Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ville just fråga härom.
Från Qvidja är större delen af afkastningen inhämtad.
Det torde väl vara nödigt, att från de andra godsen låta leverera något, så framt du ej vill taga af kronans förråder, åt det myckna folket.”
”Nej, käraste Ebba, kronans förråder äro hårdt anlitade i dessa tider.
Från Ylänä må hemtas hvad der finnes, när föret stadgar sig.”
”Jag förmodade sådant svar.
Då allmogen drar så svår borgelägers tunga, så må väl ock vi gerna föda, så många vi kunna, af konungens folk.”
Fru Ebbas blick råkade nu falla på hennes mans ena stöfvel, den han höll utsträckt på mattan och på hvilken en mängd lera fasttorkat, sedan en utfärd på morgonstunden.
Fleming följde riktningen af hennes blick, log smått och sade: ”förbarma sig, nu får jag väl bannor.
Aj, aj, Ebba kära.
Aldrig får du din
man ens borstad, än mindre klädd i sammet och siden, som herrarne der i Stockholm.
Men du är mig ju dock alltid huld, om än jag är en skogsbjörn, som hvarken lär sig dansa eller att fästa papillotter i raggen; ja, icke ens lär sig aftorka ramarna, så att han ej skulle sätta tassfärdor på dina hvita golf.”
”Och dock, min herre och make, gläffsa hundarne och rycka björnen i hans lurfviga pels!”
”Låt dem rycka, och låt dem skälla.
Hundgläffs fäller ej björnen.”
”Hvems är gården deroppe, som ser så ståtlig ut”, frågade Jacob Illka, som numera blifvit vald till anförare.
Bondehären tågade uppför en backe.
”Den tillhör herr Ifvar Tre Flammor.”
”Ånej, herr Ifvar dog ren i somras.
Gården ärfdes af hans systerson, unge herr Enevald
Fincke.”
”Då står han i skyldskap med Svedjeklas, ty jag vet att Tre Flammorna i tiden, genom gifte, kom i någon slags slägtskap till Flemingarna.
Mera behöfdes icke, genom dessa ord var gårdens unge egare dömd, och till den vackra gården störtade hela skaran.
Solen sken blekt öfver den nedanför kullen belägna insjön.
Tallar och granar stodo mörka på afstånd, närmast gården skakade björkarne sina fina löflösa grenar.
Gårdens unge husbonde, Enevald Fincke, stod på trappan, då de ifrigaste af bönderna började skönjas.
Hans blick mörknade allt mer, då han såg huru skaran tätnade, och slutligen vände uppför vägen till gården.
Drängarne voro ute i skogen; det var ock allt detsamma, hvad skulle de förmått mot denna mängd!
Hans blod jäste vid tanken på att icke ega medel, att skydda sig emot en hop bönder.
Han ropade namnet på en af husets tjenstepigor.
Då denna kom ut på trappan och fick se bondehären, gaf hon till ett rop af förskräckelse, men Enevald sade, nästan föraktfullt:
”För eder är det väl bäst att skynda undan, medan ni ännu kan hinna.
Stå inte och skrik nu, skynda på de andra pigorna.
Spring bakvägen ut till skogen, göm er der vid kolmilan.”
”Herre gud, ändå ni sjelf, herr Enevald?”
”Jag blir qvar.
Skynda.”
Flickan sprang, och innan kort voro hon och hennes kamrater så långt borta, att de väl kunnat minska farten; men flåsande och andtrutna fortforo de att springa så fort de möjligen kunde, ända till dess de hunnit det anvista stället, der de började öfverlägga om huruvida de icke borde springa ännu djupare in i skogen, eller om det inte ändå vore bäst att först springa hem och bärja undan för elden, ifall klubbmännerna skulle bränna gården.
Dessa och många andra dylika förslag begrundades med all ifver.
Enevald gick emot de på gården inströmmande bönderna, och frågade hvad de ville.
”Antingen skall ni, herr Enevald Fincke, komma genast med oss och hjelpa oss att köra bort
Flemingen, eller ock veta vi att ni är en förrädare, som han, och då skall ni få sura fiskar.
