Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som bekant är, betalar tackjernstillverkaren både tionde och bevillning.
Tackjerns-tionden är att anse såsom en grundskatt.
Det förhåller sig med honom, unge - Den 22 Mars e. m. 385 ungefärligen så, som med tionde af jordbruk.
Flan är nemi. en afgift, beräknad efter afkastningen.
Ursprungligen beräknades tionden af jordbruk efter hvarje års skörd.
Men man fann detta sätt för utgörandet obeqvämt, och man antog i stället en viss ständig tiondesättning, som utgjordes i ett bestämdt belopp spanmål, utan afseende på årets skörd.
Med tionde af tackjernsblåsningen var förhållandet i begynnelsen enahanda; men man fann äfven här lämpligare alt antaga en bestämd tiondesättning för hvarje blåsningsdygn.
Nu måste jordbrukaren betala sin tionde, antingen han intet sår eller skördar, vare sig i brist af tillgångar eller andra orsaker.
Med tackjernsblåsningen är förhållandet omvändt; ty om något tackjern icke blåses, så betalas icke heller någon tionde.
Men, oaktadt allt detta, har man hvarken ifrågasatt eller föreslagit någon lindring i tionden af jordbruket, hvaremot en sådan fördel för tackjernstillverkningen ifrigt påyrkas.
Vill man på detta sätt lindra näringarnes grundräntor, så bör man väl äfven ihågkomma modernäringen eller jordbruket.
Men hvarthän skulle sådant leda?
Ar det välbetänkt att efterskänka en ordinarie skatt eller ens någon del deraf?
En sådan som icke kan,, utan Konungens samtycke, Staten betagas, och att i stället åtnöja sig med bevillning, hvilken af Ri St:rs godtycke beror.
Iir Bildt har redan fästat Ståndets upmärksamhet derpå.
Äfven jag tillåter mig det, just i hänseende till vådligheten af den grundsats, StatsUtsk. vid denna Riksdag synes hylla.
Om tionden å tackjernstillverkningen eftergifves eller förminskas, hvarföre skall icke sådant ske jemväl i fråga om tionden å jordbruksnäringen?
Detta inpass, om jag så må uttrycka mig, skulle möjligen kunna begagnas, till en början med grundskatternas indragning, ehuru jag icke vill påstå, att man f. n. har delta syftemål.
Men med tiden kunde det blifva en murbräcka, hvarigenom det värn för Regeringens oberoende af R.
St:r, så vidt det i beskattningen finnes, skulle vid hvarje Riksdag försvagas.
Skall någon skattelindring nödvändigt ega rum för tackjernstillverkningen, så bör hon, enl. min tanke, åstadkommas genom minskning i bevillningen, eller ock medelst befrielse derifrån.
Om sådant skedde, vore det lika välbetänkt ä näringsidkarnes som Regeringens sida; ty då de förre icke betala mera än efter tillverkningens belopp och ej skatta något, då de intet tillverka, så hafva de intet att klaga öfver, intet godtycke att befara.
Bevillningen åter, beror på taxering, och följaktligen på vederbörandes godtfinnande, hvarigenom tillverkaren kan blifva obilligt behandlad.
Om nu tackjernstionden skall nedsättas, så böra äfven de privilegier bergslagen åtnjuta i samma mån inskränkas, och den bergslagen förunnade rotefriliet jemväl minskas.
Sådant har likväl
Utsk. icke satt i fråga.
Således skulle Staten göra upoffringar, men näringsidkarne bibehållas vid de friheter de åtnjuta.
Vill man dock nödvändigt göra en eftergift, så bör hon väl icke ske för alltid, utan blott tills vidare, emedan den ifrågaställde varan är af sådan beskaffenhet 5 H. " 2f» 386
Den 22 Mars e. m. att hennes afsättlighet och pris bero på tillfälliga handelsförhållanden.
St:r tillförene förfarit, och derföre ömsom sänkt tionde-tackjernet och ömsom återställt det till sin förra höjd.
