Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja! hvila dig, från krigs alarm,
I nöjet, på din Makas arm!
Ja! minn dig der i stillhet på
Den tid, du månde Ryssar slå;
Hur värjan aldrig miste gick;
Hur, hvem du slog, sin bane fick;
Hur ofta, med bedrifter din’,
Du roat store Carols sinn’!
Beskrif, för dina hjeltebarn,
Vårt förra krig med Ryska Czarn:
O! säg för dem den Svenska lek,
Hur ingen från sin Konung vek;
Hur man i fält skall skicka sig,
Att föra med beröm ett krig,
Och, när man uti striden går,
Båd’ dela ut och tåla sår!
Då ammar du soldater opp,
Då fostrar du en hurtig tropp,
Som, liksom du, i faran flink,
Är städs tillreds vid minsta vink.
Och om så sker, att Svenska spjut
Af någons djerfhet manas ut,
Så spänn på nytt din brynja på;
Gack ut, med dina gossar blå!
UR ”CAROLIADEN, ELLER TÅGET ÖFVER BÄLT”.
Nu hviner Bores röst, hans hot är utan like:
En isklädd vinter rår på Äges vida rike;
De hållit envigskamp på hafvets blåa fält;
Sist vann den grymma köld, och tog sitt rum på Bält.
Han klädde böljans rygg med starka frostens täcken;
I djupets dolda göl han band den falska Necken,
Hvars treudds gaffel-grep, som fälld och bruten låg,
Satt honom utur stånd, att reta hafvets våg.
Här ses en Guda-makt, som skyddar Manhems hjelte.
”Upp”, ropte Carl, ”mitt folk! och spännom modigt bälte!”
Han sedan Tirfing drog, och ställde hären opp;
Här börjas nu ett tåg, med mod och segrens hopp.
Gudinna! du, som sjelf bland vådor Hjelten leder,
Till underfulla värf, till namn och evig heder:
Ditt majestät, din glans från Vasas ögon gick;
Det var din gudakraft, som honom röra fick.
I spetsen går han främst, med dödens udd i handen:
Af styckens dån och knall re’n darrar Bransö-stranden;
Nu bär det hala golf de Göters stolta här,
Och solen skymmes bort af fanor och gevär,
Nu höras stumma berg trumpeters klang besvara,
Nu dödar tusentals med eldens vingar fara.
Af härskri luften fylls, som ned i djupet hörs,
Hvars blanka skara skräms och bort af fruktan förs.
Snart sättes bröst mot bröst, de hårda svärden klinga;
Men, Svenske Höfvitsman! du vet en ovän tvinga.
UR EPITREN ”TILL STORFURSTEN PAUL PETROWITZ”.
Det moln förskingradt är, det mörker har försvunnit,
Som höljde jordens krets och irrat menskovett.
En ny, en upplyst tid, har nu med häpnad funnit,
Att verlden falska namn åt våld och grymhet gett.
Åt den dess sällhet bröt, åt den dess frid förstörde,
Hon reste ärestod, och vördnadsoffer bar:
Hon söng Tyrannens lof, som henne fängslig förde,
Och kysste nöjd dens spår, af den hon trampad var;
Hon nämnde Hjelte den, som vann den grymma lycka,
Att spilla menskoblod och sina likar trycka.
En sanning klarnat har, som skänkt åt verlden dager,
Och upptäckt deras pligt, som fått om Samfund vård;
Ej vägen blodig är till en odödlig lager,
Ej storhetens bevis, att vara vild och hård.
Den ömma Menskorätt, Naturens äldsta dotter,
Gudomlighetens bild och alla Dygders mor, –
Som sina foster ger af nöjet lika lotter
Och gör, att jordens son på jorden säker bor, –
Hvars suckar fordom blott i ringa kojor hördes,
Palatsen nalkas fick – och Prinsars hjertan rördes.
TILL EN IGENFUNNEN VÄN.
En gammal vänskap sällan glömmes,
Om den har sanna grunder haft.
Som eld i falnad aska gömmes,
Men glödgas snart af vädrets kraft;
Så har i Chloes ögna-strålar
Min fordna låga tändts igen;
En själ, som der sin fägring målar,
Ger mig på nytt min ömma vän.
