Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter att i 17 dygn ha slitit en hund och två par skodon på Polacksbacken ”för konungen och fäderneslandet”.
Det är mig ganska lustigt detta ideliga tal, som öfvergått till jargong, om att ”ge helt sig sjelf” för att vara diktare.
Ni har också nappat på kroken, som jag ser.
Och jag medger, att den är skickligt utlagd.
– Det låter mycket bra detta, och derför tutas det i horn och slås på pukor.
Skada blott, att jag aldrig sett satsen tillämpad, utan att resultatet blifvit – pfui!!
En diktare kan nog sätta den som motto på sitt manuskript (och han gör det ibland, ofta); men kommer den längre än på permen, upphör karlen att vara diktare.
Åtminstone diktare med talang.
Exempel: pastor Bengtson et confratres.
Jag vill säga Er den artigheten, att den hos Er stannat på permen; med vilkor att jag får säga Er en oartighet om en stund, när jag kommer in på det kapitlet.
För att blifva diktare fordras, att man icke ger sig helt, icke sig sjelf, man skall ge sin tid.
Och en tid är alls icke Ni och jag och han och vi alla, utan en tid är en nyck; är modet i går och i morgon; är i dag realism, i nästa vecka idealism, om 14 dar realism igen.
En tid är mediæval stil i böckerna, guldkanter på visitkorten, gueridoner i romanerna, litet munväder i qvinnofrågan här och litet munväder i arbetarfrågan der.
En tid är L. O. Smith och ångkök, är Liss Olof och kompromissleken, är Jörgen i redingote och Putte i rödt halsband, Levertin i urvuxna byxor och Geijerstam i snedgångna stöflar.170 Sjelf, i sitt innersta jag, i ”det bästa man har”, som Ni sjelf uttrycker Er, är man (varen lofvade
I kända och okända makter) alls icke barn af sin tid; man är en individ, eller, à la bonheur, ett nummer af den arten Homo sapiens, som hör under ordningen Bimana, klassen Mammalia.
Och ni må räkna 1885 eller 1916 eller något annat, hvad det vara månde, så skall dock det djuret alltid gå på två ben och ha två händer lediga för knif och gaffel; alltid föredra en ”boeuf à la mode” framför en ”nouvellette à la mode”; och en ”nouvellette à la mode” framför en ”à la icke mode”.171 Och det vet Ni lika väl som jag; och på samma gång Ni nog helt objektivt är en af de alla, har Ni lärt litet subjektivitet, eller har litet sådan i behåll (tacka Er grönska
Och derför är Ni, och Ernst Ahlgren, och fru Edgren, och Strindberg och Geijerstam och blygsamme undertecknad och hela surfven blefne författare – derför att vi ha, eller tro oss hafva de der subjektiva glasögonen att titta på tiden igenom.
Och vi titta.
Och vi skrifva.
Och vi skräna (à la mode!!) om att vi ”ge oss sjelfva”, men vi akta oss nog vackert för det; ty vi äro icke professorer i zoologi, och vi vilja ju icke ge ut någon handbok i fysiologi; vi skola skrifva modejournaler; vi skola skrifva ”splitter nya visor för i år”; vi skola skrifva romaner (eller noveller)!
Och hvad nu angår att arbeta, så hjernan knakar, kan det nog vara godt och väl, när det är fråga om att knäcka några socialfilosofiska valnötter; men folk har då i allmänhet så goda käkar nu för tiden, så jag kan ej beklaga dem; somliga affektera en sådan sensibel nervosité; men det är inte så farligt; jag har sett Herman Bang äta fläskkotletter, min herre, – äta; men de der hjernknakningarne (vi talade om dem) behöfvas alls ej för att göra literatur; de behöfvas ej; de skada absolut; – och nu kommer den der oartigheten, jag ju fick lof till; när de, som hos Er, I gryningen (det är bokens egentliga fel) hela tiden man läser, förnimmas som ett doft ackompagnement, som följer en sida efter sida; när de aldrig låta läsaren glömma hvilket oerhördt arbete den arme förf. måste ha nedlagt på sitt opus; när de – – ja Ni förstår mig nog – – de äro ju ett fel? –172
Hvad menas med att slå sig igenom – här i Sverige?
