Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då man finner ett sådant förhållande, så är det obehagligt att behöfva röra en sådan sak, der måhända desse aktningsvärde personer icke insett det lagstridiga i handlingen, utan helt simpelt följt med, för att skaffa sig en i deras tanke loflig vinst.
Detta kan ej anses förnärmande för dessa personers karakterer, emedan mari bör förutsätta att de ej haft tillräcklig juridisk kunskap, för att inse hvad som varit rätt, eller för att varnas från alt ingå i ett sådant bolag.
Här skulle kunna anföras personer, som varit tecknade, men hvilka begärt att deras namn mätte utstrykas, en följd deraf, att de ägt nödig juridisk kunskap.
Jag påstår visserligen icke, alt icke personer qvarblilvit i detta bolag, hvilkas rättighet till aktning efter mitt bedömmande är obestridligt; men jag påstår att oaktadt deras namn finnas i sammanhang med en tillställning af ofvannämnda beskaffenhet, så måste icke tillställningen derföre lemnäs utan uppmärksamhet.
Om uti ett samhälle, som skall kallas lagbundet, skulle tillåtas så beskaffade undantag, särdeles när det handlas om millioner, och då uti detta undantag involveras personer af de högsta classerna, så få vi icke, mine herrar! begära, att de som äro vida under oss, att de som hittills trott det vara nödvändigt att lefva under lag, att de hädanefter skola anse lika behöfligt att lagarne efterlefvas.
Det är under denna synpunkt, som denna sak tyckes mig vara ganska beklaglig.
Jag ber Gr.
Horn om ursägt, att jag här säger honom, att det under sådana förhållanden icke är ratt, att en ledamot uppstår och förklarar, att han såsom sådan och såsom ordförande uli StatsUtsk. ej har deltagit i målets behandling.
Detta synes mig * tydligen strida emot en representants åliggande att fullgöra Den 3o April e. m. sin pligt, efterlefva grundlagarna och troget uppfylla det tall han sig åtagit.
Det ar alldeles icke nog att stå och förklara, alt man icke deltagit i målet; ty inför allmänna vettets domstol galler icke en sådan förklaring.
Jag anhåller först att få förena mig helt och hållet med Frih.
Sprengtporten deruti, att detta utlåt, är en fullkomlig hors döeuvre i sak, ty då det icke lagligen kan föranleda någon åtgärd, så hade det också kunnat uteblifva.
Men det är icke endast en bois döeuvre i sak, utan älven i stilistisk förmåga.
Åtminstone elter mitt sätt att se, är detta ett af de sämst uppsatta betänk:n, som jag någonsin har läst; ty sedan en läng framställning blifvit gjord af sjelfva upplysningarna, så upptager Disk. sjelfva resultalerna af dessa upplysningar ganska knappliä tidigt.
Detta betänk, är således det fullkomligaste hors döeuvre både i sak och upplysningar, som man kan länka sig, och man kan således icke begära någon annan åtgärd, än att lägga detsamma till handlingarna.
Under sådana förhållanden torde det vara öfverflödigt att upptaga hvad Gr.
Frölich här, kokande soppa på spik, anfört, för att inleda R.
St. att låta anställa action emot ett enskildt bolag.
Detta har intet samband med frågan, och det torde således vara öfverflödigt att orda derom; men för den händelse, att 11.
St. kunde finna sig af omständigheterna föranlåtne att hos K. M. anhålla det I\.
M. täcktes laga under pröfning, om icke
Statens rätt borde göras gällande i laga ordning, så skulle jag tro, att ett sådant beslut åtminstone måste varu stödt på bestämda facta och handlingar, hvilka ådagalägga i livad måtto Statens rätt blifvit förnärmad.
Något sådant har Gr.
Frölich icke framlagt, utan endast uppläst anonyma bolagscontracter oell deraf gjort godtyckliga förklaringar uti uttryck, som en hvar mäste finna orimliga, såsom t. ex. det, att rättigheten att upptaga hvarje
Svensk eller utländsk man i ett bolag skulle innebära en skyldighet att der upptaga hvar och en sorn anmälte sig, utan att de ägde rättighet att pröfva om lian vore lämplig.
