Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han var en smula yrvaken och det gula håret stod upp som en tofs i nacken; ögonen voro halfslutna, och medan han talade med sin mjuka, böjliga röst, lutade han sitt hufvud mot kudden som en dödstrött man på scenen.
»Ni är son till statsrådet von Rosenberg?» började han högtidligt.
Det var alltid något högtidligt öfver Anders Ericsons repliker, något af dämpad patos, också utom scenen.
När han begärde en biffstek på en resturant, gjorde han det med en ton, som skulle han i nästa ögonblick dö af svält.
»Ja», svarade Max kort.
Det var nu åter denna själlösa fråga, som alltid mötte honom hvart han kom i lifvet.
»Och ni har lemnat in ett par enaktspjeser?
Ja, jag mins — jag har inte hunnit läsa dem ännu» — —
Anders Ericson teg och slöt ögonen helt ett ögonblick.
Hans markerade drag antogo ett lidande uttryck.
»Om ni visste» — började han sedan med svag stämma, som om hans krafter icke räckte till att tala högre — »om ni visste, herr von Rosenberg, hvilket arbete, hvilket själsförtärande slit» — rösten blef starkare i stigande crescendo — »hvilken uthållighet, hvilken möda!» — det sista ordet utslungades med full kraft och upprest hufvud — »det fordras att vara ledare för ett företag som mitt» — nu sjönk hufvudet åter, dödligt utmattadt, ned på kudden — »så skulle ni inte förvåna er öfver, att ni finner mig utsträckt på en chäslong.»
Max försökte inpassa något om, att detta icke förvånade honom, men skådespelaren lät honom icke komma till orda; han var tydligen midt inne i sin roll.
»Jag är trött — ja, herr von Rosenberg, jag blygs inte för att visa er det — men jag har arbetat sedan kl. 6 i morgse, i ett enda sträck, utan uppehåll!
Jag har mejslat lifvet ut — det lefvande lifvet! — i uttryck, i minspel, i tonfall — arbetat som en bildhuggare i sin lera — — fast mitt råmaterial är ädlare: lefvande kött och blod!
Hvarje nyans, hvarje skiftning måste jag lära dem — mina skådespelare — jag måste blåsa min anda in i deras näsor — liksom Gud Fader gjorde en gång — jag måste ge dem min själ.»
— Detta sista ord formligen hvästes fram och härmed hade Anders Ericson hunnit så långt ned i tonskalan, som hans röst tillät; nu gick uttrycket öfver i något mjukt och blidt, en sorgset vek öfverlägsenhet, som stämde förträffligt samman med orden.
»Nå — sådant är der ingen som vet — det är så att säga en yrkeshemlighet, som jag förråder för er, herr von Rosenberg» — här kom det vemodiga allvaret lekfullt nära gränsen af skälmskhet — »men ni är ju diktare!
Ni har skarpare ögon än mängden, ni har kanske redan sett det?
Mins ni den lilla skådespelerskan, jag förde fram?
Ingen hade någonsin hört hennes namn, ingen hade sett henne annat än som tjensteflicka — — Jag gaf henne plötsligt en hufvudroll.
Ni såg henne väl?
Den döfstumma flickan?
Åh, förtjusande!
Der var lif och blod i framställningen, intelligens i uppfattningen, fantasi och eld!» — Med dessa ord, utslungade i hänförelse, kulminerade Anders Ericsons stämma uppåt, i det högre registret; så teg han ett ögonblick och sänkte hufvudet mot kudden igen.
»Flickan har talang», sade han sakta, »Men det fans inte en detalj i framställningen, som inte min hjerna uttänkt.
Det var min själ, som jag gifvit henne» — Anders Ericson lyfte sitt hufvud från kudden och det spred sig ett förklaradt glädjeskimmer öfver hans energiska ansigte — »Förstår ni hvad det vill säga, herr von Rosenberg, att ge en annan varelse sin själ!»
»Anders!» hördes nu en röst inifrån nästa rum. »Anders!»
