Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Se der,» sade hon, der står ett H., det har jag sjelf ditsatt ty han är döpt till Hans, och det var det endaste jag tordes, att jag kallade upp honom efter nådig grefven, efter det i alla fall var ett vanligt bondnamn och ingen skulle undra derpå, helst morfar min äfven hete Hans.
Ja ja, bläng intet på mig så stort, min unga musjö!» fortfor hon, »för han är just min pojke och intet fru Wallers, för hennes gosse var så ömkelig och sjuk, och han dog straxt, och då tyckte jag att de hade ändå bättre råd att hafva en pojk’ än jag, stackare, och så sade jag att det var min pojke som dog, och deras som lefde, och frun var så sjuk att de tog ingen reda på’et.»
»Ack mamma,» fortfor Adrian, »hon talade så mycket, denna qvinna, som påstår sig vara min moder, och jag begrep ej ett ord, i början, men ack! slutligen begrep jag, och det lär väl så vara ändå, att jag icke är min lilla goda, kära, söta mammas son, utan att hon, den der andra, som kom hem, då mamma var så sjuk, för att amma mig någon liten tid, och som hade sitt barn med sig, att hon då bytt, och att jag – – »
»O nej!
Det är icke sant!» utropade Elfrida i förtviflan och tryckte Adrian till sitt bröst.
Du, du min afgud, du skulle ej vara af mitt kött och mitt blod!
Du, skulle ej vara min Adalberts barn!
Om halfva verlden steg upp och sade det, och den andra hälften bevittnade det, så sade jag ändå att det är omöjligt, ty jag, jag känner att du är min, min, min, och ingen, ingen annans!»
Och här dignade den arma afdånad till jorden.
Adrian hade aldrig sett någon dåna.
Han trodde att hon i en hast tog afsked af lifvet, och mången gång framdeles önskade han att det så varit.
Men nu kom Märtha, den trogna, tillgifna tjenarinnan, som följt Elfrida allt sedan de första lyckliga åren, och sedan genom alla de sorgliga och bekymmerfulla.
Hon tröstade snart Adrian, men råkade sjelf i yttersta förvåning när hennes matmoder ändteligen återfick en sort sans, men då talade, i hennes tanka, så vansinniga oförnuftiga ord, att hon trodde den goda kära frun blifvit rubbad till sina sinnen.
Men nu var det Adrian som tröstade henne.
»Åh nej, kära Märtha,» sade ynglingen, hon har allt rätt.
Jag lär icke vara hennes son, utan bortbytt med en annan, och detta är, det må Gud veta, en stor sorg, både för mig och henne.
Men, mycken lycka kan kanske äfven komma deraf, bara mamma vänjt sig vid den tankan, och jag äfven.»
Adrian fortfor länge att så tala för Märtha, men Märtha stod stum och med halföppen mun.
Hon var qvinna, och dessa hafva icke alltid samma förmåga att tänka djupt och redigt som mannen, men fortare tänka de, det är otvifvelaktigt, och om eftertanka är mannens attribut, så är förtankan säkert qvinnans.
»O!» sade Märtha, med öfver hufvudet höjda händer, när Adrian slutat att tala.
»O kära Adrian! tala icke om lyckan af denna upptäckt!
Lifvet eller förståndet sätter hon till på detta.
Tro mig, jag känner bäst hur hon höll af er.»
På denna hårda förutsägelse trodde visst icke Adrian, utan han sade blott:
»Så du kan taga till!» och hjelpte Märtha att flytta in Elfrida i sin sängkammare, icke ens märkande allt det festlika i förmaket, som han passerade, så förbryllad var han af aftonens alla händelser.
Dessa blommor, dessa kransar, dessa trenne så kära och så länge gömda gåfvor, de voro nu egnade den djupaste af all förnedring, de syntes ej, de märktes ej, ingen tänkte på dem, ingen gaf ringaste akt på dem, och de voro dock icke gömda, utan stodo der som multnade trädkors på glömda grafvar.
