Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Medborgaren gråta öfver förlusten af sin egendom, derföre han icke kunnat få minsta ersättning till räddning från den nöd , hvari han af våldsverkaren blifvit försatt, sedan denna förstört hvad han tillgripit.
Det är i synnerhet vid sådana tillfällen den samvetsöme
Domaren lider vid utöfningen af sitt svåra och vigtiga Embete, då han dervid ser sig oförmögen, att till återfående af det förlorade, hjelpa den lidande oskulden, som blifvit plundrad, under det den hvilat trygg, i förlitande på det beskydd, den af Lagarne haft rättighet att fördra och vänta.
Jag hoppas derföre ingen rättsinnad finner underligt , att jag upprigtigt ifrar för återställande af den ordning och säkerhet, sorn varit befordrad med 1734 års
Lag, men upphört med dess, efter min, på erfarenheten grundade tanka, onyttiga och skadliga ändring, hvarefter ifrågavarande missgerningar så mätkbart tilltagit.
Jag har väl häremot, 2 2 Den 21 Maji. hört den tankan yttras, att de i 1734 års
Lag, lör stölder stadgade dödsstraff skulle för tjufven blifva ett motiv att älven begå mord •, men erfarenheten talar högt emot denna tanka , ty jag tror, att flere mord jif tjufvar blifvit begångne efter, än före Laglörändringen 1779» då deras eyllene tid börjades.
Under Ransakningar i Skåne öfver flere utländska tjufvar, har jag hört dem upprigtig! bekänna, att de rymt till Sverige, efter erhållen underrättelse, att de der kunde stjäla, utan annat äfventyr, än litet stryk eller fängelse, som de ansett o* betydligt, och derföre lika som vanartige Svenskar idkat detta handtverk , som sådana finna lättare, än att genom arbete förtjena medel till sina behofver.
Man säger väi, att tillgång till arbete saknas5 men må jag fråga, är detta sannolikt då en allmän klagan höres öfver brist på arbetare, till underhållande af Landets odlingar, som på ett förvånande sätt kunde , 0111 folk nog finnes, ständigt tilltaga?
jag må ock härvid erinra, det jag icke känner något exempel derpå, att den, som röfvat Posten eller rånat, tillika begått dråp , ehuru Lagen, som stadgar dödsstraff för Poströfvare och rånare, ännu är gällande ; hvarföre sådana brott äro högst sällsynta, hvilket tyckes bevisa, att stränghet i straff icke befordrar lust att bryta Lagen, som, då den är för mycket eftergifvande, endast tjenar till åtlöje för den, sorn icke gillar andra band, än dem egénnyttan fäster, och ej eller känner annan moralité, än fruktan för straffet, och derlöre tror jag den högsta Lagstiftaren funnit nödigt
Den 21 Maji. förordna, att våldsverkare skola utrotas ur sitt folk.
Med denna auctoritet hoppas jag okl n-, dradt kunna stå fast vid den öfvertygelsen, att 1734 års
Lag i förevarande ämne var bättre och kraftigare för ändamålet, än de sednare tillkomne, hvilka synas endast hafva verkat till fästningars och fängelsers uppfyllande med tjufvar.
Jag har väl, såsom exempel att dödsstraffs afskaffande minska brott, hört många föregifva, det barnamord varit me-5 ra sällsynta, sedan, genom Förordningen den 20 Januarii 1779, straffet derföre i flera afseenden blifvit mildradt; men jag tror icke att mildringen i straffet medfört minskning i brotten, ty jag har under de många Ransakningar, jag hållit angående barnamord, nästan aldrig hört någon derföre anklagad uppgifva annat mof tiv till brottet, än blygsel öfver sitt hafvand de tillstånd, som hon således sökt döljas och dräpt fostret eller lagt det å lön; men sew dan lägrad
Qvinna fann sig, genom Kongl Brefvet den 17 October 1778 , icke allenast fredad från all förebråelse för den förseelse, som för.; ut ådrog henne så mycken skymf i Samhället, utan ock berättigade henne till lika heders bevisningar, som den dygdiga; och sedan hon således nästan saklöst kunde förnöja sina begär, så har äfven för henne försvunnit det hufvudsakligaste motivet, att dölja sitt till? stånd och att dräpa fostret eller lägga det ä lön.
