Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En ny litterär genre, som slutligen under 1700- talet gaf visan en fristad och en rik uppblomstring, var den komiska operan.
Den blef ett ofantligt magasin för ny och gammal visdiktning, och den gamla själfsvåldiga vaudevillen fick här en idealare färg, tack vare den förtjusande och sirliga skönheten i rococons tonkonst.
Att Bellman väl kände till hela denna diktning, är utom allt tvifvel.
I de dåtida tidningarnas »bokhandels-avertissementer» står den annonserad.
Adolf Fredriks franska trupp gaf alla de moderna komiska operorna, och resenärerna, som vände hem, förde med bland parisermoderna de sista kupletterna.
Ju mer frihetstidens Stockholm smittades af århundradets njutningsfeber, dess bättre passade denna franska chanson alla de glammande svenska lagen kring de ostindiska bålarnas fluidum.
Bellman har hört och lärt dessa visor – han har insupit deras anda af ystert lättsinne, deras återuppväckta hedendom, manande att i bägaren och Phyllis’ kyssar fånga ögonblickets evighet.
En noggrann jämförelse skulle kanske också visa, att med melodien, som Bellman lånat, halkat med en eller annan strof, som han efterbildat, ett eller annat uppslag, som han fullföljt.
Och dock skulle skörden af dylika direkta lån helt säkert ej blifva stor.
Hvarför låna, när man har sådana fonder själf?
När man är ett instrument, som spelar så lätt, är det ju nästan genare att hitta på själf än att efterbilda andra.
Därtill kommer, att det dock ligger en afgrund mellan Bellmans och gallernas visa.
Den franska visan är trots all yrsel alltid förståndets förståndiga barn.
Den kan hafva den frispråkiga uppsluppenheten hos en världsdam på ett »partie de débauche», den mer än djärfva skojfriskheten hos en soubrette, som slår sig lös med Frontin eller Mascarille, ja fräckheten hos Catin, sjungande medan hon löser upp korsetten, den är aldrig själfberusad – den slår gnistor utan att själf brinna.
Dess innehåll är i nio fall af tio en galant anekdot (som ofta är från renässansen, ty de galanta anekdoternas antal är, om ej så begränsadt som dödssyndernas, alls ej oändligt), men denna anekdot är lik kavaljerernas fickdosor från tiden.
Den är målad med lättfärdiga gudinnor, men gömmer inuti någon hälsosam krydda – och kryddan är den till en uddighet koncentrerade världserfarenhet, som kallas ett epigram.
Till uttryckssättet är den franska visan romansk från rococons tid, d. v. s. mer eller mindre glatt, elegant, dansande och otvungen – utan våldsamma brytningar, utan starkare affekter, utan flamländsk marknadsyra, utan naturmelankoli och än mer utan en blandning af allt detta, oförenlig med franskt lynne i allmänhet och framför allt med L’ancien régime’s.
Det behöfver ej påpekas, hur Bellman till känsla och anda (såväl som till storhet – han skapar som Rabelais och i högre grad än denne en hel komisk värld) skiljer sig från de franska visdiktarna.
Hvad han lärt af dem, är epikureismen i tanken och uppfattningen, som stämde ihop med hans egen natur och hans tids Stockholm, och därtill ej obetydligt af sin formgifnings konst.
Det koketta, sirliga, eleganta draget i hans vers, den af musiken betingade menuett- och rigaudonformen på hans dikter, i hvilken han på ett så egendomligt och öfverraskande vis pressar in sina våldsamma svenska ord och scener, de äro hämtade från den franska chansonen, från den franska tonkonsten.
Hur vildt det går till på Lokatten och Gröna Lund, hur svenskt rättframt Fredman, Mollberg och Ulla konversera, versen, som följer den ideala melodien, bevarar alla kontradansens behagfulla rörelser, den går på fina röda klackar äfven genom gränderna.
Och detta rococo-piruetterande, gratiösa och behagfulla i form och uttryck behåller Bellman hela lifvet igenom.
Tag en dikt från hans sista år, t. ex. den förtjusande namnsdagsdikten Till mamsell J. M. G. från år 1788:
Spel opp en dans, stig, spelman, opp
för Jeanne Marie och buga dig,
på hennes namnsdag, vid ett hopp
inom dess tröskel stig!
Vid valthorns klang och flöjters skrål
förkunna nu för Jeanne Marie,
att hennes namnsdag tål en skål,
och skålen skall nu bli:
Lycka till, vår gunstiga mamsell!
