Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I fylls med annat gods, anekdoter, sagor m. m., tror jag man kan förklara med att Victoria Benedictsson var sängliggande och alltså inte kunde bedriva några mera utförliga studier utanför den närmaste omgivningen.
Så fort hon flyttat till systrarna Andersson i Malmö i dec. 1882 börjar nedtecknandet av samtal och berättelser om människor hon träffar att ta fart.
Det är dessa ögonblicksbilder och ”detektivrapporter” hon under 1885–86 utvecklat till virtuositet.
Och att det är som författare hon arbetar framgår klart, hon gör skisser till kommande verk.
Men samtidigt skall det visa sig att mycket av det hon i sitt människostudium får se och höra är av en så intim karaktär att hon inte kan använda det direkt i sitt författarskap.
Tiden var inte mogen för skildringar av en sådan realism som Stora boken stundtals innehåller.
Och framför allt var varken kritiken eller publiken beredd att godkänna avslöjanden av mänskligt samliv som flutit ur en kvinnas penna.
Inte ens Strindberg gick fri – Giftasåtalet diskuteras mycket i breven till Lundegård.
I breven och i Stora boken kan Victoria Benedictsson vara uppriktig – Strindbergs stil är rå, tycker hon, men han har rätt i vad han säger t. ex. om borgarkvinnornas sysslolösa parasittillvaro och om det onaturliga förhållandet mellan könen.
Men offentligt uttryck åt sådana åsikter, det ger hon inte:
”Må hvem som vill bli martyr, men jag vill icke låta stena mig.”
Stora boken är emellertid samtidigt mycket mer än en porträttsamling och sedeskildring.
Den är också dagbok – journal intime.
Och intressant nog finns redan från de första sidorna notiser som pekar fram mot detta andra huvudtema, som med tiden blir allt viktigare och i del III kommer att utgöra den största delen av dagboksanteckningarna.
Redan den 7.4 1882, två veckor efter den första notisen, skriver Victoria Benedictsson:
Mitt andra jag.
Här finns på en rad klart formulerad le journal intimes egentliga innebörd: samtalen med det egna jaget, behovet att skriva ner sina tankar, att analysera sig själv och andra.
Denna upptäckt av dagboksskrivandets möjligheter är tydligen så viktig att hon samma dag på försättsbladet måste förtydliga dagbokens syfte:
Dessa sidor egnas helt och hållet åt mitt Alter Ego och innehåller endast slarf sedan jag af försiktighet måst förstöra det ordentligt utförda.
Önskar derföre helst få ha det ’privatim’.
Hörby den 7 april 1882.
Victoria Benedictsson
Redan på de första sidorna i dagböckerna finns alltså båda huvudområdena för de kommande årens skrivande utpekade: människostudiet och den inre monologen.
Det är märkligt, därför att med de introspektiva dagboksanteckningarna förhåller det sig precis som med miljöskildringarna.
De tar inte heller form i anslutning till april 1882 utan får även de vänta till den för Victoria Benedictssons utveckling gynnsamma Malmövistelsen.
Man kan till och med peka på det ställe där återknytandet i början av juni 1883 sker, i några längre självanalyserande avsnitt:
Bra länge har jag helt och hållet vårdslösat korrespondensen med mitt alter ego; det har kommit sig af fruktan att någon skulle uppsnappa min bok och läsa brefven, men ’en katt med handskar fångar inga råttor’ och det duger ej att vara rädd här i verlden.
(Stora boken I, s. 189 ff)
Var det ur sjukdom och ensamhet som behovet att samtala med ”mitt Alter Ego” föddes?
Fanns det andra impulser och i så fall vilka?
Det är självklart att Victoria Benedictssons situation under åren 1882–83 var gynnsam för dagboksskrivande.
Under sjukdomskrisen erfor hon ett starkt behov av att tänka igenom sin situation och hon hade egentligen ingen person i omgivningen som hon öppet kunde rådgöra med.
