Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och de, som här lyckats att utbekomma sin fordran genom utmätning efter konkursens början, huru skall det utredas, om icke de derutöfver vinna utdelning ur konkursmassan och således ej blott njuta förmånsrätt framför *)
Detta testamente var efter stadsrätt, ogildt till fem sjettedelar, då barn fanns efter gifvarinnan, och skulle således, i fall af klander, blifvit till så stor del upphäfdt.
Nu förföll det, utan att ens vara bevakadt; och sjelfva dess verklighet blef således aldrig pröfvad. R. S. Just.
Emb.-Berättelse för år 1853. 5 — 34 — öfriga borgenärer, utan ock erhålla öfverskott utöfver sin verkliga fordran?
Eller vore icke detta en lika oskälig vinst för dem sjelfva, som otillbörlig förlust för de öfriga?
Så vidt af besluten synes, har konkursen icke hos K.
BfHde varit bekant förr, än den utmätta egendomen redan var försåld.
När klander af utmätningen yppades, uppgåfvo de utmätningssökande sjelfve, att de i Norrige vid konkursen bevakat sina fordringar; och detta hade skett före utmätningen, eftersom konkursen förut var anställd.
Voro de nu icke skyldige att låta sin rätt hel och hållen bero af konkursen; så voro de väl åtminstone skyldige att visa, hvad de i konkursen ägde att vänta eller redan bekommit, innan auktionsmedlen för utmätningen kunde till dem utbetalas.
Härpå väcktes likväl ingen tanka.
Vid köpeskillingsliqviden yttrade K.
Bfhde genom beslut den 2 December 1843, att ehuru de två utmätningssökande, för hvilkas genom särskilda utslag af K.
Bfhde fastställda fordringar gäldenärens fastighet blifvit utmätt obh försåld, samt e,n annan fordringsägare, hvilken äfven i densamma sökt inteckningssäkerhet, som dock vore beroende af rättegång, skulle hafva uti gäldenärens konkurs bevakat och påstått betalning för deras fordringsanspråk, samt i följd deraf såsom borgenärer vunnit delaktighet i konkursmassan, hvilken imedlertid med försäljningen skulle hafva åtnöjts, under förutsättning och vilkor, att köpeskillingen komme att till konkursmassan inflyta, derest icke äldre intecknings- och fordringsägare till densamma hade bättre rätt, hvilket likväl, efter hvad kuratorn i konkursen förment, hvarken inträfläde med de två utmätningssökande eller med inteckningssökanden, nyssbemälte fordringsägare (dock) borde af ifrågavarande köpeskilling njuta betalning — och komme hvad af behållna köpeskillingen återstode, alt lör den inteckningssökandes fordringsanspråk afsättas och, derest detta anspråk jemte inteckningsfrågan vunne laga fastställelse, att i afräkning derå utbetalas med — — hvaremot om detta anspråk blefve ogilladt, det afsakta beloppet komme att utgå till dem, som i ordningen näst efter inteckningssökanden ägde fordringar, eller de två utmätningssökande, för hvilkas räkning den försålda egendomen blifvit utmätt och liqviden att med afseende derå .förändras och rättas.
Häröfver klagades i Hofrätten af norrska Sysslomannen, bestriddes den tilldömda betalningsrätten och påstods, att köpeskillingsbeloppet måtte förklaras tillhöra gäldbundna boet och böra af norrska Skiftesrätten borgenärerna imellan fördelas.
Den 21 Aug. 1845 gaf Hofrätten det utslag, att emedan den omständighet, att gäldenären, redan år 1839 vid domstol inom Konungariket Norrige afträdt sin egendom till sina borgenärers förnöjande, äfven om deribland befunnits den fastighet, om hvars köpeskilling tvist var, och om än de tre af borgenärerna, imellan hvilka köpeskillingen blifvit af K.
