Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Är det inte förfärligt, när man kommit ifrån det, att se alla onyktra – sade hon ifrigt.
– Åhja, amerikanerna ha nu sitt isvatten, det är just detsamma, något får man ha – svarade frun liknöjdt och betraktade nyfiket ungdomen i gröngräset.
Där hade svenskarna under högljudt glammande börjat springa enkleken.
Herrarne kastade sig med ett slags berserkaraseri in i företaget, stormade fram öfverdådigt uppsluppna, ramlade omkull med sina damer, fattade dem om lifvet och tryckte till om deras barmar – en liten reproduktion blott af värdshuslifvet därhemma, och som man så här på främmande mark icke behöfde taga det så noga med.
Damerna sökte skickligt och så obemärkt som möjligt draga sig undan.
En flicka kom springande med gråten i halsen och hviskade några ord i den sidenklädda fruns öra.
– Hysch, sade denna förskräckt – for goodness sake – det förstår du inte, herrarne äro ju bara en smula lifvade.
Louise satt där sjuk i själen.
Hon längtade häftigt bort från alla blossande ansikten och förlägna miner, hon fattades af yrsel, hela taflan framför verkade med ens som lukten af en viss parfym, vid hvilken minnen äro fästa.
Ångestfull lidelse grep henne: hem till Tore! till det fattiga lifvet, fullt af sanning, fullt af verklighet!
Det var hennes.
Och hit hade icke Tore ansetts värdig nog att komma!
Åh liksom icke han vore tusen tusen gånger –
– Hvar håller ni hus fru Hultman – ljöd målarens upprymda röst.
– Här har ni nu min syster, hon har sökt efter tillfälle att framföra hälsningen från era anhöriga.
En något äldre, elegant dam kom gående fram till Louise, tryckte artigt hennes hand och beklagade, att hon rakt icke kunnat känna igen henne ... men det var ju också ofantligt många år sedan ...
– Kom – vi sätta oss inne i salongen, där är alldeles tomt.
De gingo öfver det solglödande gräset fram mot huset.
Damen pratade verseradt, hälsade och log åt alla, de gingo förbi.
Sorlet och skrattet rundt om steg mot den blå lysande himmelen, och terassens guldfärgade gardiner frasade behagligt för den svala brisen.
Öfverallt framvällde en stark doft af rosor och obestämda vällukter – Louise var så yr i sitt hufvud.
På tröskeln till salongen, skum af pärlförhängen och draperier, stod, halft i skugga, halft i solljus, en smärt flicka, klädd i enbart hvitt.
Då Louise gick förbi och såg upp, mötte henne ett par tankfulla ögon, fulla af ett egendomligt ljus ...
Det liksom följde henne ditin i skumrasket.
– Bästa fru Hultman ...
Stockholmskan passade nu på och mönstrade lätt och diskret den urmodiga klädningen och det magra, ängsligt spända ansiktet – ni måste förlåta att jag så här med ens lägger mig uti edra affärer ...
Saken är den, att er bror och svägerska – ack hvilka människor fru Hultman ! – ja de ha gifvit mig i uppdrag att tala med er, då de visste, att jag härute på något sätt skulle skaffa mig tillfälle därtill ...
Jag är som ni vet oskiljaktig från familjerådet!
Hon skrattade litet och böjde sig artigt leende fram mot Louise.
– Fru Hultman – jag är viss om att meddela er ett välkommet budskap:
Ni får komma hem!
Gamla fröken Niefelt, er faster, har beslutit att taga er som sällskap på Iifstid ... sedan blir ju alltid råd ...
– Och när helst ni vill, kan ni resa ...
Hvad medlen härtill angå så – er bror är ju den bästa af bröder!
Hon log taktfullt.
Louise förstod icke ...
– Jag är ju gift – ropade hon med uppspärrade ögon – min man lefver, han är här, vet ni inte det?
– Det gör ingenting – vidtog nu målaren i hastig ton.