Den frihet från ett förhatligt äktenskapligt samliv och ett stort hushålls alla göromål som sjukdomen givit henne, innebar också tid att läsa, skriva och söka nya kontakter.
Av de uppgifter hon ibland lämnar i brev till olika korrespondenter om sin läsning, framgår att hon haft flera tillfällen att studera andra författares äkta eller fingerade dagböcker.
Överhuvudtaget var dagboksskrivandet en utbredd vana bland intellektuella under 1800-talet.
Alltsedan framväxten av den profana självanalyserande dagboksgenren ur främst resejournaler och religiösa bekännelseböcker på 1700-talet, var det en uttrycksform som nyttjades av såväl kvinnor som män ur över- och medelklass.
Framför allt för kvinnorna, som av tradition var utestängda från offentligheten, blev dagboksskrivandet ett tillräckligt diskret sätt att föra intellektuella resonemang och analysera känslolivet för att kunna accepteras av omgivningen.
Fingerade brev- och dagboksromaner blev även på 1700-talet en omtyckt genre.
Vilka dagböcker av självanalyserande karaktär har då Victoria Benedictsson känt till?
I Stora boken
I anger hon som en av källorna till sina Byronstudier Thomas Moore’s Life of Byron, som bygger på skaldens brev och dagböcker.
I brev till Schéele från jan. 1884 (SB I, s. 285 f) berättar hon att hon har läst Kierkegaards Stadier paa Livets Vei, utkommen 1874.
Bokens längsta avsnitt på 300 sidor, ”Skyldig – Ikke skyldig”, är en fingerad dagbok som skildrar en kärlekshistoria helt i form av en självanalyserande journal intime.
Hon har också läst Jean Jacques Rousseau, hans Confessions omtalas på annat ställe i Stora boken, men i Schéelebrevet preciserar hon inte.
Bland den franska litteratur hon läst nämner hon även Madame de Rémusats memoarer, som med sina skarpögda skildringar från Napoleons hov dock snarare kan jämställas med bröderna Goncourts studier av litterära kretsar i Paris från senare hälften av 1800-talet.
Memoarerna är ju dessutom tillbakablickande, inte förda samtidigt med händelserna som berättas.
Hon nämner däremot inte den som senare skall framhållas som en av de främsta företrädarna för den introspektiva dagboken – Henri-Frédéric Amiel.
Delar av hans Journal intime började tryckas samtidigt som Victoria Benedictssons anteckningar börjar leta sig fram i sina två tematiska huvudfåror under åren 1882–1884.
Litterära impulser kan alltså ha givit idén, men snart nog är det Victoria Benedictssons egen personlighet som ger självanalyserna deras intensitet och säregna fascination.
Den hos dagboksförfattare vanliga metoden att skriva till sig själv, jag till dig, att göra monologen till en dialog (jmf t. ex.
Stendahl, Pavese) får i Benedictssons tappning ibland formen av att hennes inre jag apostroferar pseudonymen Ernst Ahlgren, som stundtals kallas ”mitt andra jag” ibland ”gamla bok” osv.
Du kära gamla bok [...]
Det finns ingen menniska på jorden som jag kan trygga mig till.
Ingen som jag kan hålla af. [...]
Du är liksom ett lefvande väsen.
Vad det gör gott att tala med den här gamla boken.
Det är alldeles som om jag talat med en människa, och jag känner mig redan bättre till lynnet.
– Godnatt gamla Ernst.
Det är väl att inte du går ifrån mig.
Sof godt gamla skeptiska stofil.
Du och jag, vi ä’ allt ett präktigt par, vi!
Ernst och Victoria.
Men vem skriver hon då för?
Sig själv naturligtvis, men inte enbart.
I förhållandet till Axel Lundegård spelar dagboken en viktig roll.
Ibland får man intrycket att hon skriver i Stora boken för att kunna glädja honom eller imponera på honom.
