Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att ett sådant djup skulle hafva hittills helt och hållet saknats är ett ogrundådt påstående, men användes gärna af dem som icke kunna inse, att den lätta och behagliga formen mycket väl kan vara omhölje för ett kärnfullt innehåll.
Därmed må ej vara sagdt, att icke fransk dramatik skulle vinna på att göras kärnfullare än förut Men hvar, utom lyckligtvis i den nordiska, synnerligen i den norska nutidsdramatiken, finner man något som går upp mot den franska?
Tysklands gör det icke på långt när, ej heller Italiens, och om England i våra dagar löner det ej mödan att tala.
Om öfriga lands känna vi nästan intet.
Det förnämsta af de franska styckena som under spelårets tre första månader uppförts på Dramatiska teatern är » Modema vinglare », öfversättning af Emile Augiers » Les effron-tés », hvilket för tjugutre år sedan väckte så mycket uppseende i Paris och för öfiigt i Europa samt spelades med stor fram-gång på Edvard Stjemströms teater i Stockholm, för den scenen öfversatt af Lovisa Granberg, nu enkefru Stjemström.
Det var i Frankrike en riktig brandfackla och anklagades för att angripa pressen, medelklassen och hela det ur franska revolutionen framgångna samhället.
Och nu förefaller det tämligen späkt.
Hvad som då var nytt och smakade af omstörtningsanda är nu redan gammalt och långt ifrån revolutionärt.
De dialoger öfver allmänna samhällsfrågor, som fylla större delen af första och tredje akterna och för ett par årtionden sedan eldade så många sinnen, äro nu mycket tama och hvardagliga, tycker man, och man nästan förvånar eig öfver, att det stycket kunnat åstadkomma så mycken oro.
Huru mycket starkare revolutionärt få vi icke nu höra från scenen!
Men tjugu år härefter säges kanske det samma om Ibsens och Björnsons teaterstycken, och man kan då icke begripa, att de en gång kommit så mycket buller å stad.
Tiderna ändras, och vi med dem, det är hela saken, och.
framåt går det, de rörelsefruktande stillaståndsmännen må säga livad de vilja, och de mörkhågade pessimisterna må aldrig så mycket predika nödvändigheten af verldens tillin-tetgörelse.
Om framställningen af » Moderna vinglare » under det tiotal gånger stycket i år gifvits skulle jag gärna vilja yttra ett och annat, i allmänhet till denna framställnings beröm, men jag har så mycket annat att vidröra i detta häfte och måste derför afstå från den önskans tillfredsställande.
Jag kan dock icke underlåta att uttrycka gamla teatervänners glädje öfver att återse gamla bekanta, såsom hr Hartmans Henri, hr Fredriksons Vernouillet och hr Lagerqvists Giboyer, lika goda nu som för sjutton år sedan, då stycket också spelades på samma scen.
Det ser ut, som skulle Henri icke hafva åldrats det ringaste på dessa år.
Någon som icke minnes hr Fredrikson från den tiden har nu uttryckt sin belåtenhet med att se, det nämde skådespelare också kan utföra karaktersroiler.
Det låter besynnerligt för oss andra som varit med litet längre och veta hvad hr Fredrikson verkligen förmår, önskligt vore, att icke den från visst håll visade obenägenheten för fransk ' dramatik också medförde orättvisa mot en af denna dramatiks förnämsta tolkare på vår scen.
Hr Lagerqvists Giboyer är en intressant framställning.
Däruti spåras intet tecken till återgång i skådespelarens ko-miska kraft, snarare kanske tvärtom, något som man för öfrigt har tillfälle att se och glädja sig åt i flera andra af hans senaste roller.
Den benägenhet för öfverdrift han ej sällan förut visat ser man nu just icke mycket till, utan att styrkan iidit af ett mera konstnärligt jämnmått.
öfriga franska stycken på Dramatiska teatern under de sist förflutna tre månaderna äro » Herr Derblays giftermål », &gt;Ett grått hårstrå », » Fjärilsfebem », » De onyttiga », » Resan utför », och » När damerna föra krig », alla mer eller mindre gamla, men som allmänheten gärna återser.
Af nordiska stycken har det redan nämda » En skandal » och dess författares * Surrogat » samt J. Lehmanns » Sista hvarfvet » tillhört den danska dramatiken.
Den norska har under böljan af spelåret icke varit företrädd, men Ibsens » Vildanden » väntas nu.
