Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lindberg ökade icke mycket den erfarenhet man förut har om deras konstnärskap.
Man fick endast genom Hasselbergs skisser till grupperna i P *.
Ftirstenbergs galleri, ytterligare påminnelse om att allegorien, använd på nutidens uppfinningar, är mera konventionel och därför mera förkastlig än någonsin förr.
De figurer, af hvilka dessa grupper bestå, äro i oCh för sig förträffliga, men nog behöfs särskilda förklaringar, hvilka ej kunnat vara annat än högst skrufvade, för att lära sig förstå, att de skola föreställa ångan, elektriciteten, magnetismen och dynamiten.
Det hela lärde här varande konstvänner, att den konst som inhemtas i Paris är värd vår aktning och förtjent af vår kärlek.
Det går ganska visst icke för sig nu mera, sedan man sett denna märkliga utställning, att förtala paris-skolan och söka inbilla folk, att hon endast förderfvar de svenskar som vilja inom henne utbilda sig.
Allmänheten har nu fått tillfälle att själf döma och att lära sig skilnaden mellan dessa ljusa, om ock stundom alt för ljusa, någon gång till och med kri-tiga, friluftsmålningar, i hvilka i de flesta fall finnes natur, verklighet och friskt lif, samt de gamla, mörka ateliertafloma, i hvilka det konventionela spelar hufvud-rollen.
Omedelbart efter stängandet af de svenska paris-konstnäremas utställning öppnades två andra högst märkliga konstuppvisningar, den ena å samma plats som den först nämda, i Blanchs salong.
Hr Blanch har sedanett par år ganska verksamt deltagit i vårt konstlif.
Under sommaren 1883 öppnade han i sin, ursprungligen till teater afsedda, salong vid Kungsträdgården en in-ternationel utställning.
Man fick där se präktiga konstverk, i synnerhet franska, och företaget lofordades allmänt samt ingaf vårå konstälskare den förhoppning, att man hädanefter skulle få tillfälle att här göra bekantskap med alla de konstverk, förnämligast taflor, som väckte uppseende i utlandet och som deras ägare, enligt ett nu mera ganska gängse bruk, voro villiga att låta resa omkring för att beskådas af alt folk.
I början gick det också mycket bra, men så kom en stilleståndstid.
De utländska arbetena som utstäldes i Blanchs salong voro hvarken många eller goda.
Då och då inträdde en liten förbättring, men den räckte ej länge.
Allmänheten var missnöjd, i synnerhet de verkliga konstkännarna, hvilkas förhoppningar gått i kvaf: den goda smaken skulle icke på det sättet upphjälpas.
Saken var den, att hr Blanch måste vidkännas alt för dryga kostnader för hitskaffandet af goda främmande arbeten.
Stockholms konstälskande allmänhet är ännu icke så talrik, att afgiften för besöken vid en sådan in-temationel konstutställning kan ersätta de med henne förenade dryga omkostnaderna.
Utställningen vardt därför alt ’ mattare och mindre tillfredsställande samt upphörde slutligen alldeles i sin egenskap af ständig, och detta utan att Stockholms konstförenings eller Föreningens för nordisk konst utställningar därför vunno något, hvarken i innehåll eller besök.,
Men så kom de svenska pariskonstnärernas * betydande utställning, och under tiden skaffade hr Blanch hit Munkacsys mästerverk » Kristus inför Pilatus ».
Därmed har hr Blanch gjort sig högst förtjänt af alla här varande konstälskares tacksamhet.
Tillfället att se ett sådant konstverk kan ej vara af annat än stort ochhälsosamt inflytande på så väl konstnärer som konstvänner.
Det är just bristen på dylika tillfällen som gjort konstlifvet här i Sverige så ytterst tarfligt.
Kristusbilder ha äfven här visats under senare år, men antingen har det varit en kall, intet sägande heligmålning, såsom Carl Blochs » Christus Consolatör », eller ett handtverks-arbete som förfärdigats för någon svensk landsortskyrkat hvars församling är nog naiv att inbilla sig, det den känsla som erfares vid ett sådant arbetes betraktande
är en sann religiös.
