Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Båda voro i sin kraftigaste ålder, herr Jöns Kurck trettiosex, herr Åke Tott endast tjuguåtta år gammal.
Båda voro resklädde, hvarför man af tidehvarfvets bekanta gustavianska dräkt nu knappt urskilde mer än de korta kragstöflarna och den bredbrättade hatten.
Men äfven i resdräkt skilde sig hofmannen märkbart från krigaren.
Kurck var snarare kort än högvuxen, en herre med fina, intelligenta drag och så förnäm, att när han sedan som ståthållare uppvaktades i Åbo slott, kallades detta att »gå till hofvet».
Hans långa hår var omsorgsfullt benadt; hans lifrock af sämsk sågs vintertid fodrad med hermeliner och sammanhölls med knäppen af guld; i hans bälte glänste en venetiansk dolk med en stor safir i knoppen af fästet.
Tott var nästan ett hufvud högre, kraftigt byggd, med ovanligt långa armar och ben, så enkom skapad för hästryggen, att han stående uppbar illa sin längd och syntes sjunka ihop.
Han bar för tillfället kortklippt hår, som var bekvämare för en stålhufva, men finnes senare afbildad med en lång, brun, vårdslöst hängande lugg.
På resor och i fält hade han lika litet vårdat sina långa mustascher och sitt raggiga pipskägg som sina fläckade stöflar och dito handskar.
Den höga pannan och ansiktets regelbundna oval, hvilken hans moder ärft af sina vackra föräldrar, hade hos sonen antagit någonting kantigt bistert, som ökades af den smala hakan, de hopknipna läpparna, magerheten och vanan att göra grimaser i både skämt och vrede.
Han var så litet kammarherre, hvilket en tid varit hans syssla, och så alltigenom en af desse barske finske ryttare, hvilka först konungen, sedan tyskarne kallade »hackapeliter», att själfva hans bredbenta gång förrådde mera bekantskap med sadeln än med hofvens gemak.
Åke stöflade i sin otålighet in före ståthållaren, utan afseende på dennes högre rang, hvilken missaktning under andra förhållanden kunnat föranleda ett fredsbrott mellan två stormakter.
Han sparkade undan Tommu, som trillat i vägen, och lät oförtydbart förstå, att han hade brådt; prästen kunde läsa sitt fadervår öfver bytingarna och därmed punctum.
-- När den högvördige mäster
Sigfrid visat oss den hedern att inbjuda oss, vilja vi höra formuläret till slut, i hopp att han har undseende med vår brådska, tillfogade ståthållaren höfligt.
-- Förvisso, svarade mäster Sigfrid, hafva de ädle herrar icke visat oss nåden tillstädesvara för min ringa persons skull, utan af kristelig barmhärtighet för de elända på jorden.
Intet vissnadt löf i en vinterdrifva är mera hjälplöst än dessa fattiga barn, hvilkas okända moder i går afton blef kullriden af ryttare på landsvägen och till följd däraf miste sitt lif, när hon gaf barnen deras.
-- Hvad är detta för käringprat? snäste herr
Åke med rynkade ögonbryn.
-- De läppar som sagt det äro stumma för alltid, genmälde den gamle pastorn lugnt, men man visar dock aktning för en döendes ord.
Behaga nu de ädle herrar närvara som vittnen, skall jag döpa barnen och vara så kort som min pligt tillåter.
Det är tvillingar, en gosse och en flicka.
Dordej, bär först fram gossen!
Mäster Sigfrid behöfde ingen handbok, han kände sin dopritual.
Herrarne intogo sin plats bredvid torparefolket och tullnären.
Barnen vattenöstes med få, men kraftiga ord.
-- Jag döper dig, Ben-Oni, smärtans son, under bön till Gud, att din fader engång må kalla dig Ben-Jamin, lyckosonen.
Jag döper dig, Hagar, ty du äst en främling på jorden.
I Guds, i Fadrens, Sonens och den Helige Andes namn.
Anblicken af dessa vackra, späda barn, så skyddslöst utkastade i den oblida världen, hade ej lämnat världsmannens, ej ens krigarens hjärtan känslolösa.
