Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men jag frågar: hvilka controller finnas väl uti PresleSt:s beslut, eller hvilka controller har väl Frih.
Raab uppställt öfver beloppet af de utaf privatbankerne utfärdade depositionsbevis?
Några sådane finnas alldeles icke.
Det är likväl en ny sorls sedlar, 2 eller 3 procentssedlar, som skulle komma att löpa i rörelsen och som icke borde sakna nödige controller.
Nuvarande privatbanker få icke utgifva sådane der 3 procentssedlar, och likväl har faran i delta afseende, hvad dem beträffar, icke varit så stor, enär de, i anseende dertill att en cassahållning af riksmynt för dem skulle varit alltför lung, hade måst utgifva sina egne sedlar.
Nu behöfves icke några sådane omvägar, om privatbankerne få rättighet att utgifva assignationer ända ned lill 10 r:drs valeur, hvilka genast äro ett slags riksmynt.
Men då nu icke några controller finnas på desse privatban kernes sedlar, huru skall man kunna hindra privatbankerne att utfärda depositionsbevis till ett vida större belopp, än som är beräknadt, ja, lill ett så stort belopp, som i rörelsen kan gå?
Det är visserligen sant, att detta kostar 2:nc proc.; men då bankerne sjelfva få 5 procent, så uppkommer deraf ju alltid en behållning af 3 proc.
Det är föreskrifvet, alt depositionsbevisen skola innehålla, att en viss ränta för dem skall gifvas, men det finnes ingenting som förbjuder dem alt äfven innehålla, att Den 23 April f. m. 21 en viss uppsägningstid skall å dera få äga rum, på det att icke privatbankerne mätte blifva nödsakade alt dera belt basleligeu inlösa.
Dessa 3 procentssedlar kunna på detta sätt få ett ganska stort förtroende.
Privatbankerne bafva ganska lätt alt på kortare lid få penningar, sora icke behöfvas, bos sig insatte, äfvensom det bär i Stockholm lätteligen kan bcdrifvas, att alla de depositioner, som icke ovillkorligen skola std inne i R.
St:s Bank, blifva derifrån lyftade samt burna till commissiouären för privatbankerne, hvilken åter insätter penningarne för nämnde bankers räkning uti R.
St:s Bank, sora derför skall betala 2 proc.
Det är ganska vigt för privatbankerne att på delta säll få penningar deponerade i R.
St:s Bank, hvilka der skyllra rätt vackert, utan alt detta för bankerne medför den ringaste risk.
Det linnes icke ett ord näraudt derom, huruvida desse depositioner af medel för privatbankerne uti Riksbanken kunna ske till ett obegränsadt belopp eller icke.
Enligt förslaget få privatbankerne beräkna sine assignalioner såväl på grundfondernes hypolhekcr, sora på deras cassabehållningar på guld oell silfver samt de depositioner, sora de hafva i R.
Således ora credilivet vore mycket stort, skulle de kunna utvidga sig rätt betydligt, hvaremot de i motsatt fall finge nöja sig med mäklarecourtagcl af J[ proc.
Ora jag icke irrar mig, var det likväl just genom missbruk och underslef med en art af depositionsbevis, hvilka den f. d. disconten i Malmö salle i omlopp och hvarmed den en lång lid betäckte sin cassabrist, sorn denna discont slutligen föll och derigenom vållade tusentals personers olycka.
Det är således ganska vådligt att utsläppa så beskaffade sedlar sä der, alt jag så må säga, handlöst i rörelsen.
Jag är ganska rädd för en inblandning af private associationer med R.
St:s Bauk.
Man har nemi. alltid märkt, alt när Styrelsen uti något industriell förelag baft att göra med enskilda, så har den alltid kommit till korta.
Så torde det äfven nu komma att gå med R.
St:s Bank, om den får att göra med pri vatbankerne.
Om Engelska banken, sorn egentligen icke annat är, än en stor privatbank, hufvudsakligen styrd af sine ägare, kan annorlunda förhålla sig med i England varande privatbanker, så är det derföre, att det egna intresset är lika vaksamt pä ena sidan som på den andra.
Den Engelska banken (The Bank of England) beböfver ali få sine sedlar spridda, och dertill kunna privatbankerne varaden be hj el pl ige; alltså finnes dem emellan en slags förening.
Här i Sverige äger icke ett sådant förhållande rum; ty Riksbankens sedlar utgöra Rikets mynt.
Alt, på sätt här blifvit föreslaget, inblanda R.