En har gjort det, Strindberg.
Och han har haft en kolossal tur till hjelp.
Och ett kolossalt geni.
Att som Geijerstam säljas i 500 exemplar, som Levertin i 300; att få springa gatlopp efter förläggare; stukas, förödmjukas, hånas (och beles: hjelp mig, milde; jag hafver läst Levertins Konflikter!)173 äfven om man nu genom försänkningar och relationer har ett tidningsparti, som gör vansinniga försök att hålla en ryggen fri; – är det att slå sig igenom?
Och Ni sjelf? – ?!
Nej – tomheter är det alltsammans; och humbugar äro vi allesammans; och vi måste vara det.
Ni har sjelf gifvit mig rätt, fastän Ni nu tagit munnen full med konventionella (ja, just konventionella) fraser.
Derför är det så skönt, att någon gång få vara ärlig och icke göra sig bättre än man är; riktigt skönt.
Och icke behöfver Ni, om Ni någon gång vidare gör mig nöjet af ett bref, taga diktarkåpan på.
Jag söker hvad som är derunder.
Kom Ni, sådan Ni är, Homo sapiens Axel Lundegård, Bimana, Mammalia, rätt och slätt; menniskan icke förf.
Och icke lura mig fraser om ”lifsinnehåll”, ”mulighedsværdier” och slikt – ”Mundus vult decipi, ergo decipiatur”.
Augurerna må le välförståndets löje, när de råkas.
Och jag låter ej en kollega stryka mig om munnen med den officiösa sirapen.
Detta hafver jag talat och skrifvit.
Björkkulla.
Knifsta, den 7 Juli anno 1885 p.C.n.174
med utm. högaktning
Eder förbundne Johan Nordling.
Hörby d. 10 Juli 1885.
Herr Johan Nordling.
(Homo sapiens (?)
Bimana Mammalia)
Oaktadt jag halfvägs står på resande fot, kan jag dock icke neka mig nöjet att besvara er senaste epistel, som beredt mig och vännen Ernst Ahlgren en del riktigt goda skratt, för hvilka jag, å hans och egna vägnar härmed uttalar ett hjertligt tack!
Ert skriftställarskap har – som jag hade äran säga er i mitt sista bref – aldrig förut skänkt mig hvarken nöje eller någon annan andlig behållning.
Då nu så är fallet, är mitt tack desto varmare i den mån som den andliga behållningen af ert senaste bref är stor och rik.
Jag har misskänt er – förlåt mig det.
Jag trodde er vara ur stånd att lära mig något – ni har på ett eklatant sätt öfvertygat mig om motsatsen.
Och då brefvet i öfrigt öfverflödar af klokskap och roligheter, förlåter man så gerna att tonen är en smula docerande.
Föröfrigt är det genomandadt af en blygsamhet, som är synnerligen hedrande och som jag skulle lagt märke till och uppskattat äfven om ni aldrig kallat er ”blygsamme undertecknad”.
Ni medgifver att ni är grön; det är, som sagdt, särdeles blygsamt.
Men att ni ”tackar gud” derför är ännu mer – det är i sanning rörande.
Det är bevis på en så kolossal kristlig blygsamhet, att både er pappa och er mamma säkert hålla er räkning derför – liksom ock jag gör det.
Visserligen säger ni strax nedanför: ”Det ligger något subjektivt i det gröna (naiva), som jag värderar,” men detta betraktar jag icke som något skryt, utan blott som uttryck för en berättigad sjelfbelåtenhet – eller kanske snarare som er literära trosbekännelse – och jag medger, att den med orubblig konseqvens framgår af era skönliterära produkter.
Så mycket underligare förefaller det mig att ni icke erkänner sanningen af den satsen att man bör ge sig sjelf i sin literära produktion.
