Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De, sorn bevista denna gudstjenst, hafva slutat sin middag, och icke börjat sitt afloonöje.
Hr Bråkenhjelm har yrkat förändring i gudstjensten sålunda, alt 2 högmässor förrättas på samma dag.
Häruti kan jag ingalunda instämma, ty att serskilja den christna församlingen i 2:ne delar kan icke vara nyttigt eller öfverensstämmande med christendomens idé.
Om omständigheterna eller predikanterne eller andra förhållanden föranleda derhän, att en klass bevistar icke samma gudstjenst, som en annan klass, är detta ett tillfälligt och snart öfvergående förhållande, som dessutom år olika pä olika tider.
Jag vill icke påstå, att min åsigt är den rigtigaste, men jag hemställer likväl, om det icke vore lämpligt, att, som jag redan nämnt, R. o. Ad. beslutar en skrifvelse till K, M. af det innehåll Hr von Hartmansdorff föreslagit. 5 H. 20 306
Då jag begagnade ordet oskyldigt i fråga om Biskopsvisitationer, förmodade jag, att man skulle så förstå detsamma, att Utsk:s förslag i denna del vore oskyldigt likasom de öfrige punkterne, utom i det enda fall, Hr Tham vidrört, men vid hvilket han icke serdeles mycket fästade sig nemi. att Utsk. förbigått den vigtigaste omständigheten eller sabbathens hållande i helgd.
Detta vare nog, för att bevisa, det alla dessa punkter böra hafva med den und. skrifvelsen intet att beställa och äro i högsta målto olämplige.
Jag förenar mig derföre med Frih. Palmstjerna och Hr von Hartmansdorff derutinnan, att den föreslagna skrifvelsen bör slutas med orden ”kunna finnas erforderlige.
” Ånyo har man anfallit mig med tillvitelsen alt vilja söndra den christliga församlingen i 2:ne delar.
H:rr:ne torde likväl ihågkomma, ali denna skillnad redan de facto förefinnes, och att man vill blunda härföre, är just hvad jag motsätter mig.
Bästa beviset för tillvaron af denna församlingens söndring ligger deruti, att den ene klassen af hufvudstadens befolkning saknas vid gudstjensten, och alt den andra finnes der.
Separationen är redan gjord, och om den får fortgå, lemnäs en folkmassa af 50 a 60,000 menniskor utan all själavård.
Så' förhåller det sig, och är del dä icke bättre, att hålla till godo med ett yttre sken, än att lemna denna folkmassa i kommunismens händer.
Jag vill icke påstå, att del är omöjligt för ett ideal af prest för en profet, att samla alla dessa menniskor omkring sig och genom sin predikan väcka deras andakt; men under vanliga förhållanden är och förblifver detta omöjligt; och i alla fall måste lagstiftaren rätta sig efter factiska förhållanden och icke efter tomma idealer.
Cederström, Rud.:
Ehuru högeligen berömvärd den afsigt är, som omisskännligen föresväfvat motionären och Utsk., att till en högre grad stegra den religiösa känslan hos hufvudstadens befolkning och till en allt kraftigare inverkan lifva Statskyrkans bemödanden härutinnan, tror jag likväl icke man kan hoppas, med antagande af Utsk:s förslag i hufvudsakligt hänseende vinna ändamålet.
Utsk. har enl. min åsigt icke i någon väsendtlig mån fullföljt denna beprisliga afsigt, ty läser man de vackra raisonnementerne, som finnas i reciten af detta betänk, och derefter de 8 särskilda punkterne i det slutliga tillstyrkandet, kommer man ovilkorligen, att tänka på den gamla bekanta frasen: ”parturiunt montes”.
Herrarne känna fortsättningen.
•— Såsom svar på Hr Thams anförande, har Hr Silfverstolpe lågt mycken vigt just på hvad Utsk. yttrat sidan 3, till bevis derpå att Utsk. icke förbisett de stora och vigliga betraktelsesynpunkter, hvarur frågan bör behandlas; till följd hvaraf sistberorde värde ledamot synes förmena, att eli bifall lill Uisk:s beläuk. skulle medföra det antagande att R.