Hej, fort hit och följ med oss.”
”Aldrig”, sade Enevald med afsky, ”aldrig skall jag blanda mig med edert upproriska och blodsölade följe.”
”Slå ned honom, qväf hans arga mun.”
Med orden följde gerningen, Enevald slogs till marken och bands.
Det vanliga förstörelseverket bedrefs med ifver.
Somliga släpade samman hvad ätbart fanns och började äta; andra tyckte sig vara klokare och skyndade att först förse sig med hvad som af värde kunde finnas i huset; men just under det alla voro som ifrigast sysselsatta att på ett eller annat sätt sörja för sig, flammade redan lågan högt opp och bortjagade alla.
En af de yngre klubbemännen hade roat sig med, att i förtid kasta eld i ett rum der blår var uppstapladt, utan att bry sig om huruvida detta kom olägligt för kamraterna.
Innan kort stod huset i låga, och här var numera intet att göra.
Bondhopen begaf sig bort åter, släpande med sig det härjade godsets egare.
”Hvad skola vi göra med herr Enevald?” frågade Bengt Poutu.
”Skjuta till måls på honom”.
”Kasta in honom i huset, i bästa brasan”.
”Stoppa ner honom under isen”.
Dessa och dylika förslag hördes från flere håll, men Bengt Poutu sade: ”Vi kunna föra honom med oss, han måste hjelpa oss.
Han har varit utrikes, och han förstår sig bättre på herrars funder, än vi bönder.”
”Tror du den ena korpen hackar ögat ur den andra”, sade Illka, ”bäst göra af med honom.
Död hund biter ingen”.
”Grannar”, sade Poutu till de närmast omgifvande, ”jag börjar frukta att vi dock gjuta för mycket blod.
Jag räds detta ej är rätta vägen att uträtta vårt lofliga verk.
Nog kunde det gå af med mindre”.
”Det skall allt Svedjeklas svara före.
Hej, inga mesar och harhjertan”.
Bengt gick nu närmare till Enevald och sade: ”Hvar och en som ej är med oss, är mot oss.
Är ni icke skyldig att hjelpa allmogen och befria dem från förtryck, om de skona eder?”
”Vore edra vägar de rätta, så skulle jag icke undandraga mig att hjelpa eder, men ni härjen och sköflen som röfvare, med eder går ingen man af ädelt blod, förr må ni mörda mig, som ni gjort med så mången annan”.
”Herr Enevald, er far var en hederlig man, han stod mer än en gång på böndernas bästa.
För hans skull ville jag att ni skulle blifva skonad.
Jag har ock förmått männen att aftaga edra band, och behandla eder skonsamt.
Skulle ni rätt veta huru bonden förtryckes, ni skulle icke förebrå oss vårt förehafvande!
Flemingen vill vara landets kung, derför sätter han sig opp och är upprorisk mot kungen och hertigen.
Det vet ni nog, unge herre, det veta herrarne alla, och Hertigen hinner ej komma och jaga honom bort.
Men få vi honom bara undan, så slippa vi den förderfveliga knektehopen, och Hertigen ger oss frihet från borgelägret, som så utsugit landet, att vi snart ha hvarken ko eller so.
Ja, unge herre, så är det.
Kom blott med oss, och vi vilja snart jaga bort tyrannen.
Se här, kan ni läsa?
Här är bref som Hans Hansson sändt med Hans Fordeel.
Det är
Hertigens bud och befallning att man ur huset skall uppresa sig, draga till Åbo och i vägen sköfla adelns och krigsfolkets gårdar, och slå ihjäl allt varaktigt folk.
Endast Hans Hanssons gård Kanchas, Clas Åkessons Åminne och Ljuxala, der fru Carin sitter, böra skonas.
Dessutom står här skrifvit att vi skola tåga till Åbo, ta in slottet och ta Flemingen till fånga.
Nå, J har väl icke lust att motsträfva hans furstliga nådes befallning, unge herre”.
