Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Betrakta vi värdet deraf särskildt, och göra en summering för åren 1841 —1860 (för äldre år lemna Kommers-Colkii tabeller derom ingen speciel upplysning), presenterar sig förhål - landet sålunda: införsel 62,821,500 rdr rmt utförsel 61,349,000 » » således överskjutande importvärde.
. . 1,472,500 rdr rmt.
Om man sedermera afdrager det belopp, hvarmed, år 1861, utförseln öfverstigit införseln, eller 926,629 » » återstår ändock, för 21 år, ett import öfverskott af 545,871 rdr rmt.
Jag öfvergår nu till den föredragna slutpunkten i Betänk:t, hvarigenom Utsk:t föreslagit en underd. hemställan till K. M., ang:de omarbetning af tulltaxan lill nästa riksmöte.
Vid första påseende kan det väl synas som emellan uppställningen af Utsk:ts förslag, och den som förekommer i Hr Åkermans reservation, ingen effektif skilnad förefunnes; men granskar man närmare förslaget i denna reservation, skall det finnas påtagligt, att dermed afses en reaktion i tull-lagstiftningen.
Det är nu 40 år sedan det stränga prohibitif-systemet i den Svenska tull-lagstiftningen af R.
St:r öfvergafs.
Undertiden har den friare lagstiftningen framgått långsamt, varsamt, så till sågandes steg för steg.
Hvarken allmänt eller enskildt väl har blifvit satt på spel, ingen märklig skada för den inhemska industrien är förspord.
Kan det då vara lämpligt, kan det anses rimligt, att föranleda en återgång?
Om jag får döma efter egen erfarenhet, är det ingen lätt sak att utarbeta en systematisk tulltariff, äfven om man, såsom jag anser rätt vara, inskränker sig till att följa allmänna principer, utan inverkan af partiella eller lokala förhållanden; men att uppgöra en följdriktig författning med iakttagande af det rättesnöre, som Hr Akerman enligt sin reservation vill hafva en blifvande kommission förelagdt, anser jag gränsa till det omöjliga.
När det der heter, att införselstullarne å fabrikater böra bestämmas så att den Svenska producenten icke lemnäs »tillfälle att skörda oskälig vinst», men att det å andra sidan må blifva honom möjligt att »fördelaktigt bestå i konkurrensen med främmande, i afseende å klimat, läge och kapitaltillgång mera lyckligt lottade länders industriidkare», så tillåter jag mig fråga: huru skall gränsen bestämmas mellan den skäliga och den oskäliga vinsten? och kan meningen vara, att en fabrik, om den är be-- lägen i Norrland, skall hafva att påräkna större skydd, än om den vore anlagd i Skåne?
Jag beklagar i sanning de
Hrr, som skola utföra sitt uppdrag efter sådan instruktion, helst jag förutser, om denna instruktion blir godkänd, att intet industriell yrkes målsmän skola underlåta att, hvar på sitt sätt, framlägga djupgående kalkyler, för att visa hvad de finna »skäligt» och af skiljaktiga »lägen» på kalladt.
Utsk:ts redaktionsförslag lemnar ingen anledning till återgång i tull-lagstiftningen, men innefattar, å andra sidan, icke heller den ringaste antydning, syftande till öfverdrift åt motsatt håll.
Det synes som man tagit anstöt af det uttryck, att omarbetningen skulle ske »under fortsatt tillämpning af handelsfrihetens grundsatser»; men hvarför skulle en sådan fortsättning vara mera förderflig hädanefter än hittills?
För min del är jag fullt förvissad, derest Utsk:ts redaktion godkännes, att regeringen hvarken vill eller kan uppdraga det ifrågav:de författningsförslagets utarbetande åt andra män, än som skola samvetsgrant akta på den inhemska industriens rättmätiga anspråk, i den män sådant står tillsammans med det allmännas rätt och bästa.
Jag anhåller vördsamt, att R. o. Ad. behagade bifalla hvad Utsk:t föreslagit.
En värd talare har under diskussionen för sin del yrkat att inga skrifvelser skulle atlåtas.
Jag tager mig derför friheten göra honom uppmärksam derpå, att de 3 öfriga Stånden redan beslutat^en skrifvelse.
Stånd hafva 2:ne bestämt sig för Hr Åkermans reservation och ett Stånd för Bevilln.-Utsk:ts förslag.
Det är således nödigt att R. o. Ad. äfven tager sitt parti.
