Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja öfvervägande. §§ 21, 22, 23, 24, 25 och 26.
Dessa §§ blefvo af R. o. Ad. bifallne. § 27. Gr. Posse: Enl. nu gällande Bränvins-Förordn. hafva justerare samma inkomster som nu åro föreslagna för hvarje justerad redskap, men vederbörule Landtmätare, som varit skyldiga att åstadkomma justeringen, ansågo aflöningen icke tillräcklig.
Såsom bevis härpå må jag nämna, att nuvar.-de Ofver-Direktören för Landtmäteriet hade, under den tiden han var Commissions-Landtmätare i Malmöhus län, fått sig updraget att vara justerare öfver mått, mål och vigt, och för den ringa ersättningen skull afsade han sig förtroendet, men på grund af då gällande bränvinsförfattning blef han ålagd att detsamma sig åtaga.
Enl. 14:de §:n i 1834 års Landtmäteri-stadga tillkom honom i dagtraktamente 2 R:dr 12 sk., samt skjutsersättning för 3:ne hästar.
Då det således är och blir svårt, att med nuvar:de stadgande erhålla justerare, och den af Ståndet redan antagne 24 § icke innehåller stadgande härom, får jag föreslå den förändring i § att landtmätare tillägges, i och för justering, 36 sk. för hvarje panna han justerar, och att detta belopp minskas med 2 sk. om två eller flere pannor på ett ställe upmåtas, samt dessutom serskildt 16 sk. för hvarje bevis.
Nils Fredrik Wallenstéeu, sorn å K.
M:s höga vägnar allemnade 6
Dess Nåd.
Propos:r och 1 Dess Nåd. skrifvelse till R.
Posse har yrkat den förändring i 27 §, att i st. f. 6 sk. kannrummet, för hvarje redskap justeraren stämplar, han skall undfå 36 sk. b:ko för en redskap med någon minskning om på samma ställe han stämplar 2 eller flere.
Jag får fästa up 37* - 5S0 Den 29 April f. m. märksamhelen derpå, alt de mindre pannegarne skola härigenom tillskyndas en icke obetydlig utgift till förmån för de större.
Man kan visserligen invända, att pannrymderna blifva hädanefter mindre än hitintills.
Detta är en sanning, i fråga om den mindre redskapen, men jag får fästa upmärksamheten derpå, att med de föreskrifter Utsk: nu föreslagit, i fråga om den större tillverkningen, är det mer än sannolikt, att pannorna komma att inrättas till flere hundrade k:rs rymd likasom i flera andra länder, oell att således justeraren vid slämplingen af dessa pannor kommer att förtjena betydliga summor.
De större redskapsägarne måste ersätta hvad justerarne tilläfventyrs kunna få nätt och jemt betaldt af egarne tilt mindre redskap.
Jag tror således att man saklöst kan bifalla den närvarande redaclionen.
Frih. von K immer:
Inom Utsk. befarade man, att aflönin gen skulle blifva allt för hög för justeraren.
Då han lemnar sitt hemvist i och för justering, åtnjuter han 1 R:dr 16 sk. b:ko i dagtraktamente och alltså är han mndeligen och väl betald.
Alt icke Landtmätare äro nämnde i denna §,. härrör deraf, att man vill lemna K:s Beflnde frihet alt antaga de justerare, dem han finner lämplige.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, framstälde Hr Gr. o. Landtm., att i afseende på förevar:de § Gr.
Posse yrkat den förändring, att justeraren skulle få 36 sk. för hvarje justerad panna, med minskning af 2 sk. för hvarje panna om antalet blir 2 eller flere, samt 16 sk. för hvarje bevis, som af honom utlemnas: men öfrige talare yrkat bifall.
Uppå härefter framställd Propos. biföll R. o. Ad. förevande §. §§ 28, 29, 30 och 31.
Desse §§ blefvo af R. o. Ad. bifallne. § 32.
