Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hvarföre skola just runda stenar i förgrqnden alltid vara sådana stötestenar?
I allmänhet tycks ej denna utställning visa, att behandlingen af klippor och stenblock hållit jemna steg med teknikens utveckling för öfrigt:.
Aumärkningen gäller ej de aflägsna planen.
Aflägsna bergsträokor ha tilltalande och riktigt behandlats af Locher, Morten Müller och Norrmann, skär-gårdsklippor i mellanplanet och bakgrunden af J. Ericson.
Marie Tannces9 » Sju systrar » äro bra observerade både till formation och deraf följande skuggspel; och andra exempel saknas ei heller.
Men så snart det kommer till stenpartier i förgrunden, som ej äro afsigtligt försummade, ha de en olycklig fallenhet för att se ut, som om de vore skurna i trä eller i annan underligt fargad materia eller gjutna i någon massa.
Det hjelper ej att det ibland växer riktig mossa på dem.
Undantag gifvas, förstås, och särskildt äro Josephsons klippblock kraftigt modellerade, fru Gardell-Ericsons förgrund på » Marstrand från Koön » fin och säker i form och farg, medan Rosenberg tycks sysselsatt med allvarliga studier.
Bland de många svenska motiv, som skulle återstå att omtala må nu till sist blott nämnas: skogsinteriörer af O. Persson och H. Strandberg, en vacker bit vår från Djurgården af Hermelin, skärgårdsmotiv, känsliga och fina i tonen, af fru Gardell-Ericsson.
Gegerfelt har lemnat en af sina för vattenfärgens klara och lätta behandling, nobel fargstamning och känslig luft utmärkta vinterbilder; Lindström en tilltalande pastell, en furuskog mot rodnande aftonhimmel, skugga och uppstigande dimma nere i träsket kring trädstammarne, starkt ljusfull luft emellan kronorna.
Allvarligt melodiös fargskala — enhet och känsla i bilden.
Många dukar har jag här nödgats förbigå, men hoppasdock, att man af det i korthet anförda kan inse, att hvarken fosterlandsvännen eller naturiakttagaren har rätt att klaga öfver att den svenska naturen försummas.
Denna riktning har ock synts mig ett sa märkligt tidens tecken, att jag lockats till mångordighet och måste nu endast knapphändigt omtala landskapen från främmande land.
Norge kan väl knappt kallas ett främmande land, åtminstone ej i återgifvandet på 4uken.
Norrmann och Morten Müller hafva äfven i år hitsändt ett par af dessa dukar, som för länge sedan gjort oss förtrogna med de norska fjordarnes skönhet Skramstad har ett par stora, allvarliga stämningsbilder, en senhöst och en vinter, med synnerligen bra målade himlar, både den tunga november-himlen och den löftesrika töhimlen öfver snövidden.
Om Thaulows vårdag är från Norge eller ej, vet jag icke.
Den afbildar en solbelyst ström mellan bara träd, som stå och luta öfver den och till hälften skymma för himlen.
Förmodligen är den nordisk, ty snösmulor ligga ännu qvar i skuggan, — men säkert är, att just så skall den målas en tidig vårdag, då allt glittrar och glänser och står så friskt och klart i det skarpa solljuset En sådau tafla är en riktig predikan mot allt hvad kammarpessimism ' heter.
Så ock Thaulows vinterbild i pastell » från Elbpark i Hamburg ».
Man må komma den så nära som helst, se kritstrecken och papperet — man störes dock icke i sio illusion att vara ute bland den nyfallna snön, se handelsstaden, med allt det oroliga lifvet dämpadt, långt nedanför, gripas af hela det stilla vemodet, den rena hvilan af en så dan vinterdag.
Thaulows tredje bild gör ej så omedelbart poetiskt intryck som de båda andra, men visar mycken talang och känsla i återgifvandet af det fina i luft och stamning, som kan bjudas af det gamla Hamburg en mulen vinterdag.
Frankrikes natur börjar man också blifva (på afstånd) bekant med.
Men här gäller dock mindre formen, de allmänna dragen, äu vissa drag i detalj och derjemte färgen,belysningen, de tillfälliga stamningarnas spel öfVer naturens anlete.
Bidrag till ökad kännedom saknas ej heller nu.
Anmärkningsvärd är i synnerhet Nordströms » Blommande per-siketräd i en vinodling ».
