Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon satt och tänkte på honom, som hon hade mistat.
Sedan han var död, hade han åter framstått för hennes minne i all den fläckfria glans hvari hon under många år hade sett honom.
De obestämda tvifvel hon haft om hans förträfflighet och hans stora värde hade försvunnit som flygtiga skuggor.
Hon arbetade upp sig i rent extatiska föreställningar, när hon tänkte på sin älskade far och hans förfelade lif.
Då hon började tala om honom, darrade hennes röst.
Hon talade sakta och måste ofta draga djupt efter andan, så starkt klappade hennes hjerta.
— Men med dessa halfqväfda ord och afbrutna satser framkastade hon en sådan ljusbild, darrande af en nästan öfverjordisk glans, att också Tofte blef stum.
Så mycken skönhet och känsla, så stor förening af allt, som kan göra en menniska älskad och beundrad i andras ögon, hade han aldrig sjelf sett eller hört framställas af en annan.
Då Nina slutligen tystnade med ögonen fulla af tårar, sade han endast:
»Lycklig den man, som omtalas så af er mun.»
Kort derpå tog han afsked och gick.
Då han var borta, satt Nina länge ensam qvar och såg ut i månskenet.
Hon tänkte icke på något bestämdt, men underliga, fantastiska, halfklara stämningar gledo öfver hennes själ som månskenet och skuggorna der ute.
Hennes ögon fyldes gång på gång af varma tårar, hvilkas orsak hon icke brydde sig om att förstå.
Hon kände sig så ensam och dock så lycklig, uppfyld af ett rikt, mångfaldigt inre lif, som beständigt rörde sig i nya, vida böljeringar.
Tofte skulle icke komma igen förr än en af de sista aftnarna i veckan, då han väntade att få svar från den nye spekulanten på Vänö, men redan nästa qväll, då Nina hade druckit te, kom han alldeles oväntadt.
Nina hade gått längst ned i trädgården, och då hon vände sig om, mötte hon honom i syrengången.
»Förlåt mig, att jag redan kommer igen», sade han.
»Men vädret är så sommaraktigt.
Jag kunde inte sitta inne.
Jag tänkte på alla edra syrener och hur vackert det måtte vara i trädgården i qväll.»
Nina räckte honom handen.
»Ni skall få syrener med hem», sade hon.
Här äro allt för många.
Jag skickar till alla möjliga menniskor, men det är lika många qvar, och snart är det förbi.
Ännu ett par dagar, och så vissna de lika fort som de ha kommit.
Små perlemorfärgade skyar täckte ibland sjelfva månskifvan, men beständigt öfvergöt det snöhvita ljuset trädgården med sin glans.
De lilasfärgade syrenerna hade till och med en svag färg som vid ljussken.
En och annan fogel spratt till i sömnen och pep sakta, annars var allting stilla.
De gingo fram och tillbaka och talade om dagens händelser, åtskilliga menniskor och likgiltiga saker.
Det föreföll Nina, som om Tofte var orolig.
Han afbröt sig ofta midt i en sats, svarade henne icke, när hon talade, och såg i det hela ut att vara upptagen af sina egna tankar.
Hon vågade icke fråga honom om hvad det var, och det blef en tystnad mellan dem, som innan något ödesdigert skall ske.
För att med en rask ansträngning skaka bort detta underliga tryck, sade Nina:
»Nu skall jag plocka syrener åt er», och hon räckte upp armarna för att draga de tunga hvita klasarna ned till sig.
Tofte såg på henne.
Han såg på henne med dessa öppna, klara, omfattande ögon, som om han med en blick ville uppfånga hela hennes bild.
Plötsligt grep han hennes ena arm om handleden.
Han tog den fast, nästan hårdt och sade långsamt och tydligt, men med sakta stämma:
»Jag älskar er!»
Nina släppte grenen och blef stående utan att röra sig.
