Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lagmannen svarade vägrande.
Men samma natt reste äfven den gamle Skytte till hufvudstaden, sedan han åt den äldste af de närvarande Stockholmsjuristerna tillsvidare öfverlemnat sin domarebefattning.
Afsigten med denna resa var att hos vederbörande framställa tilldragelsen i ett för sonen så fördelaktigt ljus som möjligt.
Lagman Skytte ville öfvertyga dem, att Adolf ej vore vid sina sinnens rätta bruk ... han ville det, emedan han sjelf trodde så.
Följande dag ankom Adolfs vän Erik till tinget och bevistade ransakningen.
Den i chordan torterade qvinnan återtog först inför rätten sin bekännelse, men, hotad med ny „uppmjukning„, bekände hon sig skyldig till allt.
Ingrid, Ellen och de öfriga nekade fortfarande.
Bödeln fick således befallning att åter göra sina instrumenter i ordning, och emot aftonen fördes de anklagade än en gång till kapellet.
Dessförinnan hade Erik besökt dem i tingshäktet och länge samtalat med Ingrid och Ellen.
Han underrättade dem i tysthet, att han till Svea Hofrätt för deras räkning ville insända en försvarsskrift och dessutom personligt söka verka till deras förmån hos de maktegande i Stockholm.
Men med dessa uppmuntrande ord förknippade han en ifrig uppmaning att hellre erkänna allt, hvad de ursinnige inqvisitorerna fordrade, än underkasta sig tortyren, som dock skulle upprepas, intilldess det svaga köttet gifvit efter för plågorna.
– Bekännen, hade han sagt, – inför domstolen!
Kraften af denna bekännelse skall kunna upphäfvas genom en af mig uppsatt, af er undertecknad skriftlig förklaring, att bekännelsen är falsk och aftvingad genom hotelse om tortyr.
Ingrid och Ellen hade likväl ej af Eriks ord kunnat förmås att medelst denna utväg rädda sig från tortyren.
Men då de åter befunno sig i bödelns händer, och Ingrid såg sin späda, dödsbleka dotter fastgjord vid chordan, färdig att upphissas, då öfvergaf henne modet ...
Erik stod vid hennes sida och förnyade sin uppmaning ... och hon lofvade att bekänna, om Ellen blefve förskonad från plågorna.
Ellen nedhissades ...
Ingrid förklarade sig skyldig, men den ton, hvaruti det skedde, var den kalla förtviflans, den stolta bitterhets, hvarmed en blödande hjeltesjäl förklarar sig besegrad af Ödet.
Denna förklaring gällde dock endast henne sjelf, icke hennes dotter.
Men då inqvisitorerna ånyo vände sig till denna sednare, beqvämde sig Ellen, som fruktade att blifva skiljd från sin mor, till den sväfvande bekännelse, att, om modren begått något brott, så vore äfven hon i detsamma delaktig.
Vi vilja ej skildra den strid, som härunder egde rum mellan mor och dotter, en strid, hvars mål var att ömsesidigt söka rädda eller ock omkomma med hvarandra.
De flesta bland de anklagade följde Ingrids exempel och aflade den tvungna bekännelsen.
Endast tvenne hade mod att undergå tortyren, men ingendera uthärdade.
Sedan de blifvit lembrutna i chordan och ytterligare hotats med träblacken och kilen, erkände de sig vara hexor och Blåkullafarerskor.
Sålunda kunde den följande dagens ransakning sluta dermed, att alla de anklagade „fritt och öppet“, såsom det i protokollerna hette, bekände sina brott.
Efter några timmars öfverläggning mellan domaren och nämnden förkunnades domen för „de öfverbevisade“.
Alla de anklagade, som ursprungligen stodo på pastor Suenonii lista, dömdes för sina afgudiska missgerningar att halshuggas och å båle brännas.
Flera af de barn, som framdragits att vittna, ansågos äfven förtjenta af större eller mindre näpst.