Hennes skål sku vi till morgon kväll
hälla ur, hälla i:
Jeanne Marie!
Raljeri!
I botten drick som vi!
Hur är ej en sådan strof bugande och krumbuktande!
Så artigt kan blott en rococopoet bjuda sin sköna sin namnsdagsdikt, en »bouquet», som dylika verser träffande kallades.
Och dock är detta poem skrifvet så sent som 1788, då den glada tiden dansat i grafven, då Bellman själf var en åldrad och förfallen källargäst – hur hade icke rococons ton och anda införlifvat sig med hans väsen!
Utom själfva strofbildningen och den språkliga hållningen, peka en mängd andra formella egendomligheter på inflytande från Frankrike, på studiet just af 1700-talets lätta litteratur.
Bellman har ju knappast diktat ett enda kväde af någon betydenhet, där han ej rör sig med den franska rococons Olymp och dess gudomligheter, så lika antikens som Sèvres’ och Meissens porslinsfiguriner likna Akropolis’ marmorbilder.
Hos honom härskar tidens behagsjuka Venus med de brinnande ögonen, uppnäsan, den spotska sinnligheten i leendet och den kuttrande dufvan tryckt mellan brösten.
Cupido måttar i hvar krog med sin gyllene båga, lekfulla dryader bo i Hagas eklundar, och i Mälarns vatten simma famnande tritoner och nereider ...
Pafos ligger på Djurgården, och »Blåsen nu alla» med Ulla roende ditöfver, i spetsen för sitt hof, är den svenska rococons »Inskeppning till Cythere».
Gudomlige Watteau, är det förmätet att här erinra om dig?
Helt visst – ingen och allra minst en nordbo har någonsin haft en njutningsdröm, som i utsökt elegans, i förnäm och trånfull melankoli kunnat jämföras med den ditt bröstsjuka blod känt och din förtrollande pensel målat.
Och du skulle hafva ryst för den »kullriga»
Ulla med sin gatustass af nopkin och sina parfymer från krögarns toalettbord, för hennes stab af Jordaënska drinkare, du de fina gestalternas, det skiftande sidenets, den förfinade längtans mest förfinade skald!
Men ändock är det öfver Bellmans njutningslycka en ton, som klingar samman med din njutningssorg, och de landskap, ni båda älska, speglande vatten, blott befarna af båtar, i hvilka Tirsis och Amaryllis glömma årorna i hvarandras famn, parknatur med mjuka gräsmattor att hvila på i drömfylld skugga, dessa landskap, dit ni båda lagt sommarlyckans paradis, hafva i susandet af våg och blad något af samma obeskrifliga musik.
Sådan är Bellmans ställning till den litteratur och konst, af hvilka han utan fråga rönt mest inverkan.
Men har den vittra epikureismen i något annat land berört honom?
Man kan därpå med tämligen stor säkerhet gifva ett nekande svar.
Den litteratur, som man eljes närmast kunde tänka på, den tyska anakreontiken, sådan den just under Bellmans barndom och uppväxt florerade i de tyska staterna, var ett rent litterärt mod, »att dikta efter Anakreon, utan rim, skämtsamt och förälskadt».
Aldrig har Heines kvicka ord om dem, som offentligen predika vin men i hemlighet dricka vatten, passat bättre på någon diktarskola än på denna krets af nyktra och hedervärda tyska skol- och ämbetsmän, som bekransade sig med rosor och vinlöf.
Ibland kryper också det borgerliga filisterdraget fram i deras egna dikter.
Uz, en af riktningens banérförare, erkänner så:
Karin ich mit Klugen mich erfreuen,
So schmeckt auch Wasser ungemein.
Af dylika beskedliga anakreontici har den, som blifver sjuk af svagdricka, ingenting lärt.
Inom den italienska litteraturen finnes däremot ett enstaka beryktadt poem, på hvars likhet i stämning och form med Bellmans diktning en vän fäst min uppmärksamhet.
Det är en stor dityramb Bacchus i Toscana af den på 1600-talet lefvande poeten och naturvetenskapsmannen Francesco Redi.
Med en dityramb-ton ej sällan erinrande om Fredmans i sin yrande, vilda lustighet, skildrar han, hur Bacchus, åtföljd af sin älskade Ariadne, tågar genom Toscana och pröfvar dess vinsorter.
Till och med den, som ej förstår italienska, skall känna den egendomliga analogien (att det varit någon litterär beröring emellan den gamla medlemmen af Academia della Crusca och Bellman är ju mycket osannolikt, ehuruväl Karl Mikaël kunde italienska) af de få rader jag citerar som afslutning på denna skiss af Bellmans ställning till andra länders vitterhet.
