Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Frihandeln, hvilken man som grundsats hyllar, och hvilken äfven är det idéella mål, man onekligen bör sträfva att småningom närma sig till, fordrar dock såväl en längre förberedelse och en försigtig, väl genomtänkt tillämpning inom landet, som ock reciprocitet och någorlunda jemförliga öfverensstämmelser i förhållandena till utlandet.
Frihandel utan näringsfrihet i landet tjenar blott att rikta utlänningen på bekostnad af våra näringar.
Utan afseende härå och å andra för oss ogynsamma förhållanden, hafva vi icke allenast gifvit vissa länder frihet från afgifter i våra hamnar, utan att förbehålla oss samma rättigheter i deras, utan älven velat ställa oss i paritet med nationer, hvilkas industri på grund af gynsamma naturförhållanden m. m. är mest utvecklad, dervid ej besinnande att dessa nationer genom sin öfverlägsenhet vinna på ett sysstem, som bringar oss förluster.
Våra klimatiska förhållanden, våra inre ressurser, våra kapital-tillgångar (oaktadt de stora utländska lånen), ja, sjelfva vår ringare företagsamhet och svagare sparsamhetsförmåga göra oss vida underlägsna dessa rikare länder, hvilket allt vi ej borde förbise.
Vi hafva för få dagar sedan på detta rum ånyo hört framställas en af dessa ljusa målningar af vår lyckliga financiella ställning, hvilka förr redan bidragit att insöfva nationen i säkerhet; skada att man deri saknar de nödvändiga beskuggningar, som allena förmå göra taflan sann.
Att värdet af våra nu mera högt uppskattade fastigheter ej obetydligt öfverstiger våra skulder är visserligen tröstande, men vi böra väl ej genom ständigt ökade Den 27 Maj f. m. 489 utländska lån bringa det derhän att den Svenska jorden, ehuru pantsatt, verkligen måste säljas till utlänningen; sådant kan dock inträffa under en af misslyckade (mandelia beräkningar framkallad kris, då fastighetsvärdena nedgå till en obetydlighet, då den i Svensk mynt högt stegrade värderings- och taxeringssumman i behofvets stund ej kan realiseras, då silfver ej mera finnes och sedlarne förlora sitt värde.
Annu lefva personer, som minnas en af okloka åtgärder framkallad kris, då förmögna män måste se sin af ett ringa skuldbelopp tryckta jord gå bort för en spottstyfver, emedan under strypsystemet penningar till intet pris kunde anskaffas.
Att de i sparbankerna samlade kapitaler på sednare år ej obetydligt tillväxt, är en glädjande sanning, med af de uppdrifna arbetslönerna borde vida mera hafva kunnat för behofvets stund reserveras, om icke tron på våra outtömliga ressurser och stigande välmåga förledt äfven den arbetande klassen till onödiga depenser.
Dessa sparade millioner äro likväl en vida säkrare behållning än det hastigt uppdrifna jordvärdet, som ännu hastigare åter kan nedgå och verkligen nu är starkt i fallande, men de verka dock i det stora hela ej mycket på penningeställningen.
Att Svenska män numera erbjuda större lån åt staten och korporationer, skulle visst, såsom man bemödar sig, bevisa samlade kapitaler, om icke det vore temligen allmänt kändt att utländska kapitalister tillskjuta största delen af dessa medel.
Att många personer, som förstått begagna sig af den på sednare åren vaknade och af lånta penningar underlättade spekulationsandan, gjort eller ökat sin förmögenhet, är också en sanning och förklarar hvarföre många önska ett obegänsadt antagande af frihandelns principer här i landet; men att Svenska folket i sin helhet förlorar på att draga en skuldbörda, som ej visat sig vara så för industrien lifgifvande, som man hoppats, och att producera sina alster, medan tullsatserna tvinga det att brottas med bättre lottade och starkare länders industri, är ganska säkert; om detta ej i tid besinnas, blir faran kanske snart nog öfverhängande.
Om de nu vidrörda uppgifterna och andra framhållna beräkningar af Hr Finans-Ministern haft en så förmånlig verkan på landets industriella ställning, som han velat visa, hvarföre finnes här då ett så ständigt återkommande behof, en så stor brist på penningar, oaktadt vi med den enskilda skulden torde hafva lånat cirka 300 millioner i utlandet?
Hvarföre minskas, oaktadt de årligen indragne stora lånen, bankens metalliska valuta?