Enl. min tanke, bör man, vid detta tillfälle, gå lika varsamt tillväga.
I fråga om stångjernet känna vi, att dess pris är i stigande.
Följden deraf måste naturligtvis vara, att tackjernspriset i sin ordning jemväl skall höjas, och tillverkarne alltså befinna sig i bättre ställning än förut.
Hvad jag nu yttrat om tackjernet, anser jag äfven tillämpligt på stångjernet, och på lindringen i dess beskattning.
Åtskilliga beräkningar öfver beskattningens förhållande till behållningen hafva blifvit upgjorda.
Afven i dag hafva vi erhållit en sådan, serskildt tryckt i afsigt att rätta och vederlägga de beräkningar, vederbönde reservanter upgjort.
Denna ifrågavande härleder sig från Nerike, hvars innevånare äro serdeles fallna för dylika beräkningars upgörande.
De äldre ledamöterna af detta Stånd påminna sig nog den tiden, då fråga var om rusthållens beskattning.
Då visades, att rusthållarne inom Nerike satte till på att vara jordegare.
Nu bevisas lika klart, att jernverksegare i Nerike sätta till på att vara Brukspatroner; och Presidenten i Bergs-Colkum har detsamma bekräftat.
Således borde man vänta sig, att Brukspatronerna i Nerike skulle bortskänka sina bruk.
Men de lära lika litet göra det nu, som rusthållarne derstädes tillförene skänkte bort sina rusthåll.
Jag tror alltså, att man på dessa beräkningar icke får göra serdeles afseende.
Man har sagt, att åtskilliga bruk blifvit nedlagde, och i Betänk, är upgifvet beloppet af den stångjernstillverkning, som sålunda uphört.
Jag minnes icke riktigt, men tror, att beloppet utgör några och 20,000 Skfå.
Sådant beror naturligtvis af tillfälliga omständigheter
Det är då icke annat, som händer jernbruken, än hvad som drabbar jordbruket, nemi. att vissa hemman måste förmedlas eller förfalla till skattevrak.
Sådant har dock ej fö ra nied t någon allmän nedsättning af jordbrukets skatter, utan de hemman, som kunnat draga sina utskylder hafva måst med dem fortfara.
Likaså hör väl förhållandet vara med bruken.
Här talas om de stora förlag, bruksegare måste vidkännas, och huru länge det dröjer, innan de få sina penningar åter.
En landtman har sagt mig, att jordbruksnäringen fordrar 18 månaders förlag.
Vid båda näringarna beror sådant naturligtvis af möjligheten att vinna afsättning.
Man har äfven talat om svårigheten att försälja bruk, jemförelsevis med landtegendomar, hvilkas värde är i ständigt stigande.
Enl. min åsigt är skälet härtill, att bruksegendomar icke kunna styckas i smärre delar, utan måste sammanhållas i större massor, hvilkas inköp fordra betydliga kapital, hvarigenom allmogen utestänges från täflan om brukens inköp.
Landtegendomarne kunna deremot fördelaktigast säljas i små lotter, då bönder köpa dem.
Det äro sådane jordbrukare, som sjelfve äro både inspektörer och arbetare, samt följaktligen kunna nöja sig med en mindre vinst, än deras, som Den 22 Mars e. m. 387 måste hålla inspektörer och bokhållare eller hrad de medhjelpare må heta, hvilka vid jernverken aflönas.
Med slångjernstillverkningen är förhållandet enahanda som med tackjernstillverkningen, nemi. att håda äro belagde med grundskatt och bevillning.
Äfven här delar jag den meningen, att den lindring, som, i händelse verkligt behof deraf förefinnes, hör beredas stångjernslillverkningen, skall medgifvas genom nedsatt bevillning, men ingalunda genom grundskattens borttagande eller förminskning.
Man har här omförmält, huru ofantligt jernhandteringen stigit i England m. fl. andra länder, och jemnfört henne med den Svenska.