Både för den egendomliga vackra fargställningen (skära persiketräd, varm rödgul sand, korsad af blåaktiga skuggor, ljus vårvegetation i bakgrunden) som för den konstnärliga säkerheten och känslan i behandlingen.
Panlis » Ruifierna » har jag redan omnämnt Josephsons » svalka » utmärker sig för kraft och poetisk stämning tillika
— men en landskapsbild som jag vågar kalla fulländad, är Nordströms » Höst ».
Fulländad i sin enkelhet, sin gripande natursanning, sitt lugn och sitt vemod.
Det är ej oflba man ser en så öfverlägsen .teknik verka så enkelt, en så tilltalande stämning återgifven så hel.
Bland andra tolkare af fransk natur vill jag blott omnämna en ny förmåga — Trägårdh — och hans ljusa vårbilder, lifligt påverkade af impressionism.
Utpräglad impressionism träffa vi i ett par bilder från Italien af Kolstö.
Mindre impressionism i afseende på behandlingen, än hvad uppfattningen angår, men sträfvan att återge det ögonblickliga intrycket.
Det kan ej nekas, och bekräftas äfven här, att man derigenom kan lyckas fa starkt fram en eller annan sanning — på alla de andras bekostuad.
Från Danmark ha vi ett par dugtiga bilder af Zaclioy ' en präktig ekstudie och en bokskogsinteriör af förvånande ljus verkan.
Marinen — målningen af hafvet med dess salta skum och förtrollande luft, dansande vågor och skiftande skuggor
— är här präktigt företrädd af Locker, som särskildt gifver oss ett värdefullt tillfälle att iakttaga skilnaden mellan vinter-farg och sommarfårg öfver vattnet Chimelund har med fin observation tolkat några företeelser af färgspelet öfver vattnet i hamnen — de brutna reflexerna och många skiftningarna och de klara strimmorna kölvatten, som korsa dem.
Af den aflidne Skånberg har man ett par vackra bilder, af hvilka en är ett framstående prof på hans tormåga attmåla vått vatten och känsligt riktiga reflexer, med djupt, känsligt grön färg, under båtarne.
Den välkända engelska aqvarellistens, Clara Mantalbas, förtjusande konst och förmåga att gripa i flykten några af Venezias mest trolska, silfveraktiga stämningar, kunde vara bättre representerad.
Hon har skickat oss vackra saker, — en ögonfägnad i sin yppiga färg och fina touche — men maniererade.
Den rikaste begåfning har svårt för att hålla sig uppe i striden mot ideligen samma motiv.
Vi ha ett annat exempel härpå i Munthes vinterbild — vacker, fin, konstnärlig t. o. m., men maniererad, äfven den.
(Forts.) En kunglig älskarinna.
Sedd på nära håll och i historiens ljus liknar » la belle Gabrielle » mycket litet en ädel och romantisk hjeltinna.
Hon är ett decideradt fruntimmer, sinlig, ingalunda lidelsefull, beskedlig snarare än god och söker på alla möjliga sätt sko sig.
Hennes porträtt i Parisbibliotekets samling visar ett stort ansigte, rödblommiga kinder och en fetma, eom med möda hålles inom behöriga gränser af det trånga snörlifvet samt kalla och likgiltiga ögon, som ej upplysas af ett enda skimmer af ömhet.
Man tror sig se Fruktsamhetens eller Helsans prosaiska gudinna.
Hon representerar så att säga den officiella typen för den kungliga mätressen i forna tider: fullproppad, belåten, öfver-mätt, magnifikt svängande sig i konkubinagets prål.
Hennes gods hade kunnat utgöra ett litet konungarike.
År 1594 köpte hon herregodset Vendeuil; de följande åren Crécy, Monceaux och Joigny; sedermera grefskapet Beaufort i Champagne,, länsgodsen Jaucourt och Loizicourt, egendomarna Montretout och Saint-Jean-les-Deux-Jumeaux, hertigdömet d ' Etampes ej inberäknadt, på hvilket Henrik IV plundrade sin lagliga gemål för att dermed styra ut sin mätress.
Bouppteckningen öfver hennes lösören, som är förvarad i arkiven, väcker häpnad.
Man kunde tro det vara » den gullhåriga prinsessans » lösörebo.
Den gamle L / Estoile, så stor rojalist han än är, stöter sig i sin Journal öfver älskarinnans tygellösa lyx: » Lördagen den 12 november (1594) » — skrifver han — » visade man mig en näsduk, som en broderare i Paris nyss gjort fär-
* Ur en helt nyligen utkommen samling historiska skizzer af P. de Saint-Victor (» Anciens et mödernes », Paris 1886) hemta vi ofvanstående skildring, hvUken eger ett k propos för svenska läsare på grund af hr C.
