Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hade icke mera någon fruktan för döden, tvärtom: hon såg i den sin enda befrielse från allt det som tryckte henne i lifvet, och hon längtade från jorden dit upp, der inga lidanden finnas, när samvetet tiger.
Hon hade under sjukdomen afslutat sin räkning med verlden, och skänkt efter all dess fröjd, alla dess njutningar, och i behållning endast fått ett visst lugn, en viss tillkämpad själafrid, båda delarne svåra att vinna, lätta att åter förlora.
Men så trodde icke Elin: hon tyckte sig nu vara pånyttfödd, och om hennes kropp var blek och mager och genomskinlig, så kände sig hennes själ och hjerta äfven detsamma.
Hon hade ransakat sina njurar i dessa långa, mörka höstnätter, då hvilans läger för henne var förvandladt till sjukbädd.
Hon hade genomskådat sig sjelf och tydligt känt Guds närvaro, som hjelpt och förklarat för henne allt hvad som låg dunkelt och outredt i hennes själ och sinne.
Han hade renat och med sin anda styrkt båda.
Han hade talat högt och redigt, och synden hade talat slafspråket.
Elin tyckte sig tydligt hafva sett och hört allt detta.
Elin visste nu helt klart, att hon begått det i hennes rena tankar så förfärliga brottet att hafva älskat, med varm jordisk syndakärlek älskat en gift man, en annans äkta make, och dertill sin systers.
Och, icke nog med detta: hon kände med sig, att hon på allt upptänkligt sätt sökt vinna återkärlek, att hon med förtjusning mottagit denna, (fast hon förut ej velat bekänna det ens för sig sjelf) och bevarat den som sin största, sin enda jordiska skatt, som något – hvarförutan hon i sin förvillelse hade tyckt sig icke ens kunna lefva.
I sin sjelfanklagelse förglömde hon alldeles, att om dessa tankar gömt sig på botten af hennes själ, så hade dock hvarje hennes handling stått i rak strid dermed.
Ödmjukheten glömmer sådant, och den verkliga ångern betjenar sig aldrig af advokat.
Elin sökte icke en enda sådan inom hela förrådet af sina tankar, utan lät dem alla uppträda i form af anklagare, och anklagare mot sig sjelf allena.
All skuld tyckte hon stå på sin sida.
«Jag är den onda ande som locka dem» – sade hon understundom till sig sjelf – «honom har jag lockat till otrohet och brottslig kärlek för mig; min syster har jag förargat härmed, och väckt hat och vrede hos henne; den gamla, som kanske genomskådat mig, har jag tvingat att känna qvalen af sorg för sina barn och förakt för den brottsliga främlingen.
Till och med lilla Gustaf har jag med smekande ord lockat från modershjertat, och den arma, eländiga Abraham har jag väl, med högfärdigt stoltserande öfver mitt bättre vetande, sökt att upplysa i hopp och tro, men hårdnackadt nekat honom det enda jag sjelf kunde gifva honom, som var kärleken, och med afsky, hån och förakt bortkastat den han ville skänka mig.17 Min moders minne har jag stundom fruktat, och bäfvat för hennes omkring mig sväfvande ande (fast jag dessemellan ofta anropat den) på samma gång som jag lockat satan och hans anhang intill mig.
Mina gamla vänner och barndomslekkamrater har jag alldeles glömt bort.
Min lärare, den gode pastorn, har jag väl icke förgätit, men mångfaldiga af hans vackraste läror, och ryst för tankan att ånyo träda fram för honom, och att han nu skulle se ned i mitt hjerta så, som han det gjorde, när jag, rentvagen af Gud och honom, nedföll vid altarfoten och bekom nådemedlen, som Jesus sjelf utdelar till sina barn.»