Hvarföre äro de redan betydligt stegrade fattigafgifterna i ständigt stigande?
Hvarföre ropas nu från alla landets delar på d^ millioner, dertill hypotheks-bankerna innehafva granskade och godkända värderings- och säkerhets-handlingar, men ej kunna anskaffa medel, emedan lånevilkoren på utrikes marknaden alltför högt stegrats?
Många dylika frågor kunde göras, men jag vill ej dermed upptaga tiden, ty svaret på dem alla är ett 490 Den 27 Maj f. m. och samma, nemi. att vår ställning ej är sund, ej är stödd på rigtiga beräkningar och erfarenhetens läror, utan på ljusa förhoppningar!
Vi äro nu redan bragte derhän, att årliga utrikes lån äro nödvändiga för att betäcka skillnaden emellan våra förbindelser till utlandet och de fordringar, vår export der kari bereda oss.
Stor del af de lånade medlen stadna således på utländska händer och komma aldrig in i landet.
Om alla de lånade kapitalerna verkligen användts till väl beräknade produktiva företag, skulle vår ställning nu vara synnerligen gvnsam, men nu har detta beklagligen ej varit fallet, som man lätt kunnat öfvertyga sig om; en hastig blick på vår import och export, på vår industri och på deras gemensamma inverkan på penningeställningen torde tillåtas mig, då jag tror den kunna åskådliggöra en del af verkliga förhållandena.
Till utlandet måste vi årligen betala: l:o ränta och amortering å statsskulden, som man nu beslutat öka med 35,000,000 rdr.
2:o ränta och armortering å alla hypotheks-lånen.
3:o ränta och amortering å utländska kapitalisters andelar i de lån, derom bolag, städer och korporationer ingått kontrakt i landet, men dertill medlen fåtts till stor del utifrån. 4:o ränta och, när helst det påfordras, kapitalet>af all enskild skuld på utrikes ort.
5:o värdet af importerade nödvändighetsvaror, som vi ej producera i landet, t. ex. sill, salt, socker etc. 6:o värdet af sådana alster, som vi producera i landet, men ännu ej till fulla behofvet.
7:o värdet af importerade onödiga lyxartiklar och öfverflödsvaror.
8:o värdet af sådana alster, som vi utöfver behofvet producera i landet, men likväl importera, såsom säd, mjöl, m. m.
Antingen måste nu sammanlagda värdet af allt detta betäckas af vår export, hvilket är väl kändt ej kan ske, eller måste vi betala skillnaden med silfver, eller slutligen öka våra skuldförbindelser till utlandet.
Det sednare är beklagligen den åtgärd, vi vidtagit och derigenom vi årligen försämra vår ställning.
Rättare vore att låna mindre och ej importera de under N:is 7 o. 8 upptagna artiklar, derå en högre tull således skulle verka fördelaktigt för jemvigten, om ej denna åtgärd i andra afseenden vore otjenlig.
Vi exportera deremot: af förädlade produkter föga annat af större värde än några ångbåtar, några trädfartyg (dertill nästan hela tacklingen införskrifves) och kanoner ; af råvaror våra metaller, säd (deraf det mesta är hafre) och trävaror.
Till värdet af denna export bör läggas den fraktförtjenst, vår handelsflotta kan samla i utrikes hamnar, för att få summan af våra fordringar, som kunna balancera mot våra skulder.
Den 27 Maj f. m. 491 Det är att hoppas och önska att vårt land måtte kunna uppdrifva sina fabriker och näringar så att denna balans blir till vår fördel, men jag ser intet skäl att nu söka bedraga sig sjelf, då man genom en klar åskådning af de bestående förhållandena allena kan komma till beslutet att förbättra det felaktiga.
Låtom oss således litet närmare granska våra näringar; att vi bär anlagt fabriker, som, äfven då de nödgas taga sina råvaror utifrån, förse landet med den förädlade produkten, är en vinst, emedan det torde hafva dragit mera penningar ur landet att köpa det färdiga fabrikatet; vinsten af dessa fabriker blir dock mindre, om de nödgas dessutom taga både sina machiner och sina erforderliga stenkol utifrån.
Med några, hufvudsakligen bland export-artiklarne nämnde undantag konsumeras våra fabrikater dock inom landet, då deremot Englands, Frankrikes och Tysklands fabrikater strömma till alla marknader.
Sverige har således ännu föga inkomst af sina fabriker (från utlandet).