D. af Wirséns mycket omtalade poem om kung Henrik och hans skona älskarinna.dig åt madame de Liancourt, som skulle begagna den dagen derpå på en balett och som gjort upp om priset på den med honom, ett tusen nio hundra écus, hvilka hon skulle betala kontant.
På ett annat ställe visar han henne, då hon jemte konungen gör sitt högtidliga intåg i Paris, med ett följe som en presumptiv drottning: » Klockan var åtta på aftonen, då hans majestät passerade bron Notre-Dame, åtföljd af mycket kavalleri och omgifven af en lysande skara adelmän.
Med leende ansigte och förnöjd åt, att hela denna folkmassa så lifligt ropade: lefve konungen!
höll han nästan hela tiden hatten i handen, huf-vudsakligen för att helsa på alla fruar och fröknar, som stodo i fönstren.
Madame de Liancourt framskred litet före horiom i en alldeles öppen bärstol; hon var öfversållad af perlor och juveler så, blixtrande, att de fördunklade fackelskenet, och hade en klädning af svart atlas, prydd med hvita tofsar. »
Gabrielles enda mål var att blifva drottning.
Henrik IV, den störste slösare med äktenskapslöften, som historien vet att omtala,.
hade svurit henne giftermål.
Hennes tre söner tycktes tillförsäkra henne kronan.
Såsom på Rubens ’ tafja ledde barn henne till tronen och strödde blommor på hennes väg.
Döden kom och grep henne i samma ögonblick, hon tog första steget till den.
Det är denna död eller rättare detta mord, som mer än något annat gifver Gabrielle upprättelse; man skulle kunna säga, att det var offentligt som en afrättning.
De absoluta monarkiernas historia i forna tider är uppfyld af dessa brott, hvilka föröfvats inom konungahusen, ofta på dessas egna medlemmar, och hvilka utmanat konungen till bestraffning.
Statsintresset drabbar ofta en gunstling, en furste eller furstinna ända in i palatset, med den venetianska inqvisitionens djerfhet och strafT-löshet.
Det märkta offret faller plötsligt; en giftånga utbreder sig, mordet är påtagligt och ögonskenligt, men en hemlig fruktan förlamar straffet och förbjuder laga undersökning.
Alla ögon slutas, alla munnar tiga, man går sin väg fram utan att se sig om, man vet ingenting, man vill ingenting veta.
Hvil-ken tystnad vid madame Henriettes, vid drottningens af Spanien (gemål till Karl II), vid hertigens och hertiginnans af Burgund dödsbäddar!
Det är, som fruktade man att upptäcka ett o kränk - bart hufvud genom att lyfta på slöjan, som höljer det!
Gabrielles död är ett slående exempel på denna hemliga domarmagt i gamla tidor.
Hennes - giftermål ansågs visst; gif-termålsunderhandlingarna med Maria af Medici drogo ut på tiden och afstannade.
Genom denna djerfva messallians slapp konungen undan de italienska inflytelserna och de spanska ränkerna; han blef åter den tolerante och oveldige konungen af ediktet i Nantes.
Gabrielle dömdes och förklarades skyldig.
Domen, som afkunnades i Madrid eller Florens, vann i Frankrike en hemlighetsfull medbrottslighet.
Olyckan var ej utan förutsägelser.
Hon förespåddes af stjerntydare.
Sully, som blif-vit fiende till älskarinnan, skref några dagar förut till sin hustru, att » strängen var hårdt spänd och att det ville tur till, att den ej bruste. » Icke, att han var medvetön om förberedelsen till sorgespelet, men kanske såg han genom det förhänge, som dolde den.
Gabrielle hade framför allt en förkänsla af sin nära förestående död.
Liksom offret, hvilket, omlindadt med blomster, ledes till templet, förskräckt ryggar tillbaka, då det ser kjiifven blixtra under altarets festoner, skönjde hon döden vid tröskeln till tronen.
Då hon för etikettens skull måste lemna Fontainebleau och begifva sig till Paris för att der tillbringa den stilla veckan, liknade hon en dömd, som reste för att undergå sitt straff.
Hon dikterade sitt testamente och tog en döendes afsked ’ af konungen.
Konungen, som kände- sig rörd och sjelf var fattad af de förebud, som lågo i luften, följde henne till Melun med hela sitt hof och red dervid brevid hennes bärstol.
