Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var under denna tid han under så högst egendomliga förhållanden engagerade Arnold Lindqvist.
Ingen annan än Brauner skulle hafva funnit något rekommenderande hos en f. d. teknolog, som råkat så i misère, att han beträdde brottets bana, och till på köpet tillstode, att han vore kär i en qvinna, för hvars skull han vore i stånd att begå nya brott.
Men Brauner hade just i honom funnit den man han sökt, den man, som han kunde lita på i det så godt som nya affärsföretaget och som han kunde räkna på, om han af omständigheterna skulle tvingas till en större finansiel kupp.
Ja, detta behöfver kanske också förklaras.
Med det lefnadssätt
Brauner förde och det raseri, hvarmed han kastade sig in i de vildaste börsspekulationer var det icke underligt, om han utsatte sig för svåra finansiella kriser, som hotade honom med fullkomlig undergång.
Verlden anade icke då, hvilka gräsliga ansträngningar det kostade honom att bibehålla det leende sorglösa lugnet på ytan, den anade icke att Brauner då med full vetskap om faran förlustade sig på den lätt instörtade tunna skorpan af en i full brand utbruten vulkan.
Under sin lysande sejour i Stockholm hade han tvenne gånger blifvit förföljd af längre perioder af envis otur, då hans hemliga fonder anlitats till sista öret, då krediten till dess yttersta gränser tagits i anspråk.
Båda gångerna hade han blifvit räddad af hvad han kallade en finansiel kupp.
Af dessa hotande faror hade han dragit en lärdom för framtiden.
Icke den att
beräkna sina utgifter något så när efter inkomsterna, ty hans njutningslystnad medgaf ingen prutmån; utan den att ständigt hafva tillgång på möjligheten af en ny dylik kupp i händelse af nya motgångar.
Första gången han råkade i ekonomiska svårigheter hade ett oförmodadt stort arf räddat situationen.
Andra gången inträffade ungefär tvenne år efter hans förbindelse med Nora Gullbrand.
Han räddades denna gång af sitt giftermål.
Lemnande åsido händelsernas utveckling under tiden – de stå ej i något närmare sammanhang med de tilldragelser, hvilka äro föremålet för denna skildring – återknytes och fortsattes rapporten vid den tid, som närmast föregick konsul Felix Brauners giftermål.
Ett uppvaknande.
Nora såg verkligen förtjusande ut, der hon låg framför brasan i kakelugnen, utsträckt till hela sin längd på en bländhvit isbjörnspels, som var utbredd på golfvet.
Hon var klädd i en slät svart klädning af något slags trikåtyg, som tätt smög sig intill hennes kropp och synbarligen hade till bestämmelse att låta hennes mjuka, smidiga, lagom fylliga former träda fram så mycket som möjligt.
Då hon intog sin beqväma ställning hade kjolen dragits upp så mycket att hennes fötter och ben till vadorna blifvit synliga.
Hon påminde mycket om någon af de retande parisiskor, som så mästerligt blifvit skizzerade af Grévin.
Hennes sköna ansigte hade öfverdragits af en lätt rodnad af värmen och återskenet från brasan.
De diamantprydda händerna gräfde sig in i den mjuka, långhåriga pelsen.
Hon väntade Felix Brauner.
Detta var icke en tillfällighet; hon väntade honom ständigt, då hon var ensam.
– Magda, sade hon åt kammarjungfrun som satte friska blommor i de dyrbara sèvre-vaserna, tror du han skall finna mig vacker så här?
Den väl uppfostrade kammarjungfrun, som kände igen den dagligen återkommande frågan och visste hvilket svar hennes herskarinna önskade sig, svarade:
– Fröken är vackrare än någonsin.
Jag är säker på att herr Felix skall säga detsamma.
Han måste blifva förtjust i er, om han kan blifva det i ännu högre grad än han redan är.
– Tror du det, Magda?
Ack, inte sant, jag är ändå mycket lycklig!
– O, ja! svarade flickan i öfvertygad ton ty hon trodde det.