När de träffas efter en tids skilsmässa kan hon låta honom läsa något parti hon är särskilt nöjd med.
Ett brev till Lundegård från 1885 benar upp begreppen:
Jag tycker om att sätta en viss reda i mina förehafvanden, derför har jag tagit mig för att aldrig skriva till dig om sådant som jag för in i min stora bok, ty der kan du ju läsa det.
Men det måste begripligtvis vara på neutral mark, annars ’passar det sig’ naturligtvis inte att jag sitter bredvid dig och läser.
Det är också dagboken som får ta emot hennes förtvivlade eller rasande utbrott när kamraten gjort henne besviken.
I ett annat brev till Lundegård kallar hon dagboken ”min biktfader – pappa – stora bok”, ytterligare ett tecken på den vikt hon tillmäter den.
Detta yttrande knyter också an till de teorier om uppkomsten av dagboksskrivande som menar att behovet att föra en journal intime ofta bottnar i en religiös kris eller ett religiöst tomrum.
Kan man inte samtala med Gud så återstår i alla fall ens Alter Ego.
Det kan också ha sitt intresse att påminna sig att vid denna tid – 1885 närmare bestämt – öppnar Sigmund Freud sin första mottagning i Wien.
Största andelen av hans patienter utgjordes av kvinnor.
Victoria Benedictssons samtal med sin biktfader – pappa – stora bok är helt i samklang med 1880-talets intresse att pejla och söka förstå individens undermedvetna och omedvetna själsrörelser.
Victoria Benedictssons drivkrafter att skriva dagbok var som synes mångskiftande, och här har bara de mest tydliga motiven antytts.
Ytterligare en viktig orsak, som hon själv då och då återvänder till, kan hänföras till hennes starka livskärlek och dess ursprung och komplement, dödsmedvetandet.
I oktober 1884 skriver hon:
Om jag en gång kunde måla lifvet så som jag sett och känt det, då skulle jag vara nöjd att lemna det!
Det är just det som gör det så bittert, tanken på att man icke kan ställa det fram så kraftigt och lifsvarmt som man känt det, att det liksom glider undan – spårlöst, så att allt varit förgäves – det att man lidit och njutit, att det endast var för stunden, endast för ens eget jag.
Men just sådant, livsvarmt och nära, möter oss 1880-talet i Victoria Benedictssons Stora bok.
Hörby med grannskvaller och bondslagsmål kontrasteras mot de unga esteternas orddueller i Köpenhamn och Stockholm om höstens nyutkomna böcker och teaterpremiärer.
Plötsligt ser man Victoria och styvdottern Matti arm i arm komma vadande i sina långa kjolar genom snömodden, på väg till Östermalms ångkök för att äta middag.
Där var maten billig och vad som sparades in kunde användas till kvällens föreställning på Nya Teatern.
Extra trevligt blev det förstås om Axel Lundegård eller någon av bröderna Geijerstam slog följe.
– Vi ser och hör dem, de lever.
I Stora Boken har Victoria Benedictsson samlat allt det som rörde henne innerst och djupast, det som konvenansen och stoltheten förbjöd henne att lämna ut i romaner och noveller.
Här finns livets skiftande och snabbt förgångna stämningar för alltid bevarade åt eftervärlden.
Och frågan är om inte Victoria Benedictsson med åren blev allt mer medveten om att det var här, i korsningen mellan verklighetsiakttagelse och självanalys, som hon kraftfullast och sannast ”målat lifvet, så som hon sett och känt det”.
Lund i dec. 1981 Christina Sjöblad
[Lundegårds.]
Lampan stod på det runda bordet, något på sned för att icke spräcka glasprismorna på ljuskronan, som hänger något långt ned.
Vid ena sidan satt hon och läste högt ”En kris”.
Midt för dörren satt jag, skenbart likgiltig sysselsatt med virkning och midt emot mig satt sonen.