Bfhde fördelad, sina fordringar uti den sålunda vid domstol utom Sverige anhä'ngiga konkursen bevakat, i allt fall icke utgjorde laga hinder för dessa samt gäldenärens öfriga borgenärer, hvilka ägde inteckningar i fastigheten, att i _ den ordning, de i Sverige gällande lagar stadgade, för deras under samma lagar uppkomna fordringsanspråk njuta betalning ur gäldenärens omförmälta, här i riket befintliga egendom; hvarföre Sysslomannens klagan blef af Hofrätten ogillad.
Hos Nedra Justitiä-Revisionen, vid sakens vidare fullföljande, uppstodo betänkligheter; men de åstadkommo ingen lösning af frågan.
Det anfördes blott, att Sökandens, norrska Sysslomannens talan innefattade ett rättegångsanspråk, hvilket ansågs tillkomma domaren att afgöra; och tillstyrktes derföre, att frågan om konkursmassans rättighet att komma i åtnjutande af köpeskillingen måtte förklaras icke kunna handräckningsvis pröfvas, utan Sökanden hänvisas att, jemlikt 2 kap. 5 § llts.balken, inom natt och år vid vederbörlig domstol göra den talan i berörde afseende anhängig, hvartill han kunde finna sig befogad.
Tre Ledamöter af Högsta
Domstolen hade äfven sina betänkligheter, hvilka endast i formen skilde sig från Nedra Revisionens, och utan någon argumentation stadnade dervid, att med stöd af 8 kap. 2 § Rätteg.balken, och med ändring af Hofrättens utslag, medlen skulle sättas i qvarstad, med rättighet för dem, som hos K.
Blhde vunnit, att lyfta de dem enligt Hofrättens utslag tillkommande belopp emot borgen (så vidt medlen icke innefattade kronoskatter), och Sysslomannen i konkursen äga att inom sex månader från den dag, då Kongl. Maj-.ts dom utgåfves, vid behörig domstol anställa talan om återvinning, så vida han funne sig dertill befogad.
Den 30 November 1846 utfärdades Kongl. Maj:ts
Dom, beslutad af öfriga fyra Ledamöter, Iivari förklaras, att ehuru två af de utrnätningssökande icke funnes hafva lagligen fullföljt anhållan örn inteckningssäkerhet uti den ifrågavarande fastigheten för deras fordringar; likväl då samma fastighet blifvit för berörde fordringar utmätt och försåld genom offentlig auktion, deröfver någon klagan ej blifvit förd; fastställdes det slut, hvaruti Hofrätten stadnat.
Om frågan härmed är besvarad; hvad var då frågan?
Om för att gilla auktionen och köpeskillingsliqviden, det endast gällde att veta, huruvida oklandrad utmätning och auktion försiggått; då förekom bär till pröfning ej annan talan, än som äger rum i en vanlig tvist om utmätnings vigtighet och försäljningens bestånd.
Men något annat, måtte det hafva varit, sorn skulle här afgöras.
Borde gäldenären rätteligen anses såsom stadd i konkurs; så kunde, emot borgenärers (eller deras ombud Sysslomannens) bestridande, hans egendom icke för andra borgenärers kraf utmätningsvis tillgripas; och luiru långt utmätningsförrättningen än fortskridit; så kunde den dock icke afslutas, efter det konkursen yppat sig och borgenärer protesterat.
Ty konkurslagen bjuder i 9 §, att sedan, konkurs är börjad, utsökningsmål hvarken må emot gäldenären upptagas, eller, om de vid konkursens början äro anhängiga, få hos K.
Bfhde fortsättas, utan skall dess befattning med dem upphöra.
Nu var utsökningsmålet ju ännu hos K.
Bfhde anhängigt, emedan auktionsliqviden ännu återstod.
Således, i läll konkurs var för hand, borde K.
Bfhdes befattning med utsökningsmålet upphöra.
