Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Värfning, förr mera allmänt bruklig, är numera dyr under fred, och, utom vissa gränser, icke möjlig under krig, kan således endast för en del afkrigsstyrkan begagnas, och användes såsom ensamt anskaffningssätt endast i England, men med kända olägenheter.
Konskriptions- eller allmänna 6ei'ärmysförfattningen, som lagligen ålägger hela befolkningen vissa års vapenpligt, är derföre det naturliga, minst kostsamma och enda säkra sätt, att under alla omständigheter erhålla tillräckligt manskap.
Den möjliggör derigenom ett långvarigt och ihärdigt försvar.
Ett i vapen öfvadt folk är enda vilkoret för en mindre stat att i våra tider kunna bevara sin sjelfständighet.
Men just derigenom bär denna författning en stor och folklig prägel.
Den uttrycker, att medborgarens första pligt är att försvara sitt land.
Den gör krigsmannen till medborgare, medborgaren till krigsman, gör den senares sak, känslor och behof bekanta för det folk, han tillhör.
Då vapentjenst blir en nationalpligt, blir kriget en nationalhandling.
Detta lyfter folkkänslan, underhåller de krigiska minnen och föreställningar, hvilka civilisationen af många skäl betager, och bereder villighet till de stora uppoffringar af alla slag, ett krig fordrar.
Antagen i Europas alla land (utom England och Ryssland) är beväringsförfattningen äfven hos oss grundvalen för vårt försvar, den källa, hvarutur våra stridskrafter uppvälla, och hvilken såsom sådan måste med omsorg hägnas och vårdas, så att dess flöden uppfylla sitt närande ändamål. 38
Den frågan föreligger här till besvarande, huruvida det för Sverige egna sättet att anskaffa och under fred underhålla manskap eller indelningsverket är lämpligt att såsom ram eller stam för en krigshär bibehålla, eller om det borde utbytas ensamt mot allmänna beväringssystemet, såsom det i andra land blifvit utfördt, nemligen att vissa års vapenpligtige anställas till ständig fredstjenstgöring.
Då denna mening ofta blifvit framställd, bör den pröfvas.
Indelningsverket har tvifvelsutan, i hvad sorn rörer manskapets anskaffning och underhäll, olägenheter, hvilka böra erkännas.
— De äro ekonomiska, militäriska och politiska.
I ekonomiskt afseende är indelningsverket en ojemnt drabbande tunga, hvilken redan vid den ursprungliga indelningen var något ojemn och under tidernas lopp blifvit detta ännu mera genom de rustning och rotering underkastade egendomarnes förändrade värden.
Ehuru dessa olikheter visserligen utjemnats, derigenom att de under långliga tider ingått i beräkning af* egendomars värde vid arf och köp, böra de likväl icke här förbigås.
— Rust- och rotehållare åliggande onera äro, i synnerhet för de förre, i vissa delar obestämda och kunna föranleda tvister.
Indelningsverkets kostnad är dold och svår att uppskatta.
Indelde soldatens tjenstgöring är dyr, emedan, oaktadt han har sin lön (torp och öfriga förmoner) antingen han tjenstgör eller icke, skall han likafullt under tjenstgöringstiden underhållas, hvarigenom således lönen då blir ett tillskott, hvilket väl icke drabbar det s. k. statsverket, men likväl i statsekonomiskt afseende är en kostnad, som måste beräknas.
Indelningsverkets militäriska olägenheter äro: att ryttare och knekt, i synnerhet den förre, äro i viss nion beroende af rust- och rotehållare; att den åt indelda stammen en gång gifna styrka icke kan mera än i ringa mon genom nyrotering ökas, fastän beväringens växande styrka kunde göra en betydlig förstärkning nödvändig; att soldaten har en lång tjenstledighet, hvarigenom hans krigsbildning lider; att hans obestämda tjenstetid stundom kan föranleda antingen att han tjenar längre än han är fullt tjenstbar eller ock afskedad lider nöd.
Båda dessa senare olägenheter ligga likväl icke i sakens natur, ty öfningstiden kan förlängas och pensioner tilldelas, men detta ökar då också kostnaden.
Den politiska olägenheten, om man ville söka en sådan, vore, om nationen, genom indelda armén, som uppsättes och underhålles af landskapen, skulle anse sig vara i någon mon frikallad från vapenpligt, anse landets försvar egentligen tillkomma de indelda trupperna, och betrakta beväringen, ej såsom en del af armén, utan endast såsom en i nödfall användbar utväg att stärka försvaret.
