Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingen korporation kan bättre än vårt stånd intyga det nya statsskickets inverkan på våra bördsprevogativer, då vi mistat fideikomissrältigiieten, som de facto är en dödsstöt för Adeln; då sjelfva bördsrätten blifvit inskränkt, sedan adelskap efter 1809 endast ärfves af äldste sonen, och dess utom adlandet så godt som upphört.
Skulle vi, vid sidan häraf, kunna bifalla den Kongl. Prop. Svenske män hafva i alia tider med en viss försigtighet betraktat sådan regering.
Efter Gustaf Adolf den stores död, då förmyndareregeringen tillsattes, egde Konungens svåger Pfaltzgrefven Johan Casimir, grundade anspråk på inträde i förmyndare-regeringen, men han uteslöts.
Carl X Gustaf hade förordnat i sitt testamente, att regeringen skulle föras af Enkedrottningen Hedvig Elenora med 2 röster och rikets högsta embetsman, hvaribland hans broder, Pfaltzgrefven Johan Adolf, som Riksmarskalk.
Men äfven han uteslöts.
Ständerna antogo icke testamentet.
1809 års grundlagsstiftare tyckas hafva varit lifvade af samma anda. då de i 39 § Reg.-F:n tydligt föreskrifvit, att StatsRåderne skola under Konungens bortavaro regera.
Skulle de funnit sig deri bort göra andrin", så skulle väl dertill varit anledning, när den snillrike Kronprinsen Carl Johan hade regeringen.
Han ifrågasatte ej helier en sådan förändring, som troligen ej öfverensstämde med hans tänkesätt.
Såsom en vaktpost på 39 § Reg.-F:n står 45 § i samma Reg.-F:n, så lydande: »Hvarken Svea Rikets Kronprins eller Arffurste eller Prinsar af det Kongl, huset skola hafva något lifgeding eller civilt embete.» Också har Prinsars utöfning af Kanslersembetct väckt mycken ovilja i opinionen, liksom allt obehörigt inflytande inom arméen och flottan.
Hvilken ovilja skulle icke antagandet af detta förslag då åstadkomma?
Farorna af en sådan regcrings-polilik ligga i öppen dager.
l:o visar oss alla länders historia exempel derpå, att Thronföl jare ganska ofta intrigerat mot sin lagliga Konung.
Det är vådan deraf, som föresväfvat 1809 års män.
Skulle nu Thronföl jaren derjemte under vissa fall få utöfva regeringen under full Konungslig makt, så skulle Han derigenom kunna öka och förstärka sin makt på ett högst betänkligt vis.
Ingen hand förutan Konungens må kunna sträcka sina fingrar till regeringstömmarne, hvarken inom eller utom Konungens hus.
I ett konstitutionelt land vill man endast känna tvenne makter, nemi. den konstitutionella Konungen och det konstitutionella folket.
2:o finnes derjemte en annan farn i detta hänseende att taga i be - Den 18 Februari f. m. 461 traktande, som uppstått af vår förening med Norge.
Då man kan antaga närvarande förhållande allt framgent komma att fortfara, att nemligen Thronföljaren kommer att vara vice regent i Norge, så kornme. vid den händelse att Konungahuset skulle i en framtid bestå af flera Prinsar, den andra Prinsen derigenom att stå närmast Konungens person i Sverige, som i intet hänseende kan vara nyttigt.
Denna plats skulle gifva andre Prinsen alltför stort inflytande mot Thronföljaren, som, genom sitt vistande i Norge, häri skulle tillbakasattas.
Menniskorna räkna bland sina passioner maktlystnaden såsom en. synnerligen på samhällets höjder, ofta förekommande svaghet.
Skulle andre Prinsen i vissa fall blifva regent, så skulle Fan lättare kunna skaffa sig eget parti, till skada för landet, och samma roller spelas af Prinspartierna, som fordom spelades af de med furStendömen förlänade Prinsar, hvilka äfven voro skyldiga lydnad åt sin kunglige broder.
3:o skulle detta bördsprerogativ göra en synnerlig förändring i våra gamla bruk och betaga oss en rättighet våra fäder hafva egt, att under minderårighet utnämna den Prins till regent, som eger nationens förtroende; och 4:o skulle Prinsarnes ställning till nationen derigenom väsendtligt förändras.
Det finnes endast tvenne sätt att bevara den ärftliga monarkien.
Det ena, att under alla tider och skiften förekomma oenighet inom Konungahuset.