Det synes således vara förderfvade seder och den derpå följande skatnlösheten, men ici ke dödsstraffets afskaffande, som minskat barnamord.
Det hörer icke hit att utreda, huru; 24 Den 21 Maji. vida Samhället förlorat flere eller färre Medlemmar genom sådana mord, än genom den, sedan 1778, tilltagande skörlefnad, den oell lösagtigheten, som naturkunnige påstå, hindra Folkökningen»
Många har jag väl ock hört yttra den tankan , att tjufnader skulle mycket minskas, om lättingar insattes i så kallade Cot» rectionshus; men jag har många anledningar tro detta medel icke hjelpa för längre tid, än den vanartige är innesluten i ett sådant hus, ty jag har sett ganska många, som med bevis om vunnen förbättring kommit från det i Carlskrona inrättade Correctionshus, genast derefter begå stölder och andra brott, hvarom de under den såkallade Corrections tiden blifvit underviste af andra mera vanartiga; hvilka aldrig kunna rättas eller förbättras.
Omsorgen att rätta en ofta straffad tjuf tror jag af erfarenheten användes lika förgäfves, som den mödan en Trädgårdsmästare skulle använda , om han ville böja ett träd sedan det blifvit så tjockt, som han sjelf; derföre heter det; böj vidjan medan den är ung, ty det kan icke ske sedan den blifvit gammal.
Detta synes mig klart, då man betragtar naturen uti ali ting.
De oskäliga djuren kunna vänjas till sedighet, om man börjar dermed då de äro unga.
Jag tror derföre det säkraste och bästa medlet att från roten bota det öfverklagade onda, vara, att de dryga kostnader, som utgå tillin* rättande och underhållande af Correctionshus för gamla skälmar, användas till
Undervisningsanstalter för den ännu oförderfvade ungdomen, sorn der i tid kunde danas till sedlighet och Dm 21 Maji.
Grefve Spens, Jacob Meller; Då förra gången detta ämne hos Ridderskapet och A* deln förevar, så mycket och så väl biif^ vit taladt emot de förslag , Uiskottet framställt , behöfver jag nu endast åberopa hvad då af åtskillige Talare, särdeles Herr Grefve Hamilton , anfördes..
Ridderskapet och Adeln syntes också då, för mig åtminstone, allmännast vara af den mening, att Betänkandet borde afslås, och det var troligen allenast formen, som ansågs hindra att icke då så skedde.
Nu, då sådant ostridigt kan äga rum, får jag begära Proposition derpå, jag täger mig dock först friheten att anmärka vid det yttrande, den agtningsvärde Talaren Hr af Malmborg anfört , att en god Regent alltid är sträng, anmärka, att då jag åtminstone anser Regenters visa och prisvärda stränghet bestå uti ett strängt handhafvande af Lagarnes verkställighet, är det just för hårda Strafflagar, sorn betaga Regenten möjlighet att vara så sträng, som han ville och borde vara, emedan de sätta honom oftare än eljest j nödvändighet, att, genom uL öfningen af sin benådningsrätt, göra undantag, från Lagens föreskrifter, och dylika undantag anser jag alltid som ett nödvändigt ondi i Samhället, hvartill skälen och anledningarne, 25 D t n 21 Maji. långtifrån att beredas, böra sorgfälligt undan» rödjas.
Grefve Kalling, Pehr:
Sedan den värde Talaren på Läktaren så grundeligen framställt de skäl , som i min tanka pakalia bifall tili detta Betänkande; så får jag blott äran i korthet nämna, att jag till alla delar conformerar mig med honom och anhåller om Proposition till gillande af Utskottets förslag.
