Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:s Beviiln.Utsk. R. o. Ad. biföll, alt denna motion finge remitteras till Bevilln.
Ulsk. samt communiceras de öfriga RiksStm.
Hr Hammarberg, Carl Axel, hade inlemnat följande:
Ibland de ekonomiska frågor, hvilka icke uti ringa mån inverka i statsekouomiskt samt industriell och moraliskt afseende i landet, förekommer jemväl den, om grunderna för bränvinsbränningens utöfvande samt dess beskattning.
Då föreg:de riksdagar härutinnan lemnat den erfarenhet, att ju mera man velat föreskrifva om bränvinsrcdskapens beskaffenhet o. s. v., dessmer har uppfinningsförmågan och egna fördelar förmått framkalla konstverk, hvilka, drifna med ånga, lemna en afverkning så oerhörd, alt densamma hitintills icke blifvit i beskattningsväg åtkomlig.
Det är derföre icke min afsigt att med denna motion föreslå någon egentlig förändring uti grunderna för rättigheten att tillverka bränvin, sådana 1841 års förordning härom bjuder, utan endast yrka en tillämpning häraf, förenlig med förordningens unda och syftemål, i bredd med en jemn och ärlig beskattning redskapen emellan, i förhållande till deras afverkning; till bevis hvarpå jag torde få ådagalägga det stora missförhållande, som härutinnan för närvar, äger rum.
Au gällande bränvinsförordnings 1 art. 2 § innehåller, att rättigheten till bränvinsbränning åtföljer hemman eller hemmansdelar, då de uppgå i taxering lill ett bestämdt minimivärde, och 3 § föreskrifver, att pannerymden bestämmes efter föreg:de års taxeringsvärde m. in.
Med afseende härå är en tariff upprättad, som upptager pannerymden i förhållande till taxeringsvärdet sålunda, all, dä t. ex. för begagnande af en panna om 50 k:r i l:sta classen, erfordras ett taxeringsvärde af öfver 4000 r:dr, man således icke är berättigad derå innehafva den, som innehåller 1 kanna derutöfver; men förordningen medgifver mig likväl att å samma hemmans värde begagna enahanda pannervald, om redskapen tillhör 2, 3, 4 eller 5 classerna, och dessutom drifva densamma med änga.
Häraf synes, att en stor inconseqvens vidlåder denna förordning, som, så till sägandes, i grunden uttalar en bestämd princip, hvilken åter uti tillämpningen lillintetgöres.
Jag tager mig alltså friheten föreslå, att 1841 års förordning sålunda må förändras och hädanefter tillämpas, att endast ett högre taxeringsvärde å hemman må ligga lill grund för begagnandet af sådan redskap för bränvinstill verk ningen, hvarmed högre produetion kan vinnas, hvarigenom jag jemväl föreställer mig, att andan af förordningen blifvcr rätt tillämpad.
Hvad beskattningen åter beträffar, så är det klart, att det ena missförhållandet varit en följd af det andra, så att äfven härutinnan skäligen och rättvisligen kari vara lid få ändring.
Den 20 Augusti. 311
Det är naturligt, att en stor statsekonomisk förlust uppkommer om och da tillverkningen af bränvin icke blifvit rätt beskattad, oell del ligger en enskild orättvisa derutinnan, att, genom förordningens orimliga beskaffenhet, den ene producenten njuter fördel på den andres bekostnad.
Då man numera, efter härutinnan vunnen praktisk insigt och erfarenhet, bör kunna upplysa, i hvad mån förordningen larfvar rättelse, får jag vördsamt anhålla att, genom följande tableau, närmare belysa denna fråga.
Jag antager nemi. såsom normal redskap lista classen med eld, och då visar sig, att för begagnandet af en panna om 50 k:rs rymd erfordras ett taxeringsvärde af öfver 4000 r:dr, med en skatt af 50 r:dr, med hvilken kan afverkas högst 18 t:r potates i veckan, eller 450 t:r under hela tillåtna bränvinstiden.