Nu anlände en liten tropp bönder, som varit utsända för att skaffa underrättelser, och de inberättade, att två mil härifrån funnes en herregård, Tannila, hvars egare, en af Flemingens ifrigaste anhängare, herr Erik Liljeholm, nu vore på Åbohus, att hans fru vore hemma på godset, och att man der kunde vara säker på att finna rika matförråder.
”Godt”, sade Illka, ”just hvad vi behöfva.
Vi rasta till morgonen i denna by.”
Enevald som blifvit bortförd i sin tunna drägt, led af kölden.
Genom bemedling af Poutu, hvilken allt hoppades att vinna honom, erhöll han till begagnande en bondrock samt en luden mössa.
Följande morgon ropade Illka:
”Må hvar och
en packa ihop hvad han samlat, nu vandra vi till Tannila, till fru Mettas matbodar”.
”Till fru Mettas matbodar”, skriade skaran, och tåget satte sig i rörelse.
Enevalds blod jäste vid tanken på att en adelig qvinna skulle öfverfallas, han skulle se det, och icke, som hans riddare ära fordrade, beskydda den värnlösa.
Han hade varit länge i fremmande land och icke sett fru Metta sedan sin barndom, detta återseende blefve bedröfligt.
Hade han helst icke varit fängslad!
Nedlåta sig till att bedja, att hyckla för en bonde, det kunde han ej förmå sig till, ehuru han väl kunnat bli fri, blott han låtsat gå in på Poutus förslag.
Men detta ville han dock ej.
”Brita, har jag inte sagt dig tusen gånger, att du inte får ställa bort en kittel innan du skurat den blank, och den der är ju så knottriger, som ditt eget koppärriga ansigte; men det är skilnan, att koppärren ha vår herre märkt dig med, och de lända dig till ingen skam, ty lika bra menniska kan du vara, fast du inte är så fager i ansigtet; men har du kittlarna mulna och inte skurar tennfaten blanka, så vill ingen hederlig karl ha dig till hustru.
Ändå qvasten, står den icke i vrån! vet du icke att den skall hänga der på spiken i kontoret?
Brita, Brita, om du fast tjenar hos en torpare, så skall du vara ordentlig; och du sen, som fått hedern komma i ett adelshus.
Slå inte den öfverblifna ärtmaten i ett brukadt fat, tag du vackert ett rent käril.
Ren mat ska tiggarn ha, som får den öfverblifna betan, så väl som herrskapet sjelf, som äter först ur fatet”.
”Henne får jag mycket besvär med, innan hon blir folk”, fortsatte fru Metta för sig sjelf, i det hon ernade lemna stugan, der Brita sysslade, men möttes i dörren af Elsa, som störtade emot henne likblek, med stirrande ögon och vidöppen mun.
”Elsa, hvad i herrans namn går åt dig, har du sett otyg midt på dagen, eller har nån stöpt bly öfver dig?
Hvad fattas dig, menniska?”
”Klubbmännerne, klubbmännerne, bönderne”, stammade Elsa.
”Gud hjelpe en hvar för det plågoriset!
Hvad om dem nu åter?”
”De komma, de komma hit, de komma straxt, de ha bränt opp herr Enevald Finckes gård!”
Nu hade hennes tungas band lossat, och hon bröt ut i skrik och snyftningar.
”De skall väl så raggen heller, icke våga sig till hederligt folks hem”, sade fru Metta, men blef ändå en mohn blekare.
Nu kom Sigrid och sade med hastig bäfvande röst.
”Klubbmännen komma.
Mor, hvad är att göra, hvart fly vi.
De komma der nere på ängen som en molnsky, de äro så många”.
”Än sen” sade fru Metta ”de må vara huru många de vilja, så ska de väl vara menniskor.
Alldrig har jag gjort dem något för när, och de ska väl veta ha respekt för folk”.
Emellertid syntes hon ej vara så alldeles säker på sin sak, utan samlade hastigt, med Sigrids tillhjelp, en korg med silfverkannor och dylikt, hvilket Sigrid med Elsas bistånd tömde uti källargropen under stuggolfvet, der en mängd vatten samlats.
