Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jl:s Propos. föreslagna lydelse, dels ock återremiss; samt att nämnde 4:de punkt af K. M:s Propos. innehöll: ”att Taxor å allmänna af”gifter undergå skälig jemkning till öfverensstämmelse med det ”nya myntsystemet, så att bråk, öfver- eller understigande ^ Ore, ”undvikes.”
Landtrms härefter först å bifall till 4:de punkten af K. M:s ifrågavande Propos., och sedermera å återremiss framstälde proposm besvarades med blandade Ja och Nej; hvarpå förstnämnde propos. förnyades och, efter dess besvarande med starka Ja, blandade med Nej, Hr Gr. o. Landtm, förklarade, det han nu funnit
Ja öfvervägande. 8:de punkten, innehållande af styrkande af bifall till förslaget alt prägling af silfvermynt till värde af 2 Iiulr Riksmynt ej vidare må ifrågakomma; och 9:de punkten, innehållande hemställan att den af Hr Stjernsvärd ifrågasatta utmyntning af ett silfvermynt om S R:dr Riksmynt må lemnäs utan afseende.
Dessa punkter biföllos. 10:de punkten, innehållande att Utsk. ej kunnat förorda Ilr Sljernsvärds förslag om prägling af guldmynt till värde af 40, SO och to R:dr Riksmynt.
Det är visserligen sannt, att Banken icke har sig ålagdt att utvexla guld och att fördenskull icke heller någon utmyntning af guld behöfves.
Men då Banken låter slå enkla, dubbla, jag tror äfven 4-dnbbla dukater, så hafva vi ju flera slags guldmynt i omlopp.
Vore det då icke mera skäl att utprägla dem med afseende på myntenheten, eller Specie R:drn, än att prägla dem utan afseende derå, såsom nu är förhållandet.
Den Svenska dukaten gäller vanligen 5 R:dr 32 sk. eller 5 R:dr 40 sk. understundom (i R:dr allt b:ko.
Detta värde upgår således icke i jemna Riksdalertal mot den antagna myntenheten.
I andra länder slår guldmyntet i ett bestämdt förhållande lill silfvermyntet, såsom t. ex. i Frankrike och England, der guldmyntet i det förra landet svarar mot 20 francs och i det sednare mot 20 skilling Sterling.
Mig synes att vi borde på samma sätt tillvägagå och således slå guldmyntet i öfverensstämmelse med silfvermyntet.
Jag anhåller der - Den 22 Februari e. m. 229 före alt R. o. Ad. ville återremittera denna punkt, på det alt Utsk. malte taga saken i öfvervägande så att vi finge, i st. f. dnkater, ett guldmynt, rättadt efter Specie R:drn.
BankoUtsk. har hatt i min tanke, gan ska rätt i alt' afstyrka Hr Sljernsvärds jfrågavar:de framställning, hufvudsakligen af det skäl, att vi här i Ilandet icke hafva något guldmynt.
Ue dukaler, som här präglas och allmänheten tillhandahållas, utvisa blott alt en viss bestämd qvantitet af guld i dem innehållas och äro, såsom hvarje annan handelsvara, fluktuerande i pris, hvilket af Bankstyrelsen allt efter för handen varande conjuncturer lill olika belopp bestämmes.
Just till följd af guldets vexlande värden söka äfven de länder, som nu hafva sin myntfot grundad på guld och sålunda ega guldmynt, att öfvergå till ett annat system, hvadan den siste värde talarens jemförelse med förhållandet i Frankrike och England icke torde vara på våra förhållanden tillämpligt, enär dessa länder hafva verkligt guldmynt, hvilket vi deremot icke ega och, såsom ingalunda önskvärdi, jag hoppas vi icke eller komma att få.
Jag anhåller om bifall till Utsk:s hemställan i denna punkt.
Med anledn. af det exempel från Frankrike och England, som Hr von Hartmansdorff, till stöd för sin begäran om punktens återremitterande, framdragit, får jag fästa derpvärde talarens och Ståndets upmärksamliet deruppå, alt i nämde länder myntfoten är guld, i vårt land deremot silfver.