Säg, Chloe! vill du åter sköta
Vårt band, af fri, af egen drift?
Så vill dig än ett hjerta möta,
Som stelnar bort af plågors gift.
Det nu i köld sin trefnad vinner,
Se’n alla lågor slocknat ut:
För dig det dock ett ämne finner,
Som väntar blott på ditt beslut.
Den starka eld, som Kärlek tänder,
Knappt varit mig så ljuf, som din:
Jag röres, då jag tankan sänder,
Att fordna nöjen samla in.
Än ser jag ej din blick, ditt tycke,
Att icke hjertat frågar sig:
Om det för lite, ell’ för mycke,
Förgäter eller älskar dig.
I denna lugna skog jag
Nöjet får igen,
Som flydde för mitt bröst, när jag bland Menskor dväljdes.
Du, ömma känsla! du, som alla stunder qväljdes!
Njut hvila, smaka frid; min frihet varar än.
Här ser jag ingen konst: naturen ensam rår;
Med blomstrens söta lukt den friska ångan blandas,
Jag drager helsans flägt i hvarje pust jag andas,
Och känner, hur dess kraft till märg och ådror går.
Än vid en källas brädd det späda videt gror;
Än i ett skuggrikt hvalf, som evig svalka gömmer,
Jag på en mossig bädd om glömda nöjen drömmer;
Och, Ödet sjelft till trots, mig åter lycklig tror.
Bland trädens täta flock jag ofta vilsefar
Och stannar i en lund, som ljuset undanskymmer;
En helig fasa känns, min tanka från mig rymmer,
Hon öfver jord och sol sin djerfva kosa tar.
I sådan enslighet, jag dock ej ensam är:
Jag sällskap om mig ser, och väckes ur min dvala;
Då luftens fria barn om sina fröjder tala,
Och bryta ut i sång sin känsla och begär.
Hvad prasslar här i gren?
Hvad är, som örat bryr?
En eckorn som en pil i granens topp sig kastar;
Ett rådjur skymtar fram, men strax tillbaka hastar;
Det rubbar ej min ro; det undrar, räds och flyr.
Hur ren den glädje är, som sinnet fyller opp!
Naturen fridsam är; hon frid i själen sprider:
Af böjelsernas våld jag intet anfall lider;
Jag ingen fruktan har; jag känner intet hopp.
Jag har min plågo-svärm i staden lemnat qvar,
Der oron tränger sig från slott till lägsta murar;
Der arghet icke mer fördoldt på oskuld lurar,
Men der hon i triumf för allas ögon far.
Den enda strid jag ser, är mellan bladens flägt,
De yfvas om hvarann, men utan inre bäfvan;
Det enda sorl jag hör, är vestans lena sväfvan,
Då han sin envåldsmakt till trädens toppar sträckt.
Hvad för en Guda-hamn var det mitt öga såg?
Hvem är, som nalkas mig med harpa och med båga,
Mig sluter i sin famn, och med sin kyska låga
Ingjuter lif och kraft uti min kalla håg?
Det Skalde-guden är!
Han till min hydda går:
Hans rika, ljusa hår omkring hans axlar hänger;
Den eld, som ur hans blick och högblå ögon tränger,
I tankan tänder ljus och öfver hjertat rår.
Han talar – och min själ blir tjust af denna röst:
”Du skall min kärlek bli, men dig för hopen dölja;
Gack, skynda till ditt lugn118; min ömhet skall dig följa!”
Han flyr: men lemnar qvar sin styrka i mitt bröst.
SINNEDIKTER.
Ej något jordiskt ting mot Vänskap liknas må!
Ett hjerta ömt och godt, som hennes värde känner,
Det sätter ej sin ro i myckenhet af vänner;
Det väljer värdiga och få.
Ett qvickt och bittert skämt, i sällskap mest behagas;
Men vakta dig för tungans fina mord!
Sälj vänskap, dygd och frejd ej för ett artigt ord;
Och låt ditt hjerta ej utaf ditt vett bedragas.