Med djup sanningssträfvan i konstnärlig uppfattning och säker mästarehand har Munkacsy skildrat det märk-
- liga ögonblick, då den judiske folktalaren står inför den romerske prokonsuln anklagad för högmålsbrott mot Romas kejsaremakt En och annan invändning kan göras mot den historiska troheten, i fall man får tala om en sådan » trohet » vid behandling af ett ämne, hvarom berättelsen alldeles icke öfverförts till efterverlden af något vid tillfället närvarande vittne, utan upptecknats efter muntliga meddelanden som gått genom en eller annan människoålder innan de framlagts i de skrifter som sedermera helt godtyckligt tillerkänts vittnesgill betydelse.
Men om också dessa invändningar vore aldrig så grun-
dade, kunde de dock icke förringa värdet af konstverket såsom sådant De verkligen befogade anmärkningar som kunna göras mot detta i en eller annan mindre betydande punkt äro också af så föga vigt, på det stora hela, att de ej förtjäna att fasthållas.
Intet är fullkomligt här i verlden, men om felen ej äro större än de Munkacsy begått uti sin i fråga varande tafla, så må de gärna ju förr dess hällre afskrifvas.
Länge och med skäl har klagats däröfver, att det offentliga icke gör tillräckligt för de bildande konsternas uppmuntran.
Monumentala konstverk beställas högst sällan.
Så är denna » plats för fresker » i nationalmuseumännu ledig, fastän inskriften själf för länge sedan försvunnit, och allmänheten vet ej ens på hvilken punkt frågan därom f. n. står.
De konstverk som årligen köpas för statens räkning kunna ej vara många, då inköps-summan är så lågt tilltagen.
Likväl finnas ännu svenska konstnärer som använda sin tid och sin förmåga på att göra upp utkast till nationalmonument, — oaktadt de borde veta, att detta är alldeles förspildt arbete.
At minstone en, sådan konstnär, bildhuggaren Alfred Nyström, har i dessa dagar, i sin särskilda utställning, uppvisat ett förslag som bestämdt aldrig kommer att förverkligas, men som skulle framställa bilder af våra förnämsta skalder, från och med Dalin till och med Tegnér, i förening med allegoriska figurer och åtskilliga skulptur-arkitektoniska tillställningar, ett högst omfattande verk.
Hvar skulle medel till ett sådant arbete anskaffas?
Riksdagen lär nog icke bevilja dem.
Riksdagen beviljar sannolikt ingenting åt bildande konst, synnerligen som regeringen tyckes icke mycket bekymra sig om att inför folkombuden bevisa, det anslag i den vägen ingalunda äro öfverflödiga utgifter och visst icke stå i vägen, utan snarare främja hvad i och för sig onekligen nödvändigare är, den allmänna upplysningen.
Då- ingenting eller, med fäst afseende på de ofvan nämde musei-inköpen, endast något mycket otillräckligt göres från ståtens sida samt då det visat sig, att konstföreningarna icke förmå höja konsten, möjligtvis blott hindra några få konstidkare att svälta i hjäl och för öf-rigt skapa en för konsten skadlig dilettantism, hänvisas konstnärerna till enskilda konstälskare.
Men kändt är, att antalet af sådana som jämte kärlek till konsten äfven äga förmåga att köpa konstverk, hos oss är ytterst ringa.
I Göteborg finnas onekligen några mycket förmående, hos hvilka vår bildande konst står i stor förbindelse.
I Stockholm är förhållandet långt ifrån så tillfredsställande.Och huru många påträffas väl i hela det öfriga Sverige?
Två eller tre kanske.
Under så ogynsamma förhållanden måste det anses såsom en riktigt kraftig undsättning åt våra tappert kämpande konstnärer, att några behjärtade konstvänner med anseende och inflvtande sistlidet år beslöto att be-
v •
ställa ett visst antal taflor, icke sådana som köpas i konstföreningarna eller inlemnas till försäljning i bokhandeln, utan af minst samma värde som de hvilka hem-bjudas till staten eller ännu dyrbarare.
Dessa taflors ämnen öfverlemnades åt konstnärerna själfva att * bestämma.
Hufvudsaken vore, att verkliga konstverk åstadkommes.
Med detta uppmuntrande af vår målarekonst- — något bildhuggarverk ingick icke i beställningen — ville upphofsmännen förena ett främjande af Stockholms högskola.
Taflorna skulle därför utställas i Stockholm och några andra svenska städer samt i Kristiania och Köben-havn och det möjliga öfverskottet af dessa utställningar skänkas till högskolan.
Dess utom skulle tafloma, för samma ändamål, bortlottas till ett pris af io kr.
lotten.