Hon läste med låg röst långsamt och tydligt, då och då var det som om stämman ville svigta, men hon betvang den.
Man kunde hört en nål falla, så uppmärksamma voro vi.
Mot min vilja kände jag mig rörd, modren läste med allvarlig röst och sonen var blek.
Det var som [om] ingen af oss vågat andas ut af fruktan att förråda våra känslor.1
I det samma steg pigan öfver tröskeln och upprepade sin utanlexa:
”Bordet är serveradt.
I det samma öppnades dörren och kyrkoherden steg in med sin på en gång myndiga och allvarligt nådiga min.
Vi måste skynda oss att bortlägga de högtidliga minerna och komma in i samtalstonen.
Jag slog in på den med ett enda ryck, plötsligt och skärande.
Vi gingo till bords. ”Juvelen” teg och åt, han teg och åt.2
Jag sökte med förtviflade ansträngningar få ett samtal i gång, slutligen fick jag honom till att taga bort munlåset, men han var ingalunda i sitt bästa lynne.
Satte armbågarne på bordet och blängde omkring sig under de buskiga ögonbrynen ungefär som min far, när han ville imponera på oss andra fattiga syndare.
Efter qvällsmaten kom han upp i salongen en stund.
Vi hade då slutat läsningen af ”En kris”.
Han satte sig vid bordet, lånade mig en bok, som han varit nere efter i sitt bibliotek och konverserade rätt ämabelt.
”Hvilken söndag är det som här skall tagas upp kollekt till Ny Svenskby?” frågade hon.
”Det var i söndags,” svarade han kort, utan att bevärdiga henne med en blick.
”Men det var besynnerligt, det stod i tidningen att den skulle upptagas i alla kyrkor, och här upptogs ingen,” sade hon med sin breda, eftertryckliga organ.
”Jo, det gjorde här visst,” svarade han snäft och fortsatte sin konversation med mig öfver ett annat ämne.
”Nej, det är inte möjligt,” vidblef hon med sin sega envishet, ”ty jag satt i kyrkan ända tills kungörelserna voro lästa, och jag såg icke Dalsjö gå med håfven.”3
”Då måtte Dalsjö tagit penningarne ur sin egen ficka, ty kollekten har jag sjelf uppräknat och den ligger nere på mitt bord.
Den är till och med ovanligt stor och går till nära sexton kronor,” svarade han med en spefull och föraktfull blick åt sidan på hustrun.
”Det var eget att jag inte såg Dalsjö.”
Denna gång svarade han icke, men jag hörde hur hans fingrar trummade hårdt och vredgadt på stolskarmen.
Derefter vände han sig till mig och fortsatte samtalet, som om hon icke funnits i rummet.
D. 29 Mars 1884.
Just nyss var fru L. här inne och läste upp bref från sin son.4
Jag skall försöka att påminna mig dess innehåll, det kan ju alltid vara en öfning.
Det började: ”Kär moder min!”
Han tackade för hennes båda bref, svaret kunde icke bli annat än tråkigt, men han ansåg att hon hellre ville hafva ett tråkigt svar än intet svar alls.
Rörande den punkt hvari hon så utförligt behandlat trossaker ville han icke inlåta sig i svaromål, ty tro kan man hvarken födas eller uppfostras till, man måste lefva sig till den, och han ville ingalunda söka att beröfva henne en tro, hvari hon sjelf känner sig lycklig.
Den punkt som mest tilltalat honom i hennes bref är den, deri hon sagt att den är en narr som när han eger ungdom, kraft och kunskaper ej förstår att tillgodogöra sig allt detta, utan kastar sitt lif bort på tomma storhetsdrömmar.
Härpå svarade han att han icke är ung, icke eger kraft och icke heller har kunskaper, åtminstone icke sådana som äro gångbara i verlden.
Estetiskt och filosofiskt öfverbildad fins det ingen plats för honom i den verld som väger allt efter den praktiska nyttan.