Det lärer va^ ra en erkänd sak , att straffen böra vara lämpade efter brotten
Äro straffen strängare, än brotten synas förtjena, uppkommer ett förhållande, som väcker medlidande eller verkar tili döljande af förbrytelserne, eller ock sätter den Lagskipande i nödvändighet att mildra och suspendera Lagen.
Jag kan ej instämma med den värde Talaren pä Läktaren i den tanka, att stränga Lagar minska brottens antal.
Jag tror tvärtom, att erfarenheten visat just motsatsen, eller att svårare straff verka större brott, och är öfvertygad, att om
Lagen stadgade brännmärkning och dödsstraff för stöld, skulle brottet ofta förenas, med det ytterligare brott af mord.
Jag hänvisar den värde Talaren till det exempel NordAmericanska Staterne gifvit, der Correctionsinrättningar medfört så mycken båtnad.
Om han tagit kännedom derom, lärer han nogsamt veta, att redan under de' to första åren ifrån nämnde Inrättningars början , de grofva brotten minskades si Den 21 Maji. betydligt, att de ej utgjorde 3% del af det antal, hvartill de förut uppgingo, De flesta stölder inskränktes tili tillgrepp af matvaror.
Den värde Talaren har vidare åberopat, att Personer, sorn utkommit från Correctionshusen i Sverige, gemenligen genast begått stöld.
Detta är alldeles icke underligt, utan en ganska naturlig följd då de utsläppas från Correctionshusen utan en enda skilling i iickan.
De kunna ej genast förtjena sin föda och måste således svälta elier stjäla.
Då Lagen skapar förbrytaren, bör ej Lagen nied grymhet behandla honom för ett brott, som den sjelf beredt.
Om deremot våra Correctionshus lämpades efter samma grunder, som de NordAmericanska, rem.; ligen att den brottslige ej förr fick utslippa, lin han med arbete förtjent ej allena så mycket att han betalt sitt underhåll under arrestadden, utan derutöfver en viss summa, hvaraf han åtminstone ett år utan andras understöd kunde lefva, så skulle ej det förhållande , som den värde Talaren befarat, inträffa , utan den bestraffade under tiden vinna förtroende och utsigt till fortkomst.
Den af Utskottet föreslagne brännmärkning innefattar en mot tidehvarf^ vets upplysning rakt stridande åsigt.
Det är ju möjligt och händer kanske oftast , att den, som begär en stöld, dertill varit föranledd af det våldsamma behofvet, hangren, och skall väl ett sådant brott straffas så, att den brotts, lige för alltid uteslutes utur Samhället?
Den, som bär namnet af tjuf i pannan, kan ej vidare vara ibland andra af ärliga tänkesätt ■, han är för evigt förlorad , då deremot den, sorn i 28 Dm 2 1 Maji, ett Correctionshus fått tillfälle besinna sitt brott, möjligen kan utgå förbättrad.
Jag tillstyrker således, lika med Grefve Spens, afslag å Ut. skottets Betänkande.
Då detta
Mål förra gången var under öfverläggning, tillstyrkte jag afslag af Betänkandet.
De af Utskottet nu anlörde ytterligare skäl hafva ej ändrat min öfvertygelse.
Jag kan icke föreställa mig, att en Nation, sorn å den ena sidan fortgår i upplysning och medborgerlig frihet, skulle å den andra återgå till den råhet i lynne och seder, sorn kunde föranleda till en ökad stränghet i dess Straff-lagar.
Jag kan icke för min del bifalla, att de mildare lagar, införde af en mera oinskränkt Konung, skulle af-j skaffas under ett friare Regeringssätt.
Det är i min tanka emot alla Länders och tiders erfarenhet att grymma Lagar minska brottens antal.
Jag vill ej uppehålla denna upplysta Samling med framläggande af de skäl, som tala emot en sådan sats, utan instämmer fullkomligen uti hvad Grefve Spens och Friherre Cederström i detta afseende yttrat.
