Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men den kom sig därav, att hon hade pass med sig, som annars ångbåtsresande sällan medför, och att hon ägt ordningssinne nog att åt kaptenen under resan avlämna sitt pass, till all möjlig säkerhets vinnande för sin person.
Sergeanten satt i många tankar nere i matsalongen--märk matsalongen!
Det är den, dit fördäckspassagerare, åtminstone de av tillräckligt mod och hurtigt utseende, får tränga in vid matstunderna.
Det var nu ungefär frukosttid, eller kunde lätt bli det, ifall man rekvirerade en portion.
Sergeanten tänkte så här.
En glasmästardotter från
Lidköping--det är en småstad, långt, långt bort ifrån Stockholm.
En mamsell? på sätt och vis, ja.
En borgardotter, dock av ringaste borgarklass.
Lantflicka inte, bondflicka alls inte--men inte heller riktigt av bättre klass.
Vad skall en sådan egentligen anses för? vad kallas?
Det är någonting outgrundligt i denna mellansort.
Låt se--tag hit en biffstek!
Frukosten utgjorde en skicklig paus i sergeantens irrande och outredda tankegångar.
När biffsteken slutats, fortfor han för sig själv:
Minsann, för tusan fan, det är just som jag.
Vad är par exemple jag för en?
Inte soldat.
Inte officer.
Inte sämre folk, och inte riktigt bättre heller.
Låt mig se--djävulen--tag hit porter!
Efter portern steg sergeanten upp, strök sina mustascher i krokar, spottade djupt in i vänstra salongshörnet, och betalade sin frukost.
Hm! tänkte han, Sara--Vid--Vid--har ingenting förtärt på morgonen.
Jag har lust att gå upp på däck och se efter om hon kan talas vid, eller bjudas?
om hon par exemple kan äta?--Sergeantens tankegångar (nu, som förut, litet irrande) slutade inte heller denna gång, utan upplöstes i en paus.
Stövlarna besågs och befanns blanka, tschakoten renborstad och galant.
Med två elastiska skutt uppför trappstegen var den unga, "slanka" krigaren snart åter på däck, såg sig om, och tog sikte på fartygets förstäv.
Det första hans ögon där föll på, var en samling dalkullor, stående framför de förut omtalade fyra à fem jungfrurna, bland vilka ett skärt huvud också höll sig, samt slutligen ett par beckiga maskinister.
Sergeanten nalkades.
Han hörde dalkullorna bjuda ut tagelringar, svarta, vita, gröna, röda, med namn och minnesord konstfullt inlindade.
De ville att jungfrurna skulle köpa, men jungfrurna var barska och prutade.
Henne, med skära hucklet, hörde sergeanten inte just pruta, men han såg henne med mycken noggrannhet välja bland tagelringarna, och slutligen fästa sig vid en slät, svart och vit, utan all inskrift.
Dalkullan sade sitt pris, 6 skilling.
Det skära huvudet nickade bifall, varpå en liten börs--en pung, stickad av grönt silke--togs upp ur kapotten, och ett silvermynt visade sig inne i handen, liggande helt nätt ovanpå handsken, couleur de lilas.
Silvermyntet var av Sveriges minsta sort, 12 skilling.
Kan du ge mig tillbakars 6 skilling på denna härne? sade en angenäm röst, med en västgötabrytning av det vackrare slaget, och en liten skorrning på r.--Sex skilling i löst? inföll dalkullan, ack, söta jungfrun det har jag visst inte, men köp så gärna två ringar av mig, så går det jämnt till 12 skilling.
Köp! köp!
Nej nej men! hördes ifrån det nätta huvudet.
Sergeanten, som stod bakom och blott såg nacken, hade inte annat märke på att svaret kom ifrån henne, än att huvudet höjdes framåt litet.
Sergeanten steg nu muntert fram och sade:
Tillåt, mamsell Vid--(han hejdade sig)--tillåt, hm, att jag köper de där två tagelringarna av den stackars dalkullan.