St. jemväl ådagalade sig härom hysa förbemälde mera omfattande åsigter.
Men enär här är fråga om en und. skrifvelse, så, då jag måste åberopa den praxis, som, såvidt jag har mig bekant, varit vid föreg:de riksdagar följd, och äfven vid denna efter förmåga af Exp.Utsk. följes, må det tillåtas mig att Den 9 April. 307 erinra, det Exp.Ulsk. vid uprättandet af förslag till und. skiifvelser, förfar sålunda, att de hvarjehanda motiver, hvilka väl af det, frågan förut handläggande, R.
Sirs Utsk. blifvit åberopade, men icke leda till något resultat, med tystnad varda förbigångne.
Detta sker lill undvikande af den alltför stora vidlyftighet, som blefve en följd af ett annorlunda anordnadt förfarande.
Enligt besagde praxis, derest densamma jemväl i förevarande fråga bör, såsom jag förmodar, varda iakttagen, kommer således allt hvad Utsk. yttrat å sidan 3 i betänk., icke att i den und. skrifvelsen intagas.
Hr von Harlmansdorffs förslag, alt den und. skrifvelsen inskränkes till l:a mom. af Utsk:s vördsamma hemställan, synes mig, derest icke återremiss anses hällre, vara så mycket mera lämpligt, som jag icke kan medgifva, att så obetydliga reglementariska stadganden, som innefattas i de 8 serskilda punkterna, böra ”företrädesvis” — märkom väl detta ord: företrädesvis, — blifva föremål för K.
M:s pröfning i sammanhang med de åtgärder, som i öfrigt kunna anses nödige att vidtaga.
Dessa 8 punkter tillfredsställa mig dessutom redan i sig sjelfve icke, ty en del af dem innehåller en hel mängd för ämnet lemligen främmande saker.
Jag vill t. ex. nu fästa mig vid 3:dje punkten, hvaruti föreslås, alt de extra ordinarie preslerne inom hufvudstaden skola erhålla skäligt arfvode.
Hr Tham har förklarat, att han för sin del önskade, att detta arfvode icke skulle utgå annorledes, än efter träffade öfverenskommelse!' med församlingarne; men efter ordalydelsen i betänk, år man frestad tro Utskrs mening hafva varit den, alt arfvode! antingen skulle bestämmas genom dylika öfverenskommelse!', men detta har Utsk. icke uttryckligen föreslagit, eller också måhända utgå af Statsanslag; och olämpligheten af det sednare alternativet har Frih.
Palmstjerna redan visat.
Går jag lill sisla punkten, enl. hvilken gudstjenst-tiderna böra, såsom det heter, förändras till närmare likstämmighet med nuvar:de lefnadssätt, så nödgas jag fråga, hvad dermed månde förslås?
— Hr Bråkenhjelm har i sin reservation sökt gifva mera bestämdhet åt detta uttryck, enär han föreslagit, att i st. f. de 3:ne nu bruklige gudsljenster, 2:ne högrnässogudstjensler hvarje söndag skola hållas, den ene klockan 9 f. m. och den andra klockan 12 eller 1 på dagen.
Nyttan häraf är för mig så myckel mindre klar, som jag, under besök, för några år sedan, i åtsk.
Tyska stater, förvärfvat den erfarenheten, att 2:ne sådana gudsljenster finnas, om ej i alla, dock i vissa kyrkor uti några af de större städerne såsom Hamburg, Dresden o. s. v., men dervid tillika erfarit förhållandet vara sådant, ali då den ene gudstjensten i bästa fallet bevistas af så många som möjligt, hålles den andra snart sagdt för lomma väggarne.
Enahanda förhållande torde väl äfven här komma att äga rum, derest man vidtager dylikt ordnande af gudstjensterne.
