Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och en olycka var det, att Ingrid fört dem öfver till trädgårdssidan.
Det var ditåt gästrumsfönstren vette, och det hade hon väl ej tänkt på.
Fru Blomgren var nära att springa sin väg, då hon hörde ett fönster häftigt öppnas i ett af gästrummen.
Tänk om dåren skulle ha hört musiken, och tänk om han skulle hoppa ut genom fönstret och komma ned till dem!
Men fru Blomgren lugnade sig, då hon såg hvem som stod i fönstret.
Det var en ung man med angenämt yttre.
Han var i skjortärmarna, men alldeles ordentligt klädd för öfrigt.
Blicken var lugn, läpparna smålogo, och med handen strök han håret upp ur pannan.
Herr Blomgren arbetade och var så inne i föreställningen, att han ingenting märkte.
Fru Blomgren, som ej hade annat att göra än att kasta slängkyssar, kunde ge akt på allting.
Var det ej märkvärdigt hur detta Ingridsbarnet med ens hade strålat upp?
Ögonen lyste på henne som aldrig förr, och ansiktet hade blifvit så hvitt, att det riktigt sken.
Och all den där strålglansen vände sig mot honom däruppe i fönstret.
Han besinnade sig ej länge, han steg upp på fönsterbrädet och hoppade ned till dem.
Och han kom fram till den blinde och bad att få låna hans fiol.
Och Ingrid tog genast fiolen från den blinde och räckte den till den främmande.
Så började den främmande spela, och Ingrid smålog, men på samma gång såg hon så öfvernaturlig ut, att fru Blomgren trodde, att flickan skulle upplösa sig till en solstråle och flyga bort från dem.
Men då fru Blomgren hörde den främmande spela, kände hon igen honom.
– Jaså – sade hon för sig själf – jaså.
Det är ändå han.
Jaså, det var därför hon ville se oss gamla människor uppträda.
Gunnar Hede, som hade gått inne på sitt rum och varit så ond, att han haft lust att slå ihjäl någon, hade sålunda fått höra en blind spela utanför sitt fönster.
Och detta hade återfört honom till en scen ur hans förflutna lif.
Han började undra hvar hans egen fiol kunde vara, och han kom ihåg, att Ålin hade burit bort den, och nu återstod intet annat för honom än att söka få låna den blindes för att kunna spela sig till ro.
Han var så hemskt upprörd.
Och så snart han fått den blindes fiol i sin hand, började han spela.
Det föll honom ej in att han ej skulle kunna spela.
Han hade ej en aning om att han under flera år endast kunnat utföra ett par små fattiga melodier.
Han var alldeles fången i att han var i Upsala utanför huset med vildvinet.
Och han väntade sig att konstberidarna skulle börja dansa, såsom de gjort förra gången.
Hede sökte spela med större lif för att tvinga dem härtill, men hans fingrar voro stela och ovilliga, stråken ville ej riktigt lyda honom.
Han ansträngde sig så, att svettdropparna framträdde på hans panna.
Slutligen kom han dock in på den rätta låten, den, som de dansat efter förra gången.
Han spelade den så lockande, så förledande, att det riktigt kunde smälta hjärtat.
Men de gamla akrobaterna började ej dansa.
Det var längesedan de råkade Hede i Upsala.
De kommo ej ihåg hur de hade blifvit tjusade den gången.
De hade ej en aning om hvad han väntade sig af dem.
Hede vände ögonen mot Ingrid för att få en förklaring, hvarför ej konstberidarna dansade.
I samma stund han såg hennes ögon, så öfverjordiskt strålande, som de voro då, blef han så förvånad, att han upphörde att spela.
Han stod där ett ögonblick och såg sig om i kretsen.
Det var underliga oroliga blickar, som de alla fäste på honom.
Det var omöjligt att spela, då människorna stirrade på detta sätt.
Han gick helt enkelt ifrån dem.
