Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ang:de anslag till erforderliga ersättningar för beredande af rättelse uti saltpeter-lijelpens beräkning inom Calmar, Kronobergs och Jönköpings län; 3:o.
Ang:de nedsättning i kopparräntan å tillverkningarne vid Stora Kopparberget samt i anledn. af ånyo väckta frågor, dels om uphörande af allmogens inom vissa trakter af Kopparbergs län skyldighet, att till Stora Kopparbergs bergslag in natura leverera hemmansränte- och mantals- eller qvarntulls-kolen, dels ock om uphäfvande af öfriga åt Stora Kopparbergs bergslag och hytteegare tillerkände privilegier och förmoner; 4:o.
Ang:de åtgärder lill behöfvandes undsättning i missväxt-år; 5:o.
Ang:de anslag till ombyggnad af Nockeby bro å vägen emellan Stockholm och K.
Drottningholm å Lofön i Färentuna härad af Stockholms län; Den 7 December. 1X3 Hr Cederschiöld: Rob.
Jag vet icke om jag misstager mig, men, så vidt jag kan erinra mig, föreskrifver Riksd.Ordn. att endast en bordläggning får ske och att i nästa plenum derefter remiss lill vederb.
Gr. o. Landtm, förklarade, att Hr Cederscliiölds anmärkn. vore fullkomligt riktig om ärendet hade blifvit ånyo föredraget, i hvilket fall remiss borde ske; men att Gr.
Lagerbjelke nu gjort sin framställning, innan ärendet föredrogs, och fördenskull R. o. Ad. vore oförhindrad att fatta det beslut han föreslagit.
Jag ber om ursäkt för den gjorda anmärkn:n derest jag misstagit mig, men jag hade icke fattat annat, än att Hr Gr. o. Landtm, hade föredragit K. M:s ifrågav:de Nåd.
Propos., ang:de grunderne för rättigheten att tillverka bränvin och beskattningen derför, skulle upskjutas, lills R.
Sl:r fattat sitt beslut om tillsättande af ett serskildt Utsk. för behandlig af frågor, ronde bränvins tillverkning och försäljning.
I anseende till fortfarande sjuklighet, vågar jag anhålla, att blifva entledigad ifrån befattningen att vara Bänkman för 19:de Bänkmis-afdeln. under anhållan derjemte att vid min Riksdagsmannarätt varda bibehållen. R. o.
M:s nedannämnde d. 3 dennes på bordel lagde Nåd.
Ang:de uphörande af den åtskilliga hemman åliggande skyldighet att utgöra dagsverken in natura till kungsgårdar och andra kronolägenheter;. 2:o.
Ang:dc anslag till erforderliga ersättningar för beredande af rättelse uti saltpeter-hjelpens beräkning inom Calmar, Kronobergs och Jönköpings län; 3:o.
Ang:de nedsättning i kopparräntan å tillvcrkningarne vid Stora Kopparberget samt i anledn. af ånyo väckta frågor, dels om uphörande af allmogens inom vissa trakter af Kopparbergs län skyldighet, att till Stora Kopparbergs bergslag in natura leverera hemmansränte- och mantals- eller qvarntulls-kolen, dels ock om uphäfvande af öfriga åt Stora Kopparbergs bergslag och hytteegare tillerkände privilegier och förmöner; 4:o.
Ang:de åtgärder lill behöfvandes undsättning i missväxt-år ; 5:o. Ang:de anslag till ombyggnad af Nockeby bro å vägen emellan Stockholm och K.
Drottningholm å Lofön i Färentuna härad af Stockholms län; T 124 Den 7 Dccclii lier. 6:o. Ang:de förmedling af räntan för lägenheter å förra kronoparken Strandskogen på Öland; samt 7:o. Ang:de eftergift till förmon för Carlstads stadsförsamling af Kronans rätt till ett efter närings-idkerskau Johanna Emilia Hoflander fallet danaarf.
M:s d. 7 dennes pä bordet lagda Nåd.
St:r, ang:de eftergift af Kronans rätt till danaarf efter afl. enkan B. H. Sandelin.
Hr Charpentier, Gust.
Reinh, anförde skriftligen: I anledn. af K.
