Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu blef De Geer alldeles utom sig, höjde rösten och svarade: «Då jag är «törstig dricker jag vin, och deraf har jag tillräckligt «i mina egna källrar, och troligen lika fint, som «Eders Kongl.
Höghet«; hvarefter han sköt stolen från bordet och gick sina färde 113.
Kanske detta uppträde är signalen till ordens upplösning?«
– «Det tror jag icke.
Hertigen yttrade, sedan baron De Geer gått: att för hvarje riddarhusledamot, som blefve menedare mot det Heliga Försoningskorset, skulle han inkalla två af Börsens medlemmar.«
– (Springer upp från soffan) «Hvad skall det heta, min herr bror?....
Så att du tänker innästla dig med Stockholms borgerskap!....
Stor tack!....
Dina ordenssammankomster åsyfta att samla anhängare, kan jag förstå.
Jag skall vara betänkt på mot-utvägar .....
Nit och uppmärksamhet, min kära Badin, och din lycka är gjord.
Låt mig veta allt hvad som tilldrar sig i hertigens ordenssammankomster: allt, förstår du, och skyndsamt.
Låt ingenting slinta förbi dina öppna ögon och öron.
Du sätter värde på att befordras inom Frimureriet, jag vet det, och jag lofvar dig alla de grader, som der bero på min röst; afgifterna skall jag betala ur min egen handkassa.
– Är det sannt, att unga Horn och Reuterholm ofta äro inneslutne med hertigen i hans ordenskabinett?«
– «Ja, majestät.«
– «Sonen af Gustafsvän!
Jag visste hvad jag gjorde, då jag vägrade den gunstige herren att bära detta namn .....
Det är bra, Badin, det är rätt bra.
Kom igen, när du har något ytterligare att förtälja om de här förehafvanderna.
Så snart morianen aflägsnat sig, skyndade konungen att afsluta den ministeriella brefvexling, som skulle gå och gälla att vara chefens för de utrikes ärenderna.
Innan Gustaf lät förekalla och tillställde honom detta arbete, öfverlade han med sig sjelf, om han skulle meddela den plan, som just nu mognat till beslut, först åt Oxenstierna eller Schröderheim.
Konungen bestämde sig för den sednare, som efterskickades, medan den förre mottog och affärdades med de af Gustaf egenhändigt uppsatta koncepten.
När statssekreteraren Schröderheim kom, yttrade konungen:
– «Tiden är nu inne att fullborda något, hvarpå jag varit betänkt allt sedan mitt vistande i Frankrike första gången, men som jag uppskjutit hittills, för att låta de anlag växa till ryktbarhet, dem jag framdragit ur mörkret.
Saken tål ej längre uppskof.
Hertigen af Södermanland drager till sig allt hvad ordensvurm heter i mitt rike.
De bära offentligt hans färger.
Jag vill, att landets snillen skola bära konungens.
Det skall tvinga de andra att skämmas.
Med ett ord: jag stiftar en kongl. svensk akademi, i likhet med den franska.
En plats der skall bli högsta målet för snillets täflan, åtrå och hopp; det skall tillika utstaka den riktning, den bana, de hafva att gå, för att vinna framgång.
Snillen äro ofta hetsiga och förlöpa sig gerna.
Inbillningens öfverdrift förer dem på villostigar; men på detta sätt håller man dem i tygeln.
De blifva ett stöd åt konungadömet och konungarnes personlighet; i annat fall äro de för evigt uteslutne från de sansades lysande lott och af dem skydda, som vore de behäftade med spetälska.
Det kan icke fela, att ju sådant skall bli en sporre att välja den rätta kosan, en skräckbild vid början af kittslighetens väg.
– Nå, Elis, har du något att invända mot min plan?«
– «Ers Maj:t täcks skämta, eller ock anser Ers Maj:t sin underdånigste tjenares omdöme sämre, än den eländigaste skriblers.
Huru skulle eljest någonting kunna invändas mot en plan, värd lika mycken beundran som tacksamhet.«
– «Det är mig kärt, att höra dig vara af samma tanka som jag.
