Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Funnes icke sådane anhöriga eller mäktade de icke, en eller flere tillhopa, lemna något, eller det behöfliga understödet, då först skulle socknen eller staden, hvaraf den behöfvande vore medlem, utan eller med bidrag af dess anhöriga, lemna en dylik vård och försörjning.” sos Dea IS Augusti f. m. ”Efter hvad Utsk:n inheralat, var, så väl uti det af komiterade för fattigvårds-ärendena upprättade, som det af R.
St. vid 1840—41 årens riksdag afgifna förslag lill stadga om fattigvården i riket, en föreskrift af nyssberörde syftning intagen.
Uti det förra af dessa förslag var denna ansvarighet utsträckt till anhörige i rätt upp- och nedstigande led; uti det sednare åter inskränktes densamma till föräldrar och barn.
Utsk:n äro dock, för deras del, af en härifrån skiljaktig tanka, och anse ett stadgande om skyldighet för anhörige att bidraga till hvarandras försörjning icke böra närmare bestämmas i den positiva eller borgerliga lagen.
Att denna, i hvarje menniskohjerta inskrifna pligt i allmänhet efter förmåga af en hvar utöfvas, lärer väl fä antagas.
Några undanlag och exempel från förvillade och oupplysta varelser torde icke innefatta giltig anledning till ett dylikt stadgande, hvilket å lagstiftningens sida skulle förråda en oskälig missförtröstan om religionens och en allmännare spridd upplysnings verkningar på menniskohjerta! och skyldskaps-känslan.
Dessa uträtta, efter Ulsk:ns öfvertygelse, vida mera, än som, genom en, kanske ofta nog i stränga händer hvilande, tvångs-lag, skulle kunna åstadkommas.”
Min tanke är i detta fall motsatt Utskrns, och jag hyser den på grund af erfarenhet.
Under den tid jag var statssekreterare för ecclesiaslik-ärenden, inträffade bland annat, att i Bohuslän en blind gumma väl hade flera barn, af hvilka någre voro väl behållne och — om ej minnet bedrager mig — en hade hemmansdel, men ingen af dem ville godvilligt bidraga till den arma modrens försorg; hvarföre hon blef, på sätt brukligt är i Bohuslän, genom en slags entreprenadauktion borttingad för 2 tunnor korn till en oskyld person, som ville derföre åtaga sig hennes underhåll.
Denna afgift ville församlingen förmå barnen att godtgöra; men förgäfves.
Hon vände sig då lill landshm, som ansåg sig, i brist pä författningar, ej kunna ålägga barnen samma afgift.
Likaså gick det i kammar-colhm.
Om deremot en bestämd författning i detta hänseende funnits, hade naturligtvis en sådan obarmhertighet af barnen ej fått lalas.
Hvilken verkan skall det icke göra på en församling, då hon vet att lagen tillåter barn att öfvergifva sina föräldrar åt nöd, ehuru de kunna hjelpa dem?
— Det är dessutom bekant, hurusom tvister mellan föräldrar och barn mycket ofta uppstå, på grund af de s. k. fördelskontrakten.
Föräldrarne, när de blifva 50 till 60 år gamla, afstå sina hemman till barnen mot vissa undantagsförmäner.
Barnen finna dessa undantagsförmåner alltför tryckande.
Dem synes att föräldrarne böra arbeta, så länge de kunna; och beständiga rättegångar förekomma i detta hänseende.
Såsom t. f. landsh. i Kalmare län hörde jag en mängd dylika klagomål omnämnas.
Det är sålunda ej oerhördt, utan tyvärr ganska vanligt, att barnen ej iakttaga sin pligt mot föräldrarne; hvarföre jag anser ett stadgande för detta fall böra göras.
Om det blir sådant, som Hr von Hohenhausen föreslagit: så bör ingen farhåga - Den 12 Augusti f. m. 209 håga kunna uppstå derför, att någon skulle komma att af barnen fordra för mycket till föräldrarnes underhäll.
