Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domstolar nes stridiga åsigter uti denna fråga väckte förargelse, till häfvande hvaraf man vid förra Riksdagen antog den lag, hvars uphäfvande Hr Ribbing nu motionerat.
Sedan jag lemnat dessa uplysningar, skulle jag förmoda, att läsarnes omnämnande vid detta tillfälle icke kan vidare anses alldeles opåkalladt.
Creutz har klagat öfver benämningen läsare, såsom alldeles olämplig.
I ani. häraf får jag fästa Frihms upmärksamliet derå, att jag ingalunda yttrat mig om benämningens större eller mindre lämplighet.
Jag är icke auctor till densamma och har således icke eller någon skyldighet att derför ansvara.
För min del har jag snarare ansett, att de s. k. läsarne läsa för litet och icke för mycket, enär de läsa endast hvad sorn skrifves å ena sidan, men icke vilja taga kännedom om hvad som anföres å motsidan.
Äfvenledes har jag, ofta vid samtal ined 248 Dea 19 November. med personer, tillhörande sekten, framhållit motsägelsen emellan deras föreburnä nit för religiös uplysning och den verkliga liknöjdhet de ådagalade derigenom, att de icke förskaffade sig förmåga att läsa Nya Testamentet på grundspråket, utan åtnöjdes med en ganska bristfällig öfversättning, Då härtill icke kunde erfordras mer än några månaders allvarsam läsning, trodde jag att de, sorn icke kunde förmå sig härtill, icke eller rimligen kunde anses läsa för mycket.
"Frih. Schulzenheim:
Under denna nu pågående discus sion förebrådde nyss en värd talare Hr Cederschiöld, derföre att han anlagt för mörka skuggor på den tafla han updragit öfver det tillstånd som är i landet och framdeles torde upkomma; men jag hemställer till Hrr:ne allesammans om denna framställning verkligen var målad i så mörka färger, och jag vill tillåta mig att anmärka, det den snarare var målad i för ljusa; ty mine Hrr! det predikas, Gud nåde oss så visst! hvilket vi äfven hafva hört här, en frihet som går så långt, alt det snart icke skall finnas någon ordning alls, ty när man gäckas med och bespottar den religiösa handling, som kallas vigsel, och borttager straffet för den sjelfgjorde prest, som utdelar nattvarden, så böra pär consequence äfven de, som roa sig med att döpa och confirmera och första gången utdela nattvarden vara fria från straff.
Det är visserligen mycket vackert att fram komma med predikningar om frihet, och vi hafva i dessa dagar sett huru representanter för en press, som under en lång följd af år med hätskhet och motvilja förföljde och gisslade läsarne, nu står på samma linea med dem.
Hvarföre arbeta de gemensamt?
Jo, derföre att de arbeta för uplösning af det bestående!
Jag beder Eder, mine Hrr, att gifva akt på några exempel, som jag vill framställa, för att visa hvart det skulle taga vägen, om denna nu begärda gränslösa frihet skulle vinnas; om i en familj, då ett barn blifvit födt, och modern ligger sjuk, genom gemensam öfverenskommelse makarne emellan, dopet upskjutes en månad, är det då roligt för besagde makar, att sedan, när dopet skall verkställas, af laglig presterlig myndighet, få, i likhet med hvad Frih. Creutz anspelat, höra amman, som är läserska, säga: »Det här är onödigt, ty den saken gjorde jag för en 14 dagar sedan»; tycka Hrr:ne att lysning bör tagas bort och vigseln ske efter 2 å 3 dagars bekantskap, att confirmationen, denna vigtiga handling, skall, då ett ungt hjerta första gången blifvit rördt, få ske, föräldrarne ovetande af en drang eller kanske af en källarmästare, jag vet knappt hvad jag skall nämna för någon.
Jag delar, i likhet med Frih. Creutz, åsigten om det origtiga att tvinga till begående af Herrans Nattvard, men jag hemställer å andra sidan, om icke Staten, då den skall använda tjenstemän, har rätt att fordra att de ega religiös bildning och moralisk frejd, d. v. s. att den, som erhåller ett embete, innan han aflägger sin embetsed, skall bevisa att han tillhör den Protestantiska trosbekännelsen; jag anser t. o. m. att de, sorn draga vapen för vårt gemensamma fädernesland, der denna tro är förherrskande, äfven böra tillhöra densamma.
Jag hemställer äfven, mine Hrr, om icke (en sak som är sagd förut, men ej kan sägas för ofta) här - Den 19 Kovember.