Denna föreställning, fastän alldeles ogrundad, skulle, om den vore befintlig, försvaga beväringsförfattningens styrka och nationela inflytelse.
Men om denna oriktiga tanke fanns vid början af beväringens införande och möjligen kunde underhållas af författningens brister och beväringens ringa öfning, så måste den nu alltmera försvinna.
Dessa olägenheter, somliga verkliga, andra blott föregifna, men hvilka alla blifvit samvetsgrannt här upptagna, äro de som någon gång framkallat förslag om indelningsverkets utbytande mot konskriptionssystemet ensamt.
Emot dem böra uppställas förmonerna af den indelde soldaten såsom stamsoldat framför en några år tjenande konslmptions-soldat.
Den indelde soldaten, boende i sin bygd, med eget hem, brukande sin jord, en närande medlem af samhället, är i fullaste mening en national-soldat och skiljer sig härutinnan ifrån en konskriptionssoldat icke uti något annat, än att han frivilligt, emot vissa förmoner, blifvit krigsman, samt detta på en längre tid, i stället för att den senare blir soldat genom lag och på kortare tid, hvilket omöjligen kan minska den indelde soldatens nationela egenskaper.
— I pålitlighet är han minst sagdt fullt jemförlig med den senare.
I lefnadsvanor måste han, boende i landsorten och i sitt hem sysselsatt med sitt näringsyrke, i allmänhet hafva företräde framför den senare, hvilken, för att erhålla någon stadgad militärisk bildning, som under några få år skall honom bibringas, måste vara i en garnisonsort, utsatt för de frestelser, hvartill vaktfri tid gynnar, och hvars vanor sedermera kunna följa honom till hemorten. 39
I militäriskt afseende eger den indelde soldaten ett afgjordt företräde, dels emedan han frivilligt tagit krigstjenst, hvilket i allmänhet måste förutsätta mera lust och hog för saken, men isynnerhet emedan han valt denna tjenst såsom lefnadsyrke, hvilket, fastän hans årliga öfningstid är kort, gör att han alltid, äfven då han är tjenstfri, känner sig tjena, gör hans tanke mera förtrolig med yrket och ej främmande för dess faror, ställer honom i ett närmare förhållande till befälet, sammansluter honom mera med den trupp han ständigt tillhörer, stärker hans disciplin och hans trohet mot fanan, ingifver honom känslan af att verkligen vara krigsman, eller samma känsla, som utgör officerns värde, samt bildar genom allt detta just de militäriska egenskaper, hvilka äro så dyrbara för en stamtrupp och göra den så lämplig att vara ledare för yngre manskap, såväl under fredliga förhållanden som under krigets alla pröfvande tjenster.
— Deremot är det ganska naturligt, att beväringsmannen, som ryckes från det lefnadsyrke han valt och vet att han endast några år skall göra vapentjenst, betraktar denna såsom en tillfällig pligtutöfning, samt ser med nöje den dag, som befriar honom från dess tvång och låter honom återvända mot sitt egentliga lefnadsmål, hvilken helt förklarliga tankeriktning icke kan befordra de militäriska egenskaper, som göra honom duglig till stamsoldat.
Sjelfva hans ungdom, så fördelaktig denna må vara i och för en större rörlighet, gör likväl, att han måste sakna mannens alvar, betänksamhet att spara sina krafter, större kroppsstyrka att utstå mödor, och hans mera ihärdighet; att han snarare misströstar, och att hans pligtkänsla mindre stadgas, hvilka brister göra att en stam af blott ungt manskap aldrig kan erhålla den inflytelse på de nykomne, som en stam af äldre och hvilken inflytelse är hufvudsaklig.
Om någon erfarenhet behöfde komma till styrka för detta i sakens sjelfva natur klart liggande förhållande, så eger man den mest talande i de stora bemödanden, som man i de utländska beväringsarméerna, der man icke eger en af beväringsförfattningen oberoende fast stam, använder, för att förmå duglige, som uttjenat sin beväringstid, att qvarstadna i tjenst eller »kapitulera«, såsom det heter, och detta flere gånger, för att derigenom kunna bilda en längre tid tjenande stam, som står fast under de rörliga till- och afgående årsklasserna.
