Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ingår helt och hållet derpå, lika som jag instämmer uti sjelfva andan af detta uttryck, att nemi.
Sveriges väl skulle i betydlig mån befordras, om litet mera militäriskt element ingingc i nalionaluppfostran.
Jag går kanske för långt i min sats, då jag skulle önska, att då och då exercera slängbataillon med en del af den civila embetsmanna-corpsen.
Sist har här blifvit yttradt, ”alt ibland de approberade fans en stor del dugliga.”
Men, mine Hrr, huru kan det blott vara en stor del, dä det måste vara alla?
Jag förstår i sanning ej den landshöfding, som approberar en legd karl, som icke är duglig; jag förstår ej den regemenls-chef, som icke gör landshöfdingen uppmärksam på ett sådant förhållande.
Jag vill nu icke vidare upptaga R. o. Ad:s lid, utan jag slutar med att rösta bifall lill Ulsk:s betänk.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas kl. 6 e. m.
Af (lere talares yttranden, som här blifvit afgifne ronde den Svenska beväringen, skulle man vara nära färdig att tro, alt den här hade samma grund, som i de länder, med hvilka jemförelsen blifvit anställd.
Huruvida legning der tillätes eller icke, grundar sig på helt andra förhållanden, än som här i Sverige äga rum.
Uti dessa länder, nemi.
Frankrike och större delen af Tyskland, består hela krigshären af conscriherade; men denna conscription uttages på del sätt, alt då endast en mindre del deraf behöfves, så anslälles lottning mellan de conscriherade, för alt uttaga denna mindre del. 1C6 Den 17 Octo!)er f. ra.
Dem på hvilka loiten fallit har legning tillåtits, dock med sådans föreskrifter, som dem Hr von Troil till en del anfört.
Men hurudan är denna conscriplionspligt ?
I en del stater skall den utvalde vara ständig soldat i 10, i andra 8, och åter i andra i 6 år; således ryckes den conscriberade frän sin vanliga sysselsättning och införes på en helt och hållet militärisk bana.
1 Preussen fortfar beväringspligten i 3 år, som dock kan förminskas till ett, genom alt den beväringsskyldige sjelf bekostar sin mundering och sitt underhåll.
Det anfördes visserligen, att det vore den förmögna tillåtet alt få andra att hjelpa sig i vissa tjenslåligganden, men med absolut undantag likväl af sjelfva vapenöfningarne.
Dessa öfningar äro icke inskränkta allenast till några fä dagar pä en sommar, utan de fortgå liela året igenom.
Här hos oss är till vapenöfning bestämd en högst kort lid af 14 dagar, och påkommer för den beväringsskyldige en enda gång under hela lifstiden, så framt ej krig inträffar.
Ligger någon rimlighet i påståendet, att våra conscriberade genom denna enda gången, som de ryckas från sina studier, eller från sina handtverk, dertill blifva oskicklige?
Denna korta öfningstid gagnar endast dertill, att den conscriberade icke må vara alldeles oöfvad i vapnens begagnande, när fäderneslandet i nödens stund behöfver förökadl antal försvarare.
Månne cj näringsidkarnes hela existens mera hotas, i fall henden öfversvämma!’ landet, dä få äro skicklige alt möta och afvärja faran, än om landets barn öfvat sig i vapen, hvarigenom deras existens kan betryggas?
Jag saknar icke eller, hvarken som landshöfding eller regemenls-chef, erfarenhet om beväringsskyldigheten.
I den provins, der jag är landshöfding, är denna skyldighet allmän, ulan undantag för någon; börjande vid 16 året, fortfar den ända till det 50, ulan att någon friköpning äger rum.
Det är der en he lig pligt, som åligger alla.
Jag begär återremiss.
Jag förenar mig med motionären och delar hans åsigter, så mycket hellre, sorn jag är öf verlygad om, att legningsrätten inom beväringen icke står i öf verensstämmelse med conscriptionssystemels rena och sköna ide; men å andra sidan måste jag likväl instämma i Utsk:s slutsats, på den grund, alt när beväringen till sin första upprinnelse organiserades, legningsrätten medgafs som en eftergift för det allmänna tänkesättet.
Jag tror äfven, att tiden ännu icke är inne att göra någon förändring häruti, ehuru jag tillika är öfvertygad, att icke endast för vårt försvar, utan äfven för den nationella bildningen, nationalbeväring till sin helhet genomförd skulle blifva ett förträffligt medel, och att legning dermed är oförenlig, men att rättigheten dertill, såsom sammanvext med beväringsskyldigheten, tills vidare må qvarstå.
