Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu kommer det kanske att bero på dig sjelf huruvida jag någonsin mer skall lemna dig.
Om det öfriga få vi tala då vi råkas.
Nu bör du hafva kommit till klarhet om hvilket som är bäst för ditt eget väl, min närvaro eller frånvaro.
Hvad mig sjelf beträffar, så är jag kosmopolit, och för mig äro alla länder lika.
Ända sedan vår första bekantskap har du varit det enda föremålet för mina tankar.
Min åsigt var att det bästa för så väl ditt som din familjs lugn vore att fara långt, långt bort från dig; – ty att vara i din närhet och icke nalkas dig, skulle varit en omöjlighet för mig.
Du har emellertid beslutat att jag skall återvända till Ravenna, följaktligen återvänder jag – och skall göra, och vara allt hvad du önskar; jag kan icke säga mer.”
Då han anlände till Ravenna tog han in på ett hotell, men grefve Guiccioli erbjöd honom att få hyra en våning i sjelfva Palazzo Guiccioli, hvilket anbud han genast antog, således ännu en gång inflyttande under samma tak som Teresa.
Den 31 December skrifver han till konsul Hoppner: ”Jag har varit här en vecka och blef qvällen efter min ankomst tvungen att taga på mig uniform och gå till Marquis Cavallis, hvarest voro församlade två eller tre hundra menniskor af den finaste societet jag sett i Italien, – mera skönhet, mera ungdom och flera diamanter än jag sett på femtio år i Sjö–Sodom.
Jag har aldrig sett större skilnad mellan tvenne ställen under samma latitud (plattitud går också an) – musik, dans och kortspel, allt i samma sal.
La Guicciolis afsigt tycktes vara att paradera så mycket som möjligt med sin utländske vän, och – sannerligen – om hon satte sin ära i att så göra, var det icke för mig att skäms över.
Ingen syntes förvånad; – tvärtom, alla damerna voro förtjusta öfver detta utmärkta föredöme.
Vice-legaten, och alla andra vice, voro så artiga som möjligt, och jag som hade lagt an på försigtighet blef vackert nödsakad att taga min dam under armen och se ut så lik en älskare som det var mig möjligt efter en så knapphändig underrättelse, – för att ingenting säga om en trekantig hatt och en värja, hvilken är vida fruktansvärdare för mig än den någonsin skall bli för fienden.
Jag skrifver i största hast – svara ni lika snabbt.
Jag förstår ingenting af allt detta; men det synes som hade man trott La Guiccioli vara öfvergifven och hon beslutat att visa det så icke var förhållandet, – alldenstund det att vara öfvergifven i denna hemisfär, anses som det största moraliska missöde.
Men detta är endast gissning, ty jag vet ingenting derom – undantagande att alla äro mycket vänliga emot henne och icke oartiga emot mig.
Pappa och hela slägten särdeles älskvärd.
I ett bref till Moore säger han:
”Grefve Guiccioli kom för att hemta sin hustru, men der blev icke tal om godtgörelse som i England, följaktligen förlorade Scott sitt vad.
Der blef emellertid en stor scen, ty hon ville icke följa med honom att börja med, slutligen gjorde hon det ändå; men han påstod, oklokt nog, att allt umgänge mellan henne och mig skulle afbrytas.
Så, alldenstund jag fann Italien mycket tråkigt, och dessutom hade frossa, packade jag min koffert, och gjorde mig i ordning att gå öfver Alperna, men min dotter blef sjuk och detta fördröjde mig.
La Guiccioli blef också sjuk efter sin ankomst till Ravenna, och till sist skref hennes far (som hela tiden på det häftigaste motsatt sig förbindelsen) och sade mig att hon var så dålig att tillochmed han bad mig komma för att se om henne, – att hennes man samtyckt, i följe af hennes recidiv, att han (fadern) ville gå i borgen för allt detta, att der följaktligen icke skulle blifva några uppträden mellan dem, och att jag icke på något sätt skulle blottställas.
Strax derefter gaf jag mig åstad och har varit här allt sedan.