Uppriktigt sagdt räknade jag derpå, och har skickat efter dig egentligen för att sätta upp en lista till utnämningarna.
Frankrike, med sin stora folkmängd och sitt öfverflöd på litteratörer, inrymmer dem 40 akademiska hedersrum.
Ett sådant antal är alldeles för stort för Sverige.
Vi skulle ej kunna fylla alla dessa ländstolar, utan att nedstiga ända till skräp, eller till folk, som ej kunde uppbära det akademiska anseendet.
Jag vill ej blottställa mina akademister för dylika bespottelser, som dem infallsmakaren
Piron slungat mot de franska; t. ex. i utkastet till sin grafskrift:
«Ci git Piron qui ne fut rien,
Pas même académicien«;
eller ännu värre, då han utropades «ma foi, les quarante ont de l’esprit comme quatre!« Hälften mot i Frankrike kan vara lagom för oss; men som det ökar utmärkelsen ju färre, som hafva den, så nedsätter jag antalet till 18.
För att ge glans åt inrättningen och lyftning åt snillena skola mina akademister utgöras, om hvarandra, af mecenater och arbetare på litteraturens fält.
Så är det äfven i franska akademien.
Den svenskas årliga högtidsdag skall firas på min store företrädares födelsedag, hvars namn folket sjelft, genom sina ombud, gifvit min son, arfvingen till min thron.
Du känner nu ungefär min afsigt.
Låt mig höra dina kandidater.
Det skall, innan jag gör mitt val, roa mig att känna dem, äfven om jag icke antar dem.«
– «I sanning, Ers Maj:t, ämnet är mig så öfverraskande, att jag svårligen till Ers Maj:ts höga nöje lärer kunna lösa uppgiften.
Då min store konungs vilja likväl städse är min högsta lag, skall jag vid detta tillfälle endast lyda.«
Den skald, alldeles egen i sitt slag, hvars make intet land och ingen tid kunna uppte, hvars lyra är en bland de skönaste sinnebilderna på fotställningen till Gustaf den Vittres ärestod, och hvars danelser, ögonblickliga tjusningsutbrott, ingifvelsens helgjutna svärmerier, afspegla nordens folklif, liksom de italienske improvisatörerne söderns, – med ett ord:
Bellman ......
– (Konungen afbryter) «Ingalunda.
Det är ett snille, ett sällsynt snille, som jag värderar, som ej blifvit obelönt och som jag ej heller framgent skall glömma; men i min akademi passar han icke.
Hans sångmö är alltför sjelfsvåldig: för mycket rankor i håret och intet tecken till fikonlöf, der det så väl behöfves!
Du vet att jag incognito hör honom med nöje både vid Hasselbacken och Gröna Lund, ja, att han ofta inlåtes vid våra förtroliga kretsar här på slottet; men akademien är något helt annat; der fordras allvar och anständighet, jag menar ej blott hos personen, utan äfven i dikterna.
Jag vill, att det mest lysande i hof och stad, af begge könen, skall täfla att få bevista akademiens sammanträden; men våra grefvinnor och fröknar skulle ej våga ta solfjädern från ögonen utan rodna midt igenom sminket, om de högtidsdagarna befunne sig ansigte mot ansigte med den, som så illa tilltygat la haute volée, som Bellman, t. ex. i Fredmans 29:de Epistel: «Till de förnäma.«
– (Schröderheim suckar) «Tyvärr går svenska akademien således miste om Sveriges största ryktbarhet bland skalderne!«
– «Vidare i uppgiften af dina kandidater.«
– «Hos baron Ehrensvärd sammanträffar så mycket utmärkt, att afgörandet är svårt, hvilkendera skickligheten hos honom är den mest öfvervägande.
Hans teckningar hafva redan så högt värde, att efterverlden knappt lärer kunna uppväga dem med guld.