Jag tager mig äfven friheten hemställa till den ledamot, som yrkat återremiss, huruvida en sådan åtgärd vöre lämplig nu, sedan, genom de öfriga Ståndens beslut, en skrifvelse till K.
M. kommer att afiåtas.
I fråga om de olika förslagen hade jag trott att icke någon diskussion skulle behöfvas, då hvar och en torde på förhand Den 30 Maj.
661 hafva gjort för sig klart hvilketdera han anser riktigast.
Då emellertid de olika åsigterna kominit under ompröfvande, ber jag att med några ord få utveckla de skäl, som föranleda mig att biträda Hr Åkermans förslag.
Äfven jag har nästan lika länge som Hr von Koch varit frihandlare, d v. s. jag har älskat friheten för hvar och en att, under de af staten föreskrifna vilkor, förskaffa sig utländska varor och icke genom ett strängt förbudssystem vara hindrad derifrån.
Jag har und>r den tid, striden fördes häftigast, yrkat på denna frihet, på det konkurrens skulle inkomma i landet och de inhemska fabrikanterna icke oskäligt skulle uppdrifva sina anspråk.
Jag gjorde det äfven emedan genom detta förbudssystem lurendrägeri och oloflig varuinförsel uppmuntrades.
Hvad som skiljer mig ifrån
Hr von Koch, är att jag icke är en så »inbiten» frihandlare som han, att jag icke vill vara en frihandlare quand méme, att jag icke vill att vi skola dekretera, att hvarje näring, hvarje handtering, som icke kan utan skydd täfla med de mest lyckligt lottade utländska, skall undertryckas.
Jag tror alt det för landet är lyckligast att kunna inom egna gränser fylla sina behof, samt alt det är särdeles önskvärdt att våra exportvaror äro så fulländade som möjligt.
Påtagligt torde också vara, att landet skördar mer vinst, om vi icke blott utföra råvaror, utan varor i förädladt skick.
För 3:ne år sedan, på vår älskade Konungs kröningsdag, presenterades för mig en utländning, hvars namn intager ett stort rum på nationalekonomiens område.
Det var Nord-Amerikanaren Carey.
Han hade förut varit den störste frihandlare och fört delta system till dess yttersta konseqvens.
Han var nu här för att rätta de misstag han begått och för att söka förekomma att Sverige, som i flera fall stod i samma förhållande som hans fädernesland, icke måtte gå för långt på denna äfventyrliga bana.
Jag kan icke neka alt jag drog på munnen åt den häftighet, hvarmed han framställde sina åsigter.
Han erbjöd sig emellertid att skicka mig ett af sina arbeten och deraf inhemtas att under de år, då tullfrihet varit i hans land, hafva näringarne gått tillbaka, exporten hufvudsakligen bestått i råvaror och en ökad håg för lyx utbredt sig.
Sedan reaktionen inträdt, har statsskulden till betydligt belopp blifvit betald, industrien ånyo höjt sig och exporten bestått af förädlade varor.
När jag nu sett huru i vårt land behofvet och begäret efter lyxartiklar mer och mer stigit, huru skuldsättningen tilltagit och våra fabrikanter mer eller mindre stå på osäker basis — hvilket oftast synes af deras bouppteckningar, eller då de uppgöra sin stat, ty inom deras boningar märkes ingen afsaknad — kan man då undra att jag uppmuntrar mina medborgare att icke gå allt för hastigt till väga; ty min målning är, om ock tecknad i svarta färger, tyvärr allt för sann, och mången gång är det endast höga försäkringar och utländska lifassuranser våra näringsidkare hafva att lemna sina kreditorer, under det dera* maka och barn stå öfvergifna och utblottade. 662 Den 30 Mej.
På de skäl jag anfört, anhåller jag om bifall till en skrifvelse, sådan den af Hr Akerman blifvit föreslagen, och jag tror icke att hvarken jag eller de, som stå på samma sida som jag, böra anses vara så konservativa, att en sådan uppläsning, som Hr Fåhraeus gjort, varit behöflig.
Vi hafva varit med om att bidraga till upphäfvande af förbuden och vi behöfva icke någon underrättelse om huru det tillgick på 1790-talet.
Jag anhåller att få instämma i Hr Åkermans reservation.