Aldrig hade herr Åke, ogift och barnlös som han då var, egnat den aflägsnaste tanke åt något så värdelöst som ungar i linda.
Men hvarför skulle just hans hästar och ryttare, kanhända hans egen bruna klippare, beröfva dessa värnlösa deras enda stöd?
Ja, hvem bad en landstrykerska springa i mörkret för hästfötterna?
Men att det dock skulle vara just dessa barnens fattiga mor ...
Herr Åke lät förnimma något under mustascherna:
-- Jag tager pojken till min och skall göra en bra soldat af honom.
Sköt om honom, tills han får ben att klifva i sadeln, och skicka honom sedan till mig!
Med dessa ord tryckte han en smutsig läderpung med silfverdalrar i den förvånade Dordejs händer.
-- Och jag -- sade herr Jöns, som icke ville vara mindre frikostig -- jag skall sörja för flickan.
Tag detta förskott för första åren, och sedan, om jag lefver, skall jag se till hvad jag kan göra för henne.
Herr Jöns' gåfva var ingen läderpung, det var en silkesbörs, som han lade i Dordejs hand.
»Om jag lefver!» ...
Fredens man, som med ytterlig omsorg vårdade sin dyrbara hälsa, tänkte på vanskligheten af ett människolif, men krigaren, hvilken hvarje dag var beredd att bortkasta sitt som en trasa, han tänkte icke därpå.
Kurck blef sextiotvå och Tott fyrtiotvå år gammal.
Sigfrid tackade å barnens vägnar med en djup vördnadsbetygelse.
-- Gud löne de ädle herrar för deras barmhärtighet och gifve dem hugnad af dessa barnen!
Jag skall, dem till erinran, anteckna de ädle herrars nådiga löften på dopattesten.
Resan skyndade på.
Herrarne återvände till sina slädar utan ens den kopp kaffe, som i våra dagar det fattigaste torp skulle bjudit till undfägnad vid ett sådant tillfälle.
Vid utgåendet sade stallmästaren Lars Palikka till sin herre, riddaren:
-- Såg eders nåd den döda?
-- Nej, svarade herr Åke likgiltigt.
-- Jag såg henne, och jag har engång sett henne lefvande i förnämligare skepnad, men jag kan icke minnas hvar.
-- Du drack för mycket öl i går afton, Palikka.
-- Tror icke, ers nåd.
När herrarne voro gångne, försporde tullnären Lydik Larsson i sin ordning en ansats af ädelmod.
-- Höge herrar, sade han, tänka på det som närmast för ögonen är.
Hvad skulle de bry sig om huru den döda kommer i jorden!
Se här, godt folk, två daler till en kristlig begrafning.
Människan må nu hafva varit tatterska, det angår mig icke, hon skall få kristlig begrafning.
Tullnärens trumfige, hittills stumme körsven Simon Berg uppfattade ett ord, som skulle få långt eko, och lät förnimma, att en tatterska borde begrafvas i hästhagen.
-- Håll din trut! svarade husbonden.
Hvad angår det oss, om hon varit svart eller rosenröd?
Törhända har hon något hos sig, som kan vara af nytta för barnen?
Tullnären böjde sig ned öfver den unga kvinnan och utdrog ur hennes hår en fint arbetad nål af silfver i form af en lilja.
Den bar ett främmande märke.
Han fattade hennes vänstra hand och anmärkte, att hon bar på underarmen ett inbrändt blått märke, liknande en staf, omlindad med en orm.
Därpå afdrog han från det afmagrade fingret med lätthet en ring.
-- Mäster Sigfrid! utropade han öfverraskad.
Det är en juvelring!
Sade jag icke, att hon var en tatterska?
Hon har stulit ringen.
Mäster Sigfrid gick till den söndriga rutan, lät dagsljuset falla in och betraktade ringen.
-- Ja, sade han, det är en ring af besynnerlig form.
Tre stora diamanter i infattningen.
Jag skulle förlikna dem vid de tre stjärnor, som kallas Orions bälte.
