Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ex. Hr Gr. o. Landtm., som erinrade om innehållet af 83 § Beg.F., hvarefter Frih.
Boye, under förklarande att han misstagit sig om stället, der frågan borde väckas, afstod från vidare yttrande.
Hr Bildt, Knut, uppläste följande motion:
Ehuru det vid förra riksdagen ej lyckades att vinna bifall till ett förslag, utaf flera af Bohus läns innevånare yllradt, att la Landshöfdingeresidenset förflyttadt från Götheborg till Uddevalla, så får jag, dertill uppmanad från denna landsort, der jag äger flera bosatte anförvandter, förnya detta förslag, som, satt i verkställighet, otvifvelaktig! skulle vara af mycken nytta för länets hällre administrerande i flera vigliga hänseenden.
Jag anhåller vördsamt om remiss häraf till vederb.
Utsk. Gr. Löwenhjelm, Carl Gustaf, anförde skriftligen:
Då motion blifvit väckt, om förläggandet af länsstyrelsen i Götheborgs och Bohus län från Götheborg till Uddevalla, anser jag för min pligt att med några betraktelser, hemtade från egen erfarenhet, taga 11. R. o.
Ad:s uppmärksamhet för en kort stund i anspråk.
Götheborgs läge i sydliga ändan af det 22 mil långa länet medför besvär och kostnad för dem af länets nordligare innevånare, hvilka hos länsstyrelsen hafva något personligen att andraga.
Om ock ändamålet med färden vinnes, blir den dock alltid dyrköpt.
An hårdare trycka tids- och penningeförlusten dem, hvilka, af en eller annan orsak, se sina vid resan fästade förhoppningar svikna.
Häraf uppstår obelåtenhet och att allmogen sä litet som möjligt tillitar sin naturlige beskyddare, Landshöfdingen.
Jag anser denna positiva följd af läneresidensets nuvar. läge såsom af vigtig och betänklig art.
Vidare inverka dessa stora afstånd ofördelaktigt för Staten, när man besinnar tidsspillan och kostnad för de tjenstemän, Den 7 Augusti'.
SS sorn mäste söka läneresidcnset, samt synnerligen vid forslandet fram och åter af fångar och lösdrifvare.
En calcul häröfver skall lemna resultater, vida menligare för statsverket, än man vid första påseendet förväntar.
Visserligen kan, såsom mina fräjdade företrädare i 1 jen slen yttrat sig, länet ”styras” oaktadt missförhållandet i af stånden mellan administrationen och de administrerade; men länets ”styrelse” — då här ej annat lärer förstås, än blotta legala handläggningen af cancelli- och contorsmål — utgör visserligen en nödvändig, men långt ifrån tillfyllestgörande del af de pligter, som åligga en Konungens Bef:h:de i den anda och mening, jag uppfattar dess bestämmelse.
Styra länet är ett: sköta och värda det ett annat.
Fastläst vid cancelli och contor, inhämtar ingen Landsh. dessa speciella kunskaper om orterna med deras skaplynnen, tillgångar och brister; om folket, dess lif, communala behof och ärenden: beröringspunkter, hvarigenom endast det blir honom möjligt att lära känna sina administrerade, och dem alt fatta förtroende till hans råd, verksamhet, rättvisa och välvilja.
Och utan denna kännedom och detta förtroende kan länet väl styras, men aldrig vårdas med den kraft och samvetsgrannhet, som ovedersägelrgen varit meningen, då Svea Konung salle Bcf:h:dc i sitt stad och ställe i provinserne.
Laudtregeringcns nu var. så väl organisation soia aflöningsstat — ett amne som ulan tvifvel innan kort måste blifva ett ytterst vigtigt föremål för en vis och faderlig Regerings omtanka — denna nuvar. organisation af Landtregeringens tjenster, säger jag, gör Landsfös ständigt vakande blick uppå sättet huru de utöfvas, absolut nödvändig; och utan täta personliga besök i orten controllerar ingen Landsh. vederbörligen, hvarken huru fogdar och länsmän, dessa vigliga första länkar mellan styrande och styrda, fullgöra ordres, eller huru folket af deni vårdas och behandlas.
