Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:rs grundlagsenliga och obestridliga rätt att besluta angående tullbevillningen, är af en så djup och ingripande betydelse för framtiden, att det enligt min tanke är hvarje representants pligt alt efter bästa förmåga deremot protestera.
Efter mitt förmenande egde
Regeringen ej rätt att i verket sälta ifrågavarande traktat, utan skulle den hafva inhemtat R.
St:rs bifall, innan traktaten kunnat sättas i verket.
Man har trott sig återfinna ett R.
St:rs medgifvande tili K.
M:t att ingå denna traktat deri, att R.
St:r, vid bestämmandet af tullbevillningen, skulle hafva beräknat en nedsättning uti importtullen på grund af den motsedda traktaten.
Jag har noga tagit del af Bevilln.-Utsk:ts handlingar rörande denna fråga, och deraf funnit, att den nämnda nedsättningen härledt sig icke allenast från den motsedda traktaten, utan äfven och förnämligast derifrån, att R.
St:r redan tillförene verkställt en lindring i tullen å vissa andra varor, äfvensom att R.
St:r för det följande året emotsågo en minskning uti importen af en del varor.
Bevilln.-Utsk:t vid 1862—63 årens riksdag yttrar sig derom dess Retänk.
N:o 26: »Men då deremot de åtskilliga beslut R.
St:r lättat, dels om afgiftsfrihet, och dels om nedsättning, kunna föranleda någon minskning i beloppet af tullen för varors införsel och hvilken minskning skulle, under oförändrade införselsqvantiteter och så vidt den i öfrigt kunnat beräknas, uppgå till 22,404 rdr69öre, samt då derjemte antagligt är, att ytterligare nedsättning i tullsatserna för vissa artiklar må, med anledning af den ifrågasatta handels- och sjöfartstraktaten med Frankrike, komma att 16 Den 4 April f. ro. ega rum, har Utsk:t ansett tullinkomsterna, hvilka i medeltal under de 4 sista åren utgjort 14,143,307 R:dr och af K. M:t i Dess Nåd.
Statsverkets tillstånd och behof antagits böra uppgå till 14 millioner, likväl icke med säkerhet kunna beräknas till mer är 13,500,000 rdr.»
Detta utlåtande behöfver ej förutsätta något medgifvande å R.
St:rs sida, af antagandet och i verket sättande af Franska traktaten, förr än R.
St:r blifvit hörda och deröfver hunnit besluta, hvilket kunnat ske innan slutet af år 1865; men det antyder, att om 11.
St:r för deras del hade gillat denna traktat, som då skulle trädt i verket från och med 1866, så hade tilllämpningen af traktatens specialtaritT möjligen kunnat medföra de befarade nedsättningarne, intill dess ny. generell tulltaxa hunnit blifva fastställd, eller intill slutet ai år 1866.
Man har framhållit, att Regeringens rätt att afsluta traktater måste lemnäs oförkränkt.
Ingen har ifrågasatt, att icke K.
M:t eger rätt att afsluta traktater med främmande makter; men enligt min tanke få dessa traktater icke innehålla något, som strider emot grundlagarna och R.
St:rs deri stadgade rättigheter.
Hvad särskildt haudelstraktater beträffar, så har man anmärkt, att om icke Konungen egde rätt att nedsätta tullar, så skulle inga dylika traktater kunna ingås.
Jag har gjort mig det icke obetydliga besväret att genomgå alla haudelstraktater, som blifvit med främmande nationer afslutade, allt sedan 1825, och jag har funnit de allra flesta af dem så beskaffade, att R.
St:rs sjelfbeskattningsrätt på intet sätt blifvit af dem kränkt.
En dylik granskning är i många hänseenden ganska märklig.
Jag har derunder funnit en handelstraktat, som väckt min synnerliga förvåning, nemligen den additionella konventionen med Sardinien, som alslöfs den 25 Januari 1852.