Vårt bergsbruk, som länge haft en svår täflan med det utländska i följd af relatift små tillverkningar, dryg förvaltningskostnad, stort förlag, tunga transporter och dyra kol, dertill får läggas vida underlägsna handelsrelationer, som tillåta utlänningen att på mera aflägsna orter sälja sitt med våra stämplar märkta jern, har på sednare år utvecklats genom förbättrade methoder och större frihet, men har äfven mer eller mindre öfvergått till hvad Tyska bergsmannen kallar Raubbau d. v. s. en för flere eller färre år uppdrifven tillverkning, dertill skogen användes så länge den räcker, ej sällan i förening med sågverk ; rörelsen upphör så med tillgången på bränsle, hvarefter endast den råa malmen kan till utlänningen försäljas.
Vårt jordbruk har på kort tid betydligt ökat sin produktion; der insigt, klok beräkning och nödigt förlags-kapital ej fattas, skola företagen ovilkorligen medföra lyckliga och varaktigt goda resultat, men äfven denna näring har haft stark känning af begäret att på hvad sätt, som lättast ske kan, hastigt skada sig förmögenhet; man har upplöjt ängar och hagslätter, har sugit ut den växtkraft, som der samlats, huggit ned den skog, som kunnat realiseras, och sålunda på några år tagit en högre inkomst på bekostnad af kapitalvärdet.
Den ökade sädesproduktionen och exporten, som räknas oss till favör i de statistiska tabellerna, har till en ej ringa del ett sådant ursprung; detta hushållningssätts naturliga följd är dock minskad afkastning och minskadt egendomsvärde.
Den för jordbruket och i synnerhet för ett utvidgadt jordbruk nödvändiga arbetskraften har dels saknats, dels varit, i följd af de stora allmänna och enskilda byggnadsföretagen, så dyr, att denna vår hufvudnäring på flera sätt deraf lidit.
Af jordens alster utföres nu visserligen säd, deraf dock det mesta är hafre, som heldre borde fordras upp i landet, men det är väl bekant att säd och mjöl i stora partier äfven tullfritt införas i landet, oaktadt den Svenska jorden producerar mer än bebofvet, och att utländska kommissio - 492 Den 27 Maj f. m. närer, som hafva viss procent i betalning, utbjuda inkommande säd, mjöl, smör, ost, fläsk m. m. till de handlande i större, tili konsumenter i mindre partier till ett pris, som trycker vårt jordbruk; deraf lider både den Svenska landtmannen och den handlande, hvilka behöfva och till sin utkomst äro beroende af hvarandra.
Ladugårdsalster producera vi ännu ej till fidla behofvet, men skulle snart komma derhän, om vi lingö någon uppmuntran; ladugårdarne voro allestädes starkt i stigande, men allmänt klagas nu öfver ringa afkastning, sedan alla alster utan afgifter införas från utlandet.
Deremot lyckliggöra vi vårt eget land med cirka 14,000,000 kannor brännvin, som här rigtigt konsumeras.
Danmark, som årligen exporterar jordbruks-produkter för 80,000,000, anser sig behöfva skyddstullar, men vi, stolta af vår utveckling, bortkasta detta skydd, ehuru vårt jordbruk behöfver större förlag och bar kortare växt- och betestid, svagare jord, hårdare klimat, der ofta en enda frostnatt förstör de bästa förhoppningar, svårare afsättning och längre transporter (med undantag möjligen af en del af Skåne).
Våra skogsmarker, som dessa år gifvit det största exportvärdet (och ännu några år torde kunna hålla ut dermed), behandlas så illa, att denna inkomstkälla torde afsina förr än man tror.
Der är åter ett af ålder samladt kapital, som tages i anspråk för stundens behof, utan att man ens ser till att ny skog må ånyo uppväxa för våra efterkommande på de sköflade lälten.
Skogen behöfver efter jordmån och klimat 100 till 170 år att nå sin fulla mognad, och inom 30 år torde vi med närvarande hejdlösa fällningsifver hafva rensopat alla åtkomliga marker.
— Enligt Utskits förslag skulle 1111 äfven ungskog utan afgift få utföras, således denna sköfling ytterligare uppmuntras.
Hvad slutligen den utrikes hemtade fraktförtjensten vidkommer, så ger den visserligen en ren behållning i vågskålen, men är beklagligtvis ej synnerligen stor, då vi i det alseendet äro underlägsna Norige.