Det flög en skymt af missnöje öfver skådespelarens drag, som om han plötsligt sett ridån sänka sig, medan han just var som bäst i farten.
»Känner ni Erik Landtmanson?»
»Nej, jag har inte det nöjet.»
»Då ska’ jag presentera.
Han ligger derinne.
Han hade snufva, och jag bad honom gå till sängs — — förlåt mig ett ögonblick.»
Anders Ericson försvann in i det inre rummet, lemnande dörren på glänt efter sig.
Max satt och tänkte på denne snickaregesäll, som kämpat sig fram i verlden med ett par tomma händer; han kände något, som liknade afund, blandadt med en förkrossande beundran — icke för skådespelarens begåfning, icke heller speciellt för teaterledarens djerfhet att sätta sitt namn vid sidan om ett af de störste i Nordens literatur, utan inför snickarens — naturmenniskans — energi.
Han var icke blind för, att Anders Ericson nyss spelat en roll, det var icke svårt att se ihåligheten under samtalets patos, bristen på bildning och djup under ordströmmens cadencer; men allt detta reducerade sig till ingenting för det intryck han mottog af denne mans oslitliga viljeseghet.
Från det inre rummet hördes två röster samtala; plaskande af vatten åtföljdt af fnysningar vittnade om en grundlig tvagning; tassande steg i strumplästen interfolierade med små utbrott af en knarrig röst, som svor.
Den kände dramaturgen var tydligen i mindre godt humör, der han gick rundt och sökte efter sina stöflar.
Men han fann dem till sist; strax derefter öppnades dörren helt, och in trädde en långranglig figur med ett slätrakadt ansigte, som genom en mager hals med ett struphufvud så stort, att halsen föreföll knäckt på midten, stod i förbindelse med ett par smala axlar.
Håret var mörkt och kammadt ned i pannan enligt det gängse bruket.
Ett par oformligt stora fötter i spetsiga skodon med uppåtböjda tåsnibbar gåfvo de smala benen nedtill en grotesk afslutning.
Erik Landtmanson liknade till det yttre mera en karrikatyr ur Fliegende Blätter, än den svenska dramatiska literaturens framtid; och Max kände sig tillbakastött af detta yttre.
Det var de nya tankarne i en form, som han icke tänkt sig.
»Erik Landtmanson — herr von Rosenberg», presenterade värden.
Den brutna giraffhalsen böjdes nådigt framåt, och det lilla ansigtet antog ett välvilligt uttryck.
»Herr Rosenberg har skrifvit två småpjeser, som han erbjuder oss», fortsatte Anders Ericson.
Det välvilliga uttrycket öfvergick till en grimace.
»Proverb — hva?» sade Erik Landtmanson i sarkastisk ton.
»Det ena.
Det andra är en liten komedi.»
»Hm!
— Dramaturgen paddlade bort till ett bord och serverade sig ett glas vatten.
»Har du läst dem?» vände han sig till Anders Ericson.
»Jaså, jaså, ni ämnar slå er på att bli dramatiker?
Jag trodde, ni var tidningsskrivare?»
Max kände sig sårad af tonens öfverlägsenhet hos denne diktare, som skapat sig ett namn genom några tarfliga komedier.
»Jag är inte uteslutande hvarken det ena eller det andra.»
».Ja, men ni skref i — hva’ heter flottlappen nu igen?»
»Jag skref af öfvertygelse, herr Landtmauson.
Förekommer det er så underligt?»
»Skref mot sin egen far!» deklamerade Anders Ericson med aktning.
»Nå — ja — — men nu ämnar ni slå er på dramatiskt författarskap?
»Också det ja.
Jag är inte så exklusiv som ni».
»Nej, det är sant — förlåt mig!
— Jag vet ju, att ni skrifver vers — och noveller också, vill jag minnas?
Och arbetar på en roman, inte sant?»
»Jo», sade Max i det han steg upp.