-- De äro då mycket dyrbara?
-- Jag tror ej, att ni eller jag skulle kunna utlösa dem.
Denna ring är en bikt.
Jag skall försegla nålen och ringen för barnens räkning.
Än en gång stod den gamle siaren, försjunken i tankar, vid tiggerskans bleknade stofthydda.
Han såg henne bättre nu, när en strimma af dagsljuset föll på hennes älskliga drag, där hon låg utsträckt på halmen.
Hon måste ha varit mycket ung, nästan ett barn själf; hon såg icke ut att hafva fyllt sina tjugu år.
Knappt ett spår af lidande kunde förmärkas, om ej i läpparna, som stelnat i ett halft bittert, halft vemodigt smålöje, liksom öfver ett sviket hopp, ett lif bedraget på dess renaste känslor.
Onyttiga frågor!
Döden hade bortkysst svaret från dessa slutna läppar.
Sigfrid lutade sig öfver den döda och strök det rika svarta håret från hennes hvita panna.
Han märkte nu, att en fin spetslinning stack fram under kanten af hennes grofva ylletröja.
Hon var icke den hon syntes vara.
-- Okända, olyckliga och måhända inför Gud oskyldiga, hvem du ock är, du har blifvit bedragen på lif och lycka!
I ljus och fröjd är du kommen till världen, i mörker och sorg har du bortgått ur världen.
Herren dömer.
Gåtan af ditt lif skall engång varda uppenbar.
Såsom du gått, hafva dina barn kommit; såsom du kommit, må de en dag gå bort!
Hästarna voro förspända.
De resande sade farväl åt torpets gästfria inbyggare.
-- Se om de små, tills laglig förmyndare utses! förmanade mästaren.
Jag bevarar till dess deras dopattest och tillhörigheter.
Låt tacka för den döda i kyrkan och brådska ej med begrafningen, om tilläfventyrs någon efterfrågan hörs af.
Jag skrifver till kyrkoherden; hon skall få vigd jord, hon är ingen tatterska.
-- Nå, mästare -- yttrade Lydik Larsson, när de åter sutto i släden -- ni sade i går, att detta var en märkelig natt.
Hvad säger ni nu om nattens barn?
-- Jag säger, att Han, som styr de villa vågor i hafvet, styr lika förunderligt människors vägar.
Stjärnorna anvisa början och stundom loppet, men änden är Herrens.
Förvisso är vågsam den nattens rot, men Herren är den som växten gifver.
Bed för dessa barnen, Lydik, ty de behöfva det!
Min tid är räknad; jag skall icke upplefva nästa vinters snö.
Vid vägkrökningen, där Kaskas torp försvann ur de resandes åsyn, vände sig mäster Sigfrid ännu engång tillbaka och bad:
Därefter tillade han med en blick på herrarnes medspår i snön:
Advigilate, domini!
Ryttaren utan sadel.
Och en sådan krabbsaltare skickar man ut!
Tullnären Lydik Larsson hade tillvitat de höge herrar, som i December 1626 besökte Kaskas torp, att icke se mer än det som för ögonen var.
Äfven en tullnär kan misstaga sig, enär han ju för mången tyckes enkom skapad att luras, men denna gång hade han gissat rätt.
Herr Jöns Knutsson Kurck och herr Åke Henriksson Tott hade annat att tänka på än fattiga barn från landsvägen.
Herr Jöns hade från Åbo slott flyttat som höfding till Viborgs slott och därifrån åter till Åbo som president för hofrätten.
Därtill stod han som riksråd med ena foten i Stockholm och bar på sina skuldror ett europeiskt krig.
Herr Åke hade blifvit general, riksråd och slutligen fältmarskalk.
Han hade tröttnat att ploga väg för svenska hären genom Polen och Tyskland, lefde nu mest i furstlig prakt på Ekolsund nära Enköping i Sverige, men jagade däremellan björnar i Finland på Gerknäs och Lavila.
Nattens barn uppväxte obemärkta i torpet, delande sina fosterföräldrars tarfliga bröd.