Han lade en tolvskilling i dalkullans hand och tog utan vidare omständigheter de bägge svart-och-vita ringarna, som kullan höll upp i luften framför jungfrurna, i hopp om handel.
Den skära såg litet förundrad upp på militären.
Men han, inte brydd, tog genast den ena ringen, som hon förut hade valt, gav henne den och sade:
Var det inte denna, som mamsell Sar--hm--var det inte just den här, som behagades? var så god, tag och behåll den.
Jag själv behåller den andra.
Flickan såg på honom med--såsom han tyckte--ganska vackra ögon.
Ringen, som han räckte henne tog hon väl i häpenheten, men då han förmodade, att hon skulle sätta den på fingret, vilket hon själv ämnat den åt, märkte han, att hon i stället, utan att säga ett ord, drog sig sakta bort till relingen och släppte ringen i sjön.
Prosit sergeant! sade han till sig, då han varseblev denna rörelse.
Det vill säga så mycket, som att jag är ordentligt avbiten.
Bravo junker! varför skulle jag kalla henne mamsell, då hon anlagt huckle och vill vara okänd?
Man kallar en sådan du, snarare, om så skall vara: och varför bjuda en obekant flicka en ring? och det på däck?
Fy skock, Albert!
Han gick till den motsatta relingen och kastade även den andra tagelringen som han redan satt på sitt eget finger, i sjön.
Därvid spottade han på salut-kanonen, som låg nära vid.
Så spatserade han ett slag över däcket fram till aktern, och när han åter nalkades fördäcket, ville det sig, att han kom mitt emot den skära okända, som stod och såg på maskineriets rörelse.
--Ser du, sade han och höll fram sina händer, jag har också kastat min ring i sjön.
Det var det bästa vi kunde göra.
Först ett skarpt mätande från topp till tå, strax därefter likväl ett knappt märkbart, men ganska gott leende, en fint sprittande min, som genast försvann, utgjorde hennes svar.
Är ringen i sjön? å då! tillade hon.
--Jag hoppas en gädda redan har slukat honom, sade sergeanten.
Min tog en stor abborre.
--När nu, återtog sergeanten och böjde huvudet, gäddan slukar abborren, som jag hoppas snart sker, så kommer ändå de bägge ringarna att ligga--under samma hjärta!
Det sista utviskades med en öm dragning på orden, men som alldeles misslyckades för sergeanten.
Flickan vände sig tvärt bort utan att svara, och blandade sig med de övriga jungfrurna.
--Prosit junker! sade han till sig själv.
Avbiten på ny stat! och varför tala om hjärta? och på däck!
Men ett gläder mig: hon misstyckte inte, att jag vågade ett du till henne.
För den skull och alltså, aldrig mamsell mera!
Han gick ned i matsalongen och handlade sig en cigarr, som han också tände, kom upp igen satte sig med hög och fri uppsyn på sin koffert, drog långa rökmoln ur cigarren, och såg superb ut.
Han märkte att den behagliga glasmästardottern flera gånger liknöjt gick förbi honom, stundom jämkande på den skära silkesknuten under hakan och fingrande på de gentila halsduksspetsarna, som föll ned över bröstet.
Hon talade livligt med de andra jungfrurna och syntes högst ogenerad.
Cigarren, likt mycket annat i världen, tog slut.
Sergeanten kastade den lilla stumpen, som ännu glödde, bort ifrån sig, med avsikt att få den i sjön.
Men stumpen var så lätt, att den blott nådde ett stycke fram på däcket, låg där och rykte.
Vips kom en fot, med den allra nättaste blanka känga på sig, och trampade ut den, så att den slocknade tvärt.
Sergeanten höjde sina ögon från foten upp till personen, och såg den obekanta.
Hennes ögonkast mötte hans.