Det vore, i min tanke, aldeles oriktigt, att af en metall, som här i landet betraktas som en handelsvara samt stiger och faller i pris, prägla ett mynt, hvärå det skulle stå utsatt, att det motsvarade ett visst värde i silfver, hvilken metall är hos oss såsom värdemätare antagen.
Hr von Hartmansdorff har sjelf ådagalagt otjenligheten af att prägla guldmynt med ett bestämdt värde, derigenom att han omförmält, huru dukatens pris hos oss är olika på olika tider.
Detta är bästa beviset derpå, att guld ej kan ställas i något bestämdt värdeförhållande till vårt silfvermynt, och derföre anser jag Utsk. hafva fullt skäl till dess ifrågavarule hemställan, om hvars bifallande jag får bos R. o. Ad. anhålla.
Uppå härefter barnstöld propos. blef Utsk:s utlåt, i förevande punkt af R. o. Ad. godkändt.
11 :te punkten, innehållande hemställan alt den genom MyntOrdn:n af d. 9
Maj 1835 bestämda ulmyntningsgrund må oförändrad bibehållas.
Jag har förut fästat
Ståndets up mårksamhet derpå, att vi förlora på den utmyntning af silfver, som nu äger rum.
Vår Specie-R:dr är nemi. litet bättre än den Norrska, Danska, Holsteinska och Hamburgska.
Detta förhållande länder oss icke till gagn utan till förlust af ungefär 1 sk. b:ko på Specien, ty vid utvexling af vårt silfvermynt mot nämnde' länders få vi ej den ringaste godtgörelse för vårt mynts öfverhaltighet, om jag så får kalla det.
Hvarföre skola vi fortfara dermed?
Mau 230
Den 22 Februari e. ra svarar, på det att ingen myntförsämring må äga rum.
Denna blefvé likväl ganska obetydlig, enär skillnaden i silfver-innehållet emellan Svenska Specie-R:drn och En R:dr Hanaburger-banko endast utgör ungefär 4 ass.
En sådan samvetsgrannhet synes mig vara öfverdrifven och endast tjena till förevändning att undvika hvad man borde göra.
Någon ommyntning af det redan utpräglade silfret behöfves ej.
Jag har icke heller föreslagit någon sådan.
Den förlust, vi redan gjort, må vara, men att låta henne allt framgent fortsättas, synes mig ej vara skäl.
Jag anhåller derföre, att R. o. Ad. behagade återremittera denna punkt.
Sorn denna punkt sönderfaller i 3:ne olika delar, enär den till behandling uptager följande förslag: 1) att silfver innehållet i specie-myntet måtte nedsättas till fullkomlig likhet med Hamburger-b:ko, Holsteinska, Danska och Norska Specier; 2) att silfverhalten må förhöjas från 75 till 80 å 90 proc., samt 3) att silfvermyntet af lägsta valören må utmyntas af 8-lödigt silfver; så får jag vördsamt hemställa, huruvida det icke vore lämpligast att särskildt discutera och afgöra hvar och en af dessa frågor.
Afven jag tror, att det skulle medföra större redighet alt få behandla de i denna punkt förekommande frågor särskildt, ty man skulle möjligen vilja bifalla det ena förslaget men afslå det andia o. s. v. För min del är jag af olika tanke med Utsk. i afseende å 3:dje punkten, eller det minsta silfvermyntets halt, enär jag anser det vara i många hänseenden lämpligt, att detta mynt ulpräglas af 8-lödigt silfver.
Utsk. har, såsom skäl för den 12-lödiga haltens bibehållande, anfört, att myntet, derest silfverhalten nedsattes, skulle hastigare undergå förnötning, hvarigenom prägeln blefve otydlig.
Kort förut säger likväl Ulsk., då det afstyrker silfverhaltens förhöjning i det större myntet, att genom kopparhaltens förminskning myntets hårdhet och uthållighet mot nötning skulle till någon del gå förlorad.