249 igenom dörrarne skulle öpnas för katholicism, hvilket måhända icke vore en så förfärlig olycka, men, hvad värre är, äfven för mormonism, ty mine Hrr, om det icke är straff för den, som viger en person med en annan, utan att ens vara prest, så behöfver det ieke vara straff, om han viger 2, 3, 4, 5.
Här har blifvit yttradt, men det var förmodligen en lapsus verbi, att det vore nog om 2 personer vore närvar:de, när en person vigde en annan, för att äktenskapet skulle vara lagligt, hvarigenom således lysningen skulle vara obehöflig.
Jag hemställer till Hrr-.ne om sådant låter sig förena med ordningen inom Staten?
Slutligen vågar jag göra framställning till Hr Gr. o.
Landtm, huruvida det kunde vara mot något Grundlagens bud stridande, om, då våra göromål äro vigtiga, då hvar sak bör behandlas i sitt sammanhang, Hr Gr. o.
Landtm, hemställde till Ståndet, om icke, i den händelse flera vore sinnade att inkomma med motioner i ungefärligen samma ämne, t.
ex. der fråga vore om religionsfriheten, att de kunde inkomma på en gång, ty tiden är dyrbar och olikheten mellan motionerna är ickesärdeles stor.
Det hände för någon tid sedan i det Hederv.
BondeSt. att frenne talare, med ungefärligen samma ordalag, upträdde och väckte motion i samma ämne.
Frågan var nemi. om hemmansklyfningen.
Talmannen vände sig då, emedan han anade utgången, till Ståndet, med förfrågan om det funnes några flera, som hade detsamma att föreslå.
Der funnos då 8 till som hade samma förslag utan någon förändring.
De förenade sig då i en gemensam motion.
Kunde det icke gå an att göra detsamma här, så finge vi saken afgjord, och vi skulle icke få sådana skärmytslingar som nu, då vi icke äro förberedda och sysselsatte med helt andra ämnen.
Schulzenheim, enl. min upfattning, icke hållit sig till det ämne, som här är i fråga, nemi.
Sacramentallagen, så anser jag det icke vara skäl, att ingå i vederläggning af flera änmärkmr han gjort, ang:de äktenskaps-, dop- och konfirmationsfrihet.
Det är frenne ämnen, angide hvilka Frih. Schulzenheim talat; jag ingår icke i vederläggning af de tre olika frågorna, men när de komma å bane, skall jag bedja att få svara Hr Frilen.
Hr Cederschiöld har talat om löse- och bindenyckeln.
Jag vill fästa upmärksamheten på hvad denna saken innebär, enl.
Skriften och Luthers lära; ty med afseende härpå, stå de på samma parabel.
Den är icke lagd i presterskapets hand, utan i alla trognas, i alla kristnas händer; det heter: »Hvilken J förlåten synderna, dem förlåtas de, hvilken J behållen dem, dem varda de behållna.»
Nu frågas, hvad menas med detta ordet J?
Jo! säger Katholska Kyrkan och Påfvedömet, dermed menas presterna; jol säger Svenska Kyrkan, dermed menas Svenska Kyrkans prester.
Detta ordet »J» talades icke till några andra än vår Frälsares lärjungar, och således i alla tider dem, som ledas af Hans Anda och tro på Hans Namn.
Separatisterna kunna och vilja således icke förena sig med Statskyrkan, emedan makten att lösa och binda samt Nattvardens utdelande uteslutande är lagd i presternas händer.
Blifver, såsom jag hoppas, Sacramental-lagen uphäfd, föreställer jag mig, att, 250 Den 19 November. på samma sätt som i andra länder, der dessa saker äro fria, här skola incorporera sig fria församlingar, som välja till lärare dem de hafva förnummit vara rätta predikare af Guds Ord, och med hvilka de gemensamt anamma Nattvardens sacrament, och detta med en efter Bibelordets öfverensstämmelse lämpad ordning, som på intet vis lärer eftergifva Statskyrkans.
Som förhållandet nu är, hvilket jag förra gången omnämnde, äro Separatisterna icke nöjda med att anamma Nattvarden i Statskyrkan, emedan de ogilla, icke allenast Kyrkans ritualer och ceremonier, utan äfven i allmänhet presternas ' både predikosätt och enskilda förhållanden.
Jag anhåller om ursäkt derför att jag en gång till upträder i denna fråga och får förklara, att jag icke skulle gjort detsamma, om icke Frih. Schulzenheim, med eller utan afsigt och mot rätta förhållandet, gjort citater ur mitt yttrande.