När Elfrida kommit i sin säng, ryckte hon till sig
Adrians hand och höll den fast med denna qvinnans jättekraft, som har sin källa ur hvilken den forsar, i botten af hjertat.
»Nej, nej,» ropade den krossade, »jag släpper dig icke!
Du är min! min son, mitt barn, mitt kött, mitt blod, mina inelfvor!
Jag känner det, jag ville svärja derpå, stod jag än ansigte mot ansigte framför Gud Fader i himmelen.
Sonen, Anden, och englarne alla.
Men menniskorne, de ljuga!
De vilja stjäla och röfva dig från mig, arma, som icke hade mera.
Den rike vill taga den fattiges enda lam, icke nöjd med hela sin egen hjord.
Och jag! jag skulle blifva så fattig, fattigare än alla dem som jorden ännu sett födas.
Fattigast af alla, ty jag hade egt och förlorat allt hvad lifvet ger skönast och dyrbarast, och förlorat det sista jag egde qvar, så alldeles, så fullkomligt, så för detta som för ett annat bättre lif; ty om du icke vore mitt barn så kom jag ju barnlös en gång till din fader, och han skulle fordra redogörelse för sitt barn, vårt barn, min Adalberts och mitt barn! vår Adrian, vårt lif, vårt hopp, vår enda ljuspunkt när himlen var mulen, vårt enda mål, då den började klarna.
Hiskeliga lögn!
Adrian, en annans barn!
Jag har ju känsla uti honom!
Jag känner ju om han fryser, om han hungrar, törstar, lider!
Du lider ju nu, min Adrian af allt detta?
Säg, gör du icke det?
Jo, jag visste det väl!
Ditt hjerta blöder lika som mitt af blotta tankan, blotta tomma inbildningsfostret, att du, du min Adrian skulle vara född af en annan qvinna.
O! jag hatade aldrig, men hon, hon som det kan påstå, henne känner jag att jag kunde hata, tog hon ej genast igen sitt afgrundsord, sin helfvetiska lögn, ty sådan är den, ty den kniper mitt hjerta med eldröda tänger, och kastar min själ ibland eldbränder och lågor, och förtär mitt förnuft och min tro på Gud och hans barmhertighet, och allt heligt!»
Och hon hade rätt!
Hennes tankar, icke mera följande förnuftets Ariadne-tråd, började sväfva och irra hit och dit, lössläppta i den oändeliga rymden, som är tankans egendomliga gebit, och slutligen sade hon:
»Märtha!
Märtha!
Gif mig det der svärdet, du vet, med båda namnen på.
Jag vill genomborra först mitt och så Adrians hjerta, att menniskorna, de grufliga, de grymma, de blodtörstiga, ej må kunna skilja vårt blod, utan dricka det på en gång, att vi på jorden och i himmelen ej må varda skiljda.»
Märtha gaf Elfrida vatten och stillande droppar, och slutligen opium; och mot morgonen lyckades det henne att få sin matmoder i en sort konstgjord slummer, ty själen arbetade lika rastlöst, dess öga blickade lika skarpt på det gräsliga qval som man beredt henne, fast de lekamliga ögonen voro slutna, och handen slutligen släppte Adrians... för att aldrig, aldrig mera fatta den, ty Adrian var icke Adrian mera, han var vällustingens son, han var frukten af den uslaste känsla – han var Hans, Grefve v. Fr.
Hade hon ändå fått slumra så – den arma – tills döden tagit hand om henne!.... men hon skulle vakna!
Vakna!....
Förfärliga marter när hjertat är itu!
Så snart den kommande morgonen grydde, stod der, inom Elfridas, hittills så fridfulla, om än torftiga och sorgliga, boning – der stod nu – den gamle grefven med sin sataniska glädje, ty den var oförtjent och brottets lön; der stod den själlösa, den fräcka, olidliga Lena; der stod den skelande – på vinning och goda dagar lurande och spekulerande – trädgårdsmästaren; der stod presten som döpt barnet, – underdånig och nollvärd, der stod ännu en gammal qvinna – som förlöst Lena, och som åsett huru denna med en nål och kimrök inristat detta förrädiska H. på gossens arm.