Jag tillstyrker fördenskuld vördsamt, att 5 § måtte få ett första mom. af samma innehåll som Hr von Hohenhausens, redan förut af mig upplästa, reservation, nemi.: ”Anhörige i rätt upp- och nedstigande led skola, i mån af behof, å ena, och förmåga, å andra sidan, bidraga till hvarandras försörjning till det belopp och efter de grunder, som tili samhällets faltigvårs-reglemente i allmänhet äro bestämda.” Gr.
Jag anhåller ali första morn. af Hr doktor Annerstedts reservation måtte blifva uppläst, och alt derefter fä ordet.
Sedan den begärda uppläsningen försiggått, anförde Gr.
För min del anser jag den siste värde talaren äfvensom reservanten hafva tillräckligen ådagalagt behofvet af detta stadgande.
Del är derföre endast i afseende ä dess form, som jag begärt ordet.
Jag tror nemi. doctor Annerstedts förslag i form äga företräde framför Hr von Hartmansdorffs; anhåller derföre om propos. till bifall till det förstnämnda; och hemställer till den förste värde talaren, huruvida han ej häruti skulle vilja förena sig med mig.
Emellan de båda förslagen är i sak ingen skillnad, men det af docktor Annerstedt framställda, är i betänk, intaget, och innehåller alla de bestämmelser, som kunna och böra i författningen inflyta.
Ett stadgande af ungefär samma lydelse, som det nu föreslagna, är intaget i 8 §:n af den fattigvårds-stadga, som R.
St. vid 1840 års riksdag underställde K. M.
Det lyder sålunda: ”Föräldrar och barn skola ömsesidigt vara förbundne att bi draga till hvarandras försörjning i män af behof å den ena och förmåga ä den andra sidan.”
Jag anser mig skyldig att redogöra för de orsaker, hvarför delta stadgande ej blef intaget uti den författning, som blef utfärdad till följd af R.
St:s und. skrifvelse i ämnet.
Denna hade blifvit kommunicerad med vederbör:de embetsverk, och deribland äfven med justitiae-kanslern och högsta domstolen.
Den förre yttrade i förevar:de fråga: ”Stadgandet i 8 § om skyldighet för föräldrar och barn, alt ömsesidigt bidraga lill hvarandras försörjning må visserligen i och för sig, såsom rättsenligt godkännas, men synes dock vara af den beskaffenhet, att det tillhör allmän civil lag och alltså bör be handlas i den ordning 87 § Reg.Fm föreskrifver.
De anspråk, hvilka i nämnde afseende väckas, vare sig antingen af de behöfvande sjelf, eller af det fattigvårds-samhälle, till hvilket den hörer, lära i allmänhet, helst när den, som skulle lemna understödet, tillhörer annat fattigvårds-samhälle, icke eller lämpligen kunna upptagas och handläggas på lika sätt som blifvit föreslaget för 8 II. 14 210 Den 12 Augusti f. m. öfriga fattigvårds-ärenden, utan böra af domstolen pröfvas och afgöras.
En anvisning i afseende å den ifrågavar:de förbindelsen må emellertid icke saknas i stadgan ang:de fattigvården, och 8 §:n, förflyttad näst efter den 10, kunde således erhålla följande lydelse: ”Ang:de skyldighet för föräldrar och barn, att ömsesidigt bidraga till hvarandras försörjning, galle hvad särskildt stadgadt är.”
De af Högsta domstolens ledamöter, som yttrade sig i ämnet, yttrade sig äfven afstyrkande, så tillvida att de ansågo denna skyldighet endast böra åläggas föräldrar och barn; och det var dels med anledn. af de gjorda anmärkmne af ledamöterne af en sådan auktoritet, och dels med anledn. af andra skäl, som denna § ej blef i stadgan införd.
Bland dessa andra skäl var synnerligen svårighet att kunna bestämma när föräldrar och barn äro i tillfälle all understödja hvarandra.