»Ock så ett kritiskt arbete öfver floskeldramatik.»
»Det längtar jag efter», sade Erik Landtmauson i giftig ton.
»Det borde ni ha gjort färdigt först, innan ni började skrifva dramer sjelf.»
»Här tycks inte vara stora utsigter att få mina småbarn in», sade Max till Anders Ericson i det han bugade sig till afsked.
»Åtminstone inte om det ligger i herr Landtmansons hand.»
»Vår teater är inte något barnhus», försäkrade Erik Landtmanson med en parisisk axelryckning.
Ericson skrattade beundrande.
»Erik är inte alltid såhär svår», lugnade han.
Max vandrade hemåt med svalnad Anders-Ericsons-entusiasm.
Han hade med ens fått ögonen upp för alla Anders Ericsons fel.
Han trodde icke längre, att Anders Ericson och framåtskridandet voro synonymer, lika litet som han trodde, att Erik Landtmanson var den dramatiska literaturens framtidshopp.
Det var farligt att låta fantasien dana menniskobeläten af ett så ömtåligt stoff, som de tankar, man sjelf älskar.
Ty menniskor kunde icke lefva af höga tankar allena; de måste ock äta och dricka och föda barn och vara lyckliga.
Röde prinsen var en dum och förskrufvad herre, som aldrig räknade med realiteter och som aldrig kunde vara nykter.
Annars var det ju icke så helt ofattligt, att Anders Ericson var en ganska hygglig karl och en ganska god skådespelare, men alldeles icke någon bärare af idéer.
Att han helt enkelt var en herre, som ville fram, liksom Erik Landtmanson, hvilken icke var någon stor skald eller någon upphöjdt ädel reformator, utan helt enkelt en herre, som skref för sitt lifsupphälle, troligen en mycket respektabel herre, fast han liknade en vindthund och fast han af instinkt morrade och visade tänder, när han såg en röd tax snegla efter hans eget köttben — — —
Så pass långt hade Max hunnit i galgenhumoristiska betraktelser, då han vid ett gathörn höll på att springa rakt i famnen på Kristian Hassel.
Kristian Hassel vistades sedan ett års tid i hufvudstaden, men de två f. d. akademikamraternas vägar hade hittills icke korsats.
Nu då slumpen nära nog fört dem i hvarandras armar, stannade de ett ögonblick och utbytte några ord.
Krischan hade blifvit ännu mer blek och mager, och han var illa klädd.
Med en känsla af obehag tryckte Max hans vänligt framsträckta hand, som icke var ren.
»Hvad finner du på nuförtiden?» frågade Max för att säga någonting.
»Hvad jag finner på?» sade Krischan med ett uttryck af förvåning.
»Vet du inte det?»
Max kände sig förlägen, som om han blifvit ertappad med någon grof okunnighet.
Och plötsligt erinrade han sig nu, att Kristian Hassel under det sista året drifvit en hänsynslös ateistisk propaganda och åtskilliga gånger råkat i kollision med den borgerliga lagen.
Kristian Hassel var en berömd man; hans namn hade genom tidningarnes rättegångsafdelningar flugit öfver land och rike.
»Jovisst», sade Max.
»Nu ska jag in på Långholmen.»
»Det gör mig ondt — —»i samma ögonblick ångrade Max, att han sagt det; den andres ögon lågade af fanatism.
»Ondt?» sade han.
»Nej godt gör det!
De skulle gerna få ta mitt hufvud med, om de hade lust.»
»Men jag har brådtom.
Farväl, farväl!
Jag ska’ ner till Jönköping och häda ett tag, innan jag kryper i kaschotten.»
Max stod och såg efter den lilla fattiga figuren, som aflägsnade sig med små, hastiga steg.
Han trodde sig ha en lifsuppgift, den der.
Att häda!
Att upplysa menniskorna om, att det icke fans någon Gud!
Från hädelse till fängelse och från fängelse till ny hädelse, sådant skulle hans lif bli — ty Krischan skulle aldrig ge sig; han hade prestblod i ådrorna, och längtan efter martyrkronan var honom medfödd.