Dordej hade regelbundet hvartannat år skänkt sin man en blifvande dräng eller piga; hon hade ju icke råd att förse honom med två i gången.
Oaktadt denna sparsamhet var torpet icke illa försedt, ty när vi nu återse dess låga torftak tio år efter föregående händelse, funnos där sju egna barn och med fosterbarnen summa nio.
Detta talrika sällskap var begåfvadt med en förträfflig matlust och en lika beundransvärd flit att fort slita hål på sina små oumbärliga klädesplagg, hvilka sommartid inskränkte sig till det grofva, hemväfda linnet, men vintertid behöfde åtskilliga tillägg, för att gossarne skulle kunna utlägga harsnaror i skogen och flickorna biträda sin mor vid brunnen och ladugården.
Allt hade gått skäligen väl i lås, så länge herrarnes underhållspenningar ännu hördes skramla i läderpungen och silkesbörsen.
Där hade till och med kunnat öfverst afläggas priset för Gustaf II Adolfs nya vackra bibel, som flitigt lästes morgon och kväll.
Men nu skramlade sedan länge intet silfver mer i lädret, silket var tom grannlåt, herrarne voro långt borta och hade ej låtit höra af sig.
Hvar var då mäster Sigfrid, barnens förste vän och gynnare?
Han hade redan 1627 gått bort från denna mörka jord till sina lysande stjärnor, såsom han själf förutsagt.
Ingen annan ville belasta sig med vården af två tattarebarn, om hvilkas härkomst eller anförvanter man icke lyckats få ringaste upplysning, och så hade torparen Thomas Kask blifvit vederbörligt förordnad till de främmande barnens förmyndare.
Torpet var bördigt, och Thomas Kask arbetade så flinkt med sin ena arm, att han de första åren betslade två hästar i sitt stall, medan hustrun mjölkade fyra kor i ladugården.
Men så kom kriget, det stora kriget!
De små krigen efter 1617 hade nöjt sig med halfva skörden, halfva manstyrkan.
Det stora kriget begärde mer, det artade sig att begära allt, fastän det icke fick allt; det hängde sig som en blodigel vid arbetarens fot, det utsög hans märg och blef aldrig mätt.
Ryttaren på den röda hästen red öfver världen i blodig härskrud och tömde torparens sädeslår, sedan han tömt bondens lada, frälsemannens stall, borgarens fickor och prästens tionde.
Kaskas torp lydde under Nyby, och Nyby råkade vara ett af de få skattehemmanen i dessa trakter, där det mesta var frälse.
Skattebonden var fri jordägare, men denna frihet fick han betala dyrt, ty på honom hvilade tyngsta bördan.
Så hände sig en dag på sensommaren år 1636, när allt tillgreps för att godtgöra de lidna förlusterna i Tyskland, att kronans fogde med två rättare infann sig på Nyby gård för att utkräfva spannmål för de nya truppernas utrustning och hästar för trossen, hästar för kavalleriet.
Thomas Kask hade en ung hemfödd hingst på fjärde året, Pilen benämnd, ett ståtligt djur, som redan ansågs för ortens snabbaste trafvare och väckte grannarnes afund.
Bonden på Nyby förplägade fogden, stack ett par dalrar i hans hand och visade honom till Kaskas torp.
Där gjordes kort beslag.
Pilen anammades mot ett kvitto, som i dessa tider betydde ingenting, och fördes till Nyby för att därifrån sändas med andra hästar till mönstringsplatsen i Lojo.
Men nu var Pilen, alltifrån sin första lyckliga barndom som föl, en förklarad gunstling till den tioårige Bennu, som mäster Sigfrid kallat Ben-Oni, smärtans son.
Desse två voro oskiljaktige.
Bennu hade fått förtroendet att ensam vattna och fodra Pilen; Bennu hade varit den förste ryttaren på Pilens rygg, så snart denne förmådde bära hans lilla lätta person, och Pilen lydde i blinken Bennus hvissling.
Gossen råkade i förtviflan, när han vid återkomsten från sina snaror i skogen fann Pilen bortröfvad.