Det uppslår många gånger tillfällen dä föräldrarnes eller barnens omständigheter äro sådane, att, om de skola understödja barnen (eller föräldrarne), de sjelfve komma i behof af fattigunderstöd.
En annan orsak har varit den erfarenhet man vunnit med afseende å de redan förut omnämnda undantagen.
Man har nemi. icke sällan sett den lunga, som barnen tyckt de undantag innebära som de skola lemna föräldrarne, föranledt dem lill mord och andra grofva brott.
Samma sak skulle kunna inträffa genom införande af ett dylikt åliggande för dem, att ersätta fattigvården för föräldrarne; och man har ansett sig ej böra genom en lag föranleda till dylika brott.
Jag har ansett mig skyldig att redogöra för de motiver, som föranledt dertill, att icke ett sådant stadgande blifvit infördt.
Först och främst ber jag att, med afseende å hvad Gr.
Lagerbjelke har sagt, få fästa Hr Gr:ns uppmärksamhet derå, att i sak den ganska betydliga skillnad förefinnes mellan de båda förslagen, att i det af mig framställda finnes intaget att de skola ”bidraga till hvarandras försörjning,” hvilka ord saknas i den af doktor Annerstedt föreslagna redaktion af §:n, hvarigenom, då tvist härom uppstode som skulle vid domstol slitas, det skulle kunna hända att, på sätt af Hr Silfverstolpe här blifvit uppläst ur sä väl justitiée-kanslerns, som Högsta domstolens yttranden i ämnet, fråga komme att uppstå, ej blott om det nödtorftiga uppehället, utan äfven om de anspråk som mera eller mindre god förmåga kan efterkomma.
Om jag ej orätt fattat Högsta domstolens, d. v. s. pluralitetens deraf, yttrande i frågan, hade den väl ansett att ett bestämmande om föräldrars och barns, i rätt upp- och nedstigande led, skyldighet att hvarandra försörja, borde i falligvårdssladgan inflyta, men endast inskränkt lill det belopp som i allmänhet vid fattigförsörjning kommer i fråga, och att hvad derutöfver kunde ifrågakomma, vore en särskild sak, som borde ankomma på civillagens bestämmelser.
Nu är mitt förslag alldeles konformt med Den 12 Augusti f. m. 211 pluralitetens af Högsta domstolen tillstyrkande, hvilket gifver mig en ytterligare anledn., alt hos R. o. Ad. föreslå antagandet deraf.
Hr Silfverstolpe har omtalat de missämjor, som ofta nog uppkomma mellan föräldrar och barn, och för mig såsom landshöfding äro de nogsamt bekanta.
De härröra deraf, att föräldrar n e öfverlåta för den återstående lifstiden sina hemman åt barnen mot vissa undantag, hvilka dock rätt ofta äro så stora, att det är nära nog omöjligt för barnen att dem uppfylla.
Deraf uppkomma de omtalade tvisterna, men ej kan deruti finnas något skäl, alt låta lagen sakna en bestämmelse och fattigvårdsstadgan en föreskrift, den man anser för en kristlig pligt mot föräldrar och barn.
Det underlåter man ej gerna i andra fall, på det att vederbörlig ordning må upprätthållas; och ingenting väcker större förargelse inom en församling, än dessa ofta nog numera förekommande liberala yttranden: ”hvar och en må sörja för sig sjelf,” ”sedan ungen flugit ur boet må han sjelf draga försorg för sig, sedan äro föräldrar och barn helt och hållet främmande för hvarandra o. s. v.”
Det fordras verkligen att man i detta afseende gör författningen klarare, på det att den ej må verka till en allmän upplösning af de band som uppehålla Staten, hvilka sannerligen behöfva befästas, och ej lemnäs åt lidens okynne att dem förderfva.
Det är af dessa skäl, som jag anser mig böra föreslå R. o. Ad. att antaga det stadgande, som af Hr von Hartmansdorff blif vit föreslagit.