Raab: Åtskilliga reservationer ådagalägga, att det vore en förbättring af 2:dra mom. i 32:dra §:n, om skyldigheten att hos vederborde Kronobetjent anmäla, när redskap afyttras, öfverflyttas från nye egaren till siste innehafvaren; och jag föreslår derföre, att mom. må lyda sålunda: ”Öfvergår sådan redskap till annan innehafvare eller' varder den eljest från stället flyttad, bör siste innehafvaren inom åtta dagar derefter sådant skriftligen anmäla, i stad hos Magistraten och på landet hos närmaste Kronobetjent, hvilken sednare skall anmälningsskriften till Häradsskrifvaren öfverlemna inom 8 dagar sedan den inkommit.” Frih. von Kraemer:
Det instämmer med det förslag Redaclions-komitéen inom Utsk. framställt, men åtskilliga ledamöter satte sig deremot, och derföre blef §:n sådan den nu är.
Jag anhåller om bifall till Frih. Raabs förslag.
Jag instämmer med Frih. Raab, Den 29 April f. m. 581 men hemställer, om icke, för enkelhetens skull, ordalydelsen borde vara följande: ”öfvergår sadan redskap till ny innehafvare, eller varder den flyttad, bör siste innehafvaren eller den, som låtit flyttningen verkställa etc.”
Den sista punkten i mom. nemligen, ”då redskapen öfvergått till annan innehafvare, bör fångesmannen jemväl upgifvas”, anser jag icke öfverflödig, utan anhåller att den måtte få qvarstå, emedan man derigenom får veta, icke blott hvem den förre, utan äfven den siste innehafvaren varit.
Kronans embetsman sättes då i stånd att bättre kontrollera öfverlåtelsen.
Jemte det jag instämmer med den siste talaren, anser jag det nödvändigt att veta, hvem som afhänder sig redskapen och hvem som köper den.
Det är visserligen sanni, att den sednare måste anmäla sig lill bränvinsbränning om han vill begagna redskapen, men det är icke likgiltigt för kontrollerande myndigheter att på förhand veta ägaren till sådan redskap, och således instämmer jag med Hr von Hartmansdorff icke blott uti hans förslag till förändrad redaction, utan äfven deri att den sista meningen i mom. mätte fä qvarstå.
Jag har blott begärt ordet, för att få instämma med Hr von Hartmansdorff.
Afven jag vill förändra mitt förra yt trande för att få instämma med Hr von Hartmansdorff.
Jag vill visserligen icke motsätta mig Hr von Harlmansdorffs förslag, men hemställer likväl om den sista meningen i mom. behöfver qvarstå.
Utsk:s förslag skall nya innehafvaren af redskapen hos vederbör:de Kronobetjent göra anmälan, men enl.
Hr von Hartmansdorffs förslag åligger denna skyldighet siste innehafvaren.
Denne är ju precist densamme som fångesman.
Det är ju således samma person.
Vill man åter, såsom Hr von Hartmansdorff bibehålla den sista meningen, så går man'ännu längre tillbaka, då man vill veta sista innehafvarens fångesman.
Detta är mer än som behöfves.
Den siste innehafvaren är sälja ren, och fångesmannen, såsom i mom. står, är köparen.
När den förre påstår, att han sålt redskapen, skall han tillika upgifva till hvem.
Detta är allt hvad jag begärt.
Mom. måste alltså bibehållas, om mitt förslag antages.
Vi äro alla ense om saken,men jag hemställer om fångesman egentligen betyder köpare, och om fångesman icke snarare är den, af hvilken man förvärfvar något.
Raab: Lika med Gr.
Platen anser jag den vara fångesman, af hvilken man förvärfvar något, men jag hemställer om det icke endast bör heta ”den nya innehafvaren” så är man ifrån saken.
Jag begärde ordet för alt meddela den uplysning, alt, enl. hvad vi Jurister antaga, är den fångesman, till hvilken redskapen öfvergått, och icke säljaren.
582 Den 29 April f. m.
Hr Bogeman, Carl Adolf: 1 motsats med den sisle„ta laren, anser jag Gr.
