Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sent omsider har man kommit till insigt deraf, att folken i stället böra närma sig hvarandra, och, gäller detta i allmänhet, bör det väl med ännu större skäl gälla grannfolk emellan och framför allt en med oss så nära beslägtad nation som den Danska.
Danmark eger nemligen samma religion, samma seder, nästan samma språk som Sverige; det har i omkring tusen år varit förenadt med Norge, och det har, isynnerhet under senare år, med den sydligare delen af vår halfö stått i den allra närmaste industriella och sociala gemenskap.
Jag vill nu icke inlåta mig på politiken, ehuru några föregående talare bär velat antyda, att dolda politiska syften legat under Utslcts förslag — jag eger ej denna förmåga att läsa mellan raderna, jag håller mig till det svarta och ej till det hvita af papperet och vill derföre endast förklara, att, då å ena sidan ett bifall till detta oskyldiga förslag aldrig kan medföra några politiska vådor, men väl stora sociala fördelar, skulle deremot ett afslag verkligen innebära en ganska ovänlig demonstration emot ett grannfolk, som vi hafva allt skäl att bemöta med aktning och välvilja.
Jag anhåller om propos. pä bifall.
Jag är till största delen förekommen af föreg, talare, och skulle icke nu upptaga R. o. Ad:ns dyrbara tid, om jag icke hade förtroendet att vara Ordf. i Ekon.-Utsk:t.
Hr af Klints yttrande, att man icke i onödan bör besvära K.
M. med und. skrifvelser, har redan blifvit mycket rigtigt besvaradt af Hr von Koch; jag vill dervid endast tillägga, att, då vi helt nyligen beslöto till K.
M. aflåta en underdånig skrifvelse ang. rätt för vissa tjenstemän att i stället för borgen lemna värdepapper såsom säkerhet för uppbörd, Hr af Klint då, hvarken här eller i Utsk:t, reserverade sig mot nämnda beslut.
För min del kan jag icke finna annat än att förslaget att närma trenne beslägtade folk till hvarandra är af långt större vigt och mera förtjent af K.
M:ts nådiga uppmärksamhet än att tillåta personer deponera värdepapper i st. för borgen på 1,200 Rdr.
Om man således torde kunna lemna åsido alla betänkligheter i formelt afseende, återstår endast att afgöra huruvida förslaget i och för sig är nyttigt eller icke.
Liljencrants har yttrat, att lian icke kunde finna någon annan påföljd af Danskars inflyttning i Sverige än att de mindre idoga Svenskarne då skulle komma att svälta ihjäl.
Jag delar icke denna farhåga och tror att det i Sverige finnes både utrymme och förvärfstillfälle för så väl Danskar som Svenskar.
Det är ju framför allt armar vårt land hehöfver.
I Skåne har 244 Den 3!
Januari e. m. det tydligen visat sig, att den Danska inflyttningen verkat välgörande på den Svenska befolkningen.
Jag lår upplysa Hr af Klint, att i denna provins åtminstone Danskarne, driftigp, liushållsaktige och kunnige, sorn de i allmänhet äro, högt värderas såsom dugliga och skickliga förgångsman, serdeles vid jordbruket.
Den yrkesfrihet, Utsk:t förordar, innefattar ju äfven denna vår modernäring.
Man har sagt, att Danskarne icke behöfva den rättighet, man nu vill gifva dem, emedan de efter den nya näringslörfattningens utgifvande icke blott kunna utan alltid erhålla tillåtelse att idka handel och rörelse, blott de ingå till K.
Bef:de med ansökan derom, men, om så är, att de alltid få denna tillåtelse, hvartill tjenar det då att tvinga dem till denna omväg.
Den utgör ju då endast ett nytt bevis på den benägenhet för mångskrilveri, som så olyckligt utmärker vårt land.
För att lugna Gr.
