Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En betjent sprang efter vatten, en annan efter eau de luce, en tredje efter husläkaren.
Officeren betraktade några ögonblick med stum bedröfvelse den smärtfulla förvirring, som herrskade kring honom.
Ändtligen gaf han sin fånge en vink att följa sig ...
Det dröjde länge innan fru Brahe återfick sin fattning.
När hon slog upp ögonen och började med redighet urskilja föremålen, befann hon sig, afklädd,
i sin säng, med läkaren och sin kammarjungfru bredvid sig.
Den sednare höll ett silfverhandfat under grefvinnans hvita arm, från hvilken blodet uppsprang i en båge och med purpur färgade det blanka kärlet.
Läkaren betraktade uppmärksamt denna lefvande springbrunn och höll i sina händer en bindel, för att hämma blodflödet, när tiden var inne.
Grefve
Piper stod vid sängfötterna och betraktade sin dotter med dystra blickar.
Öfversten grefve Brahe var redan afförd till sitt fängelse.
En kommission blef nedsatt, för att undersöka och afdömma högförräderiet.
Sorgliga veckor, som satte så många lidelser i rörelse; som bragte oro och förskräckelse bland så många husliga kretsar; som blottade så många lumpna eller smutsiga bevekelsegrunder till planen att störta statsförfattningen; som sudlade sig med så mycken förnuftsvidrig och omensklig grymhet, för att komma sanningen på spåren; som öfverbevisade de höga om så mycken låghet, de högsta om så mycken otacksamhet, opålitlighet, feghet, dubbelhet, och de små om så mycken djurisk råhet; som klädde lycksökeriet i fosterlandskänslans larf, egennyttan i allmänna välfärdens, än för att göra konungamakten enväldig och trampa folkmyndigheterna under fötterna, än för att upphöja soldathopen och dräggen af folket till herrar öfver medborgares lif och död; som mellan landsmän af olika partier uppreste ett bålverk af hat och hämnd, hvilket gjorde all försoning omöjlig, alla jemkningsbemödanden fruktlösa; och som på ofödda slägten fortplantade den inbördes bitterheten landsmän emellan, till fäderneslandets förderf, samfundsordningens undergång och envåldsherrarnes egen olycka, när känslan af allmän menniskorätt ånyo vaknade och purpurn ej längre mäktade dölja ihåligheten af den gudomliga rättens skröpliga anspråk.
Ransakningen fordrade tid, oaktadt den rastlösa ifver, hvarmed den bedrefs.
Bland de sammansvurne var det förnämligast underofficeren Puke, förut kapten i Holländsk tjenst, hvilken betedde sig med ett mod, en sinnesstyrka, som varit värdiga en bättre sak, under det man mot honom tillät sig grymheter, som illa anstodo verkställarne af ett fritt samhälles lagar.
Ingen bland högförrädarne hade så svårt att blifva hemmastadd med sin belägenhet, som Brahe.
Att vara förste grefven, och med förakt förskjutas af sitt eget stånd; att äga rang och börd, och behandlas som en vanlig missdådare; att vara öfverhetens gunstling och behöfva sina medborgares nåd; att vara en bland Sveriges rikaste magnater, (ty denna utmärkelse återstod då ännu för Braheslägten, och det blef först genom Erik Brahes sons och sonsons förvållande, som detta fordom så frejdade hus gick miste om denna sista gnista af sin fordna glans) äga palats och landtslott, men inom de trånga murarna af ett fängelse sakna lifvets vanliga beqvämligheter: allt detta var för honom så nytt, så ofattligt, att han ej hunnit göra sig reda för sin roll, innan denna redan var vid slutet af sista scenen sorgspelet.
Den första missräkningen bestod naturligtvis i sammansvärjningens misslyckande: så arresten: vidare det allmänna häktet i dertill anordnade rum på Riddarholmen: derpå dödsdomen: ja, man skulle kunna tillägga, att slutligen snart sagdt bilan föll, innan Brahe sansat sig öfver de offentliga myndigheternas förmätenhet och den kungliga nådens dvala.