Jag fann henne ganska förändrad, men på bättringsvägen.
Allt detta kommer af att läsa Corinna.
I ett annat bref yttrar han:
”Jag exerceras svårliga för att lära lägga tillhopa en schal, och skulle lyckas beundransvärdt, om jag icke alltid lade afvigsidan utåt, och så fumlar jag ibland och får fast i två, låtande alla menniskor stå i kölden till dess hvar och en kan få sitt.
Men detta är ett förskräckligt moraliskt ställe och man får icke se på någons hustru, undantagande närmaste grannes, går man hans dörr förbi och till nästa hus, så lexas man upp och beskylles för att vara trolös.”
Sändning af d 5 Juni: – Slickade skeden. – ”Surprenerad” – ”För micket sagdt.” ”Godt pris, men – hvad gaf du?
– Jalousi till min hustru.
– Verlassen, verlieren.
Haur hjertat sad.
Naturandar.
Till en salongsdam.23
(Ur Svensk folktidnings breflåda d. 9 Juni 1882.)
O. Tvist.
Ni är ju en förträfflig tecknare.
Försök att göra teckningar till några humoristiska skånska folksägner.
Nämn era ”pretentioner”.
Tack för brefvet, frampå sommaren hoppas vi få anlita ”lagret!”
A. (till modren och systern) Hvad är det för smörja ni prata?
Skulle jag läsa i sjungande ton och otydligt, eller hvad var det ni sade?
Bry dig icke om att höra på ”smörja”.
A. (spotskt) Nej, jag ämnar icke heller göra det mer än jag har gjort.
Prof på barnslig vördnad.
”Tycker att mamma behöfde åtminstone inte ligga i sängen och gapa.”
”Nej detta var tråkigt att höra på; nu läsa vi i stället.” (Tager upp en bok och börjar läsa högt.)
”Nu hafva vi talat nog om den saken.”
Sonen har haft främmande, naturligtvis på föräldrarnes bekostnad, ty han endast kostar genom sina studier, men förtjenar ingenting.
Några af herrarne hafva endast läppjat på sina konjaksglas och modren slår det öfverblifna tillbaka på flaskan; sonen rycker denna ifrån henne och häller innehållet i spottlådan med de orden ”så skall jag lära mamma att slå slumpar på flaskan.”
Föräldrarnes ende son – en öfverdådigt dyr lyxartikel – ligger i Lund och studerar.
Modren kommer in till staden för att helsa på honom, klädd i en gammal, luggsliten och tarflig kappa.
Den elegante sprätten nästan skäms att gå i sällskap med henne på gatan.
”Mammas kappa ser förskräcklig ut, har mamma ingen bättre?” säger han trumpet.
”Ja, den är bra gammal,” säger gumman utan att lägga märke till sonens ovänliga ton, ”far gaf mig pengar med för att köpa en ny, men jag tänkte att jag möjligtvis kunde ha den lite till, så kunde du få pengarne.” – ”Tack skall mamma ha.
Ja, när man rätt ser på kappan, kan den verkligen gå an ännu ett par år.”24
Dottren: ”Men är mamma rent tokig, som vill att jag skall ha den klädningen ännu längre!
Jag vill bara säga mamma att den aldrig kommer på min kropp mer.”
– ”På Lördag kan jag icke vara med om repetitionen, ty då skall jag bort.”
– ”Det har jag icke hört, hvar skall du hän?”
(Smäller modren på fingrarne) ”Det behöfver mamma inte bry sig om, vare det nog sagdt, att jag kan inte komma.”
Memento mori,
kom ihåg döden, se der trappisternas allvarliga helsningsformel, de enda ord det är dem tillåtet att utbyta under sitt glädjelösa klosterlif.25 Den är dyster, tycker man, dubbelt dyster i detta tystlåtna, hemlighetsfulla brödraskaps mun; men den uttalas väl näppeligen som en varning, ty han som intet väntar af lifvet glömmer ej gerna döden, för honom bli dessa ord snarare ett trösterop: hvad bättre än förintelse och död kan den vänta som lefver utan gagn för andra, utan glädje för sig sjelf!