Han hade varit en fanatisk läsare innan han blef en fanatisk hädare — — Han var otvifvelaktigt en bärare af idéer, Krischan.
En man som kommit på kant med lifvet, en man med ett stort hjerta och en liten hjerna, en ärlig Sven Dufva, som aldrig skulle vika en tum från spången, der han kommit att stå.
Max kände en viss öfverlägsen sympati för personen, men saken lemnade honom numera fullständigt kall.
Det var så armt att egna sitt lif åt detta negativa: att krossa dussinmenniskornas ideal.
Dyningarne af det sinnenas uppror, som kvarstadsåtgärden väckt, hade lagt sig efterhand som tiden gick, månad efter månad.
Vindstillan bredde sig åter ut, och atmosfären blef mera tryckande än någonsin förr.
I denna tryckande atmosfär gingo en del unga män omkring och kände sig manade att uträtta något, de visste blott icke hvad.
De väntade på en storm, som skulle bryta lös och rensa luften, sutto på sitt kafé och diskuterade tidens frågor, talade stora och djerfva ord, byggde och byggde på planer till diktverk, som skulle slå spik i det gamla samhällets kista.
Max hade upphört att skrifva tidningsartiklar; hans entusiasm för den radikala rörelsen, i den form den mött honom, hade svalnat.
Falkögas fruktansvärda hotelse hade gått i fullbordan; demokratien kunde icke bruka Röde prinsen, och Röde prinsen kunde icke bruka demokratien; derför hade han tagit sin hatt och aflägsnat sig.
Han sökte förgäfves ett nytt fält för sin verksamhetsifver; hvart han kom, stöttes han tillbaka; det fans icke någon plats ledig.
Och missmodig lade han händerna i kors öfver bröstet, och lät dag rinna bort efter dag.
Midt i stiltjen hade nu en fläkt blåst upp.
En profet hade dragit ned från de höga bergen i vester; en gammal asket, som under hela sin ungdom suttit ensam i en bergsklyfta och grubblat, en gammal helig Antonius, som aldrig fallit för en frestelse, hade nu svept försakelsernas kappa kring sin magra gestalt och tågat fram med ett femfingradt kors att förkunna sitt evangelium i stenhårda dogmer.
Han kom under pipors låt och trummors dån.
I tusental strömmade menniskorna till och bragte honom hyllning och offer.
De unga sutto missmodiga kring sina kaffekoppar.
De hade skarpt öra för ihåligheten i den moderne läsar-predikantens salvelse; men de kunde icke hejda strömmen.
Det skulle vara lönlöst arbete.
Men utanför deras krets höjde sig en röst emot asketens dogmer — en kvinnas röst.
Hon varnade för det hyckleri och den falska sentimentalitet, som skulle bli en följd af det nya korståget; hon visade hur oändligt djup och omfattande och mångskiftande den fråga var, som profeten trott vara löst med ett stämningsutbrott, och hon riktade till sist kärleksfulla och varmhjertade ord till de unga flickor, som lyssnat till profetens fanatiska predikan och kände sig manade att följa hans bud; inpräntade hos dem skyldigheten att söka förstå, innan de tanklöst fördömde.
Detta inlägg, lidelsefritt i sin ton och allvarligt till sitt innehåll, väckte uppmärksamhet i vida kretsar.
Det var undertecknadt Paula Berg.
Bland de författarinnor, som under de senaste åren trädt fram i literaturen, hade ingen i så hög grad väckt Röde prinsens sympati, som Paula Berg.
Det fans i allt hvad hon skref något, som kom beslägtade strängar inom honom att vibrera.
Det låg i sjelfva anslaget något genomärligt och kändt, fritt från effektsökeri och uppstyltning men med en brusten klang, som för ett fint öra förrådde mycket af hennes lifsöde.