Jag vill icke vidare fästa mig vid den motsägelse, hvaruti Utsk. sålunda sig invecklat, och hvilken jag endast påpekat, 'för att visa att det skäl, Utsk. anfört mot en större tillsats af koppar i det lägsta silfvermyntet, än för närvarande äger rum, icke håller streck.
Man har äfven påstått, att det 8-lödiga silfvermyntet skulle hafva ett mindre vackert utseende.
I sådant hänseende behöfver jag endast erinra, att från Gustaf III:s och Carl XIII:s tid vi äga flere mindre silfvermynt af 8-lödigt silfver, hvilka ingalunda kunna sägas hafva ett fult utseende.
Jag anser således, att det minsta silfvermyntets utpräglande af 8-lödigt silfver icke skulle medföra någon olägenhet hvarken i afseende å myntets utseende eller hållbarhet och anhåller till följd häraf, att R. o. Ad. behagade återremittera 3:dje punkten i nu föredragna afdelning af Utsk:s utlåt., på det att ändring deri, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts Propos. måtte ega rum.
Hr Björnstjerna har ganska riktigt erinrat, att denna punkt innehåller 3:ne särskilda frågor, ehuru Utsk.
Den 22 Februari e. m, 231 i afseende å dem alla stannat i enahanda beslut, eller att den nuvaride utmyntningsgrunden bör för allt silfvermynt oförändrad bibehållas, och då olika meningar i dessa frågor, redan upstått, torde det äfven vara nödvändigt att hvarje fråga särskildt handlägges.
Hr von Hartmansdorff hår börjat öfverläggningen med den hemställan, att Svenska myntets silfverinuehåll borde nedsättas till likhet med Hamburger-b:ko samt Danska, Norska och Holsteinska specie-myntet.
Ett bifall till denna hemställan skulle, såsom den värde ledamoten sjelf erkänt, innebära en myntförsämring, ehuru af mindre betydenhet.
Några skäl för R.
St:r att vid innevar:de
Riksdag besluta en myntförsämring kan jag för min del icke finna.
Det vore ju att bryta ett gifvet löfte, ett löfte, hvarpå hela realisationen hvilar, och ett sådant -beslut under innevaride tidpunkt skulle ju tydligen utvisa, att Sveriges R.
St:r anse en nedsättning af myntvärdet, icke såsom en nöd fallsåtgärd, utan såsom en sak, den der kan till följd af ett hugskott eller af eftergifvenhet för vissa framåtskridande idéer företagas.
I andra länder hyser man den största betänklighet att förändra ett en gång fastställdt myntvärde, men hos oss skulle sådant vara en så obetydlig sak, att den kunde föranledas af en enskild Riksdagsmans infall att hafva vårt mynt lika med några andra länders!
Jag för min del kan på intet sätt dela denna åsigt och Utsk. tyckes icke heller hafva fästat någon synnerlig upmärksamhet dervid.
Under förhoppning att R. o. Ad. delar Utsk:s mening om olämpligheten af att minska silfverinnehållet i vårt mynt, yrkar jag, att Utsk:s hemställan, innefattande afstyrkande af Hr von Ilartmansdorffs förslag, måtte gillas; och förbehåller jag mig att framdeles få yttra mig i afseende å de andra i denna punkt behandlade frågorna, så framt öfverläggningen om desamma dertill gifver mig anledning.
Jag kan icke annat än godkänna Hr Björnstjernas gjorda framställning, att denna punkt måtte delas i 3:ne delar, enär punkten innehåller svar på 3:ne särskilda förslag.
Utsk. har måhända orätt förfarit genom att i en och samma punkt besvara dessa förslag, men då Utsk. i afseende å dem alla stannat i samma beslut, eller att dem afstyrka, torde Utsk:s förfarande kunna förklaras.