Han flyttade stolen närmare Louise och talade uppriktigt, i affärsmässig ton:
– Herr Hultman har, som ni själf lefvande skildrade för mig, inte varit i stånd att skapa sig den minsta framtid, ni har måst föra ett eländigt lif – och utsikten till att få saken annorlunda stäld tyckes inte vara stor ...
Ni har därför full moralisk rättighet att ordna för er själf – äfven om laglig skilsmässa inte kan ...
– Skilsmässa – jag ... Gud!
– Det kom i tunn, hysterisk ton.
Louise började tugga sin näsduk i ångest.
Hon såg dessa båda korrekta världsmänniskor otydligt som genom ett flor.
Halfdunklet, rummets tunga lyx, ... festen – rosorna, den blå himmelen – nej, nej!
Hennes själ reste sig i så stor vrede, att det blef henne likgiltigt, hvad hon sade – hon hade glömt hur man skickar sig bland fint folk, brydde sig icke heller om det – allt var förbi.
Hon måste sjunga ut, frågade icke efter, att det kom med en patos, en brutalitet, som ingalunda berättigades af situationen och som skar mot de båda främlingarnas stämning.
Hon sprang upp och sträckte ut armen som en simpel revolutionskvinna och rösten ljöd skrikig ...
– Min man en stackare ...
– Hysch, hysch dämpade de andra förskräckta – för Guds skull behärska er, fru Hultman, folk hör ...
Men det endast göt olja på elden.
– Hvad vet ni därhemma om det?!
ni som inte egentligen behöfva duga till någonting för att komma fram i lifvet, bli feta och gödda ändå ... mister inte era platser ni, om ni inte rent af gå och stjäla!
Jo, jag undrar – om ni stode här på bara marken, utan ett öre, utan relationer hur många af er sen skulle ha »energi» ...
Jag ville se det!
Med hälften af hvad han har af den varan skulle ni må som prinsar i ert land ...
Han är ingen drickeskämpe, han är gudfruktig, han – han är tålig, han kan försaka, han är flitig och anständig – det är ni som äro stackare, allt hvad svenskar heter ... inte hälften så fina äro ni som vi uslingar härute ...
Hälsa dem det – aldrig återvänder jag till det iskalla Sodom däröver!
Hennes hufvud skakade, hon grät icke, hon var obekymrad om allt utom ett stort inre kval.
När hon slungade ut det sista ordet, susade det för hennes öron, hon föll ned i stolen med hufvudet i knät, en iskyla spred sig öfver kroppen.
Hon tyckte att luften dallrade af klockor ... begrafningsklockor, och rymden blef så egendomligt tom på allt annat.
Hon visste hvad hon sagt, hon visste, att hon menade det, men nu stod hon ock så ensam, så obeskyddad som trädet på hafsklippan ...
Det blef en sekunds dödstystnad.
– Åh, det är gräsligt – sade stockholmskan upprörd – hon har ju blifvit en vilde.
Jag vet verkligen inte, hvad jag skall säga eller göra.
På detta kom naturligtvis intet svar.
Målaren talade dämpadt kallt till det nedböjda hufvudet.
– Jag antar, att vi göra fru Hultman en tjänst med att icke framföra det här svaret till rådman Niefelt.
Emellertid får fru Hultman ursäkta, om vi inte känna oss hågade för vidare ordande i saken.
Efter hvad jag häromdagen hörde af fru Hultman själf ... så
Louise lyfte sitt tärda ansikte.
– Låt mig få fara hem, bad hon hjälplöst.
En stund därefter höll en vagn utanför järngrindarna.
Louise jämte ett par svenska herrar stego upp och i samma ögonblick kom en dam, insvept i en kappa, framskyndande.
– Finns det plats? – sade en mjuk, låg röst på engelska – får jag följa med?
Louise igenkände den hvitklädda varelsen från terassen.