Landsh. måste alltså ovillkorligen ofta vistas i länet; men sällan uppstiger man till en så vigtig tjenstegrad förr än åren redan börja utkräfva deras rätt.
Långa resor
Lii besvärliga, äfven vådliga för helsan i vissa årstider; inställas ock derföre ofta, och den goda viljan hos Landsh. förlamas af afståndet.
Utom alla dessa skäl, talande för den väckta motionen, må. det tillåtas mig att anföra ännu ett.
Landsfös i Götheborgs och Bohus län tid och förmåga upptages fullt ut af Götheborgs stad.
Utom hvarje annan Landslos vanliga embelsgöromäl, har denne sig ålagde en sådan mängd uppdrag, ordförandeskap, curaleler, styrelser och speciella angelägenheter för den lilliga sjö- och handelsstaden, att man nödgas medgifva, att den man, som väl värdar allt detta i en stad, hvars industriella och commerciclla slräfvan framåt ger mera anledning till ökade än till minskade göromål, omöjligen — jag uttalar det oförstäldt — kan medhinna att så sköta och följa länets intressen, som sig borde.
Om nu den visaste Konungs Regering endast eller hufvudsakligast genom iänsstyrelsernes verksamma, kloka och rastlösa 84 Den 7 Augusti. utförande af hvad dem föreskrifves, eller af hvad dem på deras egna framställningar af Regeringen blifvit bcviljadt, kan ernå dessa önskvärda resullater af belåtenhet, förtroende och kärlek, som för länga och frids»lia år fästa folket vid Regenlen; så bör ju ock medgifvas, alt hindren för en länsstyrelse att uppfylla en sä fosterländsk bestämmelse böra med nit och värma undanrödjas; och det är derföre jag tror mig kunna hoppas, att H. R. o.
Ad. med sitt bifall understödjer den väckta motionen om und. framställning till K.
M. om läncresidensets i Götheborgs och Bohuslän förläggande från Götheborg till Uddevalla.
Huru en för Bohuslän sä önskelig förändring skulle kunna utföras med afseende å allas rätt, allas intressen och med minst möjliga uppoffringar för Staten, samt huruledes med rikets andra stads styrelse i så fall förfogas skulle, lärer väl K. M:s Regering bäst vara i tillfälle att afgöra, eller R.
St. loreslå.
— Jag anhåller vördsamt, att detta milt anförande mätte få åtfölja den väckta motionen vid skeende remiss till behörigt Utsk.
Då vid föregående riksdagar R.
St. alltid beviljat ersättning för riksdagskostnadcrne at Hr Landtmarskalken och öfriga Ståndens Talmän, får jag vördsamt föreslå, att R. o. Ad. täcktes besluta att anmoda StatsUtsk. alt inkomma med förslag till denna ersättning, och anhåller jag, att Ilr Gr. o. Landtm, täcktes derom framställa propos.
Hr Westerstrand, Pehr, uppläste följande: ”Svenska folkets urgamla rätt alt sig beskatta, utöfvas af ”R.
St. allena vid allmän riksdag,” heter det uti 57 § Reg.F.; men detta bör ej så förstås, som skulle alla de från riksdag till riksdag utgående skatter och afgifter vara vid den sednast hållna riksdagen beviljade.
Svenska jordbrukarne, som utgöra y största delen af folket, hafva också en urgammal skyldighet alt erlägga den så kallade grundskatten sådan den varit frän äldre tider, utan alt deruti någon förändring kan göras af R.
Denna ingår bland de Statens ordinarie inkomster, hvilka omtalas i 59 § Reg.F., der det heter, alt ”hvad Slaten utöfver dessa inkomster kan tarfva, bör genom ”beviilningar fyllas.”
