Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tryckte honom intill mig så här», – och han pressade armen mot bröstet, – »o, förr var hans famn så brännande het, och nu kall ... kall ... kall som döden.»
Hans ord upplöste sig i ett doft jemrande; så låg han tyst en stund, och så framhviskade han ånyo ett smärtsamt, längtande: »Eugène!»
Eugène, hvem var väl denne Eugène, som han älskade så högt?
Kanske en bror ... eller en vän – ja, säkert en vän, som han hade svurit att följa i lif och död.
Lycklige Eugène!
Catherine blundade och förestälde sig, hur det skulle vara att ligga der ute på den kalla snön och känna sitt blod rinna bort och dö i hans armar, och en rysning af sällhet genomilade henne.
Hon önskade, att hon hade varit i Eugènes ställe.
Den sjuke talade icke mera; han försjönk återigen i dvala, men oroliga bilder tycktes fylla hans sömn.
Ibland ryckte han till, ibland förvreds hans ansigte liksom af ångest, han suckade och stönade, och bröstet gick i höga, darrande vågor.
Då dagen började gry, väckte Catherine Suzanne, förnyade ännu en gång uppgörelsen om tystnad och osten som belöning derför och smög sig derefter upp på sitt rum.
Hon kom lyckligt och väl i säng och fick ligga der och vrida och vända sig i öfver två timmar, innan Justine och flickorna vaknade.
Följande dag blef mycket besynnerlig för Catherine.
Hon undvek kamraterna, i synnerhet Louise, med hvilken ett litet missförstånd tycktes ha uppstått.
Hon gick som i en dröm; allting var liksom beslöjadt för henne.
Solen lyste icke som förr; den hade ett trolskt, bländande sken, som tjusade henne och uppväckte underliga, sagolika stämningar.
Menniskorna voro också så förändrade; de rörde sig som skuggor omkring henne, och deras röster ljödo på afstånd, men ändå skarpa och klara, som då man ropar till hvarandra genom en dimma.
Ett par gånger gick hon för sig sjelf och grät häftigt.
»Hvad det är smärtsamt att älska», hviskade hon med ett lyckligt leende.
Inga lektioner blefvo hållna denna dag.
Nya skaror af soldater kommo hit för att blifva mättade, och flickorna hade fullt upp att göra med att springa af och an mellan köket och matsalen för att servera.
Den lilla turken var mycket svår att hålla reda på.
Så snart han fick se Louise, blef hon genast föremål för hans närgångna förtjusningsyttringar, och då den unga flickan förskräckt sprang sin väg och skickade någon annan i sitt ställe, blef han alldeles rasande, hoppade och for i bädden och ropade öfverljudt på Louise.
Slutligen måste madame sjelf gå in och hålla en föreläsning för honom.
Men Tobi hade tydligen icke sinne för föreläsningar; han rullade med ögonen och hötte med handen åt madame.
»Moi n’aime pas toi, madame», mumlade han och försökte knuffa undan henne.
Catherine grubblade hela morgonen på, hur hon skulle komma in till föremålet för sina drömmar.
Fem, sex gånger var hon på väg till musiksalen, men hon vågade ej gå, ty hon visste, att madame var der nere.
Slutligen, då hon fick se madame komma med ett glas vin och en tallrik i handen, tog hon mod till sig, gick fram och bad att få hjelpa henne.
Madame nickade tankspridt och räckte henne tallriken, och Catherine följde henne öfverlycklig.
Då de kommo in i rummet, blef Catherine mycket förvånad öfver att se den sjuke fullt vaken och redig.
Han var sig så olik mot i natt; de veka läpparne voro fast slutna, ögonen, som sågo onaturligt stora ut, hade ett strängt och dystert uttryck, och öfver hela det fina, bleka ansigtet låg en så förnäm köld, att lilla Catherine blef rigtigt förskräckt.