Man räknar högt förstånd bland Himlens största skänker,
Och skattar lycklig den, han mycket snille gett:
Men ringa är den hop, som tänker;
Månn det då nöje är, bland dårar äga vett?
Att vara värd beröm, det är en verklig ära:
Men glöm ej bort, när du det får,
Hur mycket af din pligt tillbaka står;
Så kan du ödmjukhet af egenkärlek lära.
Man bör ej allt beröm för smicker taga:
Men pröfva den berömmet gett,
Om han behöfver att behaga,
Och om han alltid håller ett!
Låt andras oförrätt din sinnesro ej bry!
Det är ett svaghetsprof, på menskors ondska klaga.
Hvarthän i verlden vill du fly,
Om du ej dårskap, kan fördraga?
Den fredar sinnets ro, som kan, i alla fall,
Om ryktet vara öm, för tadlet vara kall.
Döm lindrigt andras fel!
Sker dig ej samma rätt,
Var lika mild och öm, i ord och lefnadssätt.
Att sina tankar kunna dölja,
Det kallas klokhet i vår bygd;
Att ej behöfva hjertat hölja,
Det är en ännu större dygd.
Man kan ett hjertas höjd, blott på det tecknet finna:
Att alltid vilja ge; att aldrig vilja vinna.
En qvick och eldig själ, är en Naturens gåfva,
Som varsamt skötas bör och ledas af förnuft:
En gnista, vådeld blir utaf förmycken luft;
Vid snabb och häftig vind, får Styrman aldrig sofva.
En stor och ädel själ, som är på vishet rik,
Förändring ser i allt; men blir sig alltid lik.
De mesta, drömma lifvet bort,
Och klaga:
”lifvet är för kort!”
Hvad är, att lefva och att vaka?
Naturen se; sig sjelf ransaka.
Af allt, hvad jordiskt är, hör ingenting oss till!
Hvad kan då kallas mitt?
Blott hvad jag gör och vill.
Svårigheten vid ett val ur Fru Nordenflychts skrifter är icke, att fördubbla de anförda profvens antal; men att inskränka det till, hvad här nödvändigheten bjuder: de möjligast få.
Endast derföre har jag här lemnat ur sigte både hennes ”Andeliga Skaldeqväden” (utgifna 1758) och de flesta af hennes ”Tankespel”: ehuru man visserligen, vid ett sådant val, ej får hålla sig inom gränsorna af de arbeten, hvilka Fischerström utgaf såsom hennes ”utvalda”.
Man får det desto mindre, då äfven bland dessa förete sig många svaga, och än flera ojemna.
Det ena med det andra intygar dock endast, att hennes urskillning aldrig blef så fullständigt – och ofta förmycket – grannsmakande, som de Gustavianska skaldernes.
Ådagalagdt är nu i alla fall, huru berättigad hennes sång var att behaga de bästa af hennes tid, och huru mäktigt inverkandet deraf skulle främja deras egen vittra utveckling.
Och ändock var det förnämsta af denna snillrika qvinnas inverkan det rentaf omedelbara: det, som utgick från hennes enskilda person.
Med ett hjerta, som ej tycktes andas för annat, än att utgjuta vänskap, nöje, tröst, medlidande och välgerning, med en umgängsamhet, i glädje och sorg lika intagande, använde hon sina sällskapsgåfvor lika oafbrutet, som sina skaldegåfvor, till Poesiens bästa.
Hon talade väl; hennes uttryckssätt var eget, okonstladt, ledigt; hennes förstånd, klart och rättvist; hennes lynne, öppenhjertigt, oförställdt, kanske till öfvermått; hennes rastlösa vetgirighet, benägen för allvar, utslöt likväl aldrig skämtets lekar.
Man begriper lätt, huru en sådan karakter skulle tillvinna sig vänner, gerna se sig af dem omgifven, och qvarlemna idel lifvande intryck.
Dalin synes, fastän under ytan af qvick och glädtig hofman, varit en i grunden mera eremitisk och enstörig natur.
Det vissa är, att han ifrån Fru Nordenflycht höll sig på stelt och kallt afstånd.
Hammarsköld antager, att han i henne hatade en medtäflarinna om skaldeäran; Sondén, att han ansåg henne för en svärmerska.