Sergeanten skyndade upp från sin koffert, gick fram till henne med en artig bugning och sade:
Tack, söta jungfru! min cigarr förtjänade väl inte att röras av jungfruns fot--men--
En kall och avvisande min var svaret; hon vände honom ryggen och gick.
Så må fan ta henne!--med den tanken hoppade sergeanten rodnande och förstämd ned utför trappan till matsalongen.
Här kröp han in i det mörkaste hörnet, passande för sömn eller betraktelser.
Anfäkta, Albert! tänkte han och strök luggen ur pannan.
Jag kallade henne jungfru; det fördrog hon lika litet, som då jag förut skällde henne för mamsell.
Rackartyg!
Han var inte ensam i salongen; han talade därför varken högt eller halvhögt.
För att dock hastigt visa både sig själv och de övriga sitt mod, ropade han strängt och barskt till mamsellen vid luckan:
Smörgås med salt kött på! och det genast!
Skänkjungfrun kom fram med det begärda på en bricka.
--Drag åt helvete med sina smörgåsar! har jag icke begärt en på franskt bröd?
Lydig och beskedlig gick hon tillbaka med brickan, och satte en av sina knäckebrödssmörgåsar vid skänken.
--Ett glas haut-brion, mamsell! och låt mig vänta mindre.
Glaset slogs i och sattes på brickan jämte en ny smörgås på ett helt franskt bröd1.
--Är jag gjord att gapa över ett helt bröd, tror hon?
I Stockholm har man det vettet att klyva franska bröd och breda smör på vardera halvan.
Skänkjungfrun gick åter tillbaka, tog en kniv och började klyva smörgåsen.
--Jag ber--satans--var så god och tag ett nytt franskt bröd, klyv det, och bred smör på vardera insidan; varsågod.
Där sitter ju smöret på utsidan?
Tag ett nytt bröd!
Vad man får vänta!
Anfäkta--kasta bort alltihop, jag är inte hungrig.
Mamsellen vid skänken mumlade litet vasst om förnäma resande.
Detta tyckte sergeanten inte så alldeles illa om, gick fram och betalade smörgåsarna.--Jag har beställt dem, sade han, se här är pengar.
Man är orolig i magen--ja ja men! yttrades av en svartklädd passagerare.
Sergeanten vände sig om, såg kragar, och kände igen det bleka, men skinande ansiktet med de bägge ljusblå, trinda fågelögonen på kyrkoherden i Ulricehamn.
--Aha, ödmjuka tjänare! det är ju herr kyrkoherden Su---- stadd utan tvivel på nedresa?
Ja ja men.
--Jag far också till Västergötland, men det betyder inte hem för mig, utan bort, sade sergeanten och grep mekaniskt sin stora, klandrade, men betalade smörgås på hela brödet, gapande hurtigt över den.
Så går det, sade kyrkoherden, den ene reser upp, den andre ner.
Jag skall till Ulricehamn.
--Ja, och--(sergeanten tömde sitt hautbrionsglas, som stått och väntat på brickan).
Så länge en har hälsan, är det hälsosamt att fara fram och åter så där, anmärkte kyrkoherden.
--Å, det går, ja--(sergeanten svalde nu det sista av sin beställning).
Lämnar herr sergeanten Stockholm på lång tid?
--Jag har tre månaders permission.
Får jag lov att bjuda på ett glas, herr kyrkoherde? vad befalls? porter? eller portvin?
Jaja men, magen är orolig på Mälaren.
Om det så skulle vara, posito portvin! eller porter!
Sergeanten befallde fram bäggedera; och kyrkoherden, ur stånd att avgöra företrädet, drack ur bägge två; han slutade med den varmaste och gästfriaste inbjudning till den unga militären, att hälsa på i Ulricehamn och Timmelhed, för att taga sin skada igen.
Sergeanten bugade sig, betalade det rekvirerade, och sprang upp på däck igen, med muntert sinne.
När han såg sig om på kusterna, förbi vilka ångbåten strök, märkte han att den nu var nära att anlöpa Strängnäs.