Men skulle fråga om en med tiden inträffande bättre organisation af nationalbeväringen uppstå, då kan jag ej förena mig med de premisser, på hvilka de förenade Utsk-.n grunda slutsatsen, då Utsk:n ibland annat säga ”alt det föreslagna upphäfvandet af den beväringsskyldige nu medgifna rätt att ställa annan man i sitt ställe, snarare skulle motverka än leda till det Den 17 Octo ber f. ra. 1C7 åsyftade ändamålet.” Hvad härmed egentligen menas, förstår jag icke, om ej uttrycket har afseende på nödvändigheten af legningsrätlens qvarstående; men derjemte säga Utsk:n: ”att Staten skulle, vid inlräffadt behof af nalionalbeväringens användande, hafva mindre gagn af den krigare, sorn mot sin vilja varit ovillkorligen tvungen att ingå på en hana, för hvilken han saknade all håg, än af den, som frivilligt för en annan, om ock mot ersättning, åtagit sig denna skyldighet.” Hvarifrån
Utskm hemta denna erfarenhet känner jag icke, men efter min ringa kännedom af historien, både den gamla och nyare, har jag sett motsatsen.
Krigshistorien lemnar tillräckliga exempel derpå.
Jag skall icke ingå i några detaljer, ulan hänvisar en hvar lill historien.
Jag tror således, att, vid frågans bedömmande, vi icke få fästa oss vid enskilda subjecler, de må kallas morsgrisar eller farsgrisar; men i allmänhet har jag den erfarenhet, håde som officer och landshöfding, att det är det sämsta folket, som låter lega för sig, och detta är oftast opinionen hos dem, som sjelfve fullgöra sin beväringspligt, att de icke vilja stå i ledet med legokarlarne, utan att desse mäste exerceras särskildt.
Utskm hänvisa äfven till fördelen för den fattige alt kunna taga lega, och derigenom äga någon förtjenst.
Jag skulle tro, att national be vä r i ngs-ide'en icke stöder sig på en falligvårdsanstalt, och att, om det är tillåtet att skämta, man kunde hit lämpa ordspråket:
Guds fred! — Yxeskaft.
Jag skulle önskat, att Utskm, utan allt ordande, helt enkelt sagt, att tiden nu icke vore inne till förändring i della hänseende.
Jag yrkar icke återremiss, utan begär endast att mitt yttrande må få rum i prot., som en reservation mot de grunder, Utskm framställt.
Frih. von Kraemer, Rob. Fredr.:
Ehuru jag ogillar Ulskms moliver, måste jag likväl gilla den slutsats, till hvilken de kommit.
I den provins, inom hvilken jag i förevar, hänseende samlat erfarenhet om förhållandet, äger legning sällan rum, och då det inträffat att någon velat lega för sig, har det alltid varit ibland den jordbrukande classen.
Beträffande studerande ungdomen, kan jag upplysa, att under en tid af 14 år, ingen enda student legt för sig, utan är det tvertom en ambitionssak hos denna ungdom att fullgöra den fosterländska beväringspligten, fastän ibland den säkerligen finnes många förmögna och äfven s. k. morsgrisar.
Väl har jag sett en och annan, sora, då han icke trott sig målfyllig, kommit fram med förhöjda klackar, för att ej kunna casseras, men aldrig har någon under ofvannämnde tid begagnat sig af legningsrälten.
Jag ämnar icke ingå i något försvar för Ulskms betänk.; jag bar redan förklarat, att jag icke biträdt detsamma, men jag anhåller att endast få upptaga några af de anmärkmr, som blifvit gjorda mot mitt förra yttrande.
En värd ledamot har önskat, att vi aldrig må få erfara samma anledn. till enthusiasm som Preussen.
Jag delar denna önskan, men jag kan, det oaktadt, icke frångå, att det just var den enthusiasm, hvilken 108 Den 17 Ootober f. m. väcktes genom befrielsekriget, som gjorde conscriptionssystemets införande, möjligt, och hvilket system sedan icke kunnat tillämpas inom några andra af de Tyska staterna, då man under fredens lugn sökt genomdrifva författningen derom.
Man har sagt, alt de som lega för sig, äro de sämsta och till krigstjenst mest oduglige.