M:s förevande Nåd.
Propos. om eftergift till förmon för Ryske undersåtarue Henrik Sund och J. P. Urnbergs hustru, M. C. Sund, af deni Kronan tilldömda rätt till danaarf efter afl. enkan B. H.
Sandelin, uther jag mig vördsamt få uplysa alt KammarAdv.Fisk.Emb. redan år 1849 genom "stämning till Norrtelje Rådst.-Rält väckt påstående att Sandelins behållna qvarlåténskap måtte tillerkännas K. M. och Kronan, och, sedan Rådst. -R:n, hvarest Sund och Urnberg, i egenskap af arfvingar efter Sandelin, yrkat företrädesrätt till qvarlätenskapen, genom Dom d. 5 Juni 1850 förklarat denna böra tillfalla Kronan, har Adv.- Fisk.Emb. icke allenast hos K.
Svea Hof-Rätt, utan ock inför K. M., dit saken blifvit å vederdelosidan fullföljd, utfört Kronans talan, samt är f. n. sysselsatt med indrifning af medlen, i hvilket afseende Adv.Fisk.Emb., medelst den skrifvelse jag härmed har äran i afskrift förete, redan d.
8 April innevarule år anlitat K:s Befh:de i Stockholms län om behörig handräckning; och som Adv.Fisk:sEmb., enl. den för Emhetet gällande Instruktion af år 1646 samt K. Br. d. 5 Juli 1808 är berättigadt att af ifrågav:de daua-arfsmedel bekomma en tredjedel såsom actoratsarfvode, men denna omständighet icke i den K. Propos:n finnes anmärkt, hvaraf skulle kunna följa att ickq blott Kronans utan äfven Adv.Fisk:sEmb:ts andel af medlen bortgåfves, föranlåtes jag ödmjukt, anhålla att nämnde danaarf icke må efterskänkas utan med uttryckligt förbehåll af Adv.Fisk:sEmb:ts rätt till det actorats-arfvode, som i behörig ordning pröfvas, böra Emb. tillgodokomma.
I annat fall kunde möjligen inträffa att Kronan upoffrade danaarfvets hela belopp åt nyssbemälde utlänningar och dessutom finge vidkännas utgiften af Adv.Fisk:sEmb:ts arfvode.
På*det icke må anmärkas att jag vid nyss förehafde fråga om afstående af Kronans rätt till danaarf efter afl. närings-idkerskan Hollander icke framställt enahanda erinran, som nu, bör jag tillägga att Adv.Fisk:sEmb. icke i den saken fört Kronans talan.
Jag anhåller vördsamt att detta anförande måtte få åtfölja den remiss till vederb:de Utskott af K.
M:s ofvan omförmälde nåd. propos., som R. o. Ad. nu lärer besluta.
Den uti detta anförande åberopade afskrift af Adv.-Fisk.Emb:s skrifvelse var af följande innehåll:
Den 7 December. m Till Konungens Befallningshafvande i Stockholms län.
Sedan K. M., genom Nåd.
Dom d. 4 i denna månad i Revisionssaken emellan Fiskrarne Henrik Sund och Johan Peter Urnberg, å ena, samt K. M. och Kronan genom Kammar-Adv. Fisk:s Emb., å den andra sidan, fastställt Norrtelje llådst.Rätts och K. M:s och Rikets Svea HofRätts sammanstämmande Domslut, hvarigenom den af bemälde Sund och Urnberg anstälde talan om arf efter i Norrtelge d. 16 Nov. 1846 aflidna enkan Brita Helena Sandelin blifvit ogillad och hennes qvarlåtenskap, jemlikt 15 Kap. A.
B:n, förklarats böra falla Konungen till: så får Kammar-Adv.-Fisk:s-Emb., med öfverlemnande af en bestyrkt afskrift af Högstberörde Nådiga Dom, anhålla det K:ngns Befhf:de behagade låta samma
Dom ofördröjligen till laga verkställighet befordras och i sådant afseende låta affordra Guld- och Silfverarbetaren P. G.
Fröberg samt Garfvaren och Läderhandlaren M. L.