Det första förslaget härflyter från Hr von Hartmansdorff, som yrkat nedsättning af vårt mynts silfveriunehåll till likhet med åtskilliga grannländers mynt; det andra afser en förändring i silfvermyntets legering, så att kopparhalten blefve mindre, och det tredje är en del af K. M:s Propos., åsyftande att det minsta silfvermyntet skulle präglas af 8-lödigt, i st. f. 12-lödigt silfver.
Man kan visserligen säga, att dessa förslag beröra en och samma fråga, eller huru mycket silfver och koppar i allmänhet skall innehållas i vårt silfvermynt, men jag tror, att det för redighetens skull vore lämpligast, om dessa förslag särskildt föredrogos, discuterades och afgjordes, hvarföre jag anhåller, att Hr Gr. o. Landtm, behagade förklara sin mening i afseende å Hr Björnstjernas framställning.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade, det han förestält sig, att den nu förevar:de punkten lämpligen kunde behandlas på det vanliga sätt, 232 Den 22 Februari e. m. sorn i 54 § Kiksd.Ordn. omförmäles, att då punkten innefattar flere delar, hvaröfver särskilda anmärkn:r göras, propos. öfver hvardera delen blefve särskildt framstäld; efter det discussionen öfver punkten i dess helhet försiggått, skulle likväl R. o. Ad. behaga först discutera och afgöra Hr von Hartmansdorffs förslag om nedsättning af silfverinnehållet i specie-myntet i allmänhet, så kunde denna fråga först företagas till öfverläggning och afgörande och sedan de öfriga frågorna på samma sätt behandlas; hvarföre Hr Gr. o.
Landtm, finge hemställa om R. o. Ad. ansåge de i förevar:de punkt förekommande frågor böra sålunda särskildt företagas till discussion och afgörande.
Denna propos. besvarades med Ja; hvarefter Hr Gr. o.
Landtm, till föremål för öfverläggningen anmälde Hr von Hartmansdorffs förslag, att
Silfverinnehållet i Specie-myntet mätte nedsättas till fullkomlig likhet med Hamburger-B:ko, Holsleinska, Danska och Norska Specier.
Sedan Hr Gr. o. Landtm, förklarat, att discussionen lill en början skall hvälfva sig omkring
Hr von Hartmansdorffs förslag, sä får jag i afseende derå yttra, att om detta förslag framkommit då vår nu gällande myntbestämningslag upgjordes hade dess antagande måhända varit lämpligt och förmånligt, men sedan denna lag en gång blifvit af Konung och St:r antagen samt ligger till grund för våra sedlars värde, lärer det icke gå an att deruti göra någon förändring.
En förminskning af Silfverinnehållet i våra Riksdalrar blifver en myntförsämring.
Det är visserligen sannt, att denna förminskning enl.
Hr von Hartmansdorffs förslag blefve obetydlig, enär den skulle inskränka sig till icke fullt 5 Ass silfver, motsvarande 1 sk. b:ko, men den skulle likväl leda derhän, att hvar och en, som har en af Bankens nuvar.-de sedlar, skulle, efter den nye utmyntningsgrunden, derför erhålla en mindre qvantitet silfver, än den, hvarå sedeln lyder.
Den fördel, som genom förslagets antagande skulle oss beredas, eller att vårt mynt blefve lika med åtskilliga grannländers, är visserligen icke obetydlig, men den är ej af så öfvervägande vigt, att det för densammas tillvägabringande vore skäl att åstadkomma en sådan rubbning, som här är i fråga, hvartill kommer att, såsom vi veta, någon egentlig förlust för Banken genom vårt silfvermynts större silfverinne håll icke upkommer, enär silfverexporten härifrån och till utlandet nästan uteslutande sker i silfvertackor, dervid endast vigten tages i beräkning.
Det silfvermynt, som utaf resande utföres, torde ej upgå till så stor qvantitet, att någon förlust i egentlig mening kan sägas derutaf blifva en följd, och det är i alla fall bättre, att vi vidkännas en ringa förlust än att vi genom en förminskning af myntets silfverinnehåll skulle gifva anledn. till skrik om myntförsämring.