Om utmätning och försäljning skett obehörigen, i okunnighet om konkursen; så fick ej derföre köpeskillingsliqviden lika obehörigen försiggå, sedan man kände konkursens tillvarelse och andra borgenärers anspråk var anmält.
Hvad som i saken måste pröfvas, är således frågan, huruvida konkurs var för hand eller ej.
Kan denna fråga med nej besvaras; utan tvifvel hade då i domen bordt uttalas ett sådant svar.
Men var det möjligt att gifva detta svar, då sjelfva de utrnätningssökande åberopade sina gjorda bevakningar i den anhängiga konkursen?
Låt vara, att en sådan utom Sverige anhängig konkurs ej kan i alla afseenden betraktas lika med en här i landet och efter svensk lag anställd; men till ådagaläggande af gäldenärens obestånd, bör den väl ostridigt kunna åberopas; och när deremot ej ens någon gensägelse förekommer, är väl ock det förhållande ostridigt för hand, som i konkurslagens åberopade stadgande afses, och icke medgifver utsökningsmåTs ytterligare behandling hos K.
Det kan icke desto mindre vara grundadt, att den främmande konkursen icke medförer omedelbar rätt lill gäldenärens här i landet befintliga egendom.
Men kap sådan egendom (eller den genom, dess försäljning indriliia köpeskilling) icke öfverlemnas till en utländsk Skiftesrätt eller konkursmassa, när fordringsägare inom Sverige derpå göra anspråk; hvad annat kan då häraf följa; än att en gäldenär, hvars obestånd är veterligt och medgifvet af sjelfva de utrnätningssökande, måste här och efter svensk lag ställas under könkurs?
Antingen har någon tanka härpå aldrig uppstått, eller ock liar man från dess utförande funnit sig hindrad deraf, att norrska Sysslomannen sjelf icke vändt sig till behörig konkursdomare med påstående i ämnet.
Men om ock ingen domstol eller myndighet i Sverige var skyldig eller behörig att gilia de norrska fordringsägarnes ombud en anvisning, hvad som till deras rätts bevarande behöfde iakttagas; åtminstone var man väl ej heller berättigad att vidtaga åtgärder, hvarigenom dessa fordringsägares rätt afskars och vägen till laglig pröfning af deras anspråk tillstängdes.
En modifikation, mot hvilken sjelfva formalismen svårligen skulle haft något att invända, hade det ju varit, om man t. ex. sagt: att i anseende till gäldenärens medgifna obestånd och de anspråk, som af Sysslomannen i hans gäldbundna bo blifvit gjorda på hans samtliga borgenärers delaktighet i de utmätta och försålda tillgångarna, någon köpeslpllingsliqvid ej kunde äga rum, utan ankomme det på den eller dem af borgenärerna, som dertill funne fog, att i den ordning, konkurslagen föreskrifver, hos vederbörlig domstol anmäla sig om afträdande af gäldenärens inom riket befintliga tillgångar till borgenärernas förnöjande; och skulle råderum härtill vara borgenärerna öppet i sex månader, under hvilken tid köpe - skillingsmedlen finge förblifva i allmänt förvar, med stöd af 8 kap. 2 § Rättegångsbalken, i öfverensstämmelse hvarmed de utmätningssökande jemväl ägde att medlen emot borgen lyfta; kommande, efter nämnde tids förlopp, i händelse målet icke blifvit vid domstol anhängiggjordt, frågan om köpeskillingsliqvid att ånyo företagas och dermed lagligen förfaras.
Hade saken blifvit så behandlad, och derigenom uppkommit en ny svensk konkurs jemte den förut anhängiga norrska; så hade derifrån härrört den olägenheten, att till förebyggande af öfverbetalning för borgenärer, som i båda konkurserna bevakat, utdelningar ur ingendera massan kunnat göras utan kännedom af den andras tillstånd.
Men denna olägenhet hade icke varit svårare, än hvad som inträffar i hvarje fall, när fordringar i särskilda konkurser bevakas hos gäldenärer, som solidariskt för dessa fordringar ansvara.