Bäckström i nämnde stad, hvilka boet om händer haft, en med behöriga verificationer försedd redogörelse öfver enkan Sandelius qvarlåtenskap samt densamma till Adv.-Fisk:s Embetet insända, tillika med LandtRänteriets original-bevis att de
Kronan tillkommande medel blifvit till följd af K. M:s nåd.
Dom under dana-arfs titel i Ränteriet lefvererade.
Stockholm d. 8 Apr. 1853. R.
Charpentie r.
Med det i K.
KammarColhii Adv.-Fisk:s-Kont. förvarade concept-bref lika lydande, betygar Ex oflicio C. E. Ljungberg.
. Remitterades till StatsUtsk.
Föredrogs ånyo och remitterades till StatsUtsk. K. M:s nedannämnde d. 3 dennes bordlagda Nåd. Propos:r lill R. St.: 1 :o Ang:de Notarien E. Lundblads, såsom arrendator af Strömsholms kungsladugård, und:st gjorda ansökning om eftergift af halfva spanmäls-arrendebeloppet för år 1852; och 2:o
Ang:de uplätelse på viss tid ät enskild man af en, K. M. o. Kronan tillhörig, intill K.
Operahuset i Stockholm gränsande tomt.
O Ånyo föredrogs K.
St., ang:de frami, förre Depart:sChefen i K. General-Tullstyrelsen, Kansli-Rådet J. D.
Valerii enkas och barns befriande från honom ådömdt ersättningsansvar i målet, ronde den efter afl. Upbörds-Tullförvaltåren M. F. Finér yppade balans.
Hr Printzensköld, Carl, anförde skriftligen:
Af den ifrågavande Nåd. proposin finner jag, det K.
M. gjort enahanda framställning, som ifråga om eftergiften af den nu mera afl.
Presidenten af Billbergh i Finérska balansmålet ålagde ersättningsskyldighet, och sålunda föreslagit eftergift af hela i ve Den 7 December. den ersättning, sorn afl.
KansliRådet Valerius i lifstiden är vorden ådömd, utan att dervid taga i betraktande, att eftergiften, sålunda utsträckt, jemväl omfattar den del af ersättningssumman, nemi. 12 proc., som genom en allmän författning tillförsäkrats KammarRms Adv.Fiskal, såsom en honom tillkommande löneförmån.
Jag har uti den K. propos:n likväl förgäfves sökt upläcka några skäl, hvarpå Konungamakten ansett sig äga befogenhet, att föreslå efterskänkande af hvad som är Adv.Fiskalens men icke Statens lagliga tillhörighet, utan att på samma gång föreslå R.
St. att hålla Adv.Fiskalen skadeslös för den löneinkomst man på detta sätt vill honom afhända.
— Jag öfverlemnar åt en hvar att bedöma, om väl sådant kan vara med rättvisa förenligt, och jag anhåller hos Högh StatsUtsk. att det benäget täcktes upgifva de författningar, som berättiga de båda Statsmakterna, att visa ädelmod emot tredje man på min bekostnad.
Förmår ej Utsk. detta, utan det tvärtom skulle befinnas stridande emot 16 §. Reg.F., att afhända mig min lagliga egendom, så hoppas jag af Utskis rättskänsla, att det icke i vidsträcktare mån tillstyrker R.
St:rs bifall till den Nåd. proposm, än att jag varder vid min lagliga rätt bibehållen, för så vidt jag icke sjelf densamma eflergifvit uti det underd. utlåt., som öfver KansliRådet Valerii und, ansökning om eftergift af den honom ädömde ersättningsskyldighet redan år 1843 är vordet från Adv.Fisk:s-Emb. infordradt, och hvilket utlåt, säkert lärer komma att åtfölja de handlingar i målet, hvilka K. M. förmält sig skola till H.
StatsUtsk. aflemna.