Den senare delen af företaget, till hvars lyckliga utgång hvarje vän af Stockholms högskola önskar all möjlig framgång, är dock en sak för sig, som egentligen icke har att göra med själfva hufvudsaken: konstens uppmuntran genom betydande beställningar.
I detta afse-ende ha företagets upphofsmän uträttat kanske mer än genom det gagn för högskolan som de åsyftat.
Beställningarna mottogos och utfördes af G. Ceder-
ström, F. Fagerlin, Aug.
Hagborg, C.
G. Hellqvist, J. Kronberg, P.
S. Kröyer (dansk), G. v. Rosen, H. Salm-son och A. Wahlberg, alla framstående konstnärer.
Af dessa lemnade H. Salmson en liten, men förträffligt målad tafla, » Axplockerska », som beställame, besynnerligt nog, funno mindre användbar, kanske emedan de ansågo henne för dyr, och därför undanbådo sig, hvarefter konstverketlyckligtvis köptes af nationalmuseets inköpsnämd och införlifvades med statens samlingar.
Hr Salmson åtog sig att lemna en ny tafla, sannolikt af större yta, eftersom beställame tycktes fästa sig vid antalet af kvadrattum, men denna har, då detta skrifves, ännu ej anländt hit.
De öfriga åtta konstnärerna insände nio taflor (A. Wahlberg lemnade två), och alla äro glädjande tecken på att nordiska målare verkligen kunna åstadkomma arbeten som måste erkännas vara sanna konstverk.
Ett af dessa arbeten, J. Kronbergs » David och Saul », är till och med ett mästerverk, som sätter konstnären i främsta ledet af alla tiders målare.
G. v. Rosens » Den förlorade sonen » är ock ett så betydande konstverk, att det fyller oss alla med glädje och bevisar, att målaren icke blott, såsom här ofvan antyddes, af sitt direktörskap vid akademien är oförhindrad att verka såsom konstnär, utan åfven att hans konstnärskap är lika godt, om ej bättre ån förut.
Det har sagts, att A. Wahlbergs konst skulle vara något på tillbakagående, men ej kan det märkas på de två taflor han lemnat till i fråga varande utställning och bortlottning.
Hans » Motiv från Huskvarna » fick en icke synnerligt fördelaktig plats, snedt emot Kronbergs » David och Saul » och i en dåligt verkande sn^dbelysning, men gör likväl genom fin och behaglig stämning målaren tillbörlig heder, och hans stora duk, » Bohuslänskt kuststycke vid månsken, motiv från Fjällbacka », är ett ganska intagande konstverk, hvars månsken är af den tgoda verkan som endast en betydande, i sin fulla kraft verkande konstnär kan framställa.
F. Fagerlin är ännu inom sitt område samme aktningsvärde målare, som han var redan för ett par årtionden sedan.
Något gul synes hans färg vara, ' då den sättes bredvid sådana friska färgkonstnärer som dansken
28Kröyer och svensken Hagborg, men det är dock ijcke någon ovilkorligt obehaglig färgverkan, och i kännetecknande af personerna i den handling som framställes på duken samt i utförandet af de liflösa töremål, bland hvilka denna handling försiggår, är Fagerlin alt jämt samme samvetsgranne mästare.
» En rival » är därpå det senaste bevis vi sett
Mindre tillfredsställande är onekligen G. Ccderström i » Begrafning i Alsike », hvilken förefaller torr i färgen och något konventionel i hela framställningen.
Denne konstnär, hvars senaste » Karl den tolftes likfärd » måste glädja alla konstälskare, emedan den taflan obestridligt är betydligt bättre målad än den ursprungliga, för hvilken konstnären fått alt för mycket loford, har synbarligen icke håg för sådana hvardagliga folklifsbilder, som hans nu utstälda tafla.
Då ämnet var lemnadt åt hans eget godtfinnande, är det underligt, att konstnären icke valt något som mera öfverensstämmer med hans eget föreställningssätt om det företrädesvis måleriska.
Gamla uniformer, sammet och plymer och med sådana följande märkliga figurer lifva honom, har man sett, och då är hans behandlingssätt också mera konstnärligt tillfredsställande.
Karaktäristisk kan nog också denna » Begrafning » vara — G. Cederström är ju i hvad fall som hälst en ganska aktningsvärd målare — men hon verkar icke med tillräcklig kraft, ty behandlingen är svag.