Hon, å sin sida, hade icke försummat någon skälig artighet.
Hon hade ej blott lofsjungit ”den obekante Argus”, utan ock i anledning af ”Svenska Friheten” således utlåtit sig:
När Svenske Orpheus, med sina harposlag,
Förnöjt och prydt sitt land, och många airer spelat,
Som fina öron skänkt en ro af stort behag;
Fast tadlet stundom sagt, att någon ton har felat:
Så gaf han fram ett prof, ett präktigt mästerstycke,
Som, med sin skönhet, vann båd väns och oväns tycke.
Ho är, som ej blir rörd af detta stolta lof,
Hvarmed han höjer opp vår Frihet, vår Gudinna?
Han gör Ulrikas graf så lysand’, som dess hof;
Hvartenda tag går högt, och konsten har att vinna.
Månn ej ett bläck, som så till Sveriges ära flutit,
Bör hedras som ett blod, för Sveriges välfärd gjutit?
Vänskapligt blef förhållandet likafullt aldrig.
Väl fick hon bli medlem af den förnäma och jemväl i någon mån vittra sällskaps-orden, som hade Dalin till själ, och under namnet ”Avazu och Wallasis” upptager många blad af hans skrifter.
Deremot fann den af Lovisa Ulrika år 1753 instiftade Vilterhets-Akademien, hvars hufvudman Dalin var, ej för godt, att tilldela hennes ”Caroliad eller Tåg öfver Bält” det pris, som i stället beviljades åt ett latinskt qväde af Luxdorph.
Möjligt är, till och med troligt, att man inom hennes sällskapskrets yttrade sig obelåten med det bagatell-bruk, hvartill Dalin på sina äldre dagar nyttjade sin vers-gåfva.
Att man der gjorde större fordringar af Poesien, än den Dalinska sång-gudinnan uppfyllt, visa nogsamt de skaldeverk, som ur denna krets utgingo. – Märkligt är, att just samma år, då den Svenska Drottningen stiftade sin Akademi, stiftade den Svenska Herdinnan sitt enskilda samfund.
Bland den förras ledamöter, idel förtjenta män, var dock, med undantag af Dalin, ingen enda skald; i det sistnämnda åter befunno sig hon sjidf, Creutz och Gyllenborg.
– Om föröfrigt Dalins föredöme, i afseende på henne, kanske hos mången af hans beundrare verkade efterföljd: så kunde likväl sådant hvarken hindra personer af högsta rang att söka hennes umgänge, eller utmärkta lärde och snillen, att göra likaledes.
Bland dessa finna vi antecknade Polhem, Klingenstjerna, Linné.
Icke heller stannade hennes beröm inom Sveriges gränsor.
Man hörde henne nämnas med aktning i Danmark, i Tyskland, ja i London och Paris.
Haller, Gessner, Kästner, Holberg, firade hennes snille; hon var med dem, med Fontenelle, och flera andra frejdade utlänningar, i brefvexling.
Holberg öfversatte på Danska hennes stridskrift mot Rousseau.
Allt skäl, att trösta sig öfver de smärre motgångar, som bereddes henne af afund, klanderlust, skadefröjd.
Också bar hon dem; om än med en ömtålighet, som mot slutet öfvergick till nästan oinskränkt skygghet för menniskor.
Men större motgångar kommo från andra håll: och mot dessa behöfde hon en högre tröst.
En förlust, som syntes henne råga lidandet af alla hennes förra, var (1757) hennes anförvandt
Klingenbergs bortgång.
Han hade i hvarje hänsigt varit hennes stödjestaf.
Om hennes smärta dervid yttrar Fischerström: ”J, som ännu lefven, som kännt Herdinnan af Norden, som sett hennes lif försvinna emellan eld och tårar, J kunnen vittna, hurudan den ängslan var, i hvars famn hon dignade vid detta olycksslag”.
Och likväl återstod en ännu bittrare kalk, att tömma.
I allmänhet voro hennes känslor för djupa, för fina och lättrörda, att kunna vidmakthålla en ostörd sinnesro.
