Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Arabellas ögon lyste en blixt af hänförelse, en ögonblicklig förklaring, som kanske visade henne sanningen af Astleys ord och verkade en öfversvallning af ren och mäktig kärlek, en glödande rodnad öfverhöljde hennes panna och kinder, men den försvann, den hastiga tjusningen vek undan, blodets varma vågor sjönko tillbaka, sansningen och det kalla förnuftet återkommo, den förnäma damen, modets och opinionens slaf var åter bragt till lydnad, hon sjönk bleknande ned emot soffkarmen och hviskade knappt hörbart:
— Aldrig, aldrig!
— Vi äro då skilda.
Är detta ert beslut, ert sista ord? — sade Astley med smärtsam och bitter förvåning.
Hon förde näsduken till sin fuktiga panna och sina torra och brinnande ögon med en jakande böjning på hufvudet, men yttrade icke ett ord.
Harm och förödmjukelse, smärta och saknad stredo i Astleys själ, han stod qvar en sekund, och, vändande sig om för att gå, sade han långsamt:
— Farväl då, mrs Fulton!
En våldsam konvulsif snyftning, utan tårar, ett slags halfqväfdt rop var Arabellas enda svar, hon tryckte den hopkramade näsduken hårdt emot sina läppar, liksom för att hindra dem att uttala en återkallelse, och sjönk halft vanmäktig ned emot kuddarne bakom henne, öfverväldigad af smärtan att för alltid hafva visat ifrån sig en sällhet, som hon i detta ögonblick skulle kunnat köpa med sitt lif, men icke med en ”mesallians”.
Dörrgardinen föll ned, Astley var försvunnen, och i samma ögonblick tittade kammarjungfrun in ifrån sängkammardörren på andra sidan och sade brådskande:
— Är ni här, mrs?
Man söker er, dansen skulle begynna, och lady Hamilton ber er komma genast.
Arabella reste sig upp, gick fram till spegeln, arrangerade sitt hår och uttrycket i sitt ansigte, som sqvallrade om den sinnesrörelse, hon nyss känt, jemkade schärpet omkring lifvet, fäste en blomma, som lossnat derifrån, och var nu åter i ordning för detta lysande skenlif, som hon föredragit framför kärlekens lycka, och hvarifrån hon deserterat några minuter.
Ja, endast tjugo minuter, ty nu slog den lilla bordstudsaren tolf; men dessa tjugo minuter innefattade likväl ett outplånligt minne i det enformiga, själlösa och negativa lif, som den arma, tillkonstlade qvinnan icke haft mod att afsäga sig.
Var väl detta minne blandadt med ånger?
Uppfattningen, åskådningssättet är så mångfaldigt och individuelt; Arabella tröstade sig med öfvertygelsen, att hon gjort ”hvad hon var skyldig sig sjelf och sitt anseende”; och om hon några dagar derefter fann, att hon misstagit sig äfven i detta afseende, så var detta en otur, ingenting annat.
— Lessley, du hade rätt.
Allt är slut, Arabella har afslagit min hand, — sade Astley kort och dystert, då kaptenen upphann honom i den nedra förstugan.
Men du har velat ega allt eller intet, och du skall bära din motgång som en man, hvilken snart har alla Englands vackra qvinnor att välja ibland, — sade Lessley småleende.
— Apropos, vi skiljas.
Jag får troligen icke tid att träffa dig mera innan min afresa, — tillade han, då Astley icke besvarade hans smickrande tröstegrunder, — ändtligen är mitt fartyg i ordning, jag reser i morgon till Ramsgate.
— Gud vet.
Så länge de fördömda fransmännen icke vilja taga räson, är intet lugn att vänta.
Jag hoppas att få helsa dig som lord Hawerfield, då vi råkas igen.
Lessley tryckte hans hand, och Astley kastade sig i vagnen, som väntade honom.