G. Hellqvists stora duk med » Disputationen mellan Olaus Petri och Peder Galle » är för tung i färgen för att göra fullt tillfredsställande intryck, men äfven i den färgen ligger något duktigt som måste väcka aktning.
» Koloristiskt » verkar taflan visst icke — Hellqvist har nu allra senast målat en tafla, » Gustaf II Adolfs lik inskeppas i Wolgasts hamn » med ganska god koloristisk verkan — men hon har för öfrigt så goda egenskaper, att denna målning väl förtjänar att komma i så förnämtsällskap som själfve » David och Saul ».
Det är karaktäristiska figurer, alla dessa prestfysionomier, med de två hufvudfigurema i ett ganska intressant historiskt ögonblick, hvars betydelse dock måste vara kändt för att alla som se taflan skola kunna uppfatta dess vigt.
Huru annorlunda är icke det intresse man genast erfar för Kronbergs tafla!
Man behöfver alldeles icke yeta, att de två figurerna föreställa David och Saul.
Man kan möjligtvis ana det, då man känner sin bibliska historia.
Men endast i dessa människofigurer själfva och i den enkla handlingen ligger ett stort, oss mäktigt tilltalande intresse, som als icke behöfver understödas eller utredas genom några förklaringar, men som verkar genom konsten ?jälf, den mästerliga konst i teckning, färg och ljus, som Julius Kronberg i så hög grad besitter.
Det är ungefär samma förhållande med Fagerlins nyss omnämda tafla och äfven med Au g. Hagborgs » Träta », en icke blott i teknik utmärkt målning, utan äfven i ämne fullkomligt klar.
En träta eller ett slagsmål på en by- * gata i en för oss alldeles okänd trakt af jorden, mellan ett par sluskar till karlar och deras alt annat än fina kvinnor kan väl icke intressera?
Jo, det är just det som detta simpla ämne gör, då det återgifves i en sådan verklighetstrogen konst, som Aug.
Hagborgs.
Här ha vi det rent mänskliga alldeles klart och tydligt.
Här äro inga förklaringar af nöden.
Vi se de starka lidelserna hos dessa två slagskämpar och vi känna deltagande för dessa två kvinnor, hvilkas hela väl och ve kanske bero af slagsmålets upphörande eller återupplifvande.
Vi förstå så väl hvarför dessa kvinnor använda hela sin både fysiska och moraliska styrka för att aflägsna slagskäm-pame från hvarandra.
Och så tycka vi oss känna hela tilldragelsen, dess uppkomst och orsak samt till och med platsen där handlingen försiggår.
Det är något som måste erfaras af alla som se taflan.
Därtill kommer, attde i konstens teknik något hemmastadda känna glädje öfver det mästerliga sätt, hvarpå alt är återgifvet, huru frisk färgen är, huru sant ljuset verkar på föremålen, huru insigtsfullt i allt konstnären gått till väga för att åstadkomma det goda intrycket.
Samma betydande konst yttrar sig ock i Kröyers » Vid sommartid på Skagens strand », ett utmärkt arbete
genom sin kraftiga ljus verkan.
Åskådaren måste genast intressera sig för denna glada tafla, för det lif som spritter så friskt och uppmuntrande från den klarblå himmeln, på den breda, sandiga stranden, på den lugna vattenytan, där de badande barnen röra sig så muntert i det kraftiga solljuset, som med skarpa dagrar lyser upp deras små kroppar.
Det där är något som hvar och en begriper och konsten bör tala till alla, icke endast till.
de få som kunna sin historia och hennes små enskildheter.
Utställningen till förmån för Stockholms högskola •är i och för sig ett högst glädjande bevis på att vi verkligen äga en bildande konst och till sammans med april-utställningen i Blanchs salong, dessa goda konstverk » Från Seinens strand », måste hon vederlägga de farhågor som med så stort skäl uppstått här, att våra i främmande land vistande konstnärer icke mera kunde vinnas för fosterlandet De kunna vinnas, men icke på det sättet, att man oupphörligt ropar till dem: » kom hem!
verka i hemmet! », utan att på samma gång lemna dem medel till en sådan verksamhet.
På utställningen i Blanchs salong vann man en vacker och glädjande bekräftelse därpå att svenska konstverk finna afsättning i
— Göteborg.
Genom beställningarna till förmån för Stockholms högskola har man sett, att svenska konstverk kunna få afsättning, och det till tämligen höga pris, äfven på andra ställen i Sverige.