Så ungefär hade en af Elins många sjelfanklagelser lydt, och allt som kroppen tillfrisknade, reste sig äfven själen upp i kraft och styrka, samt i växande enthusiasm för bättring, botfärdighet och försakelse af allt jordiskt godt, blott hon kunde vinna det himmelska goda: nåd och försoning, en salig död och ljuflig uppståndelse.
Detta bad hon Gud om för sig, detta bad hon Honom ändå varmare om, för – – Gunnar.
Det var ju ingen synd?
Mot medlet af November månad började helsa, matlust och nattsömn att åter infinna sig hos Elin, och efter några dagar kände hon sig så styrkt af detta, att hon önskade åter komma ut bland de andra.
Hon gjorde äfven försök dermed en aftonstund, och när hon med matta och något stapplande steg närmade sig stugan, och der hörde ej allenast husets folk, utan äfven någon annan, troligen Bengt, ifrigt samtala med Gunnar, då började hjertat högt att slå och blodet att rusa upp i kinderne.
«Det är af sjukdomen», tänkte hon; ty nu, lika litet som förut, sjelfkände sig Elin i den närvarande stunden, den alltid nya, aldrig förutsedda, om hon än förstod aldrig så väl att tyda de flydda och förgångna.
Äfven Gunnar bleknade, rodnade och kände hjertat slå af både fröjd och smärta när Elin inträdde.
I Lenas bröst stack det något, men icke hårdt eller plågsamt, och mor Ingrid genomilades ånyo af en fruktan, som en tid bortåt legat och slumrat.
De gamla dämonerne lyftade åter upp hufvudet och ville blifva herrar, ville ställa sig i bredd med de nya och mäta styrka med dem; ty alltid beherrskas man dock af någon eller några sådana.
Så mycket hade dock den nya tiden inverkat, att nu var det Lena som först gick emot den inträdande, sägande temligen vänligt:
– Nå Guskelof! ändtligen ä’ du på bena igen, så du kan komma ur kammarn.
De’ va’ för väl du kom dig; jag trodde alldeles ibland att du skulle starfva utaf och dö, så uschel va’ du.
– Kors hvad du blifvit mager, Elin lilla! – sade Gunnar, som gerna ville säga något.
– Ja men, tamej den onde, ä’ke ho’ lika dejlig och fager som nånsin – utropade Bengt, som af Elins ankomst alldeles kom ur koncepterne med sin berättelse.
– Nå Bengt, hur gick det med Olle på tinget? – frågade mor Ingrid, hvilken, likasom Lena, ofta varit inne hos Elin och således icke fann något just att säga om hennes inträdande.
– Jo, kors!
Jag va’ på tinget sjelf, för jag ville ändå se’en – sade Bengt – och vet j de’ va’ ända hiskeligt, så hårena ville resa sig på hufvet på hvar och en som hörde’n så hårdnackadt och förstockadt neka.
Men se han snärjde sig sjelf, ty för att nu bli’ trodder, tog han igen allt hvad han de förrige gångerne bekänt, och beslogs flera gånger med tvätalan och olika berättelser.
Än sade han att han bara «roat sig», när han allra första gången sade sig sett patron ligga död, och att han, Olle, va’ blodig om hand för att han blödt näseblod, och än så’ han att Ringbergskan och alla de andre vittnena lög’, och att det just va’ de sjelfva som talat om för honom att patronen var död.
Och den deringe fönsterkroken, som han hade i fickan, och som passar ihop med de andra oppi läderkammarn på herrgåln, den sa’ han sig än funnit på vägen, än tagit te Ringbergs på bänken, så snart han kom in dit, och hade se’n lekt me’en och kommit så oförhappandes att stoppa’n hos sig.
Deraf kan’en se hur mycken tro en kan sätta till hans ord.
Men vet j, mina vänner, att ibland såg han ändå så sannfärdig ut när han sa’ att han intet hade dräpt’en, att jag alldeles baxnade, och tyckte att jag stod framför sjelfvaste f ...
Ja, jag blundade alldeles, för att jag intet skulle bli’ frestad att tro’en.