I mr Wehlers sällskap hade Alf imellertid i en skramlande hyrvagn farit genom Londons gator och passerat en labyrint af ruckliga hus och fabriker, ur hvilkas höga skorstenar en oupphörlig rök utströmmade, som sjönk ned och rullade ihop sig lik ofantliga bollar at ull, för att tjock och svart lägga sig öfver de smutsiga och fuktiga gränderna och gårdarne der i mellan.
Genom ett slags allé, vid yttersta kanten af en af förstäderna, der de högstammiga nyplanterade träden dels voro uttorkade, dels afbrutna, och hvaraf ganska få egde några liksom händelsevis tillkomna gröna löf, rullade vagnen fram på en djup och svart väg, som bestod af idel kolstybbe, ända fram till en gulmålad port, på hvilken en skjutlucka och en stor ringklocka funnos.
Wehler tittade ut, då vagnen stannade, och polismannen, mr Tipps, som suttit bredvid kusken, steg ur och ringde.
Ljudet af klockan framkallade ett annat, som liknade det af en flock kalkoner innanför porten, en hård stöt, som om någon fallit deremot, och några svordomar hördes, innan luckan ändtligen sköts undan, och ett stort rödt koppärrigt ansigte tittade fram, under det kacklet och bullret innanför fortforo.
— God dag Blake, — sade poliskonstapeln, förande fingrarne till sin hatt såsom ett slags helsning, — jag är nu här med de båda herrarne, som vilja se den der gamla qvinnan, ni vet.
Vill ni vara så god och släppa oss in?
— Jaså, är det ni, mr Tipps.
Det har då varit ett så fördömdt ringande här i dag, det är, som fan vore lös; vänta imellertid en smula, jag skall öppna strax, — sade portvakten vresigt och slog igen luckan.
En stöt emot porten, ett upprepadt buller och prat och derefter ett uthållet tjut som af en döende hund kommo Alf att rysa och mr Wehler att ruska på sig.
— Jag skall säga er, att sådana här ”asyler” äro ofta skådeplatsen för ohyggliga mysterier, — sade juristen mycket långsamt, på det att Alf skulle förstå honom, till svar på dennes frågande och oroliga blick.
I detsamma öppnades porten, och portvaktarens hela herkuliska och obehagliga figur, i full överensstämmelse med hans grofva och vedervärdiga ansigte syntes innanför.
— Hvad var det för oväsen och skrik här inne? — sade Wehler, i det han steg in, åtföljd af Alf och poliskonstapeln.
— Åh, här är väl sällan tyst, på ett sådant här ställe förstås, — svarade Blake grinande, — men nu var det en galen qvinna, som annars är mycket fredlig och from, och derför får gå lös och förrätta allehanda småsysslor, men så snart klockan ringer, blir hon alldeles vild; hon tror, att man kommer för att hemta henne härifrån, och hon måste alltid stängas in, så fort någon främmande kommer.
— Hvar är föreståndaren? — återtog Wehler, som såg sig omkring på den smutsiga och dystra gården, hvars höga murar voro mögliga och svartnade, och hvars alla hörn voro uppfylda af gamla sönderfallna tunnor, sophögar, trasor och skräp af alla slag.
— Föreståndaren är icke hemma, han har gått in till staden, men här kommer mrs Blake, min hustru, som är första vaktqvinnan, och hon skall kunna gifva er besked om den ni söker.
En stor och axelbred qvinna, föga behagligare än hennes man, och med en uppsyn som tycktes kunna förjaga den skymt af vett och förstånd, som ännu fanns qvar hos hennes patienter, kom emot dem.
Hon höll en nyckelknippa i ena handen, en rotting under armen och en lykta i den andra handen.
Mannen sade henne de främmandes önskan, och hennes surmulna och argsinta utseende uppklarnade endast helt obetydligt, då Wehler stack ett silfvermynt i hennes hand och bad henne föra dem till den qvinna, hvarom Tipps talat.
— Det var nummer elfva, tror jag, i vestra korridoren, eller huru?