Jag tror rätta sättet att förer komma brott, vara det, att bereda tillfälle för de fattigare FolkClasserne att med arbete förtjena deras utkomst.
Allmänna säkerheten tryggås då bättre genom noga handhafvande af rättvisa och mänskliga Lagar, än genom Strafflagar skärpta utöfver det förhållande, sorn bör vara emellan brott och straff.
Våra äldre Lagars förträfflighet berömmes med skäl, men de innefatta likväl stadganden, som bära stärn.
Den 21 Maji. 29 pel af grymhet, och dessa äro långt för detta ogillade.
Jag kan ej förmoda , att man vill återkomma till den tid, då trolldom och vid-' skepelse straffades med döden.
Jag åberopar för öfrigt hvad jag redan förut i detta ämne haft äran anföra och yrkar för min del afslag å Utskottets Betänkande i hela dess vidd.
I alla öfverläggningar, der skiljagtiga meningar uppstå, bör man alltid först bestämma, hvaruti man skiljer sig , och om man sedermera söker att bestämma hvad som är rätt, icke hvilken har rätt , skall man snart träffa sanningen.
De hufvudsakligaste anmärkningar , som blifvit gjorda emot Utskottets Förslag, grunda sig derpå, att man ej kan mäta en människas lif emot en annans egendom.
Antagandet af denna anmärkning skulle förutsätta, att Brottmåls* Lagen grundade sig blott på Vedergällningsrätt :
Jtts talionis, eller att straffa lika med lika, hvilket jag tror här icke är det rätta.
För min del anser jag grunden till BrottmålsLagen vara den, att för hvarje brott ett straff måste vara bestämdt, som af hål ler ifrån brottets begående.
Om straffet öfverstiger denna gräns, uträttar det ej mer, än hvad ett väl afpassadt straff skulle verka, utan tvärtom, derigenom, att det, såsom för strängt, ofta komme att blifva obegagnadt, motverkar det ändamålet, som derr med åsyftas, och är straffet åter lindrigare, än somtarfvas, råjtar Lagen i vanhelgd.
Föremålet för en god Lagstiftning är således, att klokt bestämma straffen till den höjd, som erfor - 3 o
Dsn 21 Maji. dras, att afhålla ifrån brott.
Det var en tid då man ansåg att det endast beböfdes strän» ira Strafflagar , för att förekomma brott , men man misstog sig, ty brottslingen beräknar sällan straffets öfverdrifna stränghet, utan blott möjligheten att kunna dölja sitt brott.
Orri nu denna sanning ej kan bestridas, så måste man likväl medgifva, att om ej straffet är så strängt, att det afhåller ifrån brottets begående, så uppfylla de icke deras ändamål.
Frågan måste således här egenteligen blifva, om lör den till lifstid Fängelse dömde tjufven något straff bör vara bestämdt, som kan afhålla honom ifrån brottets vidare utöfvande, och ora ett sådant straff nu finnes utsatt eiler icke.
För min del tror jag, att äfven lifstidsfången bör vara underkastad laga ansvar för sine gerningar, och ingen lärer Kunna neka, att för det närvarande något st taff ej finnes i Lagen bestämdt, sorn skulle kunna afhålla tjufven från vidare stölders begående, om möjligheten dertill blefve honom lemnad.
Spöstraff har han undergått, till lifstidsfängelse är han dömd, han har således ej mer än lifvet att förlora; Om derföre Utskottets Betänkande i denna del ar.toges, tror jag att det skulle uppfylla det ändamålet, som med straffets stadgande åsyftas.
Brottslingen skulle betänka sig innan han fortH satte en bana, sorn han förut beträdt, om han sage att dödsstraffet oundvikligen väntade honom, och han skulle icke ens söka tillfälle att från Fästningen undankomma, och få händelser skulle troligen gifvas då denna
Lag körnare att tillämpas.