Den gudstjenst-timma som är beqvämligast, eller den som har att påräkna den bästa predikanten, torde af alla, både höga och låga, erhålla företrädet.
Jag ser således icke, hvad man med detta Hr Bråkenhjelms förslag skulle vinna. 20 * 308 Den 9 April.
Hvad åter beträffar den af samme reservant uttryckta meningen: ”Alt uti helst den tidigaste af dessa högmässor presterskapet må åläggas något mera enfaldeligen predika ordet, såsom vederbörandes befallning nu verkslälles i landsbygdens kyrkor”, så förutsätter det, att, uti den sednare af dessa högmässor, ordet må predikas mindre enfaldeligen.
Men härvid upstode således en betänklig omständighet, den nemi., att om man, såsom man bör, tager detta uttryck i sin vackra, bibliska bemärkelse, så komme den för de mera bildade åhörarne hällne predikan, att blifva oratoriskt prydlig, men måhända föga anderik, enkel och hjertlig.
Om likväl, enligt hvad den värde reservanten antager, de högre samhällsklassernes bildning är något ytlig, samt för det mesta närd af poesi och romanläsning, då synes det mig vara så mycket mera nödvändigt att, äfven för dessa klasser, i Guds hus det heliga ordet må rent och klart, af en falsk vältalighets skimmer i möjligaste måtto obemängdt predikas.
I sitt nit för de lägre klassernes andeliga fördelar, har reservanten förgätit, alt i andeliga ting jemväl de högre hafva enahanda religiösa behof: dem endast sanningens ord i sin enfald och höghet kan tillfredsställa.
Hr Bråkenhjelm har slutligen tillstyrkt: ”att kyrkotukten och sabbalhens helgd med mera stränghet må i hufvudstaden vidmakthållas.
Denna åsigt delar äfven jag, och anser särdeles önskligt, alt dessa goda ändamål, genom allvarligt bemödande och redlig samverkan, småningom må kunna vinnas, men jag tror likväl det vara nödigt att härvid akta sig gä alltför bröstgänges tillväga.
Englands laglydiga folk har i sekler, dock icke så mycket till följd af lagarnes stränghet, utan fastmera af egen böjelse, iakttagit den strängaste kyrkotukt; och delta folk har, såsom vi veta, deraf funnit sig väl.
I Frankrike deremot försökte man under restaurationen alt införa en strängare kyrkotukt, men försöket smndade emot nationens lättsinne och obenägenhet att underkasta sig något tvång i detta hänseende.
Man har kallat oss Svenskar: Nordens Fransoser.
Om häri ligger någon sanning, så torde man å andra sidan äfven med skäl böra medgifva, alt vi med Engelsmännen ej heller sakna drag af likhet.
Våra kyrkliga, likasom andra förhållanden, böra emedlertid icke grundas på förutsättningen af fullkomligare öfverensstämmelse, med hvarken den ena el-' ler den andra af dessa nationer.
— Lyckligtvis äga vi f. u. en hufvudstadsstyrelse, som verkar allt hvad den kan, för att stäfja begäret, alt i trots af sabbathshelgden använda söndagen till offentligen anordnade lustbarheter.
Men att nu med ens aflysa alla, hittills hos oss tillåtna söndagsnöjen, fruktar jag icke skulle verka förmånligt på allmänhetens tänkesätt eller vända dess håg mägtigare till flitiga andaktsöfningar.
Om likväl någonting i dessa hänseenden låter sig med utsigt till god framgång påbjudas, lärer vid den undersökning, hvarom här är en underd. anhållan föreslagen, vederbörande icke underlåta att dervid fästa behörig nitälskan, samt egna deråt en sorgfällig pröfning.
I sådan form må med skäl berörde vigtiga omständighet tagas i betraktande; såsom varande af vida större betydenhet än de 8 punkter, pä hvilka Den 9 April. 309 CJtsk. velat ”företrädesvis” rigta den föreslagna undersökningens upmärksamhet.
