Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen händer det, att rent personliga, kanske ej alltid så ädla bevekelsegrunder drifva ep man eller, hvarför ej, också en qvinna att omfatta ’ ’ verldsförbättrareyrket ”, men detta motsäger icke det påståendet, att det allmänna tillståndet i samhället lockartill yrkets utöfvande.
Orsaken ligger i det allmänna missnöjet, säger August Strindberg, och det har sagts mångfaldiga gånger förut.
För att icke gå längre tillbaka — man skulle dock kunna gå mycket l&amp;ngt ned i samhällenas forntid — så kan man draga sig till minnes, hvad C.
L. Almqvist sade, för några årtionden sedan, i sin uppsats om ” Europeiska missnöjets grunder ”.
Orsaken är något ” outsägligt, som fattas i hela vår bildning ”, sade han.
” En förfärlig nöd bor i alla själars botten.
Hvar och en * af djupare sinne känner, att i hela vårt sätt är något innerligen otillfredsställande.
Hvad som lofvar tröst och frid gifver det icke.
Felet torde vara vårt eget.
I ett kaos af gr ullig förvirring är det svårt att afgöra, hvad som egentligen vållar detta.
Annu svårare
att se, hvad som skulle hjelpa --- Det kan visst antagas, att
menniskans egen dålighet är en af orsakerna, hvarför vår bildning slår så tröstlöst ut * Men kan den vara ensam P Om ett läkemedel användes på millionér sjuka, och det botar ingen eller endast få — visserligen Kan man då säga, att de sjukas konstitutioner vore så elakt beskaffade, att de icke rätt åtnjöto eller med sig införlifvade det gifna botemedlet; men man kan också anmärka, att mycken-fråga &gt;är, huruvida den medicin, som för sjukdomen användes, är
den rätta, d&amp; hos ingen eller få helsa uppkommer --- Afct-
de sjuka äro dåliga, behöfver icke upprepas: det medgifves öfver allt och är naturligt.
Men om till deras sjukdom just hör, att icke kunna behålla och till sin förbättring smälta de hittills nyttjade botemedlen, så måste andra påtänkas, om något skall blifva af. ”
” Eller ”, fortfor Almqvist, ” kanske man vill, att sjukdomen • sjelf skall fortfara P Denna vigtiga fråga kan omöjligt besvaras med ja, när man talar om menniskorna i helt: blott några få kunde hafva intresse i sådant.
Men emot dessa få reser sig hela slägte
nu, och de måste vika --- ”
” Europa har inga vigtigare ämnen än dessa; jag är ett ringa grand bland millionerna, men intet hjerta klappar i vår verldsdel nu för annat än detta, intet hufvud tänker på annat.
Hvar och en skall förstå mig, ty äfven den som af yttre orsaker säger deremot.
med munnen, erkänner dock i själ och sinne, att så är.
Europas framtid står hos alla i förstugan och vill in.
.Den som ej läser upp-sin dörr för den klappande, får dörren inslagen — lycka till sluts, om ej spillrorna flyga honom sjelf i ansigtet. ”
Detta yttrades för nära femtio,, år sedan, och det finnes kanske-någon, som tycker, att då dörren ännu icke är inslagen, kan det väl ej heller vara så farligt med det ” europeiska ” eller, såsom man nu vill kalla det, ” universella missnöjet ”.
Sedan Almqvist första gången » offentliggjorde i fråga varande uppsats, hvilket var 1838 *, liar icke någon riktig dörrsprängning förekommit.
Hvarken februarirevolutionen, tio år derefber, eller kommunen i Paris, 1871, hade någon sådan till följd.
Den förra inskränkte sig till utbrott, som kunde tyckas vara ganska hotande, t. ex. de blodigt undertryckta junida-game, men var dock till större delen af temligt oskyldig art ooh mycket mera politisk än social.