Då vi nu gå att fatta ett beslut i denna vigtiga fråga, kan jag icke underlåta att påpeka huru begreppet om hvad som menas med frihandel och hvad som å andra sidan kallas prohibitism, betydligt förändrats emot förr.
Då ansåg man den vara prohibitist, som ville hafva höga tullsatser, och den vara frihandlare, som ville undanrödja hindren för nationerna att komma i handel med hvarandra.
Nu hafva dessa ord fått en annan betydelse.
Frihandlarne vilja att man skall lemna näringarne åt sig sjelfva, icke genom tullagstiftningen gifva dem något skydd, utan låta dem gå under, för den händelse de icke kunna bära sig dessförutan.
Prohibitist åter kallar man den, som vill ordna tullagstiftningen så, att näringarne må, om de det behöfva, åtnjuta skydd af tullar, för att kunna täfla med utlänningen och icke för honom behöfva rymma fältet.
Det är således nödigt att göra sig reda för hvilken åsigt man vill följa, antingen man vill, såsom Utsk:t föreslår, till thronen frambära en skrifvelse, hvaruti afses borttagandet af samtlige skyddstullar, med bibehållande endast af sådana tullsatser i taxan, som afse beredande af statsinkomst, eller om vi vilja förunna indtistriidkaren det skydd, förutan hvilket han icke kan bestå i konkurrensen med utländningen.
För min del tror jag att den af Utsk:t omfattade grundsats, tillämpad på vårt land och våra förhållanden, icke kan föra till landets båtnad eller bereda dess välstånd.
I min reservation förekomma några ord, beträffande hvilka Frih.
Gripenstedt i sin utförliga kritik af reservationen yttrade, att han icke visste hvad jag dermed menade.
Gripenstedts yttrande gällde mitt påstående, att man, vid ordnandet af ett lands ekonomiska angelägenheter, måste taga i betraktande de för handen varande förhållanderna.
Härmed menar jag, att man icke får stifta lagar efter theorier, utan måste taga i betraktande de förhållanden, hvarunder man lefver, att man måste tillse huru lagstadganderna passa in med landets vanor, dess klimat o. s. v., och icke blott tillämpa vissa formulärer.
Ginge detta an, så vet jag sannerligen icke hvarföre statsmagterne i de särskilta länderna någonsin skulle bråka sina hjernor för att bestämma vilkoren för ett folks utöfning af representationsrätten, samt vid civil- och kriminal-lagars stiftande.
Man behöfde ju blott tillämpa hvad som af någon framstående filosof antagits såsom det absolut rätta, och derefter uppställa en lagstiftning — men, såvidt jag vet, har man ingenstädes gått så till väga.
Den 30 Maj. 663
Om jag nu tillser huru förhållandet är med Sverige, är det obestridligt, att landets läge föranleder stora kostnader vid skaffande af råämnen för våra fabrikers tillverkningar, likasom för afyttrande af desamma på den större handelsmarknaden, att vi hafva brist på kapitaler och en hög räntefot, samt att vårt klimats hårdhet inverkar menligt på all produktion, som i landet bedrifves.
Många andra omständigheter gifvas dessutom, som ställa utländningen i gynnsammare förhållanden i afseende å industrien, än våra producenter befinna sig; men jag anser icke nödigt att påpeka flera, — det anförda torde vara tillräckligt för att ådagalägga hvad jag afsett med de »allmänna ekonomiska förhållanden, som borde tagas i betraktande.»
Det är icke underligt att frihandelns läror på sednare åren vunnit många anhängare, särdeles bland våra embetsmän.
De hafva i allmänhet små löner, hvaraf de endast med stor svårighet kunna förse sig med hvad de behöfva.
De göra sig derföre icke mödan att studera sig in i tullagstiftningen, utan omfatta med ifver den välljudande satsen: »du skall köpa der du får för bästa pris».
Om de då utrikes ifrån kunna erhålla någon nödvändighetsartikel, t. ex. för 20 rdr, som de här hemma måste betala med 25, blir deras förlust af att köpa densamma af inhemsk produktion 5 rdr, och jag undrar ej på, om de i korus instämma i Hrr frihandlares sats, att denna prisskillnad är »en skatt, som man betalar till den, som här i landet producerar den ifrågav:de artikeln.»
Dylika satser kunna ej annat än verka på hvar och en, som icke vill göra sig möda att studera frågan; men vill man närmare taga kännedom om de lagar och förhållanden, som måste uppmärksammas, skall man finna att en sådan sats, betraktad i sin enkelhet, icke kan stå tillsammans med det helas väl, utan i sig sjelf innebär den inhemska industriens undergång.