En brännande rodnad flög öfver hennes kinder, då hon mötte blicken ur hans djupa, mörka ögon. »Gud, om han visste»... tänkte hon skygt.
Han drack ur vinglaset, som madame räckte honom, tackade med en böjning på hufvudet, slog täcket till hälften öfver ansigtet och slöt ögonen.
Då vände sig den sjuke mot väggen och drog helt och hållet täcket öfver hufvudet.
Doktorn försökte att få undan täcket, men den sjuke spjernade emot med en styrka, som man ej skulle trott honom ega.
Det blef ett ögonblicks strid; då fick doktorn se det mörklockiga hufvudet med den hvita nacken, och den lilla handen, som krampaktigt höll fast täcket – han studsade tillbaka och släpte genast sitt tag.
Derefter gick han fram till madame och hviskade någonting till henne.
Äfven hon studsade.
»Hvad säger ni?» utropade hon med ett intresseradt och nyfiket uttryck.
»Är det möjligt?»
»Det är icke den första», svarade doktorn, »jag har redan ett par exempel derpå.»
De fortsatte ännu några ögonblick sitt hviskande samtal: derefter aflägsnade doktorn sig, sedan han först gjort sig förvissad om, att den sjukes sår var förbundet, och föreskrifvit ro och stillhet som bästa läkemedlet.
Dagen förflöt utan några förändringar, endast att krafterna tycktes aftaga.
»Jag vill stiga upp», mumlade han ett par gånger och såg framför sig med detta uttryck af brinnande längtan, som döende ibland få, då lifvet som ett sista slocknande eko drar förbi dem och ännu en gång lockar dem.
Men han hade icke krafter att ens resa sig, det blef blott en krampaktig, skälfvande rörelse, som slutligen domnade bort i fullkomlig stillhet.
Då qvällen kom, utförde Catherine samma manöver som dagen förut och lyckades lika bra.
Suzanne fick sofva i garderoben, och Catherine satte sig att vaka vid bädden.
Det stränga uttrycket hade nu alldeles försvunnit nr den sjukes ansigte; han såg mild och sorgsen ut som förra natten.
Verkligheten gled bort, drömmar och minnen tycktes smeka honom.
»Vackra äppelblommor», hviskade han leende, »de falla som snöflingor öfver rabatten ... tätt ... tätt ...
Se der kommer Eugène ... han har en äppelblomma i knapphålet och en i handen.
Lilla Marie säger, att han älskar mig; om våren skall man älska och bygga bo som foglarne, säger hon också ... O, om lilla Marie hade rätt!...»
Catherine började att känna sig underligt stämd.
Dessa afbrutna hviskningar och det oroliga famlandet på täcket skrämde henne.
»Skall jag låta hemta madame?» tänkte hon och kramade nervöst sin näsduk.
Klockan slog ett i musiksalen.
Då tyckte hon, att någon knackade borta vid fönstret; förskräckt vände hon sig om, men i det samma fick hon höra tydliga steg i rummet utanför.
Nu blef hon alldeles stel af förskräckelse; hon vände sig raskt om på stolen och stirrade med vidöppna ögon mot dörren.
Ja, det var mycket rigtigt steg, tysta, smygande, dröjande.
Någon famlade på låset; i himlens namn, hvad betydde det?
Hon reste sig häftigt upp, och med detta uttryck af trots och vanvettig fasa, hvarmed barn bruka stirra på föremål, som skrämma dem, gick hon fram till dörren och öppnade den raskt.
Hon kunde inte återhålla ett rop af förvåning.
Framför henne, i skenet från den halföppna dörren, stod Louise, lika darrande och förskräckt som hon sjelf.
»Du här?» utropade Louise, så snart hon hemtat sig litet från sin häpnad.
»Ja, just jag», svarade Catherine morskt, i det hon stängde dörren och stälde sig med ryggen tryckt mot den.
»Just jag.
Men hvad vill du här?»
»Hvad jag vill ...»