I Preussen har, alltsedan dess beväringsförfattnings införande, de qvartjenande erhållit soldtillägg och utmärkelsetecken, och, då qvartjenandet flere gånger förnyats, pensioner och rättighet att inom statens alla förvaltningsgrenar anställas i lägre befattningar, hvilken rättighet underordnade myndigheter anbefallts att låta dem tillgodokomma.
Preussiska arméen är visserligen också den, der den korta tjenstetiden under fanan, som endast är 2 eller 3 år, mest fordrar längre frivilligt tjenande soldater, emedan någon egentlig stam icke här finnes.
— Äfven i Österrike, der tjenstetiden under fanan är mycket längre eller 7 år, har man under senare tider genom tjenstefrihetsköpets införande sökt skaffa sig medel att uppmuntra till längre tjenst; men icke nog härmed, man har likasom i Preussen, tillförsäkrat åt längre tjenande alla lägre befattningar vid statens alla förvaltningsgrenar och statsfabriker, samt förordnat, att, vid framdeles skeende stadfästelser af enskilda bolag och föreningar, skall inflyta förbindelsen för dem, att i dylika sysslor företrädesvis anställa längre tid tjenande militärer.
Flere tyska stater samt Belgien och Spanien hafva likaledes infört tjenstefrihetsköpet, för att kunna belöna längre tjenande.
Ingenstädes har dock detta skett i så storartade mått, som i Frankrike.
De som qvarstadna i tjenst erhålla, förutom 310 francs årligen, ett dagligt soldtillägg samt pensioner vid afskedet, hvilka efter 25-årig tjenst äro betydligt större än våra nuvarande underofficerspensioner.
Detta har haft till följd, att för det närvarande omkring en tredjedel af fransyska arméen består af sådane, som frivilligt qvarstå i tjenst och således icke egentligen äro konskriptionssoldater.
— Så angelägen har man i den mest krigsvande af de europeiska arméerne och hos det mest krigiska folk varit, att förskaffa sig en ständigvarande stam!
Det är häraf klart, att man i de utländska beväringsarméerna alldeles, icke anser det årliga ombytet af manskap i sig sjelf utgöra någon militärisk fördel, men vara ett medel att 40 under krig, utan all kostnad anskaffa den stora manskapsstyrka, som de nuvarande krigen fordra, men som staterne icke mäkta under fred underhålla.
I betraktande af allt detta, måste kommitterade anse indelningsverkets olägenheter vida öfvervägas af förmonen, att redan vara en gammal och känd inrättning, som uppfyller det ändamål, man utomlands söker vinna genom nya konstlade åtgärder, hvilka mer eller mindre aflägsna sig från några af beväringsförfattningens hufvudsyften, men hvartill man varit nödgad för att undgå denna författnings stora militäriska brist: den, att icke kunna bilda duglige stamsoldater så framt icke tjenstetiden är ganska lång, såsom i Frankrike och Österrike, men hvarvid ändå komme att saknas soldater i mannaåren — en armés veteraner.
Ehuru kommitterade således icke hysa någon tvekan om de indelde truppernes företräde såsom stam, framför en sådan, uttagen ur beväringen, hafva de dock ansett sig böra undersöka huruvida genom ett sådant utbyte någon stor och afsevärd besparing kunde vinnas.
För att utröna detta hafva kommitterade gjort en jemförelseberäkning mellan nuvarande kostnad för en indeld soldat och erforderliga kostnaden för en beväringssoldat under den tjenstgöringstid, som kunde gifva denne en med den förre någorlunda jemförlig militärisk bildning.
Denna jemförelse är emellertid förknippad med många svårigheter, då man fullt oväldigt vill uppgöra den.
Först och främst är kostnaden för den indelde soldaten under den tid han ligger på roten icke lätt att bestämma och sedermera måste den öfningstid, man för en beväringssoldat beräknar, på det han såsom stamsoldat skall blifva någorlunda jemförlig med den indelde, hafva något vilkorligt och bero på olika åsigter.
Kommitterade skola här redogöra för de grunder, som vid beräkningarna blifvit följde, hänvisande till den i Bil.
A upptagna jemförelseberäkningen, der dessa äro omständligare utförda.
Den indelde soldatens kostnad kan delas i vapenöfningskostnad, utredningskostnad och underhållskostnad då han icke är i tjenstgöring.
Vapenöfningskostnaden bestrides helt och hållet af staten.