Platen haft ganska rätt i sin anmärkn.^och jag instämmer alltså med honom och Frih. Raab. Hr von Koch:
Jag begick i hastigheten ett misstag och an håller att få återkalla del.
Gr. von Platen.-
Jag hemställer om icke bästa sättet ali komma ifrån saken vore att begagna orden ”nye innehafvaren.”
Sedan Juristerna blifvit oense om betydelsen af oulet fångesman: så må frågan gerna lill Ulsk. återremitteras.
Men jag anhåller likväl, att ”orden nye innehafvaren”, måtte förändras till siste innehafvaren, ty eljest kommer Utsk. i villrådighet öm hvad som egentligen metias.
Blir delta afgjordt så måtte väl den sista punkten skola utgå, antingen man vill eller icke.
Så vidt jag kan förslå, är nu ingen fråga om betydelsen af ordet fångesman, sedan Hr von Koch grkäut, att han af misstag yttrat sig.
Om R. o. Ad. beslutar, att säljaren skall göra anmälan hos Kronobetjeningen, vore det lämpligast att i sista punkten utbyta ordet ”fångesman” emot orden ”nye egaren”, oell jäg anhåller alltså om bifall derpå.
Saken är bra enkel.
Vi äro alla ense om hvad vi vilja, oöh för all uttrycka det, kunna ord lätteligen utfinnas.
Orsaken hvarföre Hr von Hartmansdorff icke velat antaga mitt re dactiohsförslag, har förmodligen varit den, att en omsägelse af ordet innehafvare skulle npkomma, men om man i sisla punkten säger ”då redskap öfvergätt till ny innehafvare, bör denne göra anmälan”, blir återremiss obehöflig.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, framstälde Hr Gr. o. Landtm., att i afseende på 2:dra mom. af förevar:de § blifvit yrkadt, dels att, i st. f. orden nye innehafvaren, skulle införas orden siste innehafvaren, och dels att, i st. f. ordet fångesman nén, skulle införas orden nyé innehafvaren, eller såsom Frih.
Raab sednast föreslaget ordet denne; samt hemstälde Hr Gr. o. Landtm, derjemte om R. o. Ad. behagade bifalla förevar:de § ulan förändring.
Denna propos. besvarades med
Nej, och uppå sedermera framstälde propoS:r, bifölls denna § med den förändring, alt i 2:dra mom. orden nyé innehafvaren utbyttes emot orden siste innehafvaren och ordet fångesmannen utbyttes emot ordet denne. §§ 33, 34, 35, 36 och 37.
Dessa §§ blefvo af R. o. Ad. bifallné.
De nästföljande §§ 38, 39, 40 och 41, hade redan blifvit pröfväde, hvarföre nu förekom: § 42.
Den 29 April f. m. 583 § 43.
Om det för kontrollens skull kan vara skäl alt låta bränvinsbrännaren betala något högre afgift folden afverkning, som öfverskrider det beräknade beloppet, enär kronan derigenom undfår den skatt henne tillkommer, så bör deli väl icke vara tillverkaren förmenadt att göra sin handtering så lönande, som möjligt.
Sådant är honom likväl, i denna § betaget, emedan öfverskoltstillverkning, som med mer än ^:del öfverstiger deni, för hvilken ökad afgift bör erläggas, är bränvinsbrännaren förbjuden, ehuru bon borde, enl. min åsigt, snarare belönas.
Jag anhåller alltså om återremiss af denna §.
Ståndet antager det af den siste talaren gjorde förslag, tillintetgöres derigenom Ståndets beslut i går, nemi. ett maximum af tillverkningen af 1,000 k:r om dygnet i de större brännerierna.
Jag tror således, att något skäl emot förslaget icke kan anföras, och att det är nödvändigt att skilja emellan hvad som är och hvad som kan blifva.
Tillverkningen bör väl så noga kunna beräknas, att den icke öfverstiger g-.del af det belopp, hvartill anmälan skett, och Utsk. bar äfven medgifvit, att 10 proc. utöfver det anmäldta beloppet få utan förhöjning i skatten afverkas.