För detta ändamål måste man förkasta all på börd grundad Prinsregering, för att förekomma Prinsars obehöriga maktlystnad och deraf uppkommande olycliga partistrider.
Det andra: med förkastande af den i den Kongl.
Prop:n föreslagna rätten för Prinsar, att i vissa fall föra regeringen till följd af börd, fortfarande, såsom hittills, ställa deras inträde i regeringen i beroende af det allmänna förtroende de åtnjuta; ty förtroende skapas endast af skicklighet och förtjenst, och dessa egenskaper utgöra den konstitutionella monarkiens mest betecknelsefulla grundvalar.
Den, som uppriktigt vill understödja arfsmonarkien i vårt land, han undanrödje de ämnen, som gifva andledning till missbelåtenhet; han undanrödje de principer, som icke öfverensstämma med vår tids skaplynne, bildning oeh fordringar.
Det är med anledning deraf jag förkastar det Kongl, förslaget, ty fosterländsk skall man vara, man må sitta vid statsskeppets roder eller gå vid plogens räta fåra.
Medan jag ännu har ordet, ber jag* få fästa Eder uppmärksamhet på våra unionsförhållanden med Norge.
Vi veta, att RiksAkten af 1815 är ett hastverk, uttryckande ganska ofullständigt de unionella och statsrättsliga förhållanden, som böra fästa de begge folken vid hvarandra.
Orsaken må nu hafva varit antingen de åsigter, hvarifrån man helst ville betrakta föreningen, eller de då ännu outvecklade statsrättsliga principer i allmänhet, detta är nu för oss likgiltigt.
För oss, för brödrafolket, för hela Skandinaviens 462 Den 18 Febrna ri f. m. framtid är det högst nödvändigt, att dessa frågor bagrundas, diskuteras och afgöras; att unionen bestämmes genom ömsesidighet i förpligtelser och fördelar till sina lagliga former och till sin princip.
Men skall detta blifva möjligt, dä måste begge folken lefva i sina intressen.
Till sådana gemensamma intressen höra försvarsväsendet och vissa handelsförhållanden m. fl. Den fråga, som i dag diskuteras, är onekligen icke utan vigt, likväl synas de andra frågorna genom den ha kommit i bakgrunden.
Politiska förhållanden göra en så uppfattad union lill en nödvändighet.
Hvarje uppskof med dessa frågor aflägsna oss från målet.
Vi kunna förebrå oss att vid detta Riksmöte icke hafva lånat tillräcklig uppmärksamhet häråt.
Låtom oss likväl söka upprätta hvad vi härutinnan hafva brutit.
Uppå härefter af Hr Gr. o. Landtm., med tillkännagifvande att ytterligare 15 talare anmält sig till afgifvande af yttranden i förevarande ämne. och i anseende till den långt framskridna tiden framstäld prop. uppskjöts fortsättningen af denna öfverläggning till eftermiddagens Plenum samt åtskiljdes H. R. o. A. kl. 3. e. m.
Plenum kl. 6 e. m. Just.
Pleni-prot. för d. 31 sistl.
Fortsattes den på f. m. började öfverläggningen om Const.- Utsk:s Mern.
N:o 5 med utlåt, om K. M:s Nåd. Prop., angtde förändring i och tillägg till RiksAkten af d. 6 Aug. 1815; och yttrade sig Printzensköld
När jag första gången genomläs4 det nu föredragna Betänk., så lyckades det mig icke att i ringaste mån uppfatta dess innehåll.
En sorglig känsla upstod häröfver hos mig, enär, efter hvad jag visste af erfarenheten, man från R.
S:ts Utsk. plägar erhålla Betänk , på sådan svenska, att de, Den 18 Februari e. m. 163 om också icke några mästerstycken i detta hänseende, likväl kunna ganska lätt både fattas och förstås, och det förhållande att jag nu ej begripit hvad jag läst således helt naturligt hos mig skulle väcka den föreställningen, att felet ej låg hos Betänk:s författare, utan att jag varit nog olycklig att i hast hafva förlorat en ganska betydlig del af den fattningsgåfva naturen om också i ringa mått mig förlänat.
Jag började läsningen ånyo.
Jag begrundade hvarje serskild period för sig.