»Ja, hvad vill du?» fortsatte Catherine utmanande.
»Det samma som du», svarade Louise med en trotsig knyck på nacken.
»Såå: men i det här rummet finnes icke plats för mera än en, mademoiselle!» utropade Catherine med en högtidlig gest.
»Och hvad ger dig rättighet att taga den platsen?»
»Hvad som ger mig rättighet?
Jo, att jag – älskar ...»
»Du ... älskar ...
Nåväl äfven jag ...»
»Du», afbröt Catherine med ett hånskratt.
»Du vet icke hvad kärlek är!
Hvad har du gjort för honom?
Har du som jag vakat öfver honom, trotsat straff och faror, tänkt på honom hvarenda minut, hvarenda sekund, gråtit af längtan ... du, du är ett oerfaret barn, som inte förstår en qvinnas lidande.»
»Akta dig!» utropade Louise, som började bli uppretad.
»Jag är en qvinna jag så väl som du, till och med tre månader äldre.
Men jag har sjelfbeherskning, jag.
Jag tutar inte ut mina känslor ...»
»Tutar ut!»
Detta var poesi, detta var dramatiskt och spännande, alldeles som i en roman.
Det var halfmörkt i rummet; månen, som föll in genom fönstret, belyste de begge rivalerna, och kom deras ögon att blixtra som stålklingor.
Vinden tjöt omkring huset, och ugglors skrän hördes från trädgården, åtminstone tyckte Catherine det, fastän det var en ovanlig årstid för ugglor.
»Nej!» utropade hon och flämtade, så mycket hon kunde.
»Du slipper icke in!
I det samma hörde de liksom en rossling der inifrån.
»Tyst!» utropade Catherine och lade fingret på munnen.
»Hörde du?» hviskade Catherine.
»Det var alldeles som en dödsrossling.
O, att jag kunde gå ifrån honom!»
Hon skyndade in i rummet och Louise följde henne.
Den stackars soldaten, föremålet för deras rivalskap, var död.
Kring hans läppar syntes ett blodigt skum, men ansigtet var lugnt och fridfullt.
»O, min Gud!» utropade Catherine och slog händerna för ansigtet.
Louise öppnade hans rock och skjorta och drog fram handen, som han stuckit derinunder och som hårdt slöt sig kring en medaljong.
Plötsligen gaf den unga flickan till ett rop; hon släpte den dödes hand, och en brännande rodnad flög öfver hennes ansigte.
»Hvad är det?» frågade Catherine.
»Catherine», hviskade Louise upprörd, »vet du någonting ...»
»Hvad ... hvad är det?...»
»Vet du, att det är ... en qvinna ...»
»Ja, det är en qvinna», hviskade hon, blek och upprörd.
De båda flickorna betraktade hvarandra med sväfvande blickar.
Kring Louises vackra mun började framskymta ett drag af otålighet och förtret.
»Vi ha gjort oss till narrar», mumlade hon förtrytsamt, »till rigtiga narrar!
För en qvinnas skull ...»
Men Catherine hörde henne icke; hon låg på knä vid sängen, med sina läppar tryckta mot den lilla kallnande handen.
Följande dag rådde en mycket hemlighetsfull stämning i pensionen.
Madame gick af och an med en högtidlig uppsyn och utdelade tysta och vigtiga befallningar; lilla Catherine låg febersjuk på sitt rum; Louise höll sig på afstånd från kamraterna och såg allvarlig ut – icke ens Tobis komiska ridderlighet kunde förmå henne att le.
Rysliga saker berättades bland flickorna.
Någonting hade inträffat, någonting, som stod i sammanhang med den döde soldaten och Catherines sjukdom och madames högtidliga uppsyn, och under det man försökte att leta ut sanningen, hetsade man upp sin fantasi till verkliga röfvarhistorier.