Man bar dessutom antagit, att hvarje erfaren bränvinsbrännare bör, såsom redan nämndi är, kunna förutse, om han i sin tillverkning kan påräkna mer än dessa 10 proc.
Jag anser denna § böra bibehållas sådan den är; och anhåller om propos. derå.
Jag är förekommen af den siste tala ren, och anser Hr von Hartmansdorffs förslag såsom ett uprifvande af Ståndets förra beslut.
Lika med de 2:ne sista talarne, anser jag Hr von Hartmansdorffs förslag vara ett uprifvande af Ståndets förra beslut om maximum af tillverkning, och äfven derom att skatten skall på förhand erläggas.
Det är gifvet, att om man tillåter den, hvilken eger rätt tillverka 1,000 k:r i dygnet, att i stället afverka 3 å 4,000 k:r, skall Ståndets förut fattade beslut om maximum uphäfvas. R. o.
Ad. torde då finna, att stadgandet i denna § endast är en tillämpning af Ståndets förra beslut.
Jag anhåller alltså om bifall till §:n.
Raab: Jag vill tillkänagifva, all jag delat Hr von Harl mansdorffs mening.
Den skulle innebära ett uphäfvande af Ståndets förut fattade beslut angående maximum, såvida skatten för öfvertillverkningen icke vore högre än för det upgifna beloppet; men, enl. min åsigt, ligger i denna förhöjda skatt ett förbud nog, ali icke tillverka mer än man upgifvit.
Om 25 proc. högre skatt erlägges för hvarje kanna, som tillverkas utöfver det upgifna, lärer yäl ingen med upsal tillverka bränvin för denna högre skatt med mindre än en särdeles god konjunktur skulle inträffa; och om en sådan skulle inträffa, ser jag icke någon skada deri, ali Staten kommer i åtnjutande af en så betydlig tillökning i skatt.
Lagerbjelkes yttrande gil mau skulle uphäfva Ståndets redan 584 Den 29 April f tn fattade beslut, om man antager Hr von HartmansdorfTs förslag, får jag fästa npmärksamheten derpå, alt bränvinsbrännaren, ulom den betydliga upoffring han gör genom den förhöjda skatten, skall, enligt §:s lydelse, lemna allt det öfverbränvin, han tillverkat, ifrån sig inlills skatten derför varder erlagd.
Ingen lärer således upsåtligen blottställa sig för en högre afverkning under vanliga förhållanden, oeh, om det sker, finner jag ingen skada deri, utan tvertom en vinst för kronan.
Jag kan icke fatta alt någon vill bi anna bränvin mot 25 proc:s skatt, om icke derför, att det vore en ganska god ginväg alt undansnilla skallens belopp i förväg.
Sålunda anmäler jag mig till en tillverkning af 300 k:r i dygnet, men afverkär 3000 i stället, och då lärer kronan blifva föga belåten med att taga detta bränvin. §, sådan den är, synes mig nyttig och nödig, hvarföre jag anhåller om bifall till densamma.
Del korrektiv, som Hr von Harmansdorff fram ställt mot en så vidstr äckt tillåtelse, som Hr von Hartmansdorff föreslagit, skulle bestå deruti, att man erlade 4 sk. b:ko för hvarje k:a utöfver den förut bestämda; men då man betänker alt 4 sk. b:kos högre skatt skulle möjligen blifva en fördel, enär jag deremot erhåller rättighet alt tillverka ett obegränsadt qvantum bränvin, skall man finna att bränvin, tillverkadt i en sådan fabrik, kostar producenten mindre, och att den högre afverkningen alltså lemnar behållning.
På grund af dessa och af föregående talare anförde skäl anser jag
Hr von Hartmansdorffs förslag innebära eli uprifvande af Ståndets redan fattade beslut om maximum, och anhåller alltså om bifall till §.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, (ramslålt alt Hr von Hartmansdorff yrkat återremiss oell öfrige talare bifall, blef förevarande § af R. o. Ad. bifallen. § 44.
Del synes obilligt, att ålägga bränvinsbrännare, som tillverka mindre, än hvartill han anmält sig, att likväl betala skatt för högre belopp, än han afverkat.