Det är nemi. gifvet, att då, i följd af för vårt land ogynsamma omständigheter, knappast någon artikel finnes, som här kan produceras till det pris, att icke i andra länder densamma varan kan åstadkommas billigare, det skulle blifva följden af ofvannämnde grundsatsers tillämpning att de särskilta industriföretag, som hos oss upstått, samtlige med uppmuntran och skydd, t. o. m. i vida högre grad än som varit klokt, måste läggas ned, och att de behof, som tillfredsställdes af dessa industriers idkare, måste fyllas från utlandet.
Men om vi ock derifrån få för billigt pris dessa våra behofver, så lemnäs de oss likväl icke för ingenting.
Icke kunna vi betala utländningen med vid Tumba tillverkade sedlar.
Dermed lär han icke nöja sig.
De varor, som vi nu exportera, räcka ej till att betala den import af varor och af industri-tillverkningar, sorn, oaktadt de nu gällande skyddstullarne, påföras oss; och det blifver således silfret som mäste användas till betalningsmedel.
Men huru snart är ej det lilla förråd slut, som vi häraf ega?
Om nu detta är ovedersägligt, likasom att, i sammanhang med en mängd näringars upphörande, statskassan går i mistning af den skatt, som dessjidliare erlägga, hvarmed skola vilona våra em - 864 Den 30 Maj. betsmän, hvarmed underhälla vår flotta, vår armé?
Den som ingenting förtjenar, kan icke lemna staten några bidrag.
Min åsigt är derföre, att frihandelns läror, genomförda så som vi här hört dem predikas, skulle leda till vår slutliga och fullkomliga ruin.
Man har sagt att min reservation vöre ett uttryck af prohibitisliska grundsatser.
Jag hemställer till hvar och en, som velat uppmärksamt genomläsa densamma, hvad sanning det kan vara i detta påstående.
Jag erkänner att våra tullsatser i många läll kunna tåla nedsättning.
Jag säger vidare att tullsatserna »må föreslås till sådana belopp, att de å ena sidan icke kunna lemna den Svenska producenten tillfälle att skörda oskälig vinst på öfriga mehorgares bekostnad» — d. v. s. att det icke skall så tillgå, att de som lefva här i landet och icke äro industriidkare, skola betala dessas tillverkningar så att de kunna skaffa sig goddagar (detta system har jag bekämpat på den tid det existerat, och gör det ännu) — »men å den andra göra det för dem möjligt, att med användande af omtanka och flit fördelaktigt bestå i konkurrensen med främmande, i afseende å klimat, läge och kapitaltillgång mera lyckligt lottade länders industriidkare.
Ar nu detta några prohibitistiska grundsatser?
Och gå icke mina fordringar endast derpå ut, att den, som i vårt kära fädernesland med omtanka och flit bedrifver en industriel rörelse, må kunna påräkna att deraf hafva sin bergning.
Hr Fåhreeus har läst upp ett K.
Dref af år 1794 till hämmande af öfverflöd.
Det orimliga stadgandet torde äfven denna uppläsning förutan hafva varit kändt och dess tillämpning här kan jag icke inse.
Det finnes väl ingen som påstår att höga tullar kunna bevara ett lands finanser från rubbning.
Deremot kunna de skydda den inhemska industrien från undergång.
Det är delta jag tror kan åstadkommas genom tillämpning af de grundsatser, jag framställt, men icke tror jag alt derigenom allena kan skapas välstånd.
Vidare läste Hr Fåhraeus upp ett utdrag af KommersColhii tabeller, för att dermed ådagalägga landets förträffliga tillstånd.
Jag har funnit huru farligt det är att af sådana tabeller draga konklusioner, och jag kan, till lölje af den erfarenhet jag under skiljaktiga embetslörrättningar förvärfvat vid deras uppgörande, intyga omöjligheten att, äfven med bästa omsorg, göra dem fullt tillförlitliga.
Exemplen härpå äro mångfaldiga och uppgifternas beskaffenhet beror ofta på det ändamål, för hvilket man söker förskaffa sig dem.
Så t. ex., när uppgifter söktes dels för finanskomiténs räkning och dels af den kommission, som hade sig uppdraget att föreslå jernvägarnes rigtning, erhöllos från samma orter de mest olika siffror.
