Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa kunna naturligtvis icke rubbas i den äganderätt, hvarunder de köpt sina rusthållshemman, och jag befarar, alt Ulsk:s argumentation i hänseende till dem icke kan hålla stånd.
Hvad räntegifvarne beträffar, så är klart, att för en stor del af dem måste det vara fördelaktigt, på sätt Frih.
Palmstjerna yttrat, att få lemna penningar, men för en annan stor del i de sädesrika landskapen vore det, på sätt han också erkänt, ogörligt att gifva penningar, utan en alltför stor förlust.
Det återstår då ingen annan möjlighet än den-, som Utsk. föreslagit, nemi. att låta räntegifvarne behålla sin rättighet qvar att betala räntan in natura.
Följden häraf blefve naturligtvis den, att räntegifvarne valde det sätt, hvarpå de i alla hänseenden vunne, men ränlelagarne i samma män förlorade.
Kronan kornme då jemväl att äfventyra sina inkomster.
Det är gifvet, att hon förlorade för det första den omförmiilda, af Disk. lill 56,000 r:dr upptagna forsel-löneu.
Det är klart, att hon också skulle förlora genom betydligare förvaltningskostnad och magasinering, som kornme i fråga för det stora belopp säd,, som hon måste emottaga.
Kronan måste äfven, i likhet med ränletagarne, förlora på sjelfva priset.
Eu högst väsendtlig förlust för Kronan vore, att mista något af den makt 80 § Reg.F. lemnar Konungen i afseende på indelta armeen.
Jag har förut pä detta rum erinrat, huru vigtigt det är, att Konungen, oberoende af Ständerna, kan upprätthålla försvarsverket; och jag mäste vid detta tillfälle förnya uttrycket af denna tanka.
När man ser dels på frågans genomgripande beskaffenhet och dels på viglen af de anmärkntr Frih.
Cederström gjort; så kan man icke annat än beklaga, och jag måste säga förundra sig öfver, att StatsUlsk. på sisla dagarne af riksdagen kommer fram med ett betänk, af denna beskaffenhet.
Det borde hafva kommit långt tidigare, om man skulle haft tillfälle all ingå i den utredning, som ämnet kräfver.
Såsom saken nu är, kan man icke, efter min tanka, bifalla betänk.
Om man skulle återremittera det, på sätt ett Stånd redan gjort, så skulle följden deraf ofelbart blifva, att målet icke kunde afgöras vid denna riksdag.
En återremiss vore således detsamma som ett afslag.
Att sönderstycka saken, på sätt Frih.
Cederström föreslagit, och antaga vissa punkter utan och andra med förändringar samt afslå andra, det kan jag, för min del, icke medgifva, emedan Den 15 Maj. 527 ma let, ehuru vidsträckt i sin omfattning, likväl har, i sina delar, det inbördes sammanhang, alt det icke lämpligen kan på sådant sätt behandlas, utan måste med all möjlig noggrannhet fullständigt genomgås, om deraf skall blifva en god utgång.
Björnstjerna har omtalat, huruledes R.
St. redan vid två riksdagar fattat beslut i delta ämne och Konungen i anledning deraf vidtagit vissa åtgärder, dock utan någon påföljd.
St. komma för tredje gången med ett sönderstyckadt eller ofullständigt förslag; så kan utgången ej blifva någon annan än ett lika fåfängt försök.
Hvartill tjenar sådant?
Jag vet under dylika förhållanden ingen lämpligare utväg än den Gr.
Björnstjerna föreslagit, nemi. att ingå lill K.
M. med en und. anhål lan, alt Han ville låta göra förberedande undersökningar och vidtaga nödiga åtgärder för ändamålets vinnande, samt derefter till B.
St. aflåta nåd. propos.
Jag får derföre till Ståndet framställa följande förslag till beslut, nemi.: ”Att R. o. Ad. ej kan bifalla Utsk:s betänk, i dess nuvarande skick, hvaremot
Ståndet för sin del besluter, att R.
St. ville hos K. M. i und. anhålla, det nödiga utredningar af de på detta ärende verkande förhållanden och öfriga förberedande åtgärder, till det åsyftade ändamålets vinnande måtte vidtagas, samt K.
M. derefter täckas låta utarbeta och lill R.
St. vid en kommande riksdag afgifva nåd. propos. om sättet att till allmän belåtenhet bilägga räntegi Ivares och ränlelagares ömsesidiga anspråk.” Frih.