De stodo der alla, och bevisade och vittnade, och vittnade och bevisade – så klart, så tydligt, så ovedersägligt, så ögonskenligt att...
Elfrida var barnlös, och således armare än den armaste, och med ett hjerta öfverfyldt af sorg, som hittills varit det af kärlek.
Hon teg och stirrade framför sig under hela tiden.
Icke en enda tår kom ur hennes slocknande öga, icke ett ord från hennes dödsbleka läppar.
Hon såg blott då och då upp till Adrian, lika som ville hon med sin tysta blick anropa hans bistånd, bedja honom protestera, bedja honom skjuta ifrån sig den påträngande fadren, den vidriga modern, och förklara att han ej vore, ej ville vara deras barn, utan hennes, – hennes som bad, som tiggde, som besvor honom med sina stumma blickar, som sammanknäppte sina händer och gerna velat falla på knä för sin Adrian, om hon det förmått, allt för att bedja honom föra hennes, föra sin egen talan mot alla dessa röfvare, hjertats och själens mördare, dessa Elfridas bödlar, ty så föreföllo de henne.
Den unga Grefve-sonen stod der – förvillad, förbryllad, kämpande mellan sorg och glädje, mellan tvåfaldiga pligter, dragen åt två så olika håll, och det med så lika styrka, att han förblef orörlig, med sänkta blickar, icke mötande hvarken den enas eller andras.
I förtviflan öfver att hennes Adrian icke såg på henne, gjorde Elfrida slutligen det yttersta våld på sin förlamade tunga.
Sammanknäppande sina händer och höjande dem på samma gång som hon framför ynglingen böjde sina skälfvande knän, utropade hon blott: »O Adrian!» troende att hela hennes bön låg klar i detta enda ord.
Men – när Adrian blott såg på henne, blott med ett vanmäktigt tag försökte uppresa henne, och alldeles icke hörsammade denna hennes högtidliga bön..... då... då sprang den sista minan man lagt för hennes förnuft, och med den sista ansträngningen ilade hon förtviflad ifrån alla de kringstående in i sitt ensliga sofrum, fattade en stor tjock shawl, lindade den flerfaldiga hvarf om hufvud, ögon, öron och mun, samt kastade sig ned på den bädd, der hon gråtit så mången ljuf och smärtfull tår, – och der är sannerligen så godt att lemna henne och göra ett väldigt språng fram i tiden som kom.
»Nej kära jungfru Märtha, derpå är icke att hoppas.
Den som i ett och ett halft år legat så der själlös, utan allt tecken till annat än ett fullkomligt passift lif, ett negatift, ett hvarken subjektift eller objektift; ja, ja hon förstår ej allt det der, jungfru Märtha, men säkert är att aldrig hennes matmoder mera kan komma till sans och förnuft, det säger jag henne, det kan hon vara lika öfvertygad om, som att två gånger två är fyra.
Så talade en af dessa undergörande resenärer, adepter i Eskulapii mysterier, som på de sednare åren skocktals uppenbarat sig i vårt kära, lättrogna fädernesland, påstående sig kunna bota för allt – bara man betalar väl; korteligen sagdt: en af dessa äkta charlataner, hvilka äro så himmelsvidt olika, icke ens hafva det ringaste tycke af den verkliga, sanna läkaren som förmår skåda lika djupt och klart in i menniskans själ och hjerta, som i dess kropp, och som sätter konsten och mennisko-kärleken i första rummet, ryktet först i det andra, och vinningen i det allra sista, och hvilken alltid framstår lik en half-gud, lindrande, tröstande och hugsvalande, hvar helst han visar sig.
Typen derför känna vi.