Jag hemställer i synnerhet till Hr von Hartmansdorff, hvilken i allmänhet icke är särdeles benägen för förändringar, huruvida det vore skäl att vidtaga en åtgärd, som kunde framkalla en sådan opinion.
Jag för min del anser sådant böra sorgfälligt und - Den 22 Februari e. m. 233 vikas och anhåller derföre, att R. o. Ad. behagade afslå Hr von Harlmansdorffs förslag.
Om vårt silfvermynt skulle, till skrot och korn blifva lika med Norska och Danska Silfvermynlet, så skulle
Silfver-innehållet i vårt mynt förminskas med nära 5 Ass, hvilket enl. myntbeslämningslagen vore en myntförsämring.
Vid frågans behandling i Ulsk. uplystes, att under de sednare åren, en ganska obetydlig summa mynladt silfver utgått ur Banken, och att nästan lika mycket återkommit lill Banken och Riket, hvaraf följer, att den befarade nedsmältningen af vårt silfvermynt i utlandet måste vara ganska ringa.
St-r nu medgifvit, att Banken fick draga vexlar på Hamburg till ett värde af mill:r R:dr, så lära de som hafva affärer utrikes, heldre köpa sådane vexlar från Banken, som ej behöfva assureras, eller tillhandla sig från Banken, silfvertackor, hvilka innehålla fint silfver, utan någon tillsats af Koppar, än att afsända klingande mynt, för den lumpua vinsten af något koppar, då, som uplyst är, någon nedsmältning i större skala, icke lärer förefinnas, måste jag yrka afslag å motionen, alt göra vårt silfvermyut lika med del Norska och Danska silfvermyntet, synnerligen, som en myntförsämring derigenom upkommer, ehuru obetydlig.
Jag har icke upgifvit ifrågavar:de förslag för att derigenom göra tiotalsräkningen förhatlig, enär jag på samma gång yrkade att nedsättning af myntets silfverinnehåll borde ske, antingen nämnde system antoges eller icke.
Man påstår, att inga skäl för ändringen blifvit af mig anförda.
Jag har dock anfört det skäl, att vi, i våra förhållanden till utländningen, ej få den ringaste ersättning för vårt mynts högre silfverhalt, ej heller för den ymniga kopparen deri, utan tvertom förlora derpå.
Det är egentligen genom likheten med Hamburger-B:ko, Holsteinska, Danska och Norska Speciel-, som vårt mynt ingår i verldshandeln.
För resande är värt silfvermynt, likasom silfvermynt i allmänhet, allt för stort och ovigt alt till större belopp medföras.
Den förlust, som skulle oss tillskyndas genom Speciemynts uttagning af resande, kan derföre icke blifva betydlig, emedan de ej lära utföra det lill större belopp än som erfordras för att betacka de första rese-utgifterne, helst tillgång å Preussiskt mynt under flere år här i Stockholm funnits.
Det var således icke med afseende härå, som jag framställde mitt förslag, utan för att förebygga den allmänna förlust, vi genom vår nuvande utmyntning få vidkännas.
Det är klart, att i den män vårt silfvermynt innehåller mera silfver och jemväl mera koppar än de Norska, Danska och IIolsteinska Specierna samt Hamburger-B:ko, utan att vi likväl få mera derför, i samma mån är det begärligare till nedsmältning, till skada för oss och vinst för utländningen.
Inlösning af våra före den af mig yrkade ändringens införande utfärdade sedlar kan obehindradt ske med det gamla myntet.
Det som hädanefter präglas torde ej behöfva dertill användas.
Skulle det dock ske, så kan man lägga till 1 sk. b: ko på Specien, Man säger att denna förändring bordt äga runi på samma gång 234 Den 22 Februari e. m. sorn raynllagen antogs.
Det är sannt; men derföre att det då försummades, bör det väl icke alltid uraktlåtas.