De äldre bland dem dömdes till gatlopp mellan jemnåriga, andra till ris i vapenhuset och de yngste att under ett års förlopp, hvarje
Söndag stå med ris i händerna på ett särskilt ställe af kyrkan.
De afsagda domarne underställdes Svea Hofrätt.
Intills resolution från denna hunnit ankomma, skulle fångarne förvaras i kronans häkten.
Följande dag transporterades Ingrid och Ellen tillbaka till slottshäktet i Stockholm.
Här besöktes de som vanligt af Erik, som lät dem underteckna den förut omtalade förklaringen, hvilken han, jemte en redogörelse för de iakttagelser, han sjelf gjort under hexeriprocessen, inlemnade till Svea Hofrätt.
Den kammare i hvilken Adolf satt inspärrad, en af de sundare och hyggligare i fängelset, serskilt bestämd för personer af bättre vilkor – ty lagskipningen gjorde i detta, som i mycket annat, skilnad till person – befann sig icke långt ifrån den cell, i hvilken mor och dotter förbidade sitt öde.
Adolf var anklagad för „högmålsbrott“ af svåraste beskaffenhet: för tings- och kyrkofrids-brott samt mordförsök.
Lagmannens försök att mildra anklagelsen strandade, sedan en läkare förklarat ynglingen vara fullkomligt sund till sina sinnen.
Riksrådet Bengt lade lamt, och egentligen endast skenbart, sitt inflytande i vågskålen till ynglingens förmån; han ville ej komma i något slags förbindelse till sina politiska motståndare och var för öfrigt harmsen öfver hela den skandalösa historien.
Kanske ingick det äfven i hans beräkningar att uppskjuta hvarje åtgärd till Adolfs räddning, intilldess den sammansvärjning, hvars ledare han var, kommit till lyckligt slut och bragt makten i hans och hans partis händer.
Tidpunkten för denna katastrof nalkades nu med hvarje dag.
Ett misslyckadt statsstreck.
En vacker solbeglänst förmiddag, ungefär trenne veckor efter de händelser, som nyss skildrats, rullade en ståtlig, fyrspänd vagn genom Skanstull in i hufvudstaden.
Det var Vanloos ekipage.
Vagnar, stora och klumpiga, men glänsande af siden och förgyllning, med lakejer bakpå och lakejer på fotstegen, rullade förbi hvarandra på gatorna, och ryttare på ståtliga hästar bugade i sadeln och lyfte med en sirlig armsvängning på sina plymagerade hattar, hvarhelst något vackert ansigte blickade fram mellan vagngardinerna.
– Den rike främlingen är återkommen ... detta var den anmärkning, som allmänt gjordes, der Vanloos ekipage banade sig väg, och mer eller mindre djupa, mer eller mindre förtroliga helsningar mötte den stolte och afundade mannen från alla sidor.
Anländ till Norrbro anhölls han af tvenne ryttare, som genast svängde om sina hästar och redo fram på hvar sin sida om vagnen.
– Välkommen åter, mynher Vanloo! ropade den ene lifligt, medan den andres ceremoniella helsning utvisade en mindre förtrolig bekantskap med den välkomnade personen.
Den förre var herr Gustaf Drake, den andre gardesöfversten Gustaf Helmer Lilje, en af dem, som under balen på Sjövik undertecknat konspirationshandlingen, och genom sin militära ställning en af den Skytteska sammansvärjningens pelare.
– Jag har i sanning längtat efter er, mynher Vanloo, ropade Drake; – måtte ni kommit i en lycklig stund!
– Man kommer lyckligt nog, då man ej kommer för sent, svarade Vanloo.
– Hvad nytt från Sjövik, herr Gustaf Drake?
– Intet annat nytt, än att jag vantrifves i min ensamhet derstädes.
Ni finner mig derför här: jag har på några dagars tid sökt hufvudstadens förströelser.
Om grannfamiljen på Signildsborg kunde jag deremot hafva mycket att förtälja, men ni får tids nog lära känna dessa nyheter, ty de äro på hvar mans läppar.
Vanloo vände sig till den andre ryttaren och utbytte några artighetsfraser med denne.