Ni har ju hittills med all möjlig ihärdighet praktiserat den, ni har gifvit er sjelf (er grönhet – ”det bästa ni har” – förmodligen – eftersom det ju är detta ni ”tackar gud” för) både i ”Ralf Frese” och ”Dolce far niente” – och ni kommer troligen att göra så i Qvinnor också.
Hvarför då icke erkänna det?175
Jag tror icke det kan vara af fruktan för att begå en inkonseqvens.
Ty i det afseendet har ni åtminstone visat, att ni är en modig man.
Och icke behöfde väl ett erkännande af detta faktum förringa värdet af denna spirituella punkt i ert bref: ”skada blott, att jag aldrig sett den satsen (att man bör ”ge sig sjelf i sin diktning) utan att resultatet blifvit – pfui.” Tvärtom!
Ni skrifver vidare:
”För att blifva diktare fordras, att man icke ger sig helt, icke sig sjelf, man skall ge sin tid.
Och en tid är icke ni och jag och han och vi alla, utan en tid är en nyck.”
Jag tackar er hjertligt för dessa ord!
Jag kan af dem draga en för mig särdeles hugnesam slutsats: att jag icke är en nyck; hvilket gläder mig.
Jag är visserligen derigenom stäld au niveau med er, men blott indirekt (i hvad jag icke är) och då får det bli dervid.
Deremot är det tråkigt att inte få inräkna L. O. Smith och ångköket och de andra bland sällskapet.
Jag hade nästan trott det, ty ni skref så förtröstansfullt i den ofvan citerade punkten, att jag nära nog hade inbillat mig, att ingen menniska var en tid.
Godt att ni tog mig ur villfarelsen.
”En tid” – säger ni något längre ner –” är L. O.
Smith och ångkök, är Liss Olof och kompromissleken, är Jörgen i redingote och Putte i rödt halsband, Levertin i urvuxna byxor och Geijerstam i snedgångna stöflar ...”
Jag inser häraf, att, som ni säger, hvarken ni eller jag kunna göra anspråk på att kallas en tid – och detta är ju som sagdt inte så illa, eftersom en tid är en nyck.
– Men än mer: vi kunna icke heller göra anspråk på att kallas barn af vår tid.
Och det fins icke många menniskor om hvilka man kan säga: ”den är ett tidens barn.”
Ty L. O. Smith har visst blott en dotter och hon är gift med löjtnant Lagerbjelke och deras barn (om de få några) bli bara tidens dotterbarn. –176 Och Liss Olof har visst inte heller mer än en dotter, åtminstone inte legitim.
Och de illegitima räknar ni väl inte.
Så Putte och Levertin och Geijerstam äro ur räkningen tillsvidare.
Härvid får jag dock bedja er godhetsfullt upplysa mig om en sak.
Listan på dem, som ni hedrar med appositionen ”en tid” är annars tydlig nog hvad L. O. Smith och ångköket och Liss Olof och kompromissleken beträffar – – – men är Jörgen utan redingote en tid?
(Han brukar sitta och skrifva i skjortärmarne och är måhända då icke längre ”en tid”) och är Putte det utan halsband – är Levertin det sedan han i Kjöbenhavn lagt sig till med ett par sommarpermissioner,177 som täfla i elegans med era egna?
Ja, det skulle varit frestande att ännu en liten tid sysselsätta sig med ert intressanta bref, men jag kan det – gunås – icke längre.
Dock vill jag icke underlåta att tacka er för det jag fått lära af er nymodiga uppfattning af orden subjektiv och objektiv.
Ni har upplyst mig om, att hvad man är, är man alltid objektivt (gamla fördomar kunna vara så inrotade, att jag nästan tycker det skriker när jag skrifver det) och att man måste lära sig en smula subjektivitet.
Och att en författares konst ligger just deri.
Jag förstår er så väl härutinnan.