Den stora domkyrkan synes för segelfarare redan på långt håll, och dess majestätiska torn behärskar Södermanlandsnejderna vitt och brett.
Först då man kommer närmare, upptäcker man en skara små röda trähus, osymmetriskt hopade under kyrkan, och endast det rödrutiga gymnasie- och skolhuset gör genom sin höjd ett avbrott ifrån de övriga liderformiga rucklen.
När man slutligen anländer till den gamla söndriga bron och stannar, så säger man till sig själv: detta är Strängnäs.
FOTNOT:
1 Det ovanliga fall, som här inträffade, att en skänkjungfru breder på en knäckebrödssmörgås, och, när hon sedan billigt påminns om att göra den av franskt bröd, tar till ett helt sådant, utan att klyva det, utgör ett talande bevis på beskedligheten hos restauratörer och -triser, att låta okunniga flickor långt bort från landsorten även någon gång få försöka.
Bildningens första steg är ofta svårt, och man får snäsor.
Må då var och en bemanna sig och gå till väga med ett ädelt tålamod, såsom här!
Andra kapitlet
Här är inte tecken till förnämt, varken av den högadliga riddarhussorten, inte heller av det penningadliga hos ett rikt och stolt borgerskap, inte heller av det urförnäma, som finns hos den självständiga delen av bondeståndet.
Passagerare, som tittar upp ifrån landgångsbryggan, har inte en hamn, en plats framför sig, inte heller en reell gata, utan en backe; och de flesta husen är oartiga nog att vända gavlarna åt en.
Inte desto mindre och medan ångbåten dröjer kanske en halv timme, går man i land.
Man möts väl inte här, som i Södertälje, av kringlor; dock, om man kliver försiktigt, då man sätter sin fot på bryggan, ser sig för och inte stiger ned sig i hålen mellan de murkna plankorna, så kan man komma upp till staden med livet.
Detta var vad som inträffade med sergeanten och med en till.
Då han nämligen stod på fördäck och såg landgången läggas ut, märkte han ett litet stycke ifrån sig det skära huvudet se upp emot den lilla staden med tindrande ögon.
Hastigt rann frimodigheten på honom; han beslöt undvika alla de där farliga orden, jungfru, mamsell, och över huvud varje titel.
--Ett ord! sade han, och vände sig otvungen till henne: ett ord! vi går i land, kom! här på ångbåten är nu bråksamt, de skall langa in ved och ha annat krångel för sig.
Nere i matsalongen är det också ruskigt: det är obehagligt att äta där för--hm--jag vet ett mycket hyggligt och bra ställe här uppe i Strängnäs.
Frukost tycker jag skulle kunna smaka nu efter en så lång fasta?
Hon lät honom utan omständigheter ta sig under armen, gick över landgången, slöt sig nära till honom på den äventyrliga bron; och--nu stod de i Strängnäs.
Vad jag tycker om den här lilla staden, sade hon otvunget och kastade glada blickar omkring sig.
Det är helt annat än Stockholm!
--När man kommer närmare in, är det verkligen rätt hyggligt, genmälte sergeanten.
Se--se! fortfor hon.
Ack, jag andas--men--åja--ja--jojo--Lidköping är ändå vackrare.
Den unga militären, förtjust över att i hast och nästan mot förmodan höra sin bekantskap vara en språksam människa, började själv finna Strängnäs ganska trevligt.
I själva verket är det så också.
Allt är utan anspråk.
Man kommer upp från sjön och beträder idel krokiga, smala gränder eller gator, som slingrar sig över backar.
Den sturska rakheten syns inte till i detta samhälle.
De små husen är gamla, vänliga; och man finner snart att de inte bara har gavlar, utan även långsidor med täcka fönster på, och till och med portar, där man känner sig hågad att stiga in.
Här är inte tecken till förnämt, varken av den högadliga riddarhussorten, inte heller av det penningadliga hos ett rikt och stolt borgerskap, inte heller av det urförnäma, som finns hos den självständiga delen av bondeståndet och visar sig i dess sätt att vara: nej, här ses allenast det medborgerliga av anspråkslösaste slag.