Liljencrants’ farhåga för Danskarnes märkvärdiga förmåga att försörja sig på vår bekostnad, får jag upplysa att å Seeland finnes nu 40,000 och ensamt i Köpenhamn samt dess omgifning omkring 13,000 Svenskar och Norrmän, då deremot hela antalet i Sverige bosatte
Danskar icke torde uppgå till 5,000.
Detta tyckes nogsamt utvisa alt Svenskarne icke frukta täflan med Danskarne, utan finna sin uträkning vid att dit i mängd öfverflytta, ehuru den Danska lagstiftningen är långt olördelaktigare för främlingen än vår.
Såsom bekant fordras i Danmark, att en person skall der hafva uppehållit sig 5 år, innan lian får yrkesfrihet.
När således Svenskarnes antal i Danmark är mångdubbelt större än Danskarnes här, torde vara obestridligt att fördelen ligger på vår sida, om Utsk:ts förslag nu bifalles och likställighet i rättigheter mellan Svenska oell Danska undersåter derigenom bereddes.
— Nej, säger Hr Dalman, likställigheten blir i alla fall icke fullständig, ty den Svenska näringsförfattningen är friare än den Danska.
Men, M. Hrr! icke kunna vi begära att vi skola få större rättigheter i Danmark än Danskarne sjelfva.
Nå val, säger man, antagom att Sverige behöfver arbetskrafter, att inflyttningen är nyttig, hvarför har Utsk:t icke då utsträckt sitt förslag till alla jordens folkslag?
Jo, derföre, att ett är att förstärka sig med inflyttande stamförvandter, något helt annat deremot att tillåta en främmande folkstam obehindradt nedsätta sig i landet; derpå är Danmark ett varnande exempel.
Den Tyska invandringen i Sleswig, se der grunden till alla de olyckor, som drabbat detta land.
När ett rike uppmuntrar inflyttningen från en angränsande, 20 gånger starkare folkstam, måste detta slutligen medföra det lilla folkets nationella undergång.
En verklig orimlighet är det deremot att, såsom en talare bär gjort, förespegla några vådor för vår nationalitet af den beröring, hvari vi, mer än 4,000,000 Svenskar, kunna komma till 2 millioner Danskar, de der dessutom, säge hvad man vill, icke för oss äro några främlingar.
Danskarne hafva samma ursprung, samma språk, samma tänkesätt, samma vanor, samma kärlek till frihet och oberoende som vi.
Sjelfva blodet i våra Den 31 Januari e. m. 245 ådror säger oss, att de äro våra broder, och likväl vill man här behandla deni såsom Kineser eller Ryssar.
Man har under Utsk:ts hemställan velat söka politisk skandinavism.
Jag anser deremot den sak, vi nu afhandla, alltför underordnad för att bringa en så vigtig fråga som skandinavismen till tals.
För egen del anser jag dock för en heder att förklara, det jag till själ och hjerta är skandinav, fullt öfvertygad, att på denna idé beror icke blott vår, utan hela Nordens framtid.
Politisk skandinavism.
Mina Hrr! rätt förstådd, förutsätter dock icke, som man här framhåller, en sammansmältning af, utan snarare ett läst förbund emellan de Nordiska folken.
Jag vågar således anse antagandet af Utsk:ts förslag endast vara en klokhets-, en billighetsåtgärd, icke någon politisk handling.
Ett afslag deremot vore ett bevis på eri skuggrädsla, som jag icke tror att R. o. Ad. hyser.
Ilr af Klint:
Man har temligen skarpt klandrat mig för det jag fört frågan in på det politiska området; jag skulle beklaga detta och finna mig föranlåten att bedja om ursäkt derför, om jag icke trodde och hade anledning att tro, att det just är inom nämnda område, som frågan bör hållas.
Om jag någonsin varit i villrådighet om, hvar jag egentligen borde söka denna fråga, så har diskussionen i dag lärt mig, hvad som ligger under densamma.