Jag har nemi. aldrig sagt. hvarken att jag, eller någon annan med mig lika tänkande, önskade få i lag stadgadt, att äktenskapet skulle giltigt anses, så énart detsamma vore konstateradt af 2 personer; jag har endast tagit mig friheten att, med anledn. af ett utaf Frih.
Schulzenheim fäldt yttrande, det han ansåg ett af en annan talare omnämndt förhållande, att en far vigt sin dotter, för en omoralisk handling, tillkännagifva, att jag för min del icke kunde så bedöma nämnde handling, och såsom skäl för denna min åsigt anmärkte jag, att ända till Tridentinska Mötets beslut fanns inom den kristna församlingen icke någon vigsel, utan att den då först påbjöds, och således är en Katholsk inrättning, som sedermera öfvergått till oss.
Då således, icke blott i den första kristna tiden, utan sedermera, ända till efter Reformationstiden, äktenskap ansågs giltigt, blott det var frivilligt, samtyckt mellan man och qvinna och detta samtycke var intygadt af en tredje person, torde svårligen någon kunna på fullt allvar påstå, att det är en omoralisk handling, att ingå äktenskap utan att vigas af prest.
Hvad åter Hr Cederschiöld här har nämnt om den absolution, som skulle predikas af läsare, så får jag säga, att, utan 1 at.t uttala något omdöme derom, huruvida absolutionen bör finnas eller icke, hvilket jag anser, att hvar menniska bör få afgöra med sitt eget samvete, vill jag blott säga, att Hr Cederschiöld gör orätt i att påstå, att det endast är läsarne, som ovillkorligen påyrka absolution; ty tvärtom föreskrifves absolution i våra bekännelseskrifter, och Apologia confessionis Augustanae uptager bikten såsom det tredje Sacramentet.
Hvad åter den skilnad angår, som Hr Cederschiöld anmärker, så ligger den blott deri, att presterskapet eller Statskyrkan säger, att absolutionen skall utdelas af en prest, då deremot de s. k.
Separatisterna förmena, att den kan utdelas af livar och en sann kristen, samt att de i sådant fall anse absolutionen lika giltig, som om den utdelats af en prest.
Detta är en sak, som egentligen borde vara föremål för en teologisk afhandling, men jag har ansett mig böra nämna derom, för att underlätta upfattningen af denna fråga.
Hindrad af embetsgöromål, att vara nämnde från discussionens början, kan jag icke Den 19 November.
231 uptaga till besvarande alla de vigtiga inkast, sorn blifvit gjorda mot Saoramental-lagen.
Visserligen bad Hr Ribbing, innan han väckte denna motion, att jag skulle sticka mitt svärd i skidan, men jag kan ej underlåta, att kasta några blickar på denna lag, som åstadkommit så många tvister.
Kort före den tid, då Sacramental-lagen fick gällande kraft, inträffade den stora egenheten och besynnerligheten, att en af hufvudstadens Tidningar, som utgifves i Evangelisk syftning och som tagit till upgift, att vara Evangelii målsman, fällde det yttrandet, att om denna lag blefve gällande så skulle Tidningen meddela ett godt och vist råd åt alla dem, som skulle handhafva lagen.
Sedan meddelade Tidningen detta råd, som var, att ingen skulle eller borde iakttaga och efterlefva denna lag.
Såsom förelöpare för detta evangeliska råd finna vi, att straxt innan denna lag utkom till efterlefnad, upmaningar utgingo från åtskilliga håll och kanter, för att åvägabringa en oppositionsyttring mot densamma.
I spetsen härför stod allt hvad det pietistiska partiet har mest lysande, och inga medel sparades för detta ändamål.
Antalet af de petitionerande upgiek till 1,900 personer; men låtom oss anmärka, att der icke fanns mera än 10 sådana personer, som i första rummet skola handhafva denna lag.
Att en motion om denna lagstiftning någonsin blifvit väckt, och att af denna motion blifvit en lag, borde ingen, som närmare känner förhållandena, förundra sig öfver; den var verkligen af behofvet påkallad.
Det har händt här inom hufvudstaden, att vid en konventikel sacrameuterna utdelats, men härvid nöjde man sig icke med att begagna vin i kalken, utan man begagnade blod.
Vidare har det händt vid en konventikel, äfven här i hufvudstaden, att Nattvarden utdelats åt en flicka, som var 10, och åt en, som var 12 år gammal.