”Skäms ni inte, era pjextossare, som så der stöfla in till hederligt folk”, skrek fru Metta i detsamma åt några inträdande bönder.
”Vet du inte Jöns, att ha bättre vördnad för din nabo fru?
Åh skäms din långa slyngel, har du gett dig ihop med det der följet, och står med skinnkarpusen på hufvut inför mig.
Mössan af på fläcken, Jöns”.
Jöns hade stormande och stormodigt inträdt, men blef så häpen när fru Metta, alldeles med sin vanliga öfverlägsna ton, tilltalade honom, att han halft förlägen strök mössan af hufvudet och ej rätt visste hvad han skulle företaga sig.
Enevald hade trängt sig in jemte bönderna och stod, äfven han, ett ögonblick helt förvånad öfver fru Mettas courage, men i detsamma varsnade han Sigrid, som bäfvande smög sig så nära hon kunde till sin mor.
Till henne hviskade han sagta:
”Följ mig, jungfru, jag vill försöka att föra er härifrån”.
Då hon ännu qvarstod invid fru Metta sade han: ”Jag är Enevald Fincke.
Dröj icke jungfru, följ mig”.
”Jag kan ej”, svarade Siri lika sakta, ”min mor”.
”Har för ögonblicket ingen fara, jag skall hemta henne, så snart ni är i säkerhet”.
Han tog henne i handen och förde henne genom en liten dörr ut i ett rum invid, dit ännu ingen inträdt.
Der kastade han öfver henne bondrocken och den ludna mössan, hvars öronlappar han bad henne tillknyta under haken, och tillika neddraga sitt hår i pannan.
”Tag det der täcket i famnen, håll det högre för ansigtet, så gömmer det bättre.
Siså.
Vi måste gå genom farstun, der är mörkare.
Denna dörr går väl dit?”
Genom farstun trängde sig nu Enevald fram, den darrande Sigrid följde.
”Si på den, som fått ett sånt prägtigt täcke.
Hvar fick du tag i det?” frågade en bonde.
”Dit åt, der finns mycket goda saker”, svarade Enevald, och pekade åt det håll, hvarifrån han kom. ”Dit har ännu ingen hittat”.
Åt denna sida vände sig nu karlarne, och medan alla ur farstun strömmade åt andra sidan af huset, frågade Enevald: ”hvar finns vindsstegen?”
”Här”.
”Opp fort.
Göm er der.
Tända de eld, skall jag hemta er”.
Som en fogel var Sigrid uppför stegen.
Ögonblicket derefter låg den sönderkrossad af Enevalds händer mot golfvet.
Spillrorna slängde han i en knut.
Spillror och söndrade don, hörde till ordningen för dagen, så att de väckte ingen uppmärksamhet, ehuru flere karlar i detsamma återkommo och omringade Enevald.
Man hade saknat honom, och ställde nu ett par karlar för att vakta honom.
Sedan Sigrid lemnat stegen och hunnit några steg in på den mörka vinden, och sålunda kände sig jemförelsevis i säkerhet, började hon vakna såsom ur en dröm.
Förskräckelsen hade beröfvat henne all redig tanke, hon hade endast haft en instinktlik känsla af att vela fly.
Men nu sansade hon sig med ångest.
Hennes mor, hvar var hon, i hvad fara sväfvade hon?
Och denne fremmande yngling, hvem var han, kunde och ville han, som han lofvat, rädda hennes mor?
”Nej, nej, jag måste söka upp henne, huru kunde jag så lemna henne”.
Sigrid hastade till luckan, lyftade litet på den, men nere under henne i farstun stormade den vilda skaran; om än stegen stått qvar, icke hade hon haft mod att tränga sig ned ibland dem.
Åter slöt hon sakta luckan, knäföll derinvid och bad en brinnande bön om hjelp och nåd för sin mor, för sig sjelf, för sina föräldrars hus och alla menniskor deri, och för honom, som hon fruktade skulle få lida, för det han velat rädda henne.
Nu hade hon sansat sig och blifvit lugnare.