Den i 57 § förkunnade allenabeskattningen hai1 således endast afseende pä detta tillskott.
Kan Statens behof af medel till beloppet af de ordinarie inkomsterna inskränka sig, kommer alltså någon beskattning vid riksdag ej i fråga.
Detta vore för riket i allmänhet ett ganska lyckligt fall; — men skulle det så prisas af dem, som linge draga tyngden af statsbördan och se andra derifrån lättade eller befriade?
Man har ansett fördelningen af skatterna i ordinarie in - Den 7 Augusti. 85 komster och bcvillningar utgöra ett Kronans palladium, medelst hvilket hon, oberoende af Ständers obenägenhet att gifva de sednare, i alla fall med de förra skulle kunna hålla stalsmachinen i gång.
Men summan af de förra, med inberäkning af de årligen inflytande rcstantierna, förhåller sig nu till de sednares summa ungefärligen som 3 lill 4.
Att inskränka de årliga statsbehofven till f af deras nuvarande totalbelopp, är, åtminstone utan en lång tids förberedelse, ej möjligt.
Att tro nödvändigheten deraf, i följd af det antydda riksdagsförbiiIlandet, någonsin inträffa, är enfaldigt; ty inga Ständer kunna så handlöst lemna Staten åt sitt öde oell derigenom utsätta den för olyckor, lika farliga för riksdagsmän enskildt, som för Regeringen och Staten på det hela.
Vid en riksdag, der en sådan anda gåfve sig tillkänna, folie Ständernas åliggande alt reglera Staten sig ej så lätt att, inom föreskrifven tid, verkställa, och Konungen hade, med stöd af 109 § Reg.F. och 80 § Riksd.Ordn., sedan en sådan tid utan statsregleringens fullbordan tiiländalupit, rätt att afslula riksdagen och låta den förra bevillningcn till nästa riksdag vara gällande.
Prmrogativet att, utan hinder af Ständers beslut, påräkna ordinarie inkomster, skulle således, ulan fara för uppkommande brist af medel för de allmänna behofvens fyllande, kunna till någon del eller helt och hållet af Konungen efterskänkas.
Derigenom kunde eli med sant conslilutionel samhällsordning öfverensstämmande bcskatlningssyslem uppkomma, efter hvilket hvarje del af de skattdragandes bördor vid kortare mellantider klefve pröfvad och efter omständigheterna jemkad.
Mången lättskrämd torde förfäras af tankan pä en sådan tillökning i Ständernas makt.
För den lugna betraktaren bör likväl denna maktlillökning anses lika litet farlig för monarkiens bestånd, som Konungens prerogativ alt, enligt S9 § Reg.F., ensam besluta i allt hvad som rörer rikets allmänna hushållning, hittills medfört någon fara för friheten.
En Regering, som ej endast constituerar sig till machinlig verkställare af Ständers beslut, utan äfven sjelf har omtanka om allmänt väl och arbetar på dess befordran, hör till beskattningsgrunderna alltid kunna ge initiativen och ej hafva svårt all vinna önskade resultater.
Men, för alt undanrödja alla farhågor i detta afseende, kunde stadgas, alt ett, mot hvarje till bevillning förvandlad ordinarie inkomst svarande ersättningsbelopp bör frän Riksg.- cont. lill Statsverket ärligen särskildt levereras och i statsregleringen susom ordinarie statsinkomst upptagas, samt alt alla de anslag, som motsvara de u en salunda förvandlad ordinarie inkomst förut anvisade indelningar, blifva sä vida permanenta, alt de ej, hela eller till någon del, kunna utan Konungens samtycke indragas.
Af ordinarie skatters förvandlande till bevillningar, att vid riksdag lill pröfning förekomma, skall otvifvelaktig! följa, ej mindre en nyttig förenkling i uppbördsverket, derigenom alt 86
Den 7 Augusti. likartade afgifter, t. ex. mantalspenningar och capitations-bcvillning, sammanslås, än äfven en af behofvet högt påkallad förändrad reglering med grundskatten.