Kommunen 1871 var mera lokal, än hvad man velat göra den till, endast ett helt litet parisiskt ven * tilhål för den socialistiska ångpannan, som fortfarande ligger och fräser på djupet, der eldare och de ständigt vexlande maskinisterne vänta på att sätta sig i spetsen för det stora iltåget eller också låta pannan explodera.
Men derför att ännu intet väsentligt inträffat, - som kunnat bevisa riktigheten af förutsägelsen för femtio år sedan, hivilken åter haft sina föregångare, är icke sagdt, att farhågorna varit öfverdrifna eller att faran är öfverstånden.
Det är snarare att frukta, att ju längre man vägrar att ” läsa upp dörren ”, dess förfärligare varder den kraft som slår in den.
Tills vidare nöjer man sig med att kritisera det närvarande samhället.
” Tidens sträfvande är till stor del blott negativt ännu ”, sade Almqvist, ” det består i ett oafvisligt, ett afgjordt ogillande af vissa menniskovidriga förhållande^.
Tidens män märka ganska väl ångan af den starka protesten emot en gängse sedlighet, som ingen sedlighet är.
Men de märka vanligen blott det negativa.
Det vill säga de upphäfva sig med stor talang, och åtföljda af hundratusen klappande hjertan, emot det förvridna i namnsedligheten och namn-ordningen.
De beklaga den någon gång i satser, men ännu mer i poemer, romaner och konstverk.
Icke nog härmed.
Desse män » som ingå i tidens kamp endast negativt, medföra dessutom ett stort politiskt innehåll för enskild räkning; och hurudant är stundom det?
Ej alltid af det slag, som tidens ande sjelf skulle erkänna för sitt.
De der männen nedrifva — i tidens anda; och detta déras negativa göromål är ett arbete för seklets rakning.
Men derjemte
uppbygga de något annat, som tillhör dem tyelfva. --- De svage.
omdömesgifvarne öfver vår tid — de fleste boklärde — kunna sällan skilja tidens eget sträfvande från en mängd kämpars vidriga utseende, hvilka blott fäkta i tidens led såsom nedrifvare, men icke såsom uppbyggare; som tvärt om ganska ofta, hvad deras positiva vidkommer, marodera på egen hand ibland både vänner och fiender.
* ” Europeiska missnöjets grunder ” makulerades två gånger (1888 i Stockholm och 1847 i Jönköping), men intogs i Töm rosens bok, imperial-oktavupplagan, 1850.
I den af A. Th. Lysander besörjda upplagan af Almqvists skrifter (1873 — 78) är uppsatsen utesluten.Likna ej dessa så mänga Mskaror under Ziska och i tretioåriga kriget, hvilka deltogo i en helig och ren kamp for religion, frihet och ädel idealitet, men icke dess mindre voro stora kanaljer? ”
Det är märkligt nog, att just Almqvist skrifvit detta, men bevisar naturligtvis ingenting mot det riktiga i hans uppfattning, bestyrker det snarare.
Det som Almqvist kallade ” europeiska missnöjet * ’ hade han sannerligen icke hittat på, lika litet som det mycket mer utgrenade och otvifvelaktigt långt farligare allmänna missnöjet i våra dagar är något påhitt af dem som skrifva derom, deras personliga förhållanden må vara hvilka som helst.
Missnöjet finnes, det är hufvudsaken.
Almqvist satte det icke i förbindelse med de stora vetenskapliga och industríela framstegen, hvilka af många anses vara åtföljda af äfven ett sedligt framåtskridande.
” Det är ”, sade Almqvist, ” just densamma utveckling, som alltid genom tiderna försiggått, vi nu önska fortsatt och på det sätt vår tid fordrar och béhofver: att vi visst åtnöjas med allt det tillräckligt goda vi nu hafva, men att vi i afseende på det öfriga vilja framåt och sJcola framåt. ” Med Almqvist måste hvar och en klar-, tänkande utropa ” Kan någonting höras, som är enklare, rimligare och billigare? ”
August Strindberg deremot tror icke på utvecklingens sundhet.