Hon smög sig, mellan en mängd gammalt husgeråd, fram till en liten glugg, derifrån hon varsamt såg ned på gårdsplanen.
Der möttes hennes ögon af en gräslig syn.
En af husets tjenare låg der fallen och syntes kämpa med döden; kreatur slagtades; blod, rykande kroppar af djur; menniskor med demoniska blickar och åtbörder; eder och förbannelser, blandade stundom med rätt skratt.
Sigrid nedföll afsvimnad.
När Enevald återkom i stugan, stod fru Metta bunden vid sängstolpen.
Några klubbmän hade satt sig ned i rummet för att dricka, och ölstånkan påfylldes flitigt.
Fru Metta teg, men huru hennes sinne jäste, såg man på hennes kind, som vexlade än dunkelt röd, än alldeles blek.
När hon blef varse Enevald, kastade hon på honom en frågande blick, som han besvarade med ett halfhögt: ”i säkerhet”.
De båda väktarne tyckte sig dock märka tecken till förstånd emellan fångarne, och bortförde genast Enevald.
Emellertid utsläpades på gården de motsträfvande och råmande oxarne och korna.
Männens klubbor och knifvar gjorde hastigt slagtare-arbete.
Fåren lågo snart bland de andra slagtade djuren.
Eldar uppgjordes i spisarne; i husets stora grytor kokades väldiga förråder och refvos derifrån och förtärdes halfråa.
Emellertid roade sig flere af karlarne att slå sönder fönstren och förstöra sådant, som ej kunde medföras.
Man sökte efter flere af gårdens folk, än de man redan sett, men fann ingen.
Pigorna hade äfven lyckats gömma sig så väl, ehuru helt nära gården, att ingen hittades.
”De hade dock bort slagtas med gårdens öfriga nöt”, skrek en röst.
”Bry er inte”, svarade en ung dräng som hade dragit skinnkarpusen ända ned mot ögonen, ”vi ska skaffa fällor åt dem, just sådana, som harbrännor ska vara”.
Hastigt ryckte han till sig en såg från väggen, klef, jemte ett par andra karlar, opp på stugans bänkar, och innan kort voro takåsarne afsågade på flere ställen, nästan ända igenom.
”Siså, om frun der nere i stugan slipper lös och alldrig så litet är arg och smäller i dörrarna när hon går in här, så tänker jag båd hon och andra i hennes följe ska få tak på hufvudet”.
”Visst borde man tutta på” föreslog någon, men en och annan af grannarne, som slutit sig till klubbehären, började mena på, att Fru Metta ändå varit mången till råd och hjelp och mättat mången fattig, och man borde nu ändå ej så rent förderfva henne.
”Nå, så skall man väl då laga sällskap hit”, ropade skrattande en ung dräng, hvars glada blå ögon tydde på ett lätt sinne, ehuru han nu var gripen af den allmänna yrseln och lika vild som de andra.
Derpå tog han de slagtade kreaturens hufvuden, spetade upp deras munnar med stickor och ställde sådana i alla fönster, liksom om de skådat utåt.
”Siså, nu ser här folklikt ut”, ropade han gycklande, och ett stort skratt och buller uppstod under det skaran började tåga från gården.
En hög rodnad uppsteg på fru Mettas kind, då hon hörde rösten af sina kära kreatur, när de utsläpades och fälldes.
Dessa föremål för hennes dagliga omvårdnad, hon kände dem hvar och en särskildt på rösten, och tårarna trillade en och en utför hennes kinder.
Ofrivilligt utsade hon för sig sjelf några af de mest älskade kornas namn, när hon hörde deras nödrop.
Många och långa voro de timmar, som sålunda tillbringades af henne, och lättare är att tänka sig än beskrifva hvad hon led, då hon måste sitta här fängslad, och visste att nu förstördes hennes ståtliga bo, detta hennes tankars mål, hennes hjertas stolthet och hennes ögons fröjd.
”Siså, farväl nu, kära fru”, sade Jöns, ”frun behöfver nog hvila sig nu, när frun haft så mycket fremmande.