Jag fästade noga i mitt minne innehållet af de få meningar, som voro läsbara bland alla de osvenska ordställningar och språkbarbarismer. som flödade på nästan hvarje sida, för att derigenom kunna sluta till hvad författaren med allt sitt ordsvammel egentligen velat säga, och sedan jag sålunda med icke ringa besvär, på en för mig begriplig svenska lyckats öfversätta Betänk., hittade jag ändtligen rätt på de skäl. hvilka man lagt till grund för den enda klara och tydliga framställning, Betänk, innefattar, nemi.
Utskts afstyrkan af bifall till den Kongl.
Prop. Jag kan naturligtvis icke tillåta mig att antaga, det dessa språkfel—dessa orediga tankeyttringar härleda sig från någon ovana eller oförmåga hvarken hos Utsk. eller dess Sekreterare, att behandla vårt modersmål, utan att Utsk. tvärtom med fullt uppsåt insvept sina skäl uti en sådan förklädnad, för att dymedelst i någon mån dölja deras nakenhet, hvilken eljest allt för hastigt skulle hafva fallit i ögonen.
Lyckligtvis båtar förklädnaden numera till ingenting och man behöfver ej heller göra sig mödan alt bortlyfta densamma, för alt göra åskådliga skälen till nyssnämnde afstyrkande. sedan Utsk:s ordförande, med den honom egna förmåga, på ett för oss alla lättfattligt sätt klart och tydligt framställt till försvar för Utsk:s förfarande just de motiver, som Betänk, innehåller, så att, när man bemöter hvad han yttrat, detta också innefattar vederläggning af allt hvad Utsk. anfört.
Åled förbigående af lista g uti den Kongl.
Prop. har Utsk. och nn äfven dess Ordf. ensamt fästat sig vid de öfriga paragraferne, uti dem har man likväl, hvad sjelfva saken beträffar, icke kunnat upgifva några fel. som kunde hindra deras antagande.
Man liar med så mycket större ifver fästat sig vid några formella brister, som skulle vara för handen, och med deras tillhjelp har man banat sig väg till ett resultat, hvilket man eljest aldrig skulle kunnat upnå.
Sålunda har man först fästat sig vid sjelfva redaktionen af den föreslagna Författmn.
Den hade icke bordt, säger man, utgöra ett helt för sig sjelf och sålunda bilda ett tillägg till sjelfva RiksAkten, utan denna hade rätteligen bort omskrifvas med införande uti den samma af de förändringar som blifvit föreslagna, i likhet med hvad som eger rum med Sveriges grundlagar, när ändringar eller tillägg uti dem af Statsmakterne beslutas, hvarigenom, vid RiksAktens tillämpning, vida större reda och säkerhet förmenas skola upkomma, än som af det nu begagnade redaktionssätt är att förvänta.
— Om verkligen ett sådant skäl skall äga någon giltighet, så hade väl till 464 Den 18 Februari f. m. stöd för detsamma bordt kunna anföras någon föreskrift eller någon författning, sorn påbjuder ett dylikt redaktionssätt vare sig vid ändring af grundlagarne eller i hvilket fall som helst.
Eljest blir det ett svepskäl som duger till ingenting.
Det är en gammal hos oss häfdvunnen praxis, att, efter beslutade förändringar uti eller tillägg till våra grundlagar låta omtrycka dessa efter den nya redaktion, som de genom tilläggen eller förändringarne erhålla, men någon föreskrift härom finnes icke, och hela åtgärden har för sig icke heller någon annan antaglig försvarsgrund, än att alla samtidigt gällande grundlags-stadganden derigenom blifva samlade på ett ställe, så att man icke behöfver söka dem uti serskilta på olika tider utkomna tillägg till de först stiftade grundlagarne.
För min del är jag dock ingen vän af denna praxis.
Den medför snarare skada än gagn; ty om man här, såsom i Norge, låtit serskildt för sig trycka de förändringar, som våra grundlagar tid efter annan undergått, för att bifogas sjelfva Författn:s-urkunderna, så hade mängden af dessa förändringar icke kunnat emot hvad som nu är händelsen, undgå att falla en hvar i ögonen, och måhända hade man då icke så lätt som nu låtit förmå sig att nära nog vid hvarje Riksdag tumma på våra grundlagar och det beklagligen ej sällan på ett sätt, att de, genom ändringarne, snarare försämrats än de blifvit förbättrade.
— Den praxis, hvarvid man nu så ifrigt fästat sig, gäller också endast grundlagarne.
Den har, vid ändringar och tillägg till våra Civil-, Kriminal- och Kyrkolagar aldrig varit begagnad.