Han fördömer detta ” feberaktiga jagande efter ett bättre ”, som yttrar sig i ” telefonen, konsumtionsföreningar, höga arbetslöner, oljefärgstaflor och lättade kömmunikationer ”, i ” banker (som ické ramlat), välgörenhetsinrättningar (med pietism och förödmjukelser), elektriskt ljus (som förstör ögonen och förlänger arbetsdagen — för arbetaren). ” August Strindbergs verldsförbättrareförsök äro således af en annan art än de som hos oss uppstodo för några årtionden sedan.
Han ser bra mycket mer i svart än Almqvist, utan att der-för vara fullständig pessimist, ty hän talar icke om tillintetgörelse.
Han vet, ganska riktigt, att missnöje finnes och antager, åtminstone ” på försök ”, att vi alla äro sjuklingar.
Han vill behandla oss der-efter.
Han tror icke, att några elaka menniskor förgiftat oss, att några brottslingar finnas, som kunna göra oss alla så ondt, då de dermed ju skada sig sjelfva.
Han tror hellre, att det är felaktigheten i inrättningarna, och i det afseendet, liksom i sjelfva utgångspunkten från det allmänna missnöjet, sammanstämmer han med Almqvist, 1880-talets verldsförbättrare.
Att han ser bara svart, är icke sant, säger han, ty han ” har botemedlen i bakfickan ” och tänker taga fram dem i sinom tid, ehuru med föga hopp att de skola användas.
Dessa botemedel har han hemtat från Rousseau, Spencer och Mill, och det talar ju godt för dem, menar han, i synnerhet hvad Bousseaus medikament be-träffar, ” ty de ha ju den stora obestridliga fordelen att vara gamla och, hvad bättre är, pröfvade — snart i hundra år! ” Med den der pröfningen torde det dock icke vara långt hunnet, men derom nämner författaren ingenting.
För att kunna draga fram felaktigheter i inrättningarne, de rätta sjukdomsorsakerna, måste August Strindberg, s&amp;som han sjelf förklarar, ” göra sig skyldig till et$ ännu värre brott än att angripa personer, nämligen att angripa samhället. ” Han tyckes dermed erkänna, att han förut hållit sig mera till personer, samt att han anser detta mindre ” brottsligt ”.
Det ar nu hans sätt att se saken.
Många hafva dock ansett, att August Strindberg i sin otvivelaktigt ärliga strid mot hvad han funnit vara orätt låtit inverka på sig allt för mycket af omständigheter, som äro mera personliga än nyttigt kan vara för en verldsförbättrare.
Att han med så stor uppmärksamhet iakttagit det allmänna missnöjet, torde väl icke sakna allt samband med att han sjelf länge varit enskildt missnöjd.
Detta är ganska naturligt och träffas väl .hos många flera än honom, utan att tillvaron af det allmänna missnöjet derför kan förnekas eller på något sätt förminskas.
Det är lika naturligt, som att de hvilka icke hafva någon anledning till enskildt missnöje ofta ej kunna begripa, att ett allmänt sådant verkligen finnes.
” När det ”, för att ännu en gång anföra Almqvist, ” icke svider hos dem eller deras närmaste grannar, så kunna de icke begripa, att det svider någonstädes.
Få de höra en klagan omtalas, så utropa de sådant för en nyck allenast och afvisa mensk-lighetens suck med den visa anmärkningen, att det der är något, som icke bör svida.
Det kan ju icke nekas, att det ofta funnits ” indignation ”, en riktigt gripande indignation i August Strindbergs diktning, men den har tydligen icke sällan hafb sin orsak i diktarens enskilda motkänslor mot enskilda personer.
Att detta med bestämdhet kan sägas om hans uppträdande i ” Nya riket ”, torde väl icke af någon sakkunnig bestridas, ej ens af författaren sjelf.