» Surrogat » är ett från förra året kändt och omtyckt arbete, och om » En skandal » Jiar jag redan i en daglig tidning yttrat mig tämligen fullständigt.
Det är ett stycke som sannolitt kommer att kunna spelas då och då under längre tid.
» Sista hvarfvet » har med«hr Fredrikson och fröken Ahlanders goda framställning gjort lycka.
Det är ett ganska kvickt, men alt för tillspetsadt och ej fullt naturligt konversationsstycke, förträffligt öfversatt af hr Fredrikson.
Bland de svenska styckena ha » En räddande engel » af fru Edgren och » Mellan bjudningarna » af Frans Hedberg uppförts de flesta gångerna och ses ännu med lika stort nöje, väl både för styckenas egen skull och för fru Hartmans, goda naturliga förmåga att vinna åskådames bifall.
Nämda skådespelerska är en högst ursprungsfrisk företeelse på * scenen, något egendomligt sitt slag och förtjänar onekligen alla de handklappningar och framropningar som egnas henne.
Det skall varda intressant att för den som detta förunnas i en
framtid se hvartåt hon utvecklar sig.
At subrettroller, skulle man nu ha anledning att tro, men det området är nästan helt och hållet öfvergifvet i nutidskomedien och varder väl knapt åter upptaget.
Fru Hartman måste därför utveckla sig åt annat häll, och ej behöfver man oroa sig öfver hennes framtid på scenen, om denna också ' icke ännu kan klart förutses.
Hvad man däremot i den unga skådespelerskans och vår sceniska konsts intresse måste imdanbedja sig är att få se henne i sådana roller som Louise i » En séance », ty så
* obetydlig den rollen än är, kan den dock gifva anledning till en missriktning, åtminstone till ett stillastående, att ejsäga en tillbakagång för den unga, talangfulla skådespelerskan.
Det är bland härvarande teatervänner kändt, att ett annat inhemskt, litet originalstycke, hvari förf.
tänkt att fru Hartman skulle ha en roll, icke mottagits till spelning just på den grimd, att rollen skulle verka en tillbakagång i hennes konstnärsutveckling, något som den hvilken haft tillfälle att taga kännedom om i fråga varande originalstycke finner högst besynnerligt och ännu besynnerligare, då man ser, att den ofvan nämda rollen i » En séance » icke ansetts vådlig för samma utveckling.
» En séance » är en obetydlighet som mycket roat åskådarna, men egentligen icke värd att uppföras på den kgl.
scenen, och det är icke till den goda smakens främjande som det stycket tillskansar sig bifall.
Fru Agrells interiör » Räddad! » är bland de stycken som aldrig borde lemna spellistan.
Det har Qckså nu åter upptagits och gjort samma djupa intryck, som då det först uppfördes.
Det spelas fortfarande af sina ursprungliga framställ are, och fruame Dorsch-Bosm och Swartz samt hrr Tkeger-ström, Tömquist och A. Örtengren visa sig alla från sina bästa sidor.
Skada är, att samma författarinnas » Dömd » icke kunnat uppföras under böijan af detta spelår, enär fröken Björkegren varit frånvarande, men stycket upptages sannolikt efter denna skådespelerskas återkomst.
Hr Harald Molanders » Vårflod » har också åter upptagits, och därmed torde listan öfver d© svenska originalstyckena på Dramatiska teatern under de tre månaderna vara full.
Om jag tillägger, att Runebergs » Kan ej » uppförts en gång, och det italienska stycket » En brist i uppfostran » tre gånger — med lyckad debut af fröken Reis
— samt att » Målaren och modellerna » och » Nurnbergerdockan » låtit höra af sig på äfven Dramatiska teatern, är, skulle jag tro, hela spellistan genomgången.
Ännu återstår dock mycket att säga om åtskilliga förhållanden vid denna teater, men jag nödgas uppskjuta det till en kommande månad.
Under det de kgl.
teatrame nu mer arbeta under jämförelsevis trygg tillvaro, tycks Nya teatern ej häller frukta för sin framtid, fastän han har endast allmänhetens bevågenhet att lita sig till.
Förhållandena vid denna teater äro i det hela oförändrade sedan förra spelåret, om man undantager tillkomsten af några nya krafter och främst bland dem hr Hillberg, bättre än någonsin förr, en i sanning utmärkt skådespelare, samt fru Ulff som öfvergifvit den kgl.
scenenoeh såsom Rosalinda i Shakspeares » Som ni behagar » samt i titelrollen af Schillers » Jungfrun från Orléans » visat, att hon fortfarande ar den samma, icke så varm just i sin framställning, men i allmänhet » korrekt », om man uhdantager en och annan gammal synd mot den rätta tonvigten, samt ännu ganska ungdomlig, i Rosalinda till och med liiligare än förr.
