Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jas vill ingalunda jäfva do betänkligheter, som kunna förefinnas vid bilall till det föredragna mom:t, men jag har ansett mig böra uplysa, att praejudi katet icke torde vara särdeles farligt, derföre att med afseende på Möller förekomma sådana förhållanden, som högst sällan kunna inträffa.
För en längre tid tillbaka, då jag hade den äran att vara enbland R. o. Ad:s fullmäktige i Banken, var det som Möller öfverflyttades till pensionsstat.
Han tiade en längre tid vid Tumba förrättat fiskalstjensten, och han upfyllde de fordringar man hade på denna tjenst, när han tillträdde densamma; men man fann, att man lill förvaltare vid Tumba borde hafva en person med teknologisk bildning, hvilket Möller saknade, och det var således utan att Möller begått något fel som Fullmäktige ansågo sig nödsakade att öfverflytta honom på pensionsstaten.
Om man icke ansett nödigt att vid Tumba anställa en teknologiskt bildad man, för att erhålla papperstillverkning efter nutidens fordringar, så hade troligen Möller flera år stannat qvar på sin plats, och derigenom kommit i åtnjutande af den löneförhöjning, som i sednare tider blifvit Bankens tjenstemän i allmänhet beviljad.
Jag för min dol vill hvarken yrka afslag eller bifall, utan jag har blott velat meddela de ganska egna omständigheter, som förekomma med afseende på Möller, emedan Gr.
Lagerbjelke påstått, att det skulle vara ett ganska vådligt prsejudikat, och att samtliga Bankens afskedade tjenstemän skulle kunna inkomma med samma anhållan.
Propos. till bifall å förev:de Utlåt, blef härefter framställd, och besvarad med Ja och Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade afslå Utslcs Utlåt., samt efter det svaren härvid utfallit med starka
Ja jemte åtskilliga Nej, förkla rade det han ansåg
Ekon.Utsk:s d. 18 sisth Mars och d. 1 dennes på bordet lagda Mern.
N:o 62, i ani. af RiksStms beslut, rörande Be t ä n k: t N:o 30, ang:de de vid större allmänna arbeten anställde personers religions- och sedlighetsvård.
Ånyo föredrogs Alim.
Besvärs- och Ekon.Utslcs d. 18 sisth Mars och d. 1 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 63, i ani. af väckt förslag om utfärdande af en ny författning till skyddande af landets fornlemningar.
Ekon.Utsk. synes mig icke hafva omfattat denna sak med den omsorg, som den enl. mintanka förtjenar.
Utsk. har visserligen i så måtto behjertat motionen, att det föreslagit: »att R.
St:r måtte i underd:het anhålla, det täcktes K.
M. låta genom Almanachorna eller på det sätt K.
M. eljest kan finna för ändamålet lämpligast, sprida bland allmänheten kännedom om de författningar, som angå rikets fornlemningar och V. H. 6 82 Den 4 April f. m. vården om desamma.»
Häraf synes likväl, att Utsk. ansett dessa författningar i och för sig vara tillfyllestgörande, derest man kunde sprida en allmännare kännedom om desamma.
De Betänk:t åtföljande reservationer äro ganska sakrika och uplysande, och bland dem är Hr Lallerstedts den utförligaste och mest vägledande.
Uti grannriket
Danmark finns en conservator anställd på Statens bekostnad, hvilken har till tjensteåliggande, att kringresa och uplysa allmänheten om den vård, som bör egnas landets fornlämningar.
Omvårdnaden om desamma får ej betraktas med likgiltighet; ty den är af vigt för den historiska forskningen, samt utgör en gradmätare på ett folks inre lif och på 1 i fl igheten af dess nationala känslor.
Ett annat RiksSt:d har redan, på enahanda skäl, beslutat att R.
St:r, med afslag af Utsk:s förslag, måtte uti en und. skrifvelse hos K.
M. anhålla om utfärdande af en ny författning till skyddande af landets fornlemningar, med lämpliga vitesbestämmelser för åverkan å desamma, samt att K.
M. måtte låta uprätta och sprida en förteckning på dessa minnesmärken, och om R.
St:s medverkan skulle befinnas nödig i ämnet aflåta en Nåd.
Jag för min del anser visserligen att man kan gå något längre; men för att vinna enighet, får jag, under förutsättning att R. o. Ad. hyser verkligt intresse för ämnet, såsom det förtjenar, vördsamt föreslå, att R. o. Ad. behagade förena sig med PresteSt. om samma beslut.