Också hade han i fantasien gjort upp för sig en särskild bild af Paula Berg: en kvinna med ett osympatiskt yttre, men med ett rikt och själfullt inre, ett lifvets styfbarn med en stark och vek längtan — efter den kärlekslycka, som lifvet skänker endast åt sina söndagsbarn.
Hvad han sedermera hörde berättas om henne hade icke utplånat konturerna af denna fantasibild.
Hon hade i 15 år förestått en telegrafstation högt uppe i Norrlands fjellbygd, midt inne i den storslagna natur, som, skildrad med en stil deri kärleken lyste mellan hvarje rad, gaf en något svårmodig bakgrund åt det mesta af hvad hon skref.
För några år sedan hade hon debuterat i literaturen; förstlingsboken hade gjort lycka, och hvarje nytt arbete blef en ny seger.
Nu nyligen hade hon kommit till Stockholm, der hon hoppades kunna lifnära sig af sin penna.
Det var ingen god början, hon gjort genom sitt inlägg i dagens brännande fråga.
Profetens svar föll skarpt och hetsigt; han beskyllde henne för osedliga tendenser och lyste henne i bann.
Och hon protesterade förgäfves mot hans beskyllning; hur klart och logiskt hon än formulerade sin mening, kunde hon icke aftvätta den osedlighetsetikett, som han i sitt första utfall klibbat fast vid hennes namn.
Naturligtvis samlade sig i denna strid allmänhetens sympatier odelade kring profeten, som hade alla slagorden i sin arsenal — och som icke ryggade tillbaka för att bruka dem.
Röde prinsen förnam en oemotståndlig längtan att trycka denna ensamma kvinnas hand.
För honom låg det något stort i denna tvekamp mellan en man och en kvinna, något rörande vackert i denna blödiga själs försvar för hvad profeten med sitt slagord benämde »den fria kärleken»; och det kändes som brännande skam och smärta att icke kunna lyfta en finger till hennes försvar.
En vintereftermiddag vid sextiden ringde Max på entréen till Paula Bergs bostad.
En tjensteflicka öppnade och anmälde honom; han hängde hatt och öfverrock i tamburen och trädde in i hennes rum.
En liten spenslig dam hade rest sig från skrifbordet och kom nu emot honom.
»Det var roligt att få göra er bekantskap», sade hon, enkelt och varmt.
Han höjde sitt hufvud ner och kysste hennes hand.
Han visste icke hur det kom sig, att hans djupa sympati tog denna form.
Det var ett ögonblicks impuls — han såg på henne, att hon förstod det.
Hennes ansigte var gammalt, vissnadt och blekt med ett par Niobestreck mellan de mörka ögonbrynen.
Kring munnen låg ett drag af melankoli, ögonen voro bruna och hade ett vackert uttryck af den mildhet, som är hjertats och hjernans gemensamma barn, ett barn af mensklig medkänsla och menskligt förstående.
— Håret var svart och slätkammadt kring pannan.
Hela gestalten gjorde intryck af något bräckligt och fint, något som kunde blåsas bort med en enda pust.
Och den bakgrund, mot hvilken hon trädde fram, gjorde sitt till att outplånligt bränna bilden in i Max von Rosenbergs minne.
Detta rum liknade intet annat, han sett förut.
Aflångt till formen afslutades det längst borta af ett slags kor, en oval med ett enda högt fönster, som gjorde, att det påminde om en kyrka eller ett grafkapell.
Från taket hängde i enkla bronskedjor en lampa, skuggad af en röd skärm, som gaf ljuset en mjuk och varm färgton; stora, bredbladiga växter frodades borta vid fönstret; uppe på bokskåpet satt Eros, böjande sitt vackra hufvud, som om han blickat ner med sorgset medlidsam blick på den ensamma kvinnan vid skrifbordet.
Hundratals småting förenade sig till ett intryck af skönhet och helhet, af en enda ledande tanke, en enda ordnande uppfattning, något harmoniskt och fulländadt, något helt och hållet afslutadt.