I’å samma låga hemmansvärde får likvist begagnas en konstapparat, t. ex. i 3:dje classen med ånga med 300 ridrs beskattning, med en afverkning af 150 t:r i veckan, eller 3750 tuunder 6 månader, och vidare, att, om en konstapparat, drifven med ånga, begagnas i 4:de classen, är skatten 600 r:dr och averkningen 240 t:r, eller 6000 t:r på 6 månader.
Häraf följer således, alt afverkningsheloppet med redskap i 3:dje classen för änga öfverstiger det med lista classcns för eld 8 gånger, ehuru skatten derå endast är 6-dubbel, äfvensom att med 4:de elassens redskap afverkas mer än 25 gånger lista classens, ehuru skatten endast är 12 gånger större.
Skulle man nu, i fråga om rättvisare beskattning, vilja taga delta förhållande till grund, hvilket stödjer sig på sakkännedom och praktisk erfarenhet, så skulle t. ex. för begagnandet af en 50 kirs panna i 3:dje classen med ånga erfordras ett taxerings-hemmansvärde af öfver 32,000 ridr i st. f. 4000, och skatten utgöra 400 i st. f. 300 ridr, samt då 4:de classens redskap begagnades med ånga och enahanda kannerymd, erfordrades ett taxeringsvärde af öfver 100,000 ridr i st. f. 4000, med en skatt af 1250 i st. f. 600 ridr.
Ett ännu större missförhållande uppkommer naturligtvis vid begagnandet af 5:te classcns redskap, med hvilka produclioncn lärer vara relativt ännu större; men då jag icke bestämt känner förhållandet härmed, har jag icke velat göra mig skyldig lill en möjligen oriktig uppgift härom.
Jag skulle visserligen helst vilja föreslå ett rakt förbud, så väl för begagnande af koustapparater, sorn ock för averkningen med ånga, enär detta allt för mycket afviker från den s. k. hushchofshränningen; men då det icke vore alt följa med sin tid, att motverka de fördelar, deni industrien tillskapar, och hvarmed i denna fråga en förökad produetion vinnes, i förening med besparing af lid, arbete och ved; så torde det åtminstone vara billigt, hvilket jag tillförene haft äran nämna, att beskattningen blir rättvist fördelad, äfvensom förordningen förändras och tillämpas såsom den i sin princip uttalas.
Jag tror derjemte, alt det är en ^villkorlig nödvändighet 342 Den 20 Augusti. på något sätt hejda den enorma bränvinsproduclion, som nu äger ram, och detta så väl ur moralisk som ekonomisk synpunkt: ur moralisk, derföre att den oerhörda tillverkning af brännvin, som nu uppkommit, hvaraf följer flerdubblad tillgäng än tillförne, ovillkorligen bidrager till ökadt fylleri, och således menligt inverkar på det moraliska tillståndet; ur ekonomisk synpunkt, derföre alt då en gifven årlig öfver-produclion inträffar, icke allenast omöjligheten inträder att afyttra tillverkningen, utan detta måste ske lill ett pris, som icke lemnar någon vinning, hvaraf följer allmän ekonomisk förlust.
Väl har man både förr och nu bort ordas om fri bränvinsbränning; en princip, hvilken skulle hvila på den största rättsgrund.
Jag nekar likvisst icke dertill, alt jag för den skattdragande jordbrukaren skulle vilja bibehålla detta prerogativ, såsom en billig ersättning för de skatter och onera, hvilka ensamt vidlåda jordbruket, men hemställer, om icke nära nog bränvinsbränningen kan anses de facto fri, då förordningen derom tillämpas som nu sker, eller för alt vara ännu tydligare, då eu hvar som önskar tillverka bränvin endast behöfver innehafva en hemmansdel af några 1000 r:drs taxeringsvärde.