Denna konvention kan med skäl betraktas såsom en föregångare till den nyligen med Frankrike afslutade handelstraktaten.
Jag vet icke huruvida den blifvit till R.
St:rs godkännande framlagd, men om så ej skett, anser jag, att dess femte artikel, lydande: »H. M:t Konungen af Sverige och Norge förbinder sig dessutom att, så länge förevarande konvention eger kraft och verkan, i intet fall å konungariket
Sardiniens natur- och konstalster tillämpa de högre afgifter, som, i kraft af den i Sverige och Norge bestämda lagstiftning, kunna komma att åläggas andra nationers produkter», innebär ett groft förbiseende af R.
St:rs rätt att bestämma om afgifterna å in- och utgående varor.
Denna konvention afsåg endast att åt varorna jern, koppar, torr och saltad fisk förskaffa en behandling, sådan som de mest gynnade nationerna åtnjöto.
För att nu få tullen på dessa varor nedsatt till enahanda belopp, som gällde för dessa nationer, medgafs, att alla Sardinska konstalster skulle behandlas i Sverige i likhet med de mest gynnade nationers.
Jag tager för afgjordt, att Konst.-Utsk:t och R.
St:r vid den riksdag, som inträffade näst efter denna konventions afslutande, hade ett vaksamt öga på densamma.
Den gäller dock lyckligtvis ej numera, emedan Den 4 April f. m. 1/ emedan en ny traktat blifvit år 18(‘>2 ingången med det förrenade Italien Man har äfven påpekat, såsom origtigt, det förhållande, att tillämpningen af den generella tulltariffen, hvilken grundar sig på en speciel konvention med Frankrike, blifvit utsträckt till alla länder.
Såsom skäl för en dylik åtgärd liar man anfört, att de flesta andra länder skulle hafva en dem tillförsäkrad rätt, att varda behandlade i likhet med den mest gynnade nation.
Men, Mine Hrrl med stöd af Författningssamlingen, tror jag mig med säkerhet kunna upplysa, att de nationer, som på grund af traktater ännu hafva sig en sådan rätt tillförsäkrad för flera år, inskränka sig till tre, nemligen: Belgien.
Italien och Persien, enär den för dessa traktaters bestånd stipulerade tid ännu icke tilländagå tt.
Men för alla öfriga .traktater har den första omloppstiden gått förbi, och deras uppsägande hvilar på en tid af endast tolf månader.
Mycket skulle ännu vara att tillägga med anledning af lJtsk:ts Meni, och så vida jag trodde att det skulle föranleda till någon åtgärd, så skulle jag sluta med en bestämd anhållan om Sterremiss. Men Konst.-Utsk:ts åsigter i detta afseende låter ej hoppas detta.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, skulle jag emellertid vilja hemställa, att R. o. Ad:n ville med ogillande lägga förevarande Mern. till handlingarna; men som jag tror mig veta, att Hr Gr. o. Landtm, anser sig förhindrad att framställa propos. på en dylik anhållan, får jag nöja mig med att nedlägga min reservation mot de åsigter och den slutmening, Konst.-Utsk:t uti sitt Betänk, uttalat.
Den talare, som i dag öpp nade diskussionen, har gjort mig den äran att på min härvaro grunda sin förhoppning att få det ämne, hvarvid han hufvudsakligen fästat sig, närmare utredt.
Det ligger emellertid i sakens natur, att den, som halt det förtroende att vara K. M:ts Minister vid ett främmande hof, icke kan yppa något, som bör hållas hemligt; och skulle lian för egen del vara tveksam om hvad som är af en sådan beskaffenhet, så eger han dock en bestämd ledning uti det, som af Statsministern för utrikes ärendena blifvit bragt till allmänhetens kunskap.
Hvad derutöfver går, måste lian göra bäst uti att för egen del icke yppa.