Uplvsningsvis bör jag vid detta tillfälle nämna, att utlåt, innefattar underd. tillstyrkan af eftergift af KansliRådet Valerii ersättningsskyldighet för Finérs balans å de s. k. upbördsmedlen, men deremot afstyrkan af en sådan eftergift för den s. k. kassörsbalansen, utaf hvilken, så vidt den blifvit hänförd till KansliRådet Valerii ersättnings-skyldighet ännu återstå oguldne 5691 r:dr 17 sk. 10 r:st b:ko, så att det är den å detta belopp mig tillkommande actoratsproc., hvars efterskänkande jag nödgas på det högsta bestrida, så framt ej ersättning för denna min förlust skulle af Utsk. blifva föreslagen att på annan väg mig tilldelas, hvilket dock ej skedde då eftergiften beviljades för Presidenten af Billbergh, så att en högst betydlig förlust mig derigenom förorsakades, derföre jag äfven är sinnad, att hos Rikets nu församlade Ständer anhålla om godtgörelse.
Jag har icke varit i tillfälle att taga kännedom om innehållet af den K. propsm, men om förhållandet verkligen är sådant, som Hr Printzensköld här upgifvit och hvilket jag väl vid sådant förhållande icke heller bör betvifla, att K.
M. här föreslagit R.
St. alt efterskänka äfven den delen af balansbeloppet, som enl. instruktionen tillkommer K.
KammarRms Adv.Fiskal Hr Printzensköld, så anser jag K. M:s Nåd. propos. i den delen vara af beskaffenhet att icke kunna af R.
St. bifallas samt instämmer derutinnan med Hr Printzensköld.
Den 7 December. 127 Föredrogs ånyo och remitterades till StatsUtsk. K. M:s nedannämnde d. 3 dennes på hordet lagda Nåd. propos:r till R.
St. l:o Ang:de anslag af medel för nybgggande af ett Landshöfdingeresidens i Christianstad; 2:o Ang:de pension för KrigsRådet S. G. Ehrenstams enka Charlotta Gripenstjerna; 3:o Ang:de Statens medverkan för anläggande af jernvägar i landet; 4:o Ang:de liqviderandet af accords-amorteringen vid Landshöfdinge-tjensten i Calmar län, samt 5:o Ang:de understöd till Hospitalsfonden.
Föredrogs ånyo och remitterades till Bevilln.Utsk. K.
M:s d. 3 dennes på bordet lagda Nåd. propos. till R.
St., ang:de den s. k. kurhus-afgiften.
M:s d. 3 dennes på bordet lagda Nåd. skrifvelse till R.
St., med öfverlemnande af det utaf särskilde kommitterade afgifna underd. förslag och betänk, i fråga om ordnande af Credit-väsendet och Låne-anstalterna i Riket, beslöt att denna Nåd. skrifvelse skulle remitteras till BankoUtsk.
Föredrogs ånyo och remitterades till StatsUtsk. K.
St., i anledn. af väckt fråga om inbetaining till R.
Riksg:sKont. af en emot köpeskillingen för f. d. Hofbageri-egendomen i Stockholm svarande summa af Myntverkets tillgångar.
St., om förordnande af en StatsRåds-ledamot för handläggningen af vissa i Riksd.Ordn:s 36 och 42 §§ omförmälda Riksdagsärenden; och beslöts det skulle denna Nåd. skrifvelse läggas till liandlingarne samt vederb.
Utsk. meddelas underrättelsen om densammas innehåll.
St., ang:de Folkskole-lärares pensionering.
Hr Ribbings, Arvid, d. 3 dennes på bordet lagda motion om inrättande af ett s. k.
EcklesiastikColhm.
Remitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. Föredrogs och remitterades lill LagUtsk.
Hr Ribbings, Arvid, d. 3 dennes på bordet lagda motion om lagstadganden, hvarigenom dels närmare bestämmes presterskapets skyldighet att Den 7 December. bestrida religions-nndervisningen i Folkskolan, dels stadgas äfventyr för underlåtenhet deraf.
Föredrogs den af Frih. Creutz, Stephan, d. 3 dennes väckta motion, om antagande af Norska dissenters lagen af år 1845, såsom tolkning af lö §.
Keg.F. Frih. Creutz:
Hos Hr Gr. o. Landtm, får jag ödmjukast anhålla att få återtaga min den 3:dje dennes ingifna motion om antagande af den Norska
Dissenters-lagen för att deruti göra några ändringar, och rättelser som jag anser vara af nöden.