Ty när det, att vara subjektiv, är att vara författare och vidare det att vara subjektiv är att vara naiv, och naiv
Så följer härutaf att Johan Nordling
Visserligen har Johan Nordling icke ännu slagit sig igenom, ty om han än såldes i lika många exemplar som Sigurds ”Kaleidoskop” och Geijerstam icke såldes mer än i 500 ex. och Levertin i 300, så vore dock de 300s omdöme det afgörande härutinnan, ty det är kännarens lilla klick; och den eröfrar ni nog aldrig, ty den fordrar annat än ”Dolce far niente” för att finna sig tillfredsstäld.179
Den fordrar verkligen af sina författare arbete.
Ty utan arbete blir ingen konstnär.
Och slutligen:
Det fans blott en enda osanning i mitt bref till er, och den ångrade jag så fort jag skrifvit den ner:
Der stod ”är ni af den metall jag tror” – – – etc.
Jag tager detta tillbaka.
Jag trodde det aldrig.
Och nu farväl – eller au revoir per literas.180
Jag reser uppåt vestkusten, men bref träffa mig fortfarande under adress: Hörby.
Hög etc
[Här slutar vol. 2 av Stora boken]
Fullkomligt privata anteckningar
Från Juli 1885 – Okt. 86.
[3]181
D. 12 Juli 1885.
En veterinärläkare blef presenterad för Anne Charlotte Ljungberg.
Han ansågs för en gentleman, ”riktig fruntimmerskarl”.
Hörde att Rudolf kallade henne Anne Charlotte. ”Jag har hört talas så mycket om er,” sade han: ”är ni inte född Anne Charlotte Edgren?”182
Gustaf och Anna sade i dag att det är tråkigt att barn så fort bli stora, ty sedan de börja gå i skolan börja de småningom aflägsna sig från föräldrarna och lefva för egen räkning.
Jag förvånade mig öfver detta yttrande och sade att glädjen väl just låge i att tänka sig en framtid för dem och i att se dem tillväxa.
”Men för ens egen egoism käns det bäst att de äro små,” svarade Anna.
Egoism – ja det var det ord som hela tiden sväfvat mig i tankarne.
Jag menar nu icke förfinad egoism.
Det barnet, och så, många rätter mat, det är deras lifs hela intresse.
Barnet, ja det är naturligt, men det andra.
”Så många rätter mat var der, och så många buteljer champagne dracks det.”
Det är alltid gradmätaren på nöjet och på värdfolkets menniskovärde.
På klubbmiddagen i Köpenhamn hölls ett tal för Karl Gustaf.
Och ett sådant ögonkryperi käns icke vidrigt för dem!183
Fru Hult.
”Förlåt mig, du hälften af min själ!” utropade hon en gång under söndagens lopp.
Marie svarade med sitt stereotypa: ”lofva mig på heder och samvete att icke etc.” – hela ramsan som en utanlexa, groft, drastiskt.
Marie påstår sig aldrig ha misstänkt fru Hult, fastän hon koketterat som den gröfsta chansonettsångerska.
Hennes morgontoiletter bestodo den första tiden af en mörkröd kjol med sammetsbesättning och vidhängande korsettlif, som drogs utanpå nattröjan och knäpptes i ryggen.
När detta experiment gick bra och Marie ändå icke märkte något, förändrades kostymen.
Den blef nu: kort yllekjol af tjockt mjukt tyg, princessform, så att lifvet var klippt i ett med kjolen.
Tyget var randigt, brokigt som en zigenarkostym, en bred rand röd, en svart, blå, grön och så om igen.
Nattröjan var höghalsad och med långa armar, finaste linne och med broderier.
Den satt utanpå snörlifvet och lifstycket utanpå nattröjan, så att figuren kom till sin fulla rätt, midjan så smärt den kunde bli, klädd i mörkt ylle, bröstet fylligt och uppsnördt, klädt i hvitt linne.
Håret fäst tillbaka i nacken med en nål och för resten fritt hängande kring skuldrorna.
Kjolen kort så att smalben och något af vaden syntes.