– Kom det inga fler vittnen till? – frågade Lena.
– Aldrig ett endaste ett – svarade Bengt – och derför fick han äfven sin dom med ens.
– Nå? – sade Gunnar, och blickade häftigt upp.
– Jo, det var att mista hufve’t utan allt krus – genmälte Bengt – och när domen lästes opp, så båd’ skrek han och hoppade han och illfänades som en stolle, och det gjorde att ingen, nej slättes ingen hade medömkan med’en.
Alla sutto tysta.
– Han vill då icke dö! – sade Elin, med ett besynnerligt, i hög grad exalteradt uttryck i sitt talande anlete, väl något litet afmagradt af sjukdomen, men med ögonen strålande af en underbar eld, med kinderna i högsta purpur, och med en panna så elfenbenshvit, att det ljusbruna håret, som något vårdslösare än vanligt, men äfven vackrare än vanligt, nedföll deromkring, nästan tycktes vara svart.
– Han vill då icke dö! – upprepade hon än en gång, lade handen på hjertat, steg upp och trädde fram i stugan samt talade, mera för sig sjelf än just till de andra.
– Stackars olyckliga verldsbarn!
Han ligger då ännu under satans fjettrar, och ingen Gud, ingen moderlig ande, ingen sjukdom, ingen försmak af alla syndens straff i ett kommande lif, har öppnat hans hårdt tillslutna ögon och visat honom himmelens dörrar, stående på vidgafvel för den ångerfulle, den botfärdige, den verkligt bättring sökande, vore det än på bekostnad af sjelfva det usla lifvet; utan detta har ännu för honom så mycket värde, och – –
– Ho’ har fått predikare-sjukan!
Tamej katten har ho’ icke det! – skrek Abraham till, borta ifrån sin vrå, och alla de andra, som förut varit betagna af denna underbara förvåning, eller hvad fransmännen kalla enchantement, som en skön, oväntad och oförklarlig andesyn alltid åstadkommer, öfver detta Elins uppträdande, så oförberedt, så olikt henne och så ingripande, de väckte alla häftigt till vid Abrahams afbrytande utrop, sprungo upp, och Gunnars första ofrivilliga rörelse var att – – o vi skämmas att säga ut det – – var att «hugga Abraham på truten», såsom Bengt sedan utlät sig derom.
Bengt åter, äfven (fast icke i så hög grad som Gunnar) betagen af Elins höga skönhet, i hvilken nu låg något himmelskt, och i hennes enkla men hjertgripande ord, utropade genast:
– Ja, se det va’ annat slag än hennes, ho’ Annika frå’ Götheborgs, sladder!
Jo se tockna skulle de vara, predikare-tösera, om de skulle något uträtta, och intet stå som den der otäckan Annika och babbla om bättring och bättring och bättring och tusen tunnetals med djeflar och slikt, då hon sjelf var en så’n oförbättrad djefvel, att ho’ stal en shawl och ett lakan hos Nils Pärsas i Marby, innan ho’ gick sina färde.
– Äh! jag har alls intet predikat, och vill alls intet vara i ringaste likhet med den dera Annika – sade Elin, med en viss högtidlig och andelig stolthet, som kom ur den enda rena källa som en sådan någonsin kan flyta, nemligen det inre rena medvetandet, enthusiasmens underbara ingifvelser, hvilka, äfven för en sjelf, uppqvälla som vore de Guds egna ord, hviskade i vårt öra, för att vi skulle förnimma och förkunna dem.
– Jag sade ju bara hvad jag tänkte om denne Olle – fortfor hon.
– Jag kunde väl aldrig blifva så förmäten att vilja «ropa bättring» åt eder alla, j gode, dygdige och gudfruktige menniskor, som allesammans äro långt öfver mig, långt bättre än jag, arma synderska.