Han såg en flock blommande äppelträd långt nere i trädgården.
Dit gick han.
Han såg nog, att ingenting gick ihop med den föreställningen han nyss haft, att Ålin hade stängt in honom, och att han var i Upsala.
Trädgården var för stor och huset var ej klädt med rödt vinlöf.
Nej, detta kunde ej vara Upsala.
Men han brydde sig ej mycket om, hvar han var.
Han tyckte, att han ej hade spelat på århundraden, och nu hade han fått fatt på en fiol.
Nu skulle han spela.
Han lade fiolen upp till kinden och började.
Men återigen hindrades han af fingrarnas stela rörelser.
Han kunde endast utföra de allra enklaste saker.
– Här blir verkligen att börja om från början – sade han.
Och han smålog och började spela en liten menuett.
Det var det första han lärt sig.
Far hade spelat före, och han hade spelat efter, tagit ut efter gehör.
Han såg med ens hela scenen för sig.
Och han hörde orden:
»Lilla prinsen skulle dansa, men han bröt sin lilla fot».
Han försökte sedan med flera små danser.
De där hade han spelat som skolpojke.
Han hade blifvit anmodad att komma till flickpensionen och spela vid elevernas dansöfningar.
Han såg de små flickorna hoppa och svänga rundt, och hörde danslärarinnan trampa takten.
Han började nu blifva djärfvare.
Han spelade första stämman i en fiolkvartett af Mozart.
Då han lärt in den, hade han varit gymnasist i Falun.
Det hade varit så, att några gamla herrar, hade öfvat in kvartetten för en konsert.
Men första fiolen hade blifvit sjuk, och han hade fått öfvertaga stämman, så ung han var.
Han hade ej varit litet stolt då.
Gunnar Hede tänkte egentligen ej på annat än på att komma tillrätta med sina fingrar, då han spelade dessa barnsliga öfningar.
Men snart märkte han, att det skedde något underbart med honom.
Han hade en tydlig förnimmelse af att inne i hans hjärna befann sig ett stort mörker, som skymde bort hans forntid.
Så snart han sökte påminna sig en sak, var det som att försöka leta reda på något inne i ett mörkt rum.
Men då han spelade, vek en del mörker bort.
En qvinna af vår tid
EN QVINNA AF VÅR TID
KARAKTERSTECKNING AF STELLA
HELSINGFORS THEODOR SEDERHOLMS BOKTRYCKERI MDCCCLXVII
Företedt: L.
Heimbürger
I MELLAN GAMLA OCH NYA VERLDEN
-- Det förvånar mig att er fru kan vara så modig ehuru hon blott är en qvinna, sade gamla miss Brown, som satt på däcket af ett från Amerika till Liverpool återvändande ångfartyg.
I natt var hon helt lugn och tröstade alla, då jag, som eljest ej är så lättskrämd af mig, ej kunde annat än uppsända en innerlig bön till vår Herre, ty på någon räddning vågade jag icke mera hoppas, då hela besättningen ropade att elden var lös.
Ni må tro att det ej stod länge på innan jag var ute från sängen, och skyndade i bara kjolen upp på däcket, men när jag kom dit och såg det vida hafvet rundtomkring, och blott hörde gråt och kommandorop, samt såg kaptenen blek som ett spöke, stackars karl! då kommo tårarne mig i halsen, ty ni skall veta, miss, att jag alltid, då jag ser någon gråta, erfar en så märkvärdig känsla att jag måste börja gråta med; men det är ej heller någonting att undra öfver, ty jag har blifvit så vek om hjertat allt sedan den gudfruktige missionären m:r Johns så vackert talade med mig om Gud och våra kristliga skyldigheter.
Men i natt, då alla skreko och vredo sina händer, såg jag med ens er fru helt lugn gå öfver däcket och tala några ord med kaptenen, och då hon återvände derifrån, var hennes ansigte så fridfullt, att jag trodde all fara var förbi; men se nej, hon gick blott till de mest förtviflade och tröstade dem; hon talade om Gud, som hjelper i nöden och om mod i faran, och sade så många vackra saker att jag riktigt fick lust att bedja.