Då nu emedlertid allt sådant redan är för den värde talaren och för allmänheten kändt, och det icke kan, enligt hvad han sjelf yttrat, hos honom grundlägga något bestämdt omdöme, så är det klart, att hvad jag skulle kunna tillägga, skulle vara af alldeles enahanda beskaffenhet: och ber jag honom häruti se en förklaring, hvarför jag icke i afseende å sjelfva saken kan gå hans önskan till mötes.
(Yttrandet, som blifvit talaren tillstäldt för justering, har sedermera icke af honom blifvit återlemnadt.) H. 1Y. 2 18 Den 4 April f. m. H.
Esc. Hr Frih. De Geer, Louis:
Jag har tvekat att begära ordet under handläggningen af detta Betänk., af farhåga, att R. o. Ad. kunde tycka, att
Statsrådets ledamöter borde åtnöja sig med det frikännande de erhållit af Konst.-Utsk:ts majoritet, och att det kunde tydas såsom anspråk på ofelbarhet eller såsom ett allt för långt sträckt rätthafveri att icke låta enskildta reservanter inom Utskrt få oanmärkt uttala sina ogillande omdömen om några redan afslutade regeringshandlingar.
Men då en del af dessa reservanters anmärkningar nu vunnit understöd af ledamöter inom Ståndet, anser jag mig desto heldre böra begagna tillfället att yttra mig, som jag finner de framställda anmärkningarne väl förtjenta att upptagas och så vidt möjligt besvaras.
De äro nemi. grundligt motiverade och hålla sig uteslutande till sak samt äro framställda med en moderation, som förtjenar allt erkännande.
Det torde härvid tillåtas mig att följa samma ordning, som den, i hvilken anmärkningarne förekomma i reservationerna.
Den första anmärkningen gäller då den instruktion, hvarmed K.
M:t försett en i anledning af Ständernas begäran tillsatt Tullkomité.
Klinckowström har i detta afseende fästat sig vid K.
M:ts beslut i sjelfva saken samt påstått, att R.
Stms begäran om denna komités nedsättning icke vore ett önskningsmål, utan en fråga, deruti R.
St:r egde full beslutanderätt.
Det torde likväl blifva svårt att vidhålla påståendet, att R.
St:r vid förra riksdagen egt rätt att bestämma grunderna för den tullbevillning, som R.
St:r vid denna riksdag kunde komma att åtaga sig; äfvensom det icke lärer vara antagligt, det R.
St:r skulle kunna tvinga Konungen att tillsätta en komité emot hans vilja för att arbeta i en viss rigtning, otn än det må medgifva? att R.
St:r kurmat sjelfva tillsätta en sådan komité.
Reservanterna hafva deremot uteslutande lastat sig vid formen för detta klandrade beslut och såväl Gr.
Mörner som Hr von Krsemer hafva deruti velat se en missaktning emot R.
För min del är jag benägen att medgifva, det denna form kunde varit lyckligare vald; men att den skulle innefatta någon missaktning emot R.
St:r kan jag icke medgifva; och ännu vissare är att någon sådan icke varit åsyltad.
Mörner anmärker att Ständernas framställning i ämnet var affattadt i så allmänna ordalag och letnnade åt komiterades pröfningsrätt en så vidsträckt frihet, att föredraganden icke bordt kunna deraf finna sig förhindrad att till ledamöter i komitén utse alldeles samma personer, som de, åt hvilka detta uppdrag nu lemnades, och att dessa kunnat förfara på sätt de nu gjort.
Detta må vara sannt.
Men månne icke det varit en verklig missaktning mot R.
St:r, att, under sken af att villfara deras önskningar, hafva låtit utarbeta ett förslag i motsatt syftning?
Man får nemi. icke förbise att så moderat R.