Jag tror, att man bör ihågkomma, det möjligheten för ett så hastigt stigande å utrikes orter är att härleda från den serdeles ymniga tillgång på stenkol, som der finnes för jernhandteringens behof.
Men sådant är icke förhållandet hos oss, hvarest tillverkningen beror på tillgång å träkol.
Dessutom tror jag, alt en ringa nedsättning i tillverkningspriset på vårt jern ingalunda hjelper bruksegaren; ty det är icke Svenska jernets pris, utan dess beskaffendet, som, såvidt jag af sakkunniga personer inhemtat, hindrar afsättningen.
Vårt stångjern är ojemnt smidt, har icke den hållfasthet, som det utländska, och kan icke heller i allmänhet användas med samma tillförlitlighet, som det valsade.
Bruksegarne söka alltså på oriktig väg uphjelpa sin handtering; ty med befrielse från en skatt af 3| sk. eller 4 sk. eller till och med 5 sk. på A&SMet, kan afsättningen omöjligen befrämjas.
Dessa sk:r verka alltså nog litet på bruksegarnes sida, men destomera på Statens, emedan de äfven medföra det skadliga exemplet att man kan komma ifrån grundskatten.
Dessa för näringsidkaren obetydliga sk:r utgöra för Staten en sammanräknad inkomst af 44,000 R:dr.
Borttagandet af denna skatt gillas naturligtvis af andra, som äro med grundskatter besvärade.
Såsom jag redan sagt, hafva för stångjernet handelsförhällanderne förbättrats.
Då frågar jag om vid sådant förhållande skäligt är att för alltid bevilja en nedsättning i grundskatten?
Stångjernet har, likasom tackjernet, varit underkastadt verldshandelns föränderlighet.
Alltså bör, ifråga om stångjernet, nedsättning i grundskatten beviljas endast tills Vidare.
St:r medgifva den föreslagna skattelindringen, hvem skall ersätta Kronan den förlust, som härigenom upkommer?
Hon kan icke lida någon minskning i sina inkomster.
Ersättningen drabbar alltså förnämligast jordbrukaren, enär städerna äro alltför fattige, för att kunna lemna någon väsendtlig godtgörelse.
Embetsmännen äro redan så högt beskattade, att någon vidare tillökning i deras bidrag icke med skäl kan ifrågakomma.
Man är villig att lätta bergsliandteringen, men man drager icke i betänkande att kasta den för Staten erforderliga ersättningen på jordbruket, hvilket redan är ganska drygt beskattadt.
Här har talats om grundsatser för beskattningen.
Jag tror likväl, att man icke kan följa någon annan än den, att låta de medborgare, som förmå att hära skatt och böra göra det, på grund af den vinst de af sitt arbete er 25 * 388 Den 22 Mars e. m. hålla, få i mån deraf deltaga i utskylderna.
Jemnförer man då bergsbruket med jordbruket, så tror jag icke det sammanlikningen utfaller sä till nachdel för det förra, att detta bör åtnjuta den ifrågaställde lindringen, hvarför jag, på grund alla dessa skäl, vördsamt anhåller, att R. o. Ad. måtte återremittera Betänk.
Af de mot hvarandra rakt stridande yttranden, som här blifvit afgifna, torde R. o. Ad. kunna göra sig föreställning om den svårighet behandlingen af denna fråga medfört på den afdelning inom Utsk., der hon först blifvit handlagd, och der man har egnat henne flere dagars trägen undersökning.
De fleste talare, som i ämnet yttrat sig, hafva yrkat återremfss, för ernående af det resultat, hvartill Hr Wsern i sin reservation sökt att komma.
De motsatta talarne åter hafva bestridt allt afseende på denna motion, och den siste värde talaren har ej ens velat gå- så långt, som K. BI. i Sin Propos. föreslagit R.