1 anledning af de nu här framställda förhållandena uppstår helt naturligt den frågan:
Då Sverige, som under en 50-årig fred kunnat utveckla sina ressurser, medan dess skogar ännu kunna lemna virke till sågverken och en uppdrifven metall-fabrikation, och medan vår jord ännu har samlad växtkraft att taga i anspråk till sädes-produktion, ej kan betäcka den årligen förfallna skulden till utlandet, hvad skall då blifva vår ställning, när dessa källor till en del utsina, helst om vi under tiden måste rusta för att värna vår sjelfständighet?
Lyckligtvis kan man ännu svara: odla vi rätt vår jord, sköta vi med klok beräkning våra skogar och våra näringar, gifva vi dessa det måttliga skydd, de ännu behöfva, kasta vi bort det främmande skräpet, som tynger vår import, och hejda vi vårt begär att med främmande guld uträtta allt på kort tid, så kunna inkomster och utgifter ännu bringas i harmoni och vår nation göras oberoende af utländska börsers menliga inflytande.
Den 27 Maj f. m. 493
På grund af hvad jag nu anfört, får jag förklara, att lika litet sorn jag vill rösta lör några höga och orimliga tullsatser, deraf lurendrejeri och bedrägeri framkallas, lika litet kan jag gifva min röst dertill, att våra naturliga näringar, som här hörja uppblomstra och sorn alltid, i jemförelse med utlandets, lida af ogynnsamma förhållanden, beröfvas det lilla skydd, en måttlig, men rättvis tullsats förlänar.
Hvarje tänkande praktisk man måste inse att denna hejdlösa skuldsättning, denna tanklösa import af behöflig! och ej behöfligt, denna strälvan att i frihandel täfla med de starkaste och gå förbi vida rikare och bättre lottade länder, måste ohjelpligt intrassla våra finanser och snart framkalla en kris, som möjligen kari hafva det goda att öppna ögonen på dem, som lefva i de ljusa förhoppningarnes sfer, men som dock är ett lika sorgligt, som olycksbringande botemedel.
Vill man vid denna riksdag lyssna till erfarenhetens röst, kan ett ringa, men dock tillräckligt skydd beredas våra hufvudnäringar; 3 års ytterligare verkan af det i Utsk:ts förslag rådande system kan göra reaktionen så stark, att man vill gå för långt i motsatt rigtning, hvilket jag skulle beklaga.
Jag anhåller orri propos. om uteslutandet af grönsaker, friska, ur denna punkt.
Hvad skrifvelsen till K.
M. vidkommer, så biträder jag det förslag, Hr Akerman i sin reservation uppställt.
En värd talare här har hän ty cl t derpå, att Utsk:t blott skulle föreslagit dessa förändringar af lust att uträtta något.
Det är i sanning första gången jag hört att det skulle vara ett fel af ett Utsk. att uträtta något!
Om så skall vara, hvarföre tillsätter man detsamma?
Utsk:t har bland sina motiv anfört, att alla de nu ifrågav:de artiklarne inbringa endast ett helt obetydligt belopp i tull.
Såsom ledamot af Bevilln.-Utsk:t får jag också bekänna att redan detta skäl verkat afgörande på mitt votum.
Hvarför tullbehandla hela 36 artiklar, då de jemförelsevis så godt sorn intet inbringa?
Härtill kommer, att det just är i denna riktniug som all reform af tulltaxor i utlandet — och särskildt så i England — på sednare tider gått, nemi. småartiklarnas borttagande och tulltaxans reducerande till några få stora kassa-artiklar.
Utsk:t har ansett att äfven vi borde följa dessa exempel.
Hvad Utsk:t här föreslagit är i alla läll blott en blygsam början till hvad kommande Ständer hafva att göra.
En talare har velat göra undantag för gummi och krut, på hvilka han ville bibehålla tull.
Jag kan medge att det kan synas inkonseqvent att borttaga tullen på gummi, då man bibehåller den på harts; men Utsk:t stödde sig på att denna artikel inbringade så obetydligt, nemi. endast 574 rdr.
Skulle denna inkonseqvens vara lör stor, hvilket jag dock icke tror, kan man ju bibehålla tullen på gummi.
Men i afseende på krut, måste jag bestrida detta.
Utom att äfven här inkomsten är alltför obetydlig, eller ej mer än 244 rdr, förekommer nemi., att då på sednare tider en stor lust börjat visa sig för skjutöfningar, 494 Den 27 Maj f. ra. man icke bör lägga hinder i vägen för dessa, genom att fördyra krutet.