— Ja, jag tror, jag vill minnas det, hon hade visst det numret, — sade Tipps, men ryggade i detsamma baklänges, ty en skur af söndersmulad halm och små trasor föll öfver hans hufvud, på samma gång ett ohyggligt grinande ansigte syntes innanför gallret af en glugg i väggen uppöfver honom, och ett gällt och hemskt skratt skallade derifrån.
Mrs Blake skakade sin rotting hotande emot gluggen, och den otrefliga synen försvann, men efterföljdes af ett mummel och tjut ifrån andra ändan af den långa mörka gången, som liknade det man hör i ett menageri, och Alf var rätt glad, då hon förde dem öfver gården till andra sidan af den långa bygnaden och in i en annan förstuga.
Ehuru det ännu knappt var skymning utanför, herrskade likväl ett fullkomligt mörker här inne, och lyktan, som vaktqvinnan bar, var alldeles nödvändig, men dess svaga ljus hindrade likväl icke Alf att nära nog stupa omkull öfver en fånig gosse, med krokiga ben och långa armar, som satt inkrupen vid väggen i mörkret och, mumlande några obegripliga ord, sträckte sig fram och lade några små stenar i Alfs hand, under det han med ett förvirradt leende höll upp sin egen.
Den unge läkaren, hvars nerver ännu voro temligen litet härdade, lade hastigt en slant deri och skyndade sig för att följa ljusskimret framför honom, som i detsamma skymdes bort af mrs Blakes korta och tjocka yllekjol, då hon nedsatte lyktan på golfvet och tog en nyckel ifrån sin knippa för att öppna dörren, framför hvilken hon stannat.
I detsamma trippade en liten karl, klädd i en ljusbrun rock, en ljusbrun kortklippt peruk, stora runda glasögon, ett ofantligt krås och ett spanskt rör under armen, fram ifrån en sidogäng.
Han gjorde en ståtlig och affekterad bugning framför hr Wehler och frågade artigt, om han på något sätt kunde vara till tjenst.
— Det är mr Young, han är egentligen barberare och har hatt en fältskärs- och rakstuga förut, — sade poliskonstapeln såsom ett slags presentation, hvilken likväl icke fullt tycktes vara i den lilla mannens smak, ty han drog upp sina ögonbryn till en rättutstående tofs och sade hastigt afbrytande:
— Jag är tjenstförrättande läkare här vid hospitalet och skall med nöje visa herrarne denna vackra inrättning till lidande medmenniskors bästa.
Jag förmodar, att herrarne vilja bese stället, och det är också mycket interessant att se, hvad välgörenheten och menniskokärleken åstadkommit.
Denna asyl, som likväl i elegans och komfort ännu lemnar mycket öfrigt att önska, är helt och hållet beroende af barmhertigheten.
Patienterna intagas här utan afgift, utan den minsta betalning och ega likväl allt hvad de i sin beklagansvärda ställning kunna önska ...
Se så, gå din väg, Kitty, jag har sagt dig hundra gånger, att snus icke botar kolik, — tillade han, afbrytande sitt högtidliga och öfverlästa tal och vändande sig förargad till en liten qvinna, som under oupphörliga djupa nigningar följt honom och nickande med ett stort hufvud, hvars afstubbade borstiga hår stod rätt i vädret, framsträckte en mager och knotig hand.
— Hon beklagar sig öfver en beständig kolik och tigger jemt snus för att bota den med; det är ett högst envist och inskränkt subjekt.
Ja, det kan verkligen tyckas, att befattningen vid ett sådant här ställe icke skulle vara angenäm, och den har också sina ledsamheter, och jag sköter derför mitt kall mera såsom en menniskovän än för den lilla förtjenstens skull, som sannerligen är obetydlig, högst obetydlig.