I den boken och ty värr äfven i många stycken uti hans sistlidet år utkomna ” Dikter ” har indignationen gält enskilda, af hvilka författaren ansett sig på något sätt förnärmad.
Det kan endast vara partiska beundrare till hvad pris som helst som kunna frikänna författaren i det afseendet.
Just till följd af denna enskilda olust och detta begär att hämnas enskilda, kanske ofta inbillade oförrätter har August Strindbergs opposition rört sig inom en ganska trång krets och ej sällan förfallit i det småaktiga.
Han har icke haft tillräckligt omfattande blick, enär han varit för mycket sysselsatt med det som närmast omgifvit honom samt först och främst med sitt eget jag.
Ett min-dre fördelaktigt omdöme om honom sjelf till och med blott en antydan om en brist i hans uppfattning har varit tillräcklig för att egga honom till ett smädeqväde, som icke gält annat än den person, af hvilken han ansett sig förolämpad, men som af den mindre finkänsliga och på skandal lystna delen af allmänheten slukats med begärlighet samt af författarens unga, hänförda och ej alltid så ■eftertänksamma beundrare utropats som snilleverk till framstegspartiets bästa, då skriften i sjelfva verket gjort detta parti skada.
• Det finnes ju, har man sagt, menniskor, som äro födda gamla, och då skulle det väl äfven finnas de som åtminstone födas missnöjda oeh misstänksamma.
Utan att i allmänhet nu vilja gå in på determinismen och utan att försöka särskildt göra någon af de nu för tiden så mycket omordade och vanligtvis så föga tillförlitliga ” psykologiska analyserna ”, hvilka ofta äro hvarken psykologiska eller analyserande, kan jag dock, i afseende på August Strindberg, icke underlåta att erinra derom, att han, hur a han än va-.
rit redan vid födelsen, tyckes icke hafva haft någon lycklig barndom.
På många ställen i hans skrifter finner man den åsigten upprepad, att barn icke stå i någon tacksamhetsskuld till sina föräldrar, och aldrig har jag hört någon i mogna år yttra sig med så stark motvilja mot sina lärare i barndomen.
Det är mycket möjligt, att motviljan varit berättigad, och att den af August Strindberg upprepade åsigten om obefogenheten af den barnsliga tillgifvenheten för föräldrarne har för honom, tillräcklig grund, något hvaröfver det är vanskligt att uttala sig; men att på den personliga grunden bygga något allmänt gällande, såsom han verkligen gjort, kan väl icke godkännas.
Hätsk mot skolan, missnöjd med hemmet, kastades ynglingen tidigt ut i verlden för att kämpa på egen hand.
Han möttes af motgångar — hvem utsättes ej för sådana?
— och sinnet retades ytterligare.
Det retades så djupt, att äfven när motgångarna efterträddes af framgångar, förmådde dessa ej läka de gamla såren.
August Strindberg vardt tidigt uppburen och firad af nästan hela det unga Sverige, som i honom såg endast den snillrike framstegsmannen, icke den personlige smädaren, och dock fans den ene lika väl som den andre, hos honom, och ingendera kan utesluta den andre.
De uppriktige och opartiske vännerna af August Strindbergs stora begåfning och af den framåtskridandets stora sak, åt hvilken han både borde och kunde odeladt egna sina krafter, beklagade tillkomsten af ” Nya riket ” samt af åtskilliga stycken i ” Dikterna ”.
Men så kommo ” Sömngångarnätter ”, och i dem märktes onekligen någon förändring.
Jag talar nu icke om den ofta präktiga formen i denna ” dikt på fria vers ”, hvilken är ganska tilltalande,helt enkelt bara en gammal knittelvers, som användes för att ut * trycka de nymodigaste åsigter, men som verkligen visar sig fullt lämplig för det ändamålet.