Till finans-komitén, hvars arbeten man föreställde sig skola utöfva inflytande på beskattningen, uppgafs från en större kommun, alt jordens afkastning ej räckte till för dess behof och att bristen måste fyllas från annat båll; men då deremot den kommission, sora Den 30 Maj* 665 egde att föreslå jernvägarnes sträckning, sökte uppgifter, förklarade sig samma kommun ega ett betydande öfverskott af spannmål, att till andra orter afyttra.
Man trodde då att man på sådant vis skulle få jernvägen till sin ort.
Det gifves nästan intet år, då icke uppgifterna från Englands Board of trade utvisa att summan af importen betydligt öfverstigit. summan af exporten.
Enligt dessa beräkningar skulle således England ständigt gå tillbaka i välstånd.
Hvar och en som observerar dess rikedom, vet dock att detta land hvarje år har ett högst betydligt öfverskott på sin handelsvåg.
Likadant är förhållandet med våra statistiska tabeller i allmänhet.
Jag vill än ytterligare nämna ett par exempel på deras otillförlitlighet
I de uppgifter, som från städer och köpingar insändas till Kommers-Coll. för upprättande af dess berättelse om inrikes sjöfarten, böra antalet af så väl fartyg, som af skeppare och sjöfolk upptagas.
I afseende å en af dessa uppgifter från en viss köping, befanns det att köpingen egde 19 sluitor, men när man eltersåg antalet skeppare, upptogs dessas antal endast till 7.
Vore nu båda uppgifterne sanningsenliga, komme man till den konklusionen, att 12 skutor seglade utan skeppare.
Under det första året, eller år 1841, jag var landshöfding i Hernösand, fick jag en anvisning från Hr Justitie-kanslern att upplysa anledningen dertill, att ett i landskontorets arbetsförteckning för löreg:de året såsom oafgjordt balanceradt mål, inkommet år 1832, ännu ej blifvit af Konungens Bellude handlagdt.
Beskaffenheten af denna arbetsförtecknings pålitlighet torde lätt kunna bedömas af det svar, jag nödgades lemna Hr Justitie-karisleren, att nemi. det vore mig omöjligt gå hans önskan till mötes, enär jag icke kunde gissa till hvilket mål bland de hundrade, som liinnos inkomne under år 1832, men ännu voro oafgjorda, som åsyftats i den insända arbetsförteckningen.
En sista anmärkning vid mitt förslag, af Hr Fåhraeus, var, att deri upptagne grunder skulle vara omöjligt att tillämpa.
Jag medgifver att för deni, som få uppdrag att upprätta förslag till ny tulltaxa, det nog kommer att medföra mycket besvär och många undersökningar, men kunna de icke, och vilja de icke, göra sådana och deraf föraidedda beräkningar, så vet jag icke hvarför man skall kalla dem tillhopa, ty för att blott och bart, enligt frihandelns Iheori, stryka ut befintliga tullsatser till den inhemska industriens skydd, behöfves sannerligen ingen komité.
För min del kan jag icke finna annat än att komitén, innan den bestämmer sig för en tullsats’ minskning, bör lemna vederbide industriidkare tillfälle alt yttra sig, och komitéen företaga granskning af dessa yttranden.
Om man icke så förfar, inser jag icke huru man skall komma till det resultat, äfven Bevilln.-Utsk:t afser skulle vinnas genom en utredning af sakkunnige män.
Under dessa öfvcrläggningar hafva flere talare sökt att i bevekande ordalag vinna röster för deras åsigter.
Jag följer desto heldre exemplet, som jag anser mig ega fullt skäl lägga 666
Den 30 Maj. R. o.
Ad. på hjertat att noga besinna verkningarne af det beslut, som nu fattas, såsom varande af största inflytande på fäderneslandets välfärd.
Stjernstedt, Johan Wilhelm: 1 valet mellan de båda förslagen till underd. skrifvelse, kan man icke undgå att hos båda finna det felet, att de antyda den rigtning, hvarefter komitéen skulle tillsättas.
Väl har en talare bestridt detta, beträffande Flr Åkermans förslag, men icke desto mindre angifves rigtningen ganska tydligt genom orden »införselstullar för de fabrikater, som utgöra föremål för inhemsk industri.»