Så snart den Fransk- Tysk-Engelska Professorn deremot utsagt sitt exempli gratia om »två gånger två» som hålles för att utgöra fyra, tog han sin hatt för att gå sina färde och lemna åt sitt öde den patient, hvilken han reguliert besökte hvar tredje dag, utan att någonsin säga något annat än dessa – ofvan anförda ord.
»Jo, säger jag,» utropade Märtha, som i dag mindre än någonsin ville sätta tro till undergörarens hårda och liknöjda dom.
»Jo, hon blir endera dagen klok, klokare än vi båda – jag och professorn – det vill jag slå mig i backen på!
Tre gånger har jag nu kommit in och tydligt sett, ehuru skumt det är i rummet, att hon dragit undan shawlen för ögonen, fast hon åter hastigt dragit den tillbaka, då jag kommit in.
En gång häromdagen, då jag råkade spilla buljong på hennes hand, när jag hällade uti henne deraf, tog hon upp handen och aftorkade den på täcket, och i går aftons hörde jag tydligt att hon sade »tack» då jag slutade att läsa detta Fader vår, som jag nu i halftannat år, för döfva öron – som alla det trott och jag med understundom, – men ändå alltid läst, tänkande att bönen är god, äfven för det öra som ej hör den.»
»Nå.» sade professorn, läggande hatten ifrån sig, fingret på näsan, och dragande den ena foten, som redan stod på språng, tillbaka, lika som anande att här ändå slutligen kunde blifva någon stråle att förvärfva, som ej illa skulle passa i hans medicinska ryktes gloria, utan lysa förträffligt der.
»Nå hvad mera? ty allt det der är väl icke något bevis på förnuft!
Sådant, tänker jag, har händt ofta, fast högtärade jungfrun ej märkt det förr.
Huru kunde man väl fått henne på ångfartyget, fått henne hit upp till Stockholm, om hon allt jemt varit så alldeles passive, så alldeles själlös som jungfrun alltid sagt.»
»Passiv – vet jag inte hvad det är, och själlös har jag aldrig sagt att hon varit!» genmälte Märtha, kort och bestämdt, »jag säger blott att hon ända hittills varit alldeles maktlös, kraftlös, känslolös för allt som kom utifrån, ja nästan liflös – om herrn så vill – men kanske med båd’ själ och hjerta och klart förstånd, så mycket som hos oss båda ihopa, ty det hade hon alltid fordom i stort mått, i sina både ljusa och mörka dagar – den engla frun!»
»Ack så hon pratar! värdaste jungfru,» sade professorn, »skulle hon blifvit frisk och fått sitt förnuft igen, hvarföre har då icke allt detta redan inträffat, när min konst, när alla mina bemödanden .....»
»Ack, kära herre,» inföll Märtha med obetydlig artighet, »kära herre tala inte om sin konst och sina bemödanden, och all mensklig konst, och alla menskliga bemödanden, ty hvad förslå de väl emot Guds?
Och min tro är att Han, den store och allseende, fann att hon behöfde en sort dvala, efter Han ej fann för godt att hon genast skulle få gå till en bättre verld; men nu väcker han henne ur denna dvala, och vill visa henne att jorden är grön och himmelen är blå, än en gång innan hon lemnar detta lifvet.
Så är min tro, ty aldrig än trodde jag på herrns många burkar och flaskor.»
Professorn var hardt nära att blifva ond, men hur kunde en så lärd, så vidt beryktad man blifva ond på ett så lågt och olärdt hjon!
Han log blott, och det med detta förakt som hög mensklig vishet – alldeles ouppblandad med all gudomlig ödmjukhet – tror sig vara befogad att känna och visa understundom.
Men professorn hade nu fått ett visst intresse för saken, ett intresse som var – det egna, och det är en ångkraft, stark som millioner hästars.
Han började nu först spörja, förut hade han blott ordinerat.