Jag nämnde nyss, att frågans behandling på afdelnin* gen fortgick under flere dagars träget arbete, och jag ber att få tillägga, att de, som dermed varit sysselsatta, hafva, såvidt det varit möjligt, sökt åstadkomma en utredning, och får jag derjemte nämna att endast en högst ringa minoritet stannade i den åsigten, att man borde förblifva vid nuvar:de förhållanden.
I öfrigt voro tankarne delade emellan det beslut, hvari Utsk. stannat, och bifall till Hr Wänns motion.
Jag erkänner att, om jag endast skulle hafva afsett jernliandteringens behof af lindring i skattebördorna, det hade varit mig en glädje och en skyldighet att taga steget fullt ut; men jag kunde och borde icke förglömma att, sedan långliga tider tillbaka, denna handtering varit belagd med en betydlig grundskatt, och jag ansåg mig alltså icke kunna gå längre, än det nuvande Betänk, utvisar.
Den, om jag så får säga, nu tillstyrkta lindring tror jag att R. o. Ad. bör bifalla.
Enl. min åsigt måste frågan betraktas ur Statsekonomisk synpunkt.
Bian måste erinra sig, att här gäller det en af Sveriges vigligaste näringar, den, hvarifrån vi hemta större delen af de inkomster, hvarmed vi skola betacka vår högst betydliga import.
Om vi erinre oss, att Statens inkomster af det jern, vi till utländningen försälja, upgår till omkring 7,000,000 R:dr b:ko, måste vi erkänna att uprätthållandet af denna näring är för Staten i många afseenden af yttersta vigt.
Skall den genom oklokt beräknade åtgärder undergräfvas, så hemställer jag, hvarmed vi skola betala alla de lyxartiklar, som i vårt land införas.
Jo, säger man, med våra trädvaror.
Dessa skola visserligen betacka en icke ringa del af denna import; men den väsendtligaste, den största delen måste dock godtgöras af jernhandteringen.
Jag tror, att man mindre bör bålla «ig till sifferkalkyler, hvilka på olika sätt kunna upgöras, utan man bör söka för sig göra klart, huru med näringen sig förhåller.
Betänker man, att under loppet af de sednare årtionden jerntillverkningen har utom - Den 22 Mars e. m. 389 lands framgått med jättesteg ända till den grad, att år 1830 tillverkades stångjern i År SkU År SkU Stor-Briltanien ....
1830 3,430,000 1850 11,812,000 Förenta Staterna ... » 815,000 » 4,659,000 Frankrike 1827 1,137,000 1846 2,742,000 Ryssland 1831—33 956,000 1849—51 1,149,000 Tyska Tullföreningen . 1834 670,000 1850 1,132,000 Österrike 1830 434,000 1850 998,000 Belgien » 315,000 » 997,000 Sverige 1S33 506,000 1852 765,000 och Norrige 1830—35 24,000 1841—45 39,000 hvilka länders sammanräknade tillverkningsbelopp utgör 24,293,000 Sktl, så måste man finna, att jerntijlverkningen utomlands under de sednare 20 åren tredubblats, äfvensom att den Svenska jernproduktionen under samma tid ökats med blott 50 [troe., då proctn af jerntillverkningen i nyssnämnde länder upgått ända till 300.
Betraktar man derjemte förhållandet med tackjern och stångjern i allmänhet, så har från åren 1816 till 1820 det förra betalts med 8 £ 12 sh. pr ton i Glasgow, men derefter varit i beständigt fallande, så att ifrån år 1846 lill år 1850 derför icke betalts mer än 2 £ 14 sh. pr ton.
Detta är en naturlig följd af tillverkningens oerhörda stigande i fremmande länder, af den lättnad man der har deraf, att stenkolslagren och jernmalmerna ligga blandade om hvarandra, och af den nedsättning i priset, sorn måste upkomma af en ständigt tilltagande tillverkning.