Då således båda förslagen hafva det gemensamma felet att binda händerna på komitéen, och dessutom tullsatserna på en mängd artiklar, till följe deraf, att olika beslut inom de särskilta Riks-Stånden blifvit fattade, komma att afgöras genom förstärkt Bevilln.-Utsk., anser jag bäst att, på sätt Hr von Ehrenheim föreslagit, återremittera punkten till Utsk:t.
Jag anhåller derföre om Hr Gr:s o. Landtm:s propos. på återremiss.
Då jag först genomläste Be vi!ln. -Utsk:ts Betänk., medgifver jag att det föreföll mig temligen likgiltigt, hvilketdera förslaget till skrifvelse till K. M. antoges.
Mot båda kunde anmärkningar göras och man kunde i hvartdera spåra en olika syftning, men ordens elasticitet är sådan, att båda kunde erhålla temligen liktydighet.
Utsk:ts förslag, innehåller detta en begäran, att den nya tulltaxan måtte utarbetas under iakttagande af en »fortsatt tillämpning af handelsfrihetens grundsatser.»
Härvid förekommer ordet »handelsfrihet», ett ord, sorn man gjort liktydigt med frihandel, och som derföre stöter.
Det torde emellertid böra tillses, hvad som menas med »frihandel.» Frih.
Hamilton har omnämnt Careys bref till presidenten uti NordAmerika, — ett arbete, som ofta åberopas af anhängarne till det stränga protektionist-systemet, utan att de, enligt min tanke, rätt fatta dess emot.
England rigtade polemiska karakter.
Denne Carey har i synnerhet en stor förtjenst, och det är att alltid vara tydlig.
Och, Mina Hrr! t. o. m. finanstullar stå icke väl tillsammans med frihandeln, ty i samma ögonblick jag åsätter en tull, fördyras varan, och jag skapar lör dem, som mindre begagna sig af densamma, en förmån i jemförelse med de andra.
Detta gäller i synnerhet, om finanstullen åsättes en råvara, men gäller äfven, om den åsättes en förnödenhetsartikel.
Emellertid kan i detta förslag till skrifvelse icke menas en sådan handelsfrihet, som blott vore byggd på finanstullar, ty det tillägges att »inlörselstullarne för fabriks- och handtverksvaror, hvilka utgöra föremål för tillverkning inom landet, må i de läll, der det fin - Den 30 Maj 667 nes erforderligt, med angifvande på hithörande förhållanden, så nedjemkas, att dessa förbrukningsartiklar icke varda öfver höfvan fördyrade.»
Och en sådan åsigt af förslagets karakter vederlägges ytterligare deraf, att hänvisning göres till nuv:de tulltaxa; och att denna ingalunda omfattar ett frihandels-, utan ett skydds-system, derom kan hvar1 och en öfvertyga sig vid en jemförelse mellan våra tullsatser och andra länders.
Jag kan således icke finna någon betänklighet mot att antaga den af Utsk:t föreslagna underd. skrifvelse, då denna, enligt min uppfattning, icke kan innehålla annat, än att man skall fortgå på den år 1857 beträdda banan.
Det andra förslaget omnämner icke några »grundsatser», ulan innebär endast, att »införseltullarne för de fabrikater, som utgöra föremål för inhemsk industri, må föreslås till sådana belopp, att de å ena sidan icke kunna lemna den Svenska producenten tillfälle att skörda oskälig vinst på öfrige medborgares bekostnad, men å den andra göra det för honom möjligt, att, med användande af omtanke och flit, fördelaktigt bestå i konkurrensen med främmande, i afseende å klimat, läge och kapitaltillgång mera lyckligt lottade länders industriidkare».
Härvid märkes först den olikhet, att då Utskits förslag omnämner »fabriks- och handtverksvaror», afser deremot det sednare förslaget endast »fabrikater».
Deraf kan man gissa meningen vara deri, att utsträcka skyddssystemet äfven till föremål, som vanligen icke komma under benämningen industri — till de fabrikater, som utgå från ladugården.
Men då samma förslag äfven innehåller, att det skulle tillses, att icke tillfälle lemnades producenten att skörda oskälig vinst, är klart, att sådan skyddstull icke skulle åsättas den produktion, som dessförutan lemnade öfverskott — ty då skulle producenten erhålla oskälig vinst på andra medborgares bekostnad.
Jag anser således att förslagen till skrifvelse kunna vara liktydiga; det beror bara på huru de tolkas.
Den diskussion, som pågått under de sednaste dagarne, har varit särdeles upplysande.