Drake ämnade just ånyo öppna samtalet med en fråga, när mynher Vanloo funne sig hågad att emottaga hans besök, då hans värjgehäng, som sannolikt varit vårdslöst spändt, lossnade, och värjan föll till gatan.
– Dii avertite omen! 31 utbrast Vanloo i en kall skämtsam ton, då skramlet af svärdets fall mot gatstenarne drog hans blick åt denna sida.
Derefter helsade han de begge ryttarne, gaf kusken tecken att köra fortare, och vagnen rullade bort.
– Fy d–n, jag tål inga Holländare, sade Lilje till Drake, sedan denne af en förbigående fotgängare låtit räcka sig sin värja, – jag tål ingen dryg, köpslående republikansk mynher, och aldraminst dender.
Hans artighet smakar af nedlåtenhet ... hans blick föreföll mig spotsk ... den holländske hunden!
– Denhär är dock ingen vanlig Holländare och icke ens en vanlig menniska, anmärkte Drake, som emellertid väl märkt, att det låg något utomordentligt frostigt i Vanloos ton och hållning, skarpt afstickande mot den förtroliga ifver, hvarmed han, Drake, helsat honom välkommen.
Sigurd, som var förberedd på sin herres ankomst, emottog honom i porten till hans vid Norrmalmstorg belägna hus.
Då vagnen rullade in på gården helsades Vanloo af Algernon Sidneys besättning med väldiga hurrarop, och de raske sjöbussarne, alla klädda i blankläders hattar, blårandiga ylleskjortor och hvita benkläder, trängde sig kring honom, för att trycka hans händer.
Dessa män voro af olika folkprägel och tungomål ... de voro samlade, en och en, med strängt urval, under de vidlyftiga resor Vanloo gjort i båda hemisphärerna; men deras ansigten, som företedde alla färg-öfvergångar mellan den göthiske nordbons hvitröda och den spanske kreolens bronsfärgade hy, buro samma uttryck af raskhet, glädtighet och bottenärlighet; de hade med sin kapten till medelpunkt, med ömsesidig aktning och fosterbrödralag under gemensamma faror till föreningsband, sammansmält till ett starkt helt.
Det var ett kosmopolitiskt och likväl strängt slutet samhälle, i hvilket det ej var lätt att förvärfva medborgarerätt.
– Kapten, ropade en af dessa män, styrmannen Blackwell, – börjar ni icke ledsna vid landbacken?
Vi önska alla att snart komma i verksamhet.
Sidney är fullt färdig att sticka ut ... ni skall skynda att se honom, kapten: han ligger der så stolt, fin och fejad, och längtar bara, han som vi, att komma ur hamnen.
De kringstående instämde i Blackwells ord och uttryckte alla sin önskan att med det första få lemna landbacken.
Vanloo försäkrade, att det ej skulle dröja länge, innan Algernon komme att utbreda sina segel för hafvets vindar och underrättade sina män, att han längre fram på dagen ämnade taga sin vackra brigg i ögonsigte.
Endast Sigurd stannade hos Vanloo.
Läsaren har sannolikt redan gissat, att Vanloos resa stod i samband med fru Agnes Drakes.
Han hade lemnat henne i ett fridfullt landthus på Seelands bokbeskuggade strand och derefter ilat tillbaka till Stockholm, der de väntade politiska händelserna kräfde hans närvaro.
Dessförinnan hade han dock under vägen gjort ännu ett besök i sin födelsebygd.
– Sigurd, sade Vanloo under samtalets gång – mina spaningar efter min mor och min syster hafva äfven denna gång varit fruktlösa.
Icke ett spår upptäckt, som kunde föra mig till dem sjelfva, om de ännu lefva, eller till deras grafvar, om de äro döda!
Men jag kan ej med denna ovisshet om deras öde lemna fädernejorden.
Det var en af mina ungdomsdrömmar, att jag en gång, rik och ärad, skulle återvända till min moders hydda; det var hoppet derom, som i lifvets strid förljufvade medgången och stärkte mitt mod i motgången ...