De nuv:de stadgandena ega icke tillräcklig kraft, och äro icke heller nog allmänt kända, och erfarenheten visar, tyvärr! i alltför hög grad, huru overksamma de äro.
Man bör likväl icke misströsta om bättre tider; ty om man tänker sig tillbaka 20 a 25 år, så minnes man t. ex. huru unga träd då blefvo föremål för lättsinnets och okynnets förstörande lustar, hvaremot dylika planteringar numera sällan eller aldrig blifva ofredade.
På samma sätt tror jag det skall gå med våra fornlemningar, om sådana författningar vidtagas, som här blifvit föreslagna.
Jag är förvissad att R. o. Ad. vid detta tillfälle icke skall underlåta att gifva ett nytt prof på sin gamla kärlek till Sveriges historia, och på sitt upriktiga nit för allt som till uplysning och bildning länder.
Det är på dessa skäl, som jag vågar tillstyrka ett instämmande i PresteSt:s beslut, och som jag anhåller att Hr Gr. o. Landtm, derå ville göra propos.
Äfven jag anser Utsk:s förslag icke medföra tillräckligt skydd för våra fornlemningar; ty om icke något kraftigare vidtages, så kommer hädanefter som hittills våra fornlemningar att sköflas, och på så sätt blifva dessa vackra, och för hvarje Svensk dyrbara minnen småningom utplånade från vår jord, och på samma gång de fakta som de lemna till bevis på civilisationens framsteg.
I första rummet bör en förteckning upgöras på dessa fornlemningar; ty det är icke ensamt af brist på aktning för desamma, utan af okunnighet som de förstöras.
Om sakkunniga personer fingo reseunderstöd för att uprätta sådana förteckningar, och om man sedan i kyrkorna upslogo desamma jemte vidfogade vitesbestämmelser, lämpade efter den Den 4 April f. m. 83 skada som kan åstadkommas, så tror jag att man tagit ett stort steg fram mot det mål, som man önskar att upnå.
De författningar, som nu finnas äro ganska vidlyftiga, och erbjuda i de flesta fall allt som man kan önska; genom de nu föreslagna förteckningarne kan man åstadkomma en rigtig tillämpning af desamma.
För det närv:de finnes visserligen stränga ansvarsbestämmelser för den uphittare, som uraktlåter att till Kronan hembjuda lösa saker, men för åverkan å fasta minnesmärken finnas inga bestämda vitén utsatta.
Landsbme hafva visserligen rättighet att fastställa från 1 till 50 Rdrs plikt för sådan åverkan, men som det icke är bestämdt hvilken tjensteman, som skall vaka öfver denna författnings efterlefvande, så blifva dessa vitén aldrig utkräfda.
Jag förenar mig med den siste värde talaren och anhåller att R. o. Ad., i likhet med Preste- och BorgareSt:n, ville ingå till K.
M. meden sådan anhållan, som den siste talaren föreslagit; men jag skulle tro att R. o. Ad. gjorde rättast i att icke begära någon ny författning; ty om man tager kännedom om den gamla författningen, så finner man att den innehåller allt hvad man kan önska, och att det endast är kraftig tillämpning af densamma som fattas.
Jag anhåller derföre, att R. o. Ad. endast ville instämma i sista delen af Preste- och BorgareSl.-s beslut, eller att ingå med en anhållan det K.
M. täcktes låta uprätta och sprida förteckningar på landets fornlemningar, samt i öfrigt vidtaga de åtgärder, som för deras bevarande kunde anses lämpliga, och om R.
St:s medverkan för sådant ändamål skulle befinnas nödig, i ämnet aflåta en Nåd.
Sprengtporten, J a k. Wilh.:
Jag finner mig huf vudsakligen förekommen af Frih.
Cederström, och vill för min del äfven instämma i det förslag till skrifvelse, som PresteSt. antagit.
Men det synes mig ligga en oegentlighet uti att begära utfärdandet af en ny författning, då vi hafva en författning af år 1828, sorn är ganska bestämd, och torde vara fullt tillfredsställande så vida icke någon svårighet mötte vid tillämpningen af densamma; men denna svårighet kan afhjelpas genom en förteckning öfver fornlemningarne.
Af dessa skäl skulle jag heldre vilja instämma med den siste värde talaren, och skulle önska att i st. f. ingressen till PresteSt:s skrifvelse följande ord kunde införas: »Till befordrande af en bättre efterlefnad af de föreskrifter, som för bevarande af landets fornlemningar äro utfärdade.»