Jag har begärt ordet, för att bemöta några änmärkn:r emot mitt förra yttrande, först af Frih.
Palmstjerna ronde augmentsräntorna, hvilkas betydliga belopp han anser högst vigligt att indraga.
Nu vill jag först fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att rusthåIlen i Sverige bestå af ett eller två mantal, men deremot augmenten sällan af mera än } och någon gång mantal.
De anordnade och afkorlade räntorna i och för rusthållet äro således mångfaldiga gånger större äu de räntor, som äro anordnade och afkorlade för augmenten.
Dessa räntor ingå i sjelfva rustningen och kunna lika litet som sjelfva rusthållets räntor indragas lill statsverket, utan att medföra befängda förluster och mycken oreda i stället för reda i saken.
I afseende åter på Frih.
Palmstjernas förmodan, alt vederbörande corpser och stater icke allmänneligen skulle vilja afstå från rättigheten alt mottaga sina räntor in natura, är jag af alldeles motsatt tanka.
Erfarenheten har visat, att VVeslgölha regemente helt enkelt begärt att få sina räntor lösta efter gällande markegångspris, utan någon annan förman, än att statens uppbördsman skulle få öfvertaga uppbörden och inlemna medlen pä landlränlerierna.
De bjödo till och med en viss procent åt fogdarne för detta besvär.
En sådan procent är naturligtvis öfverflödig, ty i samma stund, som Kronan drager räntorna till sig, sä är det fogdarnes skyldighet att utan särskild procent uppbära dem, och det bör icke ligga löntagaren till last, att han hittills fått lemna en sådan procent till rege - 528 Den 15 Maj. mentsskrifvaren, helst han är berättigad till 16 sk. forlön för spanmålen.
Hvarföre skola vi nu, mine Hrr, ingå till K.
M. med ett förslag, som icke går an att verkställa, då det deremot går mycket väl an att verkställa saken, om, på sätt jag föreslagit, den första punkten i betänk, ogillas oeh i stället beslutes, att alla indelta räntor ingå till staten för de corpser, som sig dertill anmäla.
Då är det klart, att för första året erfordras förskotter af staten till medlens utbetalning qvartalsvis; men sedan, vid uppbördsårets slut, blifva förskotterna öfverflödiga.
A den andra §:n har jag tillstyrkt bifall och å de öfriga dels afslag, dels bifall med förändringar, som jag tror att hvar och en, som tänkt sig in i ämnet, måste erkänna vara grundade på rättsförhållandet inom Sveriges drätsel.
Jag skulle icke tro, att man bör afslå betänk., men derföre kan man icke antaga det i dess närvarande skick; ty i sådan händelse skulle saken, när den kom till embetsverkens utlåtande, möta alla de svårigheter, som blifvit nämnda, emedan det är en löjlighet all tala om, att rusthållens räntor skola ingå dit och dit och ersättas så och så, då de äro anordnade förut oeh afkorlade i räkenskapcrue.
Ilär har blifvit sagdt, att den indelta löntagaren är behållen, men att deremot den, som har penningelön af Staten, är underkastad osäkerhet att få behålla hvad han bar.
Jag vill dervid upplysa, alt ingen löningsstat i Sverige är sjelfständigt säker genom innehafvande af indelta räntor, och de indelta löntagarne utgöra ett icke så stort antal emot de med contanta löner försedde.
Vid indelta armeen finnas anslagna i contant 211,500 r:dr såsom tillökning i de indelta lönerna, och det finnes två indelta Skånska regementer, vid hvilka befälet icke har någonting annat än contanta löner, utom de boställen, som de nu hafva fått genom 1833 års reglering från de Skånska cavalleriregementena.
Det finnes äfven andra corpser, såsom Lifregementets grenadierer och Smålands grenadierer, som också till det mesta iiro försedda med contanta löner.
Dessa bero ju af R.
St:s indragningar, och då man tillika erinrar, att hvarje regemente, som fick sin löningsstat reglerad 1833, erhöll ett betydligt lönetillskott af Staten, som ansågs behöfiigt för befälet, emedan det vid hela det indelta infanteriet icke fans nästan en enda capitaine, som hade så mycket, som han ansågs böra hafva, så finner man, att arméen i alla fall nu skulle kunna blifva redlös genom Ständernas indragningar.
Men man bör icke supponera någonting sådant; man bör icke anse Regeringen och Ständerna vara två fiendtliga makter, af hvilka den ena skall vrida sina fördelar ur händerna på den andra.