St:s Bank med privatbankerne, anser jag först och främst vara oformligt i en lagstiftning, äfvensom stridande emot hvad R.
St:s afsigt var, dä de medgåfvo att någre privatbanker skulle få linnas.
Jag anhåller att till stöd för denna min mening få uppläsa slutet af den Kongl, förordning, sorn ännu gäller för privatbankerne och som upprepar hvad R.
St. uti deras und. skrifvelse anfört; det lyder salunda: ”Kommandes likväl vid hvarje särskildt tillstånd 22 Den 23 April f. m. till inrättande af enskilde disconter, den uttryckliga förklaring att fogas, att samma inrättningar hvarken nu eller någonsin framdeles skola kunna påräkna något understöd af allmänna medel, samt att, under ingen förevändning, Staten må kunna blifva mera i deras än andra enskilda företag inblandad, eller på något sätt komma att bidraga lill upprätthållande och utredning.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag, alt R. o. Ad. måtte bifalla den 1 § i de förenade Utsk:ns betänk.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, alt plenum komme att fortsättas kl. 6 e. m.
Om det icke kan bestridas, att i allmänhet, då nya frågor förekomma till afgörande, litet hvar af Husets ledamöter behöfva någon tid på sig för att öfvertänka dem, med afseende hvarå grundlagen också har del visa stadgande, att ett betänk, icke må, då det första gången varder föredraget, afgöras, utan att det då skall hvila på bordet; så lärer en sådan betänketid vara ännu angelägnare i frågor, som röra financerne, hvarvid man oftast, och måhända aldrig, kan komma till ett omdöme om hvad som är det rätta, utan att hafva någon tid på sig till alt begrunda förhållanderue och uppgöra sina calculer.
Jag kan derföre icke annat än högeligen beklaga, alt del förslag, som nu af Frih.
Raab blifvit framstäldt, och som synes vara en väg till det mål, som jag anser vara det, hvilket här bör sökas, icke kommit så tidigt, att tillfälle har kunnat gifvas att närmare granska detsamma och tänka sig in uti dess uppställning.
Då likväl det nu först blifvit framstäldt, och jag åtminstone för min del icke kan göra mig tillräckligt reda för detsamma, för att kunna bedömma, huruvida det motsvarar de fordringar, som jag anser mig böra göra på en sådan association emellan Riksbanken och enskilde hanker, som jag önskar; så får jag förklara, att jag icke kan biträda förslaget.
Jag har ett särskildt skäl dertill i anledn. af den kännedom jag varit i tillfälle att taga om PresleSt:s beslut.
Jag har nemi. deruti funnit fel, icke allenast uti ide'erne, ulan fastmera i sjelfva uppställningen, som bära spår af dess tillkomst, alt vara ett ögonblickets verk.
Pä denna grund får jag tillkännagifva, alt jag yrkar bifall till den lag-§, som nu är under öfverläggning.
I de liesta vigtiga samhällsfrågor finner man vanligen för tillfället vissa opinioner sä öfvervägande inom folkförsamlingarne, att det skulle vara förgäfves att helt och hållet söka bestrida dem, äfven om de skulle vara sä felaktiga, att de stridde mot de mest enkla och obestridliga grundsatser i vetenskaperne.
Man kan vid ett sådant tillfälle icke göra annat, än att för den praktiska tillämpningen söka jemka sig i möjligaste mån efter den opinion, som finnes, på det att den mätte bli, efter ens egen öfvertygelse åtminstone, af så liten skada som möjligt; men det kan dock icke derföre betagas den Den 23 A p r i 1 f. m. 23 enskilde rättigheten, att åtminstone för framtiden nedlägga sin reservation emot hvad han anser, i afseende på det rådande tänkesättet, vara förvillande.
Sådant synes mig fallet vara med frågan om privat hanker.
Vill man följa historien om dessa Lankers uppkomst ifrån början, så torde R. o. Ad. erinra sig, alt de först för några och tjugu år tillbaka uppstodo, i följd dels af en vetenskaplig skola i financerna, dels ock af vissa fmanciella åsigters praktiska tillämpning i andra länder.
En öfvervägande förkärlek för den i sig sjelf riktiga åsiglen, alt peuningehandel, likasom annan rörelse, skall med mera förmån bedrifvas af enskilde, än af Slaten, framkallade äfven vid 1823 års riksdag, om jag rätt minnes, alt en motion för första gången hos Sveriges Ständer gjordes, alt enskilde skulle blifva delägare i Riksbankens rörelse, och samma tendens i omdömen var det troligen, som då föranledde
Sländernes förslag till en författning angående privatbanker.