»Det sårar er kanske, att jag säger det nu, så snart efter sedan ni har blifvit fri, men, — ja, jag kunde inte vänta längre!»
Han stönade som om något ville qväfva honom.
»Ni kan ha anledning att misstro mig», fortfor han hastigt och sakta.
»Jag vet ju, hur rik ni är.
Ni kan tro att det är det, — men det tror ni inte? – nej, ni tror det inte!
— Jag har inte något emot rikedom, tvärtom, jag anser det för en lycka, för ett medel att göra lifvet lyckligt för två som hålla af hvarandra, men om ni vore den fattigaste flicka i staden, ja, en landstrykerska ute på vägen, jag försäkrar er, jag skulle älska er lika högt!
Ni är för mig den enda, den enda i verlden!»
Nina stod qvar orörlig.
Icke ens hennes läppar rörde sig.
Hennes ögon voro nedslagna och fästade på den svarta skuggan af henne sjelf, som låg i månljuset på gången.
En trött, lycklig domning hade kommit öfver hennes varelse.
Hon stod, som om en förtrollning höll henne fången.
Hon kunde icke bryta den, hon skulle icke ha velat det, om hon också hade kunnat.
Hon insög hvarje ord af honom, hvarje tonfall i hans stämma med återhållen andedrägt.
»Jag vet, att jag borde ha väntat», sade han, som icke förstod hennes obevekliga tystnad.
»Jag vet, att jag är häftig och inte kan styra mig i tid, och jag skall gå, jag skall gå och inte komma igen förrän jag får lof. — Säg bara, att ni inte är ond på mig.
— Ni är ju inte ond på mig?»
Nina log och skakade på hufvudet.
Han grep hennes hand och kysste den ofvanför handleden, tre, fyra, fem gånger, med korta, brännande kyssar.
»Säg mig ett ord», bad han med sin mest bönfallande stämma.
»Säg mig, om jag har något hopp att lefva på?»
Hon lyfte sina goda, trofasta ögon emot honom och sade:
»Ja gå!
— Gå nu!
Det kom så oväntadt; jag måste vara ensam.»
»Och när får jag komma igen?» bad han ifrigt.
»Om en vecka», svarade hon.
»En vecka!
Nej, om ett par dagar eller en dag!
Låt mig komma i morgon qväll?
Jag kan gerna få komma igen i morgon qväll?»
Han bad som en, som redan har fått ett jakande svar.
Han såg så olycklig, så ifrig, så intagande ut.
»Kom då i morgon qväll», svarade Nina och log.
Hon började känna sin makt svika.
»Men gå, gå nu!»
»Ja, jag skall gå», sade han med en djup suck.
Han stod ännu qvar ett ögonblick, som om han väntade, att hon skulle säga något mer, något annat, men då hon fortfor att vara tyst, gick han in i skuggan, och strax derpå hörde hon grinden slå igen efter honom.
Hon förblef stående på samma fläck, stilla och orörlig.
De perlemorfärgade skyarna försvunno, och månen öfverströmmade hela trädgården med ett vattenklart, hvitt ljus.
Nina såg upp emot himlen, hennes ansikte var också hvitt, och hon höll sina hvita händer hopknäppta på bröstet.
Hon stod försjunken i tillbedjan, i beskådande af en ny uppenbarelse.
»Detta är kärleken», sade hon slutligen halfhögt för sig sjelf——
Den natten tänkte hon mest på hvad hon skulle svara honom följande dag.
Att hon älskade honom, var hon säker på.
Det var hennes första, unga, oberäknade kärlek, som utan hennes vetskap eller vilja helt och hållet hade eröfrat henne, och kanske med dubbel styrka derför att den hade kommit så sent.
När hon ville göra sig reda för, hvarför just han hade väckt denna känsla till lif i henne, kunde hon det icke.
Det var icke derför, att han var klokare och bättre än många andra; kanhända fans det också många som voro till och med vackrare och mera begåfvade, ja hon var icke ens säker på, huruvida det var någon djup och innerlig öfverensstämmelse i deras väsen, som hade fört dem samman.