De böra båda arbeta till ett gemensamt mål, och då kan jag icke se, hvarföre den ena mera än den andra skulle vilja försvaga vårt försvarsverk.
På samma sätt förhåller det sig med landsstaterna, der del finnes många contanta löner.
Den 15 Maj. 82? löner.
Icke en gång vid ecclesiastikstaten, der man anser indelningen vara eli palladium, som preslerskapets privilegier förbjudit alt vidröra, ar denna indelning tillräcklig.
Isynnerhet har man funnit, att de löner, som från en längre tid varit anslagne åt läroverksstaten i indelt spanmål, hafva varit otillräckliga, och R.
St. anslogo vid 1S1S års riksdag 3,293 tunnor spanmål åt läroverksstaten, för alt förbättra lärarnes löner, att utgå efter markegången i contant.
Vid 1829 års riksdag auslogos 42,000 r:dr, och vid denna äro anslagna 9,S00, äfvensom en summa anslogs vid förra riksdagen till läroverkens löningsstaler.
Dessa stater äro således alldeles icke oberoende, derföre att de hafva indelning, och man kan väl icke säga, alt hvad de uti sednare tider fått i coutanta penningar, är något som är beviljadt i deras privilegier.
Således (innes det icke något skäl, alt i afseende på löuingsstaterna sätta sig emot den förändring, som nu är i fråga, ang:de indelta räntornes förvandling.
Det är kändt, att de hemmansägare, som äro indelta till vissa löntagare, hafva mycket större tunga än de som äro Kronan behållna, hvilka få lemna sin spanmål pä kronomagasinet, eller också emot lösen efter markegångspriset.
Till den indelta löntagaren deremot måste skatten levereras in natura och ofta forslas (lera mil efter indelningsbafvarens behag, och räntegifvaren är ändå underkastad den chancen, att när han kommer fram med sin spanmål, så blir den icke mottagen, äfven då den är så god, som han har fått den pä sin åker.
Della är en orättvisa, som skulle afhjelpas genom Utsk:s förslag, hvilket för öfrigt blifvit af flera talare med ganska grundade skäl försvaradl och hvartill jag icke behöfver tillägga något vidare, utan inskränker mig att blott yrka bifall till betänk.
När Hr von Hartmansdorff hade ordet, yttrade han, att eli bifall till Utsk:s betänk, skulle vara menligt för lönelagarne.
Jag är visserligen sjelf räntetagare, men detta förhållande skulle dock icke vara tillräckligt för mig att ensamt söka göra del i en allmän fråga gällande.
Eli band skulle det likväl vara för mig, att icke söka lill bifall framställa ett förslag, som skulle vara menligt för mina kamrater inom arméen.
Jag anhåller derföre att något närmare få upplaga det skäl, som Hr von Hartmansdorff i detta afseende anfört.
Han sade nemi., ali de löntagare, som behållit sina indelta räntor och persedlar, nu äro något nära behållna, men att eflerträdarne till de löntagare, som under förflutna tider afstätt dessa persedlar emot coutanta löner, numera äro sämre lottade i jemförelse med de andra.
Det är visserligen sant alt sä är, men man bör undersöka under hvilka förhållanden det så blifvit.
De löntagare, som i förra tider afstodo sina lönepcrscdlar emot contant, förbehöllo sig ingen värdering af vissa persedlar och icke eller någon revision deraf under vissa lider.
Nu deremot föreslår Utsk., alt nu utgående räntor och lioudespanmål skola 10 H. 67 "530 T) e n 15 M a]. förvandlas till penningar efter de tio sista Srens markegång, oell sedan skall detta penningevärde åter förvandlas och förenklas till ett mindre antal ränlepersedlar, å hvilka värdet hvart femte år skall bestämmas.
Deraf följer, alt oaktadt lönerna komma att utgå i penningar, så hvila de likväl alltid på vissa persedlars värde i penningar; och 0111 i en framtid persedlarnes värde, jemförd! med myntets, kommer alt undergå hvad förändringar som helst, sä komma dock alltid, enligt Utsk:s betänk., dessa värden att stå i samma bestämda förhållande till hvarandra som nu, emedan penuiogevärdet skall för hvarje gång beräknas efter löningsstaten, sorn ar bestämd i persedlar.