Grefvens påstående att bolaget hade bort underkasta sig det af honom för landet* väl nödvändigt ansedda stadgande, som skulle grunda sig på R.
Sirs egen, vid sista riksdagen, till K.
M. framställda önskan, att det nya bolag, som åtagit sig canalarhelet, skulle ingå på att utan sitt eget medgifvande kunna se de inkomster förminskade, som det gamla bolaget åtnjutit, så att de t. o. m. skulle kunna nedsättas ända till noll, är ett yttrande, som endast behöfver det allmänna vettets omdöme, för att ogillas; ty jag hemställer, huru ett bolag, som måst göra insatser till så betydligt belopp, som här erfordras, »kulle kunna underkasta sig ett sådant villkor, som det, att de D g n 3o April e. m. 497 de afgifter, genom hvilkas uppbärande bolaget skall erhålla ersättning för sina gjorda omkostnader, skulle kunna utan dess eget medgifvande godtyckligt nedsättas till hvad belopp som helst.
Föröfrigt har man uti det nva bolagets eget intresse den största garanti för atl det skall medgifva den nedsättning i afgifterna, som kan betinnas vara billig.
Jag anhåller om propos. på att meni. matte läggas till handlingarna.
Frölich har icke ansett det nog, att jag förklarat, det jag ej har någon del i delta betänk.; han har äfven ansett min pligt, såsom Utsk:s ordförande, vara ännu vidsträcktare än den, som tillhör hvarje utsk.ledamot i detta fall.
Jag får då ytterligare förklara inför fl. o. Ad., att jag i denna fråga ej allenast undandragit mig att deltaga i betänkts tillkomst, utan äfven ansett det vara alldeles obehörigt att ifrån StalsUtsk:s sida klandra denna sak, utan att äga några grundade orsaker för en sådan behandling, som den Gr.
Frölich ansett hafva varit StatsUtsk.-s åliggande.
Jag skulle tro, att det icke bör vara främmande för Gr.
PROTOCOLL, HÅLLNA ilos HÖGLOFLIGE ÅIDXUSr, VID (fortima Hiköi»agen i ^tackjjolm Åisek 1847 »dt 1848.
JI1o»#le Häftet.
Hörbergska Boktryckeriet, 1849.
Thorsdagen den 7 September 1848.
Justerades 5 prot.utdr. för gårdagens plenum.
Jag anhåller att få till prot. förklara att jag i går af tjensteåligganden var förhindrad att infinna mig i plenum före klockan 12, hvilket jag med afseende på dagens göromål ansåg vara tids nog, hellst jag trodde att den för liela landet maglpåliggande fråga, som då utgjorde föredragningsämnet, skulle diskuteras åtminstone till återremiss, såsom vanligt är vid hvarje större fråga; och förmodade jag derföre att jag skulle kunna hinna upp innan det företogs till beslut.
Nu återstår endast för mig alt i prot. nedlägga min reservation emot det beslut som då fattades.
Äfven jag anhåller att få till prot. anmäla det jag icke var närvaride vid H. o. Ad:s plenum sistlidne gårdag då Ståndet fattade sitt beslut öfver LagUtsk:s betänk.
Föredrogs ånyo StalsUlsk:s d. 4 och 6 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 312, i anledn. af erhållne återremisser å betänk.
N:o 242, ang:de dels K.
M:s nåd. propos. om beskattningsväsendets samt uppbörds-och redogörelseverkets förenkling, dels enskilde i samma ämnen väckte motioner.
IIr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. ansåge att, vid öfverläggningen om detta utlåt., borde så tillgå, att sedan den deri förekommande punkt, ang:de ärendets formella behandling, hvilken punkt icke hade någon motsvarighet i betänk.