Hvad som gör denna i allmänhet tunga statsbörda för en stor del af de skattskyldiga högst tryckande, består i dess ojemna fördelning och sättet att skatten utgöra.
Flera slags hemman äro efter sin natur, antingen till en del eller helt och hållet, från grundskatten fria.
Det är ej sällsynt att träffa hemman, som draga lika skatt med andra i granskapet liggande hemman af samma natur, hvilka äro dubbelt bättre både till jordrymd och bördighet; och skatten består hufvudsakligen i spanmål och andra persedlar, hvilka, ifrån början beräknade efter hemmanets afkastning, nu mäste utgöras antingen in natura, utan afseende på bättre eller sämre årsväxt, eller i penningar till ett efter gångbara priser lämpadt markegångsvärde, alltid högre ju mindre tillgång årsafkastningen lein nar.
Den förra olägenheten, eller grundskattens ojemna fördelning, anser man i allmänhet aldrig kunna afhjelpas, och slöder detta på den föreställning, att, dä värdet af hvarje hemman i tidens längd blifvit lämpadt efter dess allmänna onera, en förändring i grundskatten till lättnad för de beskattade hemmanen ej kan ske utan motsvarande tunga för de mer eller mindre skattfria, hvilket skulle leda till ingrepp i äganderätten.
Ett nästan lika stort hinder för en förändring härutinnan anser man ligga uti inrättningars och personers rätt att, enligt den så kallade indelningen, sjelfva af vissa hemman uppbära skatten.
Den sednare olägenheten, eller sättet att utgöra grundskatten, anses icke lika oafhjelplig.
Bestämd i spanmål och andra persedlar, hvaraf dels Statsverket hade behof, dels jordägarne hade öfverskott, utan tillfälle lill uppköp eller afsättning i en lid, då peuningen ännu antingen ej lemnade tillgång lill allmänt bytesmedel, eller ej hade nog stadga i värde, har grundskatten qvarstått i sitt numera föråldrade skick.
Tid efter annan har väl förändring häruti blifvit ifrågasatt, men alltid motarbetad af jordägare, som fruktat härigenom fä ökade bördor, och af indelningshafvare, som befarat minskning i sina inkomster.
Dä numera penniugeförhållandena ej utgöra något hinder, är det tid att man inser det naturliga och förmånliga deruti att, såsom i andra constitutionella länder, hos oss alla statsbidrag utgöras i peuniugar direct till statscassan, och den af Slaten lönade embetsmanncn upphör att med en slags husbonderält sjelf af den skattdragande uttaga sin aflöning.
Till ett visst penningebelopp för hvarje hemman borde derföre grundskatten blifva bestämd, att af kronans uppbördsmiin emottagas, och iudelningshafvande inrättning eller person anvisas att af statscassan undfå motsvarande belopp i penningar.
Om ett medium af hvad skatten under de före en sådan bestämmelse tio sislförflulna åren efter markegångspriserna utgjort, härföre lages till grund, böra både räntegifvare och räntetagare blifva belåtne.
De sist nämnd a saknade viii rättig - Den 7 Augusti. 87 heten att efter svära missväxter preja den fattiga jordbrukaren, men voro äfven befriade från förlägenhet att efter ymniga skördar kunna med någon fördel disponera den indelta spanmälen; hvarjemte de tidigare ocb ordentligare fiugo uppbära hvad dem tillkomme.
Härifrån undantagas naturligtvis de frälseräntor, som till enskilda erläggas, ocb med hvilka Staten ej bar att befatta sig.
Det kunde visserligen synas beqvämt för jordbrukaren att, genom utgörande af en viss penningeafgift, befrias från alla de på dess hemman nu liggande onera.
Men härvid bör göras skillnad emellan hvad till allmänna, fur alla rikets delar gemensamma föremål utgår och hvad till vissa landsorters, häraders och socknars nytta utgöres, såsom bro- och väghållning, tingshus och kyrkobyggnad, fattigvård m. m.