Det gäller t. ex. följande uppräkning af Bacchi instrument, dryckeskärilen:
Quelle tazze spase e piane
Son da genti poco sane
Caraffini
Buffoncini,
Zampilletti e borbottini,
Son trastulli da bambini.
Eller följande öfver en sjöfärd till Brindisi:
Oh bell’ andare
Per barca in mare
Verso la sera,
Di primavera.
Ariannuccia, vaguccia, belluccia,
Cantami un poco, e ricantami tu
Sulla Mandola la cuccurucù,
La cuccurucù,
Sulla Mandola la cuccurucù, o. s. v.
Bellmans stora period, hans egentliga litterära blomningstid, infaller under frihetstidens sista och den gustavianska tidens första decennier.
Bellmansdiktens så länge osäkra kronologi är visserligen ännu alls ej i detalj klargjord, men Richard
Steffens skarpsinniga undersökningar hafva dock gifvit dess stora linjer, visande att skaldens guldålder inföll under denna tidsrymd, och att äfven inom denna den första hälften till och med 1775 är hans lifskraftigaste skaparperiod.
Bellman vore icke en äkta svensk lyriker, om ej hans alstring fallit samman med ungdomen och den första mandomens öfverfyllnad af blod och känsla.
Bäckströms vackra och vemodiga ord om de svenska syrenerna:
De blomma hastigt och de vissna länge,
hafva gällt mer än ett svenskt skaldelif.
I stort sedt gälla de också Bellman – ehuru han, tack vare sin naiva själsläggning kunde längre än många behålla sin ungdomlighet, det ungdomligt friska, intagande och älskvärda i sitt väsen.
Men trots detta in i gubbåren bevarade barnasinne måste hela Bellmans skaldeverksamhet allt ifrån tiden 1775 betecknas som ett långsamt sjunkande i poetisk kraft.
Det som först brister är den lyriska skärpan och koncentrationen, som så beundransvärdt prägla Epistlarna, – ty i dem är skaldens förmåga att med impressionistisk hastighet måla, att just med de enda rätta ackorden anslå en stämning, så den återdallrar i åhörarens bröst, rent af fenomenal.
Denna korthet och säkerhet, som för öfrigt är den äkta lyrikens »conditio sine qua non» mister han sedan allt mer och mer och söker ersätta med ett bredare, ordrikare manér.
Sammanställ ett ögonblick
Parentationen öfver Lundholm med den tio år senare skrifna öfver Movitz, och skillnaden framgår vid första ögonkastet.
I den förra är allt flykt och fart, ord och rytm följa stämningen ystert och lätt som tyllen kring en af musik berusad danserska, den diktande skalden glöms alldeles bort, därför att den komiska gestaltningen är så träffande och ögonblicklig, att man är ryckt med in i ett verkligt Bacchuståg, ett svenskt Bacchuståg af omedvetet komiska och saligt rosenröda drinkare.
I den senare är allt lika långt som tröttande.
Det är en ansträngd lustighet öfver ändlösa och krystade alexandriner, och man blir ängslig inför alla dessa stora och anspråksfulla komiska fukter, som ej nå fram till det äkta komiska uttrycket, det äkta infallet, som blixtlikt upplyser en situation.
Apparat och retorik hafva kommit i stället för natur och sång, lättheten att i oändlighet skaka rim ur ärmen tyglas ej längre af ungdomsårens omedvetna behof af konstnärlig enhet.
Se på alla de många och långa orationer Bellman hållit på 1780-talet och senare, öfver revolutionsdagen, Gustaf III:s födelsedag o. s. v., och utom det naturfriska, som ställvis präglar dem och skänker dem en idealare glans, hur ledsamma äro de ej i sin formlösa lätthet, med sitt språkliga på måfå, minst af allt passande för denna genre, som kräfver en Oxenstjernas eller en Leopolds eleganta säkerhet.
– Men det är icke blott formen, som mer och mer försvagas, äfven själfva den lyriska fylligheten, stämningens rikedom knappas in och krymper.
Hur stå icke alla de realistiska figurerna i Fredmans Epistlar som i ett ljusdunkel af lyrik!
Något af den tjusande kontrasten mellan Rembrandts naturalistiska figurer och det ideala ljus, i hvilka målaren insatt dem, finns också i dessa dikter.