N:o 242, utgjort föremål för pröfning, hvar och en af punklerne i sistnämnde betänk, behandlades serskildt jemte de i afseende derpå, uti utlåt.
N:o 312, afgifne svar å anmärkmne.
4 Den 5 September f. m.
Då härefter först förekom Utsk:s hemställan, att de i fråga om ärendets formella behandling framställde anmärkntr och yrkanden raä förfalla, anmälde sig och yttrade Hr Printzensköld, Carl:
Icke utan en hög grad af förvåning har jag af betänk, inhemlat att StatsUtsk. sökt med en sauningsvidrig uppgift försvara sina åsigler i afseende på formen.
Utsk. förklarar nemi. alt samtliga vederbör:de blifvit flere gånger hörde i dessa frågor och att den i det afseendet gjorda anmärknm således saknade grund.
Jag anhåller att Utsk:s ordförande godhetsfullt ville besvara följande af mig nu framställda frågor.
Hafva någonsin verbör:de embetsverk varit hörde öfver följande ämnen, som utgjort föremål för komiterades yttrande, nemi. öfver skatteköps-förslaget, aug:de den fria penningeskatlen, öfver det nya skattläggningssålt komiterade föreslagit, om vissa räntors efterskänkande, om förändrade vilkor för kronoränlornas utgörande, om ett nytt omröstningssätt hos deputerade för markegångssättningen, om annat uppbördssätt i städerne, om 2:ne uppbördsstämraor, om förändring i författningen ang:de restransakningar, samt om ändring i 24 § af kammarrättens instruktion?
Alla dessa frågor äro af komiterade behandlade, men har StatsUtsk. väl kunnat uppgifva något utlåt., kommit från hvad embetsverk som liebst, der dessa frågor varit med ett enda ord omnämnde?
Utsk. har således här framkommit med uppgifter, som icke äro sanningsenlige.
Det kan icke annat än smärta den rättsinnige, att då grundade anmärkn:r göras emot ett Utsk:s betänk., Utsk. likväl icke derå gör något afseende.
Jag tillstyrker att StalsUlsk:s yttrande i denna punkt måtte, med uttryck af R. o. Ad:s ogillande af detsamma, läggas lill handlingarne.
Redan vid flere föreg:de tillfällen då denna fråga blifvit behandlad, hafva dylika anmärkmr, som den siste värde talaren nu framställt, blifvit gjorda.
Jag har då visat deras rätta beskaffenhet och hade trott, att det icke numera skulle blifva fråga derom.
Men då motsatsen inträffat, anser jag mig skyldig att för R. o. Ad. närmare redogöra huru dermed verkligen sig förhåller.
Det må vara sant, att i vissa specialfrågor, som sammanhänga med hufvudfrågorna, vederbör:des utlåtanden icke blifvit infordrade, men i alla hufvudfrägor, sorn utgöra föremål för R.
M:s propus, hafva embelsverken varit hörde, innan samma propos. atläts.
Jag skall utbedja mig, att få lemna några upplysningar härom.
I frågan om ränteförenkling afgaf K. kammarc-colbm, till följd af K. M:s nåd. föreskrift, redan år 1828 ett förslag, hvilket öfverlemnades till dåvartde R.
St. godkände de i förslaget framställde grunder och tillkännagåfvo tillika den förhoppning, att R.
M. ville i frågan afgifva nåd. propos.
En sådan propos. aflemnades vid 1834 års riksdag och då beslöto R.
St. att en förvandling af räntepersedlarne skulle så skyndsamt vidtagas, att den måtte kunna tillämpas redan vid 1837 års uppbörd.
Öfver detta förslag hördes R. kammarcolbm; och vid det tillfälle då komiterade förordnades var denna Dun 7 September f. m. 5 fråga beroende på K. M:s pröfning.
Vid sisla riksdagan begärde 11.
St. att K.
M. ville vid påföljande riksdag meddelade nåd. propos. i ämnet.
Den nu förevartde propostn är således föranledd af R.