Jag instämmer deruti och tror, att just för det att de äro de sämste, det äfven är af behofvet påkalladt, att en sådan person, sorn önskar befrias ifrån skyldigheten att sjelf inträda inom armeens leder, icke må berättigas att sjelf uppgöra legocontractct, utan att sådant måtte öfverlemnas åt comileer.
Jag tror, att just sådane comileer vore bäst i tillfälle att bland ålskillige sökande, som anmälde sig till erhållande af platser inom hären, utvälja de skickligaste och bäste, som förut tjent inom armeen.
Jag tror äfven, att det vore högst angeläget att en minimisumma bestämdes, hvarunder legning icke vore tillåten, och att en del af denna summa borde på ett säkert sätt förräntas, till förmån för den legdes framtida existens, att utbekomma sedan han lemnat krigsyrket.
Man har anfört, att det förhållande hvaruti Sverige står, icke kan jemföras med de Tyska staternas.
Jag erkänner det rätta deruti, men ber blott att få tiilägga, att om man skulle till Konungen ingå med en i hela vårt försvarsverk så ingripande reform, som legorättens upphörande, så borde man icke blott hålla sig vid de förhållanden som äro, utan äfven vid de som komma kunde.
Jag hoppas för min del, att den tid icke måtte vara långt aflägsen, dä conscriptionssystemet äfven hos oss må blifva en sanning, och då beväringsynglingarne må komma att sammandragas något längre tid än 14 dagar, samt verkligt sammansmälta med arme'en, eller med andra ord complellera densamma, i st. f. att såsom nu bilda särskilda afdelningar lill landels försvar.
På denna grund tror jag, att då man har att hoppas för framtiden ett bättre ordnadt försvarssystem, vore det kanske mindre väl betänkt af Ständernc att nu ingå till Konungen med anhållan i dessa hänseenden.
Jag tror, att då dylika frågor skola afgöras, böra de först pröfvas och betraktas af personer, som med sakkännedom kunna bedomina dem.
En sådan pröfning kan man icke begära, hvarken af Ständernes Utsk. eller af Ständerne i massa.
Af denna anledn. har jag icke gillat betänk., och förenar mig derföre med dem som begärt återremiss deraf, under önskan likväl, att när det återkommer, det må sluta med samma hemställan som detta betänk., nemi. att elen väckta motionen icke mätte för närvar, till någon R.
Sl:s åtgärd föranleda.
Hr Akrell, Carl:
Sedan jag begärde ordet har jag hufvudsakligen blifvit förekommen i hvad jag ämnade yttra af Hr von Rosen, och vill blott tillägga, att jag äfven är ibland dem, som hylla systemet af ett allmänt nationalförsvar, och som anser, att i principen af ett sådant försvar icke ingår rättigheten att fu lega för sig.
Jag önskar och hoppas, att den dag må inträffa, dd en sådan för sjelfva principen af nationalförsvar förderflig lega må upp - Den 17 October f. m. 109 upphöra; men jag tror också, att, i detta ögonblick och med den organisation, som var nuvar. conscription har, denna legning är i mänga afscendcn menlig, ty den bildade ynglingen bör äga tillfälle, vid ett inträffadt nationalförsvar, till utsigter att, i män af sina kunskaper, få ett befäl, svarande emot den insigt och den förmåga han under liden hinner utbilda.
Della är ett oundgängligt villkor, så framt systemet skall uppfylla sitt ändamål.
Jag tror, att en elile-class, eller hvad annat namn man må gifva deråt, bör ingå i en consequent formation af systemet, innan man kan vänta, att ynglingar skola der inträda; men då man har anledn. förmoda, att för Ständerne blir framlagd en fullständig plan för landets försvar, och helt visst förbättringar i afseende ä conscriptionssvstemet der komma att ingå, så förmodar jag att tiden då först skall inträda alt taga delta ämne i närmare öfvervägande, och då hoppas jag, att de hinder, som nu förefinnas, icke skola komma att äga rum.
Lika med de Ilrr, som ogillat Utsk:s motiver, tror jag, ali för närvar, det vore bäst att godkänna betänk, med så liten discussion som möjligt, ty det är ju ej värdi att göra väsende af en sak, som man kan förutse att den ej går igenom för det närvar.
Hr Gripenstedt, Joli. Aug., instämde med Hr Akrell.