Hon visste blott, att hon älskade honom, derför att det var han och derför att hon måste älska honom.
Hon älskade honom just sådan som han var, med hans fel och förtjenster.
Hon ville icke ha något förändradt, lika litet som hon ville ha hans venstra, klufna ögonbryn utbytt mot ett rakt och symmetriskt.
Hela hennes personlighet flög honom till mötes.
Hon visste, att blott hos honom fans lyckan för henne.
Allt annat hade på en gång blifvit fullkomligt tomt och meningslöst.
Utan honom skulle lifvet icke vara värdt att lefva.
Hon försökte minnas hans fel, att tydligt inpränta dem i sig.
Han kom icke alltid, när han lofvade, och icke på bestämd tid.
— Nej, men så längtade man dess mer efter honom, och så var han dess mer älskvärd, oemotståndlig, när han ändtligen kom.
Han hade alldeles oberäkneliga sympatier och antipatier, som han sedan höll fast på och försvarade, som om det vore de mest logiska slutsatser.
— Ja, sådana äro alla varma, primitiva naturer, och han hade kanske, när det kom till stycket, rätt; det var ofta tvifvel underkastade personer, som han kastade sin antipati på, och hvad hans sympatier angick?
Hon kunde väl icke vara ond på honom för den sympati han hade för henne!
— Hon måste skratta deråt i mörkret.
Och så hans många hjertehistorier?
Han hade ju svärmat för alla möjliga unga och gamla, intressanta och obetydliga; alla slags qvinnor hade ju fängslat honom.
— Ja, alla utom de dåliga.
Hon mindes hans uttryck, då han kastade bort sin cigarr, den dagen de talade derom.
Han hade ett varmt, lefvande hjerta, som lätt slog hastigare för all skönhet, — var det något underligt?
Hon visste allt för väl hur en man är, som har ett iskallt hjerta, endast uppfyldt af honom sjelf.
Och dock, hvad skulle hon svara honom?
Hon hade allt för nyss blifvit enka för att finna det passande att redan ingå en ny förbindelse.
— Men den var ju redan ingången i hennes hjerta?
Ja, det var en annan sak.
Deraf kunde ingen taga anstöt, men man skulle icke gifva folk anledning att tala ondt om en, att tro eller säga, att hon endast hade väntat på att hennes gamle man skulle dö, för att i en hast få en ung man.
Nej, hon ville bedja honom vänta.
De skulle skiljas åt under denna sommar.
Han måste stanna i staden, och hon kunde resa till någon badort vid vestkusten.
— Till hösten, till vintern kunde de träffas igen, och när ett eller halftannat år hade gått, kunde de åter tala om detta.
Hon tänkte på hvad hon ville säga honom, och hon såg honom böja sitt hufvud och lofva att vara henne lydig, och så kom en stilla hvila öfver henne, och hon föll i sömn, då det började blifva ljust.
Hon hade sofvit några timmar, då hon vaknade, plötsligt som om ett starkt larm skulle ha väckt henne, men det var blott en stark tanke.
I dag, alltså i dag, skulle hennes öde afgöras.
— Solen föll klart in i rummet, foglarna sjöngo med full hals, och en frisk vind rasslade i löfvet och kom alla bladen att darra.
Hon klädde sig fort och sysselsatte sig med alla möjliga saker för att få dagen att gå, och dock kröp den bokstafligen fram.
— Hon fick några visiter, och medan de besökande voro qvar, såg hon oupphörligt bort på klockan, som om hon varit rädd, att de icke skulle gå, innan han kom, och dock var det endast förmiddag, och hon visste, att han icke skulle komma förrän på aftonen.
Ändtligen, ändtligen sjönk solen.
Aftonrodnaden fortfor att stå och brinna på himlen, som om den aldrig ville slockna.