Men till honom, Olle, skulle jag vilja tala, honom skulle jag vilja föreställa, hur han, med hvart hårdnackadt förnekande af sitt brott, gör det allt större och gräsligare, huru han – –
Men här föll henne gamla mor Ingrid i talet, som annars icke på många dagar öppnat sin mun till annat än nödvändighetsfrågor och svar, men som nu med en Sibyllas röst och åtbörd afbröt Elin, sägande:
– «Och dömer icke, så varder du icke dömd!» säger Skriften, och hur kan du veta om han är så skyldig, som alla tror?
Hur kan du veta om ej sanning någon gång kan flyta ur en lögnares mun, och brottet gömma sig hos den, som ingen i verlden misstänker, men som Guds finger natt och dag pekar på.
Alla sågo förvånade på henne.
Dock icke alla, ty Gunnar störtade ut genom stugudörren, ut i höstnatten, förföljd af de mest olikartade känslor och intryck.
Elins uppträdande, denna uppenbarelse som han i förhand icke hade vågat att tänka på, utan hvaraf han med våld bortjagat alla föreställningar och förespeglingar, allt intill den stund då den nu i verkligheten ägde rum, den verkade så mycket starkare och mera ingripande på honom.
Allt hvad man lifligt tänker sig, föreställer sig, i förhand genomlefver och genomkänner i inbillningen, – – det inverkar sedan, när det en gång verkligen inträffar, långt mindre och svagare.
Och hos oss bildade och halft allvetande är detta så ofta händelsen.
Hvarje dag, hvarje stund, hvarje föremål i natur eller konst, visa exempel derpå.
Hvar finns väl mera någon bland oss som blir förvånad, öfverraskad, hänförd, bortförd?
Vi beundra, men vi förundra oss icke mera öfver någonting af sublunariska ting, och andra se vi inga.
Vi ämna visst icke (vi för vår del åtminstone) falla från skyarne af förvåning, när menniskorne snart börja flyga; vi hafva så länge väntat derpå, och tänkt derpå.
«Hvilken stor, hvilken herrlig – – talent!» utropa vi när den fulländade skådespelaren, eller – – den intill trolleri gränsande frambringaren af himmelska toner, eller – – mästarehandens lek på duken med pensel och färger, eller – – lek med mejseln framför marmorblocket, eller – – stenmassornas förvandling i lätta, djerfva former, pelare och hvalf, – – skönt uppenbara sig för våra sinnen.
Vi beundra den stora herrliga konsten, men vi dåras ej deraf.
Vi tro icke att skådespelaren är den person han föreställer, vi lida och njuta icke med honom, vi äro icke i hvart ögonblick färdiga att uppstå som hans försvarare, om vi finna honom i sin roll hafva rättvisan på sin sida; som hans mördare, om vi finna honom hafva orätt.
Vi känna ingen benägenhet att springa fram öfver ramp och orkester och omfamna honom, om än hans konst förtjuste oss aldrig så mycket.
Vi känna icke en oemotståndlig håg att vandra bland dessa skogar, berg och dalar, uppstiga på dessa höga klippspetsar, segla öfver detta klara böljande vatten, beglänsas af detta månsken, som vi se från scenen; vi säga blott: «En makalös dekorationsmålare!
En stor, förträfflig illusion!»
Vi länka genast på ordet illusion, just emedan det icke för oss är en illusion, utan måladt träd och målad väf; just för att – – der ordet illusion finns, der finns ej saken.
Men se! allt det som «vi bildade» icke göra, det gör barnet eller den obildade.
Han tror och njuter mångdubbelt, han skakas djupt och oförgätligt af konsten, och beundrar den dock icke; och – – om ett skönt anlete, en skön utsigt af ett herrligt land, hastigt framstår för oss, så utropa vi förtjusta men ändå lugna, eller – – i en lugn förtjusning: «Hvilket Skaparens, hvilket naturens mästerverk!»