Jag känner anläggningar af ångbrännerier i södra delen af riket, för hvilkas bedrifvande, då conjuncturerna så bjuda, rudimaterier införskrifvas från Danmark, och då nu införsel af bränvin är förbjudet, förmodligen för att icke hindra debiten af Svensk production, så visar sig för mig icke stor skillnad derutinnan, att dirccte intaga Danskt bränvin, eller indirecte införskaffa sådant, medelst tillverkning af utlandets rudimaterier, hvilket onda skulle försvinna af sig sjelf, om något band i förordningen förefunnes mot en obegränsad inhemsk tillverkning.
Det lider intet tvifvel, att ju en hvar rationel landthushållare vore mera belåten dermed att producera hälften mindre bränvin än nu sker, enär han kunde påräkna en säkrare afsättning härmed, och till högre pris, hvartill kommer behållningen af besparda rudimaterier.
Särdeles märkvärdigt företer det sig med bränvinsproductionens årliga tilltagande, i bredd med den städse afsedda nykterheten, helst vid betraktande deraf, all orsaken till dessa missförhållanden egentligen igenfinnes i en felaktig och orättvis förordning.
Då jag härmedelst tagit mig friheten åberopa skälen för en billigare beskatlningsgrund m. d. m. får jag hemställningsvis äran föreslå, om icke, med afseende å den besparing af tid, ved och arbete, som uppkommer vid begagnandet af ånga vid bränviustillverkuingen, det vore skäl ytterligare beskatta sådanc verk 50 proc. utöfver hvad jag har haft äran uppgifva såsom relativt riktigt, och tror jag, att då försl en rättvis beskattning ägt rum, med hvilken allmänt och enskildt väl skulle beredas.
Jemte det jag anhåller, att denna motion blir remitterad lill Bevilln.- samt Allm. Bcsv.- o. Ekon.Utsk:n, får jag lika vördsamt begära dess communicerande med öfriga resp. Medstånden.
Den 20 Augusti. 343 R. o. Ad. biföll, att denna motion finge remitteras till Bevilln. - samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:n, samt jemväl communiceras Medständen.
I anledn. af den af Gr.
Wirsén uppläste motion, som R. o. Ad. remitterat till Bevilln.- Utsk., må det tillåtas mig alt få yttra ett par ord.
Jag medgifver, hvad ingen lärer förneka, att den näring, uti hvilkens intresse den värde Grefven talat, är förtjent af uppmuntran, såsom den naturligaste binäringen till vår förnämsta hufvudnäring.
Huruvida det medel, som Gr. Wirse'n föreslagit för befrämjande af denna näring, är det ändamålsenligaste, torde förtjena att noga öfvervägas.
Då Grefven yrkat, att införseltullen på utländsk ull i allmänhet mätte bestämmas till 8 sk., så drabbar denna nya beskattning endast den gröfre ullen, emedan den finare redan är belagd med denna afgift.
Det lärer således mindre kunna anses alt olägenhet deraf uppkommer för klädesfabrikalionen inom landet.
Deremot är det en annan näring, som utgör en folknäring inom de vestra provinserna af landet, nemi. tillverkningen af gröfre yllevaror, synnerligast uti Halland och Westergöthland.
För denna industri är det af stor vigt, att råämnet, som icke finnes inom landet i tillräcklig mängd, må kunna fås utifrån.
Det är också derföre, som uti den K. propos:n, rör:de tulltaxan, icke något förslag blifvit gjordt för det ändamål, som Grefven afsett.
Jag anser, att man noga bör afväga fordringarne af de särskilda näringarnes intressen i detta hänseende, och jag yrkar derföre, att Bevilln.Utsk., som kommer att behandla frågan, måtte egna den allvarligaste uppmärksamhet åt detta ämne, så att icke den näringsgren, jag nyss hade äran nämna, mätte lida något melin af det förslag, som Grefven framställt.
Jag anhåller, att detta yttrande får åtfölja motionen till Bevilln.- och Ekon.Utsk:n. R. o. Ad. biföll, att detta anförande finge, jemte Gr.