Den som ej närmare kände inbilskheten, hvilken aldrig öfvergaf Brahe, skulle kunnat förledas att anse det spotska lugn, hvarmed han afhörde det förfärliga utslaget, för själsnärvaro och sinneskraft, medan det likväl endast hade sin grund i hans förutsättning, att allt skedde blott för skens skull, och att, om man också åt lagarnas stränghet nödgades offra några sammansvurne utan betydenhet i samhället, för att slå blå dunster i ögonen på den lättrogna hopen, – en Brahes hufvud likväl sutte för högt, att hinnas af rättvisans svärd.
Ankomsten af en prest, som hade sig anbefaldt att bereda Brahe till döden, blef för denne ett verkligt åskslag.
Nu först begrep han tomheten af sina så väl anspråk som förhoppningar.
Nu utropade han i sin förtviflan: »att Deras Maj:ter icke förtjente, »det en bra karl lade sig ut för dem.«
Nu sammanskref han för sin son (densamme, som var tillstädes vid faderns arrestering) en instruktion i sexton punkter – ett politiskt testamente, hvars äkthet likväl sedermera är vorden ifrågasatt – i helt annan anda och riktning än de satser, Brahe förut bar på tungan, och den vandel han förde.
»Var mån om friheten – hette det nu – och lagens »bestånd.
Sök icke öfverhetens förtroende, och kom »ihåg, att din fader varit den enda af hela ätten, »som, med allt menskligt förakt för favoritskap, lik»väl till sin olycka, stött sig på hoftrappornas falska »halka, endast deraf, att han glömt Guds styrkande »hand, och förlitat sig derpå, att förr än något ondt »skall ske, så kunde han väl hålla tillbaka.
Skulle »din öfverhet fråga dig om något råd i dess företa»gande, så visa den med underdånighet till dem, som »detta embete bekläda; och gå icke obuden till råd»gifvare.
Du torde väl tro, att det är hvar under»såtes pligt att råda sin öfverhet; men frågas dig »något olagligt, så påminn dig hvad lagen säger, att »ej derutinnan ingå.
Sker det annan gång, gif det »vederbörligen tillkänna.
Frågas dig åter något lag»ligt, så vis ifrån dig på dem, som råda skola.
Skulle »fåfängan förleda dig att tjena och du sjelf blefve »Rådsperson, så gif ej andra råd i kabinettet, än som »kunna stå i Rådsprotokollet.»
Så hade det Braheska öfvermodet snöpligen sjunkit ihop, och bäfvan, vemod och ruelse intagit dess ställe!
Den stolte hofmannen hade på en gång blifvit en ångerfull syndare, enväldets apostel en laglydig republikan.
Hoppet om förskoning eller åtminstone mildring i straffet hade sin dryga del i dessa tankeyttringar.
Brahe förmodade, att det skulle stämma de maktägande till miskund, om han sökte hos sin son inskärpa grundsatser af sådan halt, hvilket tillika innehölle en vink om ett förändradt uppförande å hans egen sida, om man skänkte honom lifvet.
Så snart dödsdomen blef bekant, for grefvinnan Brahe till Drottningholm, der hofvet då vistades, och kastade sig för konungaparets fötter.
Från de höga läpparna flöt endast balsam och honung; men i känslan bodde is och i de kungliga tankarna endast längtan att blifva qvitt den besvärliga bönfallande.
Konungaparet tyckte – och det framskymtade äfven under samtalet med fru Brahe – att hennes man gjort bäst, om han lydt gref Hårds råd och följt hans föresyn samt begifvit sig på flykten.
Brahe hade då på en gång räddat sig sjelf och sparat sin öfverhet den förlägenhet, hvaruti hon blifvit försatt, då hon nödgades blifva ett overksamt vittne till sina förnämsta kreaturs bestraffning.