En ringning störde dem i det påbörjade intressanta samtalet.
Kammarjungfrun gick att öppna och återkom genast:
– En herre derute önskar träffa fröken?
– En herre? frågade
Nora förvånad.
– Ja, en fin herre.
– Sade han inte sitt namn?
– Jo, ingeniör Arnold Lindqvist.
Nora rynkade näsan och började otåligt trumma på björnfällen.
– Hvad får jag svara honom?
– Att jag inte tar emot ... fast, vänta litet ... du kan gerna låta honom komma in.
Ju förr jag blir af med honom dess bättre.
Nora reste sig upp från sin beqväma plats och intog en afvaktande ställning på en stol, en intagande bild af den nödtvungna resignationen.
Arnold trädde in i salongen.
Nora kunde ej dölja för sig, att han blifvit manligare och äfven behagligare till utseendet sedan hon sist såg honom.
Det var nu omkring två år sedan.
– Nora! utropade han.
Så får jag då ändtligen återse dig!
Hon gjorde en afböjande gest med handen.
– Lugn, min vän, lugn, sade hon.
Åh, hur väl han kände igen henne!
Alldeles som förut, samma förfärligt afkylande emottagande!
– Lugn, upprepade han, hur kan jag vara lugn då jag nu återfinner dig, skönare än någonsin, efter två långa års förlopp?
Ack, visste du hur jag lidit, hur jag förtärts af längtan efter dig, då insåg du hur orätt du gör, då du uppmanar mig att vara lugn.
Och ändå, för att vara dig till viljes, skall jag försöka beherska mig.
– Tack min vän.
Och låt oss nu helsa ordentligt på hvarandra!
Att börja med skall jag gifva er en komplimang: ni har verkligen förändrats betydligt till er fördel ...
Slå er ned och tala om för mig hvad ni upplefvat, sedan vi sist sågo hvarandra.
Vet ni, det är rigtigt roligt att återse er!
– Är då detta allt du har att säga mig, Nora? frågade han nedstämd.
– Men, du store Gud, är då det icke mycket nog!
Hvad begär ni då af mig?
Att jag sprang i edra armar kanske, omfamnade och kyssste er?
Arnold svarade icke.
– Ack, fortfor Nora, inga galenskaper mellan oss två, gamla förståndiga varelser.
Om det en gång har händt, då jag tyckte synd om er, så är det icke något skäl att fortsätta på samma sätt.
Dessutom har ni ingen orsak att kalla mig otacksam.
Tvärt om; ty ni skall veta att jag ofta tänkt på er och gjort riktiga uppoffringar för er skull.
– Verkligen?! utropade han gladt.
Du har tänkt på mig?
– Jag undanber mig det der förtroliga duandet.
Det kunde passa förr i tiden, men inte nu.
Ja, jag har tänkt på er, som man i allmänhet tänker på en för detta bekant, som på en gammal granne.
– Inte mera?
– Och så har ni, när jag ändtligen fick veta er adress, ju fått två bref af mig.
Ni vet inte hvad detta vill säga.
Jag, som aldrig skrifvit till någon menniska förr.
– Det var också dessa bref, som ingåfvo mig nytt hopp.
– Jag fruktade äfven denna följd; men jag ville tacka er för edra presenter.
Ni har allt en bra egendomlig smak; men det gör ju detsamma; ty det är ju ej på sjelfva gåfvan man skall se utan på gifvarens afsigter.
Och det vet jag, att dessa hos er voro vänliga, ja kanske alldeles för vänliga, när allt kommer omkring.
– Tack för dessa ord, Nora!
– Berätta nu hvad som händt er.
Äfven jag har, som ni ser, fått det bättre nu än jag hade på den tiden, då vi bodde grannar i vindskuporna på Norra Smedjegatan.
En förfärlig tid!
Jag har också ansträngt mig för att glömma den.
– För mig åter är det den ljufvaste tid jag upplefvat.
Trots fattigdom och elände, trots bekymmer och motgångar af alla slag, hade jag dock dig ständigt i min närhet.