Om den ifrågav:do skrifvelsen finge denna förändrade ingress, så skulle man icke komma att begära någon ny författning, och jag får hos Hr Gr. o.
Landtm, anhålla om propos. på detta mitt förslag.
Hr von Ehrenheim, Pehr Ja k.:
Då man här ånyo up tagit motionärens förslag om en ny författning i ämnet, torde det tillåtas mig att i största korthet referera den nuvar:de författningens innehåll.
Efter att i föreg:de §§:r hafva bestämt, huru med fornlemningar skall förfaras, stadgas i sista §:n, att K. M:s Befhhde, Consistorium, Kronobetjening och Presterskap skola efterse, att hvad i Förordningen är stadgadt efterlefves.
Vidare säger samma Den i April f. m. §, att K. M:ts Befhf-.de eger att, på anmälan af RiksAntiqvarien, enskildt jordägare eller eljest på förekommande anledning, stadga ett vite från 10 till 50
Rdr för åverkan å vissa bestämda fornlemningar.
Man kan aldrig i en författning bestämma hvilka fornlemningar som äro värde att bevaras och således ej heller för rubbande af fornlemningar i allmänhet stadga ansvar, utan sådant måste ske för hvarje fornlemning särskildt.
Då nu en,, såsom mig synes, tillfredsställande författning finnes, synes det öfverflödigt att begära utfärdandet af en ny sådan.
Hvad derefter beträffar Utskis förslag, så har Utsk., likasom Frih.
Cederström, satt ett högt värde på uplysningen, och derföre trott, att om man genom Almanachorna sökte åvägabringa en allmännare kännedom af författningen i ämnet, dertill hörer en af H.
Sjöberg författad samt af Vitterhets-, Historie- och AntiqvitetsAcariemien granskad upgift å fornlemningars kännetecken, så skulle derigenom mycket för fornlemningarnes bättre vårdande vinnas.
Då emellertid Utskis förslag redan blifvit af 3 Stånd ogilladt, och hvad af Frih.
Sprengtporten blifvit föreslagit jemväl synes ändamålsenligt, så anhåller jag att få förena mig med honom och således tillstyrka ett instämmande i PresteSt:s beslut, med uteslutande af den del deraf, som innehåller begäran om en ny författning.
Tacksam för det understöd min fram ställning till en viss grad rönt af föreg:de talare, vågar jag likväl hysa den åsigten, att ändamålet icke på så fullständigt sätt, som önskligt vore, kan vinnas, om man icke söker få en ny författning, utan endast vill åstadkomma en vidsträcktare spridning af de författningar som finnas.
Ett utdrag af 1828 års författning har, på sätt Hr Lallerstedt i sin reservation uplyst, redan trenne gånger varit i Almanachan infördt.
RiksAntiqvarien, hvilken, enl. sin instrukt., bör taga kännedom om landets fornlemningar, har likväl en så trägen sysselsättning med vården om samlingarne i Stockholm, oeh med correspondance med utländske lärde, att mycken tid icke blir öfrig att egna åt de omsorger, som här äro i fråga.
Professor Carlsson säger i sin motion, att han anser 1828 års författning lemna fornlemningarne ett ofullkomligt skydd, emedan icke alla dess stadganden äro verkställbara.
Sprengtporten medgifvit, att ansvarsbestämmelserna borde få en större utsträckning än de för närv:de hafva, och under sådana förhållanden anser jag det vara bäst att omarbeta den gamla författningen.
Man bör bibehålla allt det goda som finnes i den gamla författningen, men tillägga de bestämmelser, som ytterligare kunna vara af nöden, hvarvid de förflutna årens erfarenhet och fremmande närbeslägtade nationers lagstiftning i enahanda ämne kunna vara till den säkraste ledning.
Jag vågar derföre fortfara med min anhållan att R. o. Ad. ville instämma i PresteSt:s beslut.
Utsk. föreslår, att man skall åtnöja sig med den gamla författningen och sprida kännedomen om densamma genom dess införande i Almanachorna, men Den 4 April f. m. 85 äfven om man på denna väg skulle kunna vinna ändamålet, så ligger likväl ett hinder härför i den omständigheten, alt i Almanachorna alltid brukar stå hvad som för ögonblicket är v ig t igast för allmogen att veta; så t. ex. står der f. n. en förklaring öfver decimal-systemet, och för ett pär år sedan stod der föreskrifter med afseende på choleran.