Konungaparet hänvisade slutligen den förtviflade makan att söka beveka landtmarskalkens och talmännens hjertan, ty i detta fall tillhörde benådningsrätten ständerna, hvilka det förmodades ej vara omöjligt att öfvertala; men just för att vinna dem, ansåg konungaparet för den olycklige grefven förmånligast, att öfverheten ej blandade sig i saken, emedan ständerna ej ville veta af en delad myndighet och, för att visa den i hela sin vidd, sannolikt skulle afslå en bön, som beledsagades af en kunglig förbön.
Om också någon sanning fanns i denna åsigt, var det dock hufvudsakligen för att undgå ytterligare blottställa sig sjelfva i denna ömtåliga sak, och för att blifva qvitt efterhängsna böner och jemmer af de sakfällde högförrädarne och deras anhöriga, som Adolf Fredrik och Lovisa Ulrika på förenämnde sätt visade grefvinnan Brahe ifrån sig.
Det var grymt, det var fegt, det var otacksamt, det var svart, att sålunda lemna de förbrukade och krossade redskapen åt sitt öde; men det är, med få undantag, kungars sed, att låta andra svida för deras dårskaper, under det att de sjelfve hålla till godo gagnet och hedern af andras mödor.
Grefvinnan Brahe lemnade Drottningholm med hjertat uppfyldt af bedröfvelse och harm.
Hon beslöt, att ofördröjligen uppvakta landtmarskalken, erkebiskopen samt till och med borgare- och bondeståndens talmän, om det behöfdes och något derigenom kunde uträttas.
Hon visste ej, att det ligger i aristokratiska regeringssätts väsende att aldrig öfva barmhertighet mot högförrädare, att aldrig se genom fingern med brott, begångna af de styrandes egen kast.
Aldrig hafva i något annat kristet land så många nobiles lidit statsbrottslingars död, som i det tusenåriga Venedig.
Och eljest hade det väl icke blifvit tusenårigt!
Landtmarskalken emottog grefvinnan Brahe artigt och deltagande, men förklarade likväl bestämdt, i så skonsamma uttryck, som möjligt, att tärningen numera vore oåterkalleligen kastad.
Han hade, medan tid ännu varit, låtit gifva Brahe en vink att taga flykten, men denne hade försmått varningen, trotsat stormen och kunde ej vidare räddas.
Huru mycket
Fersen än afskydde blodiga uppträden, kunde han dock ej rycka undan lagens svärd det försoningsoffer, som den hotade samfundsordningen och medborgares på spel satta lif och välfärd kräfde.
Det vore för honom en grym pligt att vid detta tillfälle vara uppriktig; men han ville ej bedraga med ett falskt hopp, och han ansåg grefvinnan bättre belåten att vänja sig vid tankan på hvad som oundvikligt förestod, på det hon måtte kunna uppmana sin man, att använda sina sista ögonblick att beställa om sitt hus.
Fersen uppbjöd hela kraften af sin kända vältalighet att bibringa sin förgråtna frände tröst, mod och lugn; kysste vid afskedet rätt hjertligt hennes hand och ledsagade henne sjelf till vagnen.
Återvändande till sina rum, torkade den härdade statsmannen en tår ur sina ögon.
Från grefve Forsens palats for fru Brahe till erkebiskopen doktor Henrik Benzelius, som bebodde den våning en trappa upp vid Kornhamn, i huset med den öfverbyggda balkongen, der fordom drottning Christina klockan fyra på morgnarna tog undervisning af den frejdade filosofen Cartesius.
Det var just i detta samma rum, som varit vittne till ett krönt hufvuds vettgirighet, hvilken mera, än den förgängliga flärden af hennes lustbarheter, hedrar Christinas minne: det var här, prelaten emottog den vackra bedjerskan.