Kanske vore det mera skäl för oss, som sträfva så ifrigt, som åtrå så mycket, att midt under hoppets glada hviskningar helt tyst upprepa dessa ord, kanske kunde de då förlora något af sin dysterhet, utan att derför beröfva lifvet dess behag.
Se denna eleganta dam med den moderna drägten, det kostbara garnityret.
Hvad tror du att allt det der kostat henne?
Ingenting; knappast ett tack, ty mannen är en arbetsmyra, men hon har kassan; han håller af henne, varmt och innerligt fast på sitt tvära, tillbakadragna sätt.
Bitter sorg väntar henne ty då han är borta skall hon med aggande sjelfförebråelser komma ihåg hur litet hon tänkte på honom, hur hennes egen person alltid stod i främsta rummet, hur han stundom blef tillsnäst, ofta vårdslösad, och hur tåligt han fördrog allt.
Om blott hennes hjerta nu ville framhviska ett: memento mori!
Om hon ville slå sina armar kring hans hals och säga honom – säga honom en enda gång! – att hon förstår för hvem han arbetar, att hon värderar honom så högt och att han är henne så kär att hon aldrig erfar en glädje utan att tänka på honom; hur skulle ej då de ärliga ögonen lysa, den krökta gestalten räta upp sig! – vacker och vördnadsvärd med sitt silfverhvita hår.
Och du sjelf till exempel.
Du är ung, glad och ännu omgifven af dina anhöriga.
Men blicka tillbaka på ditt lif, kanske gömmer din hågkomst något ovänligt ord, som du ångrar; ett spetsigt skämt som sårade; ett föraktligt skratt hvilket verkade som en förödmjukelse – en af livets många små törntaggar.
Gläd dig att du har tid att godtgöra, att lifvet är ditt.
Vänner omgifva dig, föräldrar sträfva för dig och bekanta ansigten möta dig öfver allt, men allt detta är dig intet och du längtar endast efter någonting nytt, ty du vet icke sjelf hur kärt det gamla är dig, har väl aldrig tänkt derpå.
Men dröj ej att fatta vänskapens framsträckta hand, kanske hinner den icke att räckas dig ännu en gång, lyssna till den varnande rösten och visa strax att du förstår dess välmening, kanske tystnar den snart och då du vill tacka för rådet, är det för sent; besvara hvarje vänligt ord ty lifvet är kort och ångren bitter.
Gläd dig med de dina, ty ännu egen
I hvarandra och det står dig fritt att visa hur varmt du håller af dem; uppskjut det icke:
Memento mori!
Du mulnar och de orden vilja ej öfver dina rosiga läppar ty döden synes dig så kall, så hotande och så – långt borta.
Han kan ju komma som en tjuf om natten eller som en himmelens ljusstråle, plötsligt brytande genom molnen.
Gläds åt lifvet ty idag är det ditt, åt solskenet som ännu värmer, åt luften som skänker helsa; hvart andedrag är en njutning, fast du icke tänker derpå.
Lyssna till vindens sång, mätta ditt öga med ljus och färg, lär dig att älska hvart träd i skogen, hvart blad på marken; betrakta dessa fina ådror, denna späda grönska!
Din egen skönhet skall vissna, din kropp förmultna, men sörj ej deröfver.
Hvad äro väl blommorna på grafven annat än en förändrad form för det omhölje som kringslöt menniskosjälen; du skall lefva upp igen: späd, fin och beundransvärd som dessa blad.
Älska dem innan de vissna.26
17.6 1882.
Francesca Cervani.
Utkast.
Teatern var fylld ända till trängsel och en andlös tystnad rådde.
Man hade sett nog för att med egna ögon öfvertyga sig om att Francesca Cervani är en konstnärinna af allra första rang; men nu kommer glanspunkten.
Tyst, der är hon!
Lady Macbeth!
Långsamt skrider hon framåt med den veckrika nattdrägten släpande efter sig.
Hvarje rörelse är full af enkel höghet och der, på afgrundens rand, är hon skön ännu – öfverväldigande skön!
