Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af henne fick man veta, att kapten strålade som ett solsken dagen i ände, att unga frun var glad som en lärka och rolig så man kunde dö, fast hon ibland hade som ’anfall’ — »klagodagar» — då hon bara ville ut, och då hon gret och jämrade sig, »så det var riktigt svårt höra på’et.»
Jag ville gå dit, inte en utan flera gånger, men jag fick inte, och på den tiden trodde jag det var orätt göra hvad jag inte fick.
Så dog mannen helt plötsligt af slag.
Hon bjöd inte en katt på begrafningen en gång, och det gjorde hon rätt i, fast stan kände sig stött igen.
Strax efter begrafningen for hon sin väg med sina två små alldeles bildsköna gossar, men redan efter ett par år kom hon igen och slog sig ned i huset på bärgsklinten, som det tycktes för alltid.
Människorna undrade så, men jag förstod, fast jag teg.
Uppryckt och hemlös som hon var, hade hon slagit rot i den fattiga jordmån som stått henne till buds — och så för barnens skull — och hemmets.
Fadren blef ändå som med dem här.
Ja, nu tror jag nog, att hon också slagit litet rot hos oss »Jockmockar», »som hon alls inte tål och ändå kan gå i elden för».
Visst är, att vi numera anse henne för vår mest ärade och aktade vän, utan hvilken vi inte skulle kunna reda oss mer än aldrig det!
Vi springer där jämt.
Hon är hela stans stödjepelare!
Hälsa på oss någon gång då och då en förmiddag kan hon väl göra, fast ytterst sällan det med, men på våra bjudningar går hon aldrig.
Det är nog ett minne från den tid, när hon, ett stackars ensamt, främmande barn, ovant att känna väggar omkring sig i något afseende, satt däruppe och väntade och längtade att någon af hennes eget kön skulle söka upp henne, någon hos hvilken hon kunde finna stöd och hjälp!
Mannen var ju så mycket äldre och —
Men det är inte värdt tala om den snö som föll i fjol.
Skamligt bar vi Jockmockar oss åt, det är visst och sannt!
Riktigt skamligt!
Rarare och grannare karlar än hennes gossar, får man leta efter.
En är ingeniör — en sjökapten och så tokiga i modern är de båda två, att de kan göra hur långa resor som hälst bara för att få se henne några dagar — ja, ibland bara några timmar.
Just nu var de hemma båda två.
Också var jag säker på att finna henne i sitt allra mest strålande solskenshumör — — men pytt också!
När det inte vill sig, så vill det sig inte.
Jag föll ned i en af hennes klagodagar och det i en af de värsta.
Fru Ungfrau stod midt i rummet, när jag kom, stödd på sin käpp — hon har skadat sin höft vid ett fall för några år sedan — klädd i gulsvart klädning, ljusblå spetsiga tofflor och en röd sidenduk virad som turban kring det mörka ståtliga ansiktet, där blodet ännu spelar lika varmt som när hon var 17 år.
Rummet är så späckadt af besynnerligheter och djur, hemförda från världens alla hörn — hon är tokig i djur, att det är som ett det konstigaste museum, men henne passar det riktigt bra som »infattning».
»Nej, se den Lovisa Petterkvist!» ropade hon hjärtligt.
(Hon är alltid hjärtlig, om man så skulle hemsöka henne midt i natten).
»Det kaller jack en micket schön syrpris!
Vilst du nicht sitte ned, om du kan finne rum i all denne schmörje!
Make plats, kapten!»
(Båda sönerna var inne.
Kapten lydde och jag satte mig).
»Känner du hur kvaft här är, min Lovise?
Man aldrig hafve kunne andes här — man bara kväfves här allt jämt.
Ach, den schöne schöne tid, då man gick världen fri omkring mit det schöne posetiv!
Då jack säge:
»Hoppe Bebbo!»
Und den Bebbo hoppe schönt.
Sedan jack säge:
»Hoppe Ungfrau!» Aber den Ungfrau sitte schtill.
Jack säge:
»Beppo, danse!»
Und den Beppo danse härlich kring!