Bland öfriga nyvunna krafter är den unge, begåfvade skådespelsförfattaren Harald Molander, hvilken nu biträder hr Josephson i » régien ».
Ben rikhaltiga spellistan har, såsom vanligt, varit ganska blandad — Shakspeare, Strindberg, Hertz, Daudet, Offenbach, Millöcker, George Sand, Edvard Brändes — oupphörligt nya stycken, grundliga repetitioner dag och natt, till och med ända till gryningen af den dag, då första föreställningen skall ega rum, strängt arbete, höga anspråk på skådespelames krafter, mycket ltf och intresse, friska ansatser och inga omöjligheter — med ett ord: Ludvig Josephson!
Det är Nya teatern under de sist förflutna månaderna, liksom under förra spelåret och alla föregående, sedan denna skådebana Öfvertogs af hrr Josephson och Holmqvist, ty hr Holmqvist får naturligtvis icke glömmas.
Han sköter operetten och ekonomien och gör öfrigt glada gubbar på scenen.
Ja, det är en lifaktig teater, det är visst.
Största antalet af föreställningar har » Lycko-Pehrs resa » haft, hvartill särskilda, icke dramatiska omständigheter visserligen bidragit, men stycket varder dock ej så lätt gammalt.
Så ser det åtminstone nu ut, men det samma sades om » Amors genistreck », Henrik Hertz ’ komedi, då den 1861 ' första gången uppfördes på då varande Mindre teatern.
Stycket förklarades, enligt hvad man finner i en istockholmstidning, vara af den jevigt ungdomliga art, öfver hvilken tiden icke har någon makt. » Och nu tycker man, att dessa » genistreck », hvilka för öfrigt äro vida skilda från August Strindbergs Lycko-Pehrs-dramatik, äro ofantligt föråldrade.
Något därtill torde väl äfven hafva bidragit, att stycket på Nya teatern nu icke fick just någon god framställning.
Atergifvandet af detta stycke visar, att ej ens en s^ omsorgsfull inöftring, som meddelas af en bland de insigtsfullaste, kraftigaste och mest uthållige af alla teaterdirektörer, är alltid tillfyllestgörande, hvilken omständighet gifver ytterligare stöd åt yrkande på en verklig teaterelevskola i förbindelse med konservatoriet, ej blott ound-riklig för de kgl.
scenerna, utan också af stor nytta för enskilda teatrar, något hvarom den som skrifver dettamånga gånger yttrat sig och hvartill han nog torde fä tillfälle att återkomma.
Det mest betydande af nva stycken på Nva teatern
» _ v * ■ A v
under hösten är onekligen Edvard Brandes skådespel » Ett besöb », hvilket hör till det bästa som någonsin uppförts på våra skådebanor, tilltalande icke blott genom ämnet, hvilket flera gånger under senare tid, om ock med olika vändningar, utgjort föremål för nordisk dramatik och nära sammanhänger med den stora kvinnofrågan, utan ock genom det verkliga mästerskap i dramatiskt afseende som förf.
visar.
Värdigt styckets stora förtjänster är äfven hr Hillbergs utförande af en mycket osympatisk figur.
» Han är så förskräckligt rå », sade någon om skådespelaren i Repholts roll.
Det är ett beröm, om ock framkommet på omvägar, ty så och icke annorlunda skall rollen uppfattas, sädan är karaktären och på det sättet måste den ‘ framställas på scenen.
Det är just råheten hos denne samvetslöse fruntimmersjägare spm måste framhållas.
Hr Hillberg gör det utan öfverdrift, men fullt betecknande, icke i sitt yttre, men på det sätt hvarmed han lägger sina åsigter i dagen.
I två andra roller har samme konstnär efter sin återkomst till Nya teatern visat sin stora förmåga.
I den enfe af dem, Gerdt Bokpräntares i » Mäster Olof », har man förut haft tillfälle att beundra honom; i Remys i George Sands intressanta skådespel » Claudie » har han visat sig första gången och åt en gammal fattig hedersman förlänat så mycket tilldragande, att man måste förvåna sig öfver, att stycket icke kunnat gifvas mer än några få gånger.