Bräcklig luftig kvinnlighet, burrigt brunt hår, ögon med egendomligt ljus, hvitt glänsande tyg – doft som af nybadad barnakropp ... allt detta likasom fyllde med ens vagnen och steg Louise åt hufvudet som glädje.
– Mitt namn är miss Hyne – amerikanskan smålog –.
Jag bor i Blue Point och sista tåget går ju så sent ...
Mörkret hade börjat falla på, och den elektriska belysningen lämnade här och där parkerna de genomforo i djup skugga, medan dessemellan breda ljusfloder framhäfde föremålen skarpt som på klara dagen.
En af herrarne satt med blossande kinder och ett saligt leende på läpparna.
Han konverserade en smula sluddrigt och meningslöst och sökte fixera amerikanskan med vänliga, ljusblå blickar.
Plötsligt i ett anfall af kärvänlighet böjde han sig fram och vidrörde helt lätt hennes frestande lilla knä.
Ögonblickligen reste hon sig och lade sin hand på kuskens axel.
– Stanna!
– Märkvärdigt hur tydligt denna mjuka röst kunde tränga igenom.
Vagnen stod genast stilla.
Innan någon hann tänka sig om, hoppade miss Hyne ur vagnen och skyndade den mörka avenyn fram mot staden.
Naturligtvis blef stor uppståndelse.
Kusken såg sig om och uppfattade situationen med ett föraktligt leende.
Den nyktre svor och läxade skarpt upp sin kamrat, som stirrade fånigt på honom.
– För all del, min nådiga, protesterade svensken, då Louise och han flämtande hunnit upp miss Hyne – ett litet tillfälligt illamående – jag ger er mitt ord på, att ni absolut ingenting har att frukta, jag tillåter inte, att ni tar ett steg längre på de här farliga gatorna ...
– Jag fruktar Chicagos gator mindre än svenska gentlemän, svarade miss Hyne kort och melodiskt – godafton min herre.
Följande en hastig impuls sprang
Louise fatt henne.
– Får jag gå med?
De gingo framåt snabbt, nästan muntert.
– Får jag hålla er hand? sade Louise barnsligt.
Hon kände en egendomlig ro, och kvällsluften svalkade härligt hennes brännande hufvud.
– Visst, visst – sådan liten lustig toka ni är!
– Den unga flickan tog skrattande fatt om hennes fingertoppar.
– Men amerikanerna dricka i smyg, säger folk – började Louise, som plötsligt tyckte, att hon kunde säga hvad som helst i världen utan att missuppfattas.
– Göra de?
– Miss Hyne såg ned i svenskans ansikte med sin förunderligt klara, skimrande blick.
– Det händer nog, amerikanerna göra allehanda dåliga saker – fast jag ... min släkt, mina bekanta aldrig hört talas om sådant, det kan jag försäkra er.
– Jag vill också råda mina landsmän att dölja saken mycket väl, för det kan jag säga er, madame, att en sann amerikansk kvinna – (med hvilken ljus stolthet hon uttalade ordet!) – kan icke tåla spirituosa i sitt hus, det ligger i blodet, hon är född med afsky, med hat till sådant – vi få ju öfverse med fel ... men – det här är något annat än ett fel.
Om jag en gång sett en man, som inte är herre öfver sina tankar och sin handling, så har jag sett djuret – den förfärliga fulheten – jag har liksom satt min fot på hans nacke, känt honom som underlägsen, jag kan aldrig mer tänka på honom som min like.
– Åh så hårdt, ropade Louise.
– Men madame, svarade amerikanskan stolt och lifligt, där hon oförfärad vek af nedåt de smutsiga gränderna åt Dearborn – vårt land skulle ju vara ett hem för en förbättrad mänsklighet – starkare hjärnor, – starkare hjärtan – är det vi, som skola gå ned till den invandrande dräggen ... se rundt om er här ... skola vi göra oss till deras like, till slafvar af deras behof ... hvilken själfbekännelse full af mördande ironi, madame – hvad är då hela vår idé värd?