Föregtde talare hafva tillräckligt ordat om fornlemningars värde för historie-forskaren, och jag vill derföre blott erinra om den sträfvan som förefinnes hos alla nationer, likasom hos alla individer, att äga minnen från sin barndomsålder.
Till och med i Amerika, hvilket, som vi veta, bebos af en helt olika befolkning mot fordom, har denna sträfvan nått en stor höjd.
Huru mycket lifligare bör den ej då vara hos oss, der allt kullurlif så nära sammanhänger med vår fordna historia?
En omsorgsfull vård af fornlemningarne har äfven den stora fördel med sig, att den ger åt nationen en viss immateriel lyftning, hvilken ganska väl skulle behöfvas hos oss, der den egentliga bildningen ännu blott finnes hos de högre klasserna, utan att hafva trångt ned till de lägre.
Derigenom skulle en finare bildning kunna spridas genom alla samhällsklasser ända ned till allmogen, och den immateriella riktning, som nationens bildning derigenom skulle få, skulle äfven bidraga att lyfta densamma i andra vetenskapliga frågor, ja — till och med indirekt förbättra dess moralitet.
På dessa skäl får jag instämma i de af Hrr Landgren och Lallerstedt afgifna reservationer.
Om man först un dersöker hvad motionären har begärt, och derefter gör sig reda för innehållet af 1828 års författning, så tror jag att man skall erkänna, att Ulsk. icke gått orätt tillväga, då det framkommit med det förslag, som synes af Betänlct.
Helt annat blir förhållandet, om man anser att andra åtgärder än nya författningar äro nödiga, och i det hänseendet tror jag äfven att sådana äro erforderliga och nyttiga.
Utsk. icke föreslagit några sådana i detta Betänk., är hufvudsakligen den, att man visste att en motion i denna syftning var remitterad till ett annat Utsk.
Då R. o. Ad. nu tyckes vilja instämma i det af 2:ne andra Stånd redan fattade beslut, så anhåller jag att detta instämmande måtte inskränka sig till den sednare delen deraf, och icke början, som innefattar begäran om utfärdande af en ny författning.
Det är en stor villfarelse att, om man icke är nöjd med en författning, anse saken bjeipt genom utfärdande af en ny.
Det är temligen säkert, att om man utfärdar en ny författning i detta ämne, utan att söka sprida kännedom om fornlemningarne och upteckna de, som äro värda att bevara, så blir den nya författningen lika overksam som den gamla.
Jag förenar mig derföre till alla delar med Frih. Sprengtporten, och anhåller att R. o.
Ad. måtte antaga det af honom framställda förslag.
Ehuru jag icke varit närvtde från denna discussions början, tror jag mig likväl hafva se Den 4 April f. m. funnit, att ingen motsatt sig att R.
M. ingå med en und. anhållan, det åtgärder borde -vidtagas för våra fornlemningars skyddande mot förstöring.
Det är mer i afseende på ordalagen i den und. skrifvelsen, som meningarne synas vara delade.
Utsk. har ansett det vara tillräckligt, att i underdihet anhålla, det K.
M. täcktes låta genom Almanachan eller på det sätt K.
M. eljest kan finna för ändamålet lämpligast, sprida bland allmänheten kännedom om de författningar, som angå Rikets fornlemningar och vården om desamma; men jag tror, i likhet med några andra talare, att 1828 års författning icke är tillfredsställande och att något annat bör sättas i stället.
Ehuru det icke skulle skada att lägga ett eller annat ord till den af Preste-och BorgareSt:n föreslagna skrifvelsen, så anser jag det likväl vara bäst om R. o. Ad. antager samma skrifvelseförslag oförändradt, emedan, sedan sålunda 3:ne
Stånd förenat sig om samma beslut, ingen Utsk:s åtgärd vidare fordrades för att en sådan skrifvelse skulle kunna afgå till K. M. Ordalagen i denna skrifvelse äro förut uplästa, och det är således onödigt att ånyo uprepa dem.
Denna skrifvelse innehåller på en gång en antydning om de åtgärder, som böra vidtagas och tillika en sådan latitud lemnad, att K.
M. kan, om anslag skulle erfordras för ändamålets vinnande, derom till Ständerna afgifva Nåd.
Propos. vid nästkommande Riksdag.
Det är på dessa skäl som jag får förena mig med de Hrr som tillstyrkt, att R. o. Ad, måtte instämma i Preste- och BorgareStms beslut i ämnet.