Till grund för beräkningen af densamma har lagts kostnaden för 1859 och 1860 års vapenöfningar, enär dessa varit dels fullständigare, dels dyrare än de föregående och flere efterföljande års.
Hela kostnaden för dessa möten, inberäknad marschkostnaden, har blifvit lika fördelad på hvarje nummer.
Vapenöfningskostnaden skulle efter dessa grunder vara årligen:
För en infanterist 15 R:dr 74 öre. » » kavallerist 71 » 23 » Utredning skostnaden eller kostnaden för munderings-, remtygs-, utrednings-, gevärs- m. fl. persedlar bestrides vid rothållsinfanteriet äfven af staten ensamt.
Enligt upplysningar, erhållna i krigskollegium, skulle denna kostnad årligen utgöra tillsammans 21 R:dr 61 öre för hvarje karl.
Vid rusthålls-infanteriet (afsutne ryttare) bekostas samtlige ofvannämnde persedlar af rusthållarne.
Kostnaden för en rustlxålls-infanterist har antagits lika med en rothålls.
Underhållskostnaden eller soldatens (infanteristens) torp, lön, hemkall m. fl. förmoner drabba rotehållaren.
Man har ansett sig komma denna kostnad närmast genom att till grund för densamma antaga den vakansafgift, som vid den årliga markegångssättningen bestämmes för nya roteringen, och hvilken skall motsvara kostnaden för ordinarie roteringen inom orten.
Efter denna beräkning skulle underhållskostnaden i medeltal för år utgöra 90 Rdr 86 öre.
Vid kavalleriet bestrides kostnaden såväl för utredningen (beklädnads-, remtygs-, sadelutrednings-, gevärs- m. fl. persedlar) som för underhållet på roten, af de rustande, men hvilka derföre erhålla ersättning genom rusthålls- och augments-räntor, samt genom befrielse från den rotering, som rusthållen skulle varit ålagde, ifall de icke hade rustning.
Ehuru beloppet af rusthålls- och augments-räntor icke för hvarje särskildt regemente är af komitterade känd, har likväl på i Bilagan anförde skäl det uträknade beloppet vid Smålands husarregemente kunnat antagas såsom allmänt medeltal.
Då till detta medeltal lägges värdet af den efterskänkta roteringen, skulle årskostnaden för en indeld kavallerist blifva 332 Rdr 59 öre. 41 Hela sammanförda kostnaden skulle då blifva för en indeld infanterist 128 Rdr 21 öre kavallerist 403 >; 82 »
Då nu kostnaden för en stamtrupp bildad af beväringsmanskap skall beräknas, måste först ett antagande göras angående sättet för dess uttagande.
Den nuvarande krigsstyrkans (stam och 5 klasser beväringsmanskap, tillhörande arméen) är i rundt tal 114,500 man, hvaruti de nuvaraude indelde trupperne ingå med infanteriet 20,239 man kavalleriet 3,300 » 23,539 man.
Om en beväringsklass vid arméen antages till 17,000 man, fordrades det, för att få samma krigsstyrka som nu, och hvilken icke bör minskas, sju beväringsklasser.
Antages vidare de indelde trupperne för jemn räkning till 24,000 man, skulle 4,000 man, uttagne ur hvardera af de sex första klasserna, gifva samma styrka; men då första klassen alltid vore rekrytklass, som i allmänhet icke kunde vid krigets utbrott påräknas såsom stam, under det att vid de indelde trupperne, med soldatens långa tjenstetid, endast en ringa del af styrkan utgöres af rekryter, så skulle, såväl af denna anledning som för att ersätta afgången bland manskapet, åtminstone fordras ytterligare 4,000 man ur sjunde klassen, för att en stamtrupp skulle erhållas, som kunde ersätta den indelda.
Dessa andelar af årsklasserne borde sålunda fördelas, att deraf ansloges till infanteriet 3,500 man » kavalleriet 500 » 4,000 man.
Denna beväringsstam borde naturligtvis, såsom i alla andra land, der arméen uppsättes endast genom beväring, hållas någon längre tid samlad, således garnisonerad och kasernerad, för att genom omsorgsfull utbildning och trägen tjenstgöring så hastigt som möjligt vinna den stadga i lynnet, det ordningssinne, den vana vid tjenstens fordringar, den införlifning med sin trupp och sitt befäl, den militära uppfostran, med ett ord de egenskaper, som skilja soldaten från den vapenkunnige ynglingen.