Han har sprungit gatlopp till alla Stockholms anseddare förläggare, men ingen ville taga hans opus.
Fast han tyckte dem vara för bra att kastas in i tidningsspalter, hade han dock slutligen beqvämt sig till detta och vändt sig till ”Dagens nyheter”, men fått till svar:
”passar icke för Dagens nyheter”, och det fastän det sända var mycket oskyldigt.
Då hade hans mod sjunkit, i synnerhet som icke heller Familj-journalen vill taga emot så mycket han kan lemna.
Han hade fått 50 kr. af grefvinnan
Dycker och sedan en gång skrifvit till henne om hon ville bedja grefven låna honom 350 kr., men hon hade svarat att grefven icke kunde, hoc est: icke ville.
För någon tid sedan hade hon skrifvit till honom att om han ville skrifva utanskrift på ett kuvert till fru Rosenblad (hans värdinna) så skulle grefvinnan deri inlägga de 50 kr. han vore skyldig nämnda fru för hyran, så att det kunde blifva slut på talet om att han användt det af fadren insända hyresbeloppet till annat.
Derpå svarade han bestämdt att han icke ämnade inlåta sig på någon sådan komedi, ty han vore i saken oskyldig, alldenstund det alltid varit fadren som både öfverenskommit med samt liqviderat hos fru Rosenblad, och att han – Axel – ej användt några för detta ändamål afsedda penningar.
Han trodde att grefvinnan blifvit ond för detta bref, ty ”det är så sällan en så gammal menniska tål att höra sanningen af en ung,” men till hans förvåning var grefvinnan ädel nog att annorlunda uppfatta hans handlingssätt, och hon sände honom som present ”ofvannämnda femtilapp.”5
Den 1 April förfaller hyran 40 kr. och han har ingenting att betala med, är så slapp och slö att han icke bryr sig stort derom, utan sjelf hyser en slags nyfikenhet om hur det ”skall gå”.
De sista två månaderna har han icke arbetat, utan endast i loj likgiltighet hängt näsan öfver en bok.
Justus hade för någon tid sedan sålt en tafla, och det var meningen att han för dessa penningar skulle hyrt en atelier, ty hittills har han inhyst sin talang hos en kamrat, men nu hafva penningarne gått till det allmänna bästa och ingen atelier har blifvit hyrd.6
I Maj ämnar Axel börja med att resa omkring hos slägtingarne, säger Ida.
Men hvad skall det sedan bli af?
1.4 1884.
Axel L. har inlemnat en enakts-pjes till södra teatern, men vet ännu ej om den blir antagen.7
Hörby pastorat gifver 8000 kr. årligen och som folkskoleinspektör har kyrkoherden 2000 kr. om året.
2.4 1884.
I förrgår satt Marie Lundegård här nästan hela förmiddagen.8
Hon var ganska beredvillig att komma in på ämnet om Axel.
Sade att de i fjol varit riktigt bekymrade för honom derför att han började bli så högmodig och egenkär.
I Lund hade han brukat få en åttio-nittio kronor i månaden af fadren.
En gång hade han varit uppstudsig emot fadren, det var i somras.
De hade skilts åt i vredesmod och kyrkoherden hade talat om tvisten för sin syster, hon hade gått till Axel och försökt att göra honom föreställningar, han svarade med sarkasmer.
Men hon förtröttades icke, utan bad honom gå ett slag med henne ut i trädgården, här försökte hon att taga honom från hans bästa sida och slutligen samtyckte han till att gå med henne till fadren för att göra allt godt igen.
”Här kommer Axel för att bedja dig om förlåtelse,” sade hon då de kommo in i kyrkoherdens rum, och det följde verkligen en fullständig försoningsscen.
Efteråt, sedan de kommit upp i salongen [och] hon frågat honom om han icke nu sjelf tyckte det var godt att missförståndet blifvit häfdt svarade han:
”Jo det är det visst, och det var riktigt bra att faster stälde om det.”