Hon var så orolig och otålig, att hon skulle ha velat blåsa på den som på ett ljus, för att mörkret skulle komma.
Och hvad längtade hon då så mycket efter?
När han kom, skulle hon ju säga honom att de måste skiljas för lång tid; det var sista gången de på många månader skulle mötas förtroligt.
— Det var egentligen endast det, att han skulle komma, att hon skulle få se honom, och att de några ögonblick skulle tala om framtiden, den framtid, som skulle tillhöra dem båda.
Hon gick ned i syrenallén liksom föregående afton.
I qväll var det skyar framför månen, och ett lätt molnlager spridde sig småningom öfver hela himlen, men derigenom föll ett hvitt, dämpadt ljus, och luften var sommarvarm.
Hon gick fram och tillbaka med sammanknäppta händer.
Då och då tryckte hon dem tätt till sitt bröst.
Hennes läppar rörde sig, som om hon bad i oafbrutna, osammanhängande satser.
Hennes hjerta slog tungt och qväfvande, och ständigt lyssnade hennes spända hörsel till hvarje ljud från gatan och trädgårdsgrinden.
Nu hörde hon långt borta steg, hastiga, dämpade steg.
Trädgårdsgrinden öppnades och slogs igen, och hon hörde honom komma.
Hon såg sig icke om förrän han var helt nära henne, då vände hon sig hastigt och såg på honom.
Han hade stannat ett par steg ifrån henne med framsträckta händer.
Han sade ingenting, men hela hans ansigte bad, så ömt och smärtfullt.
Hon öppnade sin mun för att tala, men der kommo inga ord.
»Henrik!» ropade hon blott och slog armarna om hans hals.
Hon kände hans fasta, varma famntag omkring sig och lade sitt trötta hufvud med slutna ögon mot hans skuldra, och så blef allting tryggt och stilla.
De försökte gång på gång att tala, men ingen af dem kunde det.
Hon lade oupphörligt på nytt sitt hufvud mot hans bröst och hviskade blott:
»Håll mig fast!
Släpp mig aldrig, aldrig!» och han strök hennes hår, som om hon varit ett litet barn, kysste sakta hennes panna och hviskade tillbaka:
»Min egen älskade!» — — — — —
De hade kommit öfverens om, att Nina skulle resa till Marstrand och stanna der ända till hösten.
Sedan skulle hon kanske åter besöka sin väninna på Säråker och först komma tillbaka framåt senhösten.
De skulle iakttaga all försigtighet, så att ingen skulle få en aning om deras förbindelse förrän strax före brölloppet, som de tänkte hålla nästa vår.
Nina kunde icke finna sig i att folk skulle lägga sig i hvad hon nu gjorde, och hon hade varit så van att uppföra sig med hänsyn till alla andra, och hade aldrig utsatt sig för sqvaller, så att hon nu gick mycket försigtigt, ja listigt tillväga, för att ingen skulle få nys om, hvad hon företog sig.
Hon och Tofte möttes på de underligaste tider och ställen, och hemma hos henne beskyddades de af en gammal trotjenarinna.
När Nina mötte Tofte på gatan eller på bjudningar, vexlade de de allra ceremonielaste helsningar och samtalade ofta en stund om affärer.
Men ibland kunde det också hända, att Nina, när hon såg
Tofte långt borta på gatan komma i sällskap med någon annan, då plötsligt rodnade så, att hon tog sin tillflykt till närmaste butik och frågade efter en eller annan orimlig sak i sin förskräckelse för att möta honom.
Emellertid förstodo de verkligen att dölja saken så väl, att ingen hade en aning derom.
Man fann endast, att
Nina hade blifvit så ung och vacker och visade ett så ovanligt intresse så väl för sina bekanta som för alla välgörenhetsinrättningar och andra företag, som hon en tid efter sin mans död visat sig alldeles likgiltig för.
Hon gick också omkring som om hon haft vingar på hälarna.