Ack, fortfor Vanloo till sig sjelf, – jag undrar om hon åldrats mycket, min arma mor .. och Ellen ... hon borde nu vara en blomstrande jungfru ...
– Hör, min vän, fortfor Vanloo efter en stunds tystnad, – jag har under denna resa kommit att tänka på ett medel, som måhända säkrare och hastigare än något annat skall leda mig till målet.
Efterlysningen skall innehålla en noggrann uppgift om deras slägtskap och fordna lefnadsförhållanden, så att intet misstag må ega rum.
Om de ännu äro bland de lefvandes antal, skola de således få veta, att deras son lefver, att han ifrigt längtar att träffa dem, och att
Vanloo, medlem af den holländska beskickningen i Stockholm, med nöje vill upplysa, hvar de skola finna honom.
Men hvad som skall ske måste ske snart.
Jag skall ännu i dag träffa de för detta ändamål nödiga åtgärderna ... och för att förvissa mig derom, att efterlysningen skall spridas så snabbt och fullständigt som möjligt, vill jag utverka den ett rum bland regerings-kungörelserna.
– Men nu till något annat!
Hafva många papper från de sammansvurnes läger under min frånvaro kommit i dina händer?
– Ja, en hel hop, kapten.
Med guld kan man göra underverk, det är visst och säkert.
Jag har nedlagt dem i den ordning, de inkommit, i kaptens skrifbord.
Vanloo tillbragte en god timma med att genomläsa dessa handlingar.
Han läste uppmärksamt, försjönk i tysta betraktelser och steg ibland upp, för att med raska steg mäta golfvet.
Då han slutat läsningen och nedlagt papperen, var uttrycket i hans ansigte serdeles gladt.
Sedan Vanloo badat, frukosterat och gjort sin toalett, begaf han sig, åtföljd af Sigurd, ut till sin brigg, som ännu låg för ankar på sitt förra ställe utanför Kastellholmen.
Bland de talrika örlogsmän, som, dels öfverbyggda, dels i segelfärdigt tillstånd, lågo förtöjda i en lång linie från Skeppsholmen till Kastellholmen, funnos visserligen många, som i storhet öfverträffade, men ingen, som kunde täfla med Algernon Sidney i byggnadssättets skönhet och ändamålsenlighet.
Den var lika mycket föremål för sjömäns som „landkrabbors“ förtjusning.
De förre beundrade dess redbara egenskaper såsom bevarad „sjöbåt“, de sednares ögon bestuckos af dess prakt.
Sidney var nu, afvaktande ett besök af sin kapten, smyckad i sin högtidsskrud.
En mängd flaggor och vimplar af alla färger svajade från dess smäckra master för den friska vinden; portarne i bastingeringen voro öppnade och visade dess fruktansvärda tandrad af blank metall: alla ändar voro väl instufvade, löpande tågvirket hårdt ansatt och rårna sorgfälligt brassade.
Behagfull och likväl fruktansvärd hvilade den vackra briggen så lätt och luftigt på vattnet, som om den varit färdig att höja sin köl öfver de små solglittrande böljor, som lekte deromkring.
Då Vanloo nalkades, mannades rå, ett väldigt hurrarop höjdes, och de män, som beklädde befälsposter ombord, samlade sig vid fallrepstrappan, för att emottaga sin kapten.
Han granskade allt från kölrummet till masttopparne, och allt var i bästa ordning.
Derefter utdelade han några ordres, bland hvilka äfven var den, att manskapet skulle lemna sina qvarter i land, uppgöra sina affärer derstädes och flytta ombord, för att i hvarje ögonblick vara färdigt till afsegling.
– Kapten, sade Sigurd, i det han pekade på ett fartyg som låg förtöjdt på något afstånd från Algernon Sidney, längre ut från stranden, – kan ni gissa, hvad detta är för en sjöbjörn?
Det fartyg, på hvilket
Sigurd fäste sin kaptens uppmärksamhet, var tackladt som brigg och bar holländska flaggan.