Aber den Ungfrau, nicht.
Und det ben!
Jack danse på line in den luft, högt, och det ben hålle schönt.
Aber här, jack falle på det schläte golf, und det ben gå i kras!
Allt går i kras.
Ach, den schöne, schöne tid, när man gick världen fri omkring mit det schöne schöne positiv!»
»Så mutter», sa ingeniören med en humoristisk blinkning kring ögonen som han ärft efter modern:
»Gräf nu inte upp det där fördömda gamla skrället igen, utan låt det hvila i fred.»
Men nu blef hon alldeles ursinnig, eller låtsade åtminstone bli det, och rätade ut sig, så hon tycktes växa ett kvarter.
»Så’na limmler, så’na högfärdige limmler!» ropade hon och skakade sin käpp.
»Skrälle!
Hvad vare skrälle?
Hvad kan ni göre annet än kritisere!
Kan ni hoppe i det tunnband?
Danse på den line?
Promenere på de stilter?
Schtå på det hufvud?
Ni kan inte ens falle på det schläte golf und bryte det ben af!
Kruse, und prate schtrunt med fule flicker, det är det ende ni duger till.
Gå, från mina ögon, så jack schlipper se era fule siner! (ansikten).
Ach, min Lovise, barn vare till ett schtort möda und en schtor beschvär!
En micket schtor beschvär!»
Här sjönk hon utmattad ned på stol.
»Mutterlieblich — (nej, jag kan inte stafva’t!) sa kapten, en fullkomlig skönhet, och slog armen så ömt kring halsen på henne, som om hon varit hans hjärtans kär — och det är hon.
»Om du bara ville se — — —»
»Nicht», sa hon oböjligt, men i detsamma kom det något vått i ögonen, fast det såg bara jag.
»Liebest mutterlieb — — —»
(Rysliga ord att leta ut!)
»Nicht!» sa hon lika bestämdt.
Kapten suckade och kysste henne ömt på den ännu så fasta och vackra kinden, och så följdes bröderna åt ut, sedan de bockat sig som ett par riktiga prinsar för mig.
Fast det föreföll mig omöjligt, vädrade jag mormors-sorg i luften.
Mormors-sorg innan barnen ens var komna?
Hvad skulle det då inte bli se’n!!!
Knappt hade dörren fallit igen om gossarna, förrän ovädret var som bortblåst och det vackraste solsken strålade i stället.
Jag måste ovilkorligen ta af mig kappan, något som jag nästan räknat på, och en kvart senare hade vi det delikataste kaffe på bordet.
Det är inte värdt sträfva mot udden.
Att försöka täfla med fru Ungfrau hvarken i fråga om kaffe eller bakverk är omöjligt.
Kaffe och bakverk måste ligga i det tyska blodet — lika så väl som ölet.
Också har vi gifvit tappt för längesedan.
Vi pratade om allt möjligt.
Det allra trefligaste med fru Ungfrau — (gatpojkarna kallar henne fru Ungfram- och gammel-bak!) är, att man känner, att hon känner hvad man känner och att hon ändå aldrig hvarken brukar eller missbrukar hvad hon vet.
Nu kände hon, att jag behöfde muntras upp, också var hon så glad och rolig och full af historier, att mitt dåliga humör dunstade af som dimma för solen och det inom tio minuter.
Ja, till sist blef vi glada riktigt i kapp, hvilket inte kunde hindra att vi, när jag tog afsked, föll hvarandra om halsen och började gråta som om vi hade betalt för’et!
»Ach, min Lovise», sa fru Ungfrau till sist och torkade sig i ögonen.
»Ach, min Lovise, hvad får man inte lide för dem barnen, und hvad schkulle man ta sig till uten dem!»
De orden tog mig alldeles förfärligt.
Ja, så förfärligt, att jag rusade till Ada som skjuten ur en kanon.
Inga barn!
Inga barn — inga barn-barn!
Tänk, att vara mor och mormor åt dem!
Och så blygdes inte jag, som hade allt, att pösa upp mig som en giftblåsa —!
Jag borde just blygas!