Nej, det är synnerligen om innehållet jag yttrar mig.
Författaren är visserligen lika litet trösterik som förut, men för det första vänder han sig icke mot personer, allra minst mot sådana, som icke gjort annat ondt än att icke kunna fullt uppskatta August Strindbergs stora betydelse, och för det andra tyckes han slutligen, efter all ohejdad framfart på det negativas område, vilja närma sig ett någorlunda positivt måL Detta är visst icke mycket följdriktigt af författaren, men det är märkligt nog och ganska intressant samt bekräftar, att.
han visst icke är ” pessimistisk ” pessimist.
Sedan han klagat öfver, att han hvarken i teologien eller filosofien eller annan mensklig disciplin, ej ens i naturvetenskapen » funnit någon lösning på lifvets gåta — hans anspråk äro ganska högt uppdrifha — kommer han till den efter allt föregående visserligen öfverraskande, men i ejelfva verket ganska riktiga åsigten:
-- efter vi lefra i denna verlden,
84 l&amp;tom oss göra något för den.
Och &lt;) en, som ej lefrer för bara äraq,
H&amp;n tage till godo denna läran:
De flestes bästa är det högsta väl.
En verldsförbättrare, som utgår fr&amp;n den synpunkten, är onekligen på rätt väg.
Författaren tillägger också
Statt upp d&amp;, tviflare, tag nya tag!
0m ock din dröm blef oftast bedragen,
S&amp; tro på lifvet, tro, att det kan hjelpas!
Och skulle än lasset ofta stjelpas,
S&amp; stig d&amp; af och lassa igen!
N&amp;, än se ’ n!
Ditt lif är väl ej för mer än de andras,
Du m&amp; nu prisas eller klandras.
Detta är onekligen något annat än pessimism, än den svarta tröstlösheten, som hotar att förlama all handlingskraft och synnerligen lägger sig tung på ungdomens armar.
Här hade August Strindberg fått ett mål, värdigare sin stora förmåga än det ofruktbara, småaktiga begabberiet af några enskilda, för honom misshagliga personer.
Länge dröjde det ej heiler, förr än han i första häftet af sitt nyaste arbete, kalladt ” Likt och olikt ”, egnadt åt ” det allmänna missnöjet, dess orsaker och botemedel ”, började drifva sitt vérlds-förbättrareyrke på ett annat sätt än förut.
Nn vänder han sig mot samhället, mot dess förvända inrättning.
Han vill ej, ta ’ a om de ” närande ” och ” tärande ”, en förhatligbenämning, utan kallar samhällets två mot hvarandra stående avdelningar ” naturmenniskan ” och ” kulturmenniskan ”.
Den senare alstrar ingenting, endast styr och förvaltar (embetsmannen), roar ' (konstnären), upplyser om misstag och våld på natnren eller upptäcker nya utvägar, då de gamla äro stängda (vetenskapsmannen).
” Naturmenniskan ” deremot är bonden, hvilken, om förf.
toge Darwin till hjelp, skulle af dennes anhängare erkännas vara ” det fullkomligaste species af slägtet menniska, för så vidt som han eger alla kroppsliga och andliga egenskaper, som fordras att hålla ett kraftigt slägte vid lif ”.
Bondens konservatism lofprisas af August Strindberg, framåtskridandets målsman, hvilken anser, att den förebråelse, som kul-tnrmenniskan gör naturmenniskan för att vara ” stationär ” eller ” konservativ ”, är ett beröm.
Alla förbättringar i jordbruket äro, enligt denna åsigt, lika onödiga som kostsamma, och så är det äf-ven med den bokliga undervisningen.
' Okunnighet är icke någon olycka, heter det, längre, i fall man ej skänker större anseende åt den, som känner hufvudets ben på pottfisken, än åt den, som under lifvets alla förhållanden kan hjelpa sig sjelf.