St:s sislberörde begäran.
1 fråga om indelningarnes indragning, afgåfvo K. kammarcolbm och statskont. redan är 1828 ett förslag, hvilket afsäg att, jemte en dylik indragnings verkställande, nya allöningsslater i contant för vissa korpser och stater skulle fastställas.
St. godkände den princip hvarpå detta förslagovar grundadi, men begärde en fullständigare propos. i ämnet.
Ar 1831 utläto sig krigs- och kammarcollegierne å nyo i denna fråga.
Deruti vidblefvo de den grundsats att räntorne borde indragas till Staten och utbytas mot ständiga statsanslag. R.
St. vidhöllo också vid 1834 års riksdag samma åsigt, men ansågo sakens verkställighet böra. pä grund af serskilda tillfälliga omständigheter, uppskjutas.
År 1840 framställde K.
M. propos. om en förbättrad atlöningsslat för landtslatens tjenstemän, hvilande på indelningarnes indragning, men denna lönereglering blef, i anseende till bristande tillgångar, icke vid den riksdagen beslutad
Vid 1844—1845 årens riksdagar gjorde R.
St. framställningar i ämnet lill K. M., hvaröfver K. kammarcolbm hördes.
Båda dessa mål voro vid komitéens sammanträde beroende på K. M:s nåd. pröfning, I fråga om markegångssättning afgåfvo kammarcolbm och statskont., efter det samtlige K.
M:s behde voro hörde, d. 30 Augusti 1842 ett förslag till författning, hvilket förslag äfven vid komitéens tillsättande var beroende på K.
St. gjorde vid sista riksdagen framställningar i samma ämne, hvaröfver vederbörrde kollegiers utlät, afgåfvos i December 1845.
I afseende på jordböckerue har kammarcolbm afgifvit förslag lill författning och till föreskrifter i fråga om sättet för deras upprättande.
Sedermera har samma embetsverk d. 14 November 1845 afgifvit serskildt yttrande, an gide de åtgärder som kunde föranledas af R.
St:s utaf K.
M. sanktionerade beslut ronde den nya myntenhelen.
I frågan om sättet för skatternas debiterande och uppbörd, hafva kammarcolbm och statskont. afgifvit utlät, af d. 23 December 1842, hvilket utlät, specielt afsäg frågan om den förändring som nu ifrågakomma, eller att häradsskrifvare!! icke skulle behöfva vara närvarande vid uppbörden, utan denna kontrolleras på annat sätt.
Vidare hafva R.
St. vid flera tillfällen gjort framställningar i fråga om uppbörds- och redogörelseverkens förenkling.
Efter det vederbönde länsstyrelser blifvit hörde, afgaf K. kammarcolbm är 1844 ett utlät., hvilket just afsåg den fråga, som här kommer alt utgöra föremål för pröfning eller den tid räkenskaperna böra omfatta.
I afseende på preskriptionstiden för redogörares ansvarighet, hafva först kammarcolbm, statskont. och kammarrätten afgifvit förslag till stadganden och sedermera har kammarrätten år 1844 åter deröfver utlåtit sig.
Efter de upplysningar jag nu haft äran meddela, torde R. o. Ad. nogsamt finna, att i alla de hufvudfrågor, som i K. M:s nåd. propos. innefattas, hafva erabetsverken afgifvit yttranden, äfvensom R.
St. derom aflåtit underd. framställningar lill'K. M. in - 6
Den 7 September f. m. nan komiterade tillsattes.
Det berodde således på K.
M. att vid pröfningen af alla dessa ärender fatta de beslut, Han, med afseende på sakens beskaffenhet, ansåg lämpliga. K. M. har således varit oförhindrad att i de delar der han godkände förslagen, lägga dem till grund för sin nåd. propos., men att i öfriga delar, om han så för godt funne, låta inom Statsrådet utarbeta förändrade förslager.