— Ja, det der bryr herrarne sig visst icke om, de hafva icke kommit för att se inrättningen, utan för att få reda på en af dårarne här, den der qvinnan, som fördes hit för ett par månader sedan och hvars namn vi icke känna, — sade mrs Blake snäsigt, under det hon letade efter nyckelhålet på dörren och ändtligen öppnade.
— Jaså, kanhända någon slägting eller bekant, ett mycket hyggligt fruntimmer, vill jag minnas, som genast ingaf mig det ömmaste interesse.
Hon är icke våldsam eller oregerlig, bara man lemnar henne frihet att följa sin lilla svaghet att visa sig utan kläder.
Hon är ännu ung och man kan visserligen finna det mindre passande, men på ett sådant här ställe.
— Åh nej, det är icke den jag menar, — afbröt vaktqvinnan med en föraktlig fnysning och stötte upp dörren med armbågen, sedan hon återtagit lyktan.
— Hm, intet det!
Ah, jag vet, det är en åldrig patient, bräckt och bruten af husliga olyckor förmodligen? — fortfor doktorn, som alls icke tycktes blifva stött af mrs Blakes synbara missaktning och som, svängande sig rundt omkring för att freda sina fickor för den fåniga qvinnans begär efter hans snusnosa, med sina rörelser och gester framstälde en besynnerlig kontrast till sitt cirklade och högtidliga språk.
— Skaffa oss ljus, Tipps, — sade Wehler, som steg inom dörren och fåfängt försökte att vid den lilla smutsiga hornlyktans sken kunna se in i rummet.
Mrs Blake öppnade lyktan, putsade ljuset med fingrarne och mumlade något åt Tipps om att i köket fanns ljus, i fall han ville hemta det och höjde sedan sin lykta, som nu spred sitt bleka och osäkra ljus öfver de smutsiga nakna kalkväggarna i ett litet rum, der ingenting utom ett väggfast bord och en brits med halm fanns att skåda.
— Elfva, sofver ni?
Efter som vi icke veta hvad hon heter eller hvem hon är, så kalla vi henne efter numret på hennes dörr, — sade mrs Blake, som lyste öfver britsen, der en oformlig hög af smutsiga trasor låg, hvarunder man hade svårt att ana en menniskovarelse.
— Åh, kors, jag tror hon är död! — tillade vaktqvinna likgiltigt, då hon dragit undan det grofva hårtäcket, och det blånade och vanstälda ansigtet af ett lik blef synligt derunder.
— Är hon död? — sade juristen häftigt och närmade sig sängen, under det doktorn beställsamt trängde sig fram, kastade täcket alldeles tillbaka och utropade med tragisk och deltagande hon:
— Ja, hon är verkligen död, redan stel och kall!
Visste ni icke detta, mrs Blake?
Bevara mig att låta en menniska dö utan min tillhjelp och biträde.
Hvad är detta för en försummelse?
När var ni inne hos henne sist?
Mrs Blake bevärdigade honom icke med något svar, utan vände sig om till juristen och sade muttrande:
— Ja, nu är hon död, som herrarne se.
Hvem kan nu få någon reda på hvem hon varit.
Hennes gamla kläder likna alla andra tiggares, och icke ett redigt eller sammanhängande ord har hon sagt alltsedan hon kom hit.
Hon var genast sjuk, det syntes, för hon åt just ingenting, och galningar äro annars glupska som vilddjur; men hvem kunde ändå tro, att hon skulle dö så hastigt; sådana här kräk bruka aldrig dö.
— Men har hon aldrig nämt något ord, hvaraf man kan sluta till hennes tankar, eller något namn, som kunde vägleda oss? — sade Wehler, hvars forskande blickar voro fästa på den döda.
— Nej, hon talade sällan; hon satt bara stilla, med hufvudet stödt i händerna och insvept i täcket och mumlade ibland: ”Samu, Samu”, men det var bara af vanvettet, för Samu betyder ingenting, som jag kan förstå.