Man hade likväl ieke då kommit så långt som sedermera; man ville gynna tillfället för enskilda att fä associera sig, för alt kunna upplaga de öfverskott af eassabehållningar, som funnos i landsorterna, och utlåna dem för rörelsens behof, men det var ieke fråga om att gifva desse enskilde associationer något större företräde framför individer, än att de, till underlättande af sina låneoperationer, skulle få beräkna straffränta, hvilket synes af 1824 års författning.
Jag förbigår hela den påföljande historien, ty R. o. Ad. kiinncr på hvad sätt denna författning sedan tillämpades, hvilka undantag och utvidgningar de uppkommande privat banksbolagen förstode att förskaffa sig, och huru den solidariska ansvarigheten, hvilken ännu icke behöft att utkräfvas, likväl på papperet blef cludcrad.
Emedlertid hafva dessa omständigheter, men hufvudsakligen den obehagliga påtryckning, som privalbankssedlarne gjort å Riksbankens sedlar, och det besvär de förre i allmänna rörelsen förorsaka, föranledt en reaclion, som gifvit sig tillkänna vid denna riksdag, och mot hvad jag förmodat, lili den grad, att ett RiksSt. redan har beslutat, oell som ryktet allmänt berättat, en stor och öfvervägande majoritet i ett annat RiksSt. kommer att besluta, det privatbankernes hittills ägande rättighet att utgifva egna sedlar skal! upphöra.
Då nu man kan förutse, att ett så beskaffadt beslut om indragning af privatbankssedlar verkligen kommer alt fattas af 2:ne Stånd, så tror jag, ehuruväl jag i allmänhet icke anser det vara så rätt, alt i det ena Ståndet resonnera om hvad som blifvit sagdt i det andra, alt det är af ett ganska stort behof påkalladl, alt se litet närmare in i beskaffenheten af det beslut, som PresteSt. bar fattat, å ena sidan, och jemföra detsamma med del af Utsk. afgifna förslaget å den andra, och jag tror då icke att man får låta afhålla sig af den under andra förhållanden ganska gillliga betänkligheten, som den siste värde talaren omnämnde, eller den knappa tid, som funnits för att laga kännedom om sagde beslut, emedan, om saken, oaktadt den knappa tiden, skall komma att hafva fortgång i förstärkta Utsk., så har 24 Den 23 April f. m. man icke haft någonting för alt man gall detsamma förbi.
Det är allmänt bekant, att jag, för min del, har så mycket emot privatbankernes småsedlar, att jag tillstår, det jag vore mycket böjd för att antaga ett så beskalfadt sätt, som PresteSt. beslutat i dess allmännelighet, nemi. att afskaffa privatbankernes småsedlar och låta dem bedrifva sin rörelse genom assignationer på Riksbanken.
Man finnér äfven, att de ledamöter, hvilka äro privalhaiiksdclägare, icke hafva så mycket emot ett sådant förslag, som man skulle förmoda; men om vi vilje litet närmare titta in i detsamma, så tror jag att man skall finna, att, oaktadt del fördelaktiga och vid första påseendet skenbart säkra deruti, förhåller det sig med säkerheten i afseende på dét allmänna härutinnan, som med en mekanisk uppfinning i theorien, alt när man skall tillämpa den, så finner man en liten hake eller pinne, som sätter sig i vägen för hela mekanismen och gör att machinen icke duger förrän hindret blifvit undanröjdt.
Sä tror jag äfven, att det förhåller sig med ifrågavar. förslag, nemi. att det beror så mycket på vissa reglementarisk» delar, sorn äro nödvändiga för att åstadkomma eontroller och säkerhet, att om de icke på förhand bestämmas, kan man omöjligen decidera sig fiir hvilketdera af förslagen, det ena eller det andra, bör antagas.
För att något närmare redogöra för mina åsigter härutinnan, ber jag alt få fästa uppmärksamheten derpå, att, enligt PresteSt:s beslut, skola privatbankerue få rättighet att bedrifva sin rörelse med assignationer från 500 r:dr till 20 r:dr på Riksbanken; fonden för dessa assignationer skall utgöra icke blott den summa, som privatbanksdelägarne hafva insatt i bankerne, utan också hela det belopp af deras hypotheksfond, jemte de medel, som finnas i bankernes eget förvar, enligt uppgift.