Och det är just detta senare, som naturmenniskan, bonden, kan göra.
Han är kroppsligt och andligt frisk, under det kulturmenniskan lider af förstörda nerver, hjernanemi, evig oro, dålig sömn, fruktan för dålig ekonomi och dermed skadadt socialt anseende, hjelplös i lifvets vanliga förhållanden, jagad af ondt samvete, som gör, att han ständigt skall ha sällskap.
August Strindberg tror sig allt för väl känna kulturmenni-skans tillstånd med hennes sundhetspolis, jemtinkturer och morfin-aprator, och han egnar särskild uppmärksamhet åt hvar och en af de samhällsklasser, som bildat sig genom arbetets för långt drifna delning, samt börjar med ” försten ”, som uppfödes med den föreställningen, att han är öfver alla andra, och som sedan allt jemt-vänjes att se allting abstrakt, utan hänsyn till det verkliga lifvets som är en ofri dubbelnatur, en söndergången varelse, en abstraktion, som minst af alla duger att vara ordförande, ty han vet icke till sist hvad diskussionen gäller, samt såsom menniska säkert är mycket olycklig och förtjenar det största deltagande.
På samma sätt söker författaren visa, hvilken falsk ställning innehafves och huru olycklig derföi * hvar och en af följande yrkes innehafvare är, nämligen embetsmannen, läkaren och läraren, hvilken senares göromål är liksom att ” få baklexa på en lexa, - som man kan ”.
Läraren pinas af att lära ut dumheter; läijungame ser han också pinas af dumheternas inhemtande.
Det är ingalunda kun-skapsbegär, som skickar barnen i skolan.
Nej, utropar författaren^^det ' fins ingen, som födes med ett osläckligt begär att få veta, huru amo heter i supinum, eller året, när konung Sigismund dog; •det är föräldrarnes harm, att deras barn icke skola veta så mycket «om de andras barn.
Det är kampen for det sociala anseendet ”.
Det är nu August Strindbergs åsigt, .möjligtvis icke alldeles oberoende af, hvad här ofvan påpekats, att det sätt, hvarpå kunskaper meddelades honom sjelf i hans barndom kanske ej var det ändamålsenligas te.
Sedan kommer .ordningen till köpmannen, hvil-ken ingenting producerar, endast värderas efber penningen, denna ” märkvärdiga dikt ”, och sjelf anlägger samma värdemätare på an-&lt;jlra.
Köpmannens sysselsättning ger honom likväl något allmän-menskligt, kosmopolitiskt, som gör honom angenäm i umgänget med de bättre lottade, men obehaglig för de fattiga klasserna, ty hans ställning och yrke ha gifvit honom den falska åsigten, att ” all fattigdom är sjelfförvållad ”.
Att / han öfverger den meningen, då han tillfälligtvis blir ruinerad, vigar, att åsigten blott är en klass -- åsigt, en yrkessjukdom.
Hvarken handtverkaren eller sjömannen är n&amp;got fullgodt ex * emplar af menniska.
Hvad som gör den senares lif bittert är, att han ser det nyttiga arbetet ringaktadt, och ju nyttigare arbetet är, - dess mindre aktadt, så att den, som gör lyxartiklar, t. ex. guldsmeden, är mer aktad än den, som gör det nödvändiga, t. ex. skoma * karen.
Fabrikanten är en jemforelsevis ny samhällstyp och har något odecideradt i sin fysionomi, i synnerhet när han drifver en rörelse, hvars teknik han icke känner, helst då han vädjar till våldet för att hålla arbetarne qvar vid platsen och derigenom förneka ■arbetarens rätt till fritt afbal.
Arbetaren är den olyckligaste af alla samhällets medlemmar, ty hans ställning är den sorgliga att sitta i mellanhand; han är kulturens stadigvarande offer.
Tjenstfolkets ställning är ett minne af träldomen, och husböndernas klagomål öfver tjenstfolket är endast ett tidens tecken, att tjenstfolkets sjelf känsla vaknat.