Hur modigt de lyste, dessa strålande flickögon!
Louise såg försagd framför sig.
Något inom henne grät, hon visste icke hvad – själfva saken var henne i grunden rätt likgiltig.
Men det var som längtade hon att sträcka ut armarna efter något fritt, ljust, något stort ... och behålla det ... svinga sig uppåt ...
Nej, nej, nej, hon ägde inga vingar mer.
När de suto i väntsalen, strök miss Hyne plötsligt hennes hand och sade barnsligt ljuft och skyggt:
– Ni måste komma och hälsa på mig i Blue Point – och er man naturligtvis.
– Honom känner ni ju alls inte, ropade Louise spändt.
– Jag känner er – det är ju tillräckligt.
Amerikanskan log fint och klokt – gif mig adressen.
Louise lutade sitt hufvud ned och grät stilla.
Värmen står som en glödhet vägg inne och ute.
Från gården bölja stundtals vedervärdiga dunster in genom det uppdragna fönstret, och Louise tar emot dem med en darrande ryckning på näsborrar och i mungipor.
Plågad af brännande feber rullar hon från ena sidan af den breda bädden till den andra för att finna ett ögonblicks lindring.
I våningen öfver faller en tung kropp ned i en knakande säng, och strax därpå ljuda snarkningar genom de tunna trossbottnarna.
Herr Silfversvan hemfördes i morse af polisen.
– Men om det endast vore tyst – ett ögonblick bara.
En fiolstråke gnisslar ihärdigt någonstädes – folk glömmer alltid att stänga dörren till köket – eller vilja kanske icke.
När Tore i går bad dem för barmhärtighets skull upphöra med allt oljud, skrattade de försmädligt och sade, att här i landet krusade man icke för mamseller, ville hon, så kunde hon nog stå på benen, hon som andra.
Och midt i natten väcktes hon af fiolspel och slammer ute i korridoren.
Tore var grå som vadd och blodsprängd i ögonen.
Hon hängde om hans hals och tiggde och bad honom icke göra sig själf och henne olyckliga – icke slå ihjäl dem, bara tiga.
I dag hade männen sutit surmulna och skamsna; men den ihärdiga fiollåten kom med budskap om deras hallstarrighet.
Hvad hade hon gjort dem? kunde de afundas henne stackare?!
Då och då tittade fru Silfversvan in – hon stod vid sängen med sitt förvånade ansikte och sitt förfrusna hjärta.
– Fru Hultman är lycklig som får ligga, sade hon.
Jag har haft feber, så att jag hvarken hört eller sett, men inte har jag fått lägga mig, inte en timme.
Hur andlöst stilla allt står – likt naturen före en cyklon.
Gud förbarma dig!
I rummet växer dammet till stora högar.
Nyss har Tore krupit under sängen och tagit bort soporna, där ohyran krälade – städning ingick icke i inackorderingen.
Men Tore måste ut för att söka arbete, och arbete står icke att få.
Hvad hon är trött på detta idkeliga:
»tunga tider, arbete står icke att få, öfver allt börja folk gå arbetslösa».
Ingen människa talar om annat, ingen har intresse för annat.
Och snart äro hennes små besparingar slut.
Hon suckar trött, hon orkar icke tänka.
Det blir väl någon råd.
Hon drömmer hektiska drömmar om ankomsten af ett assureradt bref från någon rik, storhjärtad gammal dame: rörd af ert tåligt genomkämpade lidande, ber jag er härmed mottaga ... 1,000 dollars.
Hvarför icke taga till grundligt!
Galna, tröttande fantasier!
Tore kom verkligen hem häromdagen med ett bref.
Det var från målaren, några korta rader, hvari han å herr Halldéns vägnar öfverlämnade – 10 dollars.
Nå ja – räckte alltid till medikamenter.
– – Nu är det som hade det varit natt så länge länge.