Jag har dessutom endast citerat innehållet af de motioner, som legat till grund för Utsk:ts Betänk., och, orri jag icke fruktade att trötta eder, Mina Hrr! skulle jag uppläsa en del deraf, hvarigenom tydligen skulle ådagaläggas, att jag haft rätt i mitt påstående.
Jag rår icke för, att ingen annan velat framdraga de egentliga skälen för denna punkt; jag har gjort det, emedan det är på dessa som Utsk:t stödt sin hemställan.—
Här har blifvit yttradt, att det vore besynnerligt, om man afsloge ifrågavarande punkt, då nu snart en Skandinavisk exposition kommer att öppnas i Stockholm, der de Skandinaviska industriidkarne ega att framställa sina produkter.
Jag kan dock icke för min del finna, att den ena saken har att göra med den andra, och har aldrig hört, att man i andra länder, der industri-expositioner anordnats, ansett sig böra medgifva de exponerande nationerna reciprocitet.
Man anser detta förslag vara oskyldigt, och jag medgifver, att det är så, om man icke går till grunden för detsamma; men jag repeterar, att, om det antages, skulle det bygga en brygga för den politiska skandinavismen.
Inom Utsk:t har förslaget betraktats såsom ett steg framåt i detta hänseende.
Det har blifvit sagdt, att man borde bevilja ifrågavarande rättighet åt
Danskarne, derföre att de tala samma språk som vi; men hvarföre då, Mina Hrr! gå vi icke öfver hafvet åt öster, hvarest jemväl samma språk, och kanske renare, talas.
Hvad beträffar den här gjorda anmärkningen, att ett afslag å denna hemställan skulle blifva politiskt, så förstår jag ej, huru ett afslag skulle kunna få en politisk färg, under det, såsom jemväl yttrats, detta icke skulle 246
Den 31 Januari e. m. blifva förhållandet med ett bifall till punkten.
Men I må förklara det, huru 1 viljen, Mina
Det förefaller mig som om min värde vän här midt emot tolkat min framställning på samma sätt som vissa personer läsa den Heliga Skrift, d. v. s., alt de draga ut ett och annat uttryck och dermed fara omkring.
Jag har sagt, att det vore en fördel, om Danska handtverkare inkomma i Sverige i så stor mängd, att derigenom de öfverdrifna priser, hvartill vi nu måste köpa våra förnödenheter, kunde blifva i någon mån nedsatta; men, antages detta, måste följden blifva, att våra Svenska handtverkare svulto ihjäl.
Sådan var meningen i hvad jag yttrade.
Hvad den stora mängden af Svenskar i Danmark beträffar, så aktade sig den värde talare, som ordade härom, ganska väl för att upplysa Riddarhuset och äfven mig (om jag icke vetat det förut) hvad det är för slags folk, som skaffat sig anställning i Danmark.
Det utgöres icke af handtverkare, utan helt rätt och slätt af drängar, pigor och gesäller, af hvilkas arbetskrafter
Danskarne hafva nog klokhet att begagna sig, tills de blifvit utnötta, hvarefter,de öfversända dem till Sverige, för att försörjas af fattigvården derstädes.
Om detta kan vara eftersträfvansvärdt, öfverlemnar jag åt hvar och en att bedöma. — Om, såsom Gr.
Björnstjerna yttrat, ett afslag å punkten skulle innebära bevis på en anti-skandinavisk rigtning och således uttrycka hvad ifnnpdelar af Svenska folket tänker, så anser jag häruti ligga ett ytterligare skäl för afslag.
Jag har icke följt diskussionen från början; men ett yttrande af Hr af Klint har föranledt mig att begära ordet.
Det tycks som om man såge spöken midt på ljusa dagen, då man i denna oskyldiga fråga vill spåra en djup politisk tanke, skandinavismen.