En värd talare har ansett stadgandet om underhållsskyldigheten mellan anhörige böra uteslutas ur fattigvårdssladgan och intagas i civillagen.
Men jag kan ej finna, hvarföre vården om en del fattige skall tillhöra en lag och vården om andra fattiga tillhöra en annan författning.
Stadgandet om fattigvården för oskylda personer, bör väl finnas på samma ställe som stadgandet om vården för fattiga slägtingar.
Jag tror således, att den invändningen ej bör föranleda R. o. Ad. att ogilla Hr von Hohenhausens förslag.
Här har blifvit sagdt, att det kunde blifva något för dyrt för barnen, om de skulle betala fattigvården för föräldrar, eller för andra slägtingar, om de i allmänhet skulle utgöra fattigvård för anhörige, efter det Stånd eller de vilkor, hvartill den fattige hörde, innan han blef fattighjon.
Men då Hr von Hohenhausen föreslagit, på samma sätt som R.
St. vid 1840 års riksdag, alt anhöriga i rätt upp- och nedstigande led skola, mun af behof å ena och förmåga å andra sidan, bidraga till hvarandras försörjning,” så inser jag icke att någon farhåga härutinnan bör vara för handen.
Det är visserligen svårt att bestämma — icke huru mycket som skall gifvas den fattige, ty det är afgjordt genom den författning, Hr von Hohenhausen omnämnt — men i hvad mån de anhörige hafva förmåga att utgöra hvad som erfor 14* - 212 Den 12 Augusti f. m. dräs.
Det kommer naturligtvis an på pröfning af fattigsvårdsslyrelsen.
Blir någon missnöjd med hennes beslut: så äger han att deröfver besvära sig hos K:s bef:de o. s. v. hela vägen igenom, likasom i andra fatiigvårds-frägor.
För denna svårighet bör man icke låta hela stadgandet förfalla.
Hr Silfverstolpe har visat, hurusom ett dylikt stadgande skulle, i händelse försörjningsskyldigheten blefve alltför betungande, kunna föranleda till brott mellan anhörige, pä samma sätt, som förbrytelser uppstå genom de undantag, hvilka föräldrar förbehållit sig i hemman, som de åt barnen afträd t.
Det kan hända, att barn äro nog pl ig t förgå
Ine att sig mot föräldrar förbryta; mendet hörer dock till undantagen.
Att ett sådant brott någon gång inträffar, synes mig vara för samhället mindre skadligt, än antagandet såsom regel, att barn fä lemna sina föräldrar hjelplösa i nöd och uselhet.
Skulle man ingå på Hr Silfverstolpes mening, att lagstadgandet borde underlåtas, för att undvika det brott som deraf skulle kunna blifva en följd; så borde man väl göra sammaledes i alla andra förhållanden också.
Då borde man måhända till förekommande af barnamord borttaga allt straff, eller alla böter för lägersmål.
Man sktdie möjligen kunna gå så långt att man borttoge rättigheten till alf, på det alt ingen måtte förledas att begå brott, för att komma i besittning af arfvet.
Det har blifvit yttradt af Högsta domstolen, på sätt Hr Silfverstolpe omförmält, att stadgandet borde gälla endast mellan föräldrar och barn.
Denna inskränkning bör, i min tanke’, ej äga rum, ty lika väl som man drager försorg för en sonson hvars fader fallit ifrån, likaväl bör sonsonen draga försorg om sin farfader.
Det är således bättre, att bibehålla de ordalag, som Hr von Hohenhausen eller doktor Annerstedt begagnat, och helst de af Hr von Hohenhausen föreslagna; emedan de äro bestämdare och det undantag är obehötligt, sorn doktor Annerstedt föreslagit, nemi. de orden: ”utom för den tid, bestämmelsen i nästföljande mom. angifver.