När kaptenen sedan efter en stund kom framspringande och ropade att elden var släckt, tog hon helt lugnt fram en liten bibel ur sin ficka och sade att hon ämnade gå ned i salongen för att läsa ett kapitel derur samt tacka Gud för den hjelp han sändt oss i nödens stund, och frågade om ej någon ville förena sig med henne.
Och läsa och bedja, det kunde hon som en hel missionär, och då jag såg hennes ansigte, som var liksom förklaradt, kände jag mig helt underlig till mods.
Många andra gånger har jag dessutom äfven sett henne tala och handla alldeles som en karl, så bestämdt och så lugnt, att jag just undrat hvad hon kan vara för en som reser en så lång väg så der alldeles allena.
Är hon enka eller far hon för att möta sin man?
Det fruntimmer som talat var en typ af gamla ogifta engelska qvinnor.
Huru sköna de än i sin ungdom må ha varit, så blifva de dock, då de kommit öfver medelåldern utan att gifta sig, med ens torra och gula samt få orimligt stora tänder och utstående ögon.
Man ser visserligen undantag från denna regel, men vi tro dock att gamla ogifta engelskor i allmänhet följa denna lag; för öfrigt var hon klädd i en snäf svart klädning utan någon hvit krage eller ärmar; en svart sammets ridikyl hängde vid venstra armen, och i handen höll hon en liten bibel, hvilken blott då begge händerna voro upptagna lades åsido med en andäktig min.
Så väl af hennes drägt som ansigtsuttryck kunde man sluta till att hon hörde till den sekt man hos oss kallar läsare.
Den unga amerikanskan som hon tilltalat, var en vacker flicka af omkring 25 års ålder, med ett klokt och behagligt utseende.
Hon åhörde med stolt tillfredsställelse dessa loford öfver sin matmoder, dock icke utan undran att man fann det så förvånande att en qvinna i farans stund bibehöll sitt mod och sin själsnärvaro.
När miss Brown slutat att tala, tycktes hon med otålighet vänta på svaret, men Mary höjde blott på axlarne och sade med ett visst förakt uti rösten:
-- Hvarföre skulle Mylady just vara pjåkig?
Att hon har mod när det behöfs, vet jag nog, annars vore jag icke här, och hade icke för hennes skuld lemnat allt det käraste jag eger, för att följa henne, vore det ock till verldens ända.
Nog finnes det dem som ej tycka om Mylady, utan kalla henne blåstrumpa, karl i krinolin, och mycket annat dylikt, men jag vet att en bättre qvinna än hon är, vill jag aldrig känna.
-- Ja, ja, det kan jag tro, men är hon enka, eller huru?
Så ung och redan ha genomgått så hårda pröfningar; ja derföre kan hon också så bra förklara Guds ord!
-- Hvad vet ni om de pröfningar Mylady genomgått? frågade Mary något häftigt.
Tycker ni att hon ser olycklig ut? eller huru?
Icke har jag åtminstone ofta sett henne gråta, och när det händer, så är det för sådant som skulle komma andra att mista förståndet.
-- Men är hon enka, eller huru? upprepade miss Brown för tredje gången, med illa dold otålighet.
-- Nej, det är hon icke.
-- Så rysligt! stackars unga fru, tillade miss Brown, som ej var fullkomligt tillfreds med svaret och tyckte att bästa sättet att få veta något mera var att bege sig ut på gissningarnes område.
Så rysligt, att ensam fara så långa vägar öfver hafvet för att återfinna sin man!
-- Har jag någonsin sagt att Mylady var gift?
-- Det har ni visst icke, men annat kan man väl ej förmoda än att hon endera är enka eller gift.