De anmärkmr, hvartill Utsk:s betänk, gifvit anledning, torde för ögonblicket vara tillräckliga att, lill beredande af tjenliga rättelser, föranleda en återreraiss, hvarom jag vördsamt anhåller, under tillönskan, alt Utsk., vid dess förnyade behandlig af frågan, ville egna henne en fullständigare och grundligare pröfning, hvarigenom, vid ärendets återkomst, det torde blifva oss en tillfredsställelse, att bifalla åtskilligt, hvilket, nu i anseende lill bristande utredning, och mindre tjenlig upställning af detaljerne, m. m., det icke synes rådligt alt genast antaga.
Gr. Liljencrantz, Gust. Fred.:
Det är icke första gången under denna riksdag jag, såsom ledamot af Ekon.Utsk. erfarit, att, då Utsk. mest vinlagt sig om grundlig behandling af ett ämne, det får röna minsta tillfredsställelsen, och sä är äfven förhållandet med denna fråga.
Då ämnet förekom inora Utsk. till behandling, öfverlemnades frågan i det hufvudsakligaste till afgörande af PresleSt:s ledamöter inom Utsk.
Öfrige ledamöter af Utsk. ansågo, att i en så vigtig och PresteSt. närmast rör:de fråga, man borde inhemta presterskapets inom Stockholm tankar, huru tillståndet inom hufvudstaden vore, och om de åtgärder, som i anledn. deraf kunde finnas vara af nöden.
För sådant ändamål höllos mänga och långa rådplägningar med Stockholms presterskap och prestsällskap, och efter en längre tids förlopp framställdes det förslag i hufvudsaken, Utsk. nu afgifvit.
Jag vågar tro, alt resultatet af alla dessa forskningar äro fullt ut lika goda, som den upmärksamhet en del talare lemnat detta ämne.
Denna min tro styrkes än mera deraf, alt den ene talaren finnér förslaget för mycket detaljerad!, andra åter, att dessa detaljer äro för litet utvecklade, och ännu andra, att Utsk. alldeles icke bort ingå i några detaljer, utan endast föreslå en skrifvelse sådan Utsk. tillstyrkt i första mom.
Alla dessa talare besvarar jag dermed, alt orsaken hvarföre Utsk. föreslagit: ”att R.
St. måtte ingå till K.
M. med underd. anhållan, alt K.
M. täcktes anbefalla undersökningar och åtgärder, som för en förbättrad själavård i hufvudstaden kunde finnas erforderliga, samt alt K.
M. dervid täcktes taga i nådigt öfvervägande, om icke för detta ändamål företrädesvis bör afses” etc. har varit, att hvad i de upräknade punklerne blifvit yttrat redan finnes i Lag stadgadt men i en lag, som icke efterlefves.
Detta har varit Utsk:s mening och är äfven min enskildta öfvertygelse.
På grund af min kännedom om delta ämne vågar jag försäkra, alt alla de af Utsk. föreslagne åtgärder varit obehöflige, och att tillståndet inom hufvudstaden varit hell annorlunda, om de gällande föreskrifterne blifvit iaktlagne, och på underlåtenheten härutinnan har Utsk. velat fästa upmärksamheten.
Ibland andra förebråelser Utsk. fått emottaga, är äfven, att det förbigått frågan om sabalhens hållande i helgd.
Jag tror likväl, att med afseende på den religiösa ståndpunkt, hufvudstaden kan anses hafva intagit, klokast är, att icke göra sig allt för 310
Den 9 April. stora förhoppningar om och anspråk på personers iakttagande af sina skyldigheter, och en värd talare synes mig hafva rätt derutinnan, att man i fråga om sabbatheus hållande i helgd icke bör inlåta sig i allt för mycket reglementerande.
Mången iakttager denna sin skyldighet, men de fleste anse sig berättigade, att använda sabbatben såsom dem bäst synes.