Man tror att alla husen tillhör skutskeppare, glasmästare, borstbindare, fiskare.
Klart är, att härmed förstås bara det Strängnäs som möter den ifrån sjön uppstigande passageraren, och omgiver honom innan han kommer så långt som till domkyrkans upphöjda, trädbevuxna kulle, i vars grannskap biskopshuset och några till antyder en högre värld.
Men sergeanten, med sin glasmästarflicka under armen, hade ännu inte gått åt höjderna.
De hade inte en gång gått till torget.
De hade, till följd av hennes utrop om det lilla huset med de vita luckorna, stannat i den märkvärdiga Strängnäs-labyrint av små krokiga gator och hus, som befinner sig mellan sjöstranden och torget.
Här förde han sitt sällskap till en hög trappa, som från själva gatan ledde utför och ned till en gård.
Över gården gick de till husets port.
Här, viskade sergeanten, bor den rika färgaren, som tillika håller en artig och proper restaurang.
Vi skall få se hur snyggt de har.--Flickan andades som i sitt eget hem, ehuru hon ofta tillade, att Lidköping var ännu vackrare.
De steg över farstukvisten och kom in i huset uppför en trappa igen, vilken ledde till ett stort rum i andra våningen med skänk uti.
Det var således ett slags värdshus, begrep Sara Videbeck.
Sergeanten gick fram till en snygg och gladlynt person, som torkade tallrikar innanför disken.
Låt oss få ett av smårummen här--det där till höger--eller det där till vänster--lika gott--och frukost.
Vad finns?
Hallon och grädde.
--Något stadigare?
Stekta morkullor--färsk lax--
--Låt så vara; men låt det gå fort.
Och (viskade sergeanten, i det han förde in sin bekantskap i det vänstra smårummet, men i dörren fortfor att tala till människan med tallrikarna)--ett par glas körsbärsvin!
När de bägge trätt in i det lilla rummet, och för trevlighetens skull--ifall flera skulle inkomma i salstugan--stängt dörren, tog Sara Videbeck av sig silkesschaletten och visade ett huvud, prytt med mörkbrunt, glänsande hår, väl benat, utan löslockar vid tinningarna (sergeanten påminde sig, att de försvunnit tillsammans med kambrikshatten); men ett par egna, likväl, och ganska nätta, sittande bakom vartdera örat.
Även handskarna--couleur de lilas--drog hon av och blottade två små vita, fylliga händer, som aldrig tycktes ha sysselsatt sig med grovt arbete, men kunde tåla den anmärkningen att vara litet breda, försedda med fingrar, som, fastän innerligt behagliga och prydda med små gropar upptill i lederna, dock var en smula tjocka.
Att dessa fingrar aldrig spelat luta, rört tangenter, fört penslar, eller vänt om blad i fina böcker (vartill fordras smala, smidiga fingertoppar), det tog sergeanten för avgjort; ännu säkrare var, att de aldrig fört spaden, mockat, bultat kok eller dylikt; däremot lämnade han osagt, om de inte i sina dar knådat kitt, ty kitt gör vitt och mjukt skinn.
Så pass om händerna.
Personen i övrigt var annars alls inte kort eller trind, utan ganska smal och snarare litet långväxt.
Flickan satt inte förlägen på tu man hand med sin sergeant.
Hon bröt av en liten lavendelkvist ur en kruka i fönstret, gnuggade den mellan händerna och luktade sedan på sina fingrar med välbehag.
Sergeanten, för att inte vara sysslolös, bröt av ett blad geranium och gjorde därmed för sin del på samma sätt.
Ett vackert och just ett nätt rum! utbröt hon.
Ja, och se en så galant dragkista.
Är det valnöt måtro, eller ek? nej, det är visst polerat päronträd--kan det vara apel?