Som väl var var Ada hemma, eljest tror jag att jag förgåtts på fläcken.
Jag kysste henne innerligare än jag, dess värre, gjort på länge, och gaf henne till försoningsgåfva min lilla kamébrosch, som hon är så förtjust i och som jag lyckligtvis hade på mig, och erbjöd mig att sticka hennes nya täcken, efter som jag ändå hade bågen hemma, och bjöd hela familjen på middag dagen därpå, pigor, dräng och allt, så hon skulle få hvila sig riktigt, och — —
Ja, jag visste inte hvad jag inte skulle ha velat göra, så samvetsöm kände jag mig.
Det är så utsökt ordentligt hos Ada — så rent utsökt ordentligt!
Man känner sig alltid hågad att sätta sig i tamburen af fruktan att smutsa ned de bländhvita, hårdt spända gångmattorna och rubbar man en stol, tycker man sig ha begått ett riktigt brott.
Förmaksgardinerna ligger utbredda en half meter på golfvet och afståndet mellan blomkrukorna mäts med band.
Det är han som är så — —
Ah, hvilken gemen varelse jag är!
Sitter jag inte här och hackar på mitt eget barn igen, och det, fast jag nyss kännt mig så usel och förkrossad!
— Jag ville bara säga, att bjuda till bäst man vill, så blir man gärna litet stel i ett stelt hem, och Adas hem är stelt!
Men det brydde jag mig inte en smul om i dag, utan pratade och skrattade, så barnet blef riktigt upplifvadt och kronofogden kom ut från sitt rum, så nypomaderad och fin, att han såg ut alldeles som ett oljetryck, och frågade hvad vi hade för oss: »det lät så trefligt.»
Där fick du dig en lektion till, Lovisa lilla.
Enda faran i Adas äktenskap är nog hennes stelhet, ty i botten är han liflig och het, fast pedantiskt embetsmannaaktig till det yttre!
Få se, få se, hvad jagkan duga till efter detta, jag menar i upplifningsväg!
När jag på vägen hem från Ada kom i hörnet af storgatan, så hvem stötte jag i hop med om inte med doktor Kull.
Men du min värld, hvad hade karlen gjort med sig?
Han såg 20 år yngre och hundra år lyckligare ut än när jag såg honom sist.
»Så roligt jag träffade fru Petterkvist», sa han och räckte fram hand med ett riktigt strålande leende.
»Jag var just på väg till herrskapet.»
»Hå hå?» sa jag, så häpen att jag glömde af att vara höflig, ty vi är inte vana vid herr-visiter, vi — minst på förmiddagarna.
Men så kom jag ihåg mig och sa:
»Nå, går det inte an att nu – — Det vore så kärt — —!»
»Nej tack!
Jag har egentligen inte tid.
Det var bara något särskildt — —.»
Han gick tyst en liten stund, men så kom det så pojkaktigt muntert, att jag måtte riktigt titta upp och se efter om det fortfarande värkligen var han, som gick bredvid mig.
»Jag var allt en riktigt möglig och knarrig gammal bokmal här om dagen, fru Petterkvist — Jag menar den där dagen, när fru Pettervist ville ha mig till föreläsare.
Säg, var jag inte?»
»Doktorn var rar, det var hvad doktorn var det», sa jag ifrigt.
»För öfrigt var det riktigt väl, att vi inte hade doktorn med oss.
Vi dummade oss allesammans fasligt!»
Nu skrattade han, ett friskt lössläppt skratt, som porlade i väg som en nyss genombruten bäck på våren.
»Jag borde inte ha sagt nej», sa han sedan mycket bestämdt.
Jag är säker, att fru Petterkvist kände sig sårad!»
Han såg på mig helt ifrigt, och som ingen människa på jorden så väl som jag kan veta, hvilket innerligt behof man känner ibland att få försona sig med någon, så drog jag ned mungiporna och bjöd till att se så stött ut som jag någonsin förmådde.
»Ja, var det inte det jag kunde tro», sa han än ifrigare.
»Men nu måste fru Petterkvist förlåta mig riktigt.