Äfven i dem ligger en underbar motsats mellan ord och melodi, mellan figurer och landskap, mellan det skiftande, men alltid poetiska skimmer af lifsfröjd, orgie eller kvällsvemod, i hvilket dessa Bacchus-präster och prästinnor presenteras och deras simpla ansikten.
Denna kontrast, som är en af Bellmans-diktningens mest hemlighetsfulla behag, försvinner därigenom att lyriken torkar in.
Mer och mer förflyktigas stämningens fina silfverton, flyr det daggiga, lätta töcknet, hvilket som gryningen af en svensk junimorgon förut omsvept den bellmanska världen.
Betrakta blott ett par dikter i Fredmans Testamente, skrifna 1791 till motiv från Hogarthska taflor!
De vilja likna Fredmans Epistlar i ämnen och anslag, och dock hvilken skillnad: »Zum Teufel ist der Spiritus», och det som är kvar är visserligen ej flegman, men en grumlig och sjudande bottensats.
Kvar äro ofta blott tomt buller och larmande cynism!
Man behöfver nämligen ej vara moralist för att finna flere af hans senare dikter, som t. ex.
Smedgatsbrunnen eller Bacchi port osmakliga.
De snudda vid det gemena, därför att de sakna det, som ej blott ursäktar allt, nej gör allt strålande, som vidrörandet af skönhetens eget trollspö, ungdomsglansen, lidelsen, rytmen af hett blod i dans, pulsslagen från ett hänfördt hjärta.
Hvad betyder drycken, blott den gifver ruset, utropar Musset, och han hade rätt i fråga om sig själf.
Ty aldrig har han drömt hvitare och själfullare, än i de år, absinten redan förgiftat hans blod.
Skulle det verkligen vara sant, – och åtskilligt talar för denna Steffenska hypotes, – att sådana gudomliga mästerverk som Ulla min Ulla, Liksom en herdinna och Hvila vid denna källa verkligen stammade från skaldens äldre år – ja rent af nydiktats för upplagan 1790, visar det visserligen, att den grånade kroggästen, hvilkens bedröfliga ålderdom dokumenten mer är tillräckligt låta oss känna, ännu flera gånger återfått hela sin inspirations vårkraft.
Ty om än hans yra lifsförgudning annorstädes gifvit sig luft i vildare mer betagande ackord, har väl näppeligen hans idyllers pastorala vemodsklang klingat vackrare än i dessa dikter.
Dock undantag blifva alltid dessa stunder under Bellmans äldre år, och stora flertalet af de vers, som stamma från tiden efter 1780, hafva något på en gång mattare i gestaltningen, mera nött i uttryckssättet och ofta mera groft i känslan än dikterna från föregående tid.
– Det vill till, att man ihågkommer, att Ullas sångare aldrig blef en man som andra, men alltid en yngling, seende världen som genom sin första florshufva, som ett brokigt fantasmagori, en evig, grotesk vinets och kärlekens ordensfest.
»Jag ser en kärleksgudinna i hvarje loppa och en Astrild i hvar utkastad nedandel; en uttrampad nedkippad sko ... min gud ... ett fruntimmers såla, hvarpå hon vandrat i Gröna gången, ger mina ögon mera lif och vällust än den lager, hvarmed man mig på medaljen hedrat», utropar skalden, 54 år gammal, familjefar med flera barn, i den autobiografi han författat på gäldstugan, och som midt i hans djupa ekonomiska, moraliska och kroppsliga ruin ännu har kvar all en ynglings älskvärdhet – och karakterslöshet.
Att mäta en sådan natur med borgerlig linjal vore både dumt och omöjligt.
Själfva den dygd, som man sist vill sakna hos en man, värdigheten, tänker man ej på i fråga Bellman.
Han är ett barn, som fått sitt snille, såsom Aladin sin citron, fallande ned i turbanen, och han förblifver alltid ynglingen, som leker i gatsmutsen, men det gör på längden ej ens Aladin ostraffadt.
Diktningens källåder flöt helt visst under hela hans lif genom hans själ, men det var blott i hans ungdom, mellan 25- och 35-års-åldern, dess flöde steg till det enastående springvatten, som i skimrande färgspel återspeglade mull och himmel.
Den Bellman, hvilkens skaldskap är odödligt, är således framförallt den unge extraordinarien i diverse sällan besökta verk, sektern från 1766–75, som så många andra gelikar flott kavaljer i röd kappa och sammetsväst, piruetterande på Lorenzbergs och Träskets assembléer med briljanten på skon, trots det att morgonblunden ej sällan obehagligt störes af så ogrannlaga besök som herrar Sidenströms och Blombergs.