Wirséns nyss väckta motion, remitteras till Bevilln.Utsk. Hr af Huss, Olof Mauritz, hade inlemnat ett så lydande mern.:
Redan vid 3:ne föregtde riksdagar, eller åren 1823, 1834 och 1840, hafva, i anledn. af väckta motioner, R.
St. tagit i öfvervägande frågan om de af kronobonden i Hernösands stift utgående 124 domkyrkotunnor, hvilka, i st. att, såsom förhållandet är inom rikets öfrige stift, komma stiftets domkyrka till godo, tillfalla Upsala domkyrka, samt, uti und. skrifvelse!’ till K. M., anhållit om ett
Dess nåd. förordnande, hvarigenom ifrågavar. domkyrkotunnor måtte komma att till deras rätta ändamål användas.
Sådant har likväl icke ännu inträffat, men bchofvet af ett dylikt förordande har deremot sedan sista riks - 344 Den 20 Augusti. dagen fått ökad kraft, derigenom alt, i st. f. den gamla nedrifna kyrkan i Hernösand, en ny dyrbar domkyrka efter en smakfull ritning börjat uppföras, som, i händelse byggnaden kan, medelst erhållande af påräknade statsanslag och Hernösands stads i allmänhet fattiga innevånares ansträngning till det yttersta, fullbordas, dock mäste för dess framtida underhållande och vårdande hafva någon säker årlig inkomst att påräkna.
Vid sådant förhållande ser jag mig föranlåten å nyo å ämnet begära R.
H. St:s uppmärksamhet, öfvertygad, att Hernösands stifts rättmätiga anspråk, som redan vid 3:ne riksdagar blifvit af R.
St. erkände, äfven nu skola finnas på rättvisa och billighet grundade.
Jag vill ej upptaga R. o. Ad:s dyrbara tid med att nu utveckla skälen för dessa anspråk, utan anser det göra tillfyllest att hänvisa lill innehållet af Ständernas vid sistförilutne riksdag, under N:o 156, d. 8 Dec. 1840, aflåtne und. skrifvelse i ämnet, hvilken skrifvelse jag anhåller mätte blifva uppläst i det Utsk., till hvilket denna vördsamma motion torde blifva remitterad.
Det motstånd frågan väckt från Upsala Domcapitels sida, oaktadt dess stifts kyrka är försedd med rikliga inkomster, ifråga var. från Hernösands stift utgående domkyrkolunnor oberäknade, grundar sig mindre på ett förnekande af Hernösands stifts kyrkas rätt, än omförmälandet af behöfligheten för Upsala domkyrka af äfven nu ifrågavar. anslag, samt af den omständighet, att Upsala domkyrka vore att anse såsom ett nationelt monument, och således i annan categori, än stiftskyrkor i allmänhet.
I anledn. af desse sednare uppgifter, bör jag dock anföra, alt den första förekommer mindre sannolik, vid betraktande af de fonder, Upsala domkyrka kunnat samla, och hvarom utredning skett i R.
St:s ofvanåberopade und. skrifvelse; och om, hvad den sednare angår, den i viss mån måste medgifvas, synes det mig dock vara ett åliggande för hela samhället och icke för en mindre del deraf, att bidraga till upprätthållande af ett riket i sin helhet hedrande storverk.
I afseende på den väckta motionen, om öfverflyttande af en viss del af den spanmål, som går till Upsala domkyrka, hvilken är ett nationalmonument för hela riket, till domkyrkan i Hernösand, får jag äran nämna några ord, hvilka jag anhåller måtte få åtfölja remissen till Utsk. Wisby domkyrka, som i storlek och troligtvis äfven i prakt fullt motsvarar Hernösands domkyrka, har likväl icke en enda tunna spanmål i inkomst ifrån stiftet, dä deremot Hernösands har 75 tunnor.
Härmed har jag velat visa, att icke alla domkyrkor hafva inkomster ifrån stiften.
Remitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. Upplästes och lades till handlingarne ankomne prot.utdr. från Den 24 Augusti f. m. 343 frun PresteSt. af d. 14, från BorgareSt. af (1. 17, samt från BondeSt. af d. 14 och 17 dennes. fl. R. o. Ad. åtskildes kl. j lill 3 e. m.
In fidem protocolli, st Ibert Munck.
Lördagen den 24 Augusti 1844.
Med tillkännagifvande, alt Hr af Harmens, Henrik Otto, och Hr Prytz, Lars Adolph, såsom ledamöter, den förre i Stats-och den sednare i Revilln.-Utsk., hegart och erhållit 3:ne veckors ledighet ifrån d. 30 i denna månad, anmodade H. Ex.
Hr Gr. o. Landtm. R. o. Ad.-s Hrr Electorer ali sammanträda, för att utse suppleanter för förenämnde
Hrr under ledighetstiden.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf äfven, att Gr. Levenhaupt, Gustaf, såsom fullmäktig för adliga allen Liljenberg N:o 1431, inlemnat sin pollet, för att bereda plats för ättens hufvudman, samt i stället uttagit pollett såsom fullmäktig fiir adliga alten Palin N;o 2237; i följd hvaraf H. Ex., enär Gr. Lewenhaupt sålunda afgått från den honom uppdragne befattningen att vara Elector, anmodade Hrr Haakman att genom skeende val ersätta denna ledighet bland Kleetorerue.
Nordenfalk, Johan; Såsom från var. från hufvudstadeu vid det tillfälle, då K. M:s nåd. propus. ang;de de s. k. tysta förmånsrätterna till vederb.
Utsk. remitterades, har jag först nu haft tillfälle laga kännedom om de i afseende pä densamma gjorda anmärkn:r; och får jag i anleda, deraf utbedja mig några ögonblicks uppmärksamhet, för att, enligt mitt i sista plenum gjorde förbehåll, återkomma lill detta ämne.
De anmärkmr, som blifvit gjorda mot K.
M:s ifrägavar. nåd. propos. gä gemensamt derpå ut, att söka bevara åt myndlingar den förmånsrätt de hittills haft, och hvilken man anser särdeles vådligt att dem fråntaga.
Man har icke egentligen hvarken medgifvit elier bestridt de olägenheter, som åtfölja desse tysta förmånsrätter, men desse olägenheter äro i alla läll så påtagliga, alt det synes mig öfverflödigt att ingå i någon undersökning eller bevisning om deras tillvaro och deras vigt.
Hvar och en, som har någon bekantskap med affärer, känner 1 H. 44 340 Den 24 Augusti f. m. ganska väl hvilket afseende man håde inrikes oell utrikes, dä fråga är om fastighetslån, fiisler sid en förmodad förmyndaregravation, och huruledes det, å en annan sida, är rent af omöjligt att fullständigt styrka, 0111 man är fri från förmynderskap, eller icke.
Eli sådant förhållande har till följd, alt en fastighetsägare. som ar förmyndare och pä sin fastighet söker län, hvarvid det villkor är fästadl, alt han mäste vara fri frän förmynderskap, ser sig försatt i den ganska ledsamma nödvändigheten att välja emellan att antingen se sig utesluten från möjligheten all fä länet, eller oek ali söka eludera lagen.
Det kan visserligen icke finnas någon, och minst jag, sorn icke erkänner samhällets eller Statens heliga pligt all genom sin lagstiftning söka, sä vidt möjligt nr, taga värd om deras egendom, som icke sjelfva kunna vårda densamma, oell del är i denna syftning, sorn förmånsrätterna för omyndiga harn synas vara tillkomna.
Men vid denna, likasom vid hvarje annan lagstiftning, hör man se till, alt man ieke sträcker föreskrifterna längre, ;in omständigheterna fordra, sä all nian ieke går förhi del mål, dit man vill komma, och pä andra sidan om detsamma råkar in pä sladganden, sorn i flera hänsceudeu kunna vara håde olämpliga oell skadliga.