Det var högriggadt, plattdäckadt, något längre och smalare än Algernon Sidney, samt försedt med en hög, bugtig akter.
Vanloo svarade:
– Den är apterad för snabbsegling, men aktern är nog hög, och kranbalkarne ligga för långt akterut: den kommer att stampa starkt i sjögång.
Den ser mig misstänkt ut.
En Holländare är det icke, ehuru jag ser den bära holländska flaggan.
– Briggen heter Scylla, kapten, och har en lika hvass tandrad som Algernon Sidney.
Gissar ni, icke kapten?
– Ha, jag förstår ...
– Ja, det är den hedervärde köpmannen Zacharias Jansens brigg, bestämd att göra mycket fredliga resor här emellan och Amsterdam.
Men jag svarar icke för, att ej den beskedlige sjövargen på resan kommer att bita ett och annat får, såvida han bara får tid att sätta käkarne i gång.
– Jag måste ombord på dender Scylla, sade Vanloo.
– Hör hit, Fredrik!
Sätt låringsbåten i vattnet!
Vill du göra sällskap, Sigurd?
– Nej, för tusan, kapten, det går icke an.
Zacharias Jansen skulle lukta brändt horn, om han såge mig i ert sällskap.
Vanloo lät ro sig öfver till Scylla.
– Är er kapten ombord? var hans första fråga, sedan han med ett tag i röstet svingat sig upp på däck.
De karlar, som befunno sig på däck, blängde likgiltigt på Vanloo.
En af dem gaf sig tid att svara, det deras kapten nyss gått i land, hvarefter han fortsatte det gräl, hvari han var inbegripen med kamraterna.
Det folk, hvarmed kapten Zacharias Jansen bemannat sin brigg, var, att döma af „snitten på deras klyfvertar“ snarare egnadt att befolka ett tukthus.
Karlen, som besvarat Vanloos fråga, bar ett af fylleri uppsväldt ansigte, vanstäldt af öppna eller med plåsterlappar öfverskylda blodviten.
Med den säkra skräfliga ton, hvari han på plattyska utöste sitt ovett mot kamraterna, tycktes han vilja gifva tillkänna, att han under kaptenens frånvaro var högsta hönset i korgen.
De öfriges utseende var föga mer förtroendeingifvande.
Vanloo gick ett slag kring däcket och betraktade allt med mönstrande blickar.
Utrustningen såg gammal och reparerad ut, men den var fullständig, ändamålsenlig och i temligen god ordning.
Kanonerna, till antalet lika många som Algernon Sidneys, voro gamla, rostiga och hade med ett ord, utseende af att i många år hafva legat blottställda för vind och väder utanför något kronans förrådshus, men de voro likväl tydligen valda med kännareblick.
Nu framträdde till Vanloo en man af besättningen, på hvilken han förut icke gifvit akt.
Det var en ung, högvext karl, hvars ansigte, drägt och hållning på ett i ögonen fallande sätt skiljde honom från de öfrige.
Hans ansigte var fint tecknadt, men blekt, magert och prägladt af öfverdåd och tillgjord munterhet; hans hållning, ehuru i hvarje rörelse sjelfsvåldig och vräkig, förrådde icke desto mindre en man af uppfostran; hans drägt var en blandning af sjömannens och studentens: på hufvudet bar han en „sydvest“, kring halsen en vårdslöst knuten långhalsduk, och hans smärta lif var inknäppt i en gammal luggsliten sammetsrock af den vanliga studentfasonen.
– Hör på, granne herre, – sade han i oförskämd ton, i det han lade sin hand på Vanloos skuldra, – hvem söker han här?
Vanloo vände sig om mot talaren.
Denne drog sig för hans kalla blick ett par steg tillbaka och lyfte något förlägen på sin „sydvest“, hvarvid han blottade en vacker panna och de rikaste mörka lockar.