Huru lång denna första daningstid för en beväringssoldat bör vara, för att, så vidt möjligt, ersätta den mognare åldern, de många tjensteåren, det ledande och sammanhållande föredömet af gamle soldater, är, då duglighet här skall uppskattas i tid, hvilka båda saker icke äro fullt mätbare, ganska svårt att med objektiva skäl, öfvertygande andre, ådagalägga.
Man eger ingen annan utväg än den att hemta ledning från andra land.
A ena sidan stå, af de stora makterna, Frankrike och Österrike med en 7—8årig beväringstjenstgöring.
A den andra de mindre tyska staterne med 6 månaders.
A dessa senares föredöme kan emellertid icke något afseende fästas.
Dessa staters ringa makt och geografiska läge gör det icke tänkbart att de skulle komma i strid annat än under skyddet, antingen af det statsförbund, de tillhöra, i hvars spets stå tvenne stormakter, eller också under någon främmande makts skydd.
Detta förhållande har således ingenting tillämpligt för en stat, som måste i främsta rummet lita på sig sjelf och möjligen kan ensam nödgas bestå striden med en mäktigare.
I vårt grannland
Danmark har dess beväringsarmé, utan särskild stam, endast haft 16 månaders tjenstgöring, men den klagan öfver otillräcklig öfning och bristande sammanhållighet hos det i öfrigt villiga och tappra manskapet, som under sista fälttåget temligen oförbehållsamt uttalades,- lemnar icke fördelaktigt vitsord om organisationen och öfningstiden.
Preussens beväringsorganisation anses i allmänhet, och isynnerhet i Frankrike och Österrike, vara svag, i följd af den endast treåriga tjenstetiden.
Rörande denna tid fortfar ännu den långvariga striden mellan regeringen som håller på 3 år, såsom på en grundpelare för byggnaden, och folkombuden som icke vilja gifva medel till mer än 2 års tjenst.
Bet. I, 6 42
Det bör dock här anmärkas att vid alla de nämnde arméerne, samma tjenstgöring och öfning åligger en betydlig del af det manskap, som kan komma att under krig ingå i arméens led och icke endast en mindre del, utgörande stam eller ledare för det öfriga.
Ehuru kommitterade för sin del visserligen anse 2 år vara för kort tid, äfven för vårt begripliga folk, att dana en stam, som sedermera upplöses och skingras i det medborgerliga lifvet, utan allt fortfarande krigsmannaband, hafva de likväl, för att icke synas hafva velat, till förmon för jemförelsen med indelda trupperne, öfver höfvan uppdrifva kostnaden för en beväringsarmée, grundat sina beräkningar på endast 2 års första tjenstgöringstid, visse att ingen, som hos oss verkligen vill hafva en duglig beväringsarmée, skulle, om en sådan ifrågakomme, yrka en nedsättning i tjenstetiden under den, som de ifrigaste motståndarne i den preussiska arméefrågan medgifva.
Likväl är det endast för infanteriet, som den tvååriga tjenstetiden blifvit antagen, med sedermera en månads öfningstid under följande fyra år, hvaremot för kavalleriet, som dels fordrar en längre daningstid, dels ock mera folk för hästarnes skötsel, antagits en första tjenstetid af tre år, samt två månaders årlig tjenst under följande tre år.
De sex första årsklasserne hafva således antagits i fredstid vara underkastade vapentjenst, men den sjunde tjenstledig.
För beräkningen af kostnaden för en beväringsstam med denna tjenstetid, hafva förhållandena vid de värfvade trupperne i det hufvudsakligaste måst läggas till grund.
En utförlig redogörelse för dessa beräkningar är lemnad i den särskilda bilagan, rörande detta ämne, hvarutur framgår att den sammanlagda årskostnaden för en beväringssoldat blefve vid infanteriet 140 R:dr 3 öre » kavalleriet 603 » 50 »
Då dessa siffror jemföras med dem som erhöllos för den indelde soldatens årskostnad, hvilka voro: vid infanteriet 128 R:dr 21 öre » kavalleriet 403 » 82 » så skulle härigenom uppkomma en skillnad som visade att en beväringssoldat vore vid infanteriet 11
R:dr 82 öre » kavalleriet 199 » 68 » dyrare än en indeld.