An vidare måste man ihågkomma, att del utländska, serdeles det Engelska, med stenkol tillverkade jernet, som förr aldrig kunde uthärda täflan med det Svenska jernet, ' numera genom förbättrade smidesmethoder fullkomligt ersätter detsamma för de fleste behof, så att vårt Svenska ståljern, hvilket förut ansetts oumbärligt, allt mer och mer undantränges af Engelskt jern, tillverkadt med stenkol.
Häraf följer, hvilket erfarenheten äfven redan visat, att det Svenska jernet blifver allt mer och mer sällsynt på den utländska marknaden.
Enda möjligheten för tillverkaren att kunna täfla med utländningen är att nedsätta priset ä sin vara, så att det kan blifva uträkning för köpmannen att köpa.detta jern.
Förhållandet har också varit, under loppet af de sista decennierna, att det Svenska} jernet ouphörligt fallit i pris, och under vissa år har det betalts med endast 13| R:dr pr Sktt.
Man har nu, såsom skäl för afslag å Betänk., anfört, att priset å jernet äter stigit, och att jernkonjunkturen är bättre än den förut varit; men jag får fästa upmärksamheten derpå, att jerntillverkaren sjelf häraf icke skördar serdeles inkomster, helst han för sitt yrke måste inköpa icke obetydliga qvantiteter spanmål till ganska höga priser, samt att många jernverk f. n. icke kunna drifvas i brist af vatten, men att verksegare likväl måste underhålla sinasmeder med deras familjer.
Jag tror icke att man bör hålla sig till enstaka förhållanden, i fråga om näringarnes framtid, och att det kan vara likgiltigt om stångjernspriset noteras pä börsen i Stockholm till 390 Den 22 Mars e. m. 16
R:dr eller i Götheborg till 16 R:dr 32 sk.; ty factum är, att i samma mån den utländska tillverkningen tilltager i så ofantlig proportion, i samma män måste äfven priset derå falla, och det Svenska jernet nödvändigt följa med.
Ser man
,på andra sidan åter, huruvida Svenska tillverkaren kan för samma pris som förr, tillverka sitt jern, så har Frih. af Ugglas fästat upmärksamheten på den mängd af privilegier, hvarmed jernhandteringen i vårt land fordom varit omgärdad, och på grund af hvilka privilegier brtiksegarne kunde tilltvinga sig kol för vida billigare pris än nu.
Efterser raan huru förhållandet varit med kolpriserna under loppet af de sednare qvinqvennierna, så finner man, att priset stigit genom skogarnes medtagande, och äfven derigenom att en mängd bruk, för att uppehålla sig sjelfve, om jag så får säga, måst köpa kolen till hvad pris som helst.
Vid jemförelse emellan den Svenska och utländska jernhandteringen finner man, att endast i Sverige hammarskatt blifvit handteringen ålagd, och alt i andra länder tillverkningen icke drager annan skatt än bevillningen.
I Sverige, Ryssland och Österrike finnes grundskatt lagd å tackjernstillverkningen, hvaremot i alla andra länder skatten ligger å grufvan för den malm, som der brytes.
I öfrigt är såväl tackjerns- som stångjernstillverkning icke belagd med annan skatt än den som drabbar fabriker.
Då man talar om rättvisan af den gamla grundskatten på denna näring, torde jag få erinra, att denna grundskatt tillkom under en tid, då jernhandteringen ganska väl kunde draga den.
Det var en tid, då bruksegarne, om jag så får säga, skurö guld med täljknifvar.
Det var den tid, då det
Svenska jernet nästan obelingadt gick pä den utländska marknaden hvar som helst, och då jernet betaltes med många proc. högre än nu.
Annu på 1820-talet och de första åren af 1830-talet betaltes Svenskt jern med 20 ;\21 R:dr pr Sku.
Nåväl, Mine Hrr! under sådana förhållanden kunde jerntillverkare ganska väl bära de grundskatter, hvilka blifvit deras näring åsatte.
Dessa förhållanden hafva uphört.
Handteringen kan icke draga dessa skatter.