Jag uptager ogerna R. o. Ad:s tid, men ber att i detta fall få göra ett undantag.
Här är fråga om ett ämne af ömtålig beskaffenhet; hvilket djupt ingriper i vårt samhällslif, i vår kyrka och i alla våra statsförhällanden.
Det skulle synas besynnerligt om ett förslag, som det här väckta, skulle öfverlemnas till Utsk.; utan att R. o. Ad. hade detsamma till besvarande uptagit.
Detta Stånd skulle synas med likgiltighet betrakta en sak af stort och allmänt interesse.
Väl har en ledamot af detta
Stånd redan upträdt för att bemöta den värde motionärens vådliga läror, men utom det Stånd, hvartill han hörer genom sin födsel, tillhör han äfven läro-ståndet, hvilket af motionären blifvit obehörigen anfallet och på ett oförsynt sätt nedsmutsadt.
Han kan således möjligen synas jäfvig.
Jag jäfvar honom' visst icke, men det skulle synas rätt eget om han vore den enda adelsman som upträdde i denna fråga.
Jag gör motionären rättvisa för det andliga nit som framlyser i detta förslag; han tycktes ock vid upläsningen deraf vara llfvad af en varm öfvertygelse; men jag påstår att han drifvit detta nit till en höjd, som, — jag vågar säga det — föga hedrar hans hjerta och ännu mindre hans förstånd.
Den värde motionären låter påskina, såsom de, hvilkas talan han förer, hade djupare än vi andre, svaga kristne, inträngt i Evangelii anda.
Han låter påskina att de företrädesvis äro i åtnjutande af den Heliga Andas välgeruingar.
Oförtäckt talar han om dem såsom de Heligas samqväm och Guds folk.
Har då detta s. k.
Guds folk varit föremål för någon uppenbarelse, hvaraf vi andre kristne icke kommit i åtnjutande?
Jag vill dock icke tillräkna honom ensam denna öfverdrift.
— Synbarligen är detta hans förslag ett arbete af fleres förenade krafter.
Jag har derom en öfvertygelse som gränsar till visshet.
Desto större äro vådorne.
Jag sade, att de personer, hvilkas talan motionären förer, tro sig hafva djupare inträngt i Evangelii anda och äro lifvade af en mera sann kristendom än andra.
Det är möjligt, men jag tror dock, att om desse kristne förnya sina bemödanden att ännu djupare intränga i andan af den Heliga Skrift, så skola de derur säkert hemta en större kristlig ödmjukhet, än den, hyaraf den ifrägavande motionen lemnar prof.
Den stora bristen i detta afseende framlyser ock uti ett svar som skall hafva blifvit afgif vit af Den 7 December.
129 vet af de olycklige Läsarne i Orsa å en af den utaf K.
M. fölordnade kommissionen framstäld fråga.
Det anföres såsom varande af högre värde än alla kommissionens frågor.
Frågan rörde det andliga och offentliga Presterskapets verksamhet och förhållande till hvarandra, och derpå svarades: ”Det andliga presterskapets är nöjdt att tiga, då det offentligen predikar rätt Guds ord.”
Jag vet icke hvad denna skillnad emellan det andliga och offentliga presterskapet har att betyda, men svaret tycks innebära ett stort andligt högmod.
Uti anförandet föreslås den Norske Dissenter-lagens antagande i Sverige och i följd deraf ett makulerande .af conventikelplakatet.
Såsom skäl härför anför talaren att våld skulle vara begånget emot fromma kristna och att man redan borde vara i åtnjutande af hvad i detta fall sökes, dels till följd af våra bekännelseböcker, dels genom ordalydelsen af vår Grundlags 16 §.
Ofverheten såsom kyrkans högsta styresman vore ett orättmätigt inträngande på kyrkans område, misstroende egde rum till Presterskapet i allmänhet samt om öfvertygelsen af deras oförmåga att tillfredsställa folkets andliga behof.
Jag vill betrakta såväl formen af de gjorda framställningar som de vådor för vår lära, som genom detta förslags antagande kunna upstå.
Jag vågar återkalla i edert minne, mine Hrr, det språk och de uttryck vi här hafva hört.