Det kom öfver honora en underlig känsla nästan som af andakt — här trädde en själ honom tillmötes i allt: något af klassisk skönhetsdyrkan, som tycktes höra till en annan tid än den närvarande.
Och detta intryck ökades till beklämning genom tystnaden och stillheten rundtomkring.
Hon hade ställt sig borta vid en jernugn, som liknade en afhuggen kolonn, och höll sina tunna händer fram emot den.
»Detta är min käraste vän», sade hon.
»Han håller mig vid värme och lif.»
Hur obeskrifligt fattigt det lät.
Det strömmade genom hans väsen en förnimmelse af den varmaste medkänsla: denna svartklädda kvinna stod der så ensam och resignerad med händerna framsträckta mot det liflösa föremål, som var hennes käraste vän.
Det var som hade hon samlat omkring sig allt hvad hon älskat i lifvet, innan hon gått in i detta tempel för att dö; det var som fattades här blott en urna, i hvilken hennes aska skulle läggas ... och der på den af huggna svarta kolonnen var denna urnas plats ...
År från år skulle templet stå, sjunket hän i hvila, i evig hvila utan uppvaknande ... askan efter det, som varit lif, skulle multna hän midt i denna omgifning, som i sin orörlighet bar prägeln af en själ ...
Han måste med uppbjudande af hela sin sjelfbeherskning rycka sig lös ur denna stämning, som gripit honom nästan med intensiteten af en hallucination.
»Jag behöfver väl knappast säga er, hvarför jag kommer», började han.
»Är det någon särskild orsak, som förskaffar mig nöjet af ert besök?»
»Ja — min tacksamhet.»
»Det är svårt att uttrycka.
Det är en så komplicerad förnimmelse — — det är visst egentligen för det ni känner så fint i jemförelse med honom, som ni skrifver emot.»
»Man rår ju inte för, hur man känner», sade hon småleende.
»Så det är ju ingenting att känna sig tacksam för.»
Han smålog också, mest åt denna dialog om ett intet.
Han var öfvertygad om, att hon förstod honom.
»Det vet jag nog», sade han.
»Jag säger inte heller, att det är tacksamhet; det bara käns så; starka sympatier bruka ibland hos mig yttra sig på det sättet.»
»Tack för det ni kom» —hon bad honom med en gest af handen stiga fram, och han slog sig ner på den stol vid skrifbordet, som hon nyss lemnat; sjelf satte hon sig på en puff strax bredvid.
»Ni bor så vackert», inledde han åter konversationen.
»Jag har aldrig sett ett rum så helt igenom prägladt af en personlighet, som det här.»
Kring hennes läppar lekte alltjemt detta småleende, så vänligt och godt, att Max kände det som om han varit bekant med henne i många år.
»Jag går nästan aldrig ut», sade hon.
»Jag har inga bekanta; och då får man ju göra det så trefligt, man kan hemma hos sig sjelf.»
»Hvarför har ni inga bekanta?»
»Åh, jag trifs bättre ensam.»
»Det vill säga: ni vill helst vara i fred?»
»Nej, men det förefaller mig som hörde jag inte riktigt samman med menniskorna här.»
Nu hade småleendet försvunnit och efterträdts af ett vemodigt allvar.
»Hur kan det komma sig?»
»Om ni visste, hur ensamt jag lefvat deruppe i min fjällbygd, så skulle ni förstå det.»
Det fans något i hennes tonfall som sade honom, hvad hon menade; och i och med detsamma blef det honom också klart, hvarför han kände sig så förtrolig med denna kvinna, som var 15 år äldre än han sjelf och som han i dag såg för första gång.
»Ja», sade han sakta.
»Lifvet är inte sådant, som vi drömma det i vår ensamhet.»
»Det är inte lifvet», protesterade hon varmt.
— »Ni får inte tala illa om lifvet — — lifvet är rikt och fullt af skönhet, fast menniskorna förfuska det — för sig sjelfve och andra.»