När man såg soffan och stolarna af masurbjörk, med dynor, öfverklädda med svart läder: ett stort skåp af valnötsträd, med lås, handtag och zirater af spegelblank messing: tvänne brunmålade hyllor, som räckte från golfvet till taket, med folianter i pergament och de mindre formaten i band af olika slag och färger: det enkla, svartmålade skrifbordet, på hvilket syntes ett stort, rundt bläckhorn af grönt glas, en hög, klumpig sanddosa af omåladt furu, en lineal af mahogony, en pennknif med dubbla blad och elfenbenskaft, något rent papper, pennor, en hög med handskrifter, en snusdosa af guld, på hvars lock var infattad en antik, föreställande ett Brutihufvud, och ett par glasögon, med bågar af poleradt stål: rummets gyldenläders tapeter: de gröna lärftsgardinerna, qvarhållna vid fönsterposten medelst smala, korta, böjda messingsstänger: en spegel, som intog endast halfva väggens höjd, af helt glas, hvars kanter närmast ramen voro prydda med förgylda blomsterarbeten, samt i alla fyra hörnen en engel, hållande en krans i ena handen och en basun i den andra: sjelfva ramen, som bestod af ett fint bildhuggeri i upphöjdt arbete, hvars rika, förgylda löfverk framsköt ett par tum framför spegelns yta: derunder, ett litet bord på fyra förgylda fötter, med en skifva af gråspräcklig marmor, hvarest stodo tvänne höga silfverljusstakar, med sina halfbrända gula vaxljus: – när man såg denna allvarsamma, tarfliga, men anständiga och snygga anordning af husgeråd, kunde man hafva fallit på den tankan, att Benzelius i medlet af adertonde århundradet satt i orubbadt bo efter Cartesius från medlet af det sjuttonde.
Föga eller intet var beräknadt på flärd och prål; allt på beqvämlighet och gagn, till och med, i ena hörnet af rummet, slaguret i sitt perlfärgade foderal.
Visartaflan gaf tillkänna ej endast timmar, minuter och sekunder, utan äfven dagarna i månaden samt solens och månens upp- och nedgång.
Deröfver syntes ett tempel, hvars portar vid hvarje timslag sprungo upp, och ett lika stort antal apostlar trädde fram ur templet, som klockan slog slag; men vid det tolfte föll tempeldörren igen, när de elfva framkommit, och hindrade den tolfte att träda ut bland de öfrige.
Prelatens drägt behöfver ingen särskild beskrifning.
Erkebiskopens kaftan och krage voro alldeles lika med adjunktens i den fattigaste landsförsamling.
De biskopliga korssen och riddarordnarnas brokiga glitter voro den tiden okända utmärkelser inom svenska kyrkan.
Visserligen bar erkebiskop Henrik Benzelius en kalott af svart sammet, men denna hufvudbonad var ej heller någon annan förmenad.
Den anstod imedlertid honom särdeles väl och skadade ingalunda intrycket af patriarkens silfverhår, som i en tunn krans tittade fram under den svarta kalotten.
Med okonstlad och hjertlig fryntlighet böd prelaten grefvinnan Brahe taga plats i soffan och satte sig sjelf på en stol, midt emot henne.
Med lugn afhörde han hennes framställning; med mildhet och vördnadsbjudande allvar besvarade han den.
I fråga om det öde, som väntade de sakfällde högförrädarne, var Benzelius lika obeveklig som Fersen.
»Er man, »fru grefvinna, bör prisa Försynen, som afvärjt »följderna af hans onda anslag, och tillåter honom »att här i tiden försona sitt brott; ty om han med »botfärdigt hjerta undergår sitt välförtjenta straff, kan »han i evigheten, genom Jesu nåd, hoppas miskund, »förlåtelse och förlossning.«
– »Men, högvördigste fader, den heliga skrift begär ju endast lif för lif, och lif har ju icke blifvit spildt?«
Den ofvan beskrifna klockan i rummet slog i detsamma tolf. Erkebiskopen pekade på apostlabilderna:
– »Ser du, min dotter, Judas, hvilken så länge verlden står blir ett mål för verldens afsky och förbannelse, han utgjöt ej heller oskyldigt blod, men han sålde det för de trettio silfverpenningarna ...