Detta är onekligen glädjande för alla våra konstvänner och uppmuntrandeför våra konstnärer.
Det är blott skada, att så betydande beställningar icke höra till regel, utan till undantag.
Hvad skola våra målare nu taga sig till?
" Det lär nog dröja innan hrr R. Almström, J. Bäckström, C. Cur-man, E. Cederlund, H. Davidson, G. Holm, A. Lindhagen, C.
C. Söderström och W. Walldén göra någon ny stor och gemensam beställning för ett offentligt gagnande ändamål eller några andra lika aktningsvärda konstälskare skrapa ihop 50,000 kr.
för att på samma vis uppmuntra svenska konstnärer, uppmuntra dem på det enda rätta sättet, icke genom stipendier och skolbelöningar, utan genom att köpa deras bästa alster.
Det är denna saknad af uppmuntran, så väl från staten som enskilda, hvilken orsakar det mindre tillfredsställande i våra konstförhållanden, gör att konstnäreme för att kunna lefva nödgas vända sig till konstföreningarna, hvilka ej ha råd att köpa goda konstverk, ty sådana kunna vanligtvis ej erhållas till lågt pris, och om de äfven skulle, såsom kanske Stockholms konstförening, kunna betala ett någorlunda högt pris för ett konstverk, föredraga att i stället köpa många billiga för att genom ett stort antal vinster kvarhålla sina medlemmar och locka nya att ingå i föreningen.
Om allmänheten ej köper goda arbeten, får hon häller aldrig se sådana, så vida icke alldeles undantagsvis en eller annan utställning, såsom fallet varit i år, kommer och slår oss med häpnad.
Bristen på verkligt värdefulla utställningar är därför en af de förnämsta orsakerna till våra ' otillfredsställande konstförhållanden, och i det afseendet har vår konstakademi mycket på sitt samvete.
Men att för öfrigt i så hög grad kasta skulden på akademien torde icke vara rättvist, och allra minst rättvist ' är väl att påstå, det undervisningen inom akademien är roten och upphofvet till det onda.Att de unga, i synnerhet de i Paris studerande och arbetande svenska konstrlärema känna sig missnöjda med akaderrtien är väl icke så alldeles utan skäl.
Bland orsakerna * till missnöjet är otvifvelaktigt, att akademien, såsom här ofvan antyddes, verkligen visat afvoghet mot den konst som de unga lära i Paris och hvilken ju ut-bredt sig öfver hela den bildade verlden.
Därjämte har akademien icke förr än ganska sent eller också alldeles icke med sina ledamots- eller agréegrader utmärkt de svenske parismålame, fastän nog många af dem gjort sig långt förut däraf förtjenta.
Om i fråga varande konstnärer också förklara, att de icke sätta värde på slika utmärkelser, så är människonaturen dock alltid så beskaffad, att hon känner sig förnärmad vid uteblifvan-det af äfven sådana hedersbevisningar, hvilka hon i själfva verket föga eller intet aktar.
Skulle således ett tillbakavisande af dylik utmärkelse äga rum, är det alldeles icke sagdt, att detta orsakas af annat än förargelse öfver att utmärkelsen ej förr infunnit sig eller att den icke varit af högre grad.
Något sådant torde nog låta tänka sig såsom en åt minstone medverkande orsak till vägrandet att mottaga en hedersbevisning från vår konstakademi, dä en sådan sent om sider infunnit sig.
Huru därmed än må förhålla sig, så är det visst, att våra i Paris konstidkande landsmän äro missnöjda med akademien samt att detta missnöje ej häller saknar alt berättigande.
Detta gaf sig, såsom bekant är, för någon tid sedan luft i en af 86 konstnärer undertecknad skrifvelse till akademien.
Af dessa är det väl föga mer än fjärdedelen som tillhör den svenska paris-skolan, men det är dock otvifvelaktigt från denna del som skrifvelsen utgått.
I känslan af sin verkliga betydenhet uppträda våra pariskonstnärer nu och fordra genomgripafide ändringar i akademiens sammansättning och verksamhet.
De haock lyckats fä på sin sida ej blott ungdomen, utan äfven många af de gamla, till och med af akademiens egna ledamöter.
Så finner man bland de 86 underteckname sådana namn som Ferd.
Fagerlin, Aug.
Jernberg, Bengt Nordenberg och Axel Nordgren af den gamla svenska kolonien i Düsseldorf, alla ledamöter af vår konstakademi.