” Detta undantag angar deni, sorn äro stadde i andras tjenst; ty det står nemi. i 5 §:n: ”För tjenstehjons och statfolks samt fabriks-, handtverks-, bruks- och grufve-arbetares, jemte deras hustrurs och hemmavarande barns, försörjning skall husbonde ansvara under den tid arbets-aflalet elier kontraktet gäller, sä att de icke falla fattigvården till last.” Om nu det förslag, Hr von Hohenhausen gjort, blifver antaget lill l:sta mom. i 5 §:n, så är ju klart att det sednare mom. utgör ett undantag från det första, och att, om någons anhörig är stadd i nöd, så får husbonden draga försorg om honom likasåväl som om andra tjenare.
Jag fortfar alltså i mitt yrkande, att Hr von Hohenhausens förslag måtte antagas.
Då öfverläggningen om 5 §:n nu ansågs vara fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., att i afseende på denna §:n blifvit yrkadt, af Hr von Hartmansdorff, att deruti skulle tilläggas ett första mom. af följande lydelse: ”Anhörige i rätt upp- och Den 12 Augusti f. m. 213 nedstigande led skola, i mån af behof, å ena, och förmåga, å andra sidan, bidraga till hvarandras försörjning till det belopp och efter de grunder, sorn uti samhällets laiti gvå rds-reglemente i allmänhet äro bestämda”, samt af Gr.
Lagerbjelke, alt R. o. Ad. mätte bifalla det i doktor Annerstedts reservation framstäldta lill ett sålydande tillägg vid början af §:n: ”För behöfvandes undsättning ansvarar närmaste anhörig i rätt upp- och nedsligande linea, utom för den lid bestämmelsen i nästföljande mom. angifvet”; tili hvilket fall föreskriften 0111 husbondes ansvarighet för tjenares underhåll skulle utgöra §:ns andra mom. och i det följande af samma § ordet ”husbonde” borde utbytas emot ”ansvarsskyldig. ” Hr Gr. o. Landtm:s härefter framställda propos. till bifall å det af Hr von Hartmansdorff, i afseende på 5 §:n gjorda förslag, besvarades med starka ja, blandade med nej; hvarpå Hr Landtm, förklarade det han funnit ja hafva öfverröstal nej.
Vidare förekommo: 7 och 8 §§:ne. R. 0. Atl. biföll Utskins i fråga örn dessa §§:r afgifna förslag. 9 §.
Den här föreslagna förändringen i det nuvande stadgandet beslår deruti, att i slutet af 9 §:n äro tillagde orden: ”dock hör, i delta fall, af den personen tillfallna egendom återgäldas den kostnad, som blifvit använd till underhåll af personen sjelf, dess maka och barn under 15 års ålder; ankommande det på fatligvärds-samhället alt sådan ersättning helt och hållet eller till någon del efterskänka.”
Eli stadgande af nära nog enahanda beskaffenhet finnes i 15 §:n af R.
Sl:s und. skrifvelse vid 1840 års riksdag.
Der står nemi.: ”2:dra mom.
Då någon intages å fattighus eller lill full fattigförsörjning, skall allt hvad hjonet då äger, tillfalla fattigvården, hvars styrelse äger oinskränkt rätt att det använda.
Om någon egendom sedermera tillfaller fattighjon, vare lag samma, derest icke fat ligvå rden för hjonet dä upphör, i hvilket fall likväl all dittills derå använd kostnad skal! fullt godtgöras.” Högste domstolen yttrade med anledn. deraf följande: ”Beträffande åter 2:dra morn., så förekom i Högsta domstolen dervid icke någon annan anmärkn., än att i slutet syntes böra tilläggas hvad justitie-kanslern alternativt föreslagit och som jern väl otvifvelaktig! öfverensstämde med R.
Sl:s mening, eller att värdet af den fattighjonet tillhöriga egendom, som förut tillfallit fattigvården, bör vid ersättningsliqviden komma fattighjonet till godo.”