Hon kände sig stå i en sådan förskräcklig skuld till alla olyckliga, nu då hon var så underbart lycklig, och hon pålade sig ständigt nya pligter och uppoffringar för att om möjligt afbetala en liten smula deraf.
Hon visste icke sjelf, hur hon strålade af lycka, men andra märkte det och hade godt deraf.
Hon som förr hade ansett det som ett straff att gå bort på bjudningar, och som endast tog det som en af sitt äktenskaps besvärligaste pligter att konversera med främmande, kunde nu timtals sitta och höra på någon gammal dams småprat eller någon tråkig herres anekdoter.
Hon log så vänligt mot alla, fann dem så goda och älskvärda, och var tacksam för den minsta uppmärksamhet.
— Hon visste ju, att om dagen hade varit aldrig så lång och tråkig eller aldrig så arbetsam och ansträngande, så kom belöningen med qvällen, när han kom, och han kom alltid och tillbragte om också blott en timme hos henne.
Det var som en gömd skatt, en outtömlig rikedom, som hon hade dold och som endast hon visste af.
Nina hade aldrig förut haft någon förtrogen.
Som ung flicka hade hennes far varit hennes bästa vän, och då hon, efter sitt giftermål, ville bespara honom alla de strider och smärtor hon sjelf genomgick, hade hon blifvit tyst.
Ingen af hennes mer eller mindre nära bekanta visste egentligen något om hvad som försiggick inom henne.
Men nu kunde hon på en gång tala, tala om allt — för honom.
Hon fick ett starkt behof att en gång lätta sitt hjerta helt och hållet, att riktigt tala om allt, som hon hade genomgått.
Om sommarqvällarna satt hon ofta långa timmar med hans arm om lifvet och med hufvudet lutadt mot hans skuldra och hviskade i afbrutna satser, eller talade länge, länge med sakta tårqväfd röst.
Han lyssnade så mildt till henne och sade henne då och då ett ömt och tröstande ord.
Ofta tyckte hon nog, att han icke så mycket hörde på henne, som snarare såg på henne, men när hon då sade:
»Du hör visst inte på hvad jag säger?» svarade han:
»Jag glömmer det ibland.
Du är allt för söt att se på», och han såg på henne med denna allvarliga, beundrande, rörda blick, som alltid föll så varmt öfver hennes hjerta.
Ibland förvånade det henne, att han alldeles icke var svartsjuk på hennes förflutna lif, att intet af det förgångna oroade honom.
Hennes bekännelser och skriftemål hörde han på för hennes skull.
Hon behöfde att lätta sitt hjerta; för honom tycktes det enda vigtiga vara, att hon nu var hans, endast och allenast hans.
Att han var hennes första och enda kärlek, kände han alldeles säkert, och icke det minsta tvifvel derpå uppstod hos honom.
Henne tviflade man i det hela icke på.
Hela hennes väsen sade honom allt för tydligt, hur helt och uppriktigt hon älskade honom.
Detta var kärleken sådan som han tänkt sig den; det var en ädel, fläckfri qvinna, som helt och fullkomligt gick upp i att älska honom.
Han njöt denna lycka i fulla drag och frågade icke efter något annat.
När Nina satt vid hans sida och snyftade öfver alla de lidanden hon genomgått, öfver all den ensamhet hon hade lefvat i, väntade hon ibland omedvetet att han skulle lida mera för henne, att han djupare skulle deltaga i allt hvad hon hade utstått, men när han såg på henne eller kysste henne, eller endast slöt henne i stum lycka i sin famn, glömde hon det.
Hon hade ju nu allt hvad hon kunde önska.
Hvarför sörja öfver det förflutna längre?
Ibland kunde han gripas af en egen vältalighet, en vältalighet, som gick ut på att lofprisa henne.
Vid sådana tillfällen satt han alltid ett litet stycke ifrån henne, och hans röst hade icke samma förtroliga, smekande ljud som annars.
Det lät snarare, som om han berättade henne om någon annan.