Ack, jag önskar mig ofta tillbaka till den tiden!
– Smaken är olika här i verlden, invände Nora.
– Men nu, Nora, nu har lyckan vändt sig till mig, till oss båda.
Den rikedom, du fordrade, som jag gjorde till min uppgift att förvärfva, är numera icke ett tomt hopp, utan en framtidsvisshet.
Jag har den!
Hör du, jag har den i mina händer redan nu, och nu har jag kommit för att bedja dig dela den med mig.
Blotta talet om rikedom elektriserade Nora.
Hon kunde ej motstå sin nyfikenhet.
– Du är rik?
– Ja, icke eger jag en furstes skattkammare till mitt förfogande! men dock nog för att du skulle kunna lefva det lif i öfverflöd, hvarom du drömt.
Och medan du här i Stockholm lefver obemärkt, skall du blifva herskarinnan, drottningen, i det samhälle dit jag vill föra dig.
– Du har då dina fyra- eller femtusen kronor om året? frågade
Nora i sarkastisk ton.
– Detta är fattigdom sade du förr, Nora!
– Nå, sex, sju eller kanske åtta tusen då?
– Ja, detta har jag, till och med tio!
Här i Stockholm är det kanske ej så mycket; men i ...
– Ditt småstadsparadis är det en million!
Tack, min vän; men du får förlåta mig om jag hellre stannar der jag är.
Jag behöfver inte dina tiotusen, jag reder mig så bra utan dem.
– Du har då ... gjort lycka? frågade han dröjande.
– Ja, jag har gjort lycka.
– Vid ... teatern?
Det svartnade för Arnolds ögon.
Han började ana hvad som händt.
Nora brast ut i ett gapskratt.
Detta silfverklingande, genomfriska skratt, som förr varit hans örons skönaste musik, lät nu hemskt.
– Vid teatern! utropade hon och skrattade alltjemt.
Men så se dig omkring då!
Om jag också vore operans prima donna, så kunde ej en teaterlön förslå att betala min lilla salong.
Endast den här möbeln går löst på tiotusen.
Lika mycket som du kan förtjena på ett helt år i din landsortshåla.
Arnold såg sig mekaniskt omkring.
Hittills hade han endast slukat Noras retande former med sina ögon.
Det föreföll honom som om golfvet rörde sig.
Han måste hålla i en stol för att ej ramla.
Han rodnade som om det varit han, som tillstått något brottsligt för Nora.
Ofrivilligt döko upp för hans ögon fantasibilder.
Nora vid midnattstid i gränderna eller utanför källarne vinka till sig sina tillfälliga beundrare, han såg henne blotta sig för dem, dela bädd med dem och ackordera med dem om priset.
Han förestälde sig att på hvarje möbel i salongen bedrifvits otukt, på björnfällen, på chäslongen, i fåtöljerna.
Han tyckte sig förnimma denna sqvallrande myskodör, som genast ger tillkänna närvaron af de prostituerade, ja, han förestälde sig henne undergående besigtning i närvaro af poliskonstaplar.
Allt omkring honom föreföll honom så gräsligt vidrigt, som en ram af cyniska bilder kring ett underbart skönt, oskuldsfullt qvinnoporträtt.
Han ville rusa upp och krossa all denna om den mest djuriska råhet vitnande elegans; men han kunde icke.
Han stod som bunden vid golfvet och måste hålla sig i stolen för att ej ramla.
En teaterlön kunde icke betala detta, hans tiotusen kunde ej heller betala det.
Hvad hade då allt detta kostat?
Den der vällustiga taflan?
Ett par kärleksfulla blickar!
Den der statyetten af brons, en oblygt naken faun?
Några kyssar!
Björnfällen och för resten allt det öfriga?
Omfamningar!
Det kom öfver honom en känsla af äckel och förakt för Nora, denna onaturliga, sköna, begåfvade qvinna, som sålde sig på detta sätt, som för penningar nedlät sig till kärleken på befallning:
»Nu skall du kyssa mig!
Nu skall du smeka mig!