I början säger motionären i afseende på våldet: ”Prester och rättsbetjente inspärra och plåga landets innebyggare för det de af kärlek till Gild och Hans
Ord äfven utom de kyrkliga gudstjenstiderna sammankomma och upbygga sig.”
Detta är ett misstag, en förvillelse.
För ett sådant förehafvande har aldrig Sveriges lag dömt någon medborgare.
Vidare förekommer: ”Sverige fängslar och dömer till högsta kroppspligt
Orsamän för det de i öfverensstämmelse med kyrkans symboliska böcker upbygt sig i Guds ord och vår Frälsares kunskap.”
Detta är af samma skäl ett fullkomligt misstag.
Domen visar ett annat förhållande.
Vidare angriper den värde motionären vår öfverhet såsom kyrkans öfverhufvud.
Må han aldrig och må aldrig de, hvilkas talan han förer, försöka rubba denna pelare för vårt samhällslif; den har varit vårt samhälles stöd i 300 år och skall blifva det ännu längre.
Han yttrar sig i detta fall på följande sätt: ”Sverige förnekar andra Confessioner den tros- och bekän”nelsefrihet, som det i främmande länder önskar och erhåller.
”Ett sådant land är ett påfvedöme.
Den som med allvar omfattar kristendomen finner, att det
Romerska i verkligheten är re”formeradt till ett Protestantiskt Påfvedöme i Sverige.”
Vidare hafva vi fått höra att ”Sveriges Konung är Summus Episcopus ”Ecclesiie eller Svenska kyrkans högsta öfverhufvud, hvilket Påf”ven var; ty i likhet med honom afsätter han Prester, befaller ”öfver bön och lielgedagar, gillar eller förkastar katecheser, psalm”eller handböcker, kyrko-ordningar m. m.”; ytterligare säger han: ”Då ofverheten vill gripa in på ett område, der den icke I H. 9 130 Den 7 D e c c m i) e r. ”liar att skaffa, sä mäste man mera lyda Gnd än menniskor.”
Detta är ett yttrande, som flitigt i tid och otid användes af de s. k.
Läsare, hvilket väcker osämja och skiljer den ena menni skan från den andra.
Vi hafva ofta hört tjenare bestrida up fyllandet af åtagna pligter på grund deraf, att de skola mera lyda Gud än menniskor.
Såsom skäl för det orätta i samhällets inträngande pä kyrkans område anför motionären, ”att man skall noga skilja emellan Lag och Evangelium.”
Han säger att Lagen talar om syndens straff och Evangelium örn syndens förlåtelse.
Jag känner icke detta skiljande.
Tvärtom förenar skriften
Lag och Evangelium och så äfven våra läroböcker.
Vidare grundar den värde motionären sitt förslag derpå, att lian anser församlingen redan äga den rätt, som här sökes.
Han citerar våra bekännelseböcker, såsom Schmalkaldiska artiklarne.
Dessa sistnämnde räknas ej mera bland desse; men det gör detsamma.
Dé ord lian anfört, - finnas äfven i den Augsburgiska bekännelsen intagne.
Han säger: ”Efter Schmalkaldiska artiklarne liar församlingen fri domsrätt öfver sine lärare och läran; det verldsliga regementet begår således våld på kyrkans egna bekännelseskrifter i sin förföljelse mot olika tänkande individer, hvilka i enlighet med den Heliga skrift och just dessa kyrkans bekännelseskrifter, vilja sålunda utöfva sin fria domsrätt öfver lärarne och läran, och hvilken ej kan yttra sig på annat sätt än genom separerande.” Hvad förstås M.
Hrr med församling och hvad tron J att Luther förstod med detta ord? var det hvarje person, 1 eller 2 eller 3, som skiljde sig från den antagna läran?
Hvarthän skulle en sådan förklaring leda?
Ar det tänkbart att Luther skulle hafva gjort sig skyldig till ett så groft, misstag, att han skulle hafva lagt i hvars mans makt att skilja sig frän församlingen.
Denna talan föres i vårt land af den lagstiftande och lagskipande makten.
Motionären framställer likasom vore dessa separatister de förföljda.