Enligt urin åsigt bör lian i alla hänseenden återfå så stor del af skatten, som mot minskningen i hans tillverkning svarar.
Jag anhåller pä denna grund om §:s återremitterande.
Likasom Hr von Hartmansdorffs förra förslag skulle uphäfva det af Ståndet antagna maximum, skall det af honom nu framstålda tillintetgöra Ståndets beslut om minimum, hvarföre jag anhåller om bifall till §.
Jag får förklara alt jag äfven i fråga om denna § är af Hr von Hartmansdorffs mening.
Om något skäl kunde förebäras till bifall af den förra §, saknas sådant i fråga om denna.
Uti den föregående § år för tillverkning af bränvin i större bränneri stadgadt ett maximum af 1000 och ett minimum af 300 k:r.
Jag åsyftar ingalunda att förorda tillåtelse för bränvinsbrännaren Den 29 April f. m.
585 att få erlägga mindre skatt än för det bestämda minimum, nemi. 300 k:r i dygnet; men jag anser billigt att, om någon anmäler sig till en daglig afverkning af t. ex. 6 ä 700 k:r, men under bränningstiden finner att sädespriserna stigit, såsom under sistl.
April månad, och derföre icke vill fortsätta bränningen, eller också om han vill minska den, han då bör kunna få det, under vilkor likväl att skatten ej nedsältes under det belopp, som är bestämdt såsom minimum.
Denna förändring i § har jag ansett billig.
Jag erkänner villigt, alt när bränneriet går väl, kan averkningen i det närmaste beräknas, så att den ej beböfver betydligt hvarken öfvereller understiga det belopp, hvartill man anmält sig, helst man alltid kan öka eller minska tillsättningen för att komma nära upgifna beloppet; men konjuuklurförhållanden kunna inträffa, så att en bränvinsbrännare finner sig böra minska sin tillverkning, och jag vet då icke något skäl, hvarföre man skall förneka honom det, då fråga icke är alt lian får slippa undan minimum, och således i allt fall måste erlägga så stor skall, alt det väl lönar sig för Staten alt bekosta kontrollören.
Lagerbjelke: R. o. Ad. har redan uttryckt den åsigt, att för små brännerier icke borde få inrättas, och af sådan anledning stadgat ett minimum af 300 k:rs tillverkning i dygnet.
Skulle nu R. o. Ad. antaga Hr von Hartmansdorffs och Frih. Raabs förslag, upphäfde ju R. o.
Ad. dess förra beslut.
Om, t. ex., någon ville anlägga en fabrik för tillverkning af 100 k:r i dygnet, nedsäiter han i förskott skatten för 14 dagar, beräknad för en tillverkning af 300 k:r.
Efter dessa 14 dagars förlopp, slvrker han med bevis, att han icke tillverkat mer än 100 k:r om dagen, och återtager skatten.
Det är således gifvet, att R. o. Ad:s beslut om minimibeloppet skall genom Frih.
Raabs och Hr von Hartmansdorffs förslag totalt uphäfvas.
Hvad angår den siste talarens anmärkning, rörande behofvet att minska fabrikationen, i händelse af höga priser, tror jag, att Utsk. medgifvit sådant på det sätt, att den, som vill minska sin bränvinstillverkning må anmäla sig 14 dagar på förhand, dock utan att minska bränvinsbränningen under minimum.
På grund af alla dessa skäl och såsom ren conseqvens af Ståndets redan fattade beslut, anhåller jag om bifall till §.
Jag kan icke helt och hållet dela den åsigt Gr.
Lagerbjelke nu sednast uttryckt, nemi. alt man kan anmäla sig till 300 k:rs afverkning pr dygn, men endast tillverka 100, och likväl återfå skatten.
Så är icke meningen med §, utan bräovinstillverkaren skall betala skatt efter 300 k:r i dygnet, om han än icke bränner mer än 100 k:r.