»Hon har väl alltid – eder matmoder – varit ganska kinkig och retlig till lynne och sinne? hennes temperament har väl alltid varit en blandning af koleriskt-melankoliskt – eller huru, min kära jungfru?» frågade han.
»Hon retlig! ...
Hon kinkig!
...» svarade Märtha, med lika mycket förakt öfver professorns ovetande, som han öfver hennes.
»Hon retlig och kinkig! – ty allt det andra kramaget bryr jag mig inte med, och Cholera’n hade hon aldrig en endaste släng utaf!
– Nej visst icke!
En Guds engel, saktmodig, from, god och förödmjukande sig för allt, tålig och undergifven – se sådan var hon alltid, i med- och motgång, tills den satans dagen grydde, då de tog sonen eller hjertebarnet ifrån henne.
Då snodde hon tjocka shawlen om hufvudet, och illskrek om någon vågade röra den, och det var med yttersta våld nästan, som jag i början fick uti henne någon föda, men sedan detta kom litet i gång, så gick det, och sedan vi lemnade henne att fritt få hafva sin shawl så att hon hvarken kunde höra eller se, sedan förblef hon stilla, och så snart vi fått sälja det lilla som fanns, skaffade unga grefven en hytt på ångbåten, och en qväll bars hon dit, tyst som en död, och der låg hon – då som nu, och nu som då, och sedan vet professorn ju att hon blef hitburen, och sedan har hon aldrig sett hvarken himmeln, Guds dager, eller professorn, eller unga grefven, eller mig: och inga andra hafva sett henne.
Men nu – nu säger jag att hon börjar vilja åter lefva upp.
Jag ser det, och jag känner det på mig.
Jag drömmer ofta att ......»
»Jo jo! konst och bemödanden skola väl slutligen något uträtta och förmå!» inföll professorn, som ingen håg hade att höra Märthas drömmar. »Konst och bemödanden, nattvak och begrundanden,» öfverläste han halfhögt, ty det var just med dessa ord han ämnade börja tala om sin patient, ute i staden; såg han blott att Märthas ord i minsta mån bekräftade sig, ty endast till Märtha yttrade han sitt tvifvel, just för att
Märtha allena kunde veta att hans åtgärder här verkat – mindre än intet.
Men nu gick han sina färde, och när han kom till Excellencen F. hvars botare han äfven var, sade han:
»Få se om ej slutligen min konst och mina bemödanden lyckas, med den der stackars frun från landet, som lefver af Hans Excellens’s och dess herr sons stora nåd.
Få se om hon ej med ihärdiga bemödanden åter kan bringas till sans och förnuft.
Det skulle vara interessant nog, och en triumf för konsten.
Jag skulle sedan derom utgifva en afhandling, som ....»
»Ja, det vore rätt godt och bra, det der – min bästa vän,» sade grefven med yttersta liknöjdhet, »men hvad skall jag göra med min högra stortå?
Hon värker alldeles Guds förb. – stundtals.»
Men ingen lär vara nyfiken veta hvad professorn gjorde vid stortån.
»Huru är det med ... din fru, kära Märtha?» sade unga grefve Hans – en af de ståtligaste, älskvärdaste, mest lofvande och hoppfullaste ynglingar som la plus haute volée i detta ögonblick hade att skryta med.
»Huru är det?
Tyckes det icke vara någon förändring ännu?»
»Åh! mycket kan hinna att ske, mellan hvar gång nådig grefven besöker oss!» svarade
Märtha med en icke ringa släng af förebråelse i tonen, och med den myndighet som en sköterska från barndomen alltid tycker sig hafva rätt till öfver den hon skött, åtminstone så länge denne ännu är ung, han må då vara så förnäm som helst.
Grefve Hans såg ned.
Han kände förebråelsens bitterhet, och erkände kanske inom sig rättvisan deraf.
Hans hjerta var ännu icke rätt stelnadt och förkyldt, som så mången annans det kanske redan varit, ty i medgångens solsken upptorkar och hårdnar hjertat, då det åter blir mjukt och vekt i motgångarnes fuktiga natt.