Då jag delar de åsigter Hr Lallerstedt i sin reservation framställt, så hämtar jag deraf ani. att upläsa denna, och hoppas derigenom äfven kunna vederlägga de talare som yrkat, att man ur den af Preste- och BorgareStm föreslagna skrifvelsen skulle utstryka det som rör antagandet af en ny författning.
Hr Lallerstedts reservation lyder som följer: »Ett utdrag ur 1828 års K.
Förordning har redan tre särskilda gånger varit i Almanachan införd, utan att någon påföljd deraf kunnat förspörjas.
Kraftigare åtgärder måste derföre vidtagas, och jag tillåter mig att såsom sådana upgifva: att genom folkskrifter utbredes större kännedom om fornlemningarnes betydelse och vigten af deras bevarande; alt en särskild anvisning till en sådan kännedom författas och påbjudes till bruk i folkskolorna; att äfven i andra skolor, men företrädesvis i folkskolelärare-seminarier, landtbruksinstitut och rättareskolor meddelas undervisning
I ämnet; att sedan ännu qvarvarande fornlemningar blifvit ånyo undersökte och förteckningar uprättade å dem, som icke böra få förstöras, dessa förteckningar för de socknar, der sådana fornlemningar finnas, anslås i vapenhuset eller sockenstugan samt en gång om året i kyrkan upläsas, med erinran om den ansvarspåföljd, som åverkan å dem medför; att vid märkligare ruiner efter borgar, kyrkor eller kloster sättas särskilda vaktare, hvilket kan ske med ganska ringa kostnad, då dertill kan användas någon i grannskapet boende soldat eller annan pålitlig person; att andra fornlemningar, Deri i Aplil f. m. 87 såsom runstenar, ättehögar, domare-ringar, af mera framstående beskaffenhet, på Statens bekostnad omgifvas med inhägnad och ställas under fridlysning; samt att, då RiksAntiqvariens tid 8r af andra vigtiga embetsgöromål. uptagen, för den närmare befattningen med fornlemningarne, tillsättes en konservator, som under resor i landsorterna tillser att åt dem egnas behörig vård. (öfrigt skulle det vara önskvärdt, om det föreskrefves alt, när vid landtmäteri-skiften förekomma fornlemningar af den vigt, att de böra bibehållas, den plats, der de stå, skall från skifte undantagas och såsom samfäld tillhörighet anses, hvartill tillräckligt skäl finnes i den i Svenska lagstiftningen från äldre tider uttryckta grundsats, att den enskilde icke eger förfoga öfver fornlemningar, utan att de tillhöra det allmänna; och angeläget är, att vid de nu förestående jernvägs-arbetena förbjudes, det fornlemningar endast i högsta nödfall få rubbas.»
Jag föreställer mig att åtskilliga af dessa föreskrifter skulle kunna inrymmas i en allmän författning, och då för öfrigt ett afvikande från den af Preste- och BorgareStm föreslagna skrifvelsen skulle kunna medföra en skadlig splittring, får jag tillstyrka It. o. Ad. att antaga den oförändrad.
I olikhet med den siste värde tala ren nödgas jag påstå, att de af Hr Lallerstedt föreslagna åtgärderna, mer eller mindre lämplige, som de för öfrigt
Bro, synas mig icke så beskaffade att de kunna införas i en allmän författning om fornlemningarne.
Icke bör man uti en sådan införa hvad i folkskolor och andra undervisningsanstalter bör läsas, icke kan man der stadga att vissa fornlemningar ' böra inhägnas och andra med väktare förses, icke heller lärer tillsättande af en konservator till fornlemningars skydd sammanhänga med utfärdande af en författning.
Huru enskildt jordägare skall förfara, som för något sitt ändamål, önskar rubba en fornlemning, finnes redan i 1828 års författning stadgadt; han är redan i det afseendet underkastad vissa inskränkningar och någon föreskrift om fornlemningars undantagande vid skifte således ej behöflig.
För att vinna önsklig öfverensstämmelse med Preste- och BorgareSt:ns beslut, behöfveS efter min tanke blott att instämma i sednare delen af detta beslut, som då blifver Rikets Ständers. R. o.
Ad. kommer härigenom att vinna sitt ändamål, utan att nödgas förorda en ny författning, då en gammal finnes, som ej kan visas vara i någon mån bristfällig.
Jag fortfar derföre med min anhållan om bifall till Frih. Sprengtportens förslag.
Då alla önska vinna samma mål, så vore det önskvärdt om man äfven kunde blifva ense om sättet, hvarpå man dervid bör gå tillväga.