Allmänhetens tycke är stundom ganska nyckfullt.
Dä » Claudie » icke kan spelas mer än ett par eller tre gånger, rusar » Ninische » öfver tiljorna tio aftnar, ocli » Tiggarstudenten » föga mindre.
Sannolikt kommer » Madame Favart » att också upplefva en lång följd af föreställningar.
En stor andel i operetternas lyckliga framgång på Nya teatern har onekligen fru Östberg, en sångerska som få och en, om ock ej alltid så fin, dock ständigt genom sin friska uppfattning och kraftiga otvungenhet utmärkt skådespelerska.
Fru Östberg i operetten • och hr Hillberg j. skådespelet äro stora krafter vid en enskild teater och kanske ensamma i stånd att göra den omtyckt hos allmänheten.
Men Nya teatern har lyckligtvis äfven andra, om ock ej fullt så betydande konstnärer, t. ex. hr Engclbrecht och fru Htvasser-EngelbrecJd, af hvilka den senare nu på ett högst angenämt sätt.
öfver-raskat teatervännerna genom utförandet af titelrollen iojungfrun från Orléans », i hvilken hon inlägger en värme som man icke tilltrott henne.
Vanligtvis förefaller hon något kall och stel, stundom nästan färglös i sin framställning, men i det schillerska sorgespelet har hon visat sin förmåga i god färgbehandling.
Efter detta prof på värme och lif bör man kunna återvända till de förhoppningar, man ansåg sig ha rätt att hysa, då skådespelerskan i mycket unga år först uppträdde på den kgl.
scenen.
Om öfriga förhoppningar vid Nya teatern torde jag få tillfälle att yttra något en annan gång.
Södra teatern visar mycken verksamhet och aktnings-värda sträfvanden, äfven om man har anledning att önska, det operetten just icke måtte där inrymmas så stor plats, ty i vanliga fall räcka teaterns krafter icke till i det afseendet.
Det är snarare bättre att spela sådana stycken som » Familjen.
Petterssons husläkare », så fattigt det än må vara ur en dramatisk synpunkt Men det ställer icke så höga fordringar på teaterns tillgångar och det roar allmänheten.
Om det också icke höjer den goda smaken, innehåller det likväl ingenting af förderfligt inflytande.
Södra teatern fortfar att gifva det på Djurgårdsteatern under sistliden sommar med så stor framgång uppförda folklustspelet » Rospiggarne », hvilket uppföres af samma skådespelare, med undantag af att hr G. Bergström öfvertagit hr Nymans i sitt slag utmärkta skapelse, * f. d. gardisten Hulting, och däråt förlänar all den godmodiga komik som är hr Bergströms utmärkande kännetecken.
Något bestämdt företräde hos den ene eller den andra af dessa två skådespelare i rollens utförande torde ej kunna upptäckas.
Framställningen är för öfrigt aktningsvärd alt igenom, och man måste fortfarande skänka sitt bifall åt hr Wagners storbåtsskeppare, hr Nilssons hemmansegare, hr Lindströms länsman, fru Rundbergs bondflicka, fröken Malmgrens stockholmsj ungfru och hr Kellbergs besättningskarl och alla de andra, kan man * säga.
Det är en synnerligt god sammanhållning i det hela.
Hr Åbjömsons utsvultne länsmans-skrifvare är onekligen lustig, men dock alt för mycket vrängbild för att kunna göra fullgod verkan.
Samme skådespelares schåare i första akten är otvifvelaktigt en mycket bättre verklighetsbild och gör jämte hr Rddeströms andre schåare ett på sitt sätt förträffligt intryck.
Sist nämde skådespelares fiskare i tredje akten är en rätt god framställning.
Om sjelfva » folklustspelet » är i dramatiskt afeeende ej
• mycket att säga.
Det tål icke att ' jämföras med HolgerDrachmanns » Strandbybor », men är likväl i och för sig en frisk bild ur en del af vårt skärgårdslif och fritt från hvarje falskt ' utsmyckande.
Man måste beundra Frans Hedberg, styckets författare, hvilken efter att hafva skapat eller anordnat och tillämpat ett rent of ofantligt antal teaterstycken, efter att hafva varit nära att nöta ut sig under mångårigt släp som intendent vid Stora teatern och därmed förenade obehagligheter, t. ex. lång och skarp polemik med tidningarnas teateranmälare, i hvilken också jag haft min andel, efter att hafva som egen teaterdirektör ökat sina mödor och besvär och därpå äfven gjort ekonomisk förlust, efter att, med få ord sagdt, hafva utstått mer än de flesta andra författare och teaterledare, likväl ännu, vid några och femtio år, har sin kraft ej blott oförsvagad, utan till och med hurtigare, friskare och mer än någonsin färdig att våga nya slag.