»Ja, hvad nytta kan jag väl göra här, käraste, gamla, goda Märtha!» sade ynglingen vekt och sorgligt.
Hon vill icke ens se upp, eller någonsin höra hvad jag kunde säga henne; och för mig är åsynen af henne så svår, så sönderslitande, att jag gerna undviker den, om jag kan.»
»Ja ja,» sade Märtha, »så är det här i denna verld!
Jag har lärt mig det.
Hvar och en tänker blott på sig, och kallas derföre förnuftiga och kloka och resonabla; men om någon tänker på en annan mera än på sig sjelf, har en annan kärare än sig sjelf, och icke mäktar se sig förskjuten och undanträngd i dens hjerta som låg djupare ned i bröstet än det egna ... då är den galen, vansinnig och – »mera ett djur än en menniska», såsom den usla professorn stundom behagar yttra sig.»
»Ack, käraste Märtha,» sade Grefve Hans, ängslig och uppledsen, »kommer du nu åter med dina gamla, tråkiga och ledsamma funderingar.
Huru kan du väl tro och förmoda – du som är en så klok menniska – att en annan klok menniska skulle ligga så öfver år och dag, utan att vilja se upp, eller höra, eller något förnimma.
Det vore alldeles oerhördt och onaturligt, och kunde aldrig förklaras, ty nog finns det många som haft större sorg än nu ... den goda, kära – mamma.»
»Åh, det vet Gud!» svarade Märtha.
»Ingen kan gå ned i en annans sorg, och mäta och väga den, och dömma derom; och fick jag – för min del – sätta törnekronan på den jag trodde haft största sorgen här i lifvet, så vete Gud om det ej blef på – hans fordna mamma, min kära ....
»Adrian» hade hon så när sagt, men Märtha var noggrann om formerne .... »min kära grefve!» – sade hon derföre.
»Alltid skall
Märtha göra mig ledsen,» sade grefve Hans och rynkade de mörka, bågiga ögonbrynen, »och det är icke beskedligt af Märtha, som jag så gerna vill göra glad och till viljes.»
»Ja, Gud löne honom derför!» svarade
Märtha och torkade en tår ur ögat, ty nu först runno hennes tankar på henne sjelf, och på allt det goda hennes ... äfven hennes förlorade – Adrian slösade på dem båda, frun och tjenarinnan; hon mindes nu först allt det kaffe, socker, silkesdukar och andra hyggliga kläder och saker, som beständigt kom till henne från »unga grefven».
Men om sin tro hvad Elfridas återställande beträffade, det nämnde hon icke ett ord, af en besynnerlig instinkt, alldeles motsatt den hon hade att dermed reta och förtreta professorn, ty förtretad såg han alltid ut, hvar gång
Märtha försäkrade honom att »frun blir snart som annat folk», emedan Märtha – och
Märtha allena – kunde han aldrig förmå öfvertyga, att detta »tillfrisknande och vederfående» vore en frukt af hans »konst och bemödanden», ty han anade icke utan rätt giltiga och logiska skäl, att icke hälften, icke fjerdedelen en gång, af de potioner som han – stor gynnare af Apothekaren på Björnen – ordinerat, kommit i Elfridas mun, utan långt förr i Märthas diskbalja.
Men nu gick ynglingen sina färde, mörk i hågen en liten stund, men icke rätt länge; och Märtha smög sakta in till sin älskade matmoder.
Hon låg der så blek, och till utseendet liflös.
Rummet, prydligt och vackert, var dunkelt upplyst af blott en enda liten stråle af dagen från fönstret, hvilken Märtha lemnat att obehindrad intränga, för att hon skulle kunna se att vägleda sig i sängkammaren.