Under sådana förhållanden, och då begreppet om sabbathens helgd och brande är något i sig sjelft så individuell, och måste innefattas under hvars och ens föreställning om sina pligter, liar Utsk. trott, alt, om allt, hvad Utsk. föreslagit, kommer att iakttagas, alla individer i tidernas längd icke underlåta att hålla sabbathen i helgd.
Vidare har man förebrått
Utsk. dess underlåtenhet, att angifva sättet, hvarpå de e. o. prestmännen skulle kunna erhålla skälig aflöning, så alt deras verksamhet må uteslutande dragas åt själavården.
Härtill får jag lemna det svar, ali, sedan utrönt blifvit, att i allmänhet presternes antal inora hufvudsladen ingalunda kan anses otillräckligt, såvida de e. o. prestmännen kunde uteslutande egna sig ät sitt egentliga kall, Utsk. ansåg, att, om på sätt här blifvit föreslaget, konventioner komma att äga rum, man borde taga i betraktande, att Pastorernas löner skulle så bestämmas, att de kunde förse sina biträden med någon aflöning.
En annan talare har frågat, hvad meningen månde vara med det i 8:de punkten förekommande uttrycket: ”nuvar:de lefnadssätt”, och en annan talare yttrade, att man vanligen år vaken vid gudstjenstens början klockan 9 eller 10.
Ja! det medgifves gerna, men skulle gudstjensten icke börjas förr än alla hunnit vakna, blefve väntan på kyrkogång allt för lång, ty de finnas här i hufvudsladen, hvilka sofva lill klockan 12 på dagen och ännu längre.
Min erfarenhet har äfven öfvertygat mig, att de kyrkor inom hufvudstaden, hvarest gudsljenslen börjas klockan 11, äro mera talrikt besökta än de, der gudsljenslen börjas klockan 10, såvida nemi. predikanlerne äro lika omtyckte af allmänheten.
På grund af alla dessa skäl, och då jag icke har anledn. att hoppas, att frågan äfven med biträde af den siste värde talaren skall, i händelse hans begäran om återremiss bifalles, blifva, på sätt han yttrat, mera grundligt behandlad, samt jag till och med vågar betvifla, att, om än Ekon.Utsk. skulle vederfaras en sådan ära, någon mera grundlig behandling af ärendet, än den Utsk. derå redan lemnat, icke kommer alt äga rum, anhåller jag om bifall till betänk, i dess nuvar:de skick. o Åtskilliga ledamöter ropade på propos.
Jag delar med Frih.
Palmstjerna och Hr von Hartmansdorff öfvertygelsen, att Ekon.Utsk. gått för långt i sitt förslag, enär deri upräknas åtskilliga omständigheter, som af K.
M. skola tagas i betraktande efter den undersökning i ämnet, hvilken K.
M. nådigst lärer låta anbefalla.
Jag finner äfven dessa omständigheter så mycket mindre hehöflige, som man icke rimligen kan befara, att Regeringen i sina händer skall underlåta att på del grundligaste gå tillväga, för att bringa undersök - Den 9 April. 311 ningen derhän, att ändamålet må kunna vinnas.
Att påpeka för Regeringen, hvad lion bör göra, synes mig å ena sidan mindre lämpligt af R.
St., och på den andra under Regeringens värdighet, att på deri ståndpunkt, lion sig befinner, få dylika påpekningar emottaga, serdeles som en del utaf de af Utsk. föreslagna föreskrifter redan åro, såsom Gr.
Liljencrantz yttrat, meddelade, ehuru de icke blifvit efterlefde, och andra åter finnas, som redan förut utgjort föremål för R.
St:s underd. framställning.
Till denna senare kathegorien hör andra punkten, hvarest föreslås, att konventioner skola upgöras med församlingarna om det ordinarie presterskapets löneförmåner, ty R.
St. afläto vid sistl. riksdag till K. M. en underd. skrifvelse, innefattande anhållan, alt K. M. ville på grunder, som af R.
St. angåfvos, tillvägabringa en bestämd aflöning för preslerskapet såväl i hufvudstaden, som i rikets öfrige städer, ehuru jag ej vet hvad påföljd samma underd. skrifvelse medfört.