-- Jag tycker ej om att prata så der om Mylady, sade Mary, i det hon steg upp; vill ni veta något mera, så fråga henne sjelf.
Farväl derföre tills i afton, efter jag har den äran att vara er hyttkamrat!
Jag måste gå och se om Mylady behöfver mig.
Miss Brown satt ännu en lång stund orörlig, följande Mary med ögonen till dess hon försvann; derpå sade hon till sig sjelf:
Det är besynnerligt ... men jag måste få reda på det!
... hvarefter hon försjönk i djupa tankar, till dess hon åter lyftade sina ögon till himlen, tog en nål ur sitt bälte, stack den mellan bladen uti sin bibel, samt öppnade den på det ställe, försynen sålunda anvisat henne.
Emellertid hade Mary kommit till fördäcket och närmat sig ett fruntimmer, som med fötterna insvepta i en stor, rutig shawl satt fördjupad i läsningen af en bok.
Hon bar på hufvudet en liten rund hatt med ett ljusgrått flor, hvilket utan att täcka ansigtet, gaf det ett uttryck som hade man sett det genom en lätt poetisk dimma.
När Marys gestalt stadnade framför henne, lyftade hon upp två stora, blåa ögon med ett uttryck af liflighet, hvilket sällan förekommer hos ögon af denna färg då de med ens falla på ett nytt föremål; de bruka lifvas, men sällan genast vara lifliga.
Kring hennes vackra, välbildade läppar lekte ett eget slags leende, som utan att vara gladt, var liksom ett återsken af en i hennes hjerta för hela menskligheten inneboende välvilja.
Uti detta leende fanns icke heller den enformiga artighet, som den fina uppfostran och verldsvanan trycker på mången qvinnas läppar och som nästan lika möter en vän och en person som hon föraktar.
För att få en klarare föreställning om denna qvinna, så låtom oss läsa fragmentet af ett bref som ganska troget återger hennes person.
Slutligen skulle jag göra Lady S. bekantskap och blef införd till henne af min vän L.
Hennes tant var icke hemma, men efter att hafva låtit anmäla oss, blefvo vi visade till en liten salong, hvilken jag hade tid att betrakta under det vi väntade på templets gudinna.
Rummet bar en underlig prägel af qvinlig och artistisk smak, samt manlig verksamhet.
Det var ett slags boudoar genre Pompadour, hvitt siden med rosor; en mängd små saker, alla artistiska och smakfulla, voro der uppställda, statyetter, små taflor, fina thé-serviser, kinesiska vaser; det var en sammansättning af olika genrer och ändock fanns uti det hela en trefnad som visade att den, som bebodde detta rum, hade ordnat allt för att behaga sina ögon och ej af fåfänga -- bevis på en sjelfständig natur, som känner ingen annan lag för sin smak, än sin egen ingifvelse.
Men särdeles anslog mig ett bord, som upptog hälften af en vägg och som bokstafligen var öfverlastadt med böcker, porträtter, blommor och kringspridda papper: en hel liten verld af konst och intelligens.
Ingenting var ordnadt med afsigt, en fri anda var upphofvet till allt detta.
Man kunde sluta att det var hon sjelf som återspeglade sig uti det hela, och jag medger att allt hvad jag hade hört sägas om henne ingaf mig en stor otålighet att se detta rum upplifvas af själen, som tills nu blott sväfvade deri.
Men då jag stod och väntade, började jag bäfva; är hon en engel eller en demon? hvilketdera? ty endera måste hon vara.
Jag hade än hört henne prisas till ytterlighet, än grymt förtalas och jag ville sjelf dömma.
Om jag bäfvade, var det derföre att jag var rädd att finna henne under min förväntan, icke stor nog eller icke nog förskräcklig.
Frasandet af en klädning underrättade mig med ens om hennes ankomst; mitt hjerta klappade, dörren öppnades och hon trädde in.