Georg Gustaf Nordensvan, skriftställare, född 1855.
Son af Generalmajor
Nordensvan, hvilken ännu lefver och bor i Stockholm.
D. 24 April 1884.
I går skref jag en den eländigaste, osjelfständigaste kritik öfver Raskolnikow.
Först höjde jag honom till skyarne, derför att alla säga den vara ett mästerstycke, och sedan drog jag ned den igen, derför att
Schéele i sitt bref påpekade de brister jag sjelf i mitt stilla sinne lagt märke till, men icke högt velat omnämna.
Eländiga osjelfständighet, när skall jag bli dig qvitt! – – – 9
Jag har kommit öfverens med mig att jag icke duger till kritiker, emedan jag icke vågar ega en mening för mig sjelf.
Men jag ämnar hädanefter upprätta en alldeles privat kritik för min egen räkning, sökande att leta fram min egen öfvertygelse.
O, Gud, den som kunde vara sann!
Sanning och arbete!10
Arv i Pontoppidans Landsbybilleder är illa skrifven, mycket illa.
Först pratar han i vädret om allt möjligt, så att man icke vet, hvart han vill komma, och frestas att tvifla på huruvida han sjelf vet det.
Hvad har han väl sedan gjort af sin storbonde?
Han liknar mer en sedeförderfvad romersk kejsare än en bonde.
Och så oklart allt är!
Man får ju icke ens veta om enkan svär falskt eller ej.
Och om hon svär falskt – som hon väl gör – hvarför låter han henne i början vara den enda som vinner läsarens sympatier?
Jag finner den rent af eländigt skrifven, det är min privatmening.
En idyll är bättre, men ganska klen, mycket klen till och med.
En Fiskerrede är ej oäfven, men för mycket lagd an på effekt ändå.11
I julas, d.v.s. strax efter jul, hade Ida Lundegård skrifvit till Karl, att om han icke vågade komma hem, kunde han ju resa till Nordqvists några dagar, och säga dem att han ej tordes resa hem af fruktan för fadren.
”Der mår du ju godt så länge.”
Så kunde han under tiden söka sig någon plats.
Tillika nämnde brefvet att Ida lånat 10 kr. af fru Krook, den der gången då hon icke fick några hos mig etc.
Detta bref snusade ligan upp i Karls ficka, och det öfverlemnades åt kyrkoherden, naturligtvis med nödiga utläggningar.12
Han upp till Ida och började en af sina vanliga jeremiader öfver barnen henne o.s.v. den slutade: ”och nu har det då gått så långt, att man springer omkring i pastoratet och lånar ihop penningar bakom min rygg.”
”Hvem tror du gör det!” svarade Ida, och såg honom rakt i ansigtet, färdig att neka.
Han teg, men jag skulle velat se hans teaterhållning, när han räckte henne det öppna brefvet.
Den 28 April 1884.
Ida L. och jag hafva promenerat på kyrkogården.
Hon är en riktig guldgrufva.
Jag får hufvudet propp fullt hvar gång jag träffar henne.
Om jag erfarit allt hvad hon kan berätta, skulle jag dermed fylla volymer.
Och hon berättar bra.
Bättre än jag skulle kunna.
Kyrkoherdens bror är musiklärare, ingenting annat.
När han var i prestgården för någon tid sedan uppskjöt han sin resa gång på gång, Ida trodde nästan att han ämnade bli der medan han var, men kyrkoh. gjorde slag i saken genom att säga:
”på måndag kunna vi ju följas åt, ty då reser Sofi, då reser jag också.”13
Kyrkoherden och han hafva varit hufvud fiender förut, men Marie har försonat dem.
Musikläraren har varit förlofvad i 20 år med en fröken Marie Berg.