Några påstodo, att Catherine uppfört sig rigtigt skamligt illa, och att hon för alltid fallit i onåd hos madame, och kanske till och med skulle få lemna pensionen; andra sade, att Louise var den brottsliga, men att hon, gunstlingen, älsklingen, naturligtvis gått fri och låtit Catherine lida i sitt ställe.
Allt detta var nu blott flickornas prat, men sanna förhållandet var, att en förfärlig uppståndelse egt rum på natten.
Madame, som kom för att se om den sjuke soldaten, hade funnit de begge flickorna hos honom; förhör hade genast anstälts; härpå följde bekännelse, tårar, och upptuktelse, hvilket allt hade till följd, att Catherine dagen derpå låg i brinnande feber, och att så väl hon som Louise för framtiden väntade ett fruktansvärdt straff.
Emellertid fick man aldrig veta, hvem den döde var.
De soldater, som fört honom hit, hade funnit honom halfdöd på snön, och sjelfva halfdöda, hade de släpat honom med sig.
Madame gjorde flere försök att hos vederbörande skaffa sig underrättelser om honom, men hans namn och person hade gått förlorade bland den mängd döda, som qvarstannat på slagfältet.
Han, eller rättare hon, begrofs i Génève, och på torfvan, som hvälfver sig öfver henne, finnes ingen minnessten.
Hennes graf är okänd och namnlös, liksom hon sjelf och hennes lefnadssaga.
De voro nu alldeles friska och hade blifvit mycket goda vänner med flickorna, som skämtade och roade sig med dem, så snart de vågade, isynnerhet med Tobi, den lille turken.
Denne hade nu fått en ny uniform och en lysande turban, som flickorna retades med att rycka af honom och gömma undan, ända tills han blef så ond, att det rigtigt fräste omkring honom.
Men om qvällarne hade Tobi sin svåraste plågostund; då stod han i rummet bredvid matsalen och kikade in genom springan och såg hur madame kysste alla flickorna, då de sade godnatt.
Den gamla markattan!
Så hon kysste dem ... två gånger ... på hvardera kinden ...
»Moi n’aime pas toi, madame», mumlade Tobi och knöt hämdgirigt sina händer.
Slutligen utrymdes pensionen, man sade hvarandra ett ömsesidigt hjertligt farväl, soldaterna aftågade, rummen gjordes i ordning, och lifvet återtog så småningom sin vanliga jemna gång.
Ännu var det litet dyningar af den föregående oron; man hade ännu litet prat och historier, men så blef det lugnt och tråkigt igen, som flickorna sade.
Men Catherine tänkte ofta på den döda, som hvilade ensam der borta på kyrkogården.
Det störde henne icke det minsta, att den vackra, mörkögda soldaten varit en qvinna; han var i alla fall hennes första kärlek, som hon aldrig glömde, och ibland om qvällarne, då hon satt och drömde, såg hon i inbillningen det sorgsna, bleka ansigtet, och hon kände då samma tjusande längtan att få smeka det, som hon gjorde den natten, då hon vakade vid den främmande soldatens bädd.
I QVAF.
Då min vän Constantin gick in vid det regemente, som enligt hans och många andras förmenande var det elegantaste i hufvudstaden, gjorde han i tysthet den föresatsen, att ingen af hela officerskåren, ända ifrån chefen till den yngste underlöjtnanten, skulle kunna täfla med honom i elegans, vare sig i toalett eller uppträdande.
Han sträfvade också ärligt för att hålla denna föresats.
Då det var modernt med vida benkläder, fladdrade hans så ledigt som ett par mamelucker och släpade långt ned på vristen, och då modet gick i motsatt rigtning, måste han merendels vid sin toalett använda samma obeqväma metod, som historien förtäljer att grefven af Artois begagnade.
Skräddare och skomakare voro hans mest förtroliga och diskreta vänner, och det inverkade icke det minsta störande på vänskapen, att dessa herrars räkningar i allmänhet hade så höga siffror, att Constantins årliga inkomster icke förslogo att ens till hälften betala dem.