»Du vet inte alls, hur söt du är», sade han.
»Och gudskelof att du inte vet det.
Ser du, det är på en gång något så kraftigt och mjukt hos dig, något som jag aldrig har sett hos någon annan.
Kraftiga qvinnor känner jag nog; stora, bredaxlade, beniga varelser.» Nina skrattade.
— »Ja, eller små, bleka, sega personer med viljor af stål.
— Eller också mjuka!
Ja bevars, mjuka som crèmepudding, — bara söta och lösa och smaklösa, så att man blir riktigt utsvulten af att vara tillsammans med dem.
— Men du!»
— Nina log och såg på honom med nyfikna ögon.
»Ja, jag vet nog, att du har mera karaktär än en hel armé af män, men du visar det inte, du visar bara hur söt du är.
— Nej! rör inte vid ditt hår!
Jag tycker just om när det faller ned i pannan på dig.»
Nina satt som om hon suttit på understol och fann nöje i allt hvad han sade.
— Det var icke alls det samma, som när hennes väninna, Hilda Lindeman, satt och utgöt sig öfver henne i en beundran, som liknade smicker.
— Allt hvad han sade, sade han ju derför att han älskade henne.
Hon gjorde honom lycklig, hon var för honom allt hvad hon ville vara.
Andra dagar kunde hon längta så efter honom, att hon fram emot aftonen var i ett fullkomligt febertillstånd.
När hon då hörde hans steg, gömde hon sig bakom en af portièrerna och lät honom stå några ögonblick ensam och förvånad och se sig omkring, — och så flög hon ut och kastade sig om hans hals.
Hur de kunde tala med hvarandra, skratta och skämta många timmar i rad, och hur lätt de kommo från det allvarliga till det glada, från affärerna och in i kärleksförklaringarna.
Allt gick så naturligt och omvexlande som ett rinnande vatten.
Ofta, när hon väntade på honom, brukade hon sätta sig vid flygeln och spela.
Hon hade icke mycken färdighet, och hennes repertoir var icke stor, men hon spelade icke för att låta höra sig; hon spelade för sig sjelf, musiken var hennes vän, som hon talade med tills hennes älskare kom.
En afton, då hon satt vid flygeln i trädgårdssalongen, kom Tofte in så sakta, att hon icke märkte det förr än han stod alldeles bakom henne.
»Du kan ju spela», sade han med glad förvåning.
Nina gaf till ett litet utrop och släppte tangenterna, som om hon hade gjort något ondt.
»Det är ingenting», sade hon.
»Det är bara för mitt eget nöje.»
»Men det lät så vackert, spela det en gång till», bad Tofte.
Han satte sig hos henne, helt nära henne, medan hon spelade ännu en gång, men hon var litet förlägen och spelade icke med samma frihet som nyss.
»Tycker du om musik?» frågade hon ännu medan hon slog de sista ackorden.
Hon var rädd för att han skulle tala om hennes spel.
»Om jag det gör!» sade han.
»Det är för mig det bästa af allt — af allt, förstår du!»
»Håller du mera af musik än af mig?» frågade hon och slog armarna om hans hals.
»Det tror jag inte», svarade han.
»Men skulle du ha en rival, så kunde det bara vara musiken.
— Ser du en sådan stackare som jag, som hvarken kan sjunga eller spela, jag går som stum genom lifvet.
— Ord! — ja, du vet hur litet ord uttrycka!
Men när jag hör musik, är det som om jag fick sagdt hvad jag ville, — som om en annan talade i mitt ställe, och det lättar en.
Det är så svårt att gå med bara outtalade tankar.»
»Men hvarför har du då inte sjelf studerat musik?» frågade Nina.
»Derför att jag var en lat best», svarade Tofte.
»Jag var otålig.
Det varade allt för länge med alla dessa fingeröfningar och etyder.
Jag ville, att det genast skulle låta så som jag visste, att det skulle vara.