Fosterföräldrarna höllo råd om hästen och barnen.
Dordej sade:
-- Jag vånne vi blefve af med Bennu, den olyckspojken.
Thomas, du håller honom för mer än dina egna barn, du låter honom göra allt hvad honom lyster.
Si så förträffligt arger han åter kan vara!
Sanna mina ord, Bennu är ett tattarebarn, han skall bringa ofärd i torpet!
Thomas svarade:
-- Är han ett tattarebarn, så är
Hagar det ock, men henne vill du inte mista för tjugu ungnöt.
-- Tala inte om Hagar!
Hon är ett lyckobarn, maken får du söka i tre kyrksocknar.
Läser hon inte redan i bok bättre än jag?
Är hon inte den flinkaste i sömnad och alla husliga sysslor?
Får hon inte makt med Sigfrida och alla de andra, bättre än du och jag?
Hvart skulle jag taga vägen med de många barnen, om jag ej hade Hagar?
Ha vi ej råd att föda dem alla, så låt oss skicka Bennu till Gerknäs, efter herr Åke lofvat oss det, men si Hagar behålla vi.
Jag tänker herr Jöns minns icke mer af flickan, än hans jagthund minns det lingon han trampat i fjol på räfjagt i skogen.
-- Jaså, sade Thomas saktmodigt, är nu tiden kommen, att också vi skola kifvas?
Behåll Hagar, jag håller Bennu!
Får gå, han är oregerlig, får gå, han gör dumheter, men krut är i pojken, lita du på en krigsmans ord!
Pilen?
Ja, »ota hännestä kiinni», tag fast honom i svansen, bruka finnarne säga.
Sörjer icke
Bennu kräket, som hade det varit hans egen hundvalp?
Det där förstår jag.
Märk huru pojkbytingen piskar i argheten brunnshinken med sitt hasselspö, som hade han för sig fogdens breda rygg!
Sådant fängkrut!
Jag ville icke vara i fogdens ställe, om han vore brunnshinken.
Föremålen för denna rådplägning, de båda fosterbarnen, stodo vid brunnen, omgifna af torpets legitima afkomlingar.
Pilens bortröfvande var dagens stora tilldragelse, och Bennu, som låtit sin första vrede rasa mot den toma spiltan i stallet, stod nu på gården, ursinnigt piskande hvad han först kom öfver, som råkade vara brunnen.
Han såg käck ut, det lilla spensliga brushufvudet, smärt som en rönntelning, vig som en ekorre, blixtrande bruna ögon, svart hår, glödande kinder och hela pysen mest lik en raket, som icke fått makt att stiga i höjden, men uttömmer sina sprakande gnistor i gröna gräset.
Tommu, tre år äldre och mer än hufvudet högre, understod sig att skratta.
I blinken sprang
Bennu mot honom och lät sitt hasselspö utan hejd hagla ned öfver fosterbroderns hufvud och rygg.
Sigfrida började gråta.
Hagar kastade sig emellan och mottog de rapp, som ämnades Tommu.
-- Är du karl du, som slår oskyldiga?
Slå fogden!
Och systern såg på honom med sina stora ögon, lika mörkbruna och lika blixtrande som hans egna.
De voro, med sina ännu ej fyllda tio år, så lika hvarandra, att ingenting annat än könet och dräkten skilde dem åt -- två vackra bär, sprungna ur samma kvist, två fattiga, förgätna ranunkler, vuxna ur samma rot på heden.
Måhända var systern en tvärhand längre, och hennes bestämda hållning röjde tidigare utvecklade själsgåfvor.
-- Fogden? upprepade Bennu.
-- Ja, svarade Hagar.
Han är med sina hästar i Nyby.
Bennu betänkte sig några ögonblick, flög Tommu om halsen, snyftade ett: förlåt! och tog därpå till flykten, allt hvad hans lätta ben förmådde -- barfota, barhufvad, med det enda nödvändiga plagg, utom skjortan, hvilket en ung man om tio år icke skickligt kan umbära ens i skogen, därifrån Bennu kommit.