Här föredrages ett Betänk, af Ekon.-Utsk:t, som alser en helt enkel sak, eller att gifva Danskar och Norrmän utvidgad näringsfrihet i Sverige.
Så har jag fattat motionernas innehåll, och om än dessas författare åsyftat något annat, har dock ej detta blifvit af Utsk:t tillstyrkt.
Vill någon ur Betärik:t draga en dubbel konklusion, står det honom fritt, men något skäl dertill har han icke.
Enligt min åsigt tala vigtiga skäl för bifall till Utsk:ts hemställan, ty Norge är ju med oss förenadt, och endast ett litet vatten skiljer oss från Danmark.
Daglig beröring och liflig omsättning ega rum mellan Sverige och Danmark, och i Skåne skörda vi stora fördelar af dit inflyttade
Danska handtverkare, i anseende till deras skicklighet och arbetsamhet.
Nu är endast meningen att för Danskar borttaga de i den nya näringsförfattningen stadgade formaliteter.
Utskds majoritet har sett denna fråga enkelt Den 31 Januari e. m. 247 oell praktiskt; men R. o. Ad. synes vilja uppfatta den från en högre ståndpunkt.
Personer, som eljest föra liberalismens fana, hafva nu nedhalat densamma och motsatt sig den föreslagna näringsfriheten.
Sådane statsmän förstår jag icke; men kanske en framtid skall förklara, hvad de egentligen mena.
Fördelarne af Utsk:ts förslag äro verkligen så påtagliga, och några olägenheter deraf torde icke uppstå; det innehåller ju dessutom endast en uppmaning till Regeringen, att, när den finnér tiden vara inne, bringa saken till verkställighet.
Mina Hrr! tagen frågan sådan den är, enkel och praktisk, och jag är öfvertygad om, att hvar och en, som ej vill se spöken på ljusa dagen, skall dertill rösta bifall.
Jag kan af Hr Tornerhjelms yttrande nogsamt finna, att lian ej följt diskussionen från dess början.
Hans framställning af Svenskars ställning i Danmark öfverensstämde nemi. ej med den, som en föregående talare å samma sida, Hr Gr.
Björnstjerna, derom lemnat.
Deri ene förklarade, att Svenskarne derstädes halva endast fördelar att skörda; den andre medgaf, att der gälla, i afseende å dem, åtskilliga föreskrifter, mera restriktiva, än de motsvarande här i landet, såsom att en Svensk, för att i Danmark blifva naluraliserad, måste hafva vistats derstädes 5 år, då deremot här i Sverige en utländning kan redan efter tre år erhålla medborgarerätt.
Om sistnämnde förhållande är det med verkligheten öfverensstämmande, synes det mig ådagalägga, att det finnes stadganden i Danmark, som den Svenska Regeringen, om den skall öppna underhandlingar i den af Utsk:t föreslagna rigtning, måste söka få undanröjda, på det Svenskar må erhålla samma rättigheter i Danmark, som Danskar åtnjuta i Sverige.
Kan detta ej förnekas, finner jag deri ett ytterligare skäl att afslå Utsk:ts förslag; ty detta skulle eljest möjligen kunna skänka oss nya fördelar »å la Francaise».
I motsats mot Hr Tornerhjelm, har jag varit nog lycklig att fått afhöra diskussionen från dess början.
Jag vill dock nu ej fästa mig vid första delen af diskussionen, utan hufvudsakligen vid den siste värde talarens yttrande.
Det synes mig, att han utgick (rån premisser, hvilka bort leda honom till en annan konklussion, än den, hvarvid han stannade.
Han började nemi. med att omnämna det faktum, att
Svenskar icke skulle åtnjuta samma fördelar i Danmark, som Danskar i Sverige, och att således Sveriges intresse skulle vara mindre väl tillgodosedt; men, om så är förhållandet, kan jag ej fatta talarens farhåga, att en traktat med Danmark för vinnande af reciprocitet, skulle blifva en ny »traité ä la francaise».