Att ej åtal blifvit väckt mot dessa förhållanden, borde förundra en hvar på det aldra högsta, men det intoleranta presterskapet i Stockholm ansåg det vara bäst, att ensamt med andans svärd utkämpa striden, och lyckades i detta fall på ett öfverraskande och förunderligt sätt.
Om sådana tilldragelser hafva sedan egt rum, vet jag ej.
Hvar och en af Eder, Mine Hrr, som har hört genom tidningarne eller mellan fyra ögon, med hvilken bitterhet man utfarit mot de stora och höga böterna, beder jag att få göra upmärksamhet på, att denna bitterhet ingalunda gör sig gällande derföre, att dessa böter förefinnas, utan emedan denna lag lemnar i Svenska presternas händer icke allenast att vaka öfver, utan äfven att undervisa, till sig kalla och bereda dessa vilseförda.
Det är detta, Mine Hrr, som man icke tål, och det är med anledn. häraf, som man talar om förtryck och faran af att lemna för stor makt i presternas hiinder.
Då jag sista gången hade äran att hafva ordet på detta ruin — jag ber om ursäkt, att jag gör denna öfvergång —, så gjorde en ledamot mot mig den anmärkn., att man icke sökt att med andans svärd vederlägga de osanningar, som göra sig gällande.
Min motion visade, att jag önskade det striden måtte utkämpas med andans svärd.
Hvad annat åsyftade jag, när jag yrkade, att de skrifter, som kolporteras, borde namngifvas för prest, konsistorium och kyrkoråd, så att man visste mot hvilka fiender och villfarelser man skulle draga i härnad.
Det är 252 Den 19 November. detta, som man har mot Sacramental-lagen.
Det torde knappast finnas någon enda af mina motståndare, som ieke vill medgifva, att ingenting inom Religionen är så heligt, som just Sacramenternas handhafvaude och förvaltande.
Böra då dessa läggas i hvar mans hand, böra dessa kunna handhafvas af den, som icke har något ansvar, hvarken inför Kyrkan eller Staten?
Jag tror det icke och skulle verkligen beklaga, om den stund någonsin inträffade, då i Svenska lagen icke funnes några straffbestämmelser, som tyglade oell tillbakahölle detta våldförande och kränkande af det heligaste och vigtigaste, som är menniskorna gifvet.
Jag hade hoppats kunna undvika, att vidare upträda i denna fråga, då så många föreg:de talare före mig, deri yttrat sig, alla bifallande det förslag jag framställt, om än under anförande af olika motiver, hvilka icke instämma med mina, såvidt de innefatta något störande i kyrklig oeh annan ordning; men då Hr Tham ytterligare förfäktar sin, mot min motsatta, mening — måhända hade han kunnat bringas på en bättre öfvertygelse, om han hört de föreg:de talarne —, så måste jag åter söka ställa frågan i sin rätta dager:
För många bland K. o. Ad:s ledamöter, synnerligen de yngre, torde anlednme icke vara bekanta till den lag, om hvars uphäfvande jag väckt motion.
I de norra, glest bebodda landskaperna, der vägen till kyrka och prest är lång, bildade sig längesedan, och fanns redan 1814, då jag vistades i dessa trakter, s. k. läsare-sammankomster, och då presterskapet icke der bevakade hvad som förehades, upstodo bruk, sorn afveko från de vanliga i vår kyrka.
Att presterna, om än de velat, icke alltid kunnat förekomma detta, i anseende till de stora afstånden och svårigheten att framkomma, vet jag bäst, som till fots, emedan intet annat sätt fanns att färdas, tillryggalagt t. ex. den långa vägen mellan Luleå och Qvickjocks prestgård, troligen öfver 25 mil.
Dessa söndringar i Kyrkan, således stundom föranledda genom afstånden emellan kyrkorna, möttes emellertid från sjelfva Styrelsens sida med foglighet och utskickande, om icke af s. k. kolportörer, dock af andra lekmän eller till och med lagens män, icke att hota med stränga lagar eller deras tillämpning, utan för att, med Guds ords tillhjelp, söka föra de söndrade åter till kyrkan; hvilket ock lyckades.
Ibland dessa utsände minnes jag särskildt en President i Svea HofRätt, en domstol, som vid afgörande af religionstvister sedan icke förnekat hans grundsatser.
Andra tider kommo; de affälligeansedde skulle lagforas.