Barnen sågo förundrade efter honom.
-- Jag går med! ropade Tommu, medan hans kind ännu bar ett rödt märke af hasselspöet. -- Bennu springer till Nyby att gifva fogden stryk.
Hagar följde honom.
Det var endast några stenkast till Nyby gård.
När Bennu nalkades gården, såg han hästarna beta i hagen, medan fogden rastade.
Bennu förändrade plan.
Han satte två fingrar till läpparna och hvisslade två gånger.
Vid första hvisslingen upplyfte
Pilen sitt stolta hufvud och lyssnade.
Vid den andra sträckte han i galopp öfver hagen, flöjde öfver gärdet och stod inom mindre än tre minuter muntert fnysande vid gossens sida.
Bennu förstod, att Pilen endast kunde räddas genom en snabb flykt, lika godt hvart, klef på en sten och satt snart, med ögonen strålande af förtjusning, på favoritens rygg.
Han red till landsvägen, en ridt så god som en annan, utan mössa och skor, utan betsel, tyglar, sadel och sporrar.
Det var mer än ett nöje, det var seger, det var triumf!
Hagar och Tommu sågo den lille ryttaren spränga på landsvägen västerut.
Icke många minuter därefter sågo de fogdens två rättare skyndsamt rida samma väg, och desse två voro bättre munderade, utom att de därtill voro beväpnade.
-- De taga honom, de slå ihjäl honom! ropade Tommu och sprang till föräldrarna med budskap om faran.
-- Ingen hinner upp Pilen! tröstade honom Hagar, nästan lika förtjust som brodern, och knep hop sina läppar till en hvissling, som liknade Bennus.
Huru nu denna jagt skulle hafva aflupit, är, oaktadt Pilens snabbhet, ej lätt att gissa, då häst och ryttare gjorde utan mål sin första utflygt i världen.
Men Bennu hade icke hunnit långt, innan han på landsvägen mötte en västerifrån kommande talrik skara af vagnar och ryttare i långsam tågordning.
Bennu klappade sin Pil på halsen -- enda medlet att styra honom -- och sprängde i pinkarrier inåt sveden på sidan om vägen.
En sats, och Pilen snafvade med frambenen öfver en stubbe; hans manhaftige ryttare gled öfver hästens hals ned på sveden.
Skaran på landsvägen förnam ett kommando och gjorde halt.
-- Hvad är det för en byting, som rider en sådan häst lytt öfver stubbarna?
Åter var det ingen ringare person än numera fältmarskalken herr Åke Tott, stadd på en af sina vanliga resor att jaga vid Gerknäs.
År och blessyrer hade omsider tvungit den väldige herren att på längre resor åka i vagn.
Men näst en tapper ryttare och ett godt svärdshugg kände herr Åke i denna världen ingenting beundransvärdare än en stolt trafvare sådan som Bennus Pil.
Gossen framfördes, röd af ridten, men oförfärad och trotsig.
Han trodde sig fångad af fogdens folk.
Åke lät framleda hästen, som till all lycka befanns oskadad.
-- Mina herrar -- behagade fältmarskalken yttra till sina adeliga svenner -- har någon sett en stoltare bog eller vackrare knäveck?
Talen icke om de polska springarnes smäckrare ben; hagel i mitt kyller, de hålla icke ut hvad de där labbarna hålla!
Hvad tron
I det var för en som jag red vid Grebin?
Finsk ras, mina herrar, ackurat som den där.
Det kan göras något af den där bondkampen, han måste bli min.
-- Han är min, svarade lille Bennu.
Herr Åke mätte pojken från hufvud till fot, och den distansen var icke lång.
-- Din?
Och en sådan krabbsaltare skickar man ut att fördärfva en sådan häst!
Hvad nu, pyssling?
Rider du utan sadel och betsel?
Och fältmarskalken skrattade, såsom han icke skrattat, sedan han sist var i färd med Isolanis kroater.
Bennu stod svarslös vid detta jättelöje.
Han stirrade med nyfiken beundran på de präktiga sadelmunderingarna.