Hon har på senare tiden fått ärfva rätt bra efter sina föräldrar, men nu vill hon inte gifta sig med den gamle musikläraren och icke heller slå upp med honom.
En gång skref hon till kyrkoherden att hon hoppades att han skulle taga vård om sin bror, så att han på gamla dagar icke måtte fattas någonting, men den gången var gubben slug och svarade i samma sockersöta ordalag ”att han med en känsla af innerlig trygghet lemnade sin bror i händerna på en så ädel qvinna, som offrat honom hela sitt lif, och det var honom en sann tillfredsställelse hvar gång han tänkte på hur hennes ömma omtanka aldrig skulle låta honom fattas något.”
Musikläraren skryter och ljuger.
Kyrkoh. tycker icke vidare om honom.
Det är troligtvis Marie L.s plan att brodren skall komma till prestgården till sommaren och så om möjligt stanna der för alltid.
Häromdagen hade Kyrkoh. tagit med sig några skorpor för att visa Ågren, på det att hon måtte kunna baka lika dana.
Men ”nåden” blef ond och sade att hon brydde sig inte om hans skorpor.
Detta berättade
Karl för modren.
Denna kunde ej neka sig nöjet att säga till Marie: ”Stackars Evald, han lär nog inte alltid ha trefligt, fröken blef så ond på honom för de skorporna han hade hem med sig.”
Marie svarade icke, men hon betraktade
Ida från sidan med ett verkligen me[fi]stofeliskt leende fullt af hån och triumf.
Det var sådant, att när Ida sökte att efterlikna det riktigt ryste det i ryggen på mig.
Den 25te var det Kyrkohs födelsedag och då voro vi der jemte en del andra främmande.
Jag antastade naturligtvis Marie, ty jag vill se i deras kort, om det fins någon möjlighet.
Der hade kommit bref från Axel och jag frågade henne helt fräckt hvad det innehöll.
Hon sade mig det verkligen, att han icke bedt om förlåtelse, men räckte handen till försoning, samt att han antagit platsen vid Axel Olssons privatskola.14
Hon lofvade bedja sin bror att jag skulle få läsa det.
Men hon lät mig lofva att icke omtala hvad hon sagt, allra minst för Ida (!).
Ida skulle icke veta hvad sonen skrifvit.
Jag har ärligt hållit mitt löfte, men Ida har smugit sig till att läsa brefvet och på sitt håll berättat mig hvad der stod, utan att ana att jag visste det förr än hon.
Kyrkoherden såg så hjertlig ut och klappade mig på axeln då vi voro der på födelsedagen och jag vände naturligtvis ögon emot den gamle varulfven igen så godt jag kunde.
Men hvad hjelper det:
”många hundar äro harens död.”
Hvad skall Ida kunna uträtta, ensam emot så många.
I dag reste han bort för att bli borte i flere dagar.
Han gick icke upp och sade farväl till Ida, det gjorde han alltid förr, men har upphört dermed på senare tiden.
När Oliva kom ned frågade Ingri (”frökens ena piga”) om kyrkoherden varit uppe och tagit afsked.
”Ja,” svarade Oliva.
I går var Marie i prestgården hela dagen.
”Nu har Axel fått plats,” sade Ida.
”Ah, har han det, det var ju roligt,” sade falskablackan och låtsade som om hon icke vetat det förut.
Och Ida som visste att det stod i brefvet!15
Härom dagen, när den nya pigan kommit i prestgården, ville Ingri köra Oliva upp att ligga hos Ida, ty de hade ”för trångt i pigkammaren.”
Tösen kom och meddelade frun pigans order.
Matmodern svarade att hon icke ville ha någon till att ligga inne hos sig.
Tösen gret.
Frun måste skicka henne ned till kyrkoh. för att fråga hvar hon skulle ligga.
Han var vänlig och snäll, sade ”det var ju besvärligt för dig, din stackare, får du ingen stans att ligga,” menade att hon finge väl då bo på ett af ofvanrummen.