Jag har händelsevis med mig en tryckt skrift, ställd till den inom samhället, inför hvilken man icke gerna framkommer med oriktiga upgifter, den lyder på ett ställe så här: »Bilagde betyg, Litt. A., och sammandrag Litt. B., visa. att blott i Norra Helsingelands fögderi, under åren 1851 till 1854, 427 personer blifvit, för det de tagit Nattvarden utan biträde af någon vigd prestman, af Bergsjö och Forssa HäradsRätter dömda att böta 8,493 R:dr b:ko; och som en stor mängd af desse sak - Pen 19 November.
253 fällde varit fattige, hafva de dels blifvit beröfvade sitt nödtorftiga lifsuppehälle, dels måst undergå fängelse vid vatten och bröd.» Vidare: »Hosföljande sammandrag af saköreslängderna vid Orsa, Elfdalens och Södra Särna sockens Tingslag, Litt. C., visar, att blott under åren 1 ti5ti till 1854, för dylika brott och för sammankomster till enskild Gudstjenst, 210 personer blifvit fällde att böta 5,224 B:dr Inko.
»Af sådana exempel kunde ett stort antal ur Domstolarnes archiver framdragas. — —»
JioiHattens mildrande mellankomst, att borttaga dessa böter och straff, då besvär der anfördes, har således icke gjort till fyllest, utan böterna måtte verkligen hafva utgått eller förvandlats till motsvarande kroppsstraff.
Den strängare meningen har, efter målens ytterligare fullföljd, gjort sig gällande och till och med blef, vid sisth Riksdag, antagen som lag och af K. M., den 7 Mars 1855, i nåder gillad och utfärdad.
— Det är nu dennas borttagande jag yrkat.
I min motion derom har jag yttrat betänkligheter vid en lagstiftning, som icke ser till uphofvet.
De yttre anledmne till söndring inom Kyrkan i Norrland har jag angifvit, och att uptaga frågan om de inre i allmänhet, torde vara öfverflödigt, då de äro så ofta, äfven här, afhandlade, om ieke utredda.
De utskickades underd. berättelse äfven derom, afgifven då de till hufvudstaden återkommo, torde emellertid icke böra till sin riktighet betviflas.
Den innehöll bland annat, att dessa söndringar icke tillkommit af elak afsigt.
- Och ser man äfven något närmare på saken, torde bristande själavård inom de norra provinserna kunna jemnföras med den, i anseende till afstånden, rådande bristen på helsö vård af MedicineDoktorer och KirurgieMagistrar.
Man känner der t. ex. en stor läkare genom de föreskrifter han efterlemnat.
Man har förtroende för dem:
Några droppar, några smulor af den läkedom han föreskrifvit, anser man, vid påkommande behof och nöd, kunna stilla den upbrusande bloden, de oroliga lemmamo eller, med ett ord, verka allt godt för helsan; ja, i dödssjukdomen göra lefvande, En sådan läkedom finnes väl kanske ock biand oss här nere, men den begagnas endast efter Doktorers föreskrift.
Der uppe är tron på densamma så stark, att äfven i brist af sådana, och sedermera, utom dem, läkemedlen kommit att tillgripas och begagnas endast efter den allmänt kända Läkareboken.
Och fastän man, Jer som här, varnat för nyttjandet af kraftigare läkemedel, utan en Doktors råd och biträde, så, om det äfven händer, att de, som bryta emot varningen, bortgå med döden, anses de hafva blifvit vid lif, och att sjelfva den bortgångne Läkaren lefver bland dem.
— Kortligen, man har kommit härtill, kanske blott af nit, att hinna till och söka hjelp der den kunde som snarast eller på genaste väg vinnas, icke afsigtligen för att bryta mot föreskrifter och god ordning.
Jag för min del är öfvertygad, att goda läkemedel säkrast handbafvas af kunnige och erfarne män, hvilka fått sig updraget, att sörja för hälsovården; men tillika viss, att om än SundhetsGoll. och 254 Den 19 November. dess Ecklesiastika Öfverstyrelse skulle påbjuda dem, som, på sätt nu skett, kommit till en annan öfvertygelse, det är fåfängt att den motarbeta, på annan än öfvertygelsens väg.
Jag bar nu sökt göra tydligt, hvarför den stränga Sacramentallagen, efter mitt begrepp, bör borttagas, och 1 §:n 2 mom.
M.B. återställas till sin ursprungliga helgd.