De små ojemnheter och nycker, som härigenom uppkommo, gjorde henne aldrig besvärlig för andra; sjelfva de brusningar, till hvilka de stundom uppstegrades, kunde aldrig förminska hennes älsklighet; men de skadade henne sjelf.
Den ömhet, som utgjorde hennes lif, hennes glädje och plåga, var i lika mått grannlaga och häftig.
Ett högt begrepp om vishet och dygd var äfven synbart i den ”devise” eller sinnebild, som hon antagit: vintergatan, med öfverskrift: ex lumine candor 119.
Men det var hos henne sammansmält med ett behof af vänskap och kärlek, hvars ungdomlighet inga år kunde utkyla.
Hennes yttre fortfor att afspegla denna själs-daning.
Hon var ej skön; knappt skulle man vid första anblicken finna henne vacker: men ju längre man såg och hörde henne, dessmera hänförd af liksom oväntade behagligheter, var man innan kort öfvertygad om bäggedera.
Hennes former voro nog mycket fylliga; kopporna, som i den tiden voro koppor med besked, hade lemnat spår på hennes ansigte – dock endast få och lätta: men anletsdragen voro harmoniska, hy och mun angenäma, de stora blå ögonen klara och själfulla.
”Man kan hafva en vackrare växt, ett mera retande utseende: men icke ett sedigare tycke, en mera rörande uppsyn; der ur ögonen strålade förståndets eld och oskuldens frid”.
Sådant var hennes utvärtes, ännu vid fyrtiotre års ålder; då Fischerström, hvars utlåtelse vi nyss anförde, såg henne första gången.
Kanhända blef det medvetande, att ännu kunna intaga såsom qvinna, i någon mån medorsak till hennes slutliga olycka.
Vi lemna detta derhän; men väl kunna vi föreställa oss, hurudan hennes skepnad var tjugu år tidigare, när hon icke var ”den Svenska Uranie”, men Fabricius i henne dyrkade sin Urania.
Nyssnämnde biograph såg henne först 1761; och det hos henne sjelf.
I hennes hus herrskade ordning, nätthet, smak och beqvämlighet.
Hennes rum hade ett återsken af hennes väsende: något synnerligt, utan att vara sällsamt; något utsökt, utan att afvika från en ädel enfald.
Creutz och Gyllenborg voro just då hos henne på besök.
Den förre hade nyss utgifvit sin idylldikt ”Atis och Camilla”; äfven den sednare hade redan förvärfvat sig skalderykte.
Professorn och hans skyddslingar
Kommerserådet
Widens hus var klart upplyst.
Från andra våningen skallade en brusande dansmusik, och för de åskådare, som tagit plats på det midtemot belägna värdshusets höga trappa, syntes tydligt de sväfvande gestalterna i françaisens lätta svängningar.
Guldsmidda herrar och svartklädda eleganter, fruntimmer med klädningar liknande luft, yppiga rosor på kinder och lockar, flämtande, hviftande med broderade näsdukar, skymtade ömsom förbi dem.
”Jag ville gerna veta,” sade en gapande matrona till sin granne, ”hvarför kommerserådet ställer till bal så här straxt före Jul.
De förnäma roa sig jemnt och samt; hade de icke kunnat vänta till helgen?”
”Åh, du vet aldrig något,” svarade hennes granne.
”Har du icke hört, att kommerserådet i dag firar sin dotters förlofning med kapten Ling, den der unge, vackre herrn, som dansar der med henne i blå florsklädningen?
Det är hans kusin, fröken Hilda Borgensköld, om hvilken folket pratat, att han varit så fasligt kär i henne.
Men när hennes far, den enfaldige narren, lät den galne Brocker öfvertala sig att gå i borgen för honom, då vaknade åter den fordna ovänskapen emellan löjtnant Borgensköld och hans halfbror, den rike professorn, och dermed tog kaptenens kärlek slut; ty fröken var fattig, liksom han sjelf, och inte var det värdt att styra mot vinden; han har alltid berott af professorn.
Sorgen var emellertid icke långvarig; ty i samma taget friade han till kommerserådets rika dotter, och det blef ja och förlofning i ett rapp.
Ja, ja, det går så underligt till i verlden.