Sitt stilla, var så god, icke behöfver frun ha besvär att följa oss, sådana ringa gäster frun i dag haft.
Skall jag helsa till herr Erik Liljeholm på Åbohus?”
Hade fru Metta varit fri, så hade Jöns fått en sjungande örfil, så tung som af den dugtigaste karlahand, om än svaret derpå blifvit ett klubbslag, som spräckt hennes hufvud; men fru Metta älskade ej att bruka munnen, der hon ej kunde göra sitt ord gällande, och så teg hon fortfarande.
Enevald omringades af en tropp bönder och medfördes, utan att ens få yttermera gå in i stugan, der fru Metta var fången.
När hon eller Sigrid kunde få hjelp, visste han icke.
Tre af gårdens drängar hade med ondo och godo blifvit tvungna att åtfölja klubbehären, en som satt sig till motvärn låg slagen vid gårdsporten, en hade rymt till skogs jemte husets qvinnliga betjening, vid första skymt af de annalkande bönderna.
Troligen blefve fru Mettas öde, att icke slippa fri innan någon af det gömda gårdsfolket vågade sig hem, ty Sigrid kunde icke eller komma ned från vinden utan stege, men någon slags motstånd vågade Enevald ej göra, af fruktan att reta bönderna och föranleda dem att i förargelsen stifta brand, eller begå något annat nidingsdåd.
När Sigrid ändtligen, efter en långvarig svimning, slog opp ögonen, drog det en betydlig tid ut, innan hon kunde lyfta opp sitt hufvud.
Slutligen började hon sansa sig och ihågkomma hvar hon var och hvad som händt.
När hon kom till fullt medvetande reste hon sig opp, och steg åter fram till gluggen.
Ingen menniska syntes.
Endast förödelsens styggelse låg öfverallt.
Den slagne tjenarn, qvarlefvor efter de slagtade djuren, de blodiga, grinande djurhufvudena i de sönderslagna fönstren, allt påminnte henne om, att hon ej blott drömt en gräslig dröm.
”Min mor, o Gud, hvad har blifvit af henne”, ropade Sigrid ångestfullt, sprang till vindsluckan och ryckte opp den.
Äfven här var allt tyst.
Men huru komma ned?
Dock denna tid byggdes ej höga rum.
Sigrid var lätt och van att springa utför de höga åsarne i nejden, och nu i sin ångest bäfvade hon ej för att våga ett djerft försök.
Med ett hopp stod hon på farstugu-golfvet, och lyckades komma oskadd ned.
Från rum till rum sprang hon nu, sökande sin mor och ropande henne.
Lyckligtvis kom hon först åt den sida, der hon lemnat fru Metta, och undgick sålunda faran af att begrafvas af taket i det rum, der bjelkarne voro genomsågade.
Nu tyckte hon sig höra svar på sina rop, och fann slutligen fru Metta, utmattad af ansträngning att försöka göra sig lös.
Med ett glädjerop sprang
Sigrid fram, och grep en på bordet liggande knif; snart voro banden afskurna och mor och dotter lågo i hvarandras armar.
”Detta har jag till straff, för att jag mången gång ömkat allmogen och klandrat herr
Klas för hans stränghet!
Ömka sådana röfvare och hedningar, ja.
Jo, jo, när paddan kommer till välde så pöser hon!
Mina kor, mina präktiga kor!
Ser du, der ha de odjuren ställt Rosans hufvud, min alrabästa ko, som mjölkade sex kannorom dagen, och som alldrig smakade på sitt morgonfoder, om inte jag hade klappat henne på det der samma fattiga hufvudet förut.
Och mina snälla kalfvar och qvigor, och Liljan, och Dockan, och Blidaros, och Mansikka, och Murikki, alla döda”, och fru Metta grät så att hon snyftade, något som Sigrid aldrig förut sett henne göra.
Hon öppnade nu en liderdörr, ”se”, utropade hon glad, ”Stoltafin lefver än.
Hon var i går litet modstulen och mådde ej väl, så att jag lät skilja henne ifrån de andra, och skickade Matts med Storsvarten till gamla Österbottens Annika, för att be henne komma och stöpa bly öfver henne.