Han lem-nade henne åt sin förtrogne la Varenne och åt sin gardes-kapten Montbazon.
Dét var som att anförtro henne åt sin skugga.
Hvad hade hon att frukta under skyddet af denna värja V
I Paris tog Gabrielle in i Zamets hus, en affärsman från Lucca, » herre till aderton hundra tusen écus » N, såsom han sjelf kallade sig inför en jurist, som frågade honom efter hans rang och titlar.
Denne Zamet, storhertigens agent, hörde till detta tragi-komiska slag af italienska lycksökare, som Mediceerna införde i Frankrike.
Hvar enda florentinsk prinsessa har i sitt följe en af dylika apor.
Katarina för med sig Ruggieri, Maria Concini.
Mazarin representerar senare den förhöjda typen af dessa politiska kopplare.
Zamet hade lyckats med penningar och smidighet; han hade uppfört åt sig i förstaden Saint Antoine en förtjusande italiensk villa,, som konungen gjort till sitt parisiska hviloställe.
Der spelades högt och lefdes högt; och galanta fruntimmer strömmade dit som till ett kasino för nöjet.
Det var en bit af Venedig, inflikad i förstaden Saint Antoine.
Gabrielle ditkom på onsdagen och gick till skrift på tors-dagen; sedan inlog hon sin middag hos Zamet, hvilken i egenskap af ryktbar gastronom serverade henne en utsökt måltid.
Efter middagens slut återvände Gabrielle till kyrkan, följd af mademoiselle de Guise; det svartnade för ögonen på henne under messan till åminnelse af det vid Kristi död inträffade mörkret.
Då hon återkommit till Zaraets hus, störtade hon omkull; förfarliga konvulsioner förvirrade och vanstälde henne.
Så snart hon åter kom till medvetande, ropade hon, att man skulle föra bort henne från detta olyckshus, och man flyttade henne till hennes bortresta tants Madame de Sourdis hus.
Sedan tragedin varr utspelad, blef scenen tom, som på ett gifvit tecken.
Zamet hade försvunnit, gardeskaptenen hade rymt; mademoiselle de Guise hade gifvit sig af; den döende var ensam med la Varenne, hvilken kallt betraktade dödskampen.
Slutligen beslöt han sig för att tillkalla en läkare, hvilken, måhända skrämd af hans blick, tog grossessen till förevändning för att ingenting föreskrifva.
Detta förtjusande ansigte hade förvandlats till en fasansfull mask, och munnen, som på ett hemskt sätt förvridits, drogs ända upp till öronen.
Under uppehållen mellan anfallen skref Gabrielle tre bref till konungen.
Men allt var väl ordnadt i uppsättningen till detta hemska drama; komparserna så väl som aktörerna utförde väl sina roler: budbärarne gingo i stället för att skynda.
Konungen erhåller slutligen det första brefvet; utom sig sätter han af i galopp.
I Villejuif underrättar en biljett från la Varenne honom om, att allt är slut.
Hans smärta var förfarlig.
Han gick in ett närbeläget kloster och kastade sig snyftande på en säng; men sedan han återvändt till Fontainebleau, fann han der en ande af glädtighet och lättnad.
I stället för att gråta öfver en olycka, tycktes man der fira ett underverk.
.de Fervacque vågade första försöket med det klockspel, som skulle ersätta själaringning.
Han utropade: » så är då Ers Majestät lyckligt befriad! » M. de Goudy sade, att Gud visat konungen en stor nåd.
Sully, hvilken, då han fick höra nyheten, hade skrifvit till sin hustru: » Strängen har brustit; nu, då hon är död, må Gud gifva henne ett långt och skönt lif », Sully tog på sig sin predikoton lor att prisa Guds underliga verk, hvilken, som psalmen säger, gör långt mer i sin vishet än hvad vi begära.
Sålunda omringad af denna komplott af envist och illa återhållet bifall, tog konungen sitt förnuft till fånga och underkastade sig.
Han var rädd för de ansigten, han skulle upptäcka, om han dema-skerade de skyldige; han lät brottet försvinna som en orm, som, efter att hafva stungit, vänder åter till * sitt bo.
Ingen ransak * ning, intet förhör.
La Varenne stod qvar i gunst.
Zamet fort * satte att mottaga konungen i sin mördarvilla.
De samtida historieskrifvarne sänka rösten, när de komma hit.