Det smala, af ljusskenet upplysta anletet är blekt, men dragen fasta och hårda.
Då och då glider ett uttryck af förfäran deröfver, som skuggan af en sky öfver det djupa, upprörda hafvet.
Hon är sliten af kamp och strid, marterad af ängslan och oro, förföljd af fasa och ångest, men ännu framhärdande i en hjertlös hårdhet som kommer åskådaren att rysa genom märg och ben.
Hur hon gnider för att tvätta de inbillade blodfläckarne från sina händer!
Det är det personifierade brottet som i nattens tystnad smyger omkring för att utplåna de spår som i evighet skola qvarstå, derföre att de klibba vid sjelfva väsendet.
Sömnens stela blick och ljudlösa rörelser föröka ännu mer det fasansfulla i hela scenen, och allt är återgifvet med en så förfärande sanning att man tycker sig nu först hafva fått en rigtig föreställning om hvad skuld och blodsutgjutelse vill säga – en föreställning som kommer håren att resa sig på ens hufvud.
Hvem vet hvad Francesca Cervanis eget samvete hviskar i tysta, ensliga stunder?
Se henne en gång som Juliet, se den varma glansen i dessa svarta ögon, lyssna till det smältande tonfallet i denna röst, se denna lifslefvande hängifvenhet, på en gång underbart skär och gripande lidelsefull.
Då först skall ni tro den som säger er att denna så kalla qvinna en gång, för länge sedan, älskat med hela styrkan af sin djupa, djerft anlagda natur.
Men hennes kärlek var ett brott, ty äktenskapet band henne redan vid en annan.
Hennes svärmiska, exalterade tycke hade fallit på en man för hvilken kärleken blott var ett själsretande nöje, en fantasi, en nyck, och som icke förstod att en sådan qvinna som Francesca Cervani endast älskar en gång i sitt lif, och då med hela kraften af sin varelse, med allt hvad godt och ondt som finnes i hennes själ, och att en stolthet sådan som hennes kan bära allt utom en ohämnad förödmjukelse eller ett fläckadt rykte.
En enda gång lät han undslippa sig ett skrytsamt yttrande angående det hemliga välde han egde öfver den högdragna skönhetens hjerta.
Dagen derefter fann man honom liggande död med den afskjutna revolvern i hand.
Man visste berätta att han, endast några minuter innan han aflossat det ödesdigra skottet, tilltvingat sig ett möte med Francesca, begärt att hon skulle fly med honom och att hon nekat, bestämdt förbjudande honom att någonsin mer träda öfver hennes tröskel.
Huru som helst, så gjorde denna händelse ett så djupt intryck på Francesca, att från den dagen färgen aldrig återkom till hennes bleka kinder.
Ni finner det ohyggligt att tänka det den himmelska rättvisan skulle tillstädja att en menniska som i sitt hjerta gömmer det hemska medvetandet om ett blodigt brott, skulle få lefva i fullaste åtnjutande af lifvets alla förmåner, öfverhopas med beröm och ärebetygelser, som Francesca Cervani?
Men se henne som den skuldbelastade Lady Macbeth, ljudlöst, fredlöst – i sjelfva sömnen utan hvila – komma skridande öfver scenen, åter och åter upprepande denna rörelse som om hon tvättade de anklagande blodfläckarne från sina händer, och ni skall icke längre ega mod att knota emot himmelens rättvisa.
För första gången känner ni er gripen af aningen om att intet straff är förfärligare än det som utstås i ett menniskohjertas fördolda pinorum, ur hvilket det icke gifves någon undanflykt – kanhända icke ens i döden.
Då denna sista tanke, lik en röst från Sinai, genljuder i er bäfvande själ, skall ni sjelf vara en förstockad syndare om ni kan anropa himlen om annat än nåd och förbarmande.27
(Ur svensk folktidnings breflåda 23 Juni 1882.)
Ämnet för landsmålshistorien är gammalt, men af er väl behandladt.
Era fint utförda teckningar mottagna.
Helst önska vi sådana till originalhistorier.
Mera i bref.
Bondqvickhet.