Jag är en helt annan människa i dag än då —»
»Det syns!» sa jag allt för glad att få komma ifrån den där stöttheten, som inte alls konvenerade mig.
»Doktorn har slagit ut som ett riktigt vårblomster.»
»Det finns något vackrare än vårblomster, fru Petterkvist.»
»Jo — höstblomster!
Men nu ska vi skaka hand.
Ska vi inte?»
Ja, så skakade vi hand i gathörnet, som om vi varit de värsta ovänner som nu blifvit sams.
»Och nu», sa han, uppspelt som en pojke, »så föreslår jag, att vi firar försoningen genom en promenad arm i arm nedför storgatan.»
»Arm i arm!» skrek jag.
»Arm i arm.»
»Förbi utkiken!»
»Förbi utkiken.»
Jag fullkomligt hissnade, men skämma bort ett godt skämt har aldrig varit Lovisa Petterkvists lag, och så sa jag:
»Slå till!»
Därmed tog jag honom under armen.
Och så spatserade vi i väg nedför storgatan som ett nyförlofvadt par.
»Ack», sa jag, »om vi vore Svensk-Norska frågan!»
»Vi kommer nog att göra effekt ändå», skrattade min kavaljer.
»Hvad tror ni att de kommer att säga i morgon?»
»Minst att Ruffen och jag ska skiljas åt, och att vi två är ute och profgår!»
Den tanken föreföll mig så komisk, att jag stannade och började att gapskratta, men det skulle jag ha låtit bli, för i det samma kände jag som ett skott mellan axlarna.
Det var de svarta ögonen från kikuten som träffade mig.
»Hu!» skrek jag.
»Raska på, kära doktor!»
Och så raskade vi på det fortaste vi kunde.
»Hur är det?» sa doktorn muntert.
»Blef ni sårad?»
»Ja, i ryggen!» sa jag matt.
»Det är visst hennes favoritanfallspunkt det.»
Nu kände jag, att jag borde säga något försvarande, men nog blef det både hastigt och klent undanstökadt, det är visst.
När vi en liten stund senare stod vid min port, tog doktorn adjö så vänligt och rart, som om jag varit drottningen själf, och stod med hatten i hand i minst två minuter.
»Hälsa!» nickade jag småslugt.
»Hvem?» frågade han medan den bleka färgen i ansiktet fick en snabb skiftning i rödt.
Men jag bara skrattade, för om också jag kikat i hans kort, så kände jag mig därföre inte alls hågad att låta honom kika i mina.
»Hvem?» upprepade han, nu så ifrigt, att jag förstod att han ville ha svar.
»Er fästmö!» sa jag lugnt.
»Min fästmö!
Hur vet — —?»
Men så häjdade han sig tvärt.
»Kära doktor», sa jag hjärtligt — »jag vet ingenting — ingenting alls, men hur bortkommen jag än kan vara i det litterära — och där är jag ryslig — så i kärlekens katekes är jag säker!»
Han öppnade läpparna som för att säga något, men så slöt han dem igen — alldeles som när man sluter igen locket om en dyrbar skatt.
Ett par minuter senare gick han med spänstiga, unga steg uppför skolbacken, på hvars höjd han stannade och viftade med sin hatt, en sådan bild af lycka, att jag fick tårar i ögonen.
Jag begriper inte, att så snart jag ser någon människa så där nästan onaturligt lycklig, vill jag bara gråta.
Kanske det kommer sig af det, att jag sett så många börja en stor lycka — men så få som fått afsluta den.
Tänk, om jag setat hemma och fördjupat mig i mig själf!
Jo, då skulle jag ha varit rar!
Människan är en växelbank; hon behöfver ta ut och sätta in alltjämt för att inte bli bankrutt.
Nu hade jag bara småmynt i kassan — därför så — —
Det känns som om jag fått den skönaste massage på själen — — Så härligt!
Kinabarken är bortknådad för den här gången, Gud ske lof!
Två dagar senare.
Nu vet jag hvad kikuten släppt ut för en snygg historia om min och Kullens promenad.
Jo, att doktorn supit sig full midt på blanka förmiddagen, och att Lovisa Petterkvist, som händelsevis stött på honom, varit tvungen att leda hem honom!