– Ursäkta, fortfor han i höfligare ton; – söker min herre vår kapten och redare, den utmärkt aktningsvärde herr Zacharias Jansen, så vill jag underrätta, att han helt nyss lemnade detta förträffliga fartyg och lät ro sig till Skeppsholmen.
Men om ert ärende är sådant, att det kan anförtros åt en annan, så är jag hans högstbetrodde man och vill gerna stå er till tjenst ...
Tyst, karlar, ropade han derefter till de grälande matroserna, idet han ur fickan framdrog en flöjt och slog den värste skrikaren i hufvudet med densamma, – tyst, fördömda pack, då andre löjtnanten talar!
– Ni är således andre löjtnant på detta fartyg?
– Javist.
– Ni är Svensk till börden?
– Det vete fan; jag är kosmopolit.
– Ert fartyg är ovanligt starkt beväradt ...
– Ja, som ni ser.
Man får vara beredd på allt, då man, såsom vi, göra resor i farliga farvatten.
Vi ämna oss härifrån till Holland, men sedan derifrån till Ostindien, der det är bättre förråd på sjöröfvare, än här på hafsmåsar.
– Godt, jag har nu tillfredsställt min nyfikenhet, hvilket var mitt enda ärende här.
Såsom gammal sjöman ... jag är egare till briggen, som ligger der borta ... roade det mig att se ert fartyg på nära håll.
– Åh, tusan, jag har hört, att den rike Vanloo skall vara egare till dender präktiga briggen.
Det måste således vara ...
– Alldeles: jag är Vanloo ...
Och enär ert fartyg bär den holländska flaggan, så var detta ännu ett skäl för mig att besöka detsamma.
Andre löjtnanten, såsom den unge mannen behagade kalla sig sjelf, bugade sig under tystnad.
Då Vanloo derefter gjorde min att lemna däcket, skyndade sig ynglingen att nedfira fallrepstrappan.
Hunnen ett stycke från Scylla hörde Vanloo från dess däck en vildt munter flöjtmelodi.
Det var utan tvifvel andre löjtnanten, som nu trakterade samma instrument, med hvilket han nyss förut trakterat den skrikige matrosen.
– Nå, hvad tycker ni, kapten? frågade Sigurd, sedan Vanloo återkommit till Algernon Sidney; – er motståndare är just icke att förakta, eller huru?
– Nej, svarade Vanloo, – men desto bättre.
En half timma derefter lemnade Vanloo i Sigurds sällskap sitt fartyg och tog hemvägen öfver Skeppsholmen.
Skeppsholmen var den tiden nästan obebyggd; blott en större byggnad, amiralitetshuset, fanns derstädes.
Men der rådde icke destomindre stor liflighet, ty många örlogsbåtar lågo på stranden, för att reparera, och der hvimlade både af sysselsatta och sysslolösa menniskor.
Bland de sednare sågs äfven en liten man, som med sänkt hufvud och armarne korslagda på ryggen promenerade af och åter.
Han bar en sedesamt tillskuren långrock, anspråkslösa strumpor och skor med silfverspännen.
Vanloo ansåg honom vara en köpman, funderande på någon vinstgifvande spekulation.
– Det är Ruys, kapten, sade Sigurd hastigt.
– Han bör icke se mig i så förnämt sällskap som ert.
Sigurd stannade, tilldess Vanloo hunnit ett stycke framför honom.
Han gick fram och väckte honom ur hans funderingar med följande ord, uttalade på holländska språket:
– Tillåt mig fråga: är ni holländske köpmannen Zacharias Jansen?
Ruys såg upp, blottade sitt hufvud och gjorde en kruserlig bugning.
– Alldeles, alldeles, svarade han, – mitt namn är Zacharias Jansen.
– Från Rotterdam, eller huru?
– Alldeles, nådig herre .... ja, det vill egentligen säga: från Amsterdam.
– Eller från Alkmaar måhända?
– Från Alkmaar? upprepade Ruys med en skygg blick.
– Nej, som jag sade, från Amsterdam.
– Vi äro landsmän.
Känner ni detta namn?
– Visserligen ...