Jag kunde rifva mig i håret och slå i pianot af raseri öfver min egen långsamhet, — och så uppgaf jag alltsammans.
Jag fick ju för resten så mycket annat att göra.
Nå! — det är en krossad illusion, som så många andra i lifvet!»
Han strök sig med handen öfver ansiktet.
»Spela den der melodien en gång till; den lät så tröstande!»
Nina tog om den igen, mera sakta, och han låg tillbakalutad i en stol och lyssnade.
Då hon hade slutat, satt han tyst en stund.
»Ack ja! de ouppnådda idealen!» sade han så med en suck och reste sig.
Från den aftonen spelade
Nina ibland, men tiden led; de skulle snart skiljas, och de hade ännu så mycket att säga hvarandra.
De hade ingen tid öfrig till musik.
Emellertid närmade sig den dag, då Nina hade bestämt sig för att resa till Marstrand.
Ju närmare dagen för deras skilsmessa kom, dess dummare tyckte hon denna skilsmessa var.
Hvarför pina sig sjelf och honom i onödan hela sommaren?
Det kan hända så mycket oväntadt i lifvet.
Tänk, om en af dem skulle blifva sjuk, — dö! — hon skrek högt i tankarna.
— Men nu var det bestämdt för folks skull; — ja verkligen af den dumma orsaken, att menniskor icke skulle förvåna sig för mycket, var deras bröllop uppskjutet till nästa vår.
Och så reste Nina.
I Marstrand blef hon snart observerad som den unga, vackra enkan, som hade en ovanligt stor förmögenhet, och oaktadt hon höll sig så mycket som möjligt för sig sjelf, kunde hon icke undvika att bli uppvaktad af åtskilliga herrar.
Hon afvisade ingen och än mindre uppmuntrade någon, men med det lugna, fria väsen, som alltid är en följd af, att en menniska har hela sitt intresse koncentreradt på ett, hörde hon på hvad de andra sade och var mild och älskvärd mot alla.
Ett par af de unga herrarne voro alldeles förtvifladt förälskade i henne.
En af dem var en ung kapten med ljusa mustascher och en vacker tenor, för hvilka egenskaper han hittills hade ansett sig sjelf och blifvit ansedd som oemotståndlig, men han insåg snart, att hvarken han eller någon annan af de närvarande hade något hopp om att lyckas hos Nina.
»Jag skall säga er hvad det är, som gör henne så bedårande», sade han en qväll, då han efter en bal satt i sällskap med några andra af societetens herrar.
»Det är, att hon inte bryr sig det allra minsta om någon af oss!»
Nina hade sin dags högsta intresse samladt på den timme, då posten kom.
Det kom nästan hvar dag bref, — och hvilka bref! — För henne innehöllo de all jordens lycksalighet.
Hon kunde aldrig släppa dem.
Hvarje ord deri läste hon om och om igen, och så hade han ju rört vid detta papper, skrifvit dessa raska, tydliga bokstäfver.
Endast det var nog för att komma henne älska hvarje rad.
Sjelf skref hon också långa, långa bref med oändliga variationer öfver samma tema, som hon aldrig kunde uttrycka så att hon kände sig tillfredsstäld.
Ändtligen kom den dag, som var bestämd till afresan, men hon skulle icke genast resa hem.
Hon skulle först på hemvägen besöka fru Lindeman på Säråker.
Hon blef mottagen med samma hjertlighet som sista gången, men så snart de hade blifvit ensamma, tog fru Lindeman henne vid skuldrorna och såg forskande på henne.
»Hur är det nu?
— Du har väl inte redan gått och gjort dig olycklig?»
Nina rodnade och började skratta, men ju mera hon skrattade, dess allvarligare blef fru Lindeman.
»Ja, så der narrar du mig i alla fall inte», sade hon. -- »Och det är mycket bättre att du genast bekänner kort, så att jag vet, hvad jag har att rätta mig efter.»