Motsländarnc till den K. propostn och deruti föreslagne lagförändringar synas hufvudsakligen hafva utgått från del antagande, att de omyndiges säkerhet varit särdeles stor genom den lag, som är, oell skulle klifva liten eller ingen genom den lag, som föreslås.
Jag tillåter mig tro, att man vid detta antagande icke fullt har gjort sig redo för förhällandet, oell ali man ieke anställt noggranna oell oväldig» jemförelse!1 emellan det förhållande, sorn varit, och del, sorn skulle blifva.
Del är likväl, af högsta vigt alt uppgöra en sådan jemförelse, på det att man nili kunna se pä hvilken ståndpunkt IVägan befinner sig.
Lätom oss då lill en början se till, luiru beskaffad den stora säkerhet är, sorn myndlingar haft genom hittills gällande lagstndgandeu.
Den förmånsrätt, sorn myndlingar haft i förmyndarnes lästa egendom framför inteckningar, har sannerligen varit mera skenbar än verklig, livar oell en kanner ganska väl, huru del kan tillgå och huru det i sjelfva verket mången gäng tillgått, när en förmyndare, sorn är fastighetsägare, velat söka sig ett län, hvarvid det villkoret varit förknippad!, att någon förmyndaregravat ion ej skulle vidhäfta honom.
Han söker nemi., efter öfverenskommelse med en arman person, att entledigas frän förmyoder-skåpet, oell får det sålunda öfverllylindt pä nämnde person; derpå lager han inteckning, och, några dagar eller veckor derefter, återtager lian förmynderskapel.
Dä frågar jag: hvart har dä den stora säkerheten tagit vägen, som man tror ligga förvarad i den lysta förmånsrätten?
Den har blifvit helt och hållet tillin! et gjord i detta fall, likasom dä förmyndare säljer sin fasta egendom.
Man hör också ej så strängt bedomina detta förfarande, enär lagen är sådan, att den föranleder, nästan tvingar dertill.
Detta utvisar i allmänhet, alt den hittills gäl - Den 24 Augusti f. m. 347 landt; lagen om lysia förmånsrätter väl kan vara hinderlig för c ii i både ekonomiskt och moraliskt hänseende redbar förmyndare, utan att derföre vara tillräckligt, eller ens i någon mån värnande emot en oredlig förmyndare.
Man liar dessutom icke fästat uppmärksamheten pä en omständighet, som är af beskaffenhet, att sjelfva den lysta förmånsrätten skulle kunna återverka lill myndlingens egen skada, nemi. i de fall, dä förmyndare utlånar myndlings medel till annan person mot inteckning, hvarvid myndlingens egendom just för den tysta förmånsrätten är underkastad samma äfventyr, som hvarje annan iängifvares. ■— Man kan väl i allmänhet antaga, alt förmyndaremedel äro lill större summor af förmyndare till andra atlanta, än hos dem innestående, och i samma män, som det så är, kunna oek de tysta fönnonsrälterne äfven i denna riktning medföra större skada.
Sä visar sig nu den säkerhet, som vi haft; låtom oss se lill, huru den säkerhet är beskaffad, som vi skulle få.
Myndlings medel skulle, enligt den i K.
M:s nåd. propos. föreslagna förändring, erhålla förmånsrätt, näst efter inteckningar, i förmyndares fasta egendom, och vidare i hans lösören, hvilken förmånsrätt hittills varit delad med uppbördsfordringar hos uppbördsman, men som nu blifvit framflyttad framför dessa, hvilket är en omständighet af icke ringa betydenhet.
Ytterligare har man sökt, sä mycket omständigheterna för det närvar, kunna medgifva, att skärpa conlrollen på förmyndarne.
Det är sant, att i detta afseende återstår åtskilligt att önska, men man bör hoppas, att dea lucka, som derutinnan finnes, skall kunna fyllas genom communalmyndigheternas åtgöranden, ju mera desse myndigheter hinna utveckla sig; och i sådant hänseende har genom K. M:s nåd. propos. blifvit lagd i deras våld en rättighet, sorn förut icke fans, dea nemi., att i franders ställe uppträda och fordra redo af förmyndaren.