Men afbrytom ett samtal, som rifver upp ert hjertas alla sår, fru grefvinna.
Den tröst, ni behöfver, finnes endast i vår heliga religion.
Hennes famn står alltid öppen för dem, som hafva ett förkrossadt sinne och förödmjuka sig inför Herran.
Vänd dig till honom, min dotter, med kristlig förtröstan.
Jag och mina medarbetare i den stora vingården skola alltid vara redo, att skänka dig kyrkans hugsvalelse.«
Det afslag, grefvinnan Brahe sålunda fått af de begge första ståndens talmän, på hvilkas ädelmod hon egentligen hoppats, öfvertygade henne om fruktlösheten att bestorma talmännen hos borgare- och bondestånden, helst den sednares likstämmighet i åsigter med grefve Fersen var allmänt känd.
Återstod således blott ett försök till räddning, så vanskligt likväl, att Brahe och hans hustru sjelfva ej vågade bygga derpå.
Man skulle nemligen bjuda till att beveka eller muta vakten vid Brahes fängelse.
Det visade sig dock genast, att denna bevakning var oåtkomlig för alla andra inflytelser, än pligtens.
Vederbörande hade dessutom tagit sådana försigtighetsmått, att ingen rymning var att påtänka.
Hoppets sista gnista släckes likväl ganska sent i menniskans bröst.
Den drunknande håller sig fast vid den bräckligaste lilla planka, och vidskepelsen drömmer om utvägar, när förnuftet redan underkastat sig nödvändighetens lag.
Vid Rydboholm finnes en ek, som Gustaf Wasa sjelf planterat.
Braheslägtens fåfänga har diktat och gifvit fart åt sagan, att en gren faller af trädet, så snart något dödsfall inom ätten är
i annalkande.
Det är derföre man ser det konungsliga trädets grenar fjettrade af jernband, dess stam öfverhöljd med plåtar, för att afböja det förtorkades fall, med hvilket de vidskeplige förmena, att något Brahe-lif skall vara omedelbarligen förknippadt.
Dagligen sporde derföre statsbrottslingen öfverste Brahe, med ängslan, efter tidningar om Wasaeken, och då han förnam, att ingen gren brustit, att den odödlige regentens med egen hand uppdragna telning ännu efter århundraden sträckte sin lummiga medborgare-krona, oskadad, mot himlen; så hoppades han i yttersta ögonblicket på nåd, till och med vid vandringen till afrättsplatsen.
Stackars grefve! som ej begrep, att en stor mans verk afsvär all gemenskap med förräderier: att eggadt stål löser all förtrollning: och att den lyftade bödelsyxans ekskaft säkrare och hastigare bådade ett Brahe-lik, än fallet af några vissnade qvistar från eken i Rydboholms lustpark.
Den 23 Juli 1756 strömmade tidigt på morgonen stora folkskaror från söder och staden, från norr, kungsholmen, och ladugårdslandet, till riddarholmen, hvars bro var förskansad med kanoner.
Straxt derinom fanns en kedja af krigsfolk uppställd, som bildade en lefvande ringmur på något afstånd från den af sten, hvilken omgaf Riddarholmskyrkan, på hvars tätt med grafstenar späckade kyrkogård afdöda slägten voro hvarftals staplade öfver hvarandra under jorden, liksom hade stoftet af hänsofne undersåter varit bestämdt till bröstvärn ännu efter döden åt de i helgedomens grifthvalf multnade konungaliken.
Bland dessa hågkomster och vedermälen af tidens härjningar, finnes ingenting så företrädesvis märkligt och hjertskakande, som det öde, hvilket öfvergick en af Sveriges ädlaste män, den store Thorkel Knutsson, och som ännu efter sekler förföljt hans aska.