Han satt och såg, hur detta gamla i förtid vissnade ansigte lystes upp inifrån, medan hon talade så ungt om lifvets rikedom och skönhet.
»Nåja», sade han till sist med öfverlägsen skepsis.
»Det är menniskorna här, som inte stå målet?
Jo, jag känner till detder.»
Det hade åter slocknat innanför de bruna ögonen, och hennes röst skälfde som af ett undertryckt agg.
»Det är som toge de allt på lek, som för mig är det djupaste allvar.
Det slår emot mig en dunst af falskhet och flärd.
Synas!
Komma fram!
Jag, jag, jag!»
»Sådana äro menniskorna.
— Hon tycktes icke ha lagt märke till hans lefnadsvisa anmärkning utan fortsatte i sin egen tankegång:
»Jag hade gått deruppe i min ensamma landsända och lärt mig älska tidens stora frågor, de förtrycktes, de lidandes — kvinnornas, arbetarnes sak.
Ni vet inte, hur djupa rötter en sådan kärlek till en sak slår i en menniskas sinne, som intet annat har att älska i lifvet.
Jag hade intet annat, har aldrig haft det.
Det är ingen tom fras, när jag säger, att jag gerna skulle ha dött för de nya tankarne — om jag kunnat gagna dem dermed.
— — Jag satt deruppe och läste alla de stora och djerfva orden; och jag kände mig så tacksam för dem — och så liten.
Det var som gryningen till en ny dag — jag kunde inte längre uthärda deruppe, jag måste vara med, tyckte jag, om inte annat så för att knäböjande helsa solens uppgång — som lapparne göra efter den långa vintern — — Så kom jag hit.»
Hon tystnade och drog djupt efter andan; blodet, som stigit henne uppåt kinderna medan hon talat, sjönk nu åter tillbaka och hennes blekhet blef dervid ännu mer påfallande.
Hon dämpade också rösten, tydligen med afsigt att icke förifra sig.
»Det var en smärtsam öfverraskning.
Det var som skulle den kväfva mig och på samma gång knöto mina händer i vanmäktigt raseri.
Det var ju tomt munväder alltsammans!
Kvinnofrågan — arbetarnes sak — — det var teorier utan lif; — — vet ni hvad, som mötte mig först från deras sida, hvilka jag ställt högt som förkämparinnor för kvinnornas sak?
En inbjudning till ett möte för öfverläggning om införande af en nordisk drägt!
Ett nytt offer på fåfängans altare!
Det var soluppgången, som jag rest ner för att helsa.
Han satt och lyssnade till detta utbrott, rädd för att med en anmärkning eller ett inkast skrämma hennes förtroende tillbaka.
Hon såg förbi honom, som om hon icke visste, att han fans i rummet.
»Nu längtar jag ditupp igen», sade hon sakta.
»Till min ensamhet och mitt arbete — — Eller kanske hellre ut — till någon stor stad, der jag som en kastad sten kunde få gömma mig på bottnen, känna lifvet stryka omkring mig på alla sidor, men icke rubbas deraf, endast formas, långsamt formas till något helgjutet och harmoniskt, som jag skulle ge igen i mitt arbete.»
Tjensteflickan knackade på dörren och anmälde att teet var serveradt.
Max reste sig och bjöd farväl.
Men innan han gick kastade han en blick tillbaka på detta underliga rum och på den svartklädda kvinnan, som var dess själ.
Hon stod nu midt under taklampan, fin och bräcklig som gammalt sèvres; det dämpade röda skenet föll öfver hennes drag.
Ånyo kom stämningen öfver honom med intensiteten af en hallucination.
Hon var en helgonbild, eller en martyr; han kände ett ögonblicks frestelse att kasta sig ner på knä och tillbedja.
Men han bugade sig blott ännu en gång, djupt — djupare än vanligt.
Det var mot denna ensamma kvinna, vissnad i kamp mot sitt blod, som den egenrättfärdige profeten slungat sin beskyllning för osedliga tendenser.