Nu skall du omfamna mig!
Här är penningar!
Hundra kronor för det, ett par hundra för det, tusen kanske för det!» – Var icke detta förfärligt?!
Och måste han icke sörja öfver den Nora, som gått förlorad, för honom, för menskligheten, för sig sjelf?
Tårarne trängde sig fram ur hans ögon.
Med af gråten skälfvande röst fick han slutligen fram
– Du är då fallen Nora?
Nora iakttog honom under tystnad.
Hon förstod mycket väl, att slaget blef svårt för honom att bära; men hon kunde ej hjelpa det.
Hon följde hans blickar, då de vandrade från möbel till möbel och räknade ut, att han för hvarje föremål gjorde en reflexion till hennes nackdel.
Det föreföll henne nästan hemskt, och hon afvaktade med en viss otålighet, att han skulle säga något, hvad, gjorde henne detsamma.
– Är det öfver nu? frågade hon.
Fallen?! fortsatte hon och ryckte på axlarne.
Jag trodde, att vi redan förut resonnerat tillräckligt om detta ämne för att ej vidröra det.
Du mins, för två år sedan.
Då var du den enda på hela Guds gröna jord, som trodde på min oskuld.
En enda fattig stackares öfvertygelse mot hela verldens misstankar.
Vet du, det vägde allt bra ojemnt.
Fallen?! – ja, om man så vill, om det nu är alldeles nödvändigt att man i afundsjukan skall kasta mig något i ansigtet, fast mitt enda fel egentligen är att jag råkar att vara vacker.
Vore jag ful, tyckte du så lagom om mig, och verlden skulle svärja på min dygd om jag än vore sämre än den värsta gatslinka.
– Fallen?!
– Nå ja, jag har förlorat min så kallade dygd.
Än sedan?
Vet du hur jag uttrycker samma sak?
Det kunde vara nyttigt för dig att veta; ty du behöfver verkligen litet polityr på dig till dina snygga kläder.
Inte ens jag behöfver höra dina grofheter.
Arnold teg.
– Jag har funnit min »guldfågel».
Jag har nådt mitt mål.
Nu är jag lycklig och önskar ingenting mera.
Nora var stött, allvarsamt stött och under vredens inflytande märkte hon icke att hon sjelf »duade» sin för detta granne.
– Emellertid, fortfor hon, är det bra, att du nu vet allt.
Det är bra både för dig sjelf och mig.
Du är ännu ung och kan glömma.
Om någon tid har du funnit den, som bättre passar dig än jag; ty jag skulle ju aldrig kunnat lära mig älska dig.
Jag skulle tvärt om pinat ihjäl dig med min nyckfullhet och mitt slöseri.
För mig skall det kännas som en verklig lättnad att blifva befriad från din efterhängsenhet.
Ty jag kan ej annat än föreställa mig, att du med din småstadsmoral gerna afbryter all förbindelse med en – hur var det du uttryckte dig nu igen? – en fallen varelse.
– Detta var då uppvaknandet från min ljufva dröm! sade Arnold i låg ton.
– Du kan då inte förebrå mig för att hafva sjungit några vaggvisor för dig.
Om jag varit fullt uppriktig mot någon, så har jag varit det emot dig.
Kan jag hjelpa, att du emot min bestämda vilja intalat dig en mängd dumma förhoppningar?
Jag är verkligen ledsen öfver att du tar det så tungt; men mitt fel är det inte.
Jag har värderat dig som en vän, som en vän helsade jag dig välkommen och som en vän skulle jag hur ofta du ville det återsett dig.
Nu är emellertid det omöjligt, och så godt kan det vara för resten.
– För att du inte skall allt för hårdt i dina tankar döma mig, stackars »fallna», så kan jag tala om för dig, att jag inte är så alldeles usel som du tror.
Hade du förfört mig, ja då hade jag, förstås, inte varit »fallen».
O, du gränslöst egenkära menniska!
Der står du och vrider händerna!
Jag skulle nästan kunna våga allt på att din smärta är sammansatt af nio tiondelar harm öfver att ej finna dig så afgudad som du väntat dig, och en enda tiondel verklig kärlek till mig.