Men ack! vi falla ej ned i stoftet och tillbedja, ty i våra alldeles förbildade och för-rika för-aningar och förespeglingar hafva vi dock alltid föreskådat något dylikt, och säkert är: att om de vältänkta, välmenade, mycket öfver- och omtänkta «folkskolorne, folkundervisningen, läsning för folket», folkets bildning med ett ord, en gång kommer i fart och bär någon frukt, så kommer den att bestå uti: en stor och väsendtlig minskning i ohyggliga, afskyväckande brott, större – på vetande grundad – sedlighet, mycket moral, mycket tänkande, mycket talande, mycket godt måhända, men – – stor minskning på känsla, instinkt, illusion och poesi, och – – såmedelst försvinner äfven denna sednare från jorden; ty i vår tanka finns den ännu blott der qvar, der den aldrig talas om, ty med poesien likasom illusionen: der ordet finns, är saken redan till en del försvunnen.
Men – – – så godt kan detta kanske vara: i poesien ligger ingen verklig lycka, i prosan ligger ingen olycka, så länge likväl den sednare låter Gud vara Gud och himmel vara himmel, och låter Gud bo i himmelen, och icke kallar denna för en blå, lufttom rymd, och Gud för en naturkraft.
Men skulle prosan hinna dit, då blir det ledsamt att gå och lefva på jorden.
Åtminstone var för Gunnar ännu Gud en Gud och himmelen en himmel, ty han ilade ut i natten, så som vi det sagt, blickade upp till detta höghvälfda, stjernprydda fäste, som för honom var en så herrlig himmel, och tyckte sig der «se Gud» (ty han var renhjertad), och tyckte sig genom moderns och Elins mun så nyss hört Hans egen röst, och kastade sig ned i stoftet och anropade Honom och sade: «Gud Fader i himmelen, upplys mig hvad jag skall göra och icke göra.»
Med mörka, dystra fjät skred hösten fram.
Små grå dagar och stora kolsvarta nätter vexlade, och om natten tjöt blinda stormen och om dagen såg man, att den röfvat äfven det sista gulnade löfvet från träden, och äfven qvistar och grenar när den varit i sin fulla berserker-höst-vrede.
Blef det åter litet lugn i den tunga luften, så gräto molnen öfver stormens elakhet, och jorden rosade lika litet den enas smärta, som den andras vrede, ty hon var våt, sumpig och afskyvärd öfver hela denna yta, som nyss stått så vacker och grön.
Bäcken svällde och knotade öfver för trånga bräddar, sjön dränkte sina egna stränder för att de behagsjukt brukat henne till spegel.
Hela naturen var i uppror, var en bild af nedslagenhet och förtviflan, och ingen ting hviskade om hopp, mer än de grönskande rågarne, ingen ting om lugn eller frid.
Äfven menniskorna äro ohyggliga och hafva vedervärdiga sysselsättningar om hösten.
Allt detta blod, som flyter från alla slagtarbänkar, all denna brådska för att insamla och berga för vintern, all denna härjning, som deraf blir en följd, allt detta bidrager äfven att gifva obehag åt hösten, särdeles på landsbygden, der höst och trälande, höst och ledsamma göromål, höst och frånvaro af allt lugn, alla nöjen, all liten fröjd, höst och bekymmer nästan alltid äro synonymer.
Nu tala vi dock icke om de högre och förnämare klassernes höst, ty dessa hafva rätt ingen särdeles känning af årstiderne, emedan man i penningen finner bot för allt yttre ondt.
Men vi tala om allmogens och de fattigas höst, hvaruti alltid ligger något mulet och ängsligt, som tungt lägger sig öfver sinnet och trycker ned det, helst om någon sorg, några bekymmer finnas till underlag.
Mor Ingrid var nästan stum vorden.
Hon spann och teg, och den stora blåntotten på hennes gamla rock var enda vittnet till den tår, som då och då, bitter och malörtsfull, smög sig ur det snart sjuttioåra ögat.
Lena arbetade som en häst, och Abraham som en oxe.