Frågan är här, alt om någon anmäler sig till en afverkning af 1,000 k:r pr dygn, det icke skulle kunna inträffa att bränvinsbrännaren kan komma öfverens med kontrollören, livartill frestelsen kan vara ganska stor, och af honom undfå bevis, alt han endast tillverkat 300 k:r i dygnet, så återfår han ur Landlränteriet skatten för 700 k:r, det vill säga 350 Rulr b:ko pr dygn.
Nu har man satt en bom derför, emedan han icke får ålerlyfta mer än J:del af den erlagda afgifteu, och 586 Den 29 April f. m. återstoden får i intet fall understiga minimum eller 300 k:r.
Härigenom är alli underslef förekommit, och jag anhåller alltså om bifall till §, sådan den är.
Såvida det skall hafva någon påföljd, alt man skall anmäla det belopp man ernar tillverka, måste §:n stå qvar, sådan den är.
Utsk. har insett nödvändigheten, alt lemna bränvinsbrännare tillåtelse att återfå ^:del af skatten, ifall han kan styrka, alt han icke tillverkat bränvin, motsvarande detta belopp, och orsaken härtill är, att man ansåg producenten icke kunna bestämdt beräkna till vei k ni ngsbeloppel, hvarföre man äfven lemnat honom rättighet all ytterligare erlägga' skatt, ifall averkningen med 20 proc. öfverstiger det anmälda beloppet.
Haabs förslag föranleder endast till underslef; och jag anhåller alltså om bifall till §.
Gr. af Ugglas: Med Gr, Lagerbjelke kan jag ingalunda in stämma, ty slutet af 1 mom. i §:n lyder sålunda: ”dock må, hvad han sålunda ålerlvfia får, ej öfverstiga en femtedel af den erlagda afgiften och återstoden icke i något fall understiga den afgift, sorn svarar mot den minsta tillverkning, hvarför anmälan enligt 5 § får ske.” Jag tror således, lika med'
Frih. von Kraemer, att § bör oförändrad bibehållas, ty detta är den enda möjliga utväg ali minska underslefven, hvilka, till följd af den föreslagna beskattningen, otvifvelaktig! kommer att ega rum.
Jag får fästa upmärksamheten på, att om denna § antages och någon anmäler sig att tillverka 1000 k:r pr dygn och efter 2 eller 3 dagar efter bränvinstillverkningens början, bränneriet förstöres genom eld eller någon annan olycka, återfår egaren af bränneriet endast en femtedel af skatten.
Raab: Hade Gr.
Posse observerat innehållet af 47 §, hade sannolikt hans anmärkning uteblifvit.
Lagerbjelke har, såsom Frih. af Ugglas yttrat, något misstagit sig.
Minimum får i alla fall icke understigas efter Hr von Hartmansdorffs förslag.
Frågan gäller endast huruvida kontrollerna försvåras derigenom, all bränvinsbrännareo skulle få återtaga mer ån en femtedel af den erlagda skatten.
Jag får fästa upmärksamheten derpå, att om man haft så ringa förtroende till kontrollerna, hade man väl icke bordt antaga ett sådant beskattningssätt, och misstror man kontrollörerna, så kan lätteligen förutsättas, att den som anmäler sig till 300 k:rs tillverkning, afverka i stället 7 å 800 k:r pr dygn.
Jag tror icke att hvarken bränneriegare eller kontrollörer skola blottställa sig för en sådan risk.
Raab, som hänvisat Gr Posse till 47 §:n.
Sedan jag genomläst
Hr von Hartmansdorffs reservation, ser jag, alt jag begått ett misstag.
Hr von Hartmansdorffs mening har varit att eftergift skulle lemnäs dem, hvilkas tillverkning understiger 300 k:r, och i sådant fall har Gr.
Lagerbjelke fullkomligt rätt, att Hr von Harlmansdoffs förslag inne - Den 29 A |> r i I f. m. 587 bär eli uprifvande af eli Slåndets förut fallade beslut, hvarföre jag anhåller om bifall lill §:n. Gr. Posse: Jag har ingalunda förbiselt 47 §:n; men hem ställer likväl, om icke lämpligare vore ali i 47 § intaga stadgandet i denna §.