Men hvad som beredde honom de allra största triumferna, det var hans hufvud och hans mustascher.
Perukmakaren bedyrade, att han aldrig kunde få någon nackbena så prydlig som Constantins, och det var omöjligt att se någonting mera förföriskt, än då han strök öfver de ljusa, släpande mustascherna med sin smala, hvita hand.
Och lika utsökt som hans toalett var äfven hans uppträdande.
Han gick och dansade som blott den, hvilken tagit lektioner för en balettmästare, kan göra det; han bugade sig långsamt, med hufvudet litet framåtböjdt och axlarne lindrigt höjda; han förde en fin och liflig balkonversation, talade lågt och eldigt om musik och literatur.
Mot gamla fruar var han artigheten sjelf, glömde aldrig att tacka för senast och att efterfråga deras helsa, och lät alltid presentera sig för mammorna till de flickor, han kurtiserade.
De stoltaste ögonblicken i hans lif voro också de, då han gjorde sin entré på en bal, med chapeauclaquen med de förgylda initialerna och den adliga kronan under armen, med håret friseradt och glänsande, handskarne hårdt spända och en svag doft af zuave från näsduken, helsande åt alla håll, nickande åt kamrater och vänner, derefter fram till värdinnan, för att uttrycka sin förtjusning öfver att vara bjuden, och så in i det allra heligaste, till de dansande damerna, af hvilka han visste att åtminstone en fem, sex hade gömt en dans åt honom.
Vi kamrater voro icke rigtigt snälla emot honom.
Han var alltid föremål för vårt gyckel, vi kallade honom »la beauté», med anledning af hans skära hy och fina drag.
Constantin lät emellertid icke förarga sig; vi fingo skämta så mycket vi ville, det roade honom till och med att höra talas om sitt vackra utseende och sina eröfringar.
Men för att säga sanningen var Constantin någonting annat än blott en tillgjord sprätt.
Han var också, som han sjelf brukade uttrycka sig, en riddare »sans peur et sans reproche».
Förhållandet var att han kommit till verlden flere århundraden för sent.
Han skulle hafva lefvat i medeltiden, då herrarne buro litet vackrare drägter än de enformiga svarta frackarne, och då man lefde på romantik och kärlek, – då skulle han hafva gjort furore.
Ty han svärmade för äran och ridderligheten.
»Foi de gentilhomme» var ett uttryck, som han gerna använde, i det han tryckte handen mot sitt bröst.
Och de sköna egnade han en djup och vördnadsfull hyllning; då han helsade på dem, sänkte han alltid hatten på ett chevalereskt sätt och gaf dem en lång, eldig blick.
Han var mycket idealistisk; han hatade Kielland och Strindberg; då baler och supéer lemnade honom någon tid öfrig, läste han erotiska qväden och skref sjelf små verser om det qvinliga idealet, för hvilket han ville lefva och dö.
Och han sökte detta ideal från bal till bal.
Det var alltid någon, som uppväckte hans ridderliga hyllning.
I synnerhet mot slutet af aftonen, då han var upprymd af värmen, dansmusiken, ansträngningen af en kombinerad kotiljong och en massa stjernor och rosetter, som vittnade om damernas gunst, blef den chevalereska medeltidsandan verksam hos honom.
»Var öfvertygad, min fröken», brukade han hviska, då han dansade sista hvarfvet i kotiljongen och eldigt tryckte sin dams hand, »var öfvertygad, att jag aldrig skall glömma denna dans!»
Emellertid gingo åren.
Constantins fina hy började att få små rynkor, och perukmakaren måste allt emellanåt ordinera oljor och pomador för att öka den förminskade hårväxten.
Han var allt jemt en ifrig dansör och blef djupt sårad, om någon ansåg att en bal kunde kallas lyckad, utan att han varit närvarande, men han såg ofta tungsint ut och begagnade gerna lifvets fåfänglighet och krossade illusioner till samtalsämne mellan danserna.