Den ena suckade dessimellan vid minnet af alla sina i rök uppgångna förhoppningar, den andra öfver att kosten började blifva så mager, samt öfver att Elin nu mera aldrig såg glad ut, väl nickade vänligt, men sällan eller aldrig talade med honom.
Elin, allt som hon kände de jordiska dämonerna: förbjuden kärlek, svartsjuka, håglöshet, liknöje och sysslolöshet, vilja öfvermanna henne, grep fastare uti Guds hand, och gjorde sig af hans ord ett bålverk.
Ju ledare den onda makten talade i hennes ena öra, dess högre tyckte hon att den goda ropade i det andra, och Elin sjöng dag och natt Herrans lof, eller uttalade det till sin omgifning, i vackra, välklingande, ljufva och tröstefulla ord, alldeles så, som hon dem sjelf förnam, och hela hennes omgifning tyckte sig äfven behöfva dessa hennes ord, sjelfva den kallsinniga, hårda Lena upptinade dervid, och kände sig mången gång tröstad och hugsvalad, med friskare arbetslust och mera förtröstan på framtiden, och Gunnar – arbetade som en träl långt in på nätterna, Gunnar som för alltid försvurit sina fordna tröstegrunder: flaskan och jagten, han – som oupphörligt förföljdes af ett svartgrått spöke med obestämda, men hemska former, han kände nu mera aldrig ett enda ögonblick af ro och lugn, mer än när Elin föreläste honom något kapitel ur bibeln, eller de tillsammans sjöngo en psalm, eller hon talade ur sitt fulla hjerta himmelska ord.
Då, men endast då förvandlade sig denna, i botten af hjertat rasande kärlek till Elin, som – utom allt annat – frätte hans själ, i en ljuf himmelsk låga, och han ville icke mera lefva – – han ville dö med Elin.
Men Abraham – han uppbygdes väl ibland, när han icke var för hungrig, för mätt eller för sömnig, of Elins andaktsfullhet, och då grät han stundom såtals med tårar, utan att dock sjelf veta hvarföre; förblef dock dessimellan den enda, som var sig alldeles lik, och berättade för hvem som ville höra det, att: «Eli, vå’n Eli hade fått predikosjuka, men af en faslig galant och bra sort, för ho’ predikade så förfasliga väl, och åbäkade sig intet, vräkte sig intet omkull, och skrek hvarken mot krokkammar eller lekestufvor, eller arbete eller broketa klä’er eller slikt, utan bara mot onda tankar i hjertat, synder, laster och brott.
– Så mycket hade dock Abraham uppfattat, och stor nyfikenhet rådde i nejden att få höra Elin, men detta var icke så lätt; ty infunno sig några, som med lättsinniga ord anhöllo derom, afspisade Elin dem med tvära och nekande svar, men kom någon, som sade sig behöfva tröst och väckelse af hennes ord, och hon med sina klarsynta, men milda blickar trodde sig kunna se, att de talade ur hjertat, så betraktade hon som en sin skyldighet att meddela dem, hvad hon sjelf ansåg som ingifvelser, omedelbarligen komna från Gud.
I hennes föredrag var då på en gång så mycken förtröstan till Gud och så mycken ödmjukhet för egen del, att äfven de, som blott kommit af nyfikenhet, gingo sina färde glada öfver att denna samma nyfikenhet just varit den osynliga stig, som fört dem till afhörandet af Guds egna ord, förkunnade af den unga, – både yngre och äldre öfvertygande flickan.
Imellertid spred sig, som en löpeld det ryktet, att «Elin i Viken hade fått predikosjukan,» men att alls ingen blifvit smittad, att hon aldrig raglade omkull, m. fl. omständigheter, som skiljde henne från de öfrige patienterne af denna besynnerliga sjukdom, verklig hos några, men tillkonstlad hos så många andra, och förföljd och förlöjligad, i försvar tagen och beundrad, med ett ord: bråkad med långt mera än den någonsin förtjenade, hvaraf ock en stor, oformlig, bråmogen, snart vissnad och alldeles onyttig frukt uppkommit från en liten obetydlig kärna, i hvilken dock kunnat ligga något godt, om den blifvit väl skött och väl ansad.