Af samma orsaker borde visserligen äfven knallhattar vara fria, hvilket jag äfven i Utsk:t yrkade; men då detta ej kunde vinnas, kan det ingalunda hindra mig att påyrka beslutet om bifall åtminstone till krutets tullfrihet.
Jag får således h. o. h. instämma i Utskits förslag i nu föredragna punkt, och anhåller att R. o. Ad. dertill ville skänka sitt bifall, men vill dock icke motsätta mig den enda förändring att man utstryker gummi från de till tullfrihet föreslagna.
En talare har anfört mycket i afseende å vår betänkliga financiella ställning och vår stora skuldsättning.
Hvad som är betänkligast är hur denna skuldsumma växer här på Riddarhuset.
I början af riksdagen var det endast fråga om att vara skyldiga 175 millioner; litet sednare uppgafs 200, och i dag har det sprungit upp till denna sista summa i banko.
Vår skuld sättning torde dock ej vara så farlig, ty sista taxerings-värdet i riket utvisade ett värde endast i fastigheter af öfver 2,000 millioner.
Dessutom begagnar jag mig af detta tillfälle för att fästa uppmärksamheten derpå, att om vi låna för att bygga jernvägar, så ökas ju landets fastighetsvärde med alldeles samma summa som jernvägarne kosta.
Helt annat hade det varit, om man onyttigt kastat bort dessa lån, i stället för att öka fastighetsvärdet.
Då jag således icke har den minsta fruktan för skuldsättningen, om den också skulle stiga till än högre belopp än nu är fallet, och jag icke heller anser att man bör hämma importen, återstår icke för mig någon betänklighet att yrka bifall till Utsk:ts Betänk, i denna punkt.
Jag hade icke föreställt mig att dessa obetydliga föremål från och med artikeln Agat t. o. m.
Vismut skulle blifva någon anledning för somlige talare att ingå på statsekonomiens vidlyftiga fält.
Jag vill icke bedöma, huruvida landet med eller utan fördel upptager sina utländska lån, utan jag vill hålla mig till ämnet och söka utreda, huruvida det är skäl eller icke att dessa 36 artiklar fortfarande beläggas med tull eller böra vara flera.
Men innan jag öfvergår härtill, torde det tillåtas mig att få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på den skildring öfver landets tillstånd, som Hr Bohnstedt framlagt, och som var så afskräckande att den borde injaga fruktan t. o. m. hos den mest oförfärade, om den innebure någon sanning.
Hr Bohnstedt har icke allenast sagt att landets hufvudnäringar, åkerbruk och bergsbruk, gå med förlust, utan äfven framkommit med det påståendet, att fabrikerna icke lemna landet någon fördel, emedan de föranleda att silfver går ur landet derföre att fabrikerna införskrifva så mycket materialier och redskap.
Slutligen har Hr Bohnstedt äfven sagt att trädgårdshandteringen icke bär sig någonstädes, utom här omkring Stockholm, och att, om Den 27 Maj f. in. 495 man vili att densamma skall uppblomstra, bör man icke förtrycka densamma, utan se till att den skyddas.
För min del kan jag icke finna att denna skildring är med verkliga förhållandet öfverensstämmande.
Tvärtom tror jag att alla dessa grenar under de sednare åren gått betydligt framåt, och att de numera utan fara kunna täfla med de utländska.
Hvad nu Utsk:ts förslag vidkommer, vill jag fästa uppmärksamheten deruppå att här är endast fråga om 36 små artiklar, som endast inbringat 8—9000 rdr i tull.
Utsk:t har icke, såsom Gr.
Liljencrants antydt, sagt att alla dessa artiklar utgöra föremål för inhemsk industri, utan Utsk:t har sagt att en del af dem utgöra föremål för sådan industri, och tillstyrkt att de öfriga af dem måtte lemnäs tullfria, derföre att de inbringat så ofantligt litet, att de ej lönade mödan af tullbehandling.
Till denna kategori hörde bär och frukter.
Hvad som härvidlag mest verkade på Utsk:t, var kännedomen om ett uppträde i trakten af Trelleborg.
En fiskare derstädes hade i Köpenhamn köpt sig fem stycken kålhufvuden.
Han kunde aldrig tro att dessa voro belagde med tull och hemförde dem utan att angifva desamma.