Det är af erfarenheten tillräckligt ådagalagdt, att de arbeten, som för Statens räkning utföras, vanligen medtaga större kostnader, än dem, med hvilka dylika arbeten af privata personer för egen räkning kunna verkställas; hvartill kommer, att antingen genom dagsverken, utgjorda på tider, då arbetsfolk ocb dragare kunna för eget bruk umbäras, ofta utan tillfälle att dermed vinna någon biförtjenst, eller genom materialier, tagna på egen grund och annars lill ringa nytta, den skattskyldige kan, utan särdeles känning, afbörda sig åligganden, som, af slaten åtagna, skulle fordra betydliga och betungande skattebidrag i penningar.
Här bör ej eller förbises den moraliska fördel, de sä kallade municipal-inrättningarne medföra, dervid den ene medborgaren broderligen räcker den andra handen, för att med egen omtanka och drift verka till gemensamt bästa.
Till munieipal-onera, med hvilka Statsverket ej bör taga någon befattning, hörer äfven presterskapets aflöning.
Denna jordbrukets afgift är visserligen till sin natur likartad med de allmänna indelningarue, och sältet för dess utgörande ger, i brist af uppgjorda convenlioner, anledning till ledsambeter pä ställen, der kärlek och frid ej utgöra sambandet emellan lärare och åhörare.
Men rättskaffens själasörjare emottaga med förnöjsamhet hvad deras församlingar efter förmåga och billighet gifva, och rättänkande, af det heliga Ordet uppbyggde åhörare offra villigt sin gäfva pä altaret.
Detta löningssält är så oskiljaktigt från en sann christendomsanda, alt det, förändradt till Statsutgift, skulle, frän Herde för den honom ombetrodda hjorden, förvandla religionsläraren till en af Staten lönad embetsman, för hvilken verldslig ordning slutligen blefvc hufvudsaken.
— Hvad, under den allmänna grundskatten inbegripet, åt presterskapet är anslaget i vederlag och förläningar m. m., på flera ställen utgående från jordbrukare, som ej äro indelningshafvarnes åhörare, räknas ej hit och bör med grundskatten undergå nu ifrågasatt förvandling.
Onera på jordbruket, som genom natura-prestalioner utgöras, men ej kunna fä namn af municipala, äro kungs-, krono-, 88 Den 7 Augusti. hull- och rcscrvskjutsen samt voterings- och rustningsskyldigheten.
Hvad skjutsningsbesväret beträffar, hvilket egentligen ej är att benämnas såsom skatt, kan detta ej på annat sätt än genom jordbrukets dirccta bidrag fullgöras, men en efter billighet förhöjd skjutslega kan göra det mindre tryckande.
Ilållskjutsen, såsom minst genom skjutslegan ersatt och derjemte i moraliskt afseende för allmogen skadlig, borde dock helt och hållet afskaffas.
På flera gästgifvaregård vid allmännare vägar finnas ej hällhästar: hvarföre kan skjutsen ej lika väl vid andra med reserv- och gästgifvarehästar utgöras ?
Om gästgifvarne förbindas att, emot åtnjutande af motsvarande förmåner, hålla ett visst antal hästar, som hvarje dygn till förbud och obildad skjuts först utgå, och de närmast gästgifvaregårdarne liggande hemman indelas till reserv, hvilka utaf aflägse, från denna skjuts fria hemman erhålla någon ersättning, synes allt hvad för ändamålet är nödigt kunna vinnas.
Vare dock detta sagdt endast i förbigående, utan att innefatta något förslag till förändrad skjutsreglering, hvilken helt säkert, på annan väg motiverad, kommer att ej uteblifva. *) Roterings- och Rustningsskyldigheten deremot, en statsbörda, som, lika med den egentliga grundskatten, är både för jordbruket tryckande och ojemnt fördelad, utan att de mångfälldiga rotejemkningsåtgärderna ännu hunnit till målet, synes böra inbegripas i den ifrågasatte gruudskattsförvandlingen.