Vi skulle ju genom en sådan öfverenskommelse endast hafva fördelar att vinna, ej att förlora; och delta kan väl ej vara ett skäl mot förslaget, som endast alser, att 248 Den 3) Jannari e. m. R.
M:t uttala sin önskan, det en sådan traktat måtte afsiutas.
Med Hr Tornerhjelm instämmer jag deri, att man ej bör söka någon politisk betydelse i denna fråga.
Jag lyckönskar verkligen den ledamot af Ståndet, som besitter så skarp blick och sådan förmåga att ransaka njurar och hjertan, att han kan upptäcka nya motiver, icke allenast till motionärens förslag, utan äfven till Utskits beslut; men jag kan icke annat än uttrycka min förvåning öfver djerfheten att officielt gifva luft åt sådana beskyllningar, och jag tror, att ett Utsk., likasom en motionär, har rätt att icke 1a andra motiver sig tillagda, än dem, det på vanligt sätt tillkännagifvit.
Hvad sjelfva saken angår, så ser jag i Ekon.-Utsk:ts hemställan, att R.
Sl:r måtte aflåta en underd. skrifvelse af föreslaget innehåll, endast en konseqvent fortsättning på den bana, som vi sedan åratal inslagit, eller att söka borttaga alla i förväg lagda hinder för utöfvandet af en lofvärd industriel verksamhet.
Det är sannt, att frågan nu gäller att borttaga de skrankor, som resa sig, icke inom vårt lands råmärken, utan mellan detta land och ett annat; men detta andra land är Danmark, till hvilket vi stå i helt annat förhållande, än till öfriga närgränsande stater.
Svensken har samma språk, samma religion, samma sedvänjor, samma uppfattning af lifvet som Dansken; han förstår Dansken; men han förstår ej Tysken eller Ryssen.
Några vådor deraf, att R.
St:r i djupaste underdånighet göra en framställning hos K. M:t, kan jag ej finna; K.
M:t eger ju dervid fästa det afseende, som saken anses förtjena.
En bland de talare, som först yttrade sig och hvars namn står främst bland reservanterna inom Utsk:t, har förklarat, att, om R.
St;r beslutade en sådan framställning, skulle det se ut som om Ständerna ville utöfva en påtryckning på Regeringen.
Då likväl representationen eger yttra sig i ämnen, som angå rikets styrelse och förvaltning, kan det väl ej anses otillbörligt, om den på ett så oskyldigt sätt uttalar sin åsigt i denna fråga.
För öfrigt torde Regeringen af eri erfarenhet, som icke sträcker sig längre tillbaka i tiden än till sista riksdagen, veta, att Svenska representationen icke är gripen af några politiskt-skandinaviska idéer.
Det är skäl, att R.
St:r nu uttala sin bestämda åsigt; ty eljest kan Regeringen af de förut uttryckta antipatierna finna sig förhindrad att vidtaga några åtgärder i den af Utsk:t föreslagna rigtningen, äfven om den sjelf skulle önska det.
Slutligen tillåter jag mig förklara, att, vill man tilldela denna fråga en politisk betydelse, erhåller den en sådan först genom ett afslag.
Bifaller nemi. R. o. Ad.
Utslcts hemställan i denna punkt, så har Regeringen erhållit fria händer att i detta fall lörfara så, som Regeringen godt synes; men afslås deremot densamma, så har R. o. Ad. uttalat ett veto mot hvarje steg, som afser att närma de Skandinaviska folken till hvarandra.
På dessa grunder röstar jag för bifall.
Den 31 Januari e. m. 249 Gr.
Jag är förekommen af den siste (alaren i fråga om bemötandet af Gr.
Mörners yttrande oell vill endast fästa den värde Grms uppmärksamhet derpå, att Ekon.-Utsk:ts förslag just innehåller, att R.