Om myntet, såsom den värde talaren nämnde, ej kan anses så fast, alt det icke hr underkastadt lluctuationer, så (inner jag icke eller, alt detta förhållande kan menligt inverka, ty för den händelse, att myntet skulle försämras, så kommer naturligtvis persedlarnes pris att stiga, och i samma mån komma också lönerna att höjas, och således synes mig någon obillighet icke kunna komma att äga rum. dag får derföre hos Hr Gr. o* Landtm, anhålla om propos. till bifall på Utsk:s betänk, med de förändringar af 5 och 9 morn., som jag föreslagit, och med flr von Hartmansdorff instämmer jag deruti, att jag anser alldeles olämpligt, att genom paragrafers sönderstyckande, på sätt Frih.
Cederström föreslagit, bifalla betänk.
En talare har sagt, att man icke hurde anse R.
St. såsom den makt, mot hvilken man behöfde trygga löulagarne. dag skulle icke eller vilja anse dem sä; men dä milt minne räcker till den riksdag, som föregick den innevarande, så ihägkommer jag ganska väl, huruledes ordföranden i StalsUtsk. dä förklarade, att flera af samma Utsk:s belänktn i anslagsfrågor afsäge alt göra Sveriges statsskick omöjligt.
Sådant skulle kunna hända äfven vid en följande riksdag, om icke grundlagen försäkrade Staten och löntagarne om deras rättigheter.
Man har tälat om olägenheterna af uppsägning och dylikt.
Hvem känner icke dem?
Vore icke dessa olägenheter; sä skulle man icke någonsin hafva framställt det förslag, som nu är i fråga.
Cronhjelm yttrade, att han väl vore räntetagare, men likväl ville yttra sig opartiskt.
Jag får förklara, att jag hvarken är räntetagare eller räntegifvare, och hoppas således med skäl kunna anses yttra mig opartiskt.
Cronhjelm sade, att dä markegångeu alltid följes, sä är man derigenom försäkrad mot förluster af räntornas emottagande i penningar.
Jag fruktar likväl, att när markegångeu kommer alt sättas, icke för det omedelbara förhållandet mellan räntetagare och räntegifvare, ulan med afseende på deu mellanhand, som kallas statsverket, oell när uppsägningsrälteii icke är ömsesidig, utan blott gällande pä ränlegifvarens sida; så blifver den ifrågavarande markegångssättningen icke mycket värd på räntetagarens.
Ilar deltagit i en sådan förrättning och sett hvilken köpslagan, sorn dervid förekommer emellan de skilda Den 15 Maj. 531 intressena.
Jag beklagar lika mycket sorti någon annan, att, sedan penningar linnas i verlden, man icke begagnar dem i stället för persedlar; men när man förhåller sig på det sätt, som Sverige har gjort i penningehänseende, så att ingen är säker att få sina peningar lill nllofvadt värde, så må man icke undra på, alt en hvar är rädd för löns emottagande i penningar, in lill dess alt
Svenska slaten förhåller sig annorlunda än hittills, eller ock försäkrar Intagaren sina inkomster efter silfvervärde.
Cronhjelm har också sagt, att i den mån, sorn myntet försämras, om det möjligen skulle komma att inträffa, så stiger allting i pris, och således får räntelagaren efter niarkegången en så mycket större inkomst.
Detta är sant, såvida som mnrkegångssältningen klefve riklig, men della mäste belviflas när uppsägningsrätlcn ej längre finnes å ömse sidor.
Slutligen anser jag delta steg icke vara annat än en öfvergång, att gifva penningelöner åt alla, och del är eli äfventyrlig! rön.
Jag fortfar derföre alt vördsamt anhålla om It. o. Adis benägna afseende på det förslag till beslut, som jag framställt.
Då jag förra gången hade ordet glöm de jag alt betrakta fördelarne eller olägenheterna för ränlelagaren i förhållande tili de fördelar, man har förespeglat för ränlegifvaren.
Om man vill betrakta saken opartiskt, så mäste man väl medgifva, alt då, på sätt SlatsUlsk. föreslagit, den s. k. forselplålcn äfven skall komma ränlegifvarcn tillgodo, så får räntetagare!! derigenom en liten ökad inkomst, ty del är allmänt kändt, all högst få, kanske icke mera än hvar tionde eller trettionde räntetagare sjelf (ager befattning med uppbörden, utan sådant öfverlemnas vanligen åt upphördsmänncn vid regementena, och dessa embetsman betala aldrig till löulagarne mera än hvad markegångssältningen bestämmer, samt förbehålla sig forscllönen.
I afseende på räntorna, der ingen forsellön äger rum, afdraga de vissa procent af lönen.