Vid denna matta upplysning märkte hon dock, sedan hon något litet vant sitt öga vid den skumma dagern i rummet, att Elfrida bortdragit halsduken, (ty Märtha hade så småningom utbytt den tjocka shawlen, mot allt tunnare sådana, och slutligen endast virat en halsduk om Elfridas hufvud,) eller snarare att denna halsduk var betydligt uppskjuten, så att mun och näsa voro alldeles synliga; och genom en rörelse med handen, hvilken lika som tog efter en blomma på det rosiga sidentäcket, trodde Märtha sig kunna begripa att Elfrida såg upp och förmådde skönja, fast duken dolde sjelfva ögat.
Märtha gick åter sakta ut, och inkom snart med ett helt glas af nyss utspruckna pingst-liljor, ty det var deras tid just nu, och lukten af narcisser hade alltid i fordna dagar varit hennes matmoders älsklingsdoft, hvarföre Märtha hoppades att detta skulle behaga denna kära fru, gaf hon än icke med ringaste tecken tillkänna sin tillfredsställelse.
Men huru förvånad och glad blef ej Märtha, när hon tydligt såg, och äfven hörde att Elfrida likasom drog till sig lukten af blommorna.
Märtha tog då en af dem, lade den så sakta att det aldrig för mennisko-öron kunde höras, på Elfridas sängtäcke, och efter en liten stund hade Märtha den otroliga förnöjelsen att se Elfridas hand utsträckas efter blomman, taga den och föra den först till sin mun och derefter hålla den under näsan, samt i långa drag insupa dess angenäma doft.
Märtha drog sig dock undan och förblef ande-tyst, men med blicken oafvändt häftad på Elfrida.
Efter en lång, lång tystnad och orörlighet, och när Elfrida förmodligen trodde sig vara allena, drog hon ändteligen alldeles upp duken, lade först handen öfver ögonen, men tog den sedan bort, och tycktes – så mycket hon i mörkret det kunde – betrakta den sköna yppiga blomman som Märtha gifvit henne.
Slutligen hörde
Märtha tydligt hur hon sade följande ord:
»Sköna hvita lilja! ...
Bud från Gud, som jag så länge i tysthet anropat! ...
Bud från min Adalbert! ....
Herrliga blomma! skön och hög och ungdomsfrisk som han var, – min ......» men nu dog ett ord på hennes läppar; hon neddrog duken för ögonen, och förblef åter tyst och orörlig.
Var Märtha tillstädes, så var Elfrida åter den stumma, döfva, blinda, och för hela den yttre verlden – stendöda; men trodde hon sig allena, så såg hon sig omkring och rörde läpparne till ord, hvilka Märtha dock hvarken kunde höra eller fatta.
Märthas tålamod började nu svika.
Hon hade hoppats att hennes matmoders tillfrisknande och återvaknande till lif och verksamhet skulle gå med stora steg, men – det stod på samma ställe, och som Elfrida, hvar gång professorn besökte henne, var att förlikna vid en sten, återtog han snart sin förra tro om sin patients obotlighet, och brydde sig således icke mycket om henne, när ej hennes tillfrisknande kunde fläta ett nytt friskt löf i den krans han redan skördat, för sin stora konst som läkare.
Märtha motsade honom ej, ty de simpla, obildade menniskorna företaga sällan något som är alldeles hvad engelsmännen kalla »good for nothing» 4.
Unga Grefve Hans frågade väl då och då efter Elfrida, men han hade ju så mycket dessutom att tänka på.
Verlden gick sin gång, och ingen lefvande varelse tänkte uteslutande på Elfrida, mer än gamla Märtha.
Det är icke mycket lockande att återuppvakna till ett sådant lif, men Elfrida skulle det, ville det ändteligen.
En morgon i Augusti månad läste Märtha såsom vanligt sitt Fadervår, halfhögt i sin matmoders rum.
»Amen!» sade hon med en djup suck. »Amen!» – sade Elfrida ljudeligt.
»O! du store allsmäktige Gud! gif henne åter helsa, syn, hörsel och förstånd!» bad
Märtha med innerlig andakt.