M:t anhålla, att han ville »söka tillvägabringa den öfverenskommelse, som för de hegge grannfolken pröfvas fördelaktig», och att det således syftar att undanrödja de olägenheter, som i afseende å Svenskars vistande i Danmark ännu kunna ega rum.
Att för öfrigt Sverige skulle vara ett Japan, der ingen ville bosätta sig, har jag aldrig sagt.
Då, på sätt Utslct ock upplyst, det icke tillå tes
Dansk man att här fritt idka handel och handtverk, utan rättigheten dertill i hvarje särskildt fall beror på pröfning af Konungens Ref:de, finnes således för honom ganska stora hinder, som icke existera för Sveriges egna innevånare.
Det är då ganska naturligt, att en Dansk, som tilläfventyrs vistats bär i flera år och blifvit så införlifvad med Svenska förhållanden, att lian t. o. m., såsom i det läll jag nyss uppgifvit, fått erlägga ufskvlder såsom Svensk medborgare,-icke kan inse, hvarföre för honom, när han vill företaga något så enkelt sorn att anlägga en fabrik, binder skola vara föreskrifna, som icke finnas liir andra.
En sådan obillighet bör undanrödjas, helst då derigenom kan vinnas motsvarande fördelar för de Svenskar, som nedsatt? sig i Danmark.
En talare har försäkrat, att detta Utsk:ts Betänk, skulle åsyfta att bygga en brygga lör den politiska skadinavismen, och att man derföre borde afslå detsamma.
En sådan försigtighet påminner allt lör mycket om den bekanta läbeln om ljusets fiender, i hvilken en man ej vågar påtända ett ljus af fruktan att det skulle kunna förorsaka vådeld; man skulle då ej kunna företaga något, emedan deraf möjligen skulle kunna uppstå de farligaste följder.
Frågan är helt enkelt den, om man bör tillåta en medborgare, som bor på andra sidan sundet, att utan några binder nedsätta sig bär, och någon djup skandinavisk betydelse ligger ingalunda derunder.
En annan talare har frågat, hvarföre man ej utsträcker sammil rättigheter äfven till Finnarne.
Skälen dertill äro, dels att denna fråga redan är väckt i Danmark, dels att beröringen mellan Danmark och Sverige, till följd af det ringa afståndet mellan båda länderna, är så stark, att det vore onaturligt att förhindra en näringsidkare från det ena landet att fritt bedrifva sin näring i det andra, der hans språk förstås och der sederna äro desamma.
Jag vill emellertid ej längre trötta R. o. Ad. med ett anförande i en sak, som efter min öfvertygelse verkligen är af så ringa vigt som denna, utan inskränker mig till att fortfarande yrka bifall till Utskits hemställan.
Det har under diskussionen blifvit upplyst, att ett ganska stort antal Svenskar befinna sig i Danmark och att emellan detta land och Sverige är en mycket liflig samfärdsel; dessa omständigheter synas mig tillräckligt i och för 250 Den 31 Januari e. m. sig sjelfva tala för undanrödjande af allt, som hindrar de båda folkens beröring med hvarandra.
Jag kan ej inse, huru man kan finna en hemställan till K. M:t i en sä enkel Iråga som denna ega något samband med den politiska skandinavismen.
Det skulle, såsom jag förut nämnt, vara högst inkoseqvent och föga vänskapligt att möta de industriidkare, som besöka vår exposition, med den helsningen, att de äro välkomna för att exponera sina industrialster, men att vi derjemte helst se, att de sjelfva icke slå sig ned hos oss och drifva sina yrken härstädes.
Detta är grunden till mitt yrkande om bifall till punkten, och jag finner mig icke öfvertygad af en föregående talare, som sökt vederlägga mina skäl.
Det borde vara öfverflödigt för mig att ytterligare upprepa hvad jag redan förut yttrat, men då Gr.