Hennes första åsyn lät mig skåda ett temmeligen vanligt ansigte; en medelmåttig längd, ett öppet uttryck, samt den ledighet uti sättet att föra sig, som nästan alltid förvärfvas genom mycken verldsvana.
Hon ursäktade sig artigt öfver att hafva låtit oss vänta, emedan hon ej haft hjerta att låta sina stackars blommor försmäkta af törst.
Hon hade en vänlig blick för oss båda, och uti hennes leende, uti hennes ansigtsuttryck fanns något som befriade en ifrån allt onödigt tvång.
Jag tyckte mig förut hafva sett detta ansigte endera på någon tafla eller uti en dröm; hvilketdera, kunde jag ej minnas.
Så länge samtalet rörde sig kring vanliga ämnen, hade hon ett likgiltigt uttryck; hon lyssnade uppmärksamt, men talade litet.
Så snart fråga väcktes om intressantare ämnen, följde jag med spänd nyfikenhet hennes ansigtsspel, som blef allt mera själfullt; ögonen blixtrade och liksom ofrivilligt upptog hon frågan och tycktes lyssna till sin egen röst, som var full af klang; de ord hon talade voro ej utsökta men förde rakt till målet.
Mig föreföll hon som en prestinna som höll sanningens vågskål i sin hand.
Vi hörde på; man kunde ej tvifla, hon måste ha rätt, tyckte man, om hon äfven hade orätt.
Hennes ord voro klara och bevisande, ty det hon sade kom från en varm och fast grundad öfvertygelse.
Medan jag lyssnade till hennes ord, roade jag mig med att studera denna intressanta varelse.
Hennes drag voro ej egentligen vackra, ty de voro hvarken regelbundna, eller bestämdt utpräglade; ansigtet var ovalt och munnen var särdeles välbildad; den kunde lika väl uttrycka indignation och förakt som ömhet och beundran.
Ett par stora och vackra, ehuru icke artistiskt sköna ögon voro infattade i långa ögonhår, hvilka beskuggade kinden då blicken sänktes nedåt.
Dessa ögon hade ett vexlande men alltid godt uttryck, hvilket stod i fullkomlig harmonie med hennes ord; de kunde ibland blixtra till som diamanter, och ögonblicket derpå blott tala om ömhet och kärlek.
Hennes ljusa lockiga hår gaf ett ljuft utseende åt det lilla hufvudet, som aldrig höll sig stilla; äfven det talade själens språk.
Två små välbildade och hvita händer voro i ständig rörelse och sökte alltid någonting att leka med; en penna, en pappersknif, hvad som fanns till hands, blef snart af hennes lifliga hand förvandlad till en spira, den hon lekfullt hotade med, eller smekande förde öfver kinden.
En den finaste lilla fot smög sig fram under den vida klädningen som nedföll i rika veck.
Sådan föreföll hon mig vid första bekantskapen.
Men hvem kan beskrifva hennes karakter, denna lefvande gåta?
Så god att hon vill alla väl, är hon ibland sarkastisk och bitande qvick på andras bekostnad, dock aldrig så, att det hon säger skulle qvarlemna ett dåligt eller löjligt intryck af den omtalade personen.
Till ytterlighet enthusiastisk för allt skönt och ädelt, kan hon dock emellanåt försvara de orimligaste påståenden.
Tillbedjande dygden och för det mesta sträng ända till puritanism, är hon ändock ofta full af koketta infall, hvilka äro i stånd att förvrida hufvudet på andra.
Hon kunde ha varit en drottning, men hon kan lika väl finna sig uti att sköta sitt hushåll och vårda blomstersängar.
Glad ända till ytterlighet, så att hon kan få ett helt sällskap att skratta, kan hon en annan gång med ett enda ord föra äfven den lättsinnigaste på de mest allvarliga tankar.
Hos hvarje karakter förstår hon att finna den förmånligaste sidan och utforskar hvar och ens idéer, med en mine som tänkte hon på någonting helt annat.