Låt soldaten, ryttaren eller båtsmannen bibehålla såsom boställe det redan från roten eller rustningshemmansjorden afsöndrade torpet, med rättighet till dess underhållande af roten eller rusthållet, äfvensom till dess skötsel, då möte eller commendering äger rum; sä kan han i öfrigt lika väl från Staten som från rote- eller rusthållet emottaga hvad honom tillkommer, så i lega som beklädnad och underhåll.
Ryttarehästarnes remontering, mundering, skoning m. m. kunna likaledes af Staten besörjas, och rusthällen endast åligga deras furagering och skötsel mellan möten och commenderingar.
De å jordbruket liggande onera, hvilka jag anser böra och kunna till statsintrad i penningar förvandlas, äro, enligt det ofvan anförda, den egentliga grundskal ten, bestående uti: ordinarie ränta efter 1841 års rikshufvudbok, utom afkortningar, utgörande r:dr 2,532,500. tlfradssjianmälen 320,S00.
Iironotionden 922,800.
3^73 jqq samt roterings- och rustningsskyldigheten, som, efter Transport 3,77(5,100. *) Sedan detta skrefs, har Statstidningen, N:o 179 för den 6 Aug. 1844, tillkännagifva, att K.
M. fattat nåd. beslut ang:de en förändrad reglering af skjutsen vid gästgifvargårdarne.
Den 7 Augusti. 89 Transport 3,776,100. afdrag för soldat-, ryttare- och båtsmanstorp samt hästars föda och skötsel, äfvensom af rustningsaugmentsräutorna, hvilka direct med Staten höra liqvideras och dessutom innefattas under ordinarie räntan, men med inbegrepp af hästvaeanceafgiften vid afsutna cavalleriet, torde kunna beräknas till minst 1,500,000.
Summa b:co r:dr 5,276,100.
Efter en sådan hela den allmänna grundskattens förvandling till ])enningeafgift, och efter införande af den enhet i beskattningssystemet, att denna skatt blifver af bevillnings natur, inträder fiirst möjligheten att grundligt tänka på afhjelpandet af den stora olägenhet, som härflyter från skattens ojemna fördelning.
Att företaga en jemkning deruti, till omtaxering och repartition efter hemmanens godhet, blefve högst vidlyftigt och ännu svårare, än den länge bearbetade rotejemkningeu ; äfvensom delta skulle för somliga hemman leda till ökad tunga och, såsom förut är niimndt, ingripa i äganderätten.
Att på en gång öfverkorsa grundskatten och genast söka Statens ersättning i andra directa pålagor, af hvilka naturligtvis jordbruket äfven finge sin del, skulle också för äganderätten blifva till mehn.
Någon annan lämplig utväg att afhjelpa det onda synes således ej gifvas, än att långsamt låta denna skatt försvinna, hvarefter de mot densamma svarande stntsbehofven kunde fyllas, dels med ny bevillning, och dels med vunna tillökningar i de extra ordinari inkomsterna af tullen, charlan och bränvinet, hvilka sammanlagda bruttobelopp har utgjort 2,250,000 r:dr år 1821 och 5,000,000 år 1841.
Man har ansett, alt ägarne till de beskattade hemmanen stå i skuld till Kronan för den af henne afstådda äganderätten, och att grundskatten i följd deraf är ett slags perpetuelt arrende.
Detta är visserligen ej så alldeles riktigt; ty en stor del af denna skatt har tillkommit genom bevillningar.
Men låt så vara: det är ju ändå ej obilligt, att jordägaren härifrån får köpa sig fri genom någon tids betalning af ränta och amortering; och någon rubbning i de allmänna skalteförhållandena är, åtminstone för den närvarande tiden, ej gjord.