Missräkning och afundsjuka är det du känner; icke förtviflan och svartsjuka.
Du tror i din sjelfkärhet, att ingen annan än en gammal giktbruten gubbe, ful, tandlös och flintskallig skulle erbjuda mig det guld, som var priset på min dygd.
Men du tar misste.
Du trodde inte, att jag kunde blifva kär i någon.
Så hör då nu: jag är kär, jag älskar lidelsefullt en man, som jag väntade, då du kom, en man som är dig så olik som solen är olik ett talgljus.
Han är ung, rik, skön och bildad.
Han kallar ej en vacker qvinna »fallen», han tillber henne, han bär henne på sina händer, han afgudar henne och uppfyller hennes minsta önskan.
Ja du, sådan är han!
Så måste den man vara, som jag skall älska.
Och jag är färdig att kyssa marken, der han gått fram, jag vördar honom, jag älskar honom gränslöst.
– Nog nu Nora! utbrast Arnold.
Jag säger ju ingenting, jag bär mitt öde lugnt.
Kanske du har rätt, att när allt kommer omkring, så har jag aldrig älskat dig riktigt.
Ett litet envist tycke blott, som om åtta dagar är glömdt, för alltid.
Kanske jag någon gång skall minnas dig som min forna väninna från vindskupornas tid.
Lef väl, Nora med din »guldfågel» och måtte du alltid få vara lycklig!
Hans röst dallrade och det kostade honom stor ansträngning att få fram orden.
Han tog sin hatt och närmade sig dörren.
– Nora, sade han, förlåt mig det der ordet: »fallen»!
Det undslapp mig så ofrivilligt i den första ... i den första ... öfverraskningen.
Jag tar det tillbaka ...
Man intresserar sig ju alltid så mycket för gamla ... grannar.
Säg mig hvem är då din »guldfågel?»
Nora log.
Hon tyckte nästa synd om honom.
– När ni tar saken så der förståndigt, så är jag lätt försonad.
Hans namn?
Skulle det verkligen intressera er?
Nå ja, någon hemlighet är det då just inte, och sade inte jag er hvad han heter, så skulle ni nog få veta det ändå.
Min »guldfågel», mitt ideal heter – Felix Brauner!
En hård pröfning.
Arnold studsade.
Han lade ifrån sig hatten.
– Jag måtte hört orätt! utropade han.
– Felix Brauner, upprepade Nora.
– Det är inte möjligt!
Det kan inte, det får inte vara möjligt!
– Blir ni nu besynnerlig igen? frågade
Nora oroligt.
– Åh, den uslingen!
Så har han då också dig fast!
Stackars, stackars Nora!
Jag visste inte nyss huru beklagansvärd du är.
– Behåll ert medlidande för er sjelf; jag har aldrig begärt det.
Låt bli att dua mig och tala inte illa om Felix.
Ni kan i alla fall inte vinna mig, allraminst gör ni det genom att förtala en lyckligare rival.
– Ja, jag skall ej yttra många ord till, innan jag går.
Men en gång, Nora, en gång skall du ångrande minnas ord för ord det jag nu säger dig; Om jag egt ett löfte af dig, som du brutit, om jag haft rättighet att hämnas, om jag haft skäl att önska dig något ondt, så – vid Gud! – om jag någonsin kunnat uttänka en värre straffdom öfver dig eller en hämnd som vore grymmare än den du sjelf dragit öfver dig genom din förbindelse med honom.
Du älskar honom.
Ack, så mycket värre för dig; ty du är då helt och hållet, oåterkalleligt såld åt honom, icke för alltid; men för den tid han behöfver dig.
Jag känner honom, jag vet att hans själ är lika afskyvärdt ful som hans yttre är qvinnobedårande.
Hvad du en gång kommer att få lida, Nora!
Då skall du sjelf få pröfva om kärleken innehåller nio tiondelar egenkärlek.