Dä K.. M. imedlertid fann lämpligare att åt vissa personer uppdraga att verkställa den vidare utredning af ämnet, som möjligen vidare kunde erfordras och föreslå de åtgärder som borde vidtagas med afsende på de till K.
M:s pröfning hänskjutne ärender, så måste väl denna ytterligare utredning icke kunna anses såsom en brist, ett minus i upplysning, utan såsom ett plus, och ärendet således anses vara fullt formenligt behandladt.
Del synes för öfrigt, vara klart och icke behöfva bevisas, att K.
M. vid pröfningen af dessa magtpåliggande frågor, lika litet som i andra fall, varit skyldig att precist rätta sig efter de förslag som vederbörtde framställt.
M. vid ärendernas pröfning anser sig böra fästa sig vid andra förslager än dem vederbörtde uppgjort, eller R.
St. framställt, så är detta K.
M:s grundlagsenliga rätt.
Annars skulle man komma till det förhållande, att vid hvarje tillfälle dä K.
M. icke obetingadt och i allo funne
Sig böra säga ja till hvad embetsverken framställt, så skulle han höra dem ånyo öfver de, ofta måhända obetydliga, förändringar deruti som kunde ifrågakomma.
Något sådant torde imedlertid ingen vilja och kunna påstå.
Det synes dessutom vara klart, att dä fråga var om att vidtaga en mängd af genomgripande förändringar, det äfven var nödvändigt, attalia de föreslagna åtgärderna sattes i sådant sammanhang, att icke den ena hindrade den andra.
Jag tror således att man bör vara erkänsam derför alt K.
M. låtit den af komiterade verkställda utredningen äga rum.
St., vid sisla riksdagen, ansågo sig oförhindrade att i sakens dåvartde skick fatta sitt beslut i flera af hufvudfrågorne, kan man väl dessutom ej anse saken vara mindre utredd nu, derföre alt en komité handlagt frågan, hvilket, såsom jag förut antydt, K.
M. kunnat helt och hållet underlåta.
Jag vill derjemte tillägga, att, efter hvad mig är bekant, har anmärkn. inom Const.Utsk. blifvit väckt emot Konungens rådgifvare, derföre att K.
M. icke öfver komiterades betänk, låtit höra vederbörtde embetsverk.
Ulsk. har likväl ogillat denna anmärkn.
Vidare får jag anmärka, att om i en eller annan mindre fråga embetsverken icke på förhand yttrat sig, så är det klart att K.
M. vid slutliga afgörandet af dessa frågor äger rätt att infordra de ytterliga upplysningar och förslag till åtgärder, som han kan finna för sakens verkställande behöfliga.
Det försvar som den siste värde talaren afgifvit för StatsUtskts ifrägavartde utlät, och således jemväl till vederläggning af hvad jag anfört, har icke mer än ett fel och det är all just i de väsendtligaste delarne hafva förbigått de anmärkntr jag framställt.
Den värde ledamoten har nemi. väl om - Den 7 September f. m. 7 talat de frågor, hvaröfver vederbör:de embetsmyndigheter verkligen varit börde, men förtegat den mängd andra med hufvudfrågorna sammanhängande eller på dem inverkande ämnen, öfver hvilka vederbör:de icke haft tillfälle att yttra sig.
Således qvarstå mina anmärkn:r i dessa fall ovederlagda och ovederläggliga.
Men eftersom man påstår, att alla hufvudfrågorne undergått fullständig preliminär behandling, så påstår jag, i minordning, att detta icke är fallet, utan att en af de vigtigaste, ja måhända den allra vigtigaste af alla frågorna, alldeles icke varit föremål för embetsverkens ut!åt:n, hvilket också torde vara klart för hvar och en som af saken tagit kännedom.
Komiterade hafva nemi. tillåtit sig, att framställa förslag om räntepersedlarnes förvandling lill fix penningeskatt.
Denna fråga har icke vid något föreg:de tillfälle varit föremål hvarken för Konungens eller Ständers pröfning.