Icke skulle jag vara den ende, som är okunnig derom, att vårt land eger en så utmärkt medborgare härstädes.
Ert namn, mynher, är mig för öfrigt bekant af gammalt: hvilken Holländare känner icke det inom och utom handelsverlden ärade namnet Vanloo?
Jag har mången gång undrat, mynher, om ni är son af hufvudmannen för firman Vanloo & Comp. i Rotterdam eller af gamle Vanloo i Batavia ...
– Jag är den sednares arfvinge, svarade Vanloo kort.
– Men låt mig betrakta er närmare, hederlige Zacharias Jansen!
Se upp, min vän, och visa utan onödig blygsel ert bottenärliga ansigte!
Vid Jupiter, detta är en underbar, jag må säga opassande lek af naturen och slumpen ...
– Hvad menar ni, mynher? stammade den föregifne köpmannen, som tycktes hindras af ett sendrag i nacken att höja någon annan del af ansigtet, än ögonstenarne, till sin vederpart.
– Ja, hvad säger ni sjelf?
Må det ej kallas ett opassande skämt af naturen och slumpen, då den förra gör en ärlig köpmans ansigte fullkomligt likt en viss spetsbofs, och den sednare ökar likheten genom att vanställa begge med alldeles likadana ärr och skråmor?
– Mynher, jag förstår icke, mumlade Jansen, kritblek om hela ansigtet, med undantag af nästippen, som under alla lifvets förhållanden glänste af samma purpur.
– Jag skall i få ord förklara saken, herr Zacharias Jansen.
Jag har erhållit signalementet på en gammal förhärdad skurk, som heter Ruys, bördig från Holland till föga heder för dess aktningsvärda folk ...
Ni känner väl ryktesvis namnet Ruys?
– Huru sade ni?
Ruys?
Nej, mynher, honom känner jag icke.
– Hans namn är annars icke alldeles obekant för köpmän och sjöfarande.
Om ryktet berättar sannt, var han löjtnant under den bekante sjöröfvarkaptenen Tomkins, hvars skelett jag för femton år sedan såg hänga i kedjor vid Themsens utlopp.
Sedan lär han under några år idkat sjöröfveri på egen hand, fast utan serdeles framgång: dock, om jag minnes rätt, kapade han ett fartyg från samme Vanloo i Batavia, som ni nyss nämnde.
Om hans sednare öden är jag icke heller alldeles okunnig ...
Men jag märker, att detta samtal icke roar er.
Således till något annat!
Ni är ju egare till briggen Scylla?
– Ja, mynher, redare och kapten i en person.
– Jag kommer nyss från ert fartyg: jag har varit ombord på detsamma ...
– Såå, mynher!
Stor förlust för mig, att jag ej var närvarande, då ni gjorde mig den äran ...
– Det är en präktig brigg, er Scylla ...
– Åh, mynher, anspråkslös, mycket anspråkslös.
– Fan heller!
Jag har sällan sett ett handelsfartyg med större anspråk på att vilja mäta sig med en medelmåttig örlogsman.
Men jag upptager er dyrbara tid, herr Jansen.
Blott ännu en fråga: när ämnar ni lätta ankar?
– Icke ännu så noga bestämdt.
Jag ligger här i åtskilliga affärer ...
Sedan blir det en långresa, mynher.
De kanoner, ni sett, stå der för Malajernes räkning ...
Malajerna äro ett farligt folk ... ja, ni känner dem nog bäst, mynher, ni som är från Batavia ...
Som jag säger: ett farligt ...
– Godt. Farväl, herr Jansen!
Måhända mötas åter våra banor: jag ämnar mig åt samma håll som ni.
– Hå, det skulle fägna mig.
Farväl, mynher!
Zacharias Jansen helsade med en ytterst djup bugning den bortgående Vanloo, vände sig derefter om, torkade ångestsvetten ur pannan, drog några djupa andedrag och mumlade:
– Förbannelse!
Det är som jag säger: här spökar midt på ljusa dagen.
Landbacken bränner mina fötter.
Hvarför sölar Drake?