af alltsammans pä en gång.
Utsk:s i 21 punkten gjorda hemställan, rörande Folkskole-afgifterne.
Hvad Utsk. i slutet af förevar, utlåt, anfört, rör:de dels Jagtkasse-medel, Jemtlands läns allmänna sammanskotts-medel, och Konvoy eller Handels och Sjöfarts-fondens medel, och dels de tabeller och den kalkyl, som blifvit utlät, bifogade, blef härefter upläst och ansågs icke erfordra annan åtgärd än att läggas till handlingarne.
Föredrogs ånyo Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:s d. 26 sisth Febr. och d. 1 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 36, i anledn. af väckte motioner för bibehållande af allmogens valfrihet vid klockares tillsättande i Skåne, Halland och Blekinge.
Hr von Hartmansdorff, Aug., begärde uplysning huru förevar, utlåt, blifvit afgjordt af de öfrige RiksSt:n, i anledn. hvaraf lindert.
Ridd.-Sekret. tillkännagaf, att detsamma enl. ankomne prot.utdnt af samtlige de öfrige RiksSt:n blifvit bifallet.
I sådant fall år det i afseende på sakens utgång likgiltigt huru R. o. Ad. beslutar, men i hänseende till afgörandets beskaffenhet anser jag det icke vara likgiltigt, åtminstone vill jag icke stillatigande låta detta betänk, bifallas utan att åsminstone skilja mig från de godkännande.
Först bör jag nämna, att det omförmäldta K.
Brefvet ellet Resolutionen, af d. 24 Januari J835, icke är kontrasigneradt af mig, utan af frami.