Hon är med ett ord en oförklarlig qvinna.
Man måste endera hålla mycket af henne, beundra, tillbedja eller vända sig ifrån henne.
Hon är endera en stor kokett eller en qvinna som ännu icke funnit sin rätta bestämmelse här i verlden och som icke arbetat sig upp till höjden af sina gåfvor.
Hon kan ej ljuga, ej handla till hälften; hon är så uppriktig att man ibland kan misstänka henne för att icke tala sanning, så rättfram, att man vore frestad att beskylla henne för falskhet, då man icke känner henne.
För att låta bli att älska eller hata henne, måste man göra såsom jag -- studera henne -- och ehuru jag redan sen någon tid gör det, sysselsätter jag mig dermed ännu med samma intresse ..."
Dessa rader kunna gifva ett begrepp om det intryck, hon hos mången framkallat, och vi måste tillägga att Lady S. aldrig fick företaga sig någonting obemärkt, ehuru hon sjelf trodde det, ty hvarhelst hon befann sig, väckte hon intresse, och två läger bildade sig genast, det ena för att beundra, det andra för att klandra henne.
Mary tilltalade Lady S. med en vänskapsfull förtrolighet, men uti hennes sätt röjde sig tillika en stor tillgifvenhet och beundran; uti det småleende och den blick, hvarmed Ladyn såg på henne, kunde man läsa att det förhållande, hvaruti de stodo till hvarandra, mindre var det af tjenarinna och matmoder, än emellan tvenne förtrogna som hvardera vilja bibehålla sin rätta plats, och den glömde Mary aldrig, ty hon var alltid uppmärksam och tjenstaktig.
Lady S.
yttrade sin önskan att så tidigt som möjligt lägga sig, före sina hyttkamrater, och hon gick derföre öfver däck med ett vänligt leende och en böjning på hufvudet åt de längre aflägsna, samt en handtryckning åt sina närmare bekanta.
Hennes gång var lätt och ädel, icke förnäm; och man såg att hon, ehuru egande mycken verldsvana, dock gerna ville vara obemärkt.
När hon öppnade sin hytt-dörr och fann att Mary ensam var der, stängde hon den hastigt, kastade lifligt hatt och shawl af sig och utropade:
-- Nå, Mary, hvad tycker du om denna sjöresa? jag för min del finner den odräglig, ty att evigt se dessa samma ansigten, som alla äro lika obekanta, blir i längden outhärdeligt!
Jag längtar så till det kära Europa, till den älskade stranden, som jag kommer att se blott i förbifarten.
Sedan jag återsett Englands jord, får jag mera tålamod, och då flyga vi; icke så, Mary? vi flyga, fria fåglar, till de länder vi önska se. O! Mary! jag tänker visst ibland att min fader blir orolig öfver min bortvaro.
Men nej! du vet att jag ej kan förmå mig att återvända till honom, att instängas på det ensliga slottet och lefva som fastkedjad.
Nej! tusen gånger nej! när man har kraft, mod och förstånd, skall man ej som en docka sitta hemma och brodera i båge för att sysselsätta sina fingrar.
Dessutom är jag ej skapad att vara en så förnäm lords arftagerska; nej, min far är alltför rik för mig.
Jag vill vara fri, fri liksom lejonet i skogen! jag vill ej veta af något tvång ... men, jag började med en fråga och har nu utan att vänta på svar, för hundrade gången låtit dig höra dessa uttryck af min oro och min längtan.
-- Mylady vet nog att jag ej kan fördraga sjön, men hvad gör det?
Till allt behöfves litet vana; dessutom är sådant så obetydligt att jag ej dugde att vara med er Mylady, om jag klagade för så litet.
Men vet Mylady, hvad jag tröstar mig med?
Jo! det är att se huru mycket man sysselsätter sig med er, och att höra så många berömma er.
I afton fick den gamla miss Brown tag uti mig och ville nödvändigt veta hvem
Mylady är och hvar ni lemnat er man?"