Många valfärdade således till Viken, hvaraf många dock aldrig bevärdigades med ett ord af Elins mun, eller en blick af hennes källblå öga, då andra åter skröto af att hafva hört ett mirakel, «som gick utanpå alla prester i verlden.
– Den första, som bjöd henne en liten gåfva, afslog hon tvärt och bestämdt, och sedan bjöd ingen till att förnya ett sådant anbud, men Lena – som man vet icke var så nogräknad, hon började (Elin alldeles ovetande) att i sin unga systers «läseri», såsom hon ändå kallade den exalterade enthusiasm med hvilken Elin omfattade allt himmelskt för att deraf göra sig en sköld mot allt jordiskt, att deruti upptäcka en ganska god mjölkeko, bara man visste att rätt sköta den och begagna sig deraf.
Således, i stället för att, såsom de första dagarne, afspisa ankommande åhörare med snäsor och spefulla ord, inbjöd hon dem nu tvärtom helt vänligt, men försäkrade dem på samma gång, att lika högeligen som de skulle förtörna hennes syster om de tillbjödo henne någon sort gåfva, i hvad form som helst, eller ens talade derom med henne, Gunnar eller några af de andra husets hjon, lika gerna åter skulle Elin se om man med någon liten skänk tänkte på henne (Lena), som både «klädde och födde» sin syster, för att denna i all ro skulle få sköta sin och andras andakt.
Man finner häraf, att Lena förnekade just icke sin karakter, fastän hennes lynne var blifvit särdeles blidt och vänligt, genom alla de händelser och motgångar, som timat.
Imellertid blef, om icke stora och bullrande samlingar, dock ändå ett dugtigt tillopp af menniskor i Viken, hvilket snart väckte kyrkoherdens uppmärksamhet, men – nu som alltid – tänkte han förr än att tala, skaffade sig upplysningar och fattade beslut, innan han handlade eller tog några åtgärder till förbättringar eller förekommande af något ondt.
Således insamlade han från flera olika håll underrättelser huru dessa sammankomster i Viken aflöpte, och som han deruti icke fann det ringaste oroande, lät han saken alldeles bero så länge.
Men «herr länsman» deremot, alltid nitisk i otid, och som allt för gerna ville finna något att anmärka mot dessa «sammankomster i Viken», han infann sig plötsligt en söndagsafton derstädes, och fann då några tysta, stilla åhörare, som med andakt afhört huru Elin, lyst af Abraham med en flammande töresticka, uppläst och på sitt enkla rörande sätt förklarat ett par kapitel ur bibeln.
Ingrid satt hopkrupen i sin vrå med händerne för ansigtet, Lena tyst och temligen andäktig borta på sängkanten, Gunnar satt vid fönstret, stödde hufvudet mot handen, betraktade Elin och bibeln, som hon hade framför sig, (hvilka i hela stugan voro de enda upplysta föremål,) såsom något öfvermenskligt och heligt, hvilket han kunde få älska och dyrka; gjorde det äfven, och det med både andelig och – – rent mensklig kärlek.
Elin hade just slutat sin anspråkslösa förklaring af 14:de kapitlet i Johannis evangelium, och tagit upp psalmen 294 samt börjat sjunga den, ledsagad af Gunnar, hvars naturligt rena, klara röst utan all svårighet, alldeles af sig sjelf, hittade på sekund-tonerne.
Just då trädde länsmannen in.
Elin böjde sakta på hufvudet till en välkomsthelsning, men slutade icke att sjunga.
Gunnar såg honom deremot stint i ansigtet, och fortsatte sången med ändå högre röst.