Således vidhåller jag den åsiglen, alt R.
St. handla klokast, om de ur den underd. skrifvelse utesluta de detaljerade punkterne och låta skrifvelsen endast innefatta första mom. af Utskis förslag eller lill och med orden ”kunde finnas erforderliga”, samt öfverlemna åt K.
M. omsorgen att sedermera detaljvis behandla ärendet efter föregången undersökning.
Att, på sätt Hr Bråkenhjelm föreslaget, införa 2:ne gudstjenster på söndagsförmiddagen derföre, alt en separation skulle hafva upkommit emellan den bildade klassen och arbetsklassen, anser jag vådligt, ty om den separation, hvarom- Hr Bråkenhjelm talat, men jag saknar all kännedom, ej finnes till i verkligheten, så skulle den just derigenom framkallas, enär man då fordrade af presterskapet, att det borde ena gången predika på ett sätt och den andra på ett annat.
Sådant strider ju emot religiosbegreppet, ty alla äro vi lika inför det Högsta väsendet.
I kyrkan är derföre jemnlikheten på sin plats, der böra alla med lika tillförsigt nedböja sig inför den Allsmägtige, och man bör noga akta sig för hvarje försök, att genom olika predikningar församla de olika klasserne på olika tider osh sålunda åstadkomma en separation, som nu, efter min öfvertygelse förefinnes, mera i inbildningen än i verkligheten.
I motsats till den siste värde talaren måste jag anhålla om bifall till Ekon.Utsk:s betänk.
Med mycken upmärksamhet har jag afhört Hr von Hartmansdorffs anförande och just de skäl han deri utvecklat, utgöra grunden för samma min anhållan.
De omständigheter, hvilka tala för en återremiss, utvecklades enl. mitt omdöme, så fullständigt af Hr von Hartmansdorff, att jag nästan skulle vilja säga, att den konklusion, hvartill han kom, icke stod rätt väl tilsammans med premisserne.
En annan talare har anmärkt, att något stötande för hans känsla skulle ligga deruti, att i betänk, förekommer framställning om upgörandet af konventioner om det ordinarie presterskapets inom hufvudstaden aflöning.
Denna åsigt kan jag icke dela.
Mig synes påtagligt, på sätt Hr von Hartmans - 312 Den 0 April. dorff äfven anmärkt, att, om preslerskapet skall kunna verka sjelfständigt och fritt, bör det äfven vara försatt i den ställning, att det icke behöfver att, om jag så må uttrycka mig, tacka någons gunst för sitt uppehälle.
Då presterskapets aflöning nu är hett och hållet beroende af den välvilja, det utaf serskilde ledamöter inom församlingarna kan åtnjuta, är det icke otänkbart, att presterskapets fria verksamhet kan derigenom i någon mån inskränkas.
Jag tror således, att det är mycket rigtigt, att R.
St. fästa upmärksamheten på ett sådant förhållande och söka att undanrödja detsamma.
Genom konventioner om bestämd aflöning undanrödjas de olägenheter jag bär antydt.
Hr von Hartmansdorff har äfven talat om de olägenheter, som tipkomma deraf alt barnaundervisningen under den tid, som förflyter emellan barnens utgång ur folkskolan och beredelsen till deras första nattvardsgång icke blifvit gjord till en offentlig angelägenhet.
Dä olägenheterna häraf blifvit af honom så tydligt ådagalagda, synes det mig äfven vara skäl, att uti den föreslagna skrifvelsen bibehålla en framställning om afhjelpandet af dessa olägenheter.
Samme talare har äfven yttrat, huruledes de af honom såsom nyitige ansedde flyttningsförhören med tjenstehjon skola kunna åstadkommas.
När en sådan utredning blifvit gjord, är det väl icke skäl, att borttaga en framställning, hvarigenom äfven den saken må blifva föremål för K.
M:s upmärksamhet.