Alf och Wehler sågo på hvarandra och vaktqvinnan fortfor:
— Strax hon kom hit var hon häftig och oregerlig en gång, då jag ömsade kläder på henne och tog ifrån henne en gammal börs, som hon bar om halsen, efter som jag trodde att den kunde innehålla något af värde, och dårar få icke behålla penningar eller dylikt, men då der icke fanns något som var värdt en skilling en gång, så fick hon behålla den och sedan var hon lugn.
— En börs, säger ni.
Har hon den qvar kanhända ännu?
— Ja, det tror jag visst.
Hon bar den ständigt på sig och var mycket rädd om den.
Hon trodde väl att hon hade penningar der, kan jag förstå, — sade mrs Blake och satte lyktan på bordet för att bättre kunna undersöka den döda, hvars brustna ögon stirrade öppna och hemska och hvars stela armar voro korslagda öfver bröstet.
— Ja, här är den mycket riktigt, — fortfor hon, lossande med ansträngning en liten smutsig skinnpung, som de styfva benrangellika fingrarne ännu omslöt, och upptagande en knif ur sin stora kjolsäck, afskar hon läderremmen, hvari den hängde omkring likets hals, och räckte den åt Wehler, som med ifriga och interesserade blickar följt hennes undersökning.
— Det är hon, det är utan tvifvel zigenerskan Hezra, som vi sökt, mr Stjerne, — sade denne, vändande sig till Alf och närmande sig bordet, der Tipps nu nedsatte ett afbrutet, drypande ljus i en smutsig messingsstake, hvarmed han återkommit.
Alf följde juristens undersökning med interesse och nyfikenhet, men uppfattade imellertid ovilkorligt den egendomliga eftekten af den scen han hade framför sig.
Den gigantiska vaktqvinnan med sitt hårda och grofva ansigte bredvid juristens bleka och intelligenta drag, den lilla doktorns nyfikna och dumma uppsyn, der han stod bredvid sträckande sig på tåspetsarne och med sin käppknapp, stor som en biljardboll, under sin breda isterhaka, den långa, smala polismannen, som med sina qvicka råttlika ögon liknade en vessla, detta vanstälda lik höljdt i smuts och trasor utmed väggen, och slutligen den fåniga qvinnan i bakgrunden, famlande med listig min efter doktorns rockskört och för hvilken hans snusdosa var summan och målet för alla begrepp och önskningar; hela denna grupp, sammanträngd inom den mörka ramen af det lilla rummets klibbiga väggar, upplyst af ljusskenet, som endast gjorde de kringståendes ansigten synliga och lemnade allt annat i djup skugga, liknade dem man ser återgifna på dessa gamla, nedsmutsade och obegripliga oljefärgstaflor, framdragna ur något skräprum, der de stått bortglömda under åratal och hvars betydelse man fåfängt söker utleta.
— Ja, mr Stjerne, vi hafva verkligen funnit henne; den döda der har icke kunnat vara någon annan än den förmenta lord Hawerfields mor, zigenerskan Hezra.
Se här, denna hopvikna papperslapp, det är den andra hälften af det intyg hon fått af lord
Percys kammartjenare för tjugofem år sedan; det finnes för öfrigt ingenting mer än det här gamla ärgiga spännet, vi skola imellertid medtaga alltsammans, — sade Wehler, som nedstoppade papperet och spännet i börsen igen, lade ett brefkuvert deromkring och förvarade de funna sakerna omsorgsfullt i sin bröstficka.
Hos Alf väckte dessa båda smutsiga och värdelösa reliker ifrån den arma qvinnans oroliga och torftiga lif en vemodig och besynnerlig känsla.
Hela uppträdet plågade honom, och den osunda luften i det trånga rummet förorsakade honom svindel, han skyndade ut i korridoren, under det den lilla doktorn uttömde sig i betydelsefulla försäkringar för juristen om den nitiska och ömma vård han egnat den döda.
I detsamma hördes ljudet af portklockan, och innan ännu mrs Blake hunnit stänga dörren, syntes tvenne personer komma in ifrån gården.