I första §:n af denna lag heter det: ”att 128 sk:r eller 2| R:dr Specie skola gälia lika med En R.dr i silfver, efter den, med afseende å slagskattens beräkning i myntet af K. M. och R.
St. förändrade 1664 års myntfot.”
Följaktligen medgåfvo R.
St. sjelfva, att de gjort en myntförsämring.
Då var ändring icke farlig, men nu skulle hon medföra stor våda!
Jag kan icke inse att man begagnat sig af ordet myntförsämring i 'annat ändamål, än att dymedelst afskräcka oss från ändringens antagande.
Mina motståndare hafva till mig hemställt, huruvida jag, som i allmänhet så envist håller mig fast vid det gamla och bestående, icke ville vid detta tillfälle, handla efter samma grundsats.
Med anledn. häraf får jag förklara, det jag icke vill bibehålla det gamla längre än jag finner det vara bättre än det nya.
Inträffar motsatsen, är jag, såsom nu, genast färdig till förändring.
Ur von Kratmer:
Till följd af hvad jag å f. m. yttrat derom, alt Specie-R:dro borde hos oss bibehållas såsom myntenhet, enär densamma är en gemensam myntenhet för bela Norden, anser jag mig nu förpligtad att biträda II:- von Hartmansdorffs förslag, att silfverinnehållel i vår Specie-Rulr mätte nedsättas till likhet med de öfriga Nordiska Specierna.
Man har, enl. min åsigt, i denna fråga fästat sig för mycket uteslutande vid förhållandet i Hamburg.
Betrakta vi förhållandet hos oss samt i Danmark och Norrige, så finna vi, att det leder till mycken obeqvämhet i handel och vandel, att det ena landets silfvermynt icke i värde motsvarar det andras.
Jag tror att det skulle blifva till stor fördel för rörelsen, isynnerhet å alla gränsorter, ifall det ena landets mynt vid liqvider ansåges lika fullgodt som det andras.
Hvad myntförsämringen eller statsbankrutten angår, så tror jag att dermed icke vore så farligt.
Om man t. ex. utsatte en viss prsescriptionstid af 5 ä 6 år, under hvilken hvar och en, som hade Bankens sedlar finge tillvexla sig silfvermynt efter den gamla utmynlningsgrunden, skulle ju den, som sådant uraklläte, sjelf hafva förvållat den ringa förlust han sedermera, då endast nytt silfvermynt lemnades i utvexling, finge vidkännas.
Jag vill visst icke påstå, att ett dylikt stadgande vore det lämpligaste; mera ändamålsenliga föreskrifter kunna troligen påhittas, ifall BankoUtsk. får tid att tänka på saken.
Det vill synas mig som om BankoUtsk. allt för summariskt behandlat denna fråga, och förenar jag mig, på dessa skäl, med Hr von Hartmansdorff uti hans yrkande om punktens återremitterande uti ifrågrde hänseende.
Det är förvånande att höra, huru man här betraktar en förändring i myntvärdet såsom en obetydlig och lätt åstadkommen sak.
Såsom skäl till en sådan förändring förebäres hufvudsakligen, dels att vi förlora genom vårt fullvigtigare mynts nedsmältning hos utländningen, dels ock att vi vid utvexling af vårt mynt med våra grannars icke erhålla någon mellanafgift, ehuru det Svenska silfvermyntet innehåller mera silfver än deras.
Den 22 Februari e. m. 235 Hvad nu först nedsmältningen angår, så är det icke upgifvet, huru stor förlust oss derigenom tillskyndas.
Att den troligtvis är af föga betydenhet, synes deraf, att, på sätt här blifvit anfördt, qvantitelen af myntadt silfver, som under de sednare åren till utlandet blifvit utfördt, är ganska ringa och icke torde förete stor skillnad emot hvad åter inströmmat.
Jag är icke i tillfälle att i afseende å dessa förhållanden lemna bestämda sifler-npgifter, men jag är af den mening, att förlusten varit ringa eller ingen, ty när silfver utföres, har man fått valuta derför och hade dess värde varit mindre, så hade äfven valutan rättat sig derefter.