»Gift dig, Constantin», brukade jag säga till honom, »tro mig, man är inte mera än en half menniska dessförinnan.»
»Ack, min vän, ingen kan känna det lifligare än jag!
För att gifta sig måste man ha ett föremål, inte sant?»
»Nåväl, du är inte utan föremål, skulle jag tro.
Din kusin Jaquette är ju à prendre, och säkert har hon ingenting emot att bli din fru.»
Constantins ansigte mörknade.
»Skulle du kunna bli kär i Jaquette?» frågade han med högtidlig betoning.
»Min bäste Constantin – här är inte fråga om mig, utan om dig.
Jaquette är dessutom en förträfflig flicka – god och uppoffrande – och ser inte illa ut ...»
»Skulle du vilja gifta dig med Jaquette?» envisades Constantin.
»Men min käre vän, jag kan inte tro, att du har några tendenser åt polygami?
Jag är fullkomligt nöjd som jag har det ...»
»Men om du inte det vore?...»
»Då ... ja då ...»
»Då skulle du inte kunna gifta dig med Jaquette», ifylde Constantin.
»Jo, jag skulle kunna gifta mig med henne och blifva lycklig – mycket lycklig till och med, men – jag erkänner det – jag tror inte, att jag skulle förälska mig ...»
»Nåväl», svarade Constantin med en axelryckning, »att gifta sig och att älska, det är för mig samma sak.
Jag vill att den qvinna, som blir min maka, skall sätta mitt blod i svallning ... jag vill i hennes närvaro känna denna ljufva rörelse kring hjertat, som ändå är sjelfva sötman af lifvet, jag vill darra, då jag hör hennes steg ... jag vill känna mig berusad, förvirrad af den doft som omger henne ... jag vill ...»
Jag fann mig befogad att afbryta hans extas.
»Min bäste Constantin», sade jag allvarligt, »sådant söker man hos en älskarinna, inte hos en maka.
Äktenskapet är någonting större och djupare än berusningen af en parfym ...»
»Inte för mig», svarade Constantin och gjorde en afvärjande rörelse med handen, »inte för mig.
Jag vill att min hustru äfven skall vara min älskarinna ... jag vill, då jag sluter henne i min famn, kunna tänka: hon – eller ingen!»
»Nå, då får du också söka och vänta.
Tro mig, min käre bror, du drömmer!
Lifvet går i en annan rigtning än den du sträfvar att komma in i.
Vår uppfostran, våra förhållanden, tidsandan – allt gör romantiken olämplig.
Hur många äktenskap skulle bli af, om alla tänkte som du?
Hur skulle det gå med samhället, med familjen, om man aldrig gifte sig annat än af glödande kärlek?
Upprigtigt taladt, tror du jag var öfvermåttan förälskad, då jag gifte mig?
Tror du att jag darrade, då jag hörde min fästmös steg?
Visst inte, jag var min själ ganska lugn, men det hindrar inte att jag är en lycklig äkta man och hon – som jag hoppas – en lycklig hustru, och att vi ämna uppfostra våra barn att i deras tur bli lyckliga familjefäder och mödrar.
Det är nog mycket vackert och högstämdt hvad du säger, men det duger inte – det passar inte i stycke med verkligheten.
Romantik och kärleksrus tillhöra inte äktenskapet – vill du hafva sådant, måste du söka det på annat håll, annars afstå derifrån.»
Constantin skakade på hufvudet.
»Du förstår mig inte», sade han sorgset, »du förstår mig inte.
Jag är gammalmodig, jag vet det, jag fattar inte tidsandan.
Men låt mig vara, få se om jag inte ändå på mitt sätt till slut skall finna lyckan.»
Jag smålog, men svarade ej.