Den rätta mänskligheten be^ Den 21 Maji. 31 står icke deruti, att sedan genom en mängd fel.' agtiga anstalter brottens antal blifvit ökade, mildra straffen, utan jag anser det vida mänskligare, att, jemte det sådana Oeconomiska och PoliceFörfattningar vidtagas, sorn i möjligaste måtto minska anledningarne till brott, med alf-; var och nödig stränghet bestraffa brottslingen, då andra derigenom afhållas ifrån att beträda samma bana.
Med Herr af Malmborg instämmer jag deruti, att 1734 års
Lag, i afseende på stöld, var för sin tid god } men jag hyser mycken betänklighet vid att nu upplifva densamma i hela sin stränghet, enär så många felag. tiga Inrättningar ännu finnas, hvarigenom brottens antal fördubblas, och jag fruktar att döds.
Straffen i närvarande tid skulle så mångdubblas, att ett ofördelagtigt intryck deraf å Nationens lynne och caracter skulle uppkomma, jag har hört talas om brännmärkning, hvarom Utskottets Betänkande icke innehåller något.
Der föreslås endast ett marke å ett doldt ställe å kroppen, som utvisade graden af den märktes brottslighet.
Om han sedermera förbättrade sig, blifver det icke svårt att erhålla betyg derom, då det åsatte märket icke är till något mehn.
Dessutom finnes för det närvarande nästan alltid märke efter spöstraff, som hvarje Brotta raålsDomare vet att utröna, men de märkea Utskottet föreslagit innebära en säkrare Controll, och jag kan icke inse det vara någon rättighet för den, som stulit andra gången, att v »4 dare vara obefläckad, utan att han bör vara känd för sitt brott och ej kunna återvinna sin förlorade existimation 3 utan genom en förbät-’ 32 Den 21 Maji. träd vandel, och den lilla olägenheten, att han dermed måste vara försedd med betyg vid alla de tillfällen, då fråga om hans fräjd kan uppstå, kan väl icke mätas emot den fördel för allmänna säkerheten , som härigenom skulle uppkomma.
På alla dessa skäl anhåller jag om bifall till Utskottets Betänkande.
Jag får för miri del helt enkelt begära afslag å LagUtskottets Betänkande.
Grefve Strömfelt, Hans Fredric:
Jag kan så mycket mindre dela Utskottets tankar i detta ämne, sorn jag är öfvertygad, att i fall straffet för tjufvar skarpes, så ökes i och med detsamma deras brott ,' emedan tjufven, som blott har ett lif att förlora, ej skall draga i betänkande att med tjufnader tillika begå mord, för att derigenom söka skaffa undan åtminstone den person såsom vittne emot sig.
Om bevaknings-anstalterne deremot vid Rikets Fästnings vore i bättre skick än nu, så att Fästningsfångar ej så lätt hade tillfälle att på flykten komma, hvilket nu ofta inträffar, samt medel funnos till inrättande af Correctionshus, på sätt Friherre Cederström omnämnt, anser jag brotten säkerligen bättre skulle förekommas, än genom skärpning i straffen.
Hvad Betänkandet i öfrigt innehåller, instämmer jag till alla delar med Friherre Cederström, och får jag af sådan anledning för min del anhålla om afslag å Betänkandet.
Herr Den 21 Maji. 33 Herr Cederskjöld, Pehr GustafDå detta ämne första gången var under öfverläggning, blefvo så mångå vigtiga skäl anförda emot Utskottets Betänkande, och äfven nu har af flere Varda Ledamöter så mycket grundligt blifvit yttradt emot den af Utskottet föreslagna Lag-förändring s att alla tillägg utan tvifvel äro öfverflödiga, för att bestämma Högl.
Ridderskapets och Adelns opinion i detta fall.
Likväl tror jag mig böra till besvarande upptaga en anmärkning af Herr Stråle.