På sin höjd tillåta de sig gissningar och ett afsigtligt förbigående.
Man tycker sig höra barberaren i fabeln, som hviskar sin hemlighet i en grop han gräft.
» Hertiginnans död », säger 1 ’ Estoile, » har gifvit anledning till flere skrifter på vers och prosa, så väl som till flere samtal vid hofvet och i staden, i hvilka hennes död af somliga tillskrifves fruktan att aldrig blifva konungens lagliga gemål, af andra misstänkta läkedrycker. »
» Det är ett under », säger d * Aubigné, » huru denna qvinna, hvilkens skönhet icke hade något kyskt, har kunnat lefva mer som drottning än mätress under så många år och med så få fiender.
Statens intressen voro hennes fiender; jag lemnar sakm oafgjord och låter hvm ’ och en häraf sjelf draga sina slutsatsers
Pierre Matthieu, den officielle historieskrifvaren, säger mer, ehuru det kan tyckas motsatsen.
Han betraktar Gabrielles död genom en stjernkikare och anklagar Nostradamus för att hafva gifvit slaget: » en spåman sade och visade mig hvad han uträknat vid hennes födelse, tilläggande, att han var ofelbar, men att Gud likväl var högre.
Jag trodde det mera än han, men då jag såg, att de astronomiska tabellerna talade om en förnäm dams död och att de träffat sanningen i flere andra förutsägelser, öfverlät jag dessa tvifvel åt Guds eviga försyn. »
Längre fram blandar sig en grym ironi i de vältalighets-blomster, han helt ceremoniöst strör på hennes graf.
Liktalet Jer elakt under dessa prålande förhängen och denna skrytsamma sorg: » Döden ryckte bort henne vid den tid, då de, som vilja hafva rykte som sköna, böra efter sin död önska att dö, innan deras skönhet vissnat.
Ty, när de dö gamla och endast dräggen finnes qvar i bägarn, kommer man ej längre i håg, hvad de varit, och talar endast om dem som en utbrunnen fackla eller som om blommor, hvilka voro vackra och behagliga, så länge de sutto friska på stjelken, men som misshaga och lukta illa, så snart de blifvit afplockade och förbleknat. » Karl Johan och svenskarne i engelsk belysning:
(Sceevola, Utländska diplomaters minnen från svenska hofvet.
Del 1 — 8.
Scaevolas diplomatminnen hafva redan i vår historiska tidskrift fått en foga blid anmälan.
Det framhålles med stor skärpa, att öfversättningen här och der kunde hafva varit bättre, att felstafning af personnamn ej alltid af öfversättaren rättats, och att några här publicerade dokument redan förut genom flitige samlares försorg till trycket befordrats.
Så grufliga torde väl ändå dessa brister ej vara, att de tillräckligt motivera den hårda afbasning, som ej blott utgifvaren, utan till och med förläggaren (!
) erhållit af den vredgade anmälaren.
Finnes det hos oss något » historieskrifvareskrå », må det gerna för egen del behålla sin rent skråmässiga öfverskattning af yrkets tekniska handgrepp, men kan svårligen under nu rådande förhållanden göra den till lagbud för den stora allmänheten, hvilken här i sjelfva verket redan falt sin dom genom den afsättning, som boken vunnit.
Den unge, tidigt aflidne publicisten, hvilken under sitt vistande som tidningskorrespondent i London träget använde flere af sina lediga stunder till att ur arkiven framleta och öfversätta skrifvelser, hvilka han fann af intresse för vårt land, har också tvifvelsutan gjort sig förtjent af ett välvilligt öfverseende äfven från historikernas sida.
Det är hufvudsakligen Karl Johan och den svenska politiken på hans tid, som i de af Scaevola samlade aktstyckena belysas.
Till största delen utgöres samlingen af bref från engelska diplomater eller från våra egna sändebud i England; af de franska skrifvelsema, som införts, ega några redan genom saknaden af nyhetens behag ett ringare intresse; brefvexlingen mellanfranska legationen i Stockholm och det kejserliga utrikesministeriet i Paris är dock ur flere synpunkter ganska läsvärd.
Att svenska styrelsen vid tiden närmast före Karl Johans hitkomst icke stod synnerligen högt i anseende, derom får man, icke utan en viss känsla af förödmjukelse, läsa åtskilliga mer eller mindre betecknande utlåtelser.
De praktiske, handlings * dugtige engelsmännen betraktade med en blandning af öfverläg-sen humor och godmodigt deltagande den svaghet och oerfarenhet, som hos de styrande ofta nog lät sig förmärka.