Det är sådana författare som Södra teatern behöfver.
Med dem och sin goda skådespelarpersonal kan den teatern uträtta ej så litet, synnerligen under en så sakförståndig ledning, som den f. n. äger.Efter oväder och munväder.
Politifik återblick Tid årsskiftet.
Af Albert Seberg.
- » Om adeln, och presterna träda till baka, så komma kanske bönderna att flyta ofvanpå, och de ha så tjock hud alt ingenting biter på dem. »
Denna fingerade klagan i en komedi, hvars handling sammanfaller med representationsfrågans afgörande, har under halftannat årtionde varit ett ständigt återkommande tema för alla dem, som med missnöje sett förutsägelsen om » böndernas » öfvertag delvis gå i fullbordan.
Då landtniannapartiet bildades, möttes det med fiendskap eller misstroende af nästan hela pressen, såväl den konservativa som den liberala och den radikala.
Men efter hand som partiet visade demokratiska anlag, förvandlades motviljan i vänskap hos den del af tidningame och allmänheten, som i ståndsskilnadens upphävande såg böljan till en hel rad af politiska, sociala och ekonomiska reformer.
Omvändt blef förhållandet med alla dem som af princip voro konservativa eller åtminstone uppfattade liberalismen efter en måttstock, som ej passade in på » jordbrukareintresset ».
För dessa blef det en hufvudsaklig uppgift, i bhst på någon bättre, att af all makt bekämpa det uppväxande partiets sträfvanden och företag.
Det blef dock ett ganska fruktlöst arbete, ty landtmännen lefde i traditioner och voro föga mottagliga för literära råd eller varningar.
Qvickheten uträttade lika litet som grundligheten
mot sinnen, som voro stålsatta af århundradens undertrvckta
l %■
folktankar.
Förgäfves kastade sig städernas ypperste representanter i striden mot plutoner, som svarade med » folkvilja » och röstsedlar.
Förgäfves spetsades den ena pennan efterden andra på » hudar », som visade sig vara ogenomträngliga för dylika vapen.
Brumkören i den konservativa stockholmspressen uträttade lika litet som de pikanta historiettema i en känd korrespondents riksdagskaleidoskop.
Icke ens då andra begåfvade artister tecknade hela album fulla med partiledarnes » silhuetter » spordes deraf något inflytande på landtmann apartiets hållning.
Men, som en grekisk fältherre brukade.
säga, » då lejonhuden ej räcker till får man tagå till räfskinnet ».
Bet fanns ett medel, som var temligen oförsökt och som dock alltid är förmånligt gentemot öfverlägsna motståndare.
Med förenad styrka var landtmann apartiet oåtkomligt uppifrån lika väl som nerifrån, från högra sidan lika väl som från venstra.
Annat skulle det bli, om man lyckades ställa till ett inbördeskrig både inom partiet och bland dess valmän.
Redan länge hade spårats en viss antagonism mellan ombuden för olika provinser.
Östgötarne betraktades ännu för.ett tiotal år sedan ganska misstroget af det öfriga landtmann apartiet Norrlänningar och sydsvenskar hade städse ett otaldt ord med hvarandra, dä jemvägsfrågor stodo på dagordningen.
Hittills hade likväl ingen tänkt pä att sätta provinsmotsatserna i system.
Eller om någon tänkt derpå, voro de krafter, som verkade till sammanhållning allt för pfvervägande.
Men krafterna åldrades, afnöttes eller bortföllo, och nu ansågs tiden för det stora intrigspelet vara inne.
Uppslaget gafs, som bekant, af valen till särskilda utskottet vid 1883 års riksdag.
Under natten till den 6 februari föddes den tvillinggrupp, som skulle kasta de gamle » ledarne » ur sadeln och slå hela partiet med blindhet, så att den ene ledamoten icke skulle känna igen den andre.
Åt ena sidan hr Abraham Rundbäck med hela den del af gamla » intelligensen », som till hvad pris som helst ville hindra att * något uträttades på grundvalen af de framlagda regeringsförsla-gen.