Tvenne RiksSlånd hafva redan beslutat en und. skrifvelse, och åtskilliga talare hafva här förordat dess antagande i sin helhet, hvaremot andra önskat förändra den så tillvida, att man icke skulle af K.
M. begära utfärdandet af någon ny författning.
Utom flera andra ganska nyttiga SS Dtn 4 April f. ra. stadganden, som skalle kunna införas i den nya författningen, vore afven meningen att deri få införd vitesbestämmelser för åverkan å fornlemningar; ty så vidt jag icke missminner mig så finnes inga sådana i den gamla författningen.
Den innehåller endast det stadgandet, att om skada göres å fornlemningar, så skall denna skada ersättas af den sorn skadan vållat.
Jag får derföre tillstyrka R. o. Ad. att, på sätt Frih.
Cederström föreslagit, biträda Presteocb BorgareSt:ns beslut.
Orsaken hvarföre jag för min del icke kan biträda den af Preste- och BorgareStin föreslagna skrifvelsen ligger just deri, att man i densamma begär utfärdandet af en ny författning med utsatta vilen och ansvarsbestämmelser för åverkan i allmänhet å fornlemningar.
1828 års författning innehåller, att presterna, eller hvilken enskild person som helst kan begära att K. Mits Befhfide skall utsätta vitesansvar för den, som åverkar en bestämdt upgifven fornlemning.
För att kunna i allmänhet bestämma ansvar för åverkan å fornlemningar, måste man först upgöra en bestämd definition på hvad som menas med fornlemningar, och angifva, hvilka som äro förtjenta att skyddas; ty allmänheten kan icke alltid veta hvad som är fornlemning eller icke.
Att emellertid den nuvaride författningen icke är alldeles overksam, visar sig deraf, att för kort tid sedan en bonde i Upsala Län inkom till K.
Mits Befhfide med anhållan, att få borttaga några på hans åker belägna jordkullar.
Jag erkänner visserligen, att det kan vara likgiltigt om 11.
Slir ingå till K.
M. med anhållan om en ny författning, eller om de blott begära ändring af den gamla författningen; ty i sednare delen af PresteStis förslag till und. skrifvelse utpekas tydligt de brister som finnas i den gamla författningen, och derom har ingen olika tanka bland R. o. Ad. upstått.
Orsaken hvarföre jag föreslagit en förändrad ingress, är egentligen den, att jag ansett det vara mera formriktigt att gifva skrifvelsen denna lydelse; men om man icke fäster något afseende dervid, så vill icke heller jag vara af någon skiljaktig mening i denna sak.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., att under densamma ingen yrkat bifall till Utskis Betänk., hvaremot Frih.
Cederström yrkat, att R. o. Ad. måtte instämma i PresteStis beslut, som var af följande lydelse: »Ståndet beslöt för sin del, det R.
St:r måtte i und. skrifvelse anhålla, att K.
M. täcktes utfärda ny författning till skyddande af landets fornlemningar, med stadgande af tjenliga ansvars- och vitesbestämmelser för förstöring af desamma, samt låta uprätta och sprida förteckningar å dessa minnesmärken, äfvensom i öfrigt vidtaga de åtgärder, som för deras bevarande kunna anses lämpliga, och, der R.
St:s medverkan för sådant ändamål finnes nödig, i ämnet aflåta Nåd. Propos.» Hr Adelborg hade äfven yrkat instäm - Den i April f. tn. 89 mande i PresteSt:s beslut, likväl med någon förändring, så att It.
St:r skulle anhålla, att K.
M. täcktes låta uprätta och sprida förteckningar å landets fornlemningar samt i öfrigt vidtaga de åtgärder, som för deras bevarande kunna anses lämpliga, och, der R.
St:s medverkan för sådant ändamål finnes nödig, i ämnet aflåta Nåd.
Sprengtporten hade instämt med Hr Adelborg med den skiljaktighet, att i början af den und. skrifvelsen skulle inflyta, att till befordrande af en bättre efterlefnad af de föreskrifter, som för bevarande af Rikets fornlemningar äro utfärdade, K.
M. täcktes låta uprätta och sprida förteckningar å dessa minnesmärken, äfvensom i öfrigt vidtaga o. s. v., likasom Hr Adelborg föreslagit.
Härvid anmälde sig och yttrade Hr Adelborg:
Jag afstår från mitt förslag och instämmer med Frih. Sprengtporten.