Att äfven dessa äro missnöjda med den konstinrättning de själfva tillhöra är icke utan betydelse, men det skulle onekligen betyda ännu mera, om de icke varit så länge frånvarande från fäderneslandet.
Nu kunna de svårligen fullt tillräckligt känna, huru förhållandena här för närvarande äro, hälst som ingen af dem brukar deltaga i akademiens sammankomster eller på annat sätt arbeta till sammans med de andre ledamöteme.
Ibland underteckname finnes också en och annan som kan sägas ej mera tillhöra de utöfvande konstnärernas antal, liksom ett par väl äro mera dilettanter än konstnärer.
Men de öfriga, verkliga konstnärer och sådana som böra känna väl till förhållandena inom akademien, Åro tillräckligt många för att kunna uppträda med anspråk på att man lyssnar till deras framställning.
Uppträdandet är således i och för sig visst icke klandervärdt, då det har till ändamål vår bildande konsts bästa, och däruti har icke visat sig någon anledning att misstänka egennytiga bevekelsegrunder.
Olyckan är dock, att skrifvelsen till akademien är så illa hopkommen, att hon kan se ut såsom vore hon ingifven af endast ovilja mot de personer som nu äro de rådande inom akademien.
Anmärkningsvärdt är ock, att många bland själfva underteckname, då man i enskildt samtal spörjer dem därom, förklara, att de visst icke gilla alt som i den skrifvelsen förekommer, några tyckas till och med icke gilla någon-ting af * hela skrifvelsen, och i allmänhet synes flertalet vara ense därom, att skrifvelsen borde ha haft en annan form.
Då man får höra sådant, måste man förvåna sigöfver, att skrifvelsen kunnat erhålla så många underskrifter.
Sädan skrifvelsen nu är, vänder hon sig hufvudsak-ligen mot akademiens skolor och grundar på den, enligt skrifvelse-författames åsigt, otillfredsställande undervisningen hela sitt anfall mot akademien samt antager till och med såsom alldeles gifvet, att » vårt lands beklagliga konstförhållanden till stor del härflyta från att kgl.
konstakademien, till följd af sin föråldrade organisation, ej förmår utöfva det inflytande den borde på vårt lands konst. »
Om undervisningen vid akademiens läroverk ^Jculle vara så bristfällig, som i skrifvelsen påstås, hvilket dock kan med fullt fog betviflas, enär från detta läroverk mycket aktningsvärda konstnärsämnen utgått och sådana, som under fortsatta studier på andra håll snart tillvunnit sig ett godt konstnärsnamn, hvilket svårligen kunnat ske, om icke en god grund varit lagd genom den första handledningen — så vore likväl det skrifvelsen föreslagna botemedlet efter all sannolikhet föga verksamt.
Äfven om förslaget att lärjungame själfva borde välja sina lärare vore fullt riktigt, skulle det ‘ dock möta alt för stora hinder i utförandet, i synnerhet då omval borde ske hvart tredje år.
Kunde därigenom också alla lärjungames rätt tillgodoses?
Ingalunda!
Om af t. ex. 23 väljande tolf valde grefve G. v. Rosen och clfva herr E. Josephson, så skulle dessa senare likväl tvingas att mottaga grefve
G. v. Rosens undervisning, och det vore ju hårdt för dem.
De elfva kunde icke få njuta af hr E. Josephsons handledning, så vida de icke ville taga enskild undervisning af honom, helt oberoende af akademien.
Men här är icke fråga om annan än den för lärjungen kostnadsfria, af staten vid akademien påkostade undervisningen, och den som skulle meddela en sådan borde ju, enligt den mer omnämda skrifvelsen, utses af lärjungame,d.
v. s. af dessas flertal, äfven om detta skulle kunna förfoga öfver endast en rösts öfvervigt
Bättre vore då, att akademien, inom t. ex. målareklassen, utsåge tre lärare och lemnade lärjungame valfrihet dem emellan, men akademien har, så vidt jag vet, icke plats för tre atelierer inom målare-afdelningen och väl ej tillräckliga medel till lärames aflönande.
Frågan om undervisningen torde verkligen icke för närvarande vara den förnämsta, då det gäller ändringar och bättringar i akademiens verksamhet, men förtjänar väl äfven tagas i öfvervägande, om förändringar inom akademien skola under den närmaste framtiden företagas.