Det förstås, att icke i någondera konkursen andre fordringsägare kunnat något erhålla, än de, som i densamma bevakat, och att af ingendera konkursmassan kunnat utdelas andra tillgångar, än som varit i dess land befintliga.
Och för öfrigt inser jag icke, hvilka svårigheter denna behandling af saken skulle vållat.
Deremot hade den väl oemotsägligen åstadkommit rättvisa, i stället att hvad som nu inträffat, varit tillvägabringande af en förmånsrätt åt de utmätningssökande, utan allt stod af lag, som icke känner någon förmånsrätt, beredd genom utmätning, om ej denna före konkursen försiggått.
Gäldbunden mans borgenärers rätt att indrifva hans fordringar synes vara för mycket känd och utöfvad, att kunna sättas i fråga.
Men om angående en viss fordran meningarne imellan borgenärerna skulle dela sig, och någre vilja indrifva den, men andre icke; skulle då de senare, i fall de utgjorde flertalet, äga eftergifva de förres rätt?
— Till denna fråga får man anledning i utgången af den tvist, söm här nedan omförmäles.
Gäldenären hade, före konkursens början, för 20,000 R:dr till viss man försålt sitt hela lösörebo, betydliga varulager, fordringar och fastigheter, emot förbindelse derjemte för köparen att utaf köpeskillingen godtgöra säljarens borgenärer, bland hvilka namngafs ett visst handelsbolag för domfäst fordran till utsatt belopp.
Detta åtagande hade köparen icke fullgjordt, och blef derföre af handelsbolaget stämd, med påstående, att han mätte redogöra för alla de medel, han i och för uppgörandet af gäldenärens aflärer emottagit, samt i afräkning på bolagets fordran utgifva så stor del, som i jemförelse med de andra skulderna derå kunde belöpa.
Sedan gäldenärens tillgångar blifvit till borgenärernes förnöjande afträdde, samt Käranderne förordnade till gode män i boet; afgjordes saken hos Häradsrätten den 27 Juni 1844, sålunda, att utredt vore, det Svaranden (köparen) åtagit sig redogöra för de belopp, hvilka i följd af uppgjordt köp imellan honom och gäldenären skulle anses såsom köpeskilling för ali den sistnämndes egendom; och emedan denne blifvit af vederbörlig domstol förklarad skyldig att till borgenärernes förnöjande afstå sin egendom, samt
Käranderne såsom sysslomän ostridigt vore förvaltare af massans tillgångar; följde deraf ovilkorlig skyldighet för Svaranden att till dem aflemna redovisning i pmförmälte afseende; men som dertill icke kunde hänföras den ofullständiga liqvid, han under rättegången ingifvit, blef honom ålagdt, vid 50 R:drs vite, att inom tre månader hafva till Käranderna aflemnat en med behöriga verifikationer försedd fullständig redogörelse för den köpeskilling, han förbundit sig betala, samt dervid jemväl utlemna afskrift af köpebrefvet, upprättadt den 7 December 1842.
Lagmansrätten deremot dömde den 19 Sept. 1845, att emedan den af Svaranden (köparen) vid Häradsrätten meddelade redovisning varit den af Säljaren (gäldenären) före konkursen godkända, samt icke visadt blifvit, att något klander utaf afhandlingen dem imellan ägt rum, hvaraf följde, att den senare icke ägde annan redovisningsskyldighet än till konkursmassan; alltså, och då Käranderne (sysslomännen) endast i egenskap af enskilde fordringsägare, och icke för konkursmassans räkning, yrkat Svarandens redovisningsskyldighet, ogillades Häradsrättens utslag, med förklarande, att stämningspåståendet, sådant det i saken blifvit framstäldt, icke kunde vinna lagligt bifall.