Hon har oupphörligt druckit whisky och is, och ljus har brunnit.
Den förfärliga värmen känner hon icke, men hon hör någon säga långt långt bortifrån, att karlarne ligga med is under sängarna, och att ambulansen hämtat två af männen, som fått solsting.
Annars hör hon stort ingenting annat än ett evigt, ljufligt brus.
Ibland ligger Tore vid hennes bröst och gråter, och då hon ser upp, stirrar han på henne med insjunkna ögon, där lifvet tyckes slocknadt.
Då och då fylles rummet af en svag doft, något frasar, hviskar egendomligt som en vaggsång på hafvet.
I rummet kommer som ett mildt lugnt sken, en ro som hon vill fasthålla, måste fasthålla.
Två ögon blicka rakt in i hennes, någon tar i henne smekande ömt.
Hon blickar till sidan – där nicka mot henne några jätterosor.
– Stackars lilla fågel, men det blir snart bra igen, cheer up, där ute är så grönt och himlen blå och solskenet fullt af guld – cheer up darling.
– Hon hör alltsamman genom bruset.
– Är det miss Hyne? säger hon och räcker ut sin skelettmagra hand.
– Ja det är Pauline Hyne – Louise sluter ögonen, så söfvande mjukt det låter – snart, då ni är frisk, för jag er upp på min skattkammare, cheer up.
När hon gått, kommer en annan, en solig varelse i hvit mössa och stannar hela dagen, många dagar.
Louise kastar sig orolig af och an, hviskar till Tore en redig stund:
– Bed henne gå, vi ha icke råd.
Hon förstår, att det är en sköterska.
– Det kostar ingenting, – alltsammans fri vård, Puttan, men om jag också skulle sälja min usla kropp och själ så –
– Hysch hysch – hon börjar gråta.
Hans ögon brinna så styggt.
– – Men febern viker.
Hon är bättre, tankarna ha åter börjat, det är så förunderligt att få ligga stilla och endast tänka, och som krafterna växa, blir allt starkare, fulare, verkligare.
En fix idé har plågat henne dessa dagar, innan hon ännu återfått sin fulla styrka:
Hvarför är ej den blick jag har på lifvet i ögonblick af en stor sorg eller en stor smärta eller en stor fruktan – döden t. ex. – hvarför är ej den blicken den riktiga, den väsentliga? går jag icke egentligen starrblind och lomhörd i vimlet och vaknar först rätt i de stora stunder, då min själ så att säga skakas om från ofvan till nedan?!
Det osynliga har alltid stått för henne som en stor tomhet.
Att lida här för att få belöning där var alls ingen tröst.
Här måste hop få sitt, annars sjönke allt hopplöst ihop.
Ännu var det icke för sent – se, hon hade ju frisknat till! det måste ju ligga en mening i detta.
Men då hon låg där som sjukast, då hade hon gärna släppt lifvet.
För henne var det dödt.
Hvilket bör hon nu tro på, hvad hon känner nu eller hvad hon kände då?
I hennes innersta finnes en hemlighet.
Beständigt när hon talat och handlat, ja tänkt och känt har detta något varit hemligt närvarande; vid de förtroligaste samtal, då hon verkligen velat meddela sitt fördolda, så har det dock kommit fram förvandladt, förvridet.
Hennes ord hafva aldrig mäktat gripa det.
Men hon har alltid trott, att alla människor haft detta samma hemliga medvetande, och när folks ord varit motsatta denna hennes grundförnimmelse, då har hon med ett inre löje tänkt:
ni spela komedi, mina vänner!
Närmast kunde denna själens djupaste ton betecknas som det, hvilket splittrade hela hennes väsen, den kunde kallas oförmåga till äkta ärlighet, äkta sedlighet, äkta tro, äkta mod.
Och hon tviflade på, att någon människa var i sitt innersta mer hel än hon.
Hur ytterligt löjligt, när folk kommo med de stora fraserna och ville inbilla sig själfva och andra, att de hade en verkligt ärlig öfvertygelse, voro verkligt naiva, verkligt fria.