Åt andra sidan hr Jöns Rundbäck, en af landtmannapartiets Stiftande bröder, hvilken nu skulle, likasom monsieur Thiers, försöka det konststycket att intaga deri stad han sjelf varit med om att befasta.
Ben med beundransvärd klokhet planlagda kombinationen lyckades i sin första uppgift.
Be k. förslagen förkar stades; ministéren Posse afgick och svenska folket fick betala bortåt 3 millioner i krigsomkostnader till byggande af ett pansarfartyg, höjdt anslag till Karlsborgs fästning o / s.
Fälttågets andra del blef valkampanjen år 1884.
Man böljade med att i tidningar och broschyrer utmåla landt-mannapartiet såsom ett » skåneparti » och dess medlemmar såsom » skåningarnes » hjelpare eller Renare.
Man gräfde npp 1883 års arméförslag med vämepligt och allt och förklarade det för en skånsk-preussisk junkerprodukt, som » bröderna Rundbäck » och första kammaren lyckligen befriat oss från.
Man tröskade i östgötarne, att de genom nämnda förslag skulle ha mist sina augmentsräntor, i smålänningarne, att hvar flerde bondson skuile blifvit knekt, i uppsvearne, att de skulle ruinerats på soldatlegor, och i norrlänningarne, att de aldrig skulle fått i hop det rekrytantal som » skåningarne » velat affordra dem.
Anonyma angifvare lemnade godhets-fullt nppgifter på de gamle riksdagsmän, som fångats i det skånska » spindelnätet ».
Ett korrespondentbolag höll öppen taffel för en mängd landsortstidningar, af hväka många dittills aldrig haft en politisk artikel i sina spalter.
Här skildrades i kraftiga drag huru eländigt det gamla flertalet i andra kammaren skött sig, hvilka förluster jordbrukame lidit på dess politik och hvilken herrlighet som väntade * dem, i fall den lilla oppositionsgruppen finge öfverhanden.
Ett » nytt landtmannaparti » skulle då uppstå ur det förras aska, ett parti, som redan hade ett program, påminnande om ikejsarens nye kläder », ett parti som lofvade med en fras hvad det tog igen med en annan, ett parti som hade sin gudomlighet: indelningsverket, och sin djefvul: den » värfvade » stammen.
Åtskilligt af detta läste allmogen, som numera är ganska läskunnig, och hvad den icke fick läsa det fick den höra på den mängd folk- och valmöten, som under sommaren höllos rundt kring landet.
Brukspatroner och kyrkoherdar, kronofogdar och häradshöfdingar, allt hvad bygderna egde upplyst och intelligent, deltogo i dessa folkets små riksdagar.
De, som länge hållit sig tillbaka eller ansett all inverkan på
# hemmansegame vara spild möda, de hade nu funnit den trollformel, hvarmed de skulle fa berget att öppna sig.
De upprepade och varierade den inlärda lexan, det gamla landt-mannapartiets oduglighet, några i ren välmening, andra af beräkning.
Till dem sällade sig ofta de gamla riksdagsmännens motståndare bland allmogen, hvilka så länge » legat under i debatten » men nu helt plötsligt funno sig rika på både argument och bundsförvandter.
Alla hade med ens fått så mycket att säga, att tio års riksdagsprotokoll knappast skulle rymma deras tankar.
Alla voro de eniga om att » den gamle » måste bort och hans plats intagas af en som » gillade mötets resolutioner. » Och det fanns ingen brist på så beskaffade kandidater.
TVertom föreslogos de vanligen till så stort antal, att alla blefvo förbryllade — utom de » upplysta ».
Då 1884 års valmän samlades vid urnorna, voro de således väl preparerade att afkasta det ok, som landtmanna-partiets flertal förmenats vilja pålägga dem.
I några län väntades, att valmännen skulle göra rent hus, vare sig emedan » de gamle » hefunnos för gamla eller af.
andra orsaker.
Från flera håll omtalades, att de nuvarande ombuden undanbedt sig återval och på många ställen syntes det stora antalet kandidater och sprängkandidater göra utgången oviss.
Med - mer än vanlig spänning motsågos resultaten af valen, särskildt i de provinser der agitationen varit lifligast
Efter det öfverslag, som nu kan göras, befinnes det, att af landsbygdens representanter i Andra kammaren ha 89 blifvit återvalda, hvaremot 52 platser fått nya innehafvare och 3 sådana tillkommit i följd af ökad folkmängd.
Ett val, nemligen för en valkrets i Norrbottens län, är, då detta skrifves, ännu oafgjordt.