Lady S. som just börjat ordna sitt hår, vände sig om och brast ut i ett klingande skratt, som hon på en lång stund ej kunde hämma.
-- Min man, ha, ha, ha!
Nej! min kära miss Brown, någon sådan hvarken har eller tänker jag taga mig.
Min man! nej, det låter för löjligt, men hvad svarade du?
-- Jag svarade som vanligt, att det ej anstod mig att tala om Myladys angelägenheter, och rådde henne att fråga eder sjelf.
-- Hvarföre det, Mary?
-- Emedan jag tyckte det var bäst att låta dem tro er vara gift, ty det sägs ju att man i Europa så mycket skall undra öfver, när ogifta fruntimmer resa ensamna.
Så många hafva redan frågat mig, och utan att vilja säga en osanning, låter jag dem tänka hvad de vilja.
-- Nej, snälla Mary, jag bryr mig så litet om hvad andra menniskor tänka om mig, ty jag har intet att blygas för.
Ingen har frågat mig, men skulle någon göra det, så svarar jag sanningen och den känner du.
-- Vågar jag fråga, hvart Mylady ämnar resa sedan vi anländt till Liverpool?
-- Till en början fara vi till Paris, som jag redan så länge längtat att få se.
Jag vill njuta af friheten i hela dess herrlighet, då man obemärkt och okänd kan följa den väg man finner god, och der man, ehuru qvinna, kan ingå uti alla detaljer, se det som intresserar en, och icke behöfva redogöra för sina mått och steg.
-- Men huru skall Mylady kunna reda sig uti en så stor stad?
En ensam qvinna, vacker som Mylady är, blir aldrig obemärkt.
-- Mary!
Mary! känner du mig ej ännu? vet jag någonsin något omöjligt? nej, händelserna måste böja sig för min vilja, icke jag böja mig för dem.
-- Och ändå, tillade Mary tveksamt, är Mylady rädd att återvända till sin fader, och att bli tvungen att gifta sig?
-- Rädd? -- nej, barn, jag är icke rädd att bli tvungen, men jag vill så länge som möjligt ihågkomma det fjerde budet:
"Du skall hedra din fader och din moder."
Jag känner min fader, men han förstår mig ej och jag vill ej yppa för honom mitt förakt för den man, som han bestämt till min make.
Blott i yttersta nödfall skall jag göra det.
Lyckligtvis har min moders förmögenhet satt mig i stånd att lefva oberoende, så att jag kan följa mitt hjertas lag och den väg som mitt förstånd anvisat.
Dessutom har du lofvat mig ett blindt förtroende.
Framtiden står i stora drag tecknad för mig, men detaljerna känner jag icke.
På Gud beror allt det, som min vilja är oförmögen att åstadkomma eller förhindra.
-- Ja, Mylady, jag har lofvat att lyda blindt; jag tror på er mera än på mig sjelf.
-- Snart komma vi till vårt första mål, Liverpool, derifrån vi omedelbart komma att fortsätta vår färd till Paris med nödiga försigtighets mått.
Försigtighet är visdomens lag.
Icke feghet, rädsla, utan den oberoende försigtigheten, som man mindre är tvungen till genom omständigheterna, än genom ingifvelsen utaf egen erfarenhet, utaf egna tankar.
Under detta samtal hade Lady S. emellertid klädt af sig och sedan hon läst högt ett kapitel ur bibeln, hvilket hon hvarken morgon eller afton försummade att göra, tog hon godnatt af sin trogna följeslagarinna och försjönk snart uti en djup och lugn sömn.
Man säger att endast fullkomligt rena samveten kunna njuta en lugn hvila, men detta anse vi i allmänhet vara ett stort misstag.
Här var dock fallet sådant, ty Lady S. kände inga samvetsförebråelser, emedan hon handlade efter en fast öfvertygelse, och då kunde hon ej förebrå sig någonting.