Det var portvakten, hvilken följde en främmande, i hvilken Alf, då han kom närmare, igenkände sin reskamrat, den stackars Meyerkopf, som ändtligen sluppit ur sin oförtjenta fångenskap.
— Ah, ni har då fått mitt bref, med underrättelsen om vår upptäckt; det var lyckligt att ni kom för att bekräfta densamma, — utropade Wehler vid hans åsyn, i det han sköt undan doktorn, som stod framför honom, öppnade dörren ånyo och, åtföljd af Alf, som tog ljuset ifrån Tipps, återvände in i det mörka likrummet.
Har ni sett henne, är det hon? — frågade den lille tysken ifrigt, sedan han helsat på Alf, hvilken icke träffat honom, sedan han i ett så bedröfligt skick lemnade värdshuset vid Aukwood.
— Ja, det tyckes icke vara något tvifvel, att denna qvinna, som nu ligger här död, verkligen varit den tyska zigenerskan vi sökt, ty vi hafva funnit hos henne skinnpungen och papperet, som Morris skrifvit, och till och med det lilla silfverspännet, hvarom ni talat, — sade advokaten helt och hållet ignorerande, att det var Meyerkopfs mor, hvarom han talade.
Denne syntes imellertid icke mycket upprörd, han nickade blott vid åsynen af de saker Wehler visade honom, närmade sig hastigt den döda och stannade utan någon synbar rysning öfver detta hemska och smärtsamma återfinnande, framför den eländiga bädd, der den döda hvilade.
Han lutade sig ned, granskande dessa oigenkänneliga drag, som en gång tillhört en ung och vacker qvinna, vek undan hennes gamla tröja och fäste sina blickar skarpt och länge på venstra sidan af hennes bröst, der några svartblå hieroglyfiska tecken voro tatuerade i den torra och skrumpna huden.
— Ja, det är hon, det är Hezra, jag igenkänner dessa bokstäfver, det är namnet Samu, hennes mans namn, som hon bar på bröstet, — sade Meyerkopf, görande några korstecken öfver den dödas ansigte, antingen såsom ett bevis på sin grekiskt-katolska tro eller såsom en gärd af sonlig ömhet, och vände sig sedan till mrs Blake för att öfverenskomma om en anständig begrafning.
Han upptog sin plånbok och vände ett par gånger på en fempundsnot, men finnande summan alltför stor, lemnade han henne slutligen några silfvermynt, hvilka hon, mumlande och troligen i beslut att aldrig använda för det afsedda ändamålet, mottog.
— Nåväl, allt är då klart, det var visserligen en otur att qvinnan skulle vara död, just då vi efter så långt sökande ändtligen finna henne, men man får i alla händelser vara nöjd att hafva funnit dessa bevis för vår sak, — sade Wehler belåten och gick ut åt korridoren, under det mrs
Blake med häftighet slog igen dörren till den lilla mörka cellen, som inneslöt qvarlefvorna af den arma varelse, hvars enda igenkänningstecken var det groteska och vilda beviset på hennes kärlek, namnet på hennes älskare, inbrändt öfver hennes hjerta.
— Astley, min vän, min bror! lord Astley Percival Hawerfield ville jag säga, tillåt mig att vara den förste som lyckönskar ers lordskap till den rang och rikedom, den lycka ni vunnit, er process är slut, edra rättigheter utom allt tvifvel, och domen ändtligen afkunnad i denna sak till er fördel! — utropade Alf Stjerne jublande, då han åtta dagar derefter inrusade i Astleys rum, kastande sin hatt på en stol och sig sjelf i vännens armar, för att under en tillgjord patos och skämtsamhet dölja sin verkliga rörelse.
En hastig rodnad flög öfver Astleys panna, hans ögon blixtrade och han öppnade läpparne för att svara, men rösten stockade sig i hans strupe, han kunde icke få fram ett ord.