Och ju mer hennes eget inre började likna en trotsig gatslyna, återspeglande omgifningen, ju mindre trodde hon om människorna.
Det fanns intet vackert hos dem, som var sant.
Gå dem blott närmare inpå lifvet, så finner du alltid bitankar, bikänslor.
Och handlingen sedan!
Hade hon, Louise Niefelt, en enda gång i sitt lif handlat utan att själen genomkorsats af alldeles motsatta tankar och glimtar som natten af kornblixtrar! hennes handling var alltid yngre än hon själf.
Därför vågade man aldrig sätta in mycket på hvad man företog sig.
– – Då – strax innan hon sjuknade – hörde hon därhemifrån om en gammal vän, en kvinna, som fullt afsiktligt tagit lifvet af sig.
Hon hade alltid trott om denna väninna, att hennes själslif lefdes i det blå, men att hon för öfrigt stod mycket stadigt kvar på jorden.
Louise kunde icke släppa tankarna på den döda.
Detta att kvinnan gjorde det – icke var nära däran utan tog steget ut – det förstod hon icke.
Hon grubblade och grubblade.
Gjorde kvinnan det konsekvent liksom?
Lade hon samman erfarenhet efter erfarenhet, intryck efter intryck – omsorgsfullt som man lägger samman vecken af en klädnad?
Här var en verkligt modig människa!
Louise kände respekten för sin forna vän ökas.
Och på samma gång fattades hon af leda vid sig själf.
När hon var liten, feg, oärlig, var hon således kanske underlägsen andra människor?
Förfärliga tanke.
Hon – hvem vet, lifvet var så hemskt och gåtfullt – möjligen var hon den enda, som bar på hemligheten af bottenlös själfviskhet och absolut oförmåga att tänka en hel och ren tanke!
Hon satt upprätt i sängen och blickade stelt ut på de förbrända vinrankorna uppefter muren och på bakgårdens osande plåttak.
Om det vore så, var då icke allt lidande ett intet emot hvad hon förtjänat?
Men hennes bättring skrider alltjämt framåt.
Bredvid sängen lutar sig den vackre doktor
Rosenthal tillbaka i stolen, synar sina naglar och säger skeptiskt ironiskt med en viss flackhet i tonen:
– Madame, tror ni på en Gud?
Den döda säsongen är inne, doktorn är en ung man, som tycker om att resonnera och madame behöfver förströs.
– Min hustru är mycket kyrklig, mycket gudfruktig – fortsätter han, leende en liten, helt liten smula frivolt.
Som modern israelit vidrör han med välbehag det faktum, att hans hustru är en kristen, till och med à la puritan.
– Men för min del, nej, det är omöjligt.
Jag ser folk dö för mycket en masse, madame.
Unga flickor, som aldrig drömt om att tvifla, förhärdade gamla syndare, som en gång varit lika naivt troende (huru grymt att de icke räddades då!) – alla dö de huller om buller, ett knäpp –
Doktorn illustrerar förhållandet –
– Och det är slut.
De dö midt i ett oredigt virrvarr af förnimmelser – en har en tråd, en annan icke.
En ogudaktig rackare dör efter tusen förberedelser, som ändtligen förmått knacka fruktan och ånger in i hans syndiga hjärna.
En annan lika stor rackare aflider tvärt, yrvaken som en skrämd tupp, utan en aning om att det är döden.
Vid öfversvämningen i Johnstown härom året drunknade 10,000 på en timme, madame – troende och icke troende om hvarandra.
Påstår ni, att dessa människor lefvat samman – största delen sedan sin födelse – just emedan deras nådes tid var bestämd att utgå på en och samma dag? att de fösts ihop så där för att det skulle passa sig så bra?
Ja, annars är det ju komplett oförklarligt.
Louise ligger stilla och drömmer och inandas den svaga doften från violerna på mister Rosenthals rockuppslag.