Såvida man önskar näringens bibehållande, mäste en lindring i dess beskattning medgifvas.
I sitt förtjenstfulla anförande har Bergs-Colhii President, Hr Åkerman, tydligen ådagalagt det behof af lindring i skattebördorna, denna näring, såvida den skall ,ega bestånd, bör åtqjuta, och samme talare har fästat Hrr:nes upmärksamhet derpå, att, om jag icke misstager mig alltför mycket, 44 härdar blifvit på de sednare två åren nedlagde.
Icke måtte detta vittna derom, att näringen bär sig.
Han har äfven visat, att bruksegendomar under flera år varit förgäfves utbjudne till salu, och att man slutligen måst bilda bolag för deras inköpande derför, att man icke kunnat på annat sätt afyttra dem.
Hr von Hartmansdorff har visserligen gjort den anmärkn. att anledn. till ett sådant förhållande varit, att bruksegendomar icke såsom landtegendomar kunna styckas, men jag får härvid erinra, att bruksegendomar vanligen bestå af ganska många hemman med underlydande torp och lägenheter, och om man skulle vilja stycka en sådan bruksegen - Den 22 Mars e. m. 391 dora, inser jag ej hvarföre sådant icke låter sig göra lika väl sora med landtegendomar.
Obestridligt är det ett bedröfligt förhållande, att en mängd bruksegare, oaktadt ytterliga ansträngningar, och utan att kunna förebrås misshushållning, hafva, sedan de dragits med ofördelaktiga konjunkturer, måst afträda sina egendomar till kreditorernas förnöjande.
Jag skulle kunna upgifva en ganska inskränkt trakt af Sverige, der detta har inträffat med 7 å 8 bruksegare.
Jag frågar eder, Mine Hrr! är icke detta ett bevis derpå, att näringen icke bär sig?
Man hatsagt, att bruksidkarne i allmänhet icke behöfva någon lindring i grundskatten och att de äro förmögne; men hvarifrån härleder sig detta?
Jo, derifrån att de fleste bruk äro förenade med stor jordegendom och att ofta denna jordegendoms värde upgår till flere 100,000 R:dr.
Jag frågar då, om den, som eger en sådan jordegendom, icke kan vara förmögen, ehuru det tydligen visar sig, att bruksrörelsen icke lönar sig.
Betänker man hvilka skatter bruken draga, sä finner man, att bruksegaren förutom alla andra afgifter betalar för sina hemman lika mycket sorn hvarje annan jordegare.
Afven har man här sagt, att det vore snarare skäl att lindra skattehemmanens bördor.
Jag tror mig ega skäl förmoda, att det näppeligen finnes någon bruksegare, hvilken icke har åtskilliga skattehemman inom sina egor; men jag har aldrig hört dem klaga öfver skatten på jorden, men väl öfver den, som ligger på jernhandteringen.
Betänker man hvad som bär förut blifvit yttradt, att en betydligare afgift är lagd på jernhandteringen än på någon annan, ty, enl. bevillnings-förordningen, skall hvarje jernverksegare för hvarje tillverkadt
S/m anses hafva i vinst |-del eller minst tjtj-del, att,j om han äfven med sina böcker kan visa, att lian icke förtjent en skilling, lian måste ovilkorligen anses hafva förtjent denna j^-del; att hvarje härd i fråga om kommunal-skatter anses lika med hemman, sä skall man finna, att, under den tid jernhandteringen florerade, denna näring utgjorde allt hvad den kunde.
Sådant lät sig göra den tiden.
Andra förhållanden hafva inträdt, och jag tror icke, att man kan fortsätta i detta hänseende.
Jag anhåller att få framdraga ett förhållande, sorn visar oriktigheten af denna beskattning, som utgår under namn af hammarskatt, nemi. att valsverk, om derå tillverkas aldrig så mycket, erlägga icke annan skätt än fabriker i allmänhet.