Ändtligen var då målet vunnet, han var icke längre utan slägt och namn, han skulle omsider få återtaga det hem man beröfvat honom och den plats i samhället, hvartill han blifvit född.
Är domstolens session redan slutad?
Har man afkunnat sitt utslag, har Gibson segrat?
— Ja, han har vunnit en fullständig framgång, en ”succés pyramidale”, en seger, som jag tror glädjer honom lika mycket som dig.
Crawford är fullkomligt slagen, och denna sista scen, då Gibson framlade zigenerskans lilla börs och derur upptog den felande hälften af Morris intyg och fogade den tillsammans med den hälft man redan förut sett och sökt att dechiffrera, var verkligen af en effekt, som du icke kan föreställa dig.
Man säger, att engelsmännen äro tröga, högtidliga och flegmatiska, att ingenting kan bringa dem ur det sansade och affärsmessiga skick, som de anse passande, men om något skall vara i stånd att rubba denna likgiltighet och entusiasmera dem, så är det interesset för en rättegång; detta slags skådespel roar dem framför alla andra, deras lagar äro temligen bristfälliga, men hos intet folk i verlden äro rättsbegreppet och den moraliska känslan så stora och rena som hos engelsmännen, och deraf förmodar jag att deras lifliga deltagande för dylika saker härrör.
Då Gibson nu hopfogat dessa båda papperslappar, som fullkomligt passade tillsammans och fullständigt uppläste den förut helt och hållet gåtfulla skrifvelsen, blefvo sorlet och bifallsropen så högljudda och ihållande, att rättens förhandlingar måste afbrytas för en lång stund, och jag väntade nästan att få se den segerdruckna advokatens strålande panna bekransad med lager.
Aldrig har någon skådespelare på scenen blifvit mera applåderad, det enhälliga erkännandet, den allmänna meningen var tagen med storm, opinionens sorl rullade såsom en lavin genom salen, och din seger afkunnades under handklappningar och bravorop.
— Se här har jag nu en afskrift af dessa båda sammanlagda pappersbitar, en verklig ”Skutala”, hvars staf ändtligen är funnen och öfver hvars ena hälft Malkolm och jag uttömde oss i fåfänga gissningar, då jag hade hittat densamma.
Och Alf, som hade satt sig ned vid bordet, upptog ett papper och läste följande:
”Jag James Morris och jag Enrichetta Prateli intyga och försäkra, att vi båda af zigenerskan Hezra mottagit hennes barn, den tre månader gamla Paddy, för att söka utgifva honom för den lika gamla, olyckligt omkomna lord Astley Hawerfield, öfver hvars död vi båda äro otröstliga.
Detta göra vi för att bespara hans föräldrar stor sorg och oss sjelfva straff och olycka.
Aukwoodhouse den 12 juli 1786.”
Då Alf hade slutat, sköt han papperet, af hvilket läsaren förut känner ena hälften, till Astley, som satt bredvid honom.
Nya teckningar utur hvardagslifvet 5
STRID OCH FRID,
ELLER
NÅGRA SCENER I NORGE.
FÖRFATTARINNAN TILL «TECKNINGAR UR HVARDAGSLIFVET».
TRYCKT HOS L. J.
HJERTA.
Det gamla Norge.
«End flyver Oldtids Storm om Fjeldet Og Havet gaaer endnu paa Vagt, Og Skovens Susen, Fossevældet
Har ingen Tid til Taushed bragt Naturen är endnu densamme – – – »
»Guds skugga genomvandrar naturen.»
Linné.
Förr än någon sång af glädje eller af sorg blifvit uppsänd ur Norges dalar, förr än någon rök uppstigit ur dess hyddor, någon yxa fällt ett träd i dess skogar, förr än konung
Nor gick ut från Jotunhem för att söka sin bortröfvade syster och drog genom landet och gaf det sitt namn, ja, förr än någon Norrman var till, stod höga Dovre med Snöhättan inför Skaparens anlete.