Om de nedan nämda samhällsklasserna höra till den stora af * •delningen kulturmenniska, så gifves det dock, enligt August Strindbergs uppfattning, en kulturmenniska företrädesvis, och det är den lärde, författaren och konstnären, hvilka samtliga förklaras vara lika onyttiga som olyckliga.
Bland det myckna sanna i författarens •djerfva kritik af det närvarande träffas ej litet sofismer, men man häpnar, då han kommer till den slutledning, att nu mera, efter Darwin, skulle vetenskapens utveckling vara öfverflödig.
rSedan Darwin ådagalagt arternas härledning genom utveckling, och alla upplysta inse det förnuftiga i hans lära, fortfara ändock material * samlare att söka bevis, genom att upptäcka nya arter, hvilka skolafylla luckorna.
Det är ju att göra gjord gerning eller vetenska-peri. ” Författaren förklarar, att vetenskapen åtnjuter öfverdrifvet anseende, och att vetenskapsmännen ” hota att för utvecklingen bli lika farliga som presterna med deras föregifna högre vetande ”.
Kapitlet om författaren är ganska intressant och kan lemna åtskilligt material åt den som vill företaga sig en psykologisk analys af August Strindberg ajelf.
Här är en högst märklig blandning af dikt, och sanning, och likväl är det just dikten, som författaren vill åt.
Han vill icke längre roa, éj mera vara ” lekare ”.
Jo, svarar August Strindberg, ” den, som skrifver vers, mer eller mindre goda.
Han skall tala i bilder, och oftast består hela poemets värde i en bild, d. v. s. i att säga ett och mena ett annat ”.
Enligt denna uppfattning, skall skalden icke låtsa omlifvets fula sidor, elände, mörker, olyckor, brott, utan helst säga artigheter åt menniskorna, helst dem, som hafva öfvertaget, och är det derför som skalden åtnjuter det mesta sociala anseendet.
En ” författare ” är af något lägre socialt anseende.
Han skrifver ” pjeser eller romaner ”, hvilket är något vida svårare än skaldens sysselsättning.
Från författarne skiljas ” literatörerna ”, med hvilka August Strindberg, liksom många ändra i dagligt tal, alldeles oegentligt menar blott tidningsskrifvare.
” Literatören ” är, én-ligt den uppfattningen, framtidens skald och författare, och när menniskorna varda leda på yrkeslek och lära sig förstå, att det nyttiga är jner än det sköna, att det nyttiga är värdt aktning, så skola alla de känsliga och fåfänga författarne ställa sig i den nyttiga literaturens tjenst.
Men det skall nog dröja länge, kanske tre slägten, heter det, innan vi kunna lära oss tala sanning.
Kapitlet om artisten torde ock lemna ett och annat bidrag till den ofvan antydda psykologiska analysen.
Konsten är blott en lek, förklarar författaren, och ” att det sköna skänker glädje åt menni-skan är ju en viss nytta, men att det endast njutes af kulturmen-niskan inskränker dess nytta till surrogat ”.
Begreppet skönt kan dessutom ej tilläggas hvaije konstverk.
” Alla stora konstverk af betydelse äro ganska osköna, såsom Michel Angelos taflor och bild-huggarverk. ”
Såsom.
Samhället nu är, har det, förklarar August Strindberg, för mycket utsträckt arbetsdelningen, hvarigenom olika samhällsklasser bildats, kunskapsförmågan inskränkts och dyrkan af det onyttiga framkallats samt samhället stälts upp och ned, så att det, som var nyttigast, kommit längst ned och det onyttigaste högst upp, hvaraf * uppkommit jagten efter det sociala anseendet, hvilken håller menniskan i en evig oro och söfver henne in i falska föreställningar om ära, hvilka ärfvas och blifva allt svårare att utrota.