Han har hemligen förment det vara nödvändigt, att ”stadga dödsstraff för sådana, sorn äro dömde ”till fästning för lifstiden, men efter erhållet ”tillfälle att rymma derifrån, ytterligare betra’5das med tjufveri*”
Den värde Ledamoten anser dödsstraff i detta fall vara så mycket nödvändigare , ”sorn eljest alldelet intet straff s'vore, hvarigenom en Lifstids-arrestant kunde ”afskräckas från försöket att rymma.”
Jag torde härvid blott få äran fästa Högloflige Ridderkapets och Adelns uppmärksamhet derpå, att lifstidsfängelse är till sin natur ett så orimligt straff, att man synes kunna hoppas, eller nästan vara förvissad, att det aldeles lä-' rer afskaffas i den Lag, som e* upplyst LagComité skall, i I9;de Århundradet, under-’ kasta Riksens Ständers pröfning.
Det skulle således vara olämpligt, att nu skärpa straffet för ljufvar, blott för att emellertid, intill dess dea nya Lagen hinner blifva färdig, göra den gamla consequent i orimlighet.
Jag vågar derföre hoppasj att Högloflige Ridderskapet Och A* Ridd. o. Ad, Prof. Vl. B.
L Afd, 59 ö.
Den 31 Maji. deln ej skulle vilja ytterligare skärpa en Lag, som redan äf för sträng och barbarisk, och hvilken vi förmodligen alla önska, att innan kort tvärtom kunna mildra,, och göra mera svarande mot dess ändamål.
Äfven borde jag få göra den anmärkning, att den af Utskottet föreslagne tjuf-stämplingen skulle möjligen kunna gifva anledning till ett nytt slags brott af den aldra rysligaste beskaffenhet.
Nidingar skulle nemligen kunna påsätta en oskyldig detta märke, och om han vore en främling på orten, ser jag knappt huru ' han skulle kunna bevisa sin oskuld, och ännu mindre, huru brottslingen, i händelse han om illgerningen blefve öfverbevist, skulle efter Svensk Lag straffas.
Jag vågar derföre tillstyrka afslag af Be* tänkandet.
Då Herr Cederskjöld icke bestrider dödsstraffets nödvändighet, så tror jag att de skäl, han för öfrigt anfört icke äro gällande.
Jag delar visst den tankan, att lifs iidsfängelse ar ett olämpligt straff, men då man kan antaga, att den, som stulit trenne gånJ ger, icke står att förbättra, så gifves ej annan bestraffning, än dödsstraff, fängelse eller aepora tation.
Deremot kan jag icke gilla den grundsats, att anse friheten af mindre värde än lif* vet, och ännu förledit år hade vi exempel derpå, att en, som var dömd till döden, men blef af Kongl. Maj:t derifrån benådad, i stället för att undergå bestraffning af fyratio pär spö Den si Maji» 35 samt lifstidsfästning, hellre valde dödsstraffet5 hvilket också ä honom verkställdes* Herr af Brinckman, Gustaf :
Lagutskottet s
Betänkande innehålller trenne särskilta för allmänna säkerheten väsendtliga föremål, hvilka hvar för sig torde böra framställas och gran kas.
Det första ar straffets skärpande för tjuf, scm t’ll lifstidsfängelse dömd, derifrån rymmer och å nyo begår lika brott. jag tror visserligen, att hvarje Samfufidi äger gifva sig sådana Lagar, sorn freda det ifrån våld och mistning äf hvarje|Medlems enskildta egendom, Och erfarenheten bevittnar hka säkert, att tjufvar i sednare tider med oförsynt fräckhet och en tilltagsenhet utan like utöfva deras vanart.
Det dödsstraff, UtJ skottet lörelagitj är it således i min tanka lika grundad', sam rättvist.