Leda hem!
Hvarför vi inte lika gärna kunde vara ute och profgå, begriper jag inte en smul!
Så lastgammal är jag väl då inte ännu, skulle jag tro, att inte en karl skulle kunna bli kär i mig lika så väl som i hvilken annan som hälst!
Mycket besynnerligare saker än så, har man väl hört talas om, mycket besynnerligare.
Men sådan är hon alltid.
Bara släppa ut det giftigaste hon kan få fatt i utan att en smul bry sig om, om hon sårar folks känslor aldrig så!
Jag känner mig riktigt matt, så tagen är jag.
Besynnerligt med en sådan smygande fart Maja kom nedför vindstrappan i dag, och så hade hon en sådan konstig röd fläck på ena kinden, alldeles som om hon hade gnidit den mot något hvasst tyg — till exempel ett rockuppslag!
Hur står det till med din kunskap i kärlekens katekes, Lovisa lilla?
De gnabbas visst jämt, men vet du inte, att gnabb och kärleksgnabb aldrig är långt skiljda åt ungt folk emellan?
Jag måste ut och titta på henne ett tag till.
Tio minuter senare:
Nu har jag tittat!
Hon såg då så oskyldig ut.
Men fläcken såg skyldig ut för två.
Här gäller att hålla ögonen öppna!
Hon och Thore!
Jo, det vore snyggt!
Utfattig hon och utfattig han, och han därtill artist.
Hvem kan veta hur länge det dröjer, innan riksda’n helt och hållet förbjuder artister i Sverige!
Då vore det roligt vara hustru och barn, ska jag säga!
Jag håller ögonen öppna, men ingenting upptäcker jag ändå, bara att Maja exerserar fasligt med honom för att få honom »fin» nog, men det är ett motbevis.
Den man, man älskar, är alltid fin nog!
Ett Konungabesök.
Det är inte att tro!
Det är fullkomligt ofattligt!
Men det lär vara sannt.
Borgmästaren har fått telegram.
Hans Majestät, Vårt Eget Älskade Majestät, Hans Majestät Konung Oskar Den Andra lär vara så Innerligen Nådig och Tänka att komma hit och hälsa på oss Jockmockar på samma gång som han inviger någon bana nå’nstans — jag vet inte hvar!
Gud signe stadsbärget, det säger jag — eller rättare grufvan, för den lär det vara som drar honom.
Det där gamla tomma eländet till grufva, som aldrig gifvit för ett öre, den där utmärkt rara gamla grufvan, menar jag!
Jag vet inte en smul hvad jag skrifver — — jag är alldeles vild af glädje och likadan är hela stan.
Vi bara springer om hvarandra som yra höns och skriker:
»Har du hört!
Har ni hört!»
»Är du inte lycklig, Ruffen?» sa jag nyss, när jag trött och flämtande sjönk ned på en stol.
»Joo — jo visst!» sa Ruffen harklande.
Det är vid sådana tillfällen man riktigt fullt känner otillräckligheten af att bara ha en man.
Man borde ha tio minst — och Gud vet om de räckte till ändå att begripa fullheten i ens känslor.
Vi ha bara tio dagar på oss.
Hvad är tio dagar!
Ett intet!
I synnerhet när man vill åstadkomma någonting alldeles ut-om-or-dentligt och inte vet en smul, hur man ska bära sig åt — och inte har det allra bittersta att komma med.
Kl. 10 i morgon förmiddag ha herrarna sammanträde på rådstugan: kl. 11 vi hos fru Laxén.
Efter sammanträdet:
Mötet var mangrannt eller rättare kvinnogrannt besökt.
O, hvad jag saknade borgmästarinnan!
Vi som var de värsta fiender.
Men allting händer — allting!
De ha emellertid flyttat, och nu har vi fått hit en ung spoling »på förordnande», som inte ens duger till så pass att vara gift när det behöfs.
Det finns ingenting bättre än att vid upprörda ögonblick ha någon själf-fallen att samla sig omkring.
Eljest blir det bara kackel utaf.