Sf:rs framställning än var i formen, så utgjorde likväl de deruti begagnade ordalagen den fana, omkring hvilken alla de samlat sig, hvilka vid sista riksdagen önskade, att ett steg i tullagstiftningen måtte tagas
Den 4 April f. m. tillbaka i protektionistisk rigtning; hvaremot de, sorn önskade gä fl t motsatt häll, förenade sig om det program, som lades till grund för tullkomiténs instruktion.
Att nu föredraganden, då han omfattade den ena åsigten, höjde dess fana och icke, den motsatta åsigtens, torde icke böra läggas honom till last.
Annu strängare synes mig det omdöme vara, som Gr.
Mörner uttalat, dä han sagt att föredraganden pä ett utmanande sätt inför Konungen fört den ena sidans talan och således icke ådagalagt den oväld, sorn man haft rätt att af honom fordra.
En föredragande är pligtig att säga sin mening, antingen den öfverensstämmer med den ena eller andra sidans.
Väld ådagalägger han, om han inför Konungen döljer eller vanställer motsidans skäl, men icke derigenom att han, vore det än med öfvertygeisens hela värme, förfäktar sin egen åsigt.
Den andra anmärkningen gäller att de tullnedsättningar, som beviljats Frankrike genom traktaten, blifvit utsträckta till alla länder.
Om dessa nedsättningar beviljats ensamt åt Frankrike, så bade Frankrike ensamt kunnat med någon fördel till oss införa sådana varor, hvilka, om de kommo från andra länder, måste draga högre tull.
Denna högre tull skulle nemi. verkat såsom en skyddstull för de Franska varorna; och den naturliga följden häraf hade blifvit, att vi fått betala alla dessa varor lika dyrt, som om ingen nedsättning skett, med den skillnad likväl, att differeneen emellan den högre allmänna tullen och den lägre Franska gått i de Franska producenternas fickor, i stället för att komma vår tullkassa till godo.
Kunde väl detta hafva varit förmånligt, äfven om man ej täger i betraktande, hvarken de svårigheter tillämpningen af difTerentialtullar medför, eller den omständigheten, att åtskilliga andra nalioner äro genom äldre traktater berättigade att ho9 oss åtnjuta samma förmåner, som den mest gynnade nation.
Att för öfrigt, såsom Gr.
Mörner, tala om den sorgliga erfarenhet vi hafva af Franska traktaten, synes mig vara för tidigt.
Jag känner icke att någon sorglig erfarenhet deraf ännu inträffat, ehuru jag medgifver, att derest alla de olyckor, som blifvit lörespådda såsom följder af densamma, verkligen skola komma, så är det förunderligt, att de icke redan börjat visa sig, ehuru traktaten redan varit tillämpad ett helt år, och öfvergången i sådana ämnen vanligen plägar vara farligast.
I ordningen kommer härefter frågan om den så mycket omtalade tullen på papper med tryckta linier.
Ingen har förnekat orimligheten af det i förra riksdagens tulltaxa förekommande stadgande, att papper, som för visst bruk var försedt med tryckta linier, skulle draga en lägre tull, än om detta arbete icke varit å papperet utfördt; och att en så orimlig tanke icke funnits hos denna tulltaxas författare, är bland annat uppenbart deraf, att samma taxa innehåller under rubriken böcker, att sådane med linieradt papper skola draga samma tull som papperet, med tillägg af vissa proc.
Genom Franska 20 Den 4 April f. m. traktaten blef tullen på papper i allmänhet temligen betydligt nedsatt, och deraf föranleddes vid den nya tulltaxans uppgörande en förenklad och generaliserad uppställning af de olika slagen af papper.
Det var härvid, som den anmärkta orimligheten kom att blifva rättad.
Huruvida detta skedde med vilja eller af förbiseende kan vara likgiltigt.
Sjelfva faktum, att en verklig förhöjning af den förut utsatta tullen å papper med tryckta linier skett, kan i alla fall lika litet bestridas, som att en sådan förhöjning icke kan enligt grundlagen försvaras.