Men se nu på fröken Hilda, huru stolt och präktig hon ser ut ändå, ehuru sorgen sitter qvar i hjertat; ty det lärer väl icke vara så roligt heller, att se sig försmådd, för det man icke har mera än sitt fagra ansigte och sina flitiga händer.
Tvi sådana unga herrar vi ha nu för tiden!
Pengar! pengar! ha de pengar? det är alltid första frågan, när de skola gifta sig.
Men ack, mor Brita, se bara så sorgligt han ser på henne!
Han måste vara en orm, den kaptenen, det slår mig aldrig felt.
Titta hit, huru han slingrar sig ner till andra ändan af salen, och när han svänger om med fästmön, visar hon ett ansigte så gladt som en vårmorgon.
Hon är riktigt en Guds engel, den mamsell Rosa.
Jag önskar att du kunde se henne; försök, grannmor, att maka dig bättre hitåt.”
Just som detta skulle verkställas, uppstod en rörelse på gatan, folkmassan vaggade åt båda sidor, och lemnade rum för en gammalmodig vagn, hvilken långsamt rullade fram och stannade midtför trappan till kommerserådets hus.
En betjent förfogade sig säfligt ned af kuskbocken, och öppnade vagnsdörren, hvarefter han vördnadsfullt hjelpte en gammal, torr, mager herre att stiga ur.
Både husbonde och betjent syntes vara ett par exemplar, bibehållna från en längesedan förgången tid, att döma af det yttre, som icke allenast hos dem begge var högst gammalmodigt, utan äfven serdeles eget.
Stödjande sig på den åldrige trotjenarens arm, gick herrn uppför trappan, och vid första skymten af hans figur, flög en liten kammarsnärta, som stått på utkik i ett af de nedre fönstren, uppåt öfra våningen.
Beskaffenheten af hennes ärende syntes lätteligen deraf, att den sene och aktade gästen redan i tamburen emottogos af den unge kaptenen och hans intagande fästmö, den vackra Rosa Widen.
”Hjertligt välkommen, herr professor!” sade den unga flickan med vänlig, välljudande röst.
”Det är för oss en sann glädje, att herr professorn, hvilken så sällan lemnar sitt hus, velat hedra oss med sin närvaro.”
”Ja, min gode farbror,” försäkrade kaptenen, med lätt och artig ton, i det han bjöd professorn sin arm, för att ledsaga honom till ett sidorum, ”på min ära, är det icke den största lycka, som kunnat vederfaras mig, att farbror bivistar min hedersdag.”
”Hm!” sade professorn, och ett sarkastiskt leende spelade omkring de tunna läpparne, ”hm, jag tycker icke om att höra dig föra ett sådant språk, Ferdinand!
Åtminstone i morse var det något, som du hade tyckt mera om.”
Kaptenen blef blodröd, och en mörk blixt flammade i hans ögon.
Han teg likväl, och vände sig åt sidan, då Rosa, med ett visst uttryck af förundran, betraktade honom.
”Nå, låt oss icke tala derom,” återtog professorn med blidare ton, i det han kysste fästmön på pannan, och räckte sin brorson handen.
”Jag lyckönskar er båda af allt mitt hjerta, eller rättare, jag önskar er båda lycka.
Professorn var på vägen att tillägga något, men tystnade; ty i samma ögonblick inträdde kommerserådet.
Det var en högvext, bredaxlad man, med ett utseende af stor sjelfbelåtenhet.
Äfven om man ville gjort sig den mödan att granska hvarje drag af hans ansigte, och uppmärksamt betrakta hans stolta eller rättare dryga hållning, hade slutföljden likväl blifvit densamma, som vid första påseendet.
Hela hans utseende och väsende stämplade honom till en man, hvars sjelfviskhet låg i öfvertygelsen, att hans namn var en halfguds på börsen, att hans hufvudböcker åtminstone troddes vara i det mest blomstrande tillstånd, och hans ord värdt minst lika mycket, som myntet i de nya privatbankerna.
Kommerserådet inträdde.
”Ödmjuka tjenare! välkommen, hjertligt välkommen, herr bror!