I gaur va jag rädd ja hadde mist min syn, för jag konne ente sai smöred po bröed, men i da har jag
Go ske lof faud synen idjen forr nu kan ja saj Karrstorps tjartja gennom ostasjyfvan.
Va at sant od I finge ätt qvarter brännevin te tjyve karra, o od darr földe ain pennefjär mä te å smörra jär om mongen mä?28
Skånsk slagdänga (berättad av Maria Christina.)29
Det var en gång en gammal prest som såg dåligt.
Efter slutad predikan kom klockaren med kungörelserna, presten tog den första och läste:
”Härmed efterlyses en sultan.”
Klockaren: ”Nej kära far: en soldat.”
”Lika mycket” sa’ presten.
”Han hade ett ärr på kinden.”
”Nej, kära far: ett ärr.”
”Lika mycket.”
”Han bar en stut på ryggen.”
”Nej, kära far: en syrtut.”
”Han hade en häradskrifvare ved sidan.”
”Nej kära far: en hirschfängare.”30
”Han hade bläck och penna på skorna.”
”Nej, kära far: messingsspänne.”
”Lika mycket.
Om han finnes kan derom göras anmälan, hvarom icke så är det lika mycket.”
Blygsamt.
Läraren:
Hvad sade Isak till sin son Jacob då han märkte lukten af Esaus kläder?
Flickan hviskande och rodnande af förlägenhet.
Han sa:
Kom hit och gif mig en kyss.
Vetgirighet.
En äldre herre satt och samtalade med en vän som kommit för att besöka honom, då han fick se sin lille son klifva upp på soffan bakom den främmande, noggrant skärskådande dennes glesnande lockar.
”Hvad ser du på, mitt barn?” säger gästen.
”Jo, pappa sade härom dagen att farbror har en lur bak örat och jag ville så gerna veta hur den ser ut.”
(Rimsmideri.)
En rimmare ville göra [sig] qvick på en annans bekostnad och till det ändamålet skref han ett långt poem som började ”hvi är gräset så grönt?” och hade till refräng ”uti vår hemlandsdal”.
Nästa dag fick han i utbyte följande rim:
Ni frågar:
”hvi är gräset grönt,”
och jag är utan svar,
men kanske smakar det er skönt
om ni en munfull ta’r:
ack, kära herr poet,
ät! – kanske blir ni fet
uti vår hemlandsdal.31
Då förf: till ett lexikon öfver svenska bygdemål en gång tillsporde en bonde huruvida man på den orten brukade säga jag dog eller jag dödde, fick han till svar:
”I våran by tala vi aldrig se’n vi ä döa.”
(Kyrkoherde Eberstein, förf.)32
Presthistoria.
Det var i den gamla ”goda” tiden då ett par dugtiga näfvar lika bra kunde afgöra en tvist som den klyftigaste jurist och då äfven presten ansåg sig hafva rättighet att begagna dessas ”behändiga” argumenter.
Hände sig att en hetsig kyrkoherde råkade i en något liflig dispyt med sin klockare och dispyten urartade snart till handgemäng.
Klockaren slog presten omkull och kom att sitta grensle öfver ryggen på honom.
”Jag tror f-n rider klockaren!” utropade presten förbluffad öfver så mycken sidvördnad.
”Nej”, genmälte hans antagonist helt lugnt, ”nu är det klockaren som rider f-n.”
Hvad åto Israels barn i öknen?
Discipeln: Gubbar.
I hurudant tillstånd befunno sig de första menniskorna i paradiset?
Gossen:
I välsignadt tillstånd.
En prest, som var ifrig landtbrukare yttrade en gång till sina församlade vänner och sockenbor:
”Nu har jag suttit här i öfver tjugo år och bara gödslat, ja gödslat mer än någon åbo i hela församlingen.”
Tredje artikeln.
Jag tror att jag hvarken har förnuft, /håg, lust/, kraft eller formauga te å tro de jag tro ska.
Hvad befalles i det sjette budet?
Att vi skola vara tysta i vårt hjerta samt föra ett dugtigt lefverne, både med ord och gerningar och att hvar och en, i all trohet älskar och ärar sin extra maka.