Om detta sorglösa, glada lättsinne alltid kan kallas svenskt och stockholmskt, var det mer än någonsin fallet just under detta tidskifte.
Under frihetstidens sista decennier infaller den svenska rococons stämning af »före syndafloden».
Politiken har blifvit en formlig St.
Veits-dans, ryckande hela landet in i sitt tummel och sin korruption.
Finansförhållandena kunna ej kallas mer spännande och svindelaktiga under kriserna med Law.
Allting dansade, det hela var ett stort hasardspel, i hvilket man, yr i hufvudet af nöjesfeber och världsförakt, ropade sitt vilda:
»va la banque!»
Detta njutningsrus, som efter revolutionen 1772 förbyttes till en mer lugn stämning af patriotiska segerförhoppningar och nöjeskärt välstånd, har just den man gifvit evighetens apoteosering, som Claës Ekeblad, Johan Gabriel Oxenstjerna och andra träffade öfverallt i de sällskapsordnar och gillen, i hvilka Stockholms medelklass roade sig, och som de skildrat halft som muntrationsråd och halft som snille med en underbar konst att gifva improvisationens poetiska uttryck åt det flyktiga nuets jubel, åt det svall af lifslustigt vemod, som brusar genom ett ungt lag.
Låtom oss då ett ögonblick stanna vid Bellmans mästerverk, Epistlarna och de Bacchiska Ordenskapitlen.
Hvad är det i dem, som framför allt slår oss och som skiljer dem från den massa af svensk lyrik, som från samtiden finnes om vin och könet?
Först och främst deras universalitet – jag menar därmed Bellmans egendomliga behof att skapa en hel värld för sig, en hel komisk afspegling af den stora, med återkommande typer och figurer, och så låta alla dessa lyriska dikter, ögonblickets inspirationer, få ett intimt band af samhörighet, och därigenom en djupare betydenhet.
Tydligast ter sig detta sträfvande som sagdt i Epistlarna och Ordenskapitlen, men äfven strödikterna i Fredmans Sånger och Testamente hafva samma tendens.
De bibliska parodierna och alla de otaliga fantasierna om Bacchus’ äfventyr, ämbete, förvandlingar, passion och död bilda två cykler, den Bellmanska världens karikerade gudaläror, kristlig och hednisk mytologi, sedd i vinets gyllenrosiga färgbrytningar mot krogdankarna på en svensk dryckesklubb.
– Jag vet ej, om det är något specifikt svenskt i detta cykliska, episkt-lyriska diktsätt.
Det finns i Frithiofs saga och i Fänrik Ståls sägner på olika vis, men störst är detta universella drag hos den mest nyckfulle af alla våra stora skalder – den lika taggiga som doftande törnrosevärldens skapare, Almqvist, och Richard Furumo heter nyromantikens Fredman.
Men hvad som är säkert är att detta grepp med en enda stor ram och återkommande gestalter, så föga underligt för oss, som lefva i Balzacs, Dickens’ och Zolas århundrade, på 1700-talet var förvånande genialt och nytt.
Ingenting vore för den svenske litteraturhistorikern intressantare än att kunna följa, hur denna idé uppstod hos Bellman.
Den finns ingenstädes på det viset i den samtida vitterheten, ty arrangemanget med de återkommande figurerna i de moraliserande tidsskrifterna – Argus har starkt influerat på författaren till »Hvad behagas?» – och i komedien är dock något helt annat.
Men detta sätt att låta sins emellan fria lyriska dikter hopsmälta till en enhetlig organism är Bellmans eget mästerdrag, och den litet systematiska begåfning, som det onekligen innebär, öfverraskar hos en så naivt anlagd man som han.
Men ett naivt svenskt geni från 1700-talet var det ju också, som första gången till en cykel sammanförde alla de skiftande, lefvande poem, som äro markens gräs och örter, Linné, den ende i sitt sekel, som i okonstlad och omedelbar dyrkan och hänryckning inför naturen, i naturbeskrifningens friskhet och flykt kan jämföras med Bellman.
Men genom denna universalitet har Bellman vunnit plats bland dessa diktkonstens få suveräner, som härska öfver hela, afgränsade riken.
– Bellmans stat är blott en enda residensstad, omgifven af ett par insjöar och skogsparker, men hur idylliskt skön, hur orgiastiskt genljudande af musik, kyssar, slagsmål, af ett ständigt toklustigt klingande af glas och mindre aptitliga käril är icke denna stad, där den ligger, ej inom befästningar och bastioner, utan omgifven af krogar och värdshus med vinkande ögon och bägare.