Cederström har redan, efter min tanke, på eli högst förtjenstfull! sätt framlagt en del af den våda, som är förknippad med ett sådant förslag, så vida man icke dervid gör sådane tillägg, som kunna förminska denna våda; men jagskall utbedja mig att, så vidt jag förslår, få litet längre utföra tallån öfver hvarthän detta skulle leda.
Efter den vanliga lagen, så har ingen enskild medborgare rättighet att assignera pä Riksbanken lill större belopp, än att lian är ovillkorligen förbunden, vid assignationsrättighetens förlust, att genast inlösa det med bancosedlar.
Cederström har anmärkt, att man utsträckt denna rättighet för privatbankerne på ett förvånande sätt.
Då mäste, efter min tanka, första frågan bli: hvad är det egentligen, hvilka moliver, hvilka utomordentligt öfvervägande grunder är det, som kan förmå den i Sverige lagstiftande maklen att gifva en förening af 50 personer, som teckna sig för en million r:dr, en så vidt öfverskridande rättighet utöfver den, som hvarje Svensk medborgare i och för sig äger, enl.
Svensk lag och reglementarisk» föreskrifter?
Jag må bekänna, att jag för min del icke har kunnat på något sätt upptäcka hvaruti motivet ligger, ora ej derutinnan, att det för tillfället finnes en öfvervägande opinion , Den 23 April f. m. 25 nion, elt visst starkt intresse för dagen, som säger, alt för det alt privatbanker finnas, så mäste de äga dessa monopoliserade rättigheter.
Om denna assignalionsrält hi fa lies, sä frågar jag Ilrrtne, huruvida det finnes något upptänkligt hinder mot den farhågan, att 50 personer förena sig, deponera hypolheker hos Konungens Bef:h:de, som ulgifver vederhäftighetsbetyg, nedsätta 25 proc. af den angifna summan tagande på denna grund elt fastighetslån af 1 million r:dr, utan att vara förbundne alt använda summan i någon lånerörelse, utan begagna dividenden, hvar och en af de 50 personorne, för egna behof och efter eget godtfinnande.
Ståndet behagade finna, att denna slutföljd är axiomatisk, sä snart nemi. del icke finnes någon föreskrift för privalbankerne att honorera sina depositioner, annorlunda än i den obestämda termen successivt, under hela den löpande tiden af ocl rojen, för alt kunna hushålla dermed efter behag.
Jag har icke i PresteSlis beslut kunna finna någonting, som häruti gör inskränkning.
Följaktligen skulle jag tro, att om man otvifvelaktig! måste anse utgifning af privatbankssedlar, vara en olägenhet för det allmänna, sä må man väl utbyta dem mot Riksbankens egna sedlar, men gifva Banken någon säkerhet och icke sätta allt för mycket pä spel, icke göra det omöjligt alt fä lagen uppfylld, derigenom att man skall få se den ena associationen efter den andra göra små depositioner, för att få samma assigneringsrält som privalbankerne, till ett belopp, som kan komma att sträcka sig till ^ ellet'
I af hela Rikets fastighetsvärde.
Till förekommande häraf måste man ovillkorligen föreskrifva någon bestämd och ganska kort tid, inom hvilken privalbankerne skola insätta penningar i Riksbanken till inlösen af sina assignationer.
Om man dä vill pä ett billigt sätt gynna privalbankerne, på det de må hafva någon lättnad framför enskilde vid bedrifvande af sin rörelse, så skulle jag tro, alt en tid af 2 månader vore ganska tillräcklig, och då skulle med denna föreskrift, nemi. att privalbankerne vore skyldige alt för hvarje assignation sednast inom 2:ne månader, vid förlust af privilegierne, hafva insatt penningar i Riksbanken, ifrågavarande rörelse möjligen blifva fördelaktigare för det allmänna, oell säkrare äfven än om de kommo att utgifva egna sedlar.
Detta är den hufvudsakliga omständighet, som jag tror vara nödvändig alt taga till föremål för uppmärksamheten, innan man går att afgöra frågan, huruvida privalbankerne skola bedrifva sin rörelse mSd egna sedlar eller icke.
Den andra blir sedan, om antalet delägare, som skall erfordras.
Raab har äfven vidrört denna punkt, men jag vill nu förbigå den.