Hans konstkärlek och konstsinne, hans fina och djupa omdöme göra honom lika mycket på snillets och smakens vägnar till en i alla afseenden behörig konstdomare, äfven hvad vitterhet beträffar.
Han har bevisat denna behörighet i afhandlingen om «De fria konsters filosofi«.
Någonting mera ursprungligt i stil och tankar söker man förgäfves, än hans «Resa till Italien«, och den «Underdånigste Promemoria« till Eders Maj:t sjelf, hvilken han aflemnade just då Ers Maj:t stod i begrepp att personligen taga konsternas hemland i ögonsigte, synes berättiga till förhoppning om en akademisk ländstol 114.
– «Det der allt är icke så orätt.
Men Ehrensvärd är för mycket egen i åsigter och framställningssätt.
Han kunde som konstdomare innefatta en akademi för sig och göra de öfriges närvaro der öfverflödig.
Åsigterna skulle icke stå väl tillsammans med mina öfrige akademisters, och framställningssättet är för litet akademiskt; det saknar rundning och prydnader; det är blomsterfattigt.
– Nå, du synes bestört, Elis, öfver min utgallring.
Bekymra dig ej derom.
Mönstringen roar mig i alla fall.
– «Då snille ej ensamt blir nog, törs jag väl knappt nämna Lidner .....
– «Nej, nej!
Den liderlige slyngeln, som oaktadt mina välgerningar stötte sig ohjelpligt med min oförgätlige Creutz, till hvilken jag skickade honom i Paris.
Lidner lefver ju nu här hemma nästan som lösdrifvare och har till och med varit anvärfd till soldat 115.
Det är förbi med min nåd för honom.
Jag vill ej ens mera höra nämnas den uslingen, som sätter en fläck på skaldeyrket.«
– «Ja, den olycklige, den oförlåtligt lättsinnige, den fallne och förlorade!.....
Och ändå ömmar mitt hjerta för den stackars menniskan; ändå lider jag af denna snillets förnedring; ändå vet jag, att min store och ädelmodige konung icke vredgas på mig, utan tvertom hyser ett fruktsammare medlidande än mitt för den yrande skalden.«
Konungen går till chiffoniern, öppnar en låda, tar fram några dukater och lemnar Schröderheim.
– «Tillställ honom dessa, Elis; men icke från mig, hör du!
Den olycksfågeln må aldrig få veta från hvem detta lilla understöd kommit.«
Schröderheim fattar hänryckt Gustafs hand och kysser den.
– «Det finns blott en Gud och en Gustaf!...«
Tillbaka till vår mönstring.«
– «Den store häfdatecknare, som egnat särskild omsorg åt den store konungs historia, hvars minne den nya stiftelsen afser att i främsta rummet hedra, näst Ers Maj:ts eget – Hallenberg – torde kunna betraktas som sjelfskrifven till en plats i svenska akademien.«
– «Sjelfskrifven, min kära Elis, är ingen!
Det är just deruti fördelen ligger af hela inrättningen och hvarigenom den blir en prydnad och ett stöd för konungadömet.
Det är godt och väl, att föremålet äger behöriga egenskaper som akademist; men det är i alla fall nåden, som skall framdraga, lifgifva och beskydda dem, det är konungsligt hägn, af hvilka de städse skola erfara sitt behof och sitt beroende.
Det är just detta, som utgör borgen för andan och riktningen af skrifterna.«
– «Unge Thorild, ehuru något uppbrusande, är en snillrik litteratör, som redan ådragit sig Ers Maj:ts höga uppmärksamhet ......«
– (Faller in) «Men som aldrig får plats i min akademi, såvida han icke lägger bort sina brushufvudslater.
Låt honom ifra för konungadömets bästa lika mycket, som han nu gör för sin såkallade frihet, så får man se huru det kan gå framdeles.
Jag har på långt håll låtit ge honom en vink derom, men ännu åtminstone tycks han föredraga sina drömbilder.
Det är de der otäcka amerikanska begreppen, som förfört och som skulle förrycka all ungdom här i landet, om jag ej gåfve ärelystnaden hos våra snillen en annan riktning.
Dertill skall svenska akademien bidraga, både med sina ledamotsplatser och sina belöningar.
Jag har ej längesedan nödgats tillrättavisa Stedingk och Fersen, som tjenade vid franska hären i Amerika och der fingo Cincinnatus-orden.
Jag lät befalla dem att aflägga detta revolutionära tecken och skref sjelf till Stedingk: «att det «är stridande både mot mitt interesse och klokhet «att tillåta mina undersåter, isynnerhet personer som «äro utmärkte genom deras embeten och mina en«skilta tänkesätt, att bära och tro sig hedrade af ett «offentligt tecken af undersåtares lyckliga uppror emot «deras lagliga öfverhet, och isynnerhet ett uppror, «hvars orsaker och skäl voro så orättvisa och föga «grundade.
Jag vet väl, att Amerika nu anses som «en sjelfständig stat och äfven min bundsförvandt; «men framgången, som kunnat gifva laglighet åt detta «företag, kan likväl icke rättvisa det.
Då vi sjelfve «så nyligen kommit ifrån våra inhemska oroligheter, «att ännu frön torde finnas efter dessa fordna tvister, «anser jag det för min skyldighet att undanrödja «hvarje föremål, som kunde åter uppväcka dylika «begrepp.
Detta är orsaken hvarföre jag förböd Ste«dingk, äfvensom jag förbudit grefve Fersen, att emot«taga och bära detta tecken af den amerikanska ar«méens orden.
Jag kände icke då, att desse voro de «två enda af mina undersåter, som hade emottagit «denna orden.
Jag skulle då genom min ambassa«dör hafva meddelat dem mina skäl, i öfvertygelse, «att de icke hade missbrukat det; men detta förtro«ende kunde icke äga rum för ett större antal.
Jag «bad slutligen Stedingk vara trygg i anseende till det «intryck, hans förhastande kunnat göra på mitt sinne.
«Jag försäkrade honom, att det var fullkomligen för«låtet, och att jag var rätt ledsen öfver den lilla obe«haglighet det orsakat honom, då jag satt honom i «nödvändighet att lemna en prydnad, han redan bu«rit.« 116 – Men nu tillbaka till mina akademister.
Jag vill till punkt och pricka känna alla dina kandidater.«
– «Ers Maj:t har i sina stater en skald, något fri stundom, det är sannt, men qvick och ledig; den förste som gifvit oss svenska lustspel af egendomlig och ursprunglig art, bland hvilka till och med i Ers Maj:ts hof med nöje blifvit uppfördt «Tillfället gör tjufven.«
Hallman är tillika en lycklig förlöjligare, och framlidne grefve Creutz sade sig heldre ha velat skrifva hans «Corpral Ölbom«, än sin egen «Zephis«.
– «Hallman!
Nej; ingalunda.
Om han aldrig skrifvit något mer, än «Tillfället gör tjufven« och sina qvicka, men plumpa, förlöjliganden, så kan hända; men «Det underjordiska bränneriet« och «Bousaronerna«!
En sådan författare passar ej till akademist och hans ruskiga lefnadsvanor ännu mindre.«
– «Gud vet om jag då ens törs nämna författaren till «Kapten Puff eller Storprataren«, «Folke Birgersson till Ringstad«, «Michel Wingler«, «Mina tidsfördrif på gäldstugan«......
– (Konungen, afbrytande) «Kexell?....
Fy!
De der herrarne stinka af bränvin så, att jag tycker mig känna lukten ända hit.«
– «Den flitigaste och fruktsammaste författare i hela Ers Maj:ts rike är ofelbart Gjörwell .....«
– (Faller in) «Men också den kärfvaste.
Till akademist passar han icke.«
– «Kärfheten är ett fel, som åtminstone ej lärer kunna förebrås den muntre Envallsson, som skrifvit: «Iphigenie den andra, eller de gamla grekiska historierna«; «Slotteröhlet, eller Kronfogdarne«; «Bobis bröllopp«, oberäknadt alla hans öfversättningar och efterbildningar, från «Konung Richard Lejonhjerta« och «Azemia, eller Vildarne«, ända ned till «Tunnbindaren«; «Savoyardgossarne«; «Den talande taflan« och «Figaros bröllopp«.
– «Allt det der hör till det löjliga slaget; min akademi skall hålla sig endast till det allvarsamma.
Dessutom är herr
Envallsson notarius publicus.
Huru tycker du väl, att en sådan skulle uppbära värdigheten af «en bland de aderton i svenska akademien«?
– «Det finnes två med namnet Fant, af hvilka den ene med framgång försökt sig i «Öfningar af sällskapet
Vitterlek« och i «Vitterhetsnöjen«; den andre, oberäknadt en myckenhet historiska arbeten för öfrigt, skrifvit ett utkast till den store konungs lefverne, hvars födelsedag Ers Maj:t utsett till årlig högtidsdag åt akademien.«
– «Ingendera anstår mig.
Den enes rim äro lika sträfva, som den andres prosa.«
– «Lilljestråhle torde då knappt vara värdt att jag nämner?«
– «Visst icke; ty äfven om hans sångmö vore lika täck, som hon nu i stället är pedantisk, finge han aldrig inträde i min akademi.
Han är och blir en obotlig «Mössa«, och i deras sällskap ha ännu aldrig glädjen och behagen trifts.«
– «Lannerstiernas vers äro visserligen ledigare, och såsom den der skänkt skådeplatsen «Qvinnorna och Förtroendet«, torde han kanske ej vara oförtjent af nådig uppmärksamhet och uppmuntran.«
– «Hans språk är föråldradt: det är språkets föryngring, min akademi får sig ålagdt.«
– «Elers’ sångmö har jag hört vinna till och med Ers Maj:ts eget höga bifall, och allmänheten har af henne emottagit:
«Mina Försök«; «Mina Tårar«; och «Glada Qväden«.
Hans beskrifning öfver «Stockholm« 117 tillskyndar honom en särkild och varaktig ryktbarhet.«
– «Åh, ja ......
Men åtminstone dröjer det, innan ordningen kommer till honom.
– Du håller dig ganska följdriktigt till den negativa sidan af kandidater.
Jag har ingenting deremot; tvertom roar det mig.
Har du ännu flere af det slaget?«
– «Jag dristar ej afgöra, om Ers Maj:t räknar dit Ödmann, hvars frejdade litterära namn lika litet stadnat inom Upsala, som Norbergs inom Lund; men ingendera skulle vanpryda den lysande stiftelse, på hvilken Ers Maj:t nu är betänkt.«
– «Men de skulle ge den ett alltför fornåldrigt utseende.
I ett lärdt samfund, alltför gerna! men min akademi blir vitter.
Det är blomman af snille och smak, jag vill samla kring min thron.«
– «Lannérus har skrifvit en afhandling om orsakerna till sedernas förfall, hvilken vunnit både ett pris och allmänt loford .....«
– «Låt så vara.
Må han bli ledamot af samfundet Pro Fide et Christianismo; af svenska akademien blir han det icke.«
– «Min sista och adertonde kandidat vore den bekante Lidén, ryktbar och berömd i så många afseenden.«
– «Men hans skrifter äro icke af beskaffenhet, att åt författaren förtjena ett rum i akademien.
– Din lista är således slutad.
Nu kommer ordningen till mig, att låta dig höra mitt beslut.
Vid sidan af Höpken, Carl Scheffer, Hermansson och Fersen, sätter jag
Oxenstierna och dig sjelf – Se så, ingen orimlig blygsamhet, Elis!
Hela verlden vet och erkänner, att du förtjent din akademiska ländstol.
Jag förlåter dig «Gustafva Gök« 118 för det nöje, du skänkt skådeplatsen uti «Fjäsken«.
– Jag sätter der vidare Gyllenborg, Rosenstein, Botin, Adlerbeth, Kellgren, Celsius och biskop Wingård (småskrattande); jag säger med flit «biskop« Wingård, ty det är i egenskap af prelat, jag gör honom till akademist.
Der har jag straxt tretton fullgode ledamöter, för hvilka hvarken jag eller akademien behöfver skämmas.
Eller hvad tycker du?«
– «Jag tycker, allernådigste herre! att med ett enda undantag, i afseende på hvilket det egna medvetandet säger, att nåd går för rätt, alla de öfrige på sätt och vis hafva rätt till den nåd, dem vederfares.«
– «De öfrige fem låter jag er sjelfve välja; valen, väl förståendes, komma alltid att hemställas till min bekräftelse.
Jag vill likväl icke lägga något band på er fria öfvertygelse.
Om det passade sig så, att Armfelt och Leopold fästade er uppmärksamhet, så hade jag naturligtvis ingenting deremot.«
Så passade det sig ock, naturligtvis.
Med stor högtidlighet invigde Gustaf III den 24 April 1786 sin Svenska Akademi.
Det var visserligen en litterär utmärkelse, att få en plats vid sidan af Oxenstierna,
Gyllenborg, Kellgren, Leopold, Botin, Adlerbeth, Rosenstein; men hedern var lika stor att stadna utanför bland Bellman, Ehrensvärd, Hallenberg, Lidner, Thorild, Ödmann, Hallman, hvilka aldrig blefvo svenska akademister.
Bland Ladugårdslandets trädgårdar, på en liten täck kulle straxt invid Humlegården, ligger en nätt och vacker bostad, med angenäm utsigt, der den verksammaste och – isynnerhet mot slutet af Gustaf III:s regering – mest sysselsatte bland alla konungens embetsmän, i sin slägtkrets njöt några timmars hvila från öfverhopande mödor och själsansträngningar.
Samtiden ansåg honom nästan för en trollkarl, med ögon af Odins korpar, med hjerta af granit – ett rykte, som redan på förhand injagade ångest hos dem, han ville utforska, och mer än en gång tillskyndade honom samma nytta, som ett par verkliga Odins korpar skulle hafva gjort.
I skötet af de sina, vid stängda dörrar, eller i den doftande trädgården, då han visste sig vara i säkerhet för främmandes uppmärksamhet, mildrades strängheten i hans blick, hjertats frost tinade, och med en öm slägtfaders känslor och later öfverlät han sig åt det husliga lifvets stilla glädje.
På embetsrummet, eller när han eljest visade sig å dragande kall, var han sluten, hemsk, frånstötande, fåordig, med volkanisk hetta, som i obevakade ögonblick bröt ut, under en antagen larf af isköld.
De runda, svarta, djupt liggande, nästan orörliga ögonen blefvo som fastspikade på de föremål, der han lät sin fasta, lugna, allvarliga, genomborrande blick stadna.
De håliga ögonlocken fördystrade den ännu mera.
Ögonbrynen, svarta, täta, takformiga, slöto sig nära intill en panna, som, enligt fysionomikens reglor, utmärker illparighet, misstänksamhet och bitterhet, och passade fullkomligt in med hånet, som sväfvade kring mungiporna.
Den gulbleka hyn, utan ringaste skiftning i rodnad, stack ännu mer utaf mot det pudrade, stelt ordnade håret.
Hufvudet var fästadt på en lång hals, som åter hvilade på en reslig, mager kropp.
Hans utseende kunde anses som typ för en venetiansk statsinqvisitor.
Han ingaf samma skräck, han utvecklade samma egenskaper, han omgaf sig med samma ogenomtränglighet, under det han genomletade de innersta fållarna i andras hjertkamrar.
Hans embete var äfven likartadt.
Han var nemligen svensk polismästare, och namnet Johan Henrik Liljensparre har gått till efterverlden.
Ingen bestrider honom att hafva varit sin plats vuxen: ingen, att hafva fyllt den bättre än någon af hans efterträdare: ingen, att säkerheten till person och egendom i hufvudstaden var större så länge han innehade befattningen, än någonsin sedermera; men, man har i sednare tider förändrat åsigter om behörigheten af de utvägar, han tillitade, att hämma brotten eller att komma deras verkstäder och upphofsmän på spåren.
Liljensparre varit en polismästare af samma skrot och korn, som dem man i våra dagar sett hofvera i svenska hufvudstaden, hvilkas snille ligger i tumskrufvarna och hvilkas hela kraft består i hasselkäppen, så skulle hans förmåga upphört med den epok, då dylika medel oklandradt tillitades.
Men naturen hade utrustat honom med sådana själsförmögenheter, att han förstått lämpa utvägarna efter förändrade omständigheter, och han skulle ofelbart hafva ersatt de förbrukade driffjedrarna med nya af oförminskad spänstighet.
Liljensparre var konungskt sinnad, både af böjelse och erkänsla, ty Gustaf III hade gjort hans lycka; men han var också just derföre framför allt annat Gustafvian, både med hänförelse och allvar; och det var detta som störtade honom, när han 1792 ville sträcka spaningarna efter sin välgörares banemän äfven åt höjden.
Visserligen erbödo Carl, vorden kung, och de, som gjort honom till kung, försoning, upphöjelse och verksamhet åt denna tillbakasatta skicklighet; men då han vägrade med oböjlig stolthet att någonsin hafva något att göra med förre hertigen af Södermanland, så hetsade man på Liljensparre denne alltför ryktbare Grewesmöhlen, om hvilken en hög person, som med honom stod i mycken beröring, yttrat: att han, (Grewesmöhlen) just för sådana hetsjagter på folk, som ådragit sig höga vederbörandes misshag, vore en dyrbar klenod.
Vi vilja ej taga Liljensparre i försvar för öfverdrift stundom i nit och stränghet: vi vilja icke påstå, att den ju icke kunnat ännu mer urarta, om ej en hållhake förefunnits i hans förmans, öfverståthållaren, riksrådet
Sparres ädla tänkesätt och mensklighet; men betraktar man med oväld de förhållanden, under hvilka Liljensparre verkat, äfvensom följderna af denna hans verksamhet, så torde mycket ur räkningens debet få öfverflyttas från polismästarens slippriga lydnadspligt till tidens ställningar och förhållanden.
En dag, efter slutade göromål och intagen middag, då Liljensparre slagit alla tankar på sina obehagliga embetsåligganden ur hågen och vänligt skämtade med de sina, kom en befallning från slottet, att han skulle inställa sig hos konungen klockan 11 instundande afton.
Under det befallningen afhördes, svaret lemnades och den utskickade var tillstädes iakttog polismästaren det kärfva lugn, det isande allvar, det afmätta och förbehållsamma sätt att vara, hvarmedelst han städse höll enhvar på afstånd från sin person; men otvungenheten och det glädtiga skämtet återkommo så snart han affärdat konungens bud.
På utsatt tid stod
Liljensparre i konungens audiensrum och blef, efter en korrt väntan, insläppt i kabinettet.
Med vänligt småleende besvarade Gustaf polismästarens djupa bugning; men bragtes nästan i förlägenhet och kastade skygga blickar kring sig, då dennes mörka, genomträngande ögon, frågande, träffade konungens.
– «Foi de gentilhomme, kära Liljensparre, tror jag icke, att du försöker genomskåda mig.
Du läser mina tankar, för att spara mig besväret att tolka dem.«
– «Med Eders Maj:t skulle ett sådant försök aflöpa fruktlöst.
Det var en tid, då jag hyste det förmätna tillit till min smula vana och menniskokännedom, att kunna tillämpa dem äfven på min store konung.
Men Icari vingar höllo, tills han kom i solens grannskap, och min förmåga strandade, då jag djerfdes lyfta mina ögon till höjden af Eders Maj:ts thron.«
– «Likväl skulle jag ingenting ha emot, om du vid detta tillfälle gissade min mening.