Här midtöfver stod förra Riksdagen, då fråga om denna lag förevar, en man man ej kan förebrå, att han ju icke varit formernas och äfven de presterliga praerogat i vernäs försvarare, men han kunde icke lemna sitt bifall till ifrågav:de då föreslagna lag.
Hvad denne man yttrade derom, skulle kanske äfven nu med intresse åhöras, och jag kunde upläsa det; men till honom, som förmår gifva lif och verksamhet inom de domnade formerna, står, om icke, när ärendet återkommer, om det då skulle behöfvas, den nu saknade ledamoten af vårt Stånd som sjelf kan framföra sin mening, och det sker då bättre.
Må förliden Riksdags Sacramental-lag ånyo pröfvas till sin grund.
Dennas löshet skall då ytterligare röja sig genom den, under nuvande Riksdag, försökta påbyggnad af Hr Tham.
Under vår strid har han ofta återkommit på de tankar, att det varit han, som derunder fört andans svärd.
Jag skulle åtminstone då på denna åsigt vinna, att af Hr Tham icke anses skyldig till ansvar för något andeligt stridssätt eller verksamhet.
Rummet torde väl i alla fall freda mig; men jag aktar mera min protestantiska rätt, att äfven utom detta Riddarhus få fritt, så länge det sker höfviskt, yttra mina tankar, vore de äfven, såsom nu, emot presten eller den mening han hyllar.
Jag skulle verkligen icke hafva upträdt i anledn. af Hr Thams yttrande, derest han icke hade framställt sådanfi omständigheter, som möjligen kunde leda till en orätt upfattning af saken.
Hr Tham har föregifvit, att som skäl till Sacramental-lagens antagande verkade i betydlig mån vissa händelser, som inträffade här i Stockholm, innan den utfärdades.
Talaren omnämnde, att sammankomster egt rum, der Nattvarden utdelats sålunda, att man i st. f. vin begagnat blod.
Jag ogillar ett sådant förfarande, och jag vill icke bestrida, att, när Hr Tham upgifvit ett sådant förhållande, han måste ega kännedom om att så verkligen tillgått, men jag är fullt förvissad, att det af Hr Tham anmärkta missbruket med den heliga Nattvarden icke blifvit föröfvadt af någon s. k. läsare, och jag tror icke, att man på något sätt kan påstå, att miss bruket af en sak bör uphäfva nyttan deraf.
Det är lika orimligt att säga, att vi skola bibehålla Sacramental-lagen derföre, att missbruk skett genom Sacramenternas utdelande af lekmän, som säga, att Sacramenterna icke få utdelas af presterskapet, derföre att det missbruk verkligen inträffat, att en prest af Svenska Statskyrkan varit full, när han skulle utdela Nattvarden.
Jag hemställer om icke detta exempel är en lika stor skandal som det andra.
Till sådana orimligheter kommer man, när man vill, för att undvika missbruk, uphäfva bruket.
Kan man få några menskliga inrättningar, som icke kunna missbrukas, kan man säga det den och den inrätt - Den 19 November.
255 ningen ieke bör ega bestånd, emedan den leder till missbruk, då vet jag verkligen icke huru man bör göra och låta, hvarken i verldsliga eller andliga saker.
Således tror jag, att alla sådana exempel blott bevisa en onödig ängslan hos dem, som anföra dem, och att de icke hafva något inflytande på sjelfva saken.
Hr Tham har vidare sagt, och deri instämmer jag med honom, att Sacramenterna äro det allra heligaste, men han har tillagt, att således ega Kyrkan och Staten rätt att tillse, att de tillbörligen förvaltas.
Det är denna Statens och Kyrkans inblandning i det allra heligaste, som förkastas af Protestanterna, såsom utgörande en hufvudidé hos katholicismen, hvilken stadgar, att endast Kyrkan bör bestämma hvad man skall tro, då deremot Protestantiska läran, som just har sitt namn deraf, att den protesterade mot all mensklig makts inblandning i hvad hvar och en skall eller bör tro, hvilar just på den grund, attingen annan norm finnes för den Protestantiska församlingens tro än just Bibeln, och att hvar och en eger, att ur
Bibeln taga hvad han skall tro eller icke tro, hvilket vi finna högtidligen bekräftadt, såväl i våra bekännelseskrifter, som af vår store Reformator Luther, hvilken på det högsta protesterat mot all Kyrkans och Statens inblandning i trossaker, och det är just derföre, som religionsfrihetens vänner måste ifra mot Kyrkans och Statens inblandning i andliga ting.