Hade denna tankegång slutat sig dermed, att hvarken Sysslomannen såsom enskilde fordringsägare eller någon annan ägde klandra redovisningen, då den af Säljaren sjelf var före konkursen godkänd; så hade slutledningen tilläfventyrs haft sin rigtighet, och möjligen vore äfven dess grund antaglig, i fall det nemligen verkligen så förhöll sig, att redovisningen var af säljaren sjelf godkänd, innan den kfinde af någon annan klandras.
Men att köparen, i fall han ägde redovisningsskyldighet till någon annan än säljaren sjelf, skulle varit redoskyldig endast till dennes konkursmassa, men icke till hvarje fordringsägare i massan, (som ej särskildt rättigheten härtill förverkat), det vill icke blifva rätt begripligt — tankeföljden deri vill icke låta sammanbinda sig.
Hofrätten, som dömde den 26 Febr. 1847, upphäfde Lagmansrättens dom och fastställde Häradsrättens af Käranderna icke öfverklagade utslag.
Men härvid stadnade det icke.
Den, som hade vunnit i Lagmansrätten, drog saken under pröfning på högsta ort, och vann, genom Kongl. Maj:ts nådiga Dom den 3 Maj 1848, ändring af Hofrättens samt fastställelse af Lagmansrättens mot Sökanden (köparen) laga kraftvunna dom.
Hade köparen af sin säljare, medan denne ännu var sui juris, fått ett verkligt godkännande af sin redogörelse för köpeskillingen; så var väl detta godkännande fritt från allt klander, af hvem det vara måtte; och hela Säljarens konkursmassa ägde lika litet, som någon enstaka borgenär eller hvem som helst, någon talan emot giltigheten af en sådan frikännelse från klander eller ytterligare kraf, i och för den handel, hvarom fråga är.
Var åter frisägelsen eller déchargen icke så beskaffad, att den gällde mot hvem som helst, följaktligen äfven mot konkursmassan; huru kunde den då mot någon borgenär åberopas?
Icke kunde massan äga annan rätt, än som tillkom borgenärerna, eller desse samfäldt utöfva annan rätt, än som dem hvardera tillkom.
Eljest måste man föreställa sig, att ali fråga om konkursmassas tillgångar, deras indrifvande och redovisande vore undandragen hvarje enskild borgenärs klander, och kunde af borgenärernes majoritet afgöras efter välbehag.
Eller skulle denna sats vara tvist underkastad?
Kan det möjligen bestridas, att i händelse flertalet af borgenärerna efterskänkte en massans fordran, enskild borgenär skulle, utan hinder deraf, äga rätt att på egen bekostnad och äfventyr fordringen utsöka, välförståendes när han hvarken deltagit i flertalets beslut eller genom uteblifvande dertill samtyckt?
Kunde en sådan rätt för enskild borgenär bestridas; så skulle ju detta kunna ske äfven i de fall, då flertalet ville eftergifva en fordran, till hvilken den enskilde borgenären ägde särskild, sig förbehållen rätt — såsom just förhållandet var i förevarande fall.
Att denna flertalets makt ginge för 1 långt, bör kanhända medgilvas.
Men huru finna den gräns, till hvilken hon bil ligtvis kunde gå?
Och kunde denna gräns ock finnas; åtminstone är den ju icke funnen.
En fastighet, i hvilken inteckning söktes, kunde enligt de stadganden, sorn funnos, innan Kongl. Förordningen den 19
Maj 1845 blef gällande, hafva vid den tid, då ansökningen gjordes, upphört att ägas af gäldenären, och derföre då icke häfta för hans gäld, men genom lagfarts försummande af nya ägaren hafva åter blifvit underkastad inteckningsanspråk af den förres fordringsägare, innan den anhängiga inteckningsfrågan ännu var afgjord.
Behöfdes då en ny ansökning, för att kunna draga fördel af den rätt, fordringsägaren genom lagfartens försummande vunnit, och kunde det icke i allt fall antagas, att han ville njuta den rätt, honom tillfallit och som han i en ny ansökning skulle haft att åberopa?