Skulle nu detta betänk, antagas, så uppkommer äfven derigenom den fördel, all räntetagarne inbespara denna förlust, ehuru jag visserligen medgifver, att fördelarne å räntegifvarnes sida kunna vara ändå större, derigenom att de slippa alla de chikaner och allt det trassel, för hvilka de genom vederbörande uppbördsmäns åtgärder kunna vara utsatta.
Hr von Hartmansdorff har i sitt sisla yttrande nämnt, att i ett land såsom vårt, der erfarenheten visat, att II.
St. icke fästat nog afseende vid upprätthållandet af myntvärdet, hvilket under loppet af några decennier kunnat betydligt falla, vore Utsk:s förslag äfvenlyrligl.
Jag yttrade likväl sisla "•ången jag hade ordet, att, enligt Ulskis förslag, komma lönerna att blifva alldeles oberoende af myntförsämringen, enär de alltid sältas efter markegången på vissa bestämda persedlar.
Hr von Hartmansdorff synes förutsätta, att markegången icke skulle gå riktigt lill, utan sättas sa lagt, att löntagarne dei igenom skulle komma att göra förluster; men jag kan icke förmoda, alt det framdeles mera än hittills skulle blifva löntagare 532 Den 15 Maj. betaget att i sådant fall genom besvär söka rättelse, och da en sådan rättelse ofta skett på ett sätt, att allmänheten ansett löntagarne hafva blifvit för mycket gynnade på dess bekostnad, hvaröfver man under loppet af det förflutna året från flera landsorter hörde klagas, så synes det mig vara anledning lill den förmodan, alt löntagarnes besvär icke skola lemnäs utan afseende.
Hr von Hartmansdorff har vidare yttrat, att om äfven ingen förlust till en början genom denna åtgärd skulle uppkomma, så kan man möjligen anse den såsom en öfvergång dertill, att alla löner ulga i contant ulan afseende å persedlarnes värde.
Jag leninar derhän på hvilken grund Hr von Hartmansdorff uppgör denna förmodan, men jag anser, att intet förslag kan vara så ändamålsenligt uppgjordt, att man icke kan lyckas göra det misstänkt, derigenom att man påslår det vara en öfvergång till någonting sämre.
I anledning af den siste ta larens yttrande, får jag förklara, alt under den tid, min embetsmannabefattning gaf mig tillfälle alt vaka öfver räntegifvarnes bästa, har jag gifvit prof på hvad jag i det fallet velat uträtta.
Det hade ock blifvit ut rättad t, om åtgärden fått beslå.
Hvad åter angår Grefvens sista anmärkning om öfvergång till penningelöner för alla löntagare och om faran att öfvergå lill någonting sämre; så får jag hänvisa till Grefvens egna och, om mitt minne ej felar, äfverr lill åtskilliga andra talares anföranden.
Jag tror att man önskar denna förändring, icke så mycket för räntegifvarnes skuld, som icke mera för den allmänna beqvämlighelens, hvilken nyss är åberopad af en man, som har med uppbörden alt göra.
Beqvämlighelen att slippa besväret utgör sålunda för en och annan tillräckligt skäl för ändringens vidtagande, om icke något annat funnes.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, framställde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., att Gr.
Cronhjelm föreslagit bifall till Utskts utlåt., endast med den förändring, att dels 5 punkten skulle erhålla följande lydelse: ”Den för ersättningsbeloppen sålunda uppgjorda beräkning bör derefter, på sätt pröfvas lämpligt, förvandlas lill nalurapersedlar, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med den för hvarje län nu gällande persedelförteckning, hvarvid dock förenkling kan komma att vidtagas med anledn. af den framställning i ämnet, som R.
St. torde få vid nästkommande riksdag genom K. propos. förvänta”; och dels uti 9 §, i stället för orden ”rättesnöre för både spanmål, smör, hö och halm”, skulle införas ”rättesnöre för de persedlar, till hvilka räntornes beräknade värde blifvit förvandladt”; Gr.
Björnstjerna hade åter föreslagit, ”att R.
St. skulle hos K. M. i und. anhålla, alt K.
M. täcktes i nåder låta vidtaga alla förberedande åtgärder, utredningar och pröfningar af locala och personliga förhållanden, för att, med anledning af de af StalsUtsk. framställda hulvudgrunder, låta till nästa riksdag utarbeta ett förslag i detta vigtiga ämne, och derom med nåd. propos. till R.