När ändringar eller tillägg beslutats, så har, på sätt flere talare på f. m. erinrat, det alltid varit och är ännu både vanligt och brukligt, att Konungen derom utfärdar serskilt
Kungörelse eller förordning, utan att de hufvudhandlingar, hvari ändringen sker, derigenom sjelfva undergå den minsta förändring eiler omskrifning; •—- och uti detta förhållande ligger således ett ytterligare bevis på Utsk:s obefogenhet att klandra Regeringen för det den icke vid detta tillfälle följt en gammal slentrian, som snarare förtjenar att afskaffas än bibehållas.
Det sätt Gr.
Lagerbjelke på f. m. uppgaf för afhjelpandet af den olägenhet som han ansåg ligga i det omtalade redaktionssättet, nemi. att låta omtrycka RiksAkten och dervid införa de gjorda ändringarne och tilläggen, så vidt de skola göras kände här i Sverige, men deremot låta det i Norge brukliga sättet för allmängörandet af ändringar i denna Författn. blifva oförändradt. är efter min öfvertygelse, högst olämpligt och om Regeringen hade föreslagit ett sådant redaktionssätt, så skulle åtminstone jag, efter min ringa fömåga, hafva bestridt densamma; ty en handling sådan som RiksAkten bör inom båda Rikena vara fullkomligt lika upställd, så att de Svenska och Norrska uplagorna böra, utom hvad språket beträffar, vara alldeles identiska med hvarandra.
Det Den 18 Februari e. m. 465
Det andra felet som man lagt den föreslagna författn. till last skulle bestå deruti, att ingenting närmare vore stadgadt om föredragningssättet af de Svenska ärenderne inför Interims-regeringen.
— Endast klandersjuka kan vara uphofvet till denna anmärkning, så framt den ej får härledas från okunnighet hos Const.-Ulsk. huru författnir rätteligen böra redigeras.
Om man på den saken tänkt litet bättre än som synes hafva skett, så skulle Utsk. ej kunnat undgå att hnna, att det, långt ifrån att vara ett fel, tvärtom ligger en öfvervägande förtjenst deri, att Regeringen endast i allmänna ordalag vidrört föredragningen af de Svenska angelägenheterna.
Jag hemställer till den värde Gr., om det väl är lämpligt att i en sådan handling som denna, hvilken skall gälla gemensamt för båda Rikena, införa stadganden, som röra endast det ena af dessa Riken.
Hr Gr. kan icke undgå att finna sanningen af hvad H.
Exc. Hr Gunther på f. m. yttrade nemi. att, om man på sådant sätt reglementerade om föredragningen af de Svenska ärendena, följden blefve den, att ifall omständigheterna påkallade någon förändring i denna sak, hvilken endast rör Sverige, så, om också national-represeutationen och Konungen voro ense om förändringen, skulle denna likväl icke bunna verkställas, med mindre än att Norska representationen dertill gåfve sitt bifall.
Det måste falla klart af sig sjelft, att man icke bör ställa under de båda olika national-representationernas gemensamma bepröfvande andra frågor än dem, som äro en nödvändig följd af det förhållande, som mellan begge rikena existerar.
Föredragningssättet har ingen del i unions-förhållandena, och kan med största lätthet och beqvämlighet regleras af Sveriges Ständer gemensamt med Konungen, utan att Norge dermed beliöfver i ringaste mån sig befatta.
Något annat bevis för riktigheten af sin anmärk, har Hr Gr:n ej heller kunnat anföra, än att ordställningen i Författms-förslaget skulle hafva föranledt till olika tolkning deraf inom Utsk., så att somliga ledamöter ansett föredragningen skola ske af de StatsRåder, som icke blefvo ledamöter i Interims-regeringen. då deremot andra ansett Expeditions-Cheferna skola blifva föredragande, och andra slutligen att just de StatsRåder, som äro ledamöter i Regeringen, skulle föredraga de Svenska ärenden som der förekomma.
Hr Gr:n hade likväl icke bordt förbise, att när man utfärdar en lag och dertill i så allmänna ordalag som denna, konsten är ganska ringa, att upslälla olika slutsatser af hvad den innehåller för att såmedelst söka visa lagens olämplighet.
Men ger man sig tid att begrunda lagens anda, så skall otydligheten försvinna och dermed också de skäl man från denna otydlighet velat hemta för lagens ogillande.