Pä grund häraf, vill jag visserligen för min del rösta för afslag ä Utskts hemställan i 1 morn., dock endast under förbehåll, att om R. o. Ad. stadgar rättighet för dessa privatbanker att bedrifva sin rörelse med assignationer, det må stadgas som en ovillkorlig förbindelse, all de inom 2 månader efter assignatio 10 II. 4 26 Den 23 April f. ra. nernes inlösen af Riksbanken, må hafva, vid förlust af privilegierne, med riksmynt desamma honorerat.
Man plägar säga:
Gud bevare mig för mi na vänner, för mina ovänner skall jag nog vela alt akla mig.
Så får jag säga i afseende på Hr Hjerta, då han förklarat, alt privatbank ovillkorligen skall inbetala sin skuld till Riksbanken hvarannan månad.
Det vore då omöjligt att de skulle kunna äga någon större utelöpande fond af anvisningar, oell det är likväl just på dem de skola hafva sin förtjenst.
Huru skulle hvarje privatbank kunna vara i tillfälle att alltid efter 2 månader hafva fält in så mycket riksmynt, att de dermed kunde bonera alla under tiden utgifne invisningar.
Dessutom, hvem har sagt, alt itivisningarue äro inkomne i Banken inom 2 månader; huru ofta händer det icke, alt invisningarne löpa längre än 2 månader, och huru skall dä med dem förfaras?
Efter jag fått ordet, ber jag alt få återgå lill föregående talare.
Cederström har frågat: hvar linnes viii någon garanti, alt icke eli dubbelt belopp assignalioner af privalbankerne utgifvas utöfver det som desse banker äga rätt att pä Riksbanken draga?
Då han framställde denna fråga reflecterade den värde talaren icke till hvad jag nu ber alt Herrarne ville lägga märke vid, att nemi. privatbankerne icke få utgifva ett större belopp assignalioner, än hvartill de förut af Riksbanken erhållit blanqueller, och alt beloppet af hlanquctler icke
Vår vara större än summan af hvarje privatbanks hypothek med tillagda 25 proc. af ieckningsfonden, eller hela teckningssumman, såvida ereditiveu uppgå lill detta belopp.
Jagbar alldeles icke föreslagit hvad som PresleSt. har antagit, alt privatbankerne skulle äga rättighet att assignera på det belopp sedlar eller guld och silfver, som de hafva i sina egna cassör; jag har nemi. funnit det orimligt att fä utgifva assignalioner pä en så föränderlig summa och så omöjlig ali controllcra.
— Hr von Hohenhausen har varnat för förhastade beslut; jag tillåter mig att varna för ett beslut, hvarigenom privatbankslagen komme all aulagas, sådan Disk. densamma föreslagit.
Låloni oss besinna följderna deraf att sannolikt inga privatbanker stiftades, hvarigenom rörelsen i landel komme att lida ett grufligt afbräck.
Visserligen hafva 3:ne
Stånd beslutat alt i sådan händelse skall privatbanksrörelsen i viss mån suppleeras af Riksbanken; men det blir i alla fall till oändligt mycket mindre belopp, än hvarföre privatbankerne utlemnat penningar j rörelsen; och dessutom finnér jag mig i denna vigliga omständighet böra fästa uppmärksamheten derå, att i sådant fall skulle lånerörelsen å Riksbankens vägnar bedrifvas enligt de af enskilde actieägare följde grunder, och man slutligen komma in på en banklagsstiftning, som jag tror vara i högsta måtto vådlig.
Hr von Hohenhausen har talat om små bankungar, som möjligen skulle uppstå, om förslaget i 2 § antoges.
Det är för tidigt alt derom tala; denna § kunde fä den förändring, Den 23 April f. m. 27 som Hr von Hohenhausen önskar; men den värde ledamoten misstager sig alldeles om han anser oundgängligen nödigt för allmänheten, alt en hank skall vara stor.
Tverlom är del nyttigt lör rörelsens bedrifvande, och för att mångfaldiga sjelfva ■ olsen med ett mindre capital, alt många privatbanker finnas, pa det alt desse må kunna drifva en annan rörelse sins emellan genom vexlar, invisningar och skuldförbindelser.
— Hr von Hohenhausen har fästat uppmärksamheten på, alt man skulle få tvä sorters mynt; det ena invisningar på Riksbanken, det andra depositionsbevis.
De förstnämnde vore väl ej att anse annorlunda, än sorn ett slags mynt för alla privatbanker. 1 st. f. all de utgafvo sina sedlar, så skulle desse invisningar till hvilka Banken lemnat blanqnetler, utgöra en sorls mynt, som gick och gällde lika och med lika säkerhet som Riksbankens eget.