– Borta i en stuga på prärien – fortsätter doktorn, som icke känner minsta håg att gå ut i solbaddet – sitter en gumma öfver 90 år.
Hon nickar och nickar.
Hon är icke behöflig, icke heller besvärlig för någon människa, hon har några få känslor och tankar, dem hon ältar om och om igen.
Hon tror, hon känner, hon är densamma i dag som för 30 år sedan, hon läser sin bibel dag från dag, år från år och suckar: måtte vår herre af nåd taga mig hädan, men ske hans vilja.
Hvarför lefver hon?
Madame, hon lefver, därför att hon har en ypperlig konstitution, lika väl som hennes granne, den gamla barnafromma kvinnan, mattades långsamt af och en vacker dag strök med, därför att hennes system var ömtåligare.
I går i Chicago föll en elektrisk tråd ned och dödade genast min vän.
I hans hjärna och hjärta stormade och jäste ännu allt, madame, ingenting hade hunnit ordna sig.
Doktorn lämnar naglarna i deras rosenröda värde, fäller ihop sin pennknif och stoppar den i västfickan.
– Ja man vet allt det där, men man tänker icke på hvad det är – folk draga aldrig ut konsekvensen af en tanke, det är det enda de konsekvent akta sig för.
Men hvarför skulle de göra det?
Villfarelsen är mer upplyftande ...
Här är ett annat fall.
En dame genomgick en lifsfarlig kris.
Efteråt berodde allt på hur hon skötte sig.
Nu började hon ett ytterligt själfviskt lif, hälsan var alltid det viktigaste, för den fick allt vika, för allt annat var hon blind och döf.
Och hon blef pigg och kry, lefde i åratal – intill sen ålder.
Min far skötte henne.
Ingenting annat än den ytterligaste egoism förenad med energi kunde ha räddat henne.
En annan – hon var min patient – genomgick samma kris.
En natt, då en god vän i rummet bredvid hastigt sjuknade, sprang hon upp ur sängen – hon hade icke tid att kläda sig tillräckligt, ty vännens attack var våldsam – och satt sedan vid sängen, tills utbrottet var öfver.
Hon visste mycket väl sitt öde, men det bekymrade henne icke, hon måste göra som hon gjorde, sade hon, därför att det lindrade den andras plågor.
Naturligtvis sjuknade hon och dog.
Hon var en godhjärtad person.
Jag kände dem båda väl, de voro fritänkare.
Ni ser, att den som bäst realiserade det kristna begreppet fick den kortaste nådetiden.
– – Well madame – sådant är lifvet och sådan är döden.
Den som ett par gånger i veckan ser folk dö och har ett oförvilladt förstånd, den kan icke tro på något så fantastiskt oregelbundet som en Gud.
Rosenthal säger allt detta älskvärdt i ledig konversationston.
Hans skarpa läkaröga har hela tiden iakttagit patienten, och nu reser han sig genast.
– Som sagdt, Misses Hultman – frisk luft!
Ni har en seg konstitution, annars hade ni aldrig gått igenom den här historien i sådan omgifning
Louise håller hans hand.
– Kanske det är en mening därmed, säger hon sakta, småleende.
O skrymterska!
Hon tänker nog hemligt icke på sin själ utan på sin kropps välfärd.
Men doktor Rosenthal höjer på axlarna och går med sitt något flacka leende ut i den kväljande middagshettan.
Att familjen Hyne härstammade från Östern, anade man genast.
Oaktadt alla eftergifter, som voro en följd af förändrade omständigheter och af luften i det kosmopolitiska västern, låg i tonen öfver det röda trevåningshuset på Blue Points fula Columbiagata något, som erinrade om de ålderdomliga, stolt anspråkslösa boningarna vid Filadelfias Walnut och Spruce – om dessa gammalamerikanska hem, dit tillträde kan vara lika svårt att vinna som till Englands herresäten.