I alla gatornas fönster skymta duniga peruker, lysa brinnande blickar och nakna bröst öfver de tusen skyltarna med drufvorna och pokalerna, och öfver det hela – hvilket trolskt ljus!
Om dagen strålar där ständigt öfver hus och himmel Bacchi solsken, gyllene eller vemodsgult som vinet i Olympens bålar, om natten tindra där ständigt Fröjas bloss, Venus’ stjärnor, gnistrande, tårögda och berusade ...
Och människorna i denna stad, alla dessa original, en vild och surrande värld af längtan, begär, lustigheter och vemod, hvar och en, hvem vågar skildra dem annat än med upprepning af skaldens egna ord?
Gå ensam en vinternatt, då lyktorna släckas på Österlånggatan, och du skall kanske se dem komma ur den gyllene Fredens källare, stimmande, skrålande, raglande, ett färggrant och dansande följe af yngre och äldre gubbar, alla i skörten på en höftbred Rubensk brunett, Fredmans, Movitz’ och Mollbergs gudinna, Ulla från Pafos.
Om denna sida, den universelt diktande, bredt skildrande kraften, är det, som i första rummet skiljer Bellmans mästerverk från samtida poesi med besläktade ämnen, torde all den nästan hemlighetsfulla förtrollning vi erfara af hans verser utan konstruktion kunna förklaras ur det oerhördt nationella, den utomordentliga svenskheten i hans väsen och hans verk.
Med rent af oräkneliga rötter är hans poesi förbunden med den svenska jorden.
Det första och ytligaste beviset härpå gifver den Bellmanska diktningen i sitt språk och i det otal af svenska sede- och kulturdrag, som den på hvarje sida meddelar.
Det var som hans själ, så omöjlig för ett allmänt eller metafysiskt resonemang, i stället med en girig ifver iakttog och gömde hvarje enstaka detalj i denna så älskade och famnade verklighet, för hvilkens kaleidoskopiskt växlande företeelser han aldrig blef likgiltig, just därför att han aldrig varsnade bakom dem de stora abstrakta lagar, inför hvilka tänkaren glömmer krusningarna och skiftningarna på ytan (samma fenomen återfinns till exempel hos Dickens).
Allt från hans barndomsår hade hans minne varit ett formligt magasin för svenskt lif, och ända in i hans sista år fängslades han på samma vis af modesaken, slagordet, infallet, dryckessorten och paryren för dagen.
Också är det ingen öfverdrift, att kulturhistorikern kan finna ett helt århundrade af Stockholms hvardags- och nöjeslif i hans skrifter, hela det borgerliga Sveriges 1700-tal är där, med rubb och stubb, och om alla andra källor tröto, skulle ensamt hans verser kunna lära oss, hur denna medelklass lefde under den svenska rococon.
Men denna ständiga närvaro i Bellmans själ af svenska föreställningar och svenskt lif är det, som åstadkommit den genuint nationella karakter allt erhåller i hans hand.
I detta hänseende kan ingen af våra skalder jämföras med honom.
Det finns ej ett motiv af hur främmande eller kosmopolitisk art som helst, som ej hos honom ser ut att hafva spirat ur inhemsk mark, att vara så specifikt svenskt, som de för vår flora mest egendomliga växterna.
Tag den af alla kända Opp Amaryllis!
Det är en gryningssång, som skalden kastar in genom rutan som en bukett af morgonens nyss utslagna blommor för att väcka sin lilla sjusofverska till en lycklig sommardag.
Intet tema är vanligare i lyriken än detta allt sedan Horatius – mången har också behandlat det djupare och större än Bellman, men ingen så litet konventionelt.
Han ensam åstadkommer något alldeles egenartadt, familjärt, nationelt.
Hos alla andra skalder gå de älskande ut till en skog eller äng i allmänhet, eller fara ut på något abstrakt vatten.
Hos Bellman heter det:
Låt oss fara till det lilla grundet
eller dit bort till det gröna sundet.
Situationen är klar.
Det hela har nästan en lokal bestämdhet.
Amaryllis sofver i en fiskarhydda vid Mälaren, och skalden står på båtbryggan bland fiskdonen med solen öfver sig och den blå fjärden glittrande bakom sig ...
Bjärtast framträder den svenska omgestaltning, Bellman omedvetet gifver allt han rör vid, i hans bibliska parodier.