Sålunda få (i ett bref af 22 okt.
1809) ledamöterna af Kari XIII: s konselj en föga lysande presentation.
Om Lagerbjelke antydes, att han » samlat en betydlig förmögenhet genom rent af orena medel » och att hans » talanger » kunde, » derest han funne någon anledning till missnöje, komma att brukas mot hans fädernesland ».
Engeström omtalas som en hedersman, » fast ingalunda af stor begåfning ».
Om Rosenblad yttras, att han » anses i allmänhet ej obenägen att understödja hvem det så,än må vara ».
Bland männen utanför konseljen var Armfelt en af dem, som utbytte de flesta meddelanden med engelska diplomater; om honom påpekas, att han ännu vid slutet af 1809 mottog pension af ryska regeringen.
Från Gustaf IV Adolfs afsättning stod England i ett långt ifrån förtroligt förhållande till den svenska styrelsen.
Georg III vägrade länge och envist att erkänna Karl XIII som rättmätig konung; väl afbrötos derför ej förbindelserna, men de engelska sändebuden måste uttrycka sig i ett tvunget och skrufvadt språk.
I tronföljarefrågan uttalades, mer eller mindre förtäckt, å Englands vägnar sympatier för prins Gustaf, hvilket icke heller var särdeles angenämt för de styrande i Sverige.
Missbelåtenheten med Sveriges anslutning till kontinentalsystemet mildrades väl, då mr Foster (redan före afslutandet af freden i Paris) funnit, att » regeringen icke hade för afsigt att allt för strängt hålla på föreskriften i den utfärdade förordningen om engelska fartygs utstängande från svenska hamnar ».
Men i stället ökades den engelska oviljan till en början så mycket mer genom ut * fallet af det andra tronföljarevalet.
Redan den 31 okt.
1809 (således före Karl Augusts hitkomst) skref mr Foster: » Den enda utväg, Sverige kan hafva att göra sig oberoende af de ryska intrigerna, blir att kasta sig i armarne på Frankrike, och åtskilliga personer hafva icke blygis (!
) för att säga, att den klokaste politik, Sverige kunnat följa, varit, om man till tronföljare valt den franske generalen Ur Dagens Krönika.
9Bernadotte, förutsatt att han skulle vilja mottaga ett sådant anbud. » Man ville hafva denna kandidatur stäld i sammanhang med de aldra första planerna till Gustaf IV Adolfs afsått-ning.
Mr Foster trodde sig veta, att » en svensk grefve talat derom före slaget vid Jena ».
Det framhålles äfven, att Bernadotte i Hamburg mycket gynnade svenskarne, » vare sig af någon hög tanke om nationens värde eller af andra orsaker »; ån mer förtydligande tillägges, att dennä ynnest, » om den än icke skulle sakna vissa biafsigter, ändock åtminstone skulle tyckas så göra. »
Då Bernadottes val på allvar ifrågasattes, fann svenska regeringen nödigt att gifva England lugnande försäkringar.
Amiral Krusenstjerna fick derför framföra det meddelandet, att Bernadotte från början » förklarat sin allvarliga afsigt att bevara ett godt förhållande till England ».
Derigenom stillades dock ej farhogorna.
» Jag var öfvertygad », skrifver den engelske ministern, » att.valet af en officer med generalsgrad, tjenande under den hätskastq fiende, England hade att bekämpa, måste blifva h. m: ts regering i högsta grad misshagligt, och uppmanade derför amiral K. allvarligt att till konungen af Sverige hemställa om valets uppskjutande.
Den skicklighet, med hvilken Karl Johan under en af vårt lands svåraste brytningstider förde politikens invecklade spel, har ofta med välförtjent beundran framhållits; att han dervid, obesvärad af skrupler, följt vanlig » statsmannamoral », hör till spelets regler och är således ej mycket att beskärma sig öfver.
Den svenska regeringen förde vid hans hitkomst en rent af omöjlig politik, då hon sökte en nära anslutning till Frankrike och på samma gång vilie genom hemlig handelsförbindelse med England bevara den goda » kontinentaltiden » åt Göteborg — midt under kontinentalsystemets välde och tvärtemot Parisfredens hufvudvilkor.
Med Göteborg drefs den engelska handeln under amerikansk flagg i så stor skala, att den nog föll i ögonen, äfven om ej det franska konsulatets bevakningspersonal haft så skarpa ögon som den hade.