Det var så godt det, så ha vi storsvarten i behåll.
Jag vånner de nu vore här ren, så man hade någon till hjelp, att få börja rödja undan här.
Hvar hålla de nu tro alla hus?
Herre välsigne och bevare oss, hvad är detta?
En död karl!
Rysligt, förfärligt!
Det är ju Erki.
Kanske finns det dock lif i honom, jag tycker hjertat klappar en smula.
Han måste bäras in, kölden gör af med honom annars, om han änn något lif har qvar.
Tag i med du, Siri, det duger ej att vara fin när det gäller en menniskas lif kanske, och drängar och pigor ha vi ej nu att befalla.
Men äro de då alla ihjälslagna, efter ingen syns till ännu.
Tyst, vänta ett ögonblick, mig faller något in.
Spring du och ring på klockan.
Komma de ej när de höra vällingsklockan, då äro de i sanning döda”.
Sigrid åtlydde befallningen, och när hon återkom efter väl förrättat värf, hade fru
Metta nogare undersökt den slagne karlen och blifvit stärkt i den tron att han lefde, men tillika besinnat sig att det ej vore värdt att försöka bära bort honom, då hon hade så svag hjelp att anlita, som Sigrid.
Hon betäckte honom derföre med hvad som fanns af sådana kläder och täcken, som klubbmännen ej aktat värda att medtagas.
Nu var Fru Metta åter redan alldeles densamma som vanligt, så att när tjenarene småningom började åter infinna sig vid den kända signalen, tittande försigtigt för sig om allt var säkert; då var hon genast i full verksamhet och satte alla till arbete att undanrödja förödelsens värsta spår.
Nu visste äfven en af tjensteflickorna berätta, att en ko blifvit räddad.
Hon hade sett den i vildt språng sätta af åt skogen, och ingen hade förföljt den, åtminstone då hon såg den.
”Se der kommer gamla Annika med Matts och Storsvarten, det var galant.
Ja, mor, ni må visst signa och häfva ögonen.
Vill ni läsa olycka öfver de fördömda klubbkarlarne, så lägger jag visst inte fingrarna emellan.
Det är säkert det”.
Lilla mor Annika lutade sig mot sin käpp och vaggade fram och åter och lyfte sin hand flere gånger.
Om af förvåning och fasa, som fru Metta trodde, är dock icke så säkert.
Fru Metta berättade nu att hon ej egde flera kor än den sjuka, som mor Annika skulle stöpa öfver, och en bortlupen.
”Läs nu en signelse så hon kommer hem, pigorna äro så uppskrämda, så att ingen törs gå att söka henne”.
Annika redde sig att göra fru Metta till viljes.
Hon klef opp på backen bakom fähuset och började läsa.
Först mumlade hon länge, nästan ohörbart, slutligen höjde hon rösten, allt tydligare hördes nu hennes ord: ”Jungfru Maria klagade sig, min ko är spildt och illa vildt.
Den gamle han gick på ett brinnande berg och såg de vanne qvinnor.
Jag manar dig, du vanne qvinna; du får mig mitt igen.
Fullt som ett ägg, rödt som en blomma, innan solsätt tecknadt eller korsadt”.
De sednaste orden uttalade hon med hög, besvärjande röst, under det hon sträckte sin käpp i vädret och ritade figurer dermed i luften.
Derpå ropade hon tre gånger, med ljudelig röst, den saknade kons namn och förklarade sedan att den innan solnedgången skulle komma hem; hvilket ock ganska rigtigt skedde; om blott enligt dessa husdjurs vana, eller i anledning af besvärjelsen kan lemnas derhän.
Sigrid gick fram till fru Metta och sade ödmjukt:
”Mor, monne icke detta är sådant signeri, som är förbjudit?
Är det rätt att låta henne utöfva det här?”
”Ack ja, hör man på bara.
Ägget skall lära hönan.
Har du också mål i mun, lammet!
Är du så uppskrämd, att du tror det vara papisteri, bara jungfru Maria nämnes.