Han tog dem i hand, men biel' der tagen samt dömdes för lurendrejeri, och måste icke allenast plikta härför utan miste äfven sin båt.
Utsk:ts majoritet, som ansåg att man väl borde hafva rätt att skaffa sig en sådan vara som grönsaker, der den kan fås lör bästa priset — heldst den väl icke kan räknas bland lyxartiklar — beslöt således att föreslå tullfrihet på dessa saker, och för min del får jag, på de skäl Utsk:t åberopat, yrka bifall till ifrågav:de punkt.
I anledning af Hr von Krsemers yttrande, ber jag blott få upplysa, att orsaken, hvarföre vi komma till så olika resultat vid beräkningen af landets skuld utrikes, är den, att han ej tagit den enskilda skuldsättningen med i sin kalkyl, utan inskränkt sig till statens lån och hypotheksföreningarries lån.
Den enskilda skulden är så mycket mera farlig, som den på kort tid är uppsägbar till både kapital och ränta, då deremot å stats- och hypotheks-skulden endast ränta och amorteringsbeloppet utgå årligen.
Jag anser mig således ingalunda hafva upptagit det
Svenska folkets förbindelser till utländska kapitalister för högt.
Posses inkast mot mitt anförande föranleda mig antaga, att Hr Gr:n, lör det stora afståndet oss emellan, ej rätt uppfattat min mening; jag har visst ej påstått, att vårt jordbruk och vår brukshandtering drifvas med förlust, men jag har anställt en jemförelse emellan vår import och export, för att visa att vår uppdrifna industri ej till utlandet kan försända det qvantum produkter, som erfordras att betäcka våra årliga skulder, och detta oaktadt vi tillgripa sparda ressurser, som, mera förnuftigt behandlade, skulle bringa oss till verkligt välstånd.
Om ock berättelsen om några konfiskerade kålhufvuden förmått Utsk:t att borttaga tullen å grönsaker, anser jag likväl nödigt 49(1 Den 27 Maj f. m. att Riks-Stånden grunda sina beslut i en vigtig fråga på en rättvis och för landet nyttig princip, den att skydda uppväxande näringar, så länge de af sådant skydd äro i behof.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall till Utsk:ts förslag i förev:de punkt, dels afslag derå och bibehållande af de i nu gällande tulltaxa stadgade afgifter för ifrågav:de artiklar, och dels slutligen af Hr Fåhraeus, att Utsk:ts förslag måtte bifallas, utom hvad beträffade artiklarne gummi och krut, i afseende hvarå de nuv:de tullbestämmelserna borde bibehållas; och hemställde Hr Gr. o. Landtm, härefter, att beslut skulle fattas öfver Utsk:ts förslag, med R. o. Ad. förbehållen rätt att särskildt pröfva detsamma, för så vidt det rörde artiklarne gummi och krut; hvilket bifölls.
Landm. först propos. på bifall till Utsk:ts förslag med ofvanberörde förbehåll, hvartill svarades många nej, blandade med ja, och sedermera propos. på afslag derå och bibehållande af nu gällande tullbestämmelser för de il'rågav:de artiklarne, då svaren utlöllo med många ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Sedan votering blifvit begärd, uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som bifaller Bevilln.-Utsk:ts å sid. 6 af Betänk:t N:o 8 gjorda hemställan om tullfrihet för åtskilliga uppräknade artiklar, med R. o.
Ad. förbehållen rätt att särskildt pröfva förslaget om tullfrihet för artiklarne Gummi och Krut, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner nej, beslutar R. o. Ad., med ofvannämnde förbehåll, att afslå Utsk:ts hemtällan samt bibehålla de nu gällande tullbestämmelserna för ifrågav:de artiklar.»
Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utlällit sålunda:
Efter förmälan, att i afseende å artiklarne gummi och krut hade yrkats dels bifall till och dels afslag å Utsk:ts förslag, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma, hvarvid svarades nej, och sedermera propos. på afslag derå, som med ja besvarades.
Utsk:ts Den 27 Maj f. m. 497 Utsk:ts afstvrkande af tullfrihet för åtskilliga artiklar (sid. 7).
Utsk:ts hemställan i afseende å Spanmål och andra landtmannaprodukter.
Första punkten.
Då jag varit den, sorn framställt förslag i detta ämne, anser jag mig höra anhålla att få taga K. o. Ad:s tid och uppmärksamhet i anspråk lör att redogöra
Tor de grunder, enligt hvilka jag ansett mig böra framlägga detta förslag.