Hr af Dalst rom:
Jag anhåller örn ursäkt, att jag för andra gången uppträder, då discussionen redan så länge sysselsatt R. o. Ad.; men mina ord skola blifva få.
Man har sagt, att legning allt mer och mer upphört.
Det kail väl vara, att erfarenheten är sådan inom vissa reg:ten, men min erfarenhet är, Gud nåde oss, så visst! icke sådan; ty vid det reg:te, som jag har äran att commendera, utgöres i år, ibland 900 man beväring, 200 af legdt manskap.
Detta legda folk är det sämsta för vapenöfning; det har den sämsta hågen, inställer sig dertill endast för den lilla penningesumman, och glädjes för hvar dag af mötet som förflyter.
Dessa legokarlar visa till den grad ohåg för vapenöfningarne, att jag vanligen låtit dem exercera i en särskild dass; och emedan de dels hafva starkare armar än beväringsmanskapet i allmänhet, och dels emedan de fleste redan fullgjort sin beväringspligt, måste de det oaktadt, i anseende till den ringa båg de visa, vanligen exerceras en half timma längre än den öfriga truppen.
Beträffande det yttrande, som en värd talare fällt, att då legd beväringskarl stupar i krig, så får den som legt, sjelf inträda i den legdes ställe, beklagar jag i sanning, att den värde talaren, som så ofta setat vid mönsterbordet, icke har bättre reda på beväringsstadgan af 1812, enligt hvilken den som legt, är helt och hållet fritagen ifrån beväringsskyldigheten en gång för alla, må i öfrigt den i hans ställe legde stupa eller icke.
Att beväringen åtnjuter bättre vård och underhåll nu, än under 1S08 års fälttåg, kan måhända numera ingen bättre än jag intyga, men likväl saknas ännu tillräckliga medel, för att på det sätt utstyra beväringen alt vi kunna säga att välviljan för beväringen är full3 II. 22 170 Den 17 Octo ber f. m. komlig, tv annö saknas vid de flesta reg:ten munderingar för beväringens hela numerär, så att densammas exercerande mäste ske i tvenne omgångar.
Jag skulle tro, alt dä legningsprincipen ■upphör, och det icke längre är möjligt all sälla 10 r:drs-sedeln i st. f. karlen i ledet, så blir man äfven mera beredvillig måhända att anslå medel till heväringens underhåll och beklädnad m. m.
Af sådant skäl anser jag äfven, att legningsrätten bör upphöra.
Ytterligare har man talat om alt uppfostran står på den punkt, att lega bör vara tilläten.
Jag beklagar högeligen, att man har sådane begrepp om uppfostran i vårt fädernesland; jag skulle ej tro, att uppfostran kan vara lill den grad dålig, att icke hvar och en som vill och kan fullgöra pligten att värna fäderneslandet, ej skulle kunna kasta geväret pä axeln och öfva sig i dess begagnande.
Beviset derpå har en värd talare anfört, då han sagt, alt ingen af den studerande ungdomen leger för sig.
Man har citerat främmande länders exempel, dermed beväringssystemet legning är införd och deraf trott sådana åtgärder äfven vara behöflige för värt fädernesland.
Jag tror icke, att det är nyttigt att alltid inympa främmande länders föreskrift hos oss.
Vi måste lätta oss efter våra egna särskilda förhållanden, och de äro olika med Frankrikes och Preussens.
Dä man således citerat andra länders exempel, vill jag gå längre tillbaka och citera ett lund, hvarest ingen legning tilläts: det var Sparta; men jag erinrar mig dock derjemte, att seklets Svenskar icke äro Spartaner.
I händelse af återremiss af betänk., som dock icke af mig begäres, anhåller jag att dessa ord må åtfölja.
II amilton, Hugo:
Jag tog mig friheten att begära ordet, egentligen för att lemna den upplysning, till svar på yrkandet, att en militärbildning eller undervisning i vapenöfningar skulle ingå i den allmänna uppfostran, att ett sådant förslag verkliligen blifvit väckt, att en motion inkommit till Ekon.Utsk. att i folkskolor och andra läro-anstalter undervisning i vapnens bruk och dertill hörande gymnastik mätte meddelas.
Utsk. har dock icke funnit sig kunna tillstyrka denna visserligen ganska välmenta motion, pä den grund, att ännu saknas medel till fyllande af nödigt antal lärare i de egentligen för skolorne afsedda ändamål; ännu saknas medel för att hvarje socken må kulina hafva sin behörige skollärare.