Den 15 Maj. 533 St. inkomma”; Hr von Hartmansdorff hade deremot tillstyrkt ett så lydande beslut: ”alt R. o. Ad. ej kan bifalla Utsk:s betänk, i dess nuvarande skick, hvaremot Ståndet för sin del beslutar, att R.
St. ville bos K. M. i und. anhålla, det nödiga utredningar af de på detta ärende verkande förhållanden och öfriga förberedande åtgärder, till det åsyftade ändamålets vinnande, måtte vidtagas; samt K,.
St., vid en kommande riksdag, afgifva nåd. propos. om sättet att till allmän belåtenhet bilägga räntegifvares och räntetagares ömsesidiga anspråk”; och slutligen hade Frih.
Cederström hemställt, att första punkten af Ulskss förslag måtte afslås och i stället erhålla följande lydelse: ”Alla de räntor, som äro anslagne till regementet- och corpser, hvilka begära alt emot erhållande af contant aflöning få desamma till statsverket afstå, skola blifva Kronan behållna, emot det att ersättning anslås att i contant af satsmedel qvartaliter utgå från och med året efter det då nämnde förändring i regementets eller corpsens aflöning blifvit bifallen”, samt derjemte 2 punkten bifölles, 3 punkten afsloges, 4 punkten bifölles, 5 punkten bifölles med den förändring, att ersättningsbeloppen förvandlades endast till spanmål, 6 och 7 puukterne bi föl los, 8 och 9 punktcrne afslogos, 10 punkten bifölles och 11 punkten afsloges.
Med förklarande, att H. Ex. ansåg propos:rne böra göras i den ordning förslagen nu blifvit omnämnde, hemställde H. Ex. nu, om R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:s utlåt, med den deruti af Gr.
Cronhjelm föreslagna förändring.
Ropades starka ja, blandade med mänga nej, hvarpå H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, det han trott sig linna, att denna propos. blifvit med öfvervägande ja besvarad.
Jag hade trott, att propos:rne skulle göras i den ordning, som talarne yttrat sig, och jag var den första som yttrade mig.
I anledn. häraf förklarade H. Ex. Hr Gr. o.
Landtm., att då såsom nu hvarken återremiss eller bifall till Ulsk:s utlåt, yrkades, vanliga ordningen vore den, att propos. först framställdes å det förslag, som mest närmade sig till hvad Etsk. tillstyrkt.
Det måtte icke någon propos. närma sig mera lill Utsk:s förslag än min, då jag hemställt, alt Utsk:s hufvudgruuder mätte följas, hvaremot Gr.
Cronhjelm föreslagit förändringar deruti. II.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att sedan han till— kännagifvit huru den framställda propositionen blifvit besvarad, och Hr von Hartmansdorff i anledu. deraf begärt votering, nu borde afgöras hvilket förslag skulle utgöra contrapropos. H. Ex.
Som R. o. Ad. svårligen 534 Den 15 Maj. vid hastig uppläsning kunnat falla skillnaden emellan Hr von Hartmansdorffs och min propos., så får jag upplysa, alt de visserligen båda innehålla en und. anhållan, att K.
M. täcktes inkomma med en nåd. propos., men att jag har trott mig böra utsätta: på de hufvud grunder, som Utsk. föreslagit, hvilket Hr von Hartmansdorff icke gjort.
Deruti ligger skillnaden, och föröfrigt äro våra propos:r enahanda.
Jag får nämna, att jag först hade ämnat instämma med Gr.
Björnstjerna; men då han i allmänhet åberopat de grunder, som i Utsk:s betänk, innehållas, och Frih.
Cederström bevisat med skäl, som, enligt min tanke, äro obestridliga, att dessa grunder icke kunna i sin helhet antagas:' så har jag ansett det för mig ligga en motsägelse uti ett allmänt instämmande med Gr.
Detta är orsaken hvarken hvarföre jag skilt mig från Hr Grefve».
Då nu H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. bi föl le, att Gr.
Björnstjcrnas förslag blefve contrapropos,, uti den förestående voteringen, ropades starka ja blandade med nej, hvarpå H. Ex tillkännagaf, del han funnit ja vara öfvervägande.
Jag anhåller vördsamt, att Hr Gr. o. Landtm, täcktes framställa propos., huruvida icke R. o. Ad. skulle vilja antaga Hr von Hartnransdorlfs förslag lill contrapropos., och i fall Hr Gr. o.
Landtm, anser sig icke kunna lemna bifall dertill, så får jag anhålla om votering derom.