Beträfiande dernäst depositionsbevisen, så och enär desamma icke fä vara ställde på lägre summor än 50 r:dr och skola löpa med ränta, så må man icke föreställa sig att det blefve någon särdeles vinst för privathaukernc att utgifva sådane depositionsbevis.
Man har sagt, alt, icke någon summa funnes utsatt å det belopp, hvarå Riksbanken skulle lemna creditiver.
Det har icke gerna kunnat i en lag, som denna, utsättas; del tillhör den lagstifning, som i och för hanken beslutas, alt utsätta den summa, till hvilken man skall få sträcka sig; och då till Ko nungen öfvérlemnades rättigheten att octrojera privatbanker, synes det mig klart, att
Konungen icke meddelar oetroj lill större belopp än att de kunna få sina assignationer inom omfånget af den summa, som för detta ändamål beviljas.
— Man har sagt, att det vore ett särdeles hinder för della förslag, alt summan kunde förändras vid hvarje riksdag.
Det kan visserligen icke nekas, det ju Sländerne äro sjelfrådande öfver Banken, oell kunna göra hvilka förändringar i detta läll, som de behaga; men nog måtte man kunna hysa det hopp och förtroende till Sliinderues hederskänsla, alt de ej först skulle framkalla inrättningar, på grund af gifna löften, oell derefter återkalla desamma, hvarigenom ieke blott delägarne utan äfven allmänheten skulle förlora.
Raab har helt och hållet missförstått mitt sista yttrande, då han troll, att jag föreslog som en skyldighet för privatbankerne alt hvarannan månad insätta ett capital, motsvarande utelöpande assignationer; jag trodde likväl all jag någorlunda tydligt utvecklade, det min mening vore den, att privatbankerne skulle vara skyldige alt inom 2:ne månader insätta penningar för den del assignationer, som af Riksbanken blifvit inlöst.
Detta finnes icke föreskrifvet hvarken i PresteSl:s beslut eller som jag tror i Frih. Raabs förslag.
Jag hemställer lill Frilen sjelf och hvar oell en annan, oin icke della redan vore ett sä utomordentligt stort privilegium för privatbankerne i förening med rättigheten att utgifva 28 Den 23 April. f. m. assignationer på 10 r:dr, då ingen annan får utgifva på mindre än 20 r:dr, ali man har gjort nog i del fallet ali gynna dem, och för ali icke synas vilja strypa rörelsen i landet.
Jag hemställer om del finnes någonting som hindrar, i lall en sadan föreskrift icke existerar, om skyldighet lill inlösen, att en association af 50 personer ingår med sina hy pol heker, far sin assignationsrätt mot -j och ulgifver alla sina assignationer på Banken på en gång
Dessa assignationer kunna komma inom loppet af en vecka lill inlösen i Banken, nian att den privata associationen af de 50 personerne likväl är skyldig att inlösa desamma så länge octrojen varar!
Detta är icke annat än att få ett fastighetslån mot 2 proc.:s ränta, utan skyldighet att göra reda derför, sä länge octrojen, som sagdt är, fortfar.
Jag kan åtminstone icke se något annat.
Det vore ganska in tressant om Frih. Raal) ville hafva den godheten att litet närmare hesvara denna sak speciell.
Man mäste erkänna, som jag tror, alt det icke är utan vigt, om man i en haudvänning skapar en inrättning, hvarigenom ett sådant lönesystem kan uppstå.
De som utgifva enskilde invisningar pä Banken hafva, såsom redan är åberopadt, den ovillkorliga förbindelsen att ständigt hålla cassa i Banken, så att invisuingarne genast och på dagen mätte kunna inlösas.
Hvad är det dä sorn gör all Frih.
Raab anser, att privathankerne böra hafva en så stor rättighet framför desse?
Något skäl är icke uppgifvet'; det säges helt simpelt, att de mätte hafva detta nionopolium, och den enda eontroll, som mot missbruket blifvit uppställd, är att Konungen skall hafva pröfniugsrältcn i fråga om deras stillande.
Det är visserligen sant, att om en lag uppslår, sorn gifver sä lätt anledning till missbruk, sä kan man förmoda, alt Konungen icke tillåter många sädane inrättningar alt stiftas, äfvensom man kan antaga, ali de inrättningar, som linnas med ett sådant monopolium, gerna men sjelfva frågan blir icke derföre mindre oriktig, och anhåller jag att Frih.