På min heder, en riktig öfverraskning; ty så här dags på aftonen trodde jag mig icke mera få se någon af de gäster, som uteblifvit, och minst min herr bror.”
”Fägnar mig,” genmälte professorn, och nu syntes ånyo det sarkastiska leende, hvilket tycktes vara en beståndsdel af hans natur, ”fägnar mig att kunna bereda bror en sådan!
Jag skulle väl hit, för att gifva de unga tu min välsignelse.”
”Ja, en rik välsignelse behöfva i våra dagar unga personer, som vilja tänka på giftermål,” anmärkte kommerserådet med vigtig uppsyn, hvilken snart öfvergick i ett slags smågrinande.
”En man, hvilken, liksom jag, sitter med stor familj,” tillade han, hviskande i professorns öra, ”har icke alldeles så godt om det slaget, som den gamle, barnlöse, så hjertligt älskade farbrodern.”
”Åh hå, ödmjuka tjenare!” yttrade professorn bugande; ”var det för att pröfva mig i den vägen, jag så enträget anmodades att öfvervara de ungas förlofning, så ...”
”För allt i verlden, min bäste professor,” återtog kommerserådet, ”bror kan väl icke missförstå ett litet skämt; ty här är naturligtvis icke stället att allvarsamt öfverlägga om sådana saker.”
Och härvid tog värden sin gäst under armen, och införde honom i salongen, der kommerserådinnan med det huldaste leende emottog den tillkommande fränden, samt nödgade honom förbindligt att taga plats bredvid sin egen person, i det lediga soffhörnet.
Emellertid stannade för några ögonblick de trolofvade ensamme qvar i kabinettet.
Kaptenen förde sin fästmö till ett fönster, och tycktes tala lika hjertligt, som han talade sakta med henne.
Detta ögonblick få vi begagna, för att göra ett utkast till deras porträtter.
Kapten Ferdinand
Ling var en man af medelmåttig storlek, kraftfull, välbyggd och med ett sätt att föra sig, hvilket gaf hans figur mera värdighet, än naturen annars förlänat den.
Hans ansigte kunde icke egentligen kallas vackert; men det låg något friskt och behagligt deruti, som ersatte den mera lysande egenskapen.
På hans välbildade läppar sväfvade vanligen ett småleende; men om man fick tro det mörka, nästan dystra uttrycket, hvilket stundom ljungade ur de svarta, blixtrande ögonen, var det endast läpparne som logo, då själen måhända kämpade med våldsamma lidelser.
Under sådana minuter mötte hans blick likväl icke en annans spanande öga; de sänkta ögonlocken dolde det spel, som föregick under dem.
Kapten Ling var i öfrigt en man, som gällde för mönster af god ton i stadens mest valda kretsar, en man med bildning och fint lefnadsvett, just en sådan, som kan anses såsom en välkommen vinst för sällskapslifvet.
Hans fästmö, Rosa Widen, var en hög, smärt blondin, af den mest symmetriska vext, allmänt firad för sin skönhet, hvilken närmade sig typen för qvinlig fullkomlighet.
Men detta värde kände hon icke sjelf, eller tycktes åtminstone icke känna det.
Det var den obeskrifliga enkelheten, det tjusande och otillgjorda behaget i hennes lugna och ljufva väsende, som gjorde henne så eftersökt och älskad af alla.
”Jag behöfver icke dessa försäkringar, gode Ferdinand,” sade hon mildt, och lade handen öfver sin fästmans läppar, hvilka med något mera än vanlig vältalighet bedyrade vidden af hans kärlek och höjden af hans lycka.
”Hvartill tjena de?
Jag vet ju att du håller hjertligt af mig, och hvarföre skulle jag förnya de heliga löften, jag för några dagar sedan, i min mors närvaro, gaf dig?
Jag hyser tillräcklig aktning för dig, att med lugn och tillfredsställelse anförtro min framtids lycka i dina händer; och om jag icke är i stånd att dela häftigheten af de känslor, som hos dig snarare likna en förödande stormil, än fläkten af en lugn och stilla kärlek, så tillskrif detta mitt lynne, icke mitt hjerta; detta vill dig hjertligt väl.”