Hvad befalles i tionde budet?
Att vi i oskrymtad kärlek till vår nästas hustru förmena hans tjenstfolk att troget göra hvad deras pligt fordrar.
Du säger att afguderi sker derigenom att man dyrkar beläten och skapade ting; hvad menas då med ett beläte?
Jo far säger alltid att hon är ett beläte.
Huru pläga menskor bära falskt vittnesbörd om sig sjelfva?
Genom skryt, skrynteri och skrynt.
Presten säger i sträng ton till en pojke som aldrig brukar kunna sin katekes:
Hur lyder sjunde budet?
Pojken storgråtande:
Jag förstår nog hvad pastorn menar.
Prest:
Nå hvad menar jag då?
Att far stal en räcka linväf i natt.
Det var groft!
Ja så sa mor också men far sa att det kunde åtminstone duga till säckar.
Vid en middagsbjudning hade frun förelagdt sin nykomna piga att hon genast skulle säga ifrån i fall hon såg att någonting fattades på bordet.
Midt under måltiden hviskade pigan ganska hörbart:
”Fru, fru, harrana har inte nåd sul på hin ännen.”33
Använd.
En bonde mötte en herre hvilken åtföljdes af en hund, hvilken förvånade bonden genom sin ovanliga storlek.
”E den hongen jär, harre?” frågade han.
”Nej, men jag är hundens herre,” blef svaret.
Bonden fann infallet mycket sinnrikt och beslöt att i sin tur lysa med qvickheten.
Då han kom hem stod hans hustru och matade grisen; bonden fann tillfället gynnsamt och sade derför:
”Mor, frauga me om ded e min gris.”
”Ih, hoffor skolle ja frauga, ja ved jo ded e din?”
”Ja, men frauga liaväl.”
”E’t din gris far?” (”Far e’t din gris?”)
”Naj, men jag e grisens far.”34
Torparen som ville blai lia rig som presten.
(Gammal skämtsägen från Skåne, upptecknad på Färshärads mål.)
Ded va ain gaung ain torpare som hade faud fårr se ådd han ville blai lia rig som presten, men han visste ente på joren hårr ded skolle gau te, fårr om han träla o slava bodde nött o da så va han liavel fatti.
Men så sad han en sönda i tjartjan o hörde presten si ådd ded en gir au gått hjarta ded faur en tiefalt igen au vaur Harre.
Ded va markelitt va presten motte ha gid med, tytte torparen, men om ded ente va anet darr falera, så mainte han ad han motte väll liasavel konna blai rig som presten.
Dan ette to han sin ko, o ge te presten me na o ba nom håla na te goe fårr ded han hade gjort en sånn grann präkan i tjartjan.
Te en början velle presten ente ta imod koen, men torparen va så påstauanes, o sa ådd han ga na au gått hjarta.
Prestafruen hom bö nom ing i dai fine råmmen, o traktera nom me kopp o kaga, o han va så höjt i extemerningen så ded va ente ligt nåd.
Så gitj han höm o väntade på di ti tjörna, som vaur Harre skolle gi nom, men inga tjor kom darr, o ingen miltj hade di, o ded blai varre itje bätter.
Så ge han te presten o fraugte nom hårr de konne va ådd han ente hade faud di ti tjorna, når han endon hade gid sin aina au et gott hjarta.
Presten sa nom ådd han hade faud et galed fårr se, o ådd vaur Harre konne gi hanom ded som va mair värt än ti tjör.
”Ja så,” sa torparen, ”men sau ville ja åsse frauga om ain sag: hårr kan ded va ad jag o mina liamän di skolla va så fattia, nårr prosten o hans liamän ållti e riga?”
”Ded kommer se au disse harrade,” sa presten o pöjte po prestakravana.
”Ja ded motte ja tro,” sa torparen, o så ge han höm.
”Mor,” sa han te kvingan, ”skynga de o sy me aitt par prestakrava, fårr nu ved ja haur prosten had faud sin riedom ifrau.”