Jemte denna fråga förekommer i det ämne, jag här vill framlägga, äfven en annan, hvarom redan i det föregående är taladt: huruvida salu af fast egendom är fullbordadt, innan köpebrefvet ännu blifvit utfärdadt.
På dessa båda frågor är det således, sorn jag har att här utbedja mig läsares uppmärksamhet *).
Den 18 Januari 1843 söktes inteckningen hos Häradsrätt; och deröfver meddelades beslut den 20 Juni 1845, hvari yttrades, att ehuru gäldenären skulle, före det intecknings - *) Jurid.
Arkif 20 B. sid. 369. — 38 — ansökningen gjordes, med sin köpare träflat aftal om fastighetens försäljning, gäldenären likväl icke bevisligen afhändt sig densamma förr än den 21 Sept. 1843, då han genom köpebref öfverlåtit egendomen åt denna köpare, hvilken åter samma dag transporterat köpet å annail person, som vid Vintertinget år 1844 erhållit första uppbudet; och söm egendomen, på sätt af lagfartsprötokollet inhämtades, icke blifvit hos Häradsrätten lagfaren imellan den tid, då gäldenären erhållit andra uppbudet och ändra köparen meddelats första uppbudet; så ansåges, i stöd af 13 § i 1818 års lnteckningsförordning, Sökanden, hvilken .förr än gäldenären bevisligen afhände sig egendomen, och nya Köparen vunnit första uppbudet, deri sökt inteckning, hafva rätt att få samma inteckning fastställd; i följd hvaraf den beviljades med förmånsrätt från 1843 års vinterting.
Meningen af detta utslag, ehuru icke fullständigt uttryckt, synes dock utan tvetydighet innefatta, det inteckningen beviljades dels derföre, att gäldenären icke bevisligen hade föryttra! fastigheten, innan inteckningen söktes, och dels derföre, att om deremot föryttringen verkligen skett dessförinnan, det förhållande då var för hand, att lagfart blifvit af köparen försummad och fordringsägaren således inträdt i den rätt, som Inteckningsförordningens åberopade 13 § omförmäler.
Sådan var äfven Hofrättens mening, då uppå nya jordägarens besvär dömdes den 24 Nov. 1846, att emedan om än det antoges, hvad Klaganden påstått, att gäldenären icke varit ägare till hemmanet vid den tid, inteckningen hos Häradsrätten söktes, utan äganderätten till fastigheten honom frångått till följd af ett i målet åberopadt, imellan honom och hans köpare den 28 Nov. 1842 upprättadt köpekontrakt, likväl upplyst och ostridigt vore, att lagfart å nämnde köp blifvit sökt först den 17 Januari 1844, och således icke inom den i Kongl. Förordn. den 13 Juni 1800 bestämda tid, vid hvilket förhållande fordringsägaren, som den 18 Januari 1843 gjort unsökning om inteckning i egendomen, ägde, jemlikt uttryckliga stadgandet i 13 § af Kongl. Förordn. den 13 Juli 1818, att sådan säkerhet erhålla; ty funne Hofrätten'ej skäl ätt i Häradsrättens öfverklagade utslag göra ändring.
Jordägaren fullföljde sin talan.
Nedre Revisionen hemställde, att
Hofrättens utslag måtte på de deri anförda skäl gillas.