Liksom hade hans medborgerliga martyrdöd ej varit ett tillräckligt prof på en nedrig konungs svarta otacksamhet, på faran att befinna sig alltför nära i granskapet af eller i vägen för Herrans smorde, blef till och med Thorkel Knutsons grafsten bortvräkt, för att bereda större rum åt dessa konungar med Carlanamnet, hvilka i lifvet aldrig funno nog utrymme för sin äregirighet och sin herrsklystnad.
Om detta förhållande står att läsa i en tillförlitlig beskrifning:
»En af Sveriges högst förtjente män, riksrådet, »marsken och konung Birgers förmyndare, Thorkel »Knutsson, var ingen vän af munkarne, och då han »tänkte mera ömt för riket än för klostren, blef »hans fall, i bullersamma tider, lätt beredt.
Denna »värdige åldersman måste den 10
Februari 1306 räc»ka sitt hufvud under bödelsyxan, på södermalmstorg.
»Af biskop Nils Kettilsson Hvit blef han dömd ovär«dig att kristligen begrafvas, tilldess hans arfvingar, »för den skada och vanheder, bemälte biskop hade »lidit, erlagt och betalt 150 marker rent silfver, då «hans lik fick upptagas af rättarplatsen och begraf»vas i Gråmunke-klosters kyrka, hvarest någon tid »derefter öfver honom lades en sten, med en liten »minnesskrift.
Denna grafsten togs sedan bort, när »trappan till Carolinska grafven skulle läggas, »och kastades då ut på kyrkogården.«
Sedan omförmälte mur numera är borttagen, kyrkogården blifvit rensad från grafvar och minnesvårdar samt jemnad och förenad med den öfriga planen mellan byggnaderna på riddarholmen, och sedan det höga spetsiga tornet med sin stora förgylda tupp, som så länge trotsigt höjde sin spotska kam öfver molnen, tills thordönets legitime örn mot usurpatorn slungade sin vredes ljungeld, som antände tornet och störtade inkräktaren från dess svindlande thron ned i gruset, – sedan detta blifvit utbytt mot ett genombrutet torn, i göthisk smak, och ett förgyldt korss – tålamodets och lidandets sinnebild – intagit den vaksamme och frihetsälskande tuppens ställe, är kanske svårt, att föreställa sig platsen i det skick, den befanns den tid, hvarom frågan nu är.
Vid detta tillfälle var platsen dessutom anordnad på ett alldeles ovanligt och skräckfullt sätt, sådan man bör hoppas att slippa återse den.
Ty inom den lefvande ringmuren – rättare kallad spetsgården – var upprest en ställning af brädfordradt timmer, hvars ändamål att begagnas till schavott var påtagligt, i betraktande af den der anbragta stupstocken och foderalet öfverklädt med skälskinn, som inneslöt bödelsyxan.
Trupperna buro skarpladdade gevär och konstaplar höllo brinnande luntor.
En skog af bajonetter blänkte i solskenet, hvilket med strålande glorior kringjöt dygderna på riddarhustaket och kronan på Carolinska pantheon.
Den klara Julidagens qvalm ökades af den tätt sammanträngda folkmassan på riddarholmsplanen, riddarhustorget och munkbron, under det att alla fönster i granskapet voro tomma, alla rullgardiner nedsläppta, och husen syntes stå öde, medan gatornas hvimlande skaror svajade som axen på ett af vinden smekadt åkerfält, och sorlet från deras samtal liknade en aflägse brusande ström.
Ju närmare klockan led till tio, desto större blefvo trängseln, väntan, nyfikenheten, otåligheten bland hoparna i granskapet af riddarholmsbron; men vakterna varnade, att icke nalkas kanonerna och dessas åsyn gjorde djupare intryck, än befälhafvarnes talegåfva.