Dels svårigheten af att göra en dylik efterräkning med fattighjonet, dels äfven den omständigheten att högst sällan torde inträffa att sädana arf tillfalla fattighjonet, att det ej för honom 214 Den 12 Augusti f. m. sjelf behöfves så framt han ej skall ånyo falla fattigvården till last efter någon tid, och framförallt den tvist, som kunde uppstå emellan hjonet och fattigvårdsstyrelsen i afseende på beloppet af den ersättning sorn skulle afdragas från arfvet eller de blifvande tillgångarne, samt den bokföring, som derför skulle blifva nödvändig, på det att man bestämdt måtte kunna säga hvad som till fattighjonens underhåll blifvit utbelaldt; alla dessa svårigheter föranledde att detta stadgande blef uteslutet ur den nya författningen.
Jag har ansett mig böra redogöra härför innan R. o.
Ad. slutligen afgör denna punkt.
Det förhåller sig visserligen så som Hr Silfverstolpe nu har sagt, att svårigheter kunna uppslå vid liqvidens uppgörande, när fattighjonet får ett arf och skall ersätta det underhåll, som han under tiden fått åtnjuta, och i hvilken beräkning äfvenledes skall ingå den egendom som fattighjonet från början tillfört fatligvårdssamhället; men dessa svårigheter måste dock ej vara så svåra som det säges, ty faltigvårds-direktionen skall hvarje år redogöra för fattigutgifterna.
De upptagas der således till sitt belopp på de personer, till hvilka de äro utgifna, och alltså finnas i räkenskaperna tillförlitliga uppgifter derå.
Deruti upptages jemväl till sitt värde den egendom, som fattighjonet hade vid upptagandet i fattigvården.
Grunden för beräkningen är för öfrigt ej svår att förstå, och blir fattighjon, som fått arf, ej nöjd med den uträkning som af fattigvårds-direktionen göres, så äger lian rätt att vid domstol deröfver klaga.
Fattigvårds-komitéen har ingalunda rätt att sjelfpanta eller sätta sig i besittning af hans egendom; utan det högsta som den möjligen kan göra är att lägga qvarstad derå, lill dess att hjonets rätt blir utredd.
Visserligen händer det sällan, men inträffar dock någon gång, alt arf tillfaller fattighjon ; och då synes väl både rältvisa och billighet tala för, att de skola återgälda hvad de af fattigvårdsmedlen fått emottaga.
Finner nu fattigvårds-slyrelsen sig böra låta dem få helt och hållet behålla arfvet, för alt. sålunda hindra dera från att återfalla i fattigdom; så är ju sådant styrelsen obetaget, enär här slår: ”ankommande det på fattigvårdssamhället att sådan ersättning helt och hållet eller till någon del efterskänka.”
Någon gång händer väl att de, som falla fattigvården till last, göra det till följd af olyckor, men detta hörer dock lill undantagen, och man måste erkänna, att merendels sker det till följd af fylleri eller annat dylikt; och att då en person, som på delta sätt blifvit fattighjon och sedermera under Hera år blifvit försöjrd af församlingen, skall, om arf honom tillfaller, få tillsammans med sina stallbröder inom kort förstöra detsamma, och derefter åter falla fattigförsörjningen till last; det vore en obillighet, som hvar och en lätt inser, och hvilken man således bör söka att förekomma.
Jag tror derföre bäst vara, att man gör hvad rätt är, och öfverlemna!- åt fatligvådssamhället att ef - Den 12 Augusti f. m. 215 ter billighet fordra ersättning af fattighjonet.
Jag tillstyrker således antagande af Ulsk:s förslag.
Hr Silfverstolpe: Afven Hr von Hohenhausen tyckes erkänna riktigheten af Högsta domstolens yttrande, att de egodelar, som fattighjonet förut ägde och som tillfallit fattigvårdsstyrelsen, också böra afräknas från den ersättning, som här är ifrågasatt.