Här är icke fråga om något annat än att blott föreskrifva, det föredragningen skall ske af dem, som dertill äro behöriga.
Ligger häri någon otydlighet, så afhjelpes den lätt genom en särskild författning, som af lil H. 30 466
RiksAkten är alldeles oberoende och således kan lämpas alli efter inträffande omständigheter.
Hvad Hr Gm, med tillämpning på förevarande fråga, anmärkt om den mindre våda, som eger rum då föredragningen sker inför Konungen, emedan föredraganden kan genom vägrad kontrasignation hindra en skadlig författning att emanera, lönar knappast mödan att uptaga till besvarande.
Hr Grin synes härvid icke hafva kommit ihåg det egna förhållandet med en Interims-regering. att den såsom moralisk person väl representerar och utöfvar Konungamakten, men att denna regering likväl derigenom aldrig är ställd i lika kathegori med Konungen Sjelf, såsom representant af högsta makten; ty då Konungen är oansvarig för Sina beslut men Rådgifvarne stå i ansvar för hvad de tillstyrka, så är åter Interims-regeringen i sin egenskap af representant för högsta makten sjelf ansvarig för de beslut som den fattar, så att det i sjelfva verket är alldeles likgiltigt för både Sveriges Ständer och Sveriges folk, hvem som inom denna Regering föredrar eller tillstyrker.
Det exempel Hr Grin från förhållandet då Konungen Sjelf förer Regeringen hemtat, innefattar således alldeles intet bevis för olämpligheten af den föreslagne förfatln.
Genom det nu anförda tror jag mig äfven hafva vederlagt hvad Hr Bildt erinrade i afseende på den osäkerhet, som skulle upkomma genom bristande speciella bestämmelser röride föredragningssättet inom Interims-regeringen.
Det skulle för öfrigt, enligt min öfvertygelse, vara illa beställdl med vår Regering, och vittna om en beklagansvärd brist på förutseende hos henne, om hon icke såvida denna författn. vinner bifall af Svenska och Norska National-representationerne, genast vöre betänkt på att utfärda en organisk lag, som innefattade de speciella bestämmelserne i förevarande fall, hvarigenom den af Hr
Bildt befarade osäkerhet ronde förradragningssättet helt och hållet skulle förekommas.
Slutligen liar också Utsk. och nu äfven dess Ordfide såsom ett svårt gravamen emot Regeringen anmärkt att den i 2idra § af Förordms-förslaget begagnat ordet »hittills,n för att derigenom häntyda på förhållanden, som vid författms utfärdande voro för handen, men som derefter skulle komma att uphöra, i st. att alla dessa förhållanden bordt i författnm upräknas, till undanrödjande af de svårigheter och det besvär, som eljest skulle, vid författmns tillämpning, komma att upstå, enär en hvar, serdeles i framtiden, icke kunde veta hvad sorn var stadgadt när den nya författnm emanerade, utan måste i det hänseendet göra efterforskningar, som icke borde vara beliöfliga.
När man kan anföra sådana skäl för det ifrågavaride redaktionssättets förkastande, så vittnar detta bättre än något annat om den höga grad af förlägenhet, hvari Utsk. sig befunnit, för att gifva sitt förfarande något om än aldrig så ringa utseende af befogenhet.
— Kan väl Utsk. tilltro de män, hvilka få författnms tillämpning sig anförtrodd, äga så ringa omdömesförmåga, att Den 18 Februari e. m.
467 de icke skulle kunna bereda si" en lika fullständig som säker kännedom om de stadganden, som gällde innan den nya författningen utfärdades, inen genom denna blefvo afskaffade?
Det är ju att vilja göra de bilda Rikenas högsta embetsman tiil okunniga varelser, de der icke äro värda do uj) höjd a saruhällsplatser, som de innehafva.
Dessutom är det allmänt kändt, och Utskrs Ordfrde kan derom således ej vara okunnig, att när förändringar uti eller tillägg till äldre författningar äger rum, man vanligen brukar, vid ändringamcs eller tilläggens utfärdande, att uti noter eller med serskilda stilar utmärka de stadganden som blifvit förändrade för att derigenom gifva ett klart och åskådligt begrepp om beskaffenheten af den nya författningen.