Sergeanten, som aldrig varit hemmastadd i snickarverkstäder, kunde inte ge besked om det.
Men i stället vände han sig till ett annat föremål och utbrast:
Minsann! bred, förgylld ram kring spegeln!
Men det är nu avlagt; bör vara mahognyram.
Mahognyram?
Å då! jag vet vad som är bättre: att göra själva ramen kring spegeln av glas med: av smalt, klart kronglas, strimlor, som blivit över sedan man skurit rutorna.
Sådant sätter man ihop till hela ramar och lägger målat papper under: det blir vackra ramar.
Se nu: då är det så, att man speglar sig i själva spegeln, men på ramen ser man för sitt nöjes skull, och man kan lägga vad slags papper man vill under; det kan bli riktigt vackert.
Har--har--har--inte sett det?
Hon syntes härvid i litet bryderi vad hon skulle kalla honom.
Men just nu kom det beställda in: en mjällvit, fast inte fin servett lades på bordet, och därovanpå sattes nytorkade tallrikar.
Men tänk om de reser ifrån oss med ångbåten?
--Ånej, svarade sergeanten.
Dessförinnan skall skjutas signal2; och sedan skottet brunnit av, hinner vi alltid ned till stranden.
Hon, som burit in anrättningen, hade nu åter gått ut, och dörren var stängd.
Sergeanten tog sitt glas körsbärsvin i hand och sade:
Skål på resan!
Sara Videbeck tog utan omständigheter det andra lilla glaset, klingade med sin värd, nickade fryntligt och sade:
--Ett ord, så gott som två, innan vi dricker, inföll sergeanten.
Det är hinderligt och förargligt att inte veta vad man skall kalla varann--och sedan så--jag vill aldrig göra någon ledsen, ond eller stött--och--par exemple skulle vi inte kunna kalla varann--par exemple du--så länge vi äter åtminstone eller--
Du?--ja, det må vara sagt.
Med dessa ord klingade hon ännu en gång, saken var uppgjord, och körsbärsvinet dracks.
Sergeanten blev som en ny människa, sedan denna sten fallit från hans bröst; han steg omkring i rummet, blev dubbelt otvungen, glad och förekommande.
Men den vackra glasmästardottern, däremot, undergick inte ringaste förändring.
Hon satt vid bordet, åt och tog för sig, visserligen på ett rätt behagligt sätt, men någon högre grace syntes inte mycket i dessa åtbörder.
Hon kallade sin nya bekante du i vart åttonde ord, utan allt hinder av blyghet eller förnämhet.
Hon syntes oändligen hemmastadd.
Sergeanten, som, åtminstone i avseende på fasonerna, kände sig överlägsen, var desto lyckligare av denna känsla, och sade:
Bästa Sara, litet mera hallon? den här grädden var ju ganska god?
Präktig! tack! jag minns därnere vid Lunds brunn i fjol somras--
Han gick ut och beställde mera hallon.
I detta ögonblick smällde signalskottet från ångbåten.
Se så, sade hon, steg upp och satte handskarna på sig.
Ge hallonen återbud.
--Bästa Sara, sitt! hallonen kommer genast, nog hinner vi dit ner till stranden.
Nenej! precis är bäst att vara.
Fråga vad det kostar? tillade hon, satte schaletten på sig och drog upp en näsduk, varur börsändan framstack.
--Vad? inföll sergeanten; det är jag, som--Fort, fort!
Hon gick nu själv förbi honom fram till disken i salstugan, och frågade vad anrättningen kostat.
--En rdr 24 sk.
Här, kära mamsell! (hon tog upp ur sin gröna silkespung) är 36 skilling för min räkning: det gör hälften.
Adjö, jungfru! nickade hon därefter åt uppasserskan, som burit in.
Nicken, både åt mamsellen och jungfrun var vänlig, men av det överlägsna slaget, och tycktes innebära, att hon inte rätt synnerligen efterfrågade någotdera slaget.