Sådant borde likväl då äfven vara intaget i del föreslagna stadgandet, men enligt de nu der befintliga ordalagen säges ovillkorligen att allt hvad fattigvårdsstyrelsen ulgifvit för fattighjonet skall bestämdt af arfvet återgäldas.
Hvad åter beträffar lättheten af liqviden mellan fattigvårdsstyrelsen och hjonet, fruktar jag för att den ej är så verklig, som man förmodar.
Visserligen uppföres i hvarje fattigvårds-slyrelses räkenskaper hvad som är lemnadt åt hvarje fattighjon, men det händer t. ex. att det finnes en fattig hustru som med 3 eller 4 barn ligger fattigvården lill last, och att slutligen hon med de 3 barnen dö, och det fjerde öfverlefver dem.
Om då ett arf tillfaller detta efterlefvande barn, så uppstår den frågan huru skall liqviden ske? l)et vore väl orättvist, om del barnet skulle ersätta fattigvården både för modren och syskonen; och ganska svårt vore det, att säga huru stor del af det, åt hela familjen lemnade, understödet tillkommit barnet.
Jag fruktar att dessa liqvider och de derför nödvändiga årliga annotationerna skola så öka skrifveriet och redogörelsen, att det till en betydlig grad försvårar hela fattigvården.
En ytterligare orsak, hvarföre jag skulle tro det ej vara riktigt alt införa det föreslagna stadgandet, är den, att hela stadgan utgår från den grund, att fattigvården är en barmherlighetsinrättning; hvaremot det ifrågavar:de stadgandet sätter den på rättsgrund.
I min tanke är det klart, och det har ej heller af någon blifvit bestridt, att fattigvård ej kan eller bör lemnäs åt någon annan, än den som är behöfvande.
Sådan är för ögonblicket naturligtvis den, som ingenting äger och ej förmår arbeta tillräckligt för sitt uppehälle.
Men om han sedan får någon egendom, så upphör detta behof.
Det är då icke skäl, att en förut af fattigvård betungad församling skall betala äfven till den som ej är i behof.
Har fattighjon fått någon förmögenhet, så är det äfven skäl, att det godtgör hvad det förut af församlingen erhållit.
Derom bör således icke vara någon tvist.
Men, säger man, der förekomma svårigheter vid liqviden.
Ja, det förhåller sig så med alla liqvider; och kommer man icke öfverens, så får domaren slutligen utstaka hvad hvar och en tillhörer; ty vid liqvider med fattigvården, måste man väl, liksom i andra mål, tvista vid domstol, om saken ej kan annorlunda biläggas.
Dylika fall kunna väl inträffa, men lära förmodligen sällan förekomma.
Nödvändigheten att antaga det af Utsk. föreslagna stadgandet synes mig tydlig; ty få anhörige till ett fattighjon, för hvil - 216 Den 12 Augusti f. m. ket arf kan vara att förvänta på förhand veta genom författning att derest det ieke af dem försörjes utan varder pä fattighuset intaget, så kommer allt hvad hjonet der förtär att afdragas på det blifvande arfvet, så skola de häldst sköta den fattige sjelfva och icke öfverlemna honom åt fattigvården.
Derigenom blifva hennes bestyr lättade.
Det ifrågavar:de stadgandet är i min tanke så helsosamt, alt man icke hör underlåta dess vidtagande af farhåga för de svårigheter, som möjligen kunna vara dermed förknippade.
Jag tillstyrker derföre vördsammast, ali R. o. Ad. mätte godkänna Utsk:s förslag.
Icke heller jag finnér någon af de utaf
Hr Silfverstolpe anförda omständigheter vara af beskaffenhet, att böra verka till aflslag af den ifrägavande punkten.
Den värde talaren har invändt, att man borde förtydliga stadgandet om skyldigheten för fallighjon, att ersätta hvad på detsamma blifvit påkostadl, genom att göra ett tillägg som skulle innebära, att hvad hjonet medfört till fattighuset borde tagas med i beräkningen såsom afdrag å hvad hjonet der åtnjutit.