Han kommer att kasta bort dig som ett värdelöst, själlöst föremål, när han hunnit beröfva dig din skönhet, när han förstört din kropp, när han fört din själ till en afgrund af förtviflan, hvarifrån ingen återgång gifves.
Då skall du ångra dig; men för sent.
– Har ni slutat än? frågade
Nora otåligt.
Det der är nu inte förtal, Gudbevars, utan endast sanningen och den välvilliga omtanken om mitt väl.
Och naturligtvis hafva edra ord endast afseende på Felix; ty jag kan väl begripa, att om nu min »guldfågel» varit någon annan, så hade ni talat godt om honom – så vida ni inte sagt alldeles precis detsamma, hvilket är det troligaste.
Nå jag tar mig, förstås, fasligt nära af er olycksbådande spådom, och skall minnas den när den der ruskiga ångrens tid kommer.
– Och ni kan ju äfven få något af mig att tänka på, något som i en liten mån kan lända till er förbättring.
Det är skilnaden mellan er och en gentleman.
Er rival, min Felix, och jag kommo en gång att tala om er – det har bara skett en enda gång.
Nå, tror ni, att han ref upp himmel och jord eller utfor som ni i ett fånigt raseri eller sökte göra er till den sämsta menniska i verlden?
Nej, han talade i stället godt om er, han sade hvilket värde han satte på er personlighet och talang, och det var till och med han, som af medlidande med er öfvertalade mig att skrifva till er.
– Ja, just han!
Så skulle inte ni hafva handlat i hans ställe.
– Den skurken!
Det var då i sjelfva verket från honom brefven kommo!
Hvilket gränslöst djup af uselhet det kan finnas i en menniskosjäl!
– Ämnar ni fortsätta på detta sätt, så ser jag mig tvungen att låta Magda få ledsaga er ut.
– Behöfs inte, Nora; jag går ändå.
Du skall slippa höra några vidare varningar; jag vet ju att de här tjena till intet.
Lindqvist hyste inga förhoppningar att Nora skulle återkalla hans oro i sina tankar, sedan de sålunda skilts åt för alltid.
Ännu mindre trodde Nora sjelf, att hon skulle bevärdiga dem med någon hågkomst.
Dock, det var emellertid detta som hände, och det redan samma eftermiddag.
Mot all förmodan infann sig icke Brauner.
Hela aftonen, den långa tråkiga aftonen, fick hon sitta ensam.
Icke ett bud, en helsning eller en present gaf tillkänna att hon var ihågkommen.
Vädret var ruskigt och afskräckte henne från att taga en promenad.
Nöjena utomhus voro denna afton, kanske just derför att hon längtade efter någon förströelse, af föga lockande slag.
Inne nästan vantrifdes hon i ensamheten.
Arnolds »dumheter» hade gjort henne nedstämd till sinnet.
Hon visste så väl, att han öfverdrifvit i sin svartsjuka, att det i verkligheten ej fans den ringaste grund för hans hårda uttalanden om Felix.
Men likväl kunde hon ej låta bli att under aftonens lopp om och om igen draga sig Arnolds ord till minnes.
Det förargade henne; men hon kunde ej hjelpa det.
Hur hon än bemödade sig om att tänka på något annat, så öfverraskade hon sig alltjemt med att döma Felix Brauner.
Det var en odräglig afton för henne, hvars make hon ej upplefvat sedan hon flyttat från sin gamla vindskupa.
Ja, äfven denna tid kom henne i minnet denna tråkiga afton, då allt, som hon en gång befalt sig glömma för alltid, tycktes vilja upplefva på nytt igen.
Hela dagen derpå förgick äfven utan att hon hörde något från Brauner.
Så lång tid hade han aldrig förut varit borta från henne.
Hon fann det högst besynnerligt.
Naturligtvis hade han de vigtigaste orsaker, det insåg hon nog; han låg ju i så omfattande affärer.
Men hur brådtom han än kunde hafva, så borde han väl åtminstone haft så mycken tid öfrig som åtginge till en liten biljett.
Det var helt enkelt oförlåtligt att låta henne vänta så länge.