Men när man blott vill se svårigheter och olägenheter, utan att taga i betraktande sakens natur och sakens vigt, för att derigenom framkalla ett resultat, som man önskar, då handlar man som Utsk. gjort vid detta tillfälle och man glömmer då sanningen af de satser man sjelf uttalat alldeles så som händelsen nu är med Coust.Utsk. då det pag. 10 uti sitt Beliink:de yttrar följande till både språk och innehåll märkliga mening: ratt en mindre olägenhet icke bör undanskymma företrädet af en större vinning för det ändamål, som sökes?»
Här, om någonsin, har väl ett undanskymmande skett af den större vinningen, som skulle legat uti ett tillstyrkande att antaga ett förslag, hvars vigt för både Sverige och Norge till och med sjelfva Utsk. icke kunnat bestrida.
Åtskilliga talare på f. m., hafva inlåtit sig i granskning af 1 § af det ifrågavartde förslaget, och dervid kommit till resultat, som åtminstone för mig äro högst oväntade.
Sålunda hafva Hr Dalman och Gr.
Ankarsvärd förklarat för alldeles olämpligt hvad denna § innehåller derom, i händelse af hinder för de förenade rikenas Kronprins, regeringen skall föras utaf den bland de till thronföljden berättigade Prinsar, som Konungen dertill förordnar.
Betnälde
Hrr hafva till och med funnit detta vara stridande mot den monarkiska principen och 11 r
Dalman har sagt, att lian anser det vara högst orätt och oformligt att man på detta sätt reglementerar om arfsföljden medan Konungen ännu lefver.
Jag hemställer imedlertid till en hvar, som läst ifrågav:de §, om den väl kan sägas innefatta något reglementerande om arfsföljden.
Man har vid upställningen af de fall. då den ena eller andra Prinsen skall inträda i utöfning af regentskapet, icke gjort något annat än blott iakttagit hvad Sveriges Sucessionsordning innehåller och del skulle hafva varit ett fel om man handlat annorlunda.
Orsaken åter hvarföre man föreslagit det Konungen skulle i händelse af hinder för Kronprinsen att öfvertaga regentskapet, ega rätt att dertill förordna en annan Prins af den Kongl. Familjen har H. Ex. Hr Gunther så fullständigt utvecklat, att jag betvitlar möjligheten för någon att kunna honom vederlägga; och att ett dylikt förordnande skulle innefatta ett afsteg från den inonarkiska principen, kan jag för min del så mycket mindre 468 Den 18 Februari e. m. fatta som denna princip just derigenom vinner tillämpning att man, så vidt möjligt är, låter regeringen föras af en enda person, hvaremot de 8 interimsregenterna aldeles icke kunde sägas representera monarkismen om också nödvändigheten understundom bjuder, att låta dem föreställa Konungens person.
Haab tillhör äfven deras antal, som afstyrkt hela förslaget, likväl isynnerhet den första punkten deraf, hvars vådor han sökt förespegla genom exemplen af kronpretendenternas krig under Folkungarne och af de brödrakrig, sorn upstodo efter Gustaf I:s död.
— Dessa exempel hafva dock ej mera än ett fel och detta är, att de icke passa in på de förhållanden som här äro i fråga.
Den, som läst Svenska historien har sig nogsamt bekant det Sverige var under Folkungaätten ett valrike; ehuru, enl. ett urgammalt bruk som nästan öfvermått till lag. vid inträflände thronledighet man alltid till den aflidne Konungens efterträdare valde någon af Regentlrusets manliga medlemmar om sådana funnos.
Nu är Sverige icke mera något valrike och när således orsaken uphört till det af Frih.
Raab omnämnda förhållandet under Folkungarnes tid, så kan väl icke heller någon verkan deraf i framtiden inträffa.
Hvad åter beträffar striderne emellan Gustaf I:s söner, så synes Frihtn hafva glömt det fröet till dessa strider hufvudsakligen låg nti Gustaf den Itstes okloka åtgärd att gifva sina yngre söner hertigdömen, öfver hvilka de regerade sjelfständigt, endast bundna genom länspligt till Konungen.
Här är förhållandet helt olika.
Frågan gäller nu endast att en af det kongl, husets manliga medlemmarskall föra regeringen, under det att de öfriga Prinsarne hvarken hafva Furstendömet! eller andra höghetsrättigheter, sorn kunna gifva anledning till oenighet med den regerande brodern eller slägtingen och då blir det nyss uppgifna exemplet af ingen betydelse.
Samina öde måste också träffa den våda Hr Frihtn förespeglat lill den Kongl. Prop. för den händelse, att vid det tillfälle, då en Interimsregering skulle bildas. H. K. II.