”A du e galen, ja har jo ente nåd o sy au,” sa käringen.
”Ta din tjartjeklud, fårr du ska fau ti igen.” O så syde hum prestakrava te nom o han blai må tro ente sen te o ta dom pau, men ente kom darr nån riedom.
Sau ge han te presten igen.
”Prosten sa i sistens åd hansas riedom kom au prestakravana,” sa han, ”men nu har jag gaud me tillia krava ain hail uga, men ente har ja bled rigare fårr ded.”
”Men menska, du konne väl täntja åd ded inte va sau te o fårrstau, du kan väl begryba ådd me kravana mainte ja mitt prestastonn, o te ded hör jo liasåväl kappa som krave.”
”Ded motte ja tro,” sa torparen, o sau ge han höm.
”Mor,” sa han te kvingan, ”ja hade faud galed fårr me, fårr ded hjelper ente me kravana, en ska ha prestakappa mä.
Du ska sträjs ta din tjartjeknäppa o sy me ain.”
Käringen gred o ba forr sin splitter nya knäppa, men hum motte liavel ta na itu te kappa, som kaffen sin ge o svängde se i haur da, men fatti va han, o fattiare ble han.
Sau motte han gau te presten igen o tala om hordant de va, men dau blai presten arg kan en täntja.
”Du e jo ett räjted fe!
Ja du e de dommaste menskelyv ja nånstens har sätt; kan du ente fårrstau ådd jag har min prestagaur, o lön, o allt, fårr ded jag har leed i studien.”
”Hadd ska en gårra fårr o komma i studien?”
”Ded ska en måtro laisa meed fårr, o så ska en dispetera me di lärde, men ded fårrstår du ente.”
”Jo men fårrstaur jag sau.
Men haur bor di lärde?”
”I Long.”
”De va brau o fau ded o veda,” sa torparen, o sau ge han höm.
”Mor,” sa han ”ta fram mina bäste klär o dai nye lärskona, forr ja ska gau te Long.”
”Hadd har du i Long ad gårra?”
”Jag ska dispetera me de lärde, fårr ja vill äntelin ble lia rig som presten.”
O så knalla han se au.
Når han kom på Longagada mötte han aitt par studentrapauga i hvida huer o sporde dom haur di lärde bode.
”A ded bor här i haur gaur,” sa de o grina,” men gack te biskoppen fårr han ska väl va ain au di allra lärdaste,” o sau pöjte di po ett stort hus.
Kaffen ge did, luska se opp om trappan o kom ing i ett schångtilt råmm.
Han sau sträjs ådd ded va biskopen säl som sad darr inge, fårr han va med faidare än presten.
”Hadd vill du, min gobbe lille?” sa han o to se ain stor pris snus, men tro ente åd han ba torparen ded mingsta grånn.
”Jag velie bara blott dispetera en smolla me biskopen.”
”Du!” sa biskoppen o grina så maven hoppa, ”ja kan slau väss ådd du ente kan svara pau den mingsta barnafrauga.”
”De staur te o forsödja, men dau vill jag åsse frauga.”
”Ja, ded e ente mair än rätt,” sa biskopen.
”O om jag blair varst, så vill jag ha ti tjör i vässhaulning.”
”Ja ded kan ja garna löva de.”
”Tackar så meed; nu kan biskoppen frauga.”
”Höms sön va Isak?”
”Abrahams o Saras, men höms sön e jag.”
”De ved ja ente.”
Men dau va’t torparen som grina.
”Ja så trode ja då allri ådd ain au di lärde skolle ble bet i fåssta taget, men ja tackar sau meed fårr nu e di ti tjörna mina,” sa han.35
En fattig torparedotter reste till Köpenhamn för att söka sig tjenst.
Ungefär ett halft år derefter öfverraskades fadren vid sitt arbete af en ung, elegant dam, och följande samtal uppstod:
”Må jeg spörre dem min goe man om de er Nils Peersen?”
”Ja höm i helsingen skolle jag annars va?”
Hon (får syn på en gås.)
”Å naj, si maj en gang va de er for en dejli fugl?