Men Kongl. Maj:ts
Dom utföll den 18 Dec. 1848, efter omröstning, sålunda:
Handlingarne utvisa, att efter det M. (förste köparen) den 28 Nov. 1842 af L. (gäldenären) köpt egendomen N., men till påföljde (påföljande) vinterting instämt säljaren med påstående om köpets återgång, så har Häradsrätten genom utslag den 6 Mars 1843 ogillat berörde påstående, hvilket beslut blifvit till efterrättelse ländande, sedan parterne ömsesidigt nedlagt deras hos Lagmansrätten emot detsamma fullföljda vadetalan; och emedan följaktligen L., för hvilkens såsom för egen skuld tecknade borgen inteckning i egendomen blifvit sökt den 18 Januari 1843, icke varit ägare till fastigheten å den tid, inteckningen söktes, och ej eller någon försummelse med lagfarten då ännu ägt rum; hvadan inteckningsansökningen, om den genast kommit under hufvudsaklig pröfning, icke lagligen kunnat emot fastighetsägarens bestridande beviljas, samt lagfart sedermera föregått, innan inteckningsärendet den 20 Maj 1845 af Häradsrätten algjordes; alltså och enär den omständighet, att målet varit hos, Häradsrätten hvilande å tid, hvarunder lagfarten förmenas hafva varit försummad, icke kan på sakens utgång medföra inflytande, samt nu ej är fråga om någon imedlertid gjord ansökning, utan endast om verkan af den, på sätt ofvanberördt är, hos Häradsrätten hvilande; pröfvar Kongl. Majit, jemlikt 12 § uti Inteeknirigsförordningen den 13 Juli 1818, jemförd ined 13 § uti samma Förordning och Förordningen orri lagfart den 13 Juni 1800, rättvist, med upphäfvande af Häradsrättens och Hofrättens i saken fattade beslut, ogilla den utaf inteckningssökanden förda talan.
Det hinder för inteckning, som enligt denna nådiga Dom blifvit gällande, skulle icke hafva funnits, i läll ny ansökning om inteckningen skett vid det ting, som inföll näst efter sex inånader, sedan köpet skedde den 28 Nov. 1842, eller möjligen vid ett efterföljande ting, som inträffat medan gäldenärens köpare ännu var ägare till fastigheten.
Att denna nya ansökning behöft innehålla något mer, än blott begäran om inteckning, eller att den icke gällt, om den ej varit motifverad, lärer väl svårligen kunna vara meningen.
Till ansökningars bi - — 39 — fallande i allmänhet erfordras ju icke, att i deni skola vara anförda gällande skäl, endast gällande skäl till bifall ändock finnas.
Och i öfverensstämmelse med denna regel innehåller åberopade 13 § i 1818 års Kongl. Förordning ej ens, att ansökning skall ingifvas (lika litet som detta på något annat ställe i samma Förordning föreskrifves), utan det heter blott, att borgenären »kommer med skuldebref eller annan handling, derföre inteckning tillåten är».
Om nu en ansökan inkommit, som innehållit intet skäl, hvarföre inteckningen skulle kunna beviljas, men endast begäran om inteckning, och om denna ansökan inkommit, sedan försummandet af lagfart ägt rum; då hade dess beskalfenhet icke hindrat dess bifallande.
Häraf vill otvunget följa, att den äfvenså väl bordt bifallas, om den innehållit ingen ting annat, än ett åberopande af den ansökning, som redan var gjord (före den lid, då bifall ansågs kunna äga rum).
Men så länge en redan anhängig ansökning icke är återkallad; kan det väl någonsin behöfvas att ingifva en ny, enkom för att åberopa den redan anhängiga?
Man skulle kunna göra det spetsfundiga inkast, att då ansökningen vid dess ingifvande ej kunde åsyfta inteckningsrätt mot någon annan, än gäldenären sjelf, hvilken ännu då förmodades vara jordägare, hans köpare kunde behöfva särskild underrättelse derom, att ansökningen sedermera fullföljdes mot honom, efter det lagfarten blifvit försummad, så att han öfver detta förhållande finge tillfälle att förklara sig.
Men om saknaden af detta tillfälle var anledningen till den nådiga Domen; så grundade sig denna icke på det skäl, sorn deri anföres; och på andra säl, än som utsägas, kan man väl icke på högsta ort döma.
Och för öfrigt kan på inkastet svaras: