Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den nuvarande frivilligheten komme då endast att under fred ega rum, till beredelse af all den vapenskicklighet, hvartill nationalkänslan manar, men med kriget förbindelse till tjenst inträda.
Det är ju också det rätta.
Detta komme att väsendtligen förenkla frågorna om organisation, befäl, tjensteåligganden m. m., hvilket allt skulle ord Landförsvankommitt.
Bet. II. 2 10 nas genom en af Konung och Ständer fastställd lag, inom hvars gränser dylika önskvärda föreningar hade att fritt efter sjelfantagna] stadgar röra sig.
Inom landstormen blefve skjutgillenas och vapenföreningarnas medlemmar den naturliga och sjelfskrifna stammen eller kärnan, som kunde till sjelfva landstormen sannolikt aflemna fullt tillräckligt antal befäl och underbefäl, hvaribland möjligen mänge afskedade officerare, och verka en sammanhällighet, som visserligen icke vore en danad krigshärs, men likväl den enda, som i trupps frånvaro vore för en landstorm möjlig, men icke tänkbar utan de medel ofvan nämts.
Vore deremot trupper till hands, behöfver ej föreskrifvas att landstormen skulle sluta sig till dem, såsom till sin hästa stam; sådant gjorde sig sjelf.
Dylika föreningar borde således åtnjuta all den uppmuntran och alla de lättnader för sin verksamhet, som deras uppoffringar förtjena och som vittnade om det värde, som på dem sättes.
Men ett offentligt och på stort sätt synligt samband fordrades emellan hvad i det föregående blifvit föreslaget för ungdomens krigiska uppfostran, och här för mannaålderns erinran om sin vapenpligt, samt för bådas anknytning vid det borgerliga, som närer oss och som vi äro kallade att skydda.
Man bar föreställt sig, alt om de tjenstfria beväringsklassernas och till en del äfven landstormens årliga mönstringar inom hvarje ort sammanfölle med skjutgillenas prisskjutning, med en vapenöfnings större uppvisning samt med uppvisning af skolbarnens gymnastik och vapenöfning — om allt detta sattes i samtid med slöjdutslällningar, profplöjningar, belöningar för odlingsflit, för trogen tjenst, för vacker afvel med (lere dylika belöningar, hvilka of sig sjelfva skulle härtill sluta sig — så skulle verkliga folkfester häraf uppstå, i närvaro af hela den högtidsklädda allmänheten och af länets höfding; fester, der vår tids vackraste borgerliga sträfvanden i alla riktningar kunde mötas, der krigaren och medborgaren sammarismulto, der krigareande och kommunalande sumgingo till fosterländsk ande, hvilket allt icke skulle blifva utan förädlande inflytelse på fredens yrken och ega lifvande verkan till allmän medborgerlig krigsbildning.
VAPENÖFNING ARNA. A. Stammens vapenöfningar.
Stamsoldatens betydelse i svenska arméen hafva kommitterade i det föregående sökt att öfver ty— gande ådagalägga.
Vid frågan om stammens krigsbildning och dertill erforderliga öfning företer sig likväl en väsendtlig skillnad mellan den indelda och den värfoade stammen.
Den indelda stammen, förlagd på roten mellan vapenöfningarna och några tillfälliga kommenderingar, har endast en kortare tjänstgöringstid.
Så mycket angelägnare är då att denna väl användes och att vapenöfningarna icke inskränkas under hvad det verkliga behofvet oeftergilligt kräfver.
1 rekryt skolan grundläggas soldatens krigsbildning.
Hon är icke ensamt en exercisskola, utan bör anses och behandlas såsom en militärisk uppfostringsanstalt.
Fordringarna på en soldat äro, till följd af det nyare stridssättet, som mera än förr tager hvarje stridandes förmåga i anspråk, mycket stegrade.
Ingenstädes nöjer man si<; numera med endast såkallad exercisfärdighet, aldraminst hos en stamsdal.
I honom vill man finna en krigare, som i medvetande af sin duglighet, sin vapenkunnighet och sin beslutsamhet möter faran med det lugna mod, den djerfva rådighet, som ej af motgång nedslås.
Grunden för soldatens bildning bör derföre sökas i bemödandet att utveckla bans kroppsoch själskralter på ändamålsenligaste satt.
Allt som bidrager att göra rekryten stark och vig, att skärpa bans uppfattning och vidga hans omdöme, underlättar så väl vinnandet af vapenfärdighet och kännedom om tjenstens alla fordringar, som ock att väl använda den förra och rätt uppfylla de senare.
Au under den längre lid, som måste åtgå för rekrytens utbildning, endast sysselsätta honom med 11 exercis och instruktionsläsning, medför en tröttande enformighet, som icke gynnar hans framsteg och nedtrycker hans sinne.
Exercis och vapenföring böra derföre omvexla sä väl med ordnad gymnastik och mera fria kroppsöfningar som med undervisning, icke blott i soldatinslruklion, utan ock i första grunderna of allmänt vetande, såsom läsa, skrifva, räkna m. m., — ämnen, i hvilka soldaten vanligen visar hog att förkofra sig så snart honom dertill lemnäs tillfälle.
Hvad han häraf lärt gifver honom dessutom ökadt anseende hos den befolkning, ibland hvilken han lefver, hvilket fördelaktigt återverkar på hans sjelfkänsla.
En enkel gymnastikredskap, några skolinventarier och skrifmaterialier blifva således behöfliga å de mötesplatser, der sådana icke redan finnas.
Ju fullständigare enskild utbildning soldaten erhållit i rekrytskolan, desto mer tid vinnes under de årliga regementsmötena för dessas egentliga ändamål, nämligen öfningar i kompani, bataljon och regemente, i fält- och bevakningstjenst, fältmarscher m. m.
Enligt den vid 1856—57 årens riksdag föreslagna plan för indelda arméens vapenöfningar, som äfven ligger till grund för bestämmelserna i 1858 års reglemente för underhållet under mötena, skulle årligen hållas: vid infanteriet: rekrytmöte i 42 dagar med 25 till 32 man å bataljon efter dess storlek; regementsmöte i 20 dagar; vid kavaleriet: rekryt- och remontmöte eller exercis-skvadron i 90 dagar, med 50 man å bataljon; skvadronsmöte till fot i 6 dagar; och regementsmöte i 20 dagar; och vid båda vapnen: befälsmöte i 10 dagar.
Till följd af bristande medel kunde dessa vapenöfningar i sin helhet icke ega rum mer än åren 1858, 1859 och 1860.
Sedan måste inskränkningar göras.
Dessa träffade egentligen infanteriets regementsmöten.
Efter sista statsregleringen hafva dock mötestiderna, till följd dels af ökadt statsanslag, dels ock af lägre pris å mötesförnödenheterna äter närmat sig de i planen bestämda.
Ehuru det måste mcdgifvas, att 1856 års mötesplan, i den mon den kunnat genomföras, haft ett välgörande inflytande på arméens tjenstbarhet, har likväl erfarenheten bestyrkt, att den i afseende å rekrylbildningen varit otillräcklig.
Afven i några andra fall, som här nedan skola omnämnas, kan den icke anses tillfyllestgörande för vinnandet af den krigsbildning, man måste hafva anspråk på hos en stamtrupp.
För infanteriets rekrytmöten bestämdes, nemi. i likhet med hvad vid kavaleriets exercisskvadroner länge med fördel blifvit tillämpadt, det antal, som årligen finge ditkommenderas.
De fördelar, som dermed afsågos, voro, utom en enkel grund för kostnadsberäkningarna, alt, då anslag och fallenhet äro olika, då kropps- och själsför mögen heter fordra olika tid till utveckling och mognad, rekryter kunde efter omständigheterna bevista ett eller flere rekrytmöten; de senare antingen i sin helhet eller blott till en del.
För att ernå dessa fördelar fordras dock, att det antal som får bevista dessa möten, är tillräckligt stort, och att manskapet åtminstone lill en del får ombytas.
För rekrytbildningen behöfves i allmänhet, om den skall vara någorlunda fullständig, tvenne rekryt- och regementsmöten, och denna öfningslid, fördelad på tvenne år, verkar fördelaktigare, än om den under ett år fortginge utan afbrott.
Äfven är of vigt, att för soldater, som efter slutad rekrvtskola visa sig icke kunna bibehålla det inlärda eller följa sina kamraters vidare framsteg, tillfälle beredes att under närmare ledning af befälet, inhemta hvad dem fattas, och något lämpligare härtill finnes icke, än att af sådant manskap bilda en särskild klass, samtidigt med rekrytmötet, hvarigenom de icke förhindras att deltaga i öfningarna under regementsmötet
En sådan soldatklass kan antingen fortgå under hela rekrytmötet med ombyte af manskap, eller ock kan ett motsvarande större antal under senare delen af mötet sammandragas, utan att på det hela den bestämda styrkan öfverskrides.
Det, enligt 1856 års mötesplaner bestämda antalet för rekrytmötet, utgör i medeltal någet öfver 5,5 procent af den verkliga sivikan.
Att delta antal är för ringa för alt uppfylla äfven mindre fordringar än de ofvannämnde har icke allenast såsom redan blifvit nämndt, erfarenheten visat, utan det synes äfven deraf, att årliga afgången vid indelta infanteriet i medeltal uppgår till 4,5 procent och torde med något nedsatt tjenstetid för manskapet böra beräknas till omkring 5 procent.
Om deremot manskapets antal under rekrytmötet ökas till 10 procent af nummerstyrkau, och, i likhet med 12 hvad vid kavalleriet varit vanligt, till dessa möten kommenderas för antalets fyllande, utom rekryter, äfven soldater; om befälet bestämmes i förhållande derefter och manskapet får efter behof ombytas, så skalle det åsyftade gagnet vinnas.
Då genom så ordnade rekrytmöten icke allenast en fullständigare rekrytbildning kari vinnas, utan äfven en mera jemngod enskild soldatbildning underhållas, så bör en förlängning af det för infanteriet till 20 dagar bestämda regementsmötet kunna undvikas, helst så väl kostnaden, som ett billigt afseende på olägenheten af att upptaga för stor del af den korta sommaren, mana att inskränka öfningarna till det oundgängliga.
Då vid kavalleriet den årliga afgången kan beräknas till 30 eller 35 man å bataljon, och då vid detta vapen, ännu mera än vid infanteriet, två års rekrytundervisning är behöflig, bör det nu för exercisskvadronerna bestämda antal af 50 man å bataljon ökas till 60, under förutsättning att såsom hittills ombyten af hästar och manskap få efter omständigheterna verkställas.
Hvad regementsmötena angå, förloras nu en del af den påräknade tiden derigenom att öfningarna icke kunna från början med full kraft bed r il vas.
Hästarne, som 11 månader af året vårdas på rust hållen sakna ofta derunder tillräcklig rörelse och utfodras annorlunda än under mötena.
Åtskilliga dagar åtgå derföre för att vänja hästarne vid ansträngning och vid den nya foderordningen samt för att återgifva dem den smidighet de för öfningarna behöfva.
Det vore af dessa skäl fördelaktigast att sammanslå skvadronsmötena med regementsmötena, som då blefve 26 dagar.
Under den första tiden som användes till öfningar till fot och mindre ansträngande ridning kunde hästarne småningom tillvänjas och derefter de egentliga öfningarna till häst mera ändamålsenligt bedrifvas.
Dessa möten äro dock icke tillräckliga för alt det indelda kavalleriet skall vinna full stridsduglighet.
Det fordras nu en vida större enskild utbildning äfven hos ryttaren än fordom.
Allt mera sällan uppträder kavalleriet i stora massor, men desto oftare i mindre afdelningar, der blixtsnabb rörelse, djerf beslutsamhet och kraftfullt bruk af vapnen äro hufvudsak.
Äfven bevakningstjensten fordrar stor enskild ridfärdighet hos ryttaren.
Denna utbildning kunna icke nuvarande öfningar gifva det indelda kavalleriet.
Hvad rekrytskolan gifver ryttaren är nödtorftig förmåga att styra sin häst i sqvadrons-manövern, och de korta regementsmötena kunna endast underhålla och möjligen något förkofra denna skicklighet.
Till oförskräckt fältryttare utbildas härigenom icke kavallerislen, lika litet som till förmåga alt till häst mot fienden kunna väl bruka sitt vapen.
Dertill är mötestiden alltför kort.
Detta är likväl hvad kavalleristen oundgängligen behöfver för att kunna med sabeln i hand förtröstansfullt möta sin fiende och utan alt hejdas af mindre hinder i sin väg tränga honom på lifvet.
För att vinna detta mål finnes ingen annan utväg, än att särskild tid anslås till passande fällöfningar som afsluta ryttare bildningen.
Kommitterade anse derföre alt årligen en instruktionsskvadron vid hvarje kavalleribataljon bör, efter regementsmötes slut, sammandragas.
Dess styrka kan lämpligast bestämmas till 48 man (2 troppar) ur hvarje bataljon eller till 12 man ulur hvarje skvadron, under befäl af en ryttmästare, 2 subalternofficarere och 3 underofficerare, hvarjemte, åtminstone under första halfva tiden, regementets stallmästare bör vid skvadronen tjenstgöra.
Öfningarna, hvilka under minst 45 dagar böra fortgå, skulle omfatta, utom vanlig enskild ridning äfven fältridning i ojemn mark och öfver hinder, vapenföring till häst samt flankering.
Med den styrka, som blifvit ifrågasatt för instruktionssqvadronen, kan dertill kommenderas, förutom de som nyss afslutat rekrytskolan, äfven en del äldre karlar och hästar, och bör således inom en ej allt för lång tid hela indelda kavalleriet hafva genomgått dessa öfningar.
Det skulle säkerligen äfven visa sig att kavalleriet i användbarhet derigenom tagit ett steg framåt, minst jemförligt med det, som blef en följd af excersis-sqvadronernas införande, Med befälsmötena har ingen förändring blifvit ifrågasatt.
De äro förberedelser för de öfriga vapenölningarna, alltid behöfliga, men oundgänglige vid en armé, sorn endast en kort tid årligen är samlad.
De utgöra derjemte ett slags tillämpningsskolor för befälet, och ingå såsom en länk i kedjan af anstalter för befälsbildningen.
Med] anledning af hvad här sålunda blifvit anfördt, föreslås såsom allmänna årliga vapenöfningar vid indelda arméen: 13 A. Vid Infanteriet:
Rekrytmöte i 42 dagar med 10 procent af verkliga nummerstyrkan, tillfällige vakanser ej afdragne, och hvarunder manskapet får efter behof ombytas.
Befälsmöte i 10 dagar, med allt öfver- och underbefäl, spel, volontärer, korporaler samt vicekorporaler och soldater till det antal att nummerstyrkan, spelet oberäknadt, uppgår till 18 man på kompani.
B. Vid Kavalleriet:
Excercisskvadron, i 90 dagar med 60 man å bataljon, och hvarunder manskap och hästar få efter behof ombytas.
Befälsmöte i 10 dagar till likhet med infanteriets, men med 10 ryttare pä skvadron.
Regementsmöte i 26 dagar.
Instruktionsskvadron i 45 dagar med 48 man å bataljon.
In- och utryckningsdagarne öfverallt oberäknade.
Sedan numera tillräckligt antal bajonettfäktningsgevär finnas i regementsförråden, erfordras för undervisningen vid infanteriets rekrytmöten endast: en enkel gymnastik-inrättning med tillbehör och några skol-inventarier, der sådana icke redan på mötesplatserna underhållas för korporalskolorna; samt för infanteribefälets öfning i vapenföring under befälsmötena, synnerligast för underbefälet, som saknar tillfälle att förskaffa sig enskild undervisning deruti: ett antal (20 st.) till fäktning användbara sablar på hvarje bataljon.
Vid kavalleriets depöter finnes redan för exercisskvadronerne och de i sammanhang dermed inrättade korporalskolor behöflig undervisningsmateriel.
Hvad för öfningarna ytterligare behöfves, är, i likhet med hvad för infanteriet är föreslaget, en enkel gymnastikinrättning med inventarier, der sådan icke redan finnes.
En med de allmänna vapenöfningarna nära sammanhängande fråga är den, huruvida allt indelt infanteri och kavalleri bör på lika sätt öfvas, eller vissa regementen och corpser erhålla en för olika tjenstgöring och stridssätt beräknad utbildning.
Vid infanteriet fordrar visserligen tjenstgöring och strid i spridd ordning (bevakning och tiraljering) mera rörlighet, vighet och fyndighet än tjenstgöririgen i sluten trupp och utföres derföre bäst af manskap, som dertill har särskild fallenhet och utbildning.
Men då rekryteringen öfver hela landet sker efter samma grunder och manskapets afgång ur krigstjensten likaså; då öfningstiderna öfverallt äro lika och inga betydande olikheter i dessa hänseenden kunna införas, finnas inga giltiga skäl, hvarföre några regementen eller corpser skulle vara mera passande för den spridda och andra för den slutna striden, om icke möjligen några olikheter i åtskilliga landskaps folklynnen, hvilka olikheter dock icke äro så allmänna och så betydliga, att de böra hafva ett afgörande inflytande på hela organisationen.
Härtill kommer den väsendtliga omständigheten att delningen i lätta trupper och linie-infanteri, kan leda till skadlig ensidighet, enär båda stridssätten vid alla tillfällen i fält kunna förekomma, och det således allestädes bör finnas manskap användbart i båda.
På grund häraf finna kommitterade ingen anledning att föreslå någon förändring af hvad i detta afseende finnes stadgadt, nemligen: att allt manskap bör öfvas i all slags tjenstgöring, och att de soldater, som äro mest passande för striden i spridd ordning, vid hvarje kompani uttagas till tiraljörer, och såsom sådane under mötena särskildt utbildas.
Härigenom vinnes säkrast det dubbla ändamålet att hvarje infanlericorps är användbar till alla olika förrättningar i fält och att det för de olika stridssätten mest passande folket företrädesvis blir dertill användt.
Vid kavalleriet tager flankering och förposttjenst mera ryttarens och hästens enskilda förmåga i anspråk, än tjensten i skvadron; men då skicklighet i båda stridssätten för allt kavalleri är nödvän - 14 digt, och dä vapnets ringa styrka hos oss dessutom lägger ett talande skäl mot dess splittring i skilda arter med olika utbildning och användbarhet, hvarigenom det skulle blifva alltför otillräckligt, anse kommilterade: att allt kavalleri bör fortfarande vara af hufvudsakligen samma slag och utbildas till an vändbarhet i all slags tjenstgöring.
Timmermännens behöflighet vid infanteriet och den stora nytta de kunna göra arméen, ehuru de ingalunda ersätta ingeniörtrupper, har redan vid frågan om infanteriets organisation blifvit framhållen.
Den undervisning, sorn hittills blifvit timmermännen lemnad under befälsmötena, har visserligen icke kunnat leda tili åsyftadt ändamål, då, i de flesta fall, de enda verktygen varit vedyxan och spaden, och det enda materialet för arbetens utförande vid många mötesplatser varit jord och torf; men den läraktighet soldaten visat, del nit, hvarmed han omfattat tillfället att inhemta kunskap äfven i denna del of militäryrket, ådagalägger nogsamt hvad man, genom anskaffande af medel till ett rätt ordnande af dessa öfningar, kan vinna.
— Kommitterade anse derföre: att infanteriets timmermän fortfarande böra sammandragas till befälsmötena, utan att in beräknas i den förut för dessa möten bestämda styrkan, för att öfvas enligt derför utarbetad instruktion, samt att till vederbörande chefers förfogande ställes en mindre summa årligen, att användas såväl till anskaffning och underhåll af de nödvändigaste verktygen, som ock af materialier för arbetena.
Målskjutningen utgör en väsendtlig del af infanteriets öfningar.
— Det förlidet år utkomna målskjutningsreglementet lägger ock all den vigt på dessa öfningar, de förtjena.
Den deruti uttalade, så riktiga grundsats, att skjutfärdigheten egentligen skall i rekrytskolan utbildas, underlättas i tillämpningen, om denna skola, enligt kommitterades förslag, i allmänhet utsträckes lill tvenne års vapenöfningar.
Skarpskyttarnes antal skulle, enligt hvad vid infanteriets organisation blifvit föreslaget, uppgå till 48 på hvarje stambataljon.
Då, för detta manskaps utbildning, särskilda öfningar redan blifvit be stämda, och det numera blifvit befriadt från alla kommenderingar, hvaruti icke hela regementet eller corpsen deltager, anse kommilterade, att, i likhet med hvad förlidet år egt rum och äfven i år blifvit anbefald t:
Skarpskyttarne böra årligen sammandragas till 8 dagars öfningar.
För den värfvade stammen, förlagd i garnison, den må tillhöra infanteri, kavalleri, artilleri eller ingeniörtrupper, kan ej förekomma någon svårighet att gifva soldaten ali önsklig duglighet, att qvarhålla honom i tjeristgöiing ända till dess hans daning är fulländad och inkalla honom från sin tjenstledighet, då behofvet för hans bildning sådant fordrar.
Hans tjänstgöringstid behölver icke begränsas af annat, än afseendet på kostnaden, som för honom minskas, då han iir tjenstledig, samt på värfningen, som kan försvåras i fall tjenstledighetens fördelar minskas.
Kommitterade hafva således icke ansett nödigt att, rörande den värfvade stammens öfning, föreslå några stadganden, hvilka kunna och böra öfverlåtas åt cheferne af alla vapen, hvilka icke lära underlåta att inom ofvan nämnda gränser för sina bemödanden förskaffa sin trupp största möjliga bildning.
Endast den grundsats hafva kommitterade ansett nödig böra stadgas, att tjenstledighet icke gifves någon soldat förr än han är fullt bildad såsom sådan, enhvar efter den tid han härtill behöfver.
Skulle han släppas efter en nödtorfteligen inhemtad rekrytundervisning, för att sedermera under hela sin tjenstetid endast under exercismånaderna inkallas, så betager man sig all värfningens fördel: den bättre soldalbildningen, hvilken endast kan vinnas i fall eu längre tjenstgöring under fanan ersätter den korta tjenstetiden.
Derjemte vilja kommitterade fästa uppmärksamhet å den stora nytta som af samlad trupp med dess ständigt tjenstgörande befäl kan dragas, att nemligen vid densamma kunna bilda ett stort antal befälsämnen, hvaraf svenska armén har ett så känbart behof, och hvilket tillfälle till praktisk befäls— bildning just utgör de värfvade truppernes företräde framför de indelde. 15 Hvad här ofvan är yttradt om den värfvads stammen gäller naturligtvis icke Wermlands Fältjägarecorps, som, ehuru värfvad, icke har någon tjenstgöring mellan mötestiderna, och säledes i afseende på vapenöfningar är häuförlig lill den iitdeida stammen.
Det nuvarande fältjägareregementet har likväl haft betydligt kortare mötestider än det indelda infanteriet, men då intet skäl finnes, hvarföre en tropp skall, i tillfälle alt vinna utbildning och användbarhet, stå efter andra, med hvilka den i tjenstgöringsförhållanden är närmast jemförlig, följer ock häraf alt den nya fälljägarecorpsen bör få vapenöfningar motsvarande den indelda stammens.
I anseende till den kortare tjenstetid vid den värfvade truppen och deraf följande hastigare omsättningar, kan emellertid den för indelda infanteriets rekrytmöten beräknade styrkan icke motsvara behofvet vid fälljägarecorpsen.
Regementet har nu rätt att till rekrytmötet, ehuru under en otillräcklig tid, inkalla 100 man.
Om samma antal bibehålles, skulle detta utgöra 150 procent af corpsens styrka, 500 man, hvilket med den hastigare omsättningen bland jiigarne, ungefärligen motsvarar hvad för indelda infanteriets rekrytmöten blifvit ifrågasatt.
Kommitterade lå derföre föreslå: att Wermlands Fältjägarecorps erhåller samma årliga vapenöfningar, som härofvan för indelda infanteriet blifvit föreslagna, endast med den skillnad, att rekrytmötet beräknas för 100 man.
Större truppsamlingar eller öfningsläger äro tillämpningsskolor för arméens krigsbildning, der de särskilda vapenslagen under gemensamma öfningar lärer känna hvarandras stridssätt och rätt uppfatta sin egen användbarhet under olika förhållanden, der en nyttig täflan uppkommer, som eggar till nya framsteg; der högre befälhafvare och staber vänjas att leda större trupprörelser och olika vapen till samverkan och ömsesidigt understöd.
Nyttan af stora läger är också erkänd i alla Europas arméer och icke minst i de mest krigsvande.
Att stridens erfarenhet icke jäfvat nyttan af dessa öfningar under freden, synes deraf, att de i största utsträckning blifvit tillämpade straxt efter slutade krig och i arméer, som derunder vunnit lysande segrar. 1856 års för Rikets Ständer framlagda plan till arméens vapenöfningar antog att läger borde omvexlande hållas vid Stockholm, i Skåne och i Westergötland, och så ordnas, att hvarje afdelning af arméen kunde inom 6 år i större trupprörelser deltaga.
Några särskilda medel för dessa läger ifrågasattes dock icke, utan ansågs den utöfver vanliga regementsmöten för deri deltagande trupper ökade marsch, forslings- och aflöningskostnad kunna bestridas från det allmänna anslaget för arméens vapenöfningar.
Mot denna anordning kunde med skäl från början anmärkas, att lägren skulle komma att inkräkta på den för regementenas enskilda utbildning ganska knappt beräknade tiden.
Båda slagen af vapenöfningar, regementenas enskilda och de för större truppsamlingar gemensamma, äro imellertid lika vigliga och böra hvar för sig fortgå, utan att störande inverka på hvarandra, hvilket icke kan vinnas om icke särskild tid beräknas (ör båda.