Det var alltid det vanliga slutet på våra resonemanger, att Constantin sade, att jag icke förstod honom.
Måhända förstod jag honom likväl mera än han anade.
Men det finnes saker, som man icke vill erkänna – icke ens för sig sjelf.
En dag i början af september månad – det var sex veckor, sedan jag sist såg Constantin, ty jag hade haft semester och tillbragte denna tid på landet hos min familj – mötte jag honom utanför Rydberg.
Han såg så strålande och charmant och föryngrad ut, att jag icke kunde återhålla ett utrop af förvåning.
Han smålog mystiskt, tog mig under armen och drog mig med sig ned åt Rosenbad.
»Gratulera mig, min käre vän», hviskade han med glänsande ögon och litet darrande röst. »Gratulera mig – jag är förlofvad.»
Jag blef mycken häpen; det kom öfver mig som en fullständig öfverraskning.
Jag tryckte hans hand och bad att få veta föremålets namn, innan jag vidare lyckönskade honom.
Constantin nämnde hennes namn.
Jag blef litet otrefligt stämd deraf, jag medger det, ty jag har den förmånen att känna de flesta af våra framstående familjer i hufvudstaden, och det syntes mig icke innebära några garantier för ett godt parti, att fästmöns namn var mig alldeles obekant.
Constantin gjorde emellertid en eldig beskrifning på hennes person, hennes utseende, hennes karakter och hennes många dygder; sedan erkände han, hvilket också hade varit svårt att förneka, att hennes far var död, att modern icke hade annat än en pension och en högst obetydlig förmögenhet att lefva på, och att flickan hade två ännu oförsörjda systrar.
Jag tyckte icke att detta lät mycket uppmuntrande; men jag nändes icke störa hans lyckliga sinnesstämning, utan gratulerade honom, så varmt min sanningskärlek tillät mig.
»Ja, vänta tills du får se henne!» utropade Constantin, som icke fann mig nog hänförd, »vänta tills du får se henne!»
Ett par dagar derefter mötte jag Constantin, som stolt och lycklig promenerade med sin fästmö under armen.
Han stannade och presenterade mig; vi vexlade några ord, hon smålog egentligen mest och såg upp på Constantin med en förälskad, beundrande blick.
Jag måste medgifva, att hon var förtjusande – en af dessa små fina, luftiga blondiner, som tyckas vara sjelfva inkarnationen af qvinligt behag.
Läppar, fuktiga och svällande som en drufva, ögon som blå himlar och de mest retande små fötter.
Klokare karlar än Constantin kunde hafva begått en galenskap för hennes skull.
»Nå, hvad säger du?
Hade jag kanske inte rätt?» utropade Constantin det första han fick se mig dagen derpå.
»Är hon inte ...»
Och han sökte förgäfves efter ett lämpligt adjektiv, som uttryck för sin förtjusning.
»Jo bevars», svarade jag lugnt och öfverlägset, »hon är mycket intagande.»
»Ja, icke sant?» sade Constantin, utan att störas af min stoicism.
»Ack, om du visste hvad jag känner, då jag lägger armen kring hennes lif!
Det är någonting annat, det här, än edra konvenanspartier!»
Constantins ord gjorde ett obehagligt intryck på mig.
Jag var hela dagen vid ett otrefligt regnväderslynne, och då jag kom hem, märkte jag – för första gången, det bedyrar jag heligt – att min hustru hade ovanligt stora fötter, och att hennes hy såg litet gråaktig ut.
Men det kom sig naturligtvis deraf, att jag jemförde henne med
Constantins lilla blondin – och det var ju en orimlighet.
Min hustru hade tre barn och ett rätt stort hushåll och tjenare som alltid gjorde henne bekymmer.
Icke att jag egentligen kan förstå att fötterna behöfva förstoras häraf, men i alla fall ... så var min hustru ett allvarligt och förståndigt fruntimmer, som alls icke behöfde kokettera med små pariserskodon.