Antagom, alt den capilalskuld, som på della siitt för ett hemman anses amorteras, är 16 gånger större än dess grundskatt, d. v. s., att den skulle deraf utgöra något mer än 6 proc.
Således, då skatten är 100 r:dr, skulle capitalskulden vara 1600 r:dr.
Om jemna 6 proc. härå eller 96 r:dr årligen betalas, och deraf beräknas ränta till 4 proc. ä hvad som år från år återstår, samt det Öfriga amorterar capitalet, för första året med 2 proc. oell sedan i stigande progression, är amorteringen på 28 år fullbordad.
En årlig, med vilkor af upphörande efter 28 års tid, gjord betalning kan anses lika med afbetalning å vanligt fastighetslån, och således böra öka hemmanets värde med ett belopp, som 1 H. 12 'JU Den 7 Augusti. svarar emot primitiva skuldsumman.
För detta värde bör då ägaren, likasom för det öfriga taxeringsvärdet å hemmanet, erlägga bevillning efter nu gällande tariff, med 2 r:dr på 1,000, eller för 1,600 r:dr värde 3 r:dr 9 sk. 7 rst., att, sammanlagd med den öfriga äganderältsbevillningen, fortfara så länge den antagna bevillningsgrunden är oförändrad, och sedan i öfverensstämmelse med en nyantagen grund utgå.
Sammanlägges sistberörda afgift med den omförmäida grundskattslösen, uppkommer summan af 99 r:dr 9 sk. 7 rst., lika med bela grundskatten på -jS proc. nära, hvilka proc., på det hela utgörande omkring 42,000 r:dr, kunde, utan känning för Statsverket, efterskänkas.
I föl jd häraf föreslås, att af den för ett hemman i penningar uträknade allmänna grundskutten, såsom grundskaltslösen erlägges till Slaten i 28 ur, hvarefter den upphör, och att med ett belopp af 16 gånger hela grundskatten ökas hemmanets taxeringsvärde, hvaraf bevillning i vanlig ordningbör utgöras.
De kronohemman, å hvilka besittningsrätten ej är till enskilda genom arrenden upplåten, utan af, i stadgad ordning antagne kronouboer innehafvas, böra nuturligtvis äfven inbegripas i den föreslagna grundskaltsamorteringen.
För dessa hemman kan med något skäl berörde skatt anses hafva tillkommit såsom ett perpetuelt arrende.
Således då skatten en gång genom amortering upphört, och på det hemmanen åt dåvarande åboer ej må för intet bortskänkas, bör någon emot den förut vanliga skattelöseskillingen svarande skatt på hemmanen qvarstå, dock med rättighet för åbocrna att derifrån köpa sig fria och med detsamma vinna äganderätt till hemmanen.
I öfverensstämmelse med hvad hittills ägt rum, bör sudan äganderättslösen bestämmas till 10 gånger den summa, som i ränta och amortering å gransbotten årligen betalas.
För ett hemman, hvars grundskatt primitivt varit 100 r:dr, skulle således denna lösen blifva 960 r:dr.
Det bär stå åboen fritt att när som helst betala den.
Hur han ej gjort det vid grundskatts-amorteringens slut, böra 4 proc. af löseskillin gen, elier 38 r:dr 19 sk. 2 rst. för hvarje 100 r:dr i primitiv grundskatt, under namn af kronohemmans-afgift, af åboen fortjärande erläggas, intilldess lösningen äger rum.
Efter tillägg till taxeringsvärdet af den ofvan föreslagna, mot grundskattslösen svarande förhöjning, blifver detta värde för samtlige hemmanens förmåner och skyldigheter en mycket säkrare måttstock, än del så kallade hemmantalet, hvilket, lika med grundskatten högst ojemnt fördelad, borde helt och hållet afskalfas. kimo t en enkel taxeringslängd öfver hemmansvärdet kunde dä utbytas hela det vidlyftiga och invecklade, med orikligheter behäftade jordeboksverket.