-- Af dig kan Lars Palikka göra en bra ryttare, när du fått ben till sadeln, återtog fältmarskalken i blidare ton och ruskade om den lille på ett sätt, som kom Bennus små skuldror att knaka.
-- Du kan följa till Gerknäs och blifva stallmästare åt min lille Klas.
Hästen anammar jag, som fan tog Wallenstein.
-- Pilen är fars och min häst, skrek Bennu, åter utom sig vid denna hotelse. -- Fogden röfvade Pilen ifrån oss!
Vid dessa ord hade fogdens förföljande rättare uppnått de resande och kallades fram till fältmarskalken.
De berättade händelsen: hästen hade tillhört Kaskas torp.
-- Godt, sade herr Åke.
Så är han kronans, och jag tager honom.
-- Man gjorde icke många omständigheter den tiden med en torpares häst.
Tåget fortsattes, och Bennu fick rida Pilen, som leddes i grimma af en bland ryttarne.
När man passerade Kaskas torp, sade Lars Palikka till sin herre:
-- Det var här ers nåd för tio år sedan stod fadder åt tattarungarne.
Åke hade längesedan glömt denna obetydliga tilldragelse.
Han skulle ej heller nu hafva fäst sig därvid, om han ej ihågkommit herr Jöns Kurck, med hvilken han mången gång varit i delo.
-- Tattarungarne! upprepade han.
Fråga pojken där, huru gammal han är!
-- Nio år, rapporterade stallmästaren.
-- Det slår in.
På tionde året.
Kunde se det på korpgluggarna.
Men där är ryttarefart i den slyngeln, han må vara min gudson.
-- Det var där jag såg den döda, hans mor, som jag sett engång förr, dristade stallmästaren tillägga med en gunstlings obesvärade sätt.
-- Nu minns jag hvar jag sett henne.
Det var vintern förut i Marienburg, kort efter dusten vid Wallhof, där ers nåd med ett hugg klöf polacken från stormhatten till sadelbommen.
Salig kungen skulle till Stockholm, där var gästabud före afresan.
Så kommo förnäma fruar och jungfrur från Riga.
En var helt ung och fager under ögonen, hon blänkte som ett solsken af ädelstenar från håret till skärpet.
Ers nåd, det var den döda i torpet ... det var tiggerskan!
Herr Åke skrattade.
-- Det där kan du berätta en regnig höstnatt vid bivuaken och fältflaskan.
Huru många remmare tömde du med dina stallbröder vid konungens gästabud?
-- Två, svarade Lars Palikka lugnt.
Och resan fortsattes till Gerknäs.
I Karis prästgård.
Tullnären Lydik Larsson hade ej mindre än de höge herrarne haft mycket annat att tänka på än fattiga barn i ett aflägset torp.
Han hade haft trassel af alla slag, sedan det stora kriget i Tyskland begynt uppsluka alla slags varor och lägga embargo på skeppen för nödig transport.
Holländarne hade blifvit oregerlige, sedan konungen vunnit nya stora kuststräckor vid Östersjön och gjort intrång i deras indräktiga handel på Danzig.
Kom så därtill att Lydik Larsson åtagit sig betydande leveranser till kronan, hvilka, på samma gång de fyllde hans penningpung och ökade hans anseende som affärsman, inkvarterade en hel myrstack af nya bekymmer i hans förslagna hufvud.
Nu hade han varit på resa till Ekenäs i ändamål att uppköpa humle för kronans räkning.
Soldaten, som slogs så tappert, förtjenade ock att stundom få muntra sig med en remmare öl.
Men förrådet af humle var medtaget i Ekenäs, och tullnären begaf sig, på återresan, till prästgårdarna för att där ifylla hvad han behöfde för leveransen.
Så hände sig, att Lydik Larsson, sommaren efter den tilldragelse, som förändrade lille Bennus öde, inträdde i den stora stugan på Karis prästgård och fann kyrkoherden Petrus Mathiæ Tavia i tal med en bondkvinna, som åtföljdes af en liten flicka.