Vi, Konungens rådgifvare, skulle derföre icke egt rätt att beklaga oss, om Konst.- Utsk:t med anledning häraf på oss tillämpat 106 §:n Regerings
Formen och ställt oss under Riksrätt; möjligen icke ens, om Riksrätten, jemlikt Ansvarighetslagen lör Statsrådets ledamöter, dömt oss att mista embetet och vara ovärdiga att i rikets tjenst vidare nyttjas.
Men då Konst.-Utsk:t i denna punkt låtit nåd gå för rätt, kan jag icke fatta, att Gr.
Mörner velat i stället tillämpa 107 §:n Regerings-Formen, Ty svårligen kan väl rikets sannskyldiga nytta sägas hafva lidit något genom detta beslut.
Klinckowström har ytterligare klandrat, att deri nya tulltaxan utfärdades, utan att någon myndighets utlåtande deröfver förut varit infordradt.
Rn giltig ursägt derföre torde dock finnas i den omständigheten, att tiden emellan traktatens ratifikation och tillämpning var ytterligt knapp för att derunder medhinna en tulltaxas upprättande, tryckning och utdelning.
Att åter tiden för traktatens trädande i verket utsattes så kort, torde icke böra anses såsom ett fel, då den endast derigenom kunde sammanfalla med seglationens början, och det lätteligen kan inses, hvilken stagnation skulle uppstått, om den gamla tulltaxan derefter ännu skulle gällt någon tid.
Om den Franska traktaten är för öfrigt så mycket ordadt, då densamma förevar till pröfning, att jag dermed icke vill nu upptaga tiden.
Jag kan likväl icke undgå att fästa mig vid några ord, som förekomma i slutet af den reservation, Hr Ramsay i ämnet afgifvit.
Under yttrande, att för bevarandet af grundlagens helgd, från representationens sida borde uttalas ett ogillande af de inom
Statsrådet ådagalagde åsigter orri statsmakternas ömsesidiga rätt i fråga om afslutande af traktater af förevarande beskaffenhet, uttalar nemi. denne reservant den öfvertygelse, »att om en fråga, sådan som den förevide, vid nämnda riksdagar kommit under bedömande, Konst.-Utsk:t säkerligen ansett sig icke kunna undgå att hos Ständerna göra anmälan.» — Hela denna fråga är beroende deraf, huruvida Konungen eger rätt att nedsätta tullar eller icke.
Ty eger han denna rätt, så kan han genom den Franska traktaten lika litet hafva ingripit i denna, som i en kommande riksdags rätt.
K. M:t är nemi. en ständigt fortlefvande myndighet, hvilken icke är begränsad af någon statsregleringsperiod, såsom fallet är med R.
St:r i deras egenskap af beskattande myndighet.
K. M:t kan derföre, likasom hvarje annan fullmyndig personlighet, åtaga sig förbindelser för huru lång tid som helst, allenast han icke förpligtar
Den 4 April f. nV. 21 sig till något, sorn icke beror på honom ensam att uppfylla.
Jag ämnar nu icke undersöka sjelfva denna fråga, ty den synes mig redan vara tillräckligt afhandlad, och jag har sjelf haft tillfälle att på detta rum förut yttra min mening.
Jag vill nu blott erinra, alt om det medgifves, att detta är frågan, så måste det ock medgifvas, alt denna fråga varit under Konst.-lItsk:ts bedömande vid hvarenda riksdag efter 1809.
Reservanten uppgifver, att de flesta handelstraktater, som efter denna tid blifvit ingångna, varit afslutade på reciprocitetsgrund och afsett »att bereda befrielse från de s. k. difierentialtullarne, eller den förhöjning af vissa proc. utöfver de allmänna i tulltaxan bestämda tullsatserna, hvarmed varor, som med utländska fartyg in- eller utfördes, voro belastade.»
Men detta förändrar väl icke saken.