Sparre fortfarande ordar om de i förväg lagda hindren för utländning, som här vill idka handel eller handtverk, får jag ännu en gång erinra derom, att några sådana icke finnas.
Enda skilnaden mellan Svensk och utländning i detta afseende är den, att en Svensk skall göra anmälan hos vederbörande myndighet, men behöfver ej lösa någon resolution, hvaremot en utländning skall vid anmälan förete prestbetyg och ställa borgen för utskylder under tre år samt derefter erlägga lösen för resolution.
Jag har begärt ordet för att upplysa Gr.
Mörner att han misstagit sig, då han återigen upprepat att här icke finnas några i förväg lagda hinder för utländning, som vill idka handel etc.
Tvenne sådana finnas dock; han skall nemi. i hvarje särskildt fall afvakta vederbörande myndighets pröfning, innan lian får börja idkande af handel eller handtverk, och han skall ställa borgen för tre års utskylder.
Enligt
Dansk lag finnes äfven ett sådant hinder, ty der fordras att hafva vistats 5 år i landet, så vida ej särskild dispens erhålles.
Utsk:ts hemställan åsyftar nu endast, att vi skola gå Danskarne till mötes och erbjuda dem borttagandet af de för Danskar här stadgade inskränkningar, mot att de göra oss samma tjenst tillbaka.
Visserligen skulle jag kunna hafva mycket att erinra mot de högst obefogade anmärkningar, som här i dag framställts mot Franska traktaten, men då frågan om densamma så snart kommer att af Ståndet handläggas, vill jag ej nu dermed upptaga tiden.
Jag skulle icke ännu en gång hafva tagit R. o.
Ad:ns tid i anspråk, om icke Gr.
Mörner uppgifvit, att här i Sverige icke finnas några i förväg lagda hinder för utländska näringsidkare.
Som jag icke vågar påräkna stor trovärdighet för mina uppgifter, får jag göra Gr.
Mörner och dem, som fästat afseende å hans uppgifter, uppmärksamma på 26:te §:n Uei\ 31 Januari e. m. 251 af Kongl. Förordn. d. 18 Juni 1864 angtde utvidgad näringsfrihet.
Ilen innehåller Irenne i förväg lagda hinder, nemi. att utländning skall till Konungens lie lide ingifva ansökan om tillstånd till närings utöfvande, förete frejdebetvg samt borgen för utskylderna under 3 år.
Jag tror, att vilkor för en närings idkande är något helt annat än hinder emot densammas bedrifvande.
Jag åter tror, att borgen för 3 års kronoutskylder är ett bestämdt hinder och icke något vilkor.
Sedan öfverläggningen härefter lörklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Utsk:ts ifrågav:de hemställan och dels afslag derå, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till samma hemställan och sedermera propos. på afslag derå, hvilka båda propos:r med talrika och starka ja och nej i blandning besvarades; hvarefter och sedan propos. på bifall till Utsk:ts hemställan blifvit förnyad och jemväl med starka och talrika både ja och nej besvarad, Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig nu hafva funnit ja öfvervägande.
Upplästes och godkändes följande voterings-propos.: wilen som bifaller Allm. Besv.- o. Ekon.-Ulsk:ts hemställan i 2:dra punkten å sid. 5 af Betänk:t N:o 36, i fråga om ömsesidig rätt för Svensk och Dansk man att i det ena eller andra riket idka handel och annat näringsyrke, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. denna hemställan.»
Sedermera företogs voteringen, och befunnos vid dess slut rösterna hafva utlällit sålunda:
Nej — 78.
Lftsk:ts hemställan å sid, 6.
Jag skulle icke hafva vågat motsätta mig denna punkt, om icke förhållandet vore, att den Norska handelsflottan är betydligt öfverlägsen deri Svenska.
Om någon näring är naturlig för Sverige, så är det väl skeppsrederiet; det bar visserligen ännu icke nått någon större utveckling, men vi kunna hoppas, att förhållandena skola förbättras.