Så länge medel icke kunna lemnäs lill den första nödvändiga undervisningens meddelande, har Utsk. icke eller kunnat tillstyrka en sak, som fordrar så stora anslag som aflöning till skicklige lärare såväl i gymnastik som vapenöfningar, förutan de materiella villkoren för undervisningens meddelande, nemi. anstalterne för gymnastiken samt vapnen.
Hvad sjelfva hufvudsaken angår, torde det måhända anses djerft, att jag, som till stöd för mitt anförande icke kan åberopa den vidsträcktare erfarenhet, som ledt de fleste talare pä denna f. m., dock vågar yttra några ord i ett ämne, som måste intressera hvar och en.
Särskildt har jag känt mig dertill uppmanad, dä en ledamot trott att det vore nyttigt, att äfven den dass medborgare, hvilken jag tillhörer, d. v. s. Den 17 October f. n».
171 flen civila embetsmannacorpsen, borde öfva sig att exercera slångbataillon.
Men detta hörer dock mindre till saken.
1 hufvudfrågan tror jag dock, erkännande allt det ädla och vackra, som blifvit yltradt af nästan alla talare för legningens upphörande, att sådant in praxi möler svårigheter, och det är väl föreställningen härom som ledt de förenade Utslcn vid afgifvandet af förevar, betänk., hvilket, jag erkänner del, både kunde och borde vara bättre motiveradt lin det är.
Svårigheten ligger väl deruti, alt ju mera folkmängden tilltager och ju större conscriptionsclasserna blifva, ju mindre har man tillgång till öfning.
I det län jag tillhört, såsom derinom boende, räckte icke beklädnaderne till ät beväriugsynglingarne för att kunna exerceras på en gång, utan det skedde i 3:ne omgångar-
Det torde vara absolut nödvändigt, åtminstone vid tillfällen af landets försvar, att, dä den vanan småningom fått insteg, att man något ser genom fingren med legningen, — det har erfarenheten visat, om det är ratt vill jag icke bestrida, och detta har icke ens åsidosatts i Preussen, der conscriptionssystemet icke blott är utveckladt, utan utgör grundvalen för landets försvar — intressera Svenska folket så lifligt för delta system, att en allmän, likasom förkastelsedom skulle uttalas öfver den som icke ingär i de öfningar, som göra honom duglig ait fullgöra den pligt honom åligger, att i farans stund försvara sitt fädernesland.
Men svårigheten att åstadkomma detta ligger efter, mitt förmenande deruti, att Svenska folket icke är öfvertygadt om alt det är fullt allvar med denna sak.
Jag ber om ursäkt alt jag upprepar hvad jag hört under flera riksdagar; man bildas e| till krigare på 14 dagar, och det är sagdt många gånger, att det snarare är en lek än allvar.
Om derföre systemet utvecklas i sin helhet, om det blir, som en värd talare yttrade, en sanning, om nationalförsvaret hufvudsakligen ställes derpå — och emedan folket icke har råd att på två .sätt bekosta sitt försvar, blir det väl slutligen nödvändigt — om, säger jag, i hufvudsaklig måtto nationalförsvaret ställes på conscription, om representationen blir öfvertygad, att nationen icke vägrar att gifva de nödiga medlen för alt denna conscription skall vara så länge tillsammans om året, som erfordras för alt gifva densamma, om icke cn fullständig, åtminstone en nödtorftig militärisk bildning, och om dermed förenat det högst vigtiga tillägg, som i Preussen blifvit gjordt lill delta system, alt det utgör sä lill sägandes slutstenen af folkundervisningen, så tror jag, att nationen skall lifligt omfatta saken, ochatt all legning af klemighet skall upphöra.
Då emedlertid
Konungen gifvit den försäkring, alt delta ämne kommer att utgöra ett af de vigtigaste och största föremålen för Konungens omtanka, sä tror jag att i sak intet annat är att tillgöra, än hvad Utslcn tillstyrkt.
Äfven jag delar den tanke,, att intet undantag bör äga rum, och att hvarje medborgare är skyldig att biträda lill sitt fäderneslands försvar.
Jag gillar icke moliverne till Utskrns betänk.: att Staten skulle vara föga betje - 172 Den 17 October f. m. nåd med personer som soldater, livilka nu söka att lega för sig.