Så synes det på sätt och vis, och det förundrar mig icke att’ det synes dem'så, men det är mycket lätt att vid närmare eftersinnande visa, att det är de, som angripa vår församling.
De ingripa djupt i dess rättigheter och draga folk på otillbörligt sätt ifrån densamma.
Hvad söm isynnerhet utmärker denna skrift är det skarpa anfall som der göres emot lärareståndet.
Vi hafva fått höra föl jande: ”att hersklystna hierarclier icke kunna uphöra att vädja ”till det verldsliga svärdet, för att uppehålla deras existens, då ”andlighet icke räcker till, faller af sig sjelft och påminner en”dast alltför lifligt om den redan af Daniel profeterade antikrist ”sorn komma skulle i verlden.”
Vidare säges: att ”presterna ”uttyda och tillämpa falskeligen de Symboliska böckerna och kun”na således för enskilda intressens skull icke uphöra alt suga på ”nationens hjertblod och insistera derföre uppå att Guds verk ”skall drifvas med en ann af kält.”
Vidare följande: ”De hög”värdiga själasörjare lyckades genom 1663 års religions-plakat ”återfå sitt älskade och så mycket saknade Påfvedömes förlorade Den 7 D e c c 111 lj c r. 131 ”paradis.
Det synes bättre att med 10 å 20,000 r:dr årlig inkomst tilläfventyrs sitta på Statsrådsbänkar oell Biskopsstolar ”och döma öfver irrlärighet samt sedan två sina händer som Pilatus, då han korsfäste verldens Frälsare.” Ytterligare säger motionären: ”Det står så till, att med berömvärda undantag, ^hvilka rangeras på kättarelistan af Presterne, på våra prediksto”lar endast predikas katolicism och verklära.
Bättre att de följde sin mästare, som sade: föd mina lamb.
Detta vore för ”presterne mera välsignelsebringande än att förtrycka Guds folk ”inom Sveriges landamären.”
Motionären påstår alltså, alt hvarje af församlingens prester brutit sin embetsed, utom de, som skulle anses såsom kättare.
Jag har aldrig hört detta namn tilldelas någon af vårt presterskap.
Hrr, hvad namn man skall gifva åt alla här ofvan anförda förolämpningar, vare sig mot vårt verldsliga regemente eller våra lärare?
— Om icke en ohejdad vana hade snart sagdt stigit till häfd, att fri yttranderätt i tal och skrift får stegra sig till hvad mången med mig kallar sjelfvåld, och om derjemte, säger jag, icke den aktade ledaren af våra öfverläggningar med öfverseende godhet velat bemöta dessa, den fromma enfaldens svärmerier, så hade säkert många tillfällen funnits, då motionären bordt tillrättavisas.
Aldra skarpast anfaller han naturligtvis våra religionsplakat, besynnerligen det s. k.
Conventikelplakatet, som kallas det okristligaste, omenskligaste och uslaste edikt som någonsin är påbjudet.
Hvad bjuder då detta okristliga plakat?
Det manar, såsom en talare härom dagen har sagt, i första rummet till kristlig husandakt och för det andra förbjuder det att i enskilte hus kände och okände skola sig samla, under förevändning att bruka sin andakt och afsöndrade Gudstjenst, —• hvilket innebär ett underkännande af den allmänna.
Hvarför kunna icke dessa själslidande separatister eller läsare begagna vår kyrka?
kunna de icke finna någon upbyggelse der, blott derföre att de i en eller annan punkt skilja sig från oss?
De påstå likväl öppet, att de bekänna sig till den Protestantiska läran.
Har då icke mången af oss upbyggelse af att bevista Gudstjensten äfven i fremmande kristna trosförvandters kyrkor, ehuru vi i flera vigtiga punkter skilja oss ifrån deras lära?
huru göra de beskedliga Hernhntarne?
de besöka vår kyrka, de taga der nattvarden.
Har någonsin något religionsedikt, något Conventikelplakat stört de verkligen goda och fromma första Norrländske Läsarne, eller dessa Hernhutare?
De vådor som de af motionären framställda läror innebära, ärö ganska stora, d. v. s. de hyllas af de s. k.
Läsarne.
Vi måste dervid skilja emellan Läsare och Läsare.