St. förklarade visserligen vid 1845 års riksdag, att det vore väl om de skattedragande kunde i kontant lösa sina räntor, men dermed afsågs icke att förvandla dessa räntor i en fix penningeskatt, utan R.
St. utgingo från den åsigten att dessa räntor väl skulle förenklas och förminskas till antalet, men dock för alltid qvarstå på hemmanen samt att de för framtiden skulle lösas efter ett markegångspris, om hvars beskaffenhet R.
St. jemväl yttrade sig.
Det var komiterade ensamt förbehållet att uppfinna den fixa penningeskatten.
Då nu icke något embetsverk haft tillfälle att öfver denna fråga sig yttra, sä hemställer jag, om icke mina anmärkningar i detta afseende äroriktiga.
Om sä är, så qvarstår äfven den erinran ovederlagd, som jag gjort emot Utsk., att det låtit sig komma en sanningsvidrig uppgift sig till last, då Utsk. ytrat, att vederbörtde embetsverk öfver alla frågor varit hörde.
Jag vill icke vidare uppehålla R. o. Ad. härmed, utan inskränker mig lill dessa anmärkntr.
Den siste värde talaren har påstått, att jag icke på något sätt vederlagt hans anmärkn:r.
Jag tror dock att förhållandet är motsatt.
Jag har visserligen medgifvit att vederbörrde embetsverk icke blifvit hörde öfver vissa speciella frågor; men jag har tillika erinrat alt, då embetsrverken blifvit hörde i hufvudfrågorne, så var det förra icke behöflig!.
Jag yttrade äfven, att om K.
M. vid pröfningen af dessa frågor fann en eller annan åtgärd vara af behofvet påkallad, K. M. då, enl. min åsigt, icke kunde anses skyldig att, innan Han fattade sitt beslut, först inhemta embelsverkens tanka om dessa åtgärders lämplighet.
Hvad beträffar den uppgiften, att frågan om kronoräntornes förvandlande i penningar aldrig förut skall varit å bane, anhåller jag nu endast att, när vi komma till frågan derom, få visa, att detta påstående är emot sanna förhållandet rakt stridande.
Komiterades betänk, lemnar derom temligen tydliga och bestämda uppgifter.
Huruvida komiterade vid ärendets behandling frångått eller öfverskridit det uppdrag de genom den K. remissen erhållit, är något, som jag tror endast tillkommer K. M. att bedöma.
Emedlertid synes det dock vara klart att när korair 3 Den 7 September f. m. terade hade alt yttra sig öfver bästa sättet att förenkla det nuvar:de skatteväsendet och något visst sätt för den ifrågakotnne förvandlingen icke varit stadgadt, de ock ägt full rätt att framkomma med sitt förslag.
I annat fall hade deras åtgärd naturligtvis varit obehöflig.
Det måtte väl dessutom vara en hvar tillätet att, då hans yttrande öfver något ämne infordras, förklara hvad han anser vara bäst.
Då nu knmiterade ansett den föreslagna förvandlingen af räntorne i vissa persedlar vara mindre lämplig, lärer det således med skäl kunna anses hafva varit komiterades icke blott rätt utan äfven pligt alt derom öppet uttala sin åsigt samt framställa på hvad sätt komiterade ansett den ifrågakomne räntefiirvaudlingen lämpligast kunna ske, äfvensom att föreslå de åtgärder, som man borde vidtaga för att komma till det mål som sökes.
Dessutom torde jag fä fästa uppmärksamheten derpå, att komiterade, då de framställt sitt förslag, ang:de ränteförändringen, uttryckligen lillkännagifvit, att det vore afvikande frän de grundsatser, som förut varit antagne.
Komiterade hafva ock, i anledn. deraf och för den händelse att denna deras åsigt icke skulle gillas, framställt förslag, huru ränteförvandlingen skulle kunna utföras efter de hufvudgrunder, som förut varit godkände eller ränlornes förvandlande i färre persedlar.