Den värde talaren har vidare sagt, alt R.
Sl:s underd. skrifvelse icke borde innefatta så detaljerade framställningar, som Ekon.Utsk. föreslagit, emedan Regeringen thy förutan kände hvad som tillhörde dess befogenhet.
Ändå mera öfverflödig synes mig den generösa framställning, som den värde talaren förordat, ty det måtte väl icke vara främmande för regeringen, att i allmänhet tillse, att de åtgärder, som för en förbättrad själavård i hufvudstaden kunna finnas erforderliga, blifva vidtagne.
Sådant synes mig uppenbart.
Att Regeringen icke skulle hafva sådant i minnet, kan åter icke annat än för gifvet antagas.
Man hvarken får eller kan förutsätta, att
Regeringen icke med oaflåtlig upmärksamhet följer frågan, och då kan det vara skäl att antyda, hvad R.
St. anse i främsta rummet leda till det afsedda ändamålet.
Jag har begärt ordet endast för att freda mina ord från misstydning.
Jag bar nemi. icke sagt, alt hvad Utsk. i andra punkten föreslagit i fråga om konventioner i och för bestämmandet af ordinarie presterskapets inom hufvudstaden aflöning är olämpligt, utan endast att det förefaller mig motbjudande, att frågan om bestämmandet af denna aflöning i ordningen förekommer framför barnaundervisningen, husförhörs- och gudstjenslens hållande.
Då åtskilliga ledamöter instämt i det af mig framställda förslag, men andra ledamöter delat sig i 2:ne meningar, så att en del yrkat bifall lill betänk., och blott en ledamot, Frih.
Cederström, ålerremiss deraf, så hemställer jag till Frih:n, som i öfrigt synes hylla de meningar, Hr Bråken - Den 9 April. 313 hjelm, Frih.
Palmstjerna och jag uttalat, om han icke skulle vilja afstå från sitt yrkande.
Skulle betänk, återremitteras, är troligt, att, såsom Gr.
Liljencrantz yttrat, det oförändradt återkommer lill StåDdet.
Om R. o. Ad. godkänner mitt förslag, som af andra ledamöter blifvit understödt, så varder följden, i händelse ett likartad! beslut fattas af något bland de öfrige Stånden, att Utsk:s skäl, hvilka genom dessa beslut förfallit, böra från den underd. skrifvelsen uteslutas.
Cederström är ordf. i det Utsk., hvilket fått sig anförtrodt, att upsätta R.
Sirs skrifvelser, och Hr Printzensköld, som äfven talat för min mening, jemväl är ledamot af samma Utsk., så kunna de inom detsamma tillse, alt flen af Utsk. begagnade motivering, såsom icke svarande emot slutsatsen i den underd. skrifvelsen, icke deruti intages.
Derföre uprepar jag min hemställan till Frih.
Cederström, att låta sitt yrkande förfalla, hvarigenom propos. af Hr Frih. o. Landtm, kan framställas å ena sidan på rent bifall till betänk., och på den andra å bifall till endast det allmänna af Utskrs förslag eller till och med orden : ”'finnas erforderliga.” Frih.
Med ani. af den till mig gjorda hemställan och på grund af deri anförda skäl, afstår jag från min begäran om återreraiss, och förenar mig med Hr von Hartmansdorff.
Till svar på Hr Gr.
Mörners erinran, ali R.
St:s underd. skrifvelse, om den inskränkes till endast inledningen af Utsk:s tillstyrkande, icke skulle innebära något annat än en upmaning till Regeringen att göra, hvad man i alla fall kan antaga, att hon låter sig vara angeläget att verkställa, får jag fästa Grms upmärksamhet derpå, att R.
St. i den underd. skrifvelsen skola begära undersökning, och jemväl åtgärder för att tillvägabringa en förbättrad själavård i hufvudstaden.
. Att Regeringen f. n. följer själavården i riket med all möjlig upmärksamhet, belvidar jag ingalunda, men Gr:n måste väl medgifva, att om R.