Vid lika nummerstyrka skulle således kostnaden för en beväringsstam eller: 20,239 infanterister med ....
239,224 R:dr 98 öre 3,303 kavallerister med ....
658,944 » » » tillsammans med 898,168
R:dr 98 öre öfverstiga kostnaden för en indeld stam.
Vid dessa beräkningar äro flere omständigheter förbigångne, angifne i bilagan, hvilka kunde verka betydlig förhöjning i denna större kostnad för en beväringsstam, synnerligast den att här endast varit fråga om jemförelsen mellan manskapets kostnad, och icke något afseende blifvit fästadt på befälets.
Det är likväl klart, att ett befäl, förlagdt till tjenstgöring i en garnison, måste högre aflönas genom lön och inqvartering, än den ringare, hvarmed det indelda befälet måtte åtnöjas.
Kommitterade äro för sin del öfvértygade om, att ingen tänkande militär, med egen erfarenhet i sitt yrke och med kännedom om det värde, en fast organisation visat sig ega både under framfarna och de nyaste fälttågen, skulle vilja utbyta vår indelda stam mot en sådan af beväring med icke längre öfning än den här antagna — helst vi ega den förra visserligen med sina kända brister, men också med sina förträffliga egenskaper, stödd på en gammal inrättning med rot i vanorna och i bygderna, hvaremot den senare är en ny byggnad som utomlands bristen på gammal grund nödgat att gifva tillfällighetens prägel. 43 Detta afgjorda företräde tillkommer isynnerhet var infanteristam, som skall med sig införlifva ett talrikt manskap med endast tillfällig tjenstgöring och således med mindre fäst sammanhållning.
Detta är deremot icke i samma nion förhållandet med kavalleriet, och nekas kan icke att under den längre öfningstid, som antagits för kavalleribeväringen, goda ryttare borde kunna danas, som måhända icke skulle göra dem mycket underlägsne vår indelda kavalleristam, hvilken har sin gifna brist uti den långa tid af året, häst och karl äro skilj da.
Men bevärings-kavalleri-stammen skulle också kosta 50 proc. mera än den indelda, och infanteriet, hufvudvapen i allmänhet, är detta synnerligast i vårt land.
Då af denna utredning det visar sig, att en beväringsstam, af samma styrka som den indelde, men saknande flere af dennas goda egenskaper, icke skulle kunna lemna någon besparing, utan tvertom medföra en betydligt större kostnad, oberäknadt värdet af den arbetskraft, som genom den långa men nödvändiga garnisonsfenstgöringen droges från jordbruk och näringar, men genom indelde soldaten kommer dem till godo, finna kommitterade i alla dessa omständigheter ett ytterligare stöd för sin öfvertygelse: att indelde trupperne böra såsom stam bibehållas.
Då våra värfvade trupper icke äro talrikare, än att de kunna under fred uppsättas; då en garnison åtminstone i hufvudstaden är oundgänglig och dess bestridande af indeld trupp icke utgör någon besparing, men vore en ökad tunga för rust- och rotehållare, isynnerhet iför de förre; då värfvad stam är särdeles fördelaktig för artilleriet och för ingeniörtrupper, i anseende till den särskilda arbetskunnighet, som vid dessa trupper erfordras; då äfven vid kavalleriet, i anseende till ridfärdighet och den särskilda utbildningen för detta vapen, värfvad stam har företräde, anse kommitterade att äfven värfvade trupper böra till stam bibehållas.
Såsom första ledande tanke vid svenska arméens organisation uppställa kommitterade den, att de indelde och värfvade trupperne icke ensamme bilda en armée, utan böra vid alla organisations- och fältutrustningsfrågor betraktas endast och allenast såsom stam för den armé, som genom beväringsmanskapets tillkomst uppstår.
Stamsoldaten kan och bör betraktas såsom den lägsta klassen af de ledare, hvilkas allt högre stigande klasser utgöra underbefälet och befälet.
Det vore således en stor misshushållning med krafter, om man ansåge stammen som en armée, hvilken ensam skickades i striden; han är för dyrbar och för oersättlig att ensam blottställas för stora förluster; det vore en misshushållning, som ginge i samma riktning, som om man ditsände ensamt befälet.
Visserligen blefve denna en utvald trupp, men det vore icke klokt att utplocka det urval, som gifver det öfriga sitt värde, och äfventyra att med dess förlust hafva det för ändamålet värdelösa qvar.