Nora tillbragte en lång, tråkig dag och hoppades att nästa morgon både få se Brauner och veta orsakerna till hans bortovaro så länge.
Men då äfven följande dagen löpte till ända utan att hennes beskyddare afhördes, blef hon allvarsamt orolig.
Hon intalade sig lugn, att Brauner företagit en affärsresa, som dröjt längre än han sjelf förmodat.
Men hon trodde det ej.
Kanske det händt honom något?
Kanske han blifvit sjuk?
I sådant fall hade hon nog fått underrättelse från honom.
Arnolds ord ringde åter i hennes öron.
Det var förgäfves hon förskansade sig bakom vissheten att hon var älskad och att hon ej hade någon otrohet att befara.
Hon kände hur svartsjukan angrep henne och att hon ej längre kunde kämpa emot densamma.
Hon måste hafva visshet, sak samma hvilken visshet.
Hvad som än vore orsaken till Brauners osynlighet under tre dagar, så trodde hon sig lättare kunna bära vissheten än tviflen, oron och svartsjukan.
Ty hon väntade att finna en visshet, som alldeles tillintetgjorde hennes oro och svartsjuka, som kom henne att blygas öfver sina tvifvel.
Sent på aftonen den tredje dagen sände hon sin kammarjungfru till Brauners bostad.
Den halfva timme, Magda behöfde för att uträtta sitt ärende, föreföll Nora som den längsta hon hittills upplefvat.
Hon tyckte, att hennes tankar stodo alldeles stilla.
Det kom sig af att hon ej hann till något resultat på de tankar, som genomkorsade hennes hjerna, ty i sjelfva verket tänkte hon mera på denna enda halftimme än hon under vanliga förhållanden tänkte på flera dagar.
Trettio korta minuter!
Likväl tillförde henne hvarje minut en ny föreställning, som hon konseqvent och omsorgsfullt utvecklade, till dess resultatet, just dit hon ville komma, afbröts af en ny föreställning.
Så mycket hinner en menniska tänka på trettio korta minuter.
Måhända hon under dessa minuter af plågande qval kunnat fatta hvad Arnold
Lindqvist känt, när hon så obarmhertigt grusade alla hans illusioner!
Ändtligen återkom kammarjungfrun.
Nora, som redan på afstånd hört hennes lätta steg i trappan, skyndade henne till mötes.
Men hon stannade tvärt och kände hur beklämdheten fick makt med henne.
Magda såg nemligen bekymrad ut.
– Nå? frågade Nora i andlös spänning.
– Fröken ser så upprörd ut, svarade flickan undvikande.
Fröken gör orätt i att oroa sig; ty när allt kommer omkring, så fins det kanske ingenting att oroa sig öfver.
– För Guds skull tala Magda!
– Nej, fröken.
Herr Felix var inte hemma.
– Inte hemma?
– Kristian, betjenten, sade att han rest bort.
Rest?!
Hvart har han rest?
Skynda dig, jag vill veta allt!
Sade han inte hvart Felix rest?
– Jo, till Tyskland.
– Till Tyskland!
Det är mycket långt dit, eller hur?
Det dröjer ju mycket lång tid innan man hinner resa dit och hem igen?
Kommer du inte ihåg Magda, hur Tyskland ligger?
Nora visste knappast hvad hon frågade.
Felix hade rest!
Hade rest från henne utan ett ord till afsked!
Kanske han öfvergifvit henne!
– Försök att vara lugn, fröken!
Tyskland är inte alls långt härifrån.
Man kan resa dit och hem på åtta dagar.
– Du tror då han kommer tillbaka?
– Ja visst kommer han hem till fröken igen.
– Men när?
Visste de inte när, visste de inte hur länge han skulle vara borta?
– Jo, Kristian trodde, att herr Felix ej skulle vara så länge borta.
– Sade han ingenting bestämdt?
– Nej, han visste inte dagen för herr Felix’ återkomst.
– Ack, hvad bryr jag mig om dagen!
Jag vill veta om han kommer snart.