Men då tidéns anda autmera rigtat sig åt afsky för dödsstraff, och den af Kongl. Majit i Näder förordnade Lag4 Comité äfven lärer vara betänkt, att hellre lindra bestraffningar, än göra dem hårdare; så synes mig att närvarande tidepunkt icke ät tjenlig att vidtaga motsatta utvägar; hvarföre jag också finnér mig föranlåten att instäm, ma ined de värde Ledamöter, hvilka afstyrkt bifall å Utskottets Betänkande .i denna del.
Dernäst förekommer frågan om tjyfvars S6
Den 21 Maji» brännmärkande, hvilket efter mitt omdöme vore ganska nyttigt i afseende på dem, hvilka gjort sig skyldige till lifstidsarbete på fästning, och nu, då de få tillfälle att rymma derifrån, ofta under to å 12 diktade namn stryka Landet omkring och öfverallt begå tjufnader, utan att deras förra bestraffning eller bestämmelse möjligen kati upptäckas.
Jag skulle likväl vördsammast föreslå, att brännmärkningen inskränktes innom denna gräns och att den verkställdes på ryggen eller skulderbladet, så att intet hinder för deras förbättring deraf inträffade , i händelse de kommo till alfvarlig föresats att den vidtaga»
I tredje punkten finner jag Högloflige Utskottets Betänkande så grundadt på Lag och sanna förhållandet, att jag deråt lemnar mitt fullkomliga bifall.
Den erfarenhet jag förvärfva! under mer än 30 års handläggning med Brottmål, dels såsom Föredragande i en HofRätt , dels såsom Domare, sager mig, att de fläste tjufnader begås af sådana, som under uppgifne lika beskaffade brott å andra orter, föras från den ena ändan af Riket till den andra, och derunder sällan sakna tillfälle, att genom list eller våld försätta sig i frihet.
Och den kostnad för Staten, som till deras forslande åtgår, är större, än man vid ett hastigt öfverJ seende kan beräkna.
Icke eller är jag i stånd att inse, det den af Lagutskottet föreslagna utväg på minsta sätt afbryter en laga Rättegångsordning, då man gör åtskillnad emellan den, sorn anklagar sig sjelf, och den, som blir an-'
Dm 21 Maji. 3?
Jslagad.
I förra fallet tarfvas ja endast sådana upplysningar, som styrka dess bekännelse, Och de måtte väl kunna, utom dess närvaro på stället, inhämtas, isynnerhet då han icke dess mindre före den sluteliga
Domen deröfver bkr hörd.
I sednare fallet åter, om Måjgäganden påstår dess inställelse, eller angifvelse sker om flere brott, är det i Utskottets Utlåtande förbehållit, att han skall till orten afsändas.
Jag tror mig således äga fulla skäl att understödja Utskottets Förslag i denna del, och anhåller ödmjukast om Eders Excellence, Herr Grefvens och LandtMarskalkens Proposition till dess godkännande.
Herr von Hauswolff, Carl Gustaf Reinhold'.
Förra gången då detta ämne förevar, hade jag gran yttra mina tankar derutinnan, samt instämde i hvad Herr Grefve Hamilton lika fullständigt som grundligt anförde mot den föreslagna skärpningen i straffet för tjufvar.
Jag vili således icke för närvarande uppehålla tiden med upprepande af de då framlagde skäl, hvilka jag nu vågar allenast åberopa såsom grund för afslag å Betänkandet i den del, sorn rörer det af Utskottet tillstyrkta dödsstraff, hvars införande dessutom ingalunda, efter min tanka, skulle verka till det ändamål, man dermed åsyftar.
Och får jag, till veder' läggande af det föreslagna dödsstraffet och till bevisande af min principe, ytterligare framställa den fråga: hvar finnes väl det Lmås so® 53 Dm 21 Maji, mera frikostigt å tjufvar verkställer dödsstraff’,, än England; Themsens siränder vittna ju derom; men i hviiket R;ke ut ifvås (jufnader mera oförskämdt och djerlf , än i England , der bofvarne etabU-rat sig vissa förbund eller coalitioner, under ntbtdde Chefer och Anförare?