Då öfverläggningen härmed ansetls slutad, framstälde Hr Gr. o.
Landtm, alt i afseende på ifrågavande § blifvit yrkadt, dels bifall, dels af Hr von Hartmansdorff och Frih. Raab, åtei remiss och dels af Gr.
Posse all efter orden ”icke i något fall”, malte tilläggas ”utom det i 47 § omnämnde.n Propos. lill bifall i förevarande § blef derefter framsläld och besvarad med starka Ja, jemte några Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att lian funnit
Ja öfvervägande. §§ 45 och 46.
Dessa §§ blefvo af R. o. Ad. bifallue. § 47.
Jag tror, att rättvisa och billighet fordra, att eli tillägg göres i denna §.
Den börjar sålunda: ”Varder bränneri genom vådeld eller annan olyckshändelse förstördt, må i förbåflande till, etc. etc.” Således får bränneriegaren skatten äter, endast i det fall, då bränneriet af vådeld förslöres.
Jag tror, att det finnes en annan omständighet, pä grund hvaraf lian bör återfå den er lagda skallen, och jag föreslår derföre, att efter orden: ”eller an nan olyckshändelse förstördt”, inflickas den mening: ”eller redskapen bllfver så skadad, alt den erfordrar en betydligare reparation, må, etc.”
Det vore orättvist, all då redskapens slitning icke kan förekommas, likasom icke heller att redskapen under bränningstiden, till följd af mindre godt arbete, går sönder, så ali bränvinsbränningen måste inställas möjligen under flere dagar, i och för reparation, egaren likväl skall betala skatten för hela tiden.
En ef tergift synes mig här ganska billig.
Jag yrkar antagandet af § oförän drad.
Om i eli större bränneri tillverkningen börjas med söndrig redskap, må det vara egarens ensak; ty han må väl kunna förut tillse redskapens beskaffenhet.
Hvad åter angår den mindre redskapen, så, om pannans bolten är söndrig, är helmes lagande en affär på några timmar, och dessutom hafva väl sannolikt bränneriegare Ivänne pannor till hands, så alt de kunna begagna den ena, under det att den andra lagas.
Något tillägg till § anser jag icke behöfligl, utan förnyar min anhållan om bifall till densamma.
Jag bestrider helt och hållet detta tillägg, såsom aldeles oriktigt, Rr Brannerhjelm:
Afven jag anser § böra oförändrad bi behållas.
Del må vara bränneriegarens ensak att tillse det redskapen är sådan, alt den håller, under den tid den skall begagnas.
Angredskapen är dessutom icke utsatt för sådan nötning, ali den 588 Den 29 April f. m. går sönder.
Endasl bolten å små pannorne är bloltstäld för eldens åverkan, och om bon skadas, kan bon under den icke tillåtna bränningstiden begagnas.
Jag förnyar derföre min anhållan om bifall till §:n.
Jag medgifver visserligen att i fråga om kon trollen anmärkmr kunna framställas mot milt förslag, ehuru jag tror att kontrollören på stället bör kunna intyga, huruvida ett sådant förhållande inträffat, som jag förutsatt; men då Frih.
Baab, som under discnssionen visat sig såsom en ifiig förespråkare för ångbrännerierna, likväl vid detta tillfälle ansett sig icke böra påyrka den eftergift jag begärt, afstår jag gerna från mitt yrkande.
Ehuru jag icke erhållit samma vitsord, sorn Frih.
Raab, får jag likväl tala för ifrågavarande §:s oförändrade bibehållande.
Jag bör då fästa upmärksamheten derpå alt stadgandet i nu gällande förordnings 32:dra § är ännu strängare.
Han lyder sålunda: ”Varder bränneri genom vådeld eller annan olyckshändelse förstördi, ankommer del på oss att, i förhållande till liden, hvarunder liränvinsbränningen i följd deraf måst inställas, afkortning eller restitution af påförd eller erlagd brån vinsbrännings-afgift bevilja.”