Om denna rättighet iakttages, om domaren tillika såsom öfverförmvndare iakttager sina åligganden att värda pupillers rätt, sä synes det, som, genom alla dessa stadganden sammaulagde, samhället sörjt för de omyndigas säkerhet, sä mycket sorn det kan göra, utan att åsidosätta andra lika vigtiga afseenden.
En anmärkare vid den K. propos. har åberopat fransyska lagen; hans citation är naturligtvis ganska riktig, men icke fullständig.
Må det tillåtas mig att anmärka några omständigheter, sorn skola visa, att det system uti ilrågavar. afseende, som är följdt uti Code Napoleon, väsendtligen skiljer sig ifrån det Svenska, samt att, om en jemförelse göres, den snarare kan åberopas till stöd för det nya förslaget, än för det lagrum, som hittills varit gällande.
Förhållandet är nemi. för det första, att de omyndige, enligt Fransyska lagen, ej hafva förmånsrätt i lösören, utan endast i fastighet; redan deruti är en högst vigtig skillnad.
För det andra har förmyndaren, på det att inteckningshafvaren ej må blifva lidande, sig ålagdt såsom en skyldighet, alt sjelf besörja oui inteckning af myndlingens rätt i den förres fasta egendomen, om lian har sådan.
Uraktlåter lian det, Den 24 Augusti f. m. och låter inteckna fastigheten för annan skuld, utan alt tillkännagifva ilen förmånsrätt, soto tnyndlingarne äga, så behandlas han nästan såsom bedragare (”stellionataire”') oeh dervid följer ett ganska strängt straff, nlom förlusten af medborgerligt rykte.
För det tredje är en extra förmyndare eller curator förbunden att tillse, alt myndlingens rätt varder iakttagen, vid äfventyr att sjelf ansvara för all skada, som kan deraf härflyta, oeh slutligen är en K. proeuralor skyldig, samt myndlingarnes släglingar, till oeh med vänner, berättigade att bevaka deras rätt.
Hela detta system, vid hvars vidare genomgående jag icke längre bör uppehålla H. o. Ad., är således vida skildt frän det, sorn funnits i Sverige, och kan tillföljd deraf ingalunda åberopas i annat hänseende än det, alt man der, vida mer än i Svenska lagen, sörjt för längifvarens trygghet, enär en pupills förmånsrätt ej kan kallas tyst, såvida den alltid skall finnas jemte inteckningen inregistrerad.
För öfrigt är att anmärka, alt delta system, som först infördes genom Code Napoleon, har redan länge och nästan alltsedan dess början af flera bland Frankrikes jurister befunnits oriktigt och falskt, oeh man söker nu en öfvergång derifrån.
Afven i åtskilliga Tyska länder, der man antagit lagstiftningar efter Code Napoleon, har man i denna del börjat göra förändringar deruti; oeh eftersom man börjat åberopa utländska auctoriteter, sä finnes delen man, som visserligen förljenar all åberopas nemi.
Professor Mittermaver, som, uti sin recension öfver flera Europeiska lagstiftningar, i delta fall ogillar detta system.
Det må äfven vara tillåtet alt åberopa en, i juridiskt hänsende, högt gällande auctorilet inom landet, nemi. den första lagcomitéen, sorn utarbetat förslaget lill civillag, och hvars alla ledamöter, Sveriges pä den tiden utmärktaste jurister, enhälligt föreslagit samma lagsladganden, sorn den K. propos. nu innehåller.
Pä en lid, då man med allt skäl yrkar, alt credillagarne mätte förbättras, hörman icke motsätta sig, att de af deni, somröra realsäkerheten, vinna ilen fullkomlighet, som de nu icke äga, och hvilket mål, såsom af hög vigt, den K. propos. åsyftat.