Och det blef kackel utaf.
Till sist skrek jag alldeles förtviflad, under det jag ringde i kaffekoppen så mycket jag orkade:
»Kan vi då åtminstone inte komma öfverens om att inte tala mer än fem i gången!»
Det tog litet.
»Jag tycker», sa fru Laxén på sitt släpiga vis, »att vi gör som herrarna vill.»
»Var just någonting att hålla möte om då», brummade mamsell Gertson, som har mustascher och ser ut som en knotig grenadjär af gamla sorten och riktigt hatar karlar.
»Jag tycker som fru Laxén! » flöjtade Fanny Flax, som fortfarande flaxar med både armar och ben för att få sig en man, men utan blir hon ändå — och det har jag sagt’na!
»Min man stadskassören, säger», sa nu gamla fru Almén, »att vi behöfver gasledning mycket bättre.»
»Hva falls», sa jag blodröd som en tupp, »behöfver vi gasledning bättre än Vår Egen Dyrbara Konung!
På det viset skulle man ju kunna låta regera sig af en gasklocka eller ett fotongenbolag!
Ha vi vandrat i dunklet hittills, så kan vi också vandra i dunklet hädanefter, isynnerhet när vi får en sådan minnets sol att värma oss med!
Och därmed basta!»
»Jag tycker», sa fru Ekeberg, som nog inte var med när krutet fanns upp, »att vi bygger en äreport och strör ut hvitklädda flickor genom fönstren!»
»Basch!» sa jag, som ännu var litet i svallvågor. —
»Majestätet är alldeles ihjälgifvet med hvitklädda flickor, det är jag säker på.»
»Ja, då är det bra mycket bättre», sa Fanny Flax ifrigt, »om bara en enda (hon!) träder fram och — — »
»Beror på», sa jag med en menande sidoblick, »om inte det blir väl magert — —!»
»Åh-å-å», sa hon rappt, för försvara sig kan hon, »om det som vanligt blir Lovisa som håller sig framme, så måtte det väl bli fett nog — —»
Jag tänkte svara något ampert, men hvem hade tid att bry sig om elaka ord nu!
Så skämdes inte fru Enberg föreslå, att vi skulle be stadsfullmäktige om en ny klappbrygga, efter den gamla var utrutten, och att först använda den som äreport, men då sa Apotekaränkan, som är född adel och så gammal, att hon runkar på hufvudet åt allt hvad man säger, om hon vill eller inte, att hon tyckte det skulle vara en evig horrör, om vi sköljde våra smutsiga kläder på Hans majestäts allra nådigaste äreport.
»Det är presis min åsikt», sa jag med eftertryck, »och att någon kan ens uttala sig i den riktningen —»
»Hvar ska han ligga?» frågade i detsamma en röst.
Det blef alldeles dödstyst.
Ligga!
Den frågan föll ned som en bomb.
Åh, hvad jag saknade borgmästarinnan igen!
Nu, om någonsin, hade hon varit själffallen!
»Jag föreslår fru Laxén», sa jag slutligen raskt.
»Hu!» skrek det våpet.
»Ja, det förstås i all tukt och ära», tillade jag än raskare.
»Herr Laxén har ju vasen och herrskapets våning är den största och — —»
»Men herr Petterkvist har inte vasen», sa nu en mild röst, som jag mycket väl kände igen.
»Nå än se’n då?» frågade jag stramt, alldeles för stursk att inte låtsa förstå hennes gemena insinuasjoner.
»Tror frun» — för fru är hon — »tror frun värkliven, att Höga Öfverheten så handskas med rikets höga vädermälen, att de kasta bort dem till tack för litet husrum och litet mat?
Den, som har så låga tankar om riksens ständer, har inte här att göra.
Det fick hon!
Ja, så kacklade vi på igen.
Att jag var litet oklar i rösten, var det ingen som hörde; för om man också är villig att lida allt för sin Kung, så kan det väl ändå inte vara roligt att bli chikanerad så där in i sin själs djupaste hjärtrötter.
Men ju mer vi kacklade, ju yrare i hufvudet blef vi.