Alltid hvita strumpor, och ett par blanklädersstöfletter, så eleganta som möjligt och med höga klackar.
Så brukade hon gå hela morgonen, under förevändning att hon ville hjelpa till med städningen innan hon tog klädningen på.
Så kom hon också in och bjöd kaffe på sängen den dagen Hagelbäck fylde år, (d. 3 Mars) satt på hans sängkant med korslagda fötter, sminkad och grann.
”Hon ser då riktigt förförisk ut,” hade Marie sagt sedan hon var gången, men icke med ovilja, utan snarare ett slags beundran.
Han hade svarat någonting likgiltigt, som om han just icke funnit det så.
Hagelbäck och fru Hult hade alltid brukat stiga upp mycket tidigt, Marie hörde dem ofta samtala ute i det yttre rummet.
Hagelbäck tycker mycket om att bli ”luskad” i håret.
Marie fann det endast beskedligt att fru Hult med så uppoffrande godhet gjorde honom den lilla tjensten.
Så hade de hela tiden i vintras tillbringat skymningarne med att han låg inne på soffan i matrummet med hufvudet i hennes knä ”för att bli luskad”.
Och under tiden satt Marie vid lampan i sängkammaren.184
Det enda som väckte anstöt hos Marie var fru Hults sjelfsvåldiga sätt att sitta framför klockaren när de pratade.
Men hon förklarade det som endast en ful vana.
Hon brukade sitta eller halfligga på en stol, fötterna framsträckta och knäna vidt åtskilda, så att klädningen kom något stramt.
Så lade hon armarne i kors under bröstet och lutade sig mot stolryggen, sakta vaggande fram och åter med underkroppen, genom att låta fötterna svänga fram och tillbaka på sina höga klackar.
På samma gång lät hon ögonlocken sjunka något, så att blicken tittade fram derunder, hälften släpigt och hälften skälmskt, medan hon småpratade förtroligt, halfhögt, smekande, som jag tror qvinnor endast kunna när de vet att en karl sitter och är kär.
(Känslan af att vara beundrad ger dem en sådan tillförsigt, som gör att deras rörelser får en sällsam frihet och gratie, som de under andra förhållanden aldrig kunna få.)
Hagelbäck har alltid varit ”en slem Bukk”, men på sex månader hade han varit – hm – i Maries ögon det fullkomligaste dygdemönster.
Förändringen var så tvär; att hon icke kunde låta bli att anmärka derpå till honom sjelf.
Han svarade att det var en följd af hans sjukdom.
Marie trodde det.
Kanske bidrog detta till att göra henne så trygg, – söfva hennes svartsjuka.
Gamla syndare – och förmodligen äfven synderskor – äro ju alltid som hunden vid höstacken; det som icke är för deras mun förtryta de på att andra få godt af.
Jag frågade Marie om hon trodde att Hagelbäck haft syfilis som helt ung.
Namnet på sjukdomen kände hon ej, att hon kände sjukdomen visste jag, ty hon hade ju sjelf talat med mig om grefve de la Gardie och hans stackars hustru, och då hade jag ju aldrig förr hört något närmare om sådant der elände.
Hon sade mig att hon sjelf frågat mannen, men han hade svarat att han aldrig haft någon sådan der sjukdom.
Men hon berättade mig att strax hon blifvit gift, hade svärfadren tagit henne afsides och sagt: ”Marie, nu är du gift, och nu kan man tala med dig om allting, och derför ber jag dig om en sak: underblås inte Johans passioner, utan håll i stället igen så mycket du kan, dämpa det, ty – ser du – det är skadligt för honom.”
Någon förklaring hade gubben ej gifvit och Marie hade icke reflekterat så mycket öfver det, men hon var svärfadern innerligt tillgifven, och hans ord hade bitit sig fast i hennes minne.
Ett yttrande, som jag i förbigående fälde kom dem att rinna henne i hågen igen.
Jag kunde icke annat än i hans förhållande till fru Hult se ett slags förklaring öfver hans allt oftare återkommande anfall af fallandesjuka, – så vida sjukdomen skulle vara hvad jag misstänker: hjernsyfilis.