Difierentialtullarne voro ju lika mycket bestämda af R.
St:r. som den allmänna taxan, och deras borttagande verkade väl på tullbevillningens belopp och på beskattningen alldeles på enahanda sätt, som en nedsättning i den allmänna taxan.
Dessutom får man val icke glömma de mångfaldiga tullnedsättningar, som K.
M:t anbefallt utan sammanhang med någon handelstraktat.
Och då besluten härom lättats till Statsrådsprotok., har väl frågan om lagligheten, vid protokms granskning varit under Konst.- Utskits bedömande.
Icke behöfdes väl nödvändigt, att Riksdagsmannen Björknian skulle framställa en anmärkningsanledning, för att Konst.-Utsk:ts ögon skulle öppnas för befintligheten af en sådan fråga. 1853 års Konst -Utsk. har dessutom just i det Betänk., som i Hr Ramsays reservation åberopas, utrvckligen erkänt Konungens obestridda makt att nedsätta tullar.
Jag vill ingalunda förneka R.
St:rs befogenhet att med anledning af den Franska traktaten tillämpa 107 § R.
F., men sådant bör då grundas på åsigten om traktatens skadlighet och icke på dess olaglighet.
Ehuru nu ingen särskildt fäst sig vid utfärdandet af lagen om räntans frigifvande, ber jag likväl, då detta ämne är af en allmännare vigt, att med några ord få bemöta den utförliga reservation, som härom blifvit afgifven.
F:n stadgar, att en lag, som R.
St:r för sin del beslutat, skall anses förfallen, derest icke K.
M. före nästa riksdags början icke blott sanktionerat, utan också utfärdat lagen, så lära R.
St:r vid sisth riksdag, då de uti den underd:a skrifvelse, som åtföljde deras lagförslag om räntans frigifvande, öfverlemnade åt K.
M. att för lagens utfärdande välja den gynsammaste tidpunkten, icke kunna afsett någon annan eller längre tidrymd, än den som förflöt före denna riksdags början.
Frågan reducerar sig således derhän, huruvida emellan de båda riksdagarne någon gynnsammare tidpunkt varit förhanden, än den som af K. M. blifvit vald.
Att något fördelaktigt ögonblick icke kan hafva blifvit försummadt, torde vara klart redan deraf, att ett krig med alla dess oberäkneliga inflytanden på penningeförhållandena fortgick i vårt grannskap ända till kort före lagens promulgerande.
Deremot; var det visserligen omöjligt för Regerin - 22 Den 4 April f. m. gen att, då beslutet fattades, med säkerhet förutse, att något lägligare tillfälle icke sedermera före riksdagens början skulle inträffa.
Jag har emedlertid icke hört uppgifvas, att man ef teråt funnit så hafva varit fallet.
Reservanten, Hr Trolle, synes antaga att R.
St:r skulle uttryckt en önskan,' att K.
M. skulle å deras förslag vägra sanktion, om icke »tillvaron al verksamma låneinrättningar för jordbrukets behof i någon väsentlig mån varit förhanden» vid den tid, då K.
M:s beslut skulle fattas.
Så kan jag lör min del icke tolka R.
St:rs skrifvelse.
Deruti säges nemligen bland annat, såsom reservanten sjelf citerar, att »då bankväsendet äfvensom andra kredit-anstalter, afsedda för särskilda slags behof, såsom sparbanker och hypotheks-föreningar, här i landet redan hunnit den utveckling, att, örn desamma fortfarande få ega bestånd och än vidare fortgå, något förtryck af långifvare mot de lånebehöfvande icke behöfver fruktas, synes icke heller någon betänklighet härutinnan mera böra hindra tillämpningen af en i sig sjelf riktig grundsats.»
Häraf framgår, att R.
Skr funno i penningeanstalterna intet hinder för lagens genomförande, och att de just önskade flera enskilda bankers oktrojerande, såsom ytterligare underlättande ändamålet, i stället för att reservanten deruti sett en ökad olägenhet.