Mig synes då att komiterade gjort allt hvad på dem ankommit.
Efter den vändning diskussionen nu tagit, synes den hufvudsakligen hvälfva sig omkring en formfråga, hvilken Hr Printzensköld synes hafva tagit till utgångspunkt för sitt yrkande att betänk, belt enkelt skulle läggas till handlingarne.
Jag anser dock den gjorda invändningen, att embetsverken ej varit vederbörligen hörde, i så väsendtlig mån genom Hr Sandströmers yttrande undanröjd, att derom föga är att tillägga.
Att frågan icke är ny synes tydligen af komiterades betänk., der man bland annat finner, ali ”redan d. lti Juli 1712 anbefallde Konung Carl XII genom bref från Bender, kammarcolbm att uppgöra förslag till förenkling och dervid taga i öfvervägande, om icke nyttigast vore, att räntorne sattes till en viss summa penningar i ett för allt”.
Längre fram i samma betänk, heter det: ”Genom K. brefvet d. 24 Januari 1744 meddelades kammarcolbm, till behörig efterrättelse, åtskillige af R. St., under underdånig skrifvelse af d. 12 September 1743 gjorda framställningar och lillkänuagifne beslut, bland annat, att någon förbättring i Kainmarverket ej kunde ske, om ej bonden finge betala hela sin ränta med penningar, hvilket vore det bästa uppbördssätt”.
Vi hafva således under nära 150 år haft denna fråga under lagstiftande magtens behandling; det kan således icke anses innefatta någonting brådstörstande, ont man nu skulle vilja föra saken derhän, att en för landet så vigtig fråga ändteligen blefve bragt till slut.
Då kollisioner uppstå emellan särskildta frågor, föreställer jag mig att de mindre vigtiga mäste absolut gifva vika för dem som äro af högre vigt och inflytande på samhället.
Således, om det äfven verkligen inträffat, hvad Hr Print - Den 7 September f. m. 9 zensköld påstått, (hvilken uppgifts rigtighet jag icke vill sätta i fråga) eller att vederböride embetsverk i vissa, enl. min öfvertygelse bögst underordnade delar, icke blifvit hörde, så tror jag dock det omöjligen kunna verka derhän, att R. o.
Ad. skulle på grund deraf, och på grund af några möjligen inträffande felaktigheter vid den formella behandlingen af de ringare frågorna, helt enkelt lägga betänk, lill handiingarne och sålunda låta hela den vigtiga frågan förfalla.
Jag måste derföre för min del motsätta mig Hr Printzenskölds förslag och uppskjuter i öfrigt, att yttra mig i hufvudsaken till dess denna formfräga är undanröjd.
Hr Sandströmer har till försvar för StatsUtskis af mig klandrade yttrande anfört, att de frågor jag uppräknat, och öfver hvilka vederböride embetsverk icke blifvit hörde, skulle stå i ett så omedelbart samband med sjelfva hufvudfrågorne, att det varit K.
M:s rätt att framställa dem till R.
St:s bepröfvande, utan att ett sådant hörande föregått.
Jag vill icke nn tvista med Hr Sandströmer om hvad som är K.
M:s rätt; den frågan hörer också icke hit.
Jag vidblifver emedlertid milt påstående, att vederbör:de embetsverk icke blifvit hörde öfver en del frågor.
Det skäl, hvarifrån Hr Sandströmer sökt hemta eu ursäkt, för underlåtenhet deraf eller att dessa frågor skulle stå i sammanhang med hufvudfrågorne, är också icke för mig tillfredsställande.
Denna uppgift instämmer icke eller med sanna förhållandet.
Ty jag skulle vilja fråga Hr Sandströmer hvad sammanhang skatteköpsärenderne, restransakningsfrågorne, frågan om preskription å kammarrättens utslag m. fl. dylika frågor, väl kunna hafva med de egentliga hufvudpunkterne, hvilka nu äro föremål för öfverläggning.
Det blir således vid hvad jag sagt eller att K.