Dock bör, till ömsesidig heder anmärkas, att folket ingalunda med flit öfverskred det tillåtna området, och att krigarne med foglighet och höfligt bemötte dem, som mot sin vilja blefvo, medelst massans påträngande, framskjutna längre, än det höfdes.
– »Kära mor skall få se, att när allt kommer omkring få vi ingenting se,« yttrade med gäll stämma en lång, mager käring, med spetsig näsa och haka, små tindrande ögon, grå liksom håret, hvilket eljest var omsorgsfullt gömdt under ett brokigt halskläde, knutet under hakan, och hyn mycket brunare än det så kallade kaffe, hvilket för några vitten koppen såldes af en omtänksam näringsidkerska, som för tillfället öppnat sin rörelse i en närbelägen portgång.
– »Dröjer det här länge, så stryker jag också med,« svarade grannqvinnan, en undersätsig fyratioårig fänta, med feta, blossande kinder, från hvilka stora svettdroppar rullade öfver den korta halsen ned i en missfosterligt diger barm, på hvars mjuka afgrunder läsaren gör bäst att ej vidare tänka.
Hon reste sig förgäfves på tåspetsarna, för att kunna skönja något annat än de framför ståendes frånsidor, och hon svor mellanåt rätt eftertryckligt, så väl öfver deras oförskämda nyfikenhet, som stodo hennes utsigt i vägen, som öfver närgångenheten af en och annan glop, den hon var ur stånd att upptäcka med ögonen, men om hvars närvaro på stället hon förmente sig äga så handgripliga bevis, att hon med godt samvete kunnat besvärja den med tu finger å bok.
– «Om madammerna ej ha tid att vänta, så kunna de gå sin väg, och om de ingenting se, så ha de heller ingenting här att göra, bara trängas och knuffas,« röt en basröst, en af gloparnas eller någon annans bland Adams kön.
– »Nej, hör man bara på!
Är inte kronans gata kanske bred nog åt oss alla?« tog den långa magra gumman till ordet.
I denna omständighet tycktes den undersätsiga qvinnan vara af särskild mening, den hon likväl ej uttryckte annorlunda, än med en suck, hemtad från djupet af den i trängseln något klämda barmen.
Basrösten vände sig till en granne, klädd i gula nankinsbyxor och med en kikare för högra ögat:
– »Om förlof! herrn ser väl bättre, än vi andra; var så god och säg oss hvad alla de der betjenterne, med de många snörena på rocken och de långa svarta floren i hattarna, hafva för sig.«
– »Det är Brahes drängar, hvilka bära grefvens likkista, söm de ställa nedanför schavotten,« blef svaret.
– »Å, korss!
Afrättningen måtte väl ej redan vara förbi?«
– »Nej, bevars! men slägten har fått tillstånd att hemta liket och nedsätta det i Brahe-grafven.
Det är derföre de på förhand laga allting i ordning till afhemtningen.«
– »Den stackars, söta grefvinnan,« pustade den undersätsiga.
– »Än den stackars grefven då?« frågade den magra.
– »Den illa gör, han illa far,« röt basrösten.
– »Åh ja, så är det visst – fortfor den magra – när sämre folk gör något ildt, så får de släppa både skinnet och nacken till; det är som bröd i bagarboden.«
– »Lag och rätt är till för oss alla,« föll basrösten i talet, »Gud välsigne ständerna för det de inte ha något anseende till personen!«
»Amen,« ljöd ett chorus från hela flocken.
– »Men, – invände en snyggt klädd karl, som förut ej blandat sig i samtalet – det sägs, att kungen velat benåda och att drottningen lofvat nåd åt sin hofmarskalk och löpare, men att Rådet och Sekreta Utskottet satt p för nåden ...«
– »Som rätt och billigt är. – återtog basrösten – Löparen kan det väl på sätt och vis vara synd om, efter han gått de ärenden, han blifvit skickad; men hvad de andra anbelangar, så må de gerna stå sitt kast.