Jag frågade hvad professor Ribbing ordinerat.
Lätt, sund diet samt dagligt bruk af – Bromkalium i ett par års tid, oaflåtligt.
Hagelbäck vill icke taga bromkalium, trots professorns ifriga föreställningar både till honom sjelf och frun.
I fjol låg han en tid och ”badade” i Lund.
Jag frågade hvarför han nekar att taga medicinen.
Jo, för ett par år sedan hade han suttit hos provisorerna en natt, och det hade pratats hit och dit.
Hagelbäck hade sagt att han nu kände sig så ”passionsfri” jemfördt med förr.
”Det tror jag rasande väl,” hade en af provisorerna sagt, ”när man tar bromkalium!”
”Hvarför det?” hade Hagelbäck farit upp.
Och så fick han förklaringen.
Efter den betan ville han icke veta om medicinen; kan icke förmås att taga den; ligger hellre och vrålar som ett djur, slöar hellre till dag från dag, mister hellre minne och viljekraft.185
Efter upptäckten var han ömsom ångerfull, d.v.s. när hon var foglig och ledsen, ömsom rå, d.v.s. när hon ville förebrå.
En skymning hade han kommit bort till henne, der hon satt i soffan, lagt hufvudet i hennes knä och sagt:
”Var en smula vänlig mot mig, Marie, jag behöfver det så väl.”
En middag hade han sagt:
”kan du inte vara stolt, hur många fruntimmer tror du väl få så många buketter på sin 63ie födelsedag som du fick i år.”
”Ja, det är sant,” svarade hon, ”menniskor ha varit snälla emot mig, men – vet du hvad – det hade varit ändå bättre om jag dött för tio år sedan.”
”Seså, är du nu der igen!” ropade han brutalt, ”det är väl för det jag hade fru Hult hos mig i sängen och – – – ”
Det var första gången han i öppna ord erkände det, och han gjorde det med ett slags rå skadeglädje.
Förut hade han alltid förnekat sjelfva ytterligheten, påstått att fru Hult suttit på sängkanten o.s.v.
Jag frågade Marie om hon verkligen varit så blind, att hon aldrig kommit underfund med af hvad slags skrot och korn han är.
Åh, hon hade ju nog märkt att han kysst och klappat fröknarna Gumpèrd, Zethræus m.fl., men sjelfva ”handlingen” trodde hon alltid att han varit fri från, och det andra brydde hon sig mindre om.
Till Hagelbäcks måtte det vara mycket fritt tillträde till sofrummen, ty under tiden Zethræus var der brukade hon komma in och bjuda kaffe på sängen, det hände ofta också att Hagelbäck gjorde morgonvisiter hos Zethræus innan hon var uppstigen eller klädd.
Marie hade en morgon tittat igenom nyckelhålet och fått se sin kära man ligga på knä vid flickans säng, hålla sina armar kring hennes nacke och kyssa henne riktigt eftertryckligt.
Det var efter det de stora scenerna uppfördes.
En gång kom det en piga dit, som önskade fästa sig.186 Herrn kände hon, men frun kände hon icke.
När hon kom in till frun, helsade hon och sade:
”detta är väl fruns mor, kan jag tro.”
”Nej, det är jag som är frun.”
Pigan (konsternerad)
”Det är väl aldrig möjligt!
Det var väl frun som stod derute i brygghuset?”
Frun
”Hur kan du tro det?”
Pigan
”För herrn kysste och klappa’na så fasligt.”
En tid efter Hultska uppträdet sade Hagelbäck till frun med något af vänlighet och förvåning: ”Hvarför går du alltid ut i det andra rummet och klär dig om morgnarne?
Det gjorde du ju aldrig förr.”
”Jag har inte råd att ha så eleganta morgondrägter som fru Hult.”
Marie frågade mig med ett slags glupsk cynism om jag ej trodde att den andra ”våndades” nu efter brytningen, nu sedan hon var drifven ur det der paradiset.