Det är visserligen sannt, att hypoteksbanken, vid den tid, då räntan frigafs, redan hade upphört att kunna för jordbrukets behof anskaffa lån emot 5 proc., men icke kan detta sägas hafva härrört från något långifvarnes förtryck emot de lånebehöfvande; utan detta kom sig af den höga räntan utom landet.
Dessutom synes mig just den omständigheten, att hypoteksbanken redan före författningens tillkomst icke längre kunde tillhandahålla penningar, utgöra ett bevis, att jordbruket icke led någon skada af den nya författningen.
Hade förhållandet varit tvertom, så att jordbruket förut genom hypoteksbanken hade fått penningar, men förlorat denna fördel samtidigt med den nya lagen, då hade tidpunkten för dess trädande i verket med skäl kunnat kallas ogvnsam för jordbruket.
Nu måste denna lag hafva medfört alldeles samma vinst för jordbrukaren, som för alla andra, hvilka nödvändigt behöfde låna, äfven om penningar endast kunde fås emot hög ränta och på kort tid.
— I sjelfva verket medförde den förändrade lagstiftningen till en början ingen genomgripande förändring i våra penningeförhållanden, af det enkla skäl, att man hade redan gått lagen i förväg.
Snart sagdt aila våra banker och större affärsmän tillgodoberäknade sig nemi., under namn af provision och dylikt, högre ränta än 6 proc.; och de kapitalister, sorn af laglydnad häremot hyste betänklighet, deponerade i alla fall heldre sina penningar hos dessa penningeverk emot högsta lagliga ränta, än de bundo dem för längre tid emot inteckning.
För att jordbruket skulle haft någon nytta af deri bundna räntan, hade det varit nödigt, att lagen derom hade gjorts till en sanning.
Huru detta skulle kunnat ske, kau jag icke uppgifva.
.Men om det verkligen skett, så skulle derigenom -Den 4 April f. m. 23 säkerligen halva framkallats en svårare penningekris, än den vi nu haft att genomgå.
Det är nemligen tydligt, att inga penningar utifrån då kommit till oss, så länge räntan der stod högre än vår lagliga.
Möjligen kunde våra egna små kapitaler sökt sig ut i stället; åtminstone på det sätt, att fordringarne för våra exportvaror fått stadna ute så länge som möjligt.
Reservanten har äfven åberopat, alt nära nog alla de ledamöter af Konungens Högsta Domstol, som yttrande i ärendet afgifvit, afstyrkt förändringen.
Af de 8 ledamöter, som deltagit i ärendets handläggning, hafva visserligen 5 afstyrkt lagförslagets antagande i befintligt skick; men detta var på grund af anmärkningar emot förslagets redaktion, och ingen enda af dessa ledamöter har ingått i något bedömande om tidpunktens lämplighet eller olämplighet; hvilket är det enda, hvarom nu är fråga.
Ty så stor kontinuitet måste väl förutsättas hos R.
St:r, att Regeringen icke må ställas under åtal af den ena riksdagen för det den icke afslagit nästföreg:de riksdags beslut.
Men äfven om man ser på sjelfva innehållet af ifrågav:de författning, så har jag icke förnummit, att några af de olägenheter i verkligheten uppstått, som Högsta
Domstolens ledamöter befarade såsom möjliga följder af den bristfälliga redaktionen.
Icke heller tror jag att mången' nu på allvar skulle önska saken ogjord och få det gamla bandet på räntan återupplifvadt.
Att döma efter de frågor, som vid denna riksdag blifvit väckta, skulle man mera önska att få lossa på de band, som ännu återstå.
Reservationernas öfriga punkter angå mera speciella fall, och då ingen här nu fästat sig vid dem, vill jag icke trötta Ståndet med alt upptaga dem till vederläggning.