Slutligen sa jag, alldeles uttröttad:
»Det är ingen annan råd — — jag springer till borgmästaren — han är ändå stadens styresman och måste hjälpa oss i vår nöd!»
Därmed slängde jag på mig min rundskurna kappa och flaxade i väg tvärs öfver vindbron till lilla torget, där »vår tillförordnade» bor i ett par små rum.
Jag bankade, bultade och knackade tillräckligt för att ha kunnat väcka en hel dommarekår — och till det behöfs det inte litet — men förgäfves.
Jag bankade om igen så armarna domnade.
Förgäfves — fortfarande.
Men så tänkte jag:
»Det är för Kunglig Majestät du bultar, Lovisa!»
Otroligt hvad det gaf krafter!
Ändtligen hördes tassande steg innanför, och så röt en ursinnig röst:
Hvem är det!»
»Lovisa Petterkvist», skrek jag lika högt tillbaka.
Lovisa — Petter-kvi-ist, som är här i stadsärenden!»
Nu ändtligen öppnades dörren ett par tum och —
Jag tror nog — — jag menar – att höga öfverheten bestämdt tar sig bäst ut på afstånd.
Åtminstone den del af den, som har rödsprängda ögon, rödsprängt hår och ser ut, som om andra menniskor bara vore till att bli slukade i en munsbit.
Men jag var inte kommen för att låta imponera på mig af småsaker.
»Ursäkta», sa jag och klämde mig in i rummet, fast jag nu efteråt inte begriper hur jag bar mig åt, efter som springan tydligen var afsedd bara för en katt, och knappast det — »ursäkta, men det är någonting högst viktigt!
Hvar ska Hans Majestät ha den obegripliga nåden att ligga?
Borgmästaren stirrade på mig, så det var riktigt hämskt — men sa inte ett knytt.
»Kanske han är döf, stackars karl», tänkte jag, och så upprepade jag med ännu större eftertryck:
Hvar — ska — Hans — Majestät – ha — den — obegripliga — nåden — att — ligga?
Men nu blef han vild och började trafva rundt som en cirkushäst.
»Ligga, ligga!» vrålade han.
(Tänk, att det finns öfverhet som vrålar!)
»Det fattas bara det, att jag ska lägga Honom med!
Vet frun, hur det känns att behöfva hålla tal när man inte kan!
Hålla tal för Sveriges förnämsta talare!
Se här, se här och se här!»
Därmed slängde han fram en hel packe med nedklottradt papper.
»Jag har inte sofvit en blund i natt — jag kommer inte att sofva på nio nätter till — minst.
Jag blir tokig — jag är tokig.»
Det syns», sa jag med värdighet, »men det har jag inte att göra med.
Vår fråga är:
Ska Hans Majestät ligga i det allmänna eller ska han inte?»
Nu stirrade han på mig, så jag trodde ögonen skulle trilla ur hufvudet på’n, och så sa han något som jag inte vill svärta honom med att komma i håg, men upplysande var det, och så rusade jag tillbaka till mötet och skrek:
»Nej, det behöfs inte!
Nej, det behöfs inte!»
Och väl var det, efter som rådstu’n och fängelset är det enda allmänna vi har och rådstu’n blir upptagen i hvar vrå af middagen.
Nog hade det varit alldeles rysligt att behöfva inmana sitt Eget Älskade Majestät i häktet, om det också hade skett bara för en enda natt och i djupaste underdånighet och kärlek.
Men hädanefter blir det allt jag som kommer att skaffa mig litet nys om både ett och annat, det vill jag lofva, ty nog är det fasligt, att vi fruntimmer ska vara så genomdumma och okunniga i det lagliga, att hvem som hälst kan inbilla oss presis hvad som hälst — som nu den där guldsmedsfrun med liggningen!
Jag kan inte påstå att resten af mötet blef lugnt, men vi kom ändå till ett resultat, och det var inte litet det, då vi ju ändå så godt som var en festkomité.
Men hvad vi beslöt vill jag inte tala om än, för att inte störa syrprisen — bara det sista — efter som det var jag som fann på det.