(Är den ena mer djur än den andra!)
Och det tycktes glädja henne på det högsta när jag med öfvertygelse och utan tvekan svarade att hon kan vara fullkomligt lugn för att fru Hult verkligen ”våndas”, som hon uttryckte sig, att djuret – som der har så lite själ till motvigt – måste tystas med våld för att ej tjuta i åtrå som en hund.
Men jag bad henne också vara öfvertygad om, att de nog skulle finna på medel att råkas igen, när bara den första handfallenheten och skammen lagt sig, och att hon ingalunda borde inbilla sig att så länge två sådana varelser befinna sig så nära hvarandra hvarken ånger eller skrämsel skulle afhålla dem från att söka upp hvarandra igen.
Hon talade om uppriktigheten af ”Johans” ånger.
Och jag hade icke så mycken aktning för henne att jag qväfde mitt otrogna skratt.
I slutet af Maj var han på besök hos fru Hult.
Historien var då redan ute, så att genboarne spionerade på dem.
– ”Han var der precis en timme,” sade Marie med den mest komiskt graflika ton och grep mig om armen, ”han sprang med två språng upp om trappan och in om dörren, och så fort han kommit in om dörren stängdes den, och gardinerna rullades ned.”
Det var en torgdagsförmiddag och Alma187 var i Täcklinds butik för att hjelpa till der.
Efter den betan stå de fullkomligt på krigsfot med hvarandra.
Hon går och talar om skilsmessa.
Den dag hon var här och berättade hela scenen för mig sade hon bland annat:
”och så som jag håller af den menniskan ännu!”
Då hon talade om hans ånger, gjorde hon en paus, såg på mig liksom ångestfullt och sade så helt sakta: ”Victoria, det är så rysligt att höra honom gråta.
Detta var det enda hon sade under hela tiden, som ingaf mig någon sympati.
Hon sade det så vackert.
Det var ansats till något bättre än den svartsjuka gamla kärringen.
Meijer gifte sig för en 5 års tid sedan, sägs det.
Eklund från Malmö hade varit bekant med hans hustru.
Hon var visst af danska föräldrar och hennes far, som var landtbrukare, ansågs förmögen.
Det menades att Meijer trodde sig göra ett godt parti, men hon var visst icke så förmögen, som han hoppats.
Han lär ha varit enkling nu 1 1/2 år.
Äktenskapet var ej lyckligt.
Frun var mycket för sin klädsel som flicka.
Efter giftermålet såg hon förtryckt och modstulen ut samt var illa klädd.
De ha en dotter, som heter Fausta.
– ”Bernhard säger att ett namn skall vara ett för individen eget och icke lika med alla andra namn,” hade frun sagt.
En bror till frun hade uttryckt sig mycket ofördelaktigt om doktor Meijer, men en viss filosofie doktor ”Somebody” i statistiska centralbyrån och hvars omdöme fröken Eklund ställer mycket högt hade sagt att doktor Meijer är en ovanligt bra karl och en af hans bästa vänner.188
Jag har fått ”Söndagen” idag, med en artikel uti, som förmodligen vill hafva rang, heder och värdighet af recension.189
Tendensen, alltid tendensen!
De uroxarne!
Jag knyter min stora näfve och skall slå den i pannan på dem en vacker dag, om det också skulle värka i fingrarne på mig ett helt år efteråt.
Hvad menas med tendens?
Det är när ett skönliterärt arbete har kommit till för att förfäkta en sin författares åsigt, kring hvilken han blott sveper sin framställning som en klädnad, det är när personerna röra sig för hans hand som marionetter, det är när de icke lefva och handla som det framgår af deras karaktär och lefnadsförhållande att de måste, med ett ord: det är när driffjedern i det hela icke är en konstnärs åtrå att ge form åt sina intryck, utan blott ett omvändelseförsök, der karaktärsteckningen uppoffras när det gäller att föra läsarens öfvertygelse i den åsyftade riktningen.