Sergeanten, å sin sida, bleknade och ville stamma fram, att det var han som hade bjudit, och han skulle prompt betala.
Men Sara Videbeck var redan i dörren; tiden tvang; han erlade sina 36 sk. bet sig i läpparna av förargelse och gick ut efter.
Då de kommit på farstubron, gått över gården och skulle stiga uppför trappan till gatan, gjorde hon en liten rörelse, varav kunde slutas, att sergeanten borde ta henne under armen.
Tack du, som förde mig till detta hyggliga ställe! yttrade hon halvhögt med den vackraste röst, och rörde hans hand med sin, liksom till en sakta klappning.
Bor en rik färgare här, du?
hå kors!
--Inget att tacka för, svarade han.
Du betalade ju själv! tillade han inom sig med grämelse.
Jo, du skall ha mycken tack: jag var rätt hungrig.
Beskedligt och nätt folk är det här vart man vänder sig: och den här staden heter Strängnäs?
--Ja.
Jag skulle så gärna vilja föra dig upp till domkyrkan för att se de större delarna av staden; där har man vackra, skuggrika träd att spatsera under.
Å lappri.
Nej, vi måste ned till ångbåten.
De väntar redan.
Under det de nu med muntra steg gick genom de korsande gränderna, vinkade Sara med välbehag åt alla de små knutarna, hon gick om; och, rätt som det var, yttrade hon:
--Hur vet du, att jag heter Sara?
Jag skulle också vilja veta vad du har för något till förnamn?
Albert, svarade sergeanten.
--Alber--låt mig se?--ja, det är riktigt: det har jag läst i almanackan, eller hur?
Jo, så döptes också snickarålderman Ahlgrens son, som jag stod fadder åt i fjolsomras.
Han är en rar gosse, skall du se, Albe; blank i ögonen som emalj.
Du är ju hemma i Lidköping? och reser förmodligen dit nu? tillät sig sergeanten att fråga.
--Försiktigt! kliv försiktigt! sade hon, för de var just nu på den bräckliga bron.
Men utan fara kom de in över landgången och befann sig på nytt i ångbåtens värld.
Man gick ifrån land, hjulen började välva sig omkring; rökmoln och ett dovt dån utgjorde den simmande drakens avsked från Strängnäs.
2 Detta brukas inte nu vid avresan från en stad, blott vid ankomsten.
Tredje kapitlet
Den, som vill skära glas, min herre, han måste ha diamant!
Sergeanten hade bestämt satt sig i sinnet, att han skulle visa sin bekantskap en artighet.
Han gick därför ned i matsalongen och begärde ett skålpund konfekt.
Fanns aldrig till salu på ångbåtar, svarades det--Så för fan! finns här då apelsiner? sånt tycker jag ligger där framme i korgen?--Ja.--Gott, ge mig fyra.
Då han kom med sin frukt i handen, fann han däcket på följande sätt upptaget och ordnat.
Större delen av det bättre folket--herrarna, fruarna och barnen--hade gått ned i salongen.
Några par satt väl på akterdäcket, men inte just i livligt samtal, fast inte heller alldeles sovande, dock i full ouppmärksamhet på allt vad som omgav dem.
Dalkullorna, längst framme vid förstäven, syntes nedlutade över de ringlagda trossarna, och slumrade.
De fyra à fem förut omtalade jungfrurna hade samlats med ryggarna emot ett till hälften uppvecklat segel.
Kaptenen var förmodligen i sin hytt; han sågs inte på däck.
Maskinisterna gick på i ergastulum.
Var är då min skära? frågade sig sergeanten.
Han upptäckte henne slutligen sittande på en grönmålad spjälsoffa, som stod vid relingen i nischen bakom ena hjulöverbyggnaden.
Sergeanten fann en så avskild plats ganska angenäm, gick dit med sina apelsiner, satte sig bredvid henne och bjöd.
Hon nickade ett gott bifall och tog upp sin börs.