När således den valuta, man för myntet erhåller, lämpar sig efter det sednares värde, så torde en hvar linna, att det är likgiltigt, om myntet har ett större eller mindre värde.
Det leder till samma resultat, ty hade silfvermyntet ett mindre värde, blifver ett större belopp deraf utfördt och tvertom.
Vidkommande åter förhållandet med våra grannriken, så är det först nyligen man i Danmark och Norige velat emottaga de Svenska Silfver-Specierna al pari med de Danska och Norska.
Således har hilintils ingen förlust för oss i detta hänseende ägt rum.
Den som hädanefer kan inträffa, blifver troligtvis ganska obetydlig, men skulle motsatsen inträffa, mäste det förmärkas och då först är det skäl alt söka afhjelpa missförhållandet, men en af erfarenheten icke bekräftad utan endast befarad förlust är, i min tanke, icke ett tillräckligt skäl för vidtagande af en så betänklig åtgärd som en myntförsämring.
Den blefve icke så obetydlig, som man velat påskina, och Banken torde få ganska svårt ätt ersätta de förluster, som derutaf blefve en följd.
Skillnaden emellan en Svensk Silfver-Specie och den Danska eller Norska, är ungefär 1 sk. 8 rst.
Svenskt Rgsmynt.
Blefve nu det Svenska silfvermyntet nedsatt till likhet med det Danska och Norska, finge den, som ägde 4 R:dr rgs i sedlar, motsvarande 1 R:dr Specie, vid tillvexlingen af det nya silfvermyntet 1 sk. 8 rst. mindre än förut, hvilket på 1 R:dr gölen förlust af ungefär ^ sk. eller circa 1 proc.
Genom förändringen skulle således den, som ägde 100 R:dr rgs förlora 1 R:dr, den som ägde 10,000 skulle förlora 1,000 o. s. v. Man säger att denna förlust skulle afhjelpas dermed att Banken invexlade de utelöpande sedlarne emot det gamla silfvermyntet.
Banken har icke Silfver-Specier, motsvarande 20 milhr R:dr b:ko och således är den af Hr Kraemer föreslagna inlösningen overkställbar.
Att utsätta flere år till en sådan inlösning skulle medföra förvecklingar af den mest besynnerliga art.
Det nya silfvermyntet skulle endast utvexlas emot sådana sedlar, som utgifvlts efter myntförändringen, under det att det gamla myntet utbyttes mot de gamla sedlarne.
Det torde blifva kinkigt nog för Hrr Banko-Fullmäktige och ibland dem Hr von Hartmansdorff, i fall han vid den tiden fortfar att vara ledamot af Bankens Öfverstyrelse, att låta ombesörja en sådan utvexling, och många förvecklingar skulle vid verkställigheten deraf upkomma, likasom jag tycker mig märka mycken förveckling i begreppen i hänseende till denna fråga Skulle det äfven vara möj ligt att i Banken åstadkomma en sådan in- och utvexlings-anstalt för Bankens Utelöpande sedlar, huru skulle det tillgå med de summor, 236 Den 22 Februari e. m. sorn äro utfästade i förskrifningar, hvilka löpa nian och man emellan.
Med ett ord, jag finner förslaget så underligt, att jag anser allt vidare ordande derom öfverflödigt, och anhåller om R. o. Ad:s afslag å detsamma.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att då man år 1830 gjort en stor myntförsämring, kunde man gerna nu företaga sig en liten.
Detta är en sats, sora jag för min del icke kan gilla.
Myntförsämringen år 1830 var framtvingad af nödvändigheten.
Myntförsämringen hade fortgått under en mängd af år, så att det hlef en oundviklig nödvändighet att reglera myntfoten, hvilket älven skedde, på ett, enl. min öfvertygelse lyckligt sätt.
Men för att fortfarande njuta frukterna af denna lyckliga reglering, är det nödvändigt all vi icke vidare göra någon försämring i myntets värde.