Om jag således valsar mitt jern, betalar jag endast en afgift, men smider jag ut det under hammare, måste jag vidkännas tua, serskilda afgifter till Staten, nemi. först hammarskatt och sedan bevillning.
Svenska jernhandteringen bar att kämpa med en annan olägenhet i jemförelse med den utländska, nemi. att man bär icke kan, såsom i andra länder, concentrera en allt för stor tillverkning på samma punkt, af det skäl, att allt hvad, som är kändt under namn af ”faux frais”, d. v. s. förvaltningskostnad m. m., måste minskas i samma mån tillverkningen höjes.
Utomlands, der jag kan hemta mina stenkol och mitt tackjern på samma ställe, der jag kan hafva masugnen och smedjan bredvid hvarandra, måste naturligtvis 392 Den 22 Mars e. m. inspektionen, om jag så får kalla det, eller tillsyningskostnaden blifva betydligt mindre än i vårt land.
Här mäste tillverkningsbeloppet inskränkas inom möjligheten att erhålla kol, hvilka icke tåla transport utöfver ett begränsadt afstånd.
Derföre måste äfven hyttan vara aflägsen frän bruket, som, tyvärr, icke utöfver en viss grad, kan utvidga sitt smide.
Jag påminner mig, såsom ett bevis på huru föga lönande jernhandteringen stundom är, att för några år sedan underrättade mig en person, som på en gång innehade betydlig landtegendom, stora manpfakturverk och tillika hammarsmides-tillverkniug, att han fört sina räkenskaper gemensamt öfver dessa tre yrken, men han tyckte sig finna, att han smidde med förlust.
Ilan beslöt derför, att upställa sina räkenskaper på annat sätt, och resultatet häraf blef, att hans landtbruk lemnade i behållning 8,000 R:dr, manufakturverket en ganska betydlig vinst, jag vill minnas omkring 30,000 R:dr, och på 1,200 Skit stångjernslillverkning utgjorde vinsten 8 R:dr 16 sk.
Hade denne bruksegare fortsatt ensamt med hammarsmidet, så hade hans obestånd varit gifvet.
Här har blifvit sagdt, att yrket målle drifvas med fördel, enär tillverkningen ökar sig.
Jag ber att i anledn. deraf få anföra, att den, som har stora skogar och vattenfall till sin disposition, kan ganska väl bevisa, att yrket icke lönar sig, men han måste bedrifva det, för att hafva någon afkomst af sina skogar.
Om det nu visar sig, att mängden af jerntillverkare år från år albeta under sig, skulle icke då följden blifva, att bruken komma att säljas, skogarne förstöras, och jernhandteringen slutligen alldeles uphöra.
Jag tror icke, att man bör förglömma, att denna handtering lemnar sysselsättning åt en ganska stor mängd arbetare, hvilka deraf hemta sin näring, och troligen icke på annat sätt kunna sysselsätta sig.
Jag tror, att det är just det betydliga behof af spanmål, som från landsorten afsättes till bruken, sorn bidragit till spanmålsprisernas stegring.
Uphör således bruksrörelsen, skall väl sådant medföra ett betydligt sjunkande i spanmålspriserna i en mängd af vära trakter.
Man har sagt, att när bruksegare sätta till på jernhandteringen, hvarföre skänka de då icke bort sina bruk?
I detta afseende får jag uplysa den talare, som yttrat detta, att jag verkligen känner bruksegare, som velat skänka bort sina bruk, men icke träffat någon, som ville mottaga desamma.
Dessa bruk voro obetydliga, det medgifver jag; men förhållandet är likväl sådant.
Orsaken, hvarföre ingen ville emottaga dessa bruk, var att till dem icke hörde någon jordegendom.
Likaledes har man sagt, att man icke hör vidtaga någon åtgärd till lindring i hammarskatten derför, att jernet kan stiga, att det är underkastadt verldshandelns föränderlighet, och att man icke vet, om icke gyusamma konjunkturer kunna inträffa.