En talare liar nyligen yttrat, att den legning, som sker, inträffar minst bland de förmögne, bättre classerne, men mest ibland bönder, som äga någon förmögenhet, såsom t. ex. ibland rusthållaresöner.
Jag instämmer deruti; jag bar under 10 år baft äran förrätta beväringsmönslringar, och bar tinder denna tid funnit ganska få, som legt för sig utan giltiga orsaker; mången gäng bar jag deremot sett, att de småväxte, som framlrädt lill mönsterbordet, sökt göra sig längre än de verkligen varit för att synas målfyllige och ej blifva casserade, sällan eller kanske aldrig bar jag sett sådane bedrägerier, för att komma ifrån och undgå beväringspligten.
Man bar sagt, att om en allmän beväringsskyldighet inträdde, på det sätt att ingen legning fick äga rum, så skulle mången gång inträffa, att befälet togs från beväringsclassen.
Jag vägar dervid yttra, att jag föga tror, att de personer, som nu lega för sig, skulle, äfven om rättigheten dertill försvunne, blifva lill befäl lämplige.
Man bar talat om att icke approbera oduglige beväringskarlar, som voro legde.
Om hvilken slags oduglighet är väl fråga; om den moraliska eller physiska?
Öfver den förra blir pä förband ingen approbation möjlig, och är karlen frisk och innebar den bestämda längden, så blir lian antagen.
Jag medgifver, att det legda manskapet visserligen icke är det bästa, såsom vanligen bestående af afskedade soldater, hvilka, om de än icke begått brott, dock varit oljenlige att qvarstå vid reg:terne.
Jag skulle visserligen önska, att legning mätte försvinna, derigenom att alla blefvo skyldige att sjelfve fullgöra beväriugspliglen, men jag tror, alt det ännu är för bittida att väcka fråga derom, och instämmer således med dem, som för närvar, önska bifall till betänk.
, ehuru jag icke gillar motiverna.
Ehuru jag visserligen erkänner, att legningssystemet icke hörer till en sann nationalbeväring, tror jag likväl, att vi för närvar, göra bäst att låta bero vid saken der hon är.
Beväringspligten har verkligen vunnit popularitet i det allmänna tänkesättet, och jag fruktar, att den förändring deruti, som skulle upphäfva legorätten, möjligen skulle förändra den allmänna hågen för beväringssystemet.
Jag tror, i synnerhet att K. o.
Ad. bör akta sig att laga initiativet i denna fråga.
Adeln har så många tillfällen att undgå det svära af beväringspligten, derigenom att dess söner, antingen genom att passera Carlberg elier att vid academierna taga embetsexamina, inträda i embetsverken och sålunda undvika densamma.
Pligten i detta hänseende drabbar i synnerhet BondeSt., och tror jag, att detta Stånd i allmänhet är mycket böjdt för legning, hvartill jag hemtar anledn. från det beslut, som detsamma fattade redan vid 1812 års riksdag, då beväringspligten infördes, vid hvilket tillfälle BondeSt. icke allenast unanimt voterade för lego-rättigheten, men gjorde ett villkor deraf för lagens antagande.
Föröfrigt böra vi ihågkomma, mine Hrr, alt Sveriges försvarsverk icke uteslutande hvilar på beväringssystemet; del hvilar på den indelta ar - Den 17 October f. m. 173 meen, hvilken, i händelse af krig, förstärkes af en, två, tre eller flere classer af beväringen.
Den indelta armeen består af frivilligt /egt folk.
Vi bafva dessutom ett annat slags trupper, de värfvade, bland hvilka Konungens egna gardesregden, jemte det vigtigaste vapnet, artilleriet, som utgöres äfven af frivilligt värfvadt manskap.
Hvarföre skulle då ej legning få äga rum ibland beväringen, som i alla fall skall tjena i fält i de af legt manskap sammansatte, indelte reg:ten.
I allmänhet kan jag ej dela den åsigt, att Sverige någonsin kan begagna en mycket stor arme' beväringsmanskap.
Efter den lilla erfarenhet jag samlat som chef för Generalstaben under fälttågen 1813 och 1814 och äfven såsom Generalstabsofficer under det sista Finska kriget, är jag fullt öfvertygad, att det vore för Sverige omöjligt alt å samma gränsort samla, föda och röra en armd, större än några och 20,000 man.
En större styrka skulle ej tjena lill annat, än att komma pä sjukhusen, och der af elände förgås, som förhållandet var med landtvärnet år 1808.