Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes kinder brände, när hon gick ut genom salen, och med snabba steg gick hon framåt gatorna och direkt hem till Gottfrid.
Han reste sig upp, när han fick se henne.
– Jag väntar besök, sade han.
– Ja, bevars, sade hon, jag skall strax gå.
Jag skulle bara säga dig, att jag inte vill amma.
Jag ser, hur de ser ut, som håller på me’t, och jag vill inte låta suga ut mig på det sättet.
Då kan jag så gärna arbeta på annat sätt, och förr vill jag arbeta, så jag spottar blod, än jag rakt går och förstör mig.
För det där står jag aldrig ut med.
– Det får du göra aldeles som du vill med.
Bara du lemnar in barnet snart och inte dröjer för länge.
Elin gick hem.
Hon förstod, att det inte var någon annan råd.
Hon skulle aldrig slippa honom, förr än det hade skett.
Han kom oupphörligt hem till henne och frågade, om hon inte hade satt in barnet än, och han var altid ond och ovänlig.
Han hade gifvit henne pengarne, och hon hade fått skrifva kvitto på, att hon mottagit dem.
Inte för att han misstrodde henne, sade han, men det var altid det ordentligaste i alla fall.
Och han förgick sig emot henne.
Han tilltalade henne med uttryck, som hon aldrig hört annat än någon gång på gatan.
Det var, som om han helt plötsligt blifvit en helt annan människa.
Till och med i systerns närvaro kunde han vara så grof emot henne, att denna måste lägga sig emellan.
Och Elin slutade med att gifva vika.
Hon lofvade honom, att det skulle bli, som han ville, och en dag utsattes, då barnet skulle aflemnas.
Hela den natten hade hon gråtit, och hennes syster hade varit hos henne, och på morgonen togo de barnet och följdes åt till barnhuset.
På gifvet ställe mötte dem Gottfrid, som lät dem taga en droska för att fara dit.
Själf stannade han i närheten för att öfvertyga sig om, att de verkligen lemnade in barnet.
När de kommo tillbaka satt Elin inkrupen längst in i vagnen med näsduken för ansigtet och snyftade högt.
Hon såg matt ut.
Hela den föregående dagen hade hon ej förmått intaga någon föda, och icke häller denna morgon hade hon ätit något.
Gottfrid kände ett behof att vara vänlig emot henne, och i det han lutade sig fram öfver vagnen, sade han:
– Var inte ledsen nu, utan följ med mig, så far vi ut och äta litet frukost.
– Jag vill inte ha någon frukost, mumlade hon.
Jag vill fara hem.
Och när han försökte tala till henne igen, skakade hon bara på hufvudet, och gråten bröt fram på nytt så häftigt, att han förstod, att det var bäst att låta henne vara i fred.
Det skulle väl bli bättre.
Då tiden var inne för gossens utskrifvande från barnhuset, sökte Elin själf bli fostermor; hon visste inte att Gottfrid anmält gossen under vilkor, att modern själf icke finge uttaga honom.
Att sålunda hindra modern att utfå barnet skulle icke lyckats honom om
Elin personligen varit känd på barnhuset, eller vetat att förut styrka sig såsom stadgad och ordentlig.
Ingendera var fallet och hon kunde således icke i eget namn göra det skedda om intet.
Fadern, äfven om han aldrig egnar barnet en tanke, kan på detta sätt skilja modern från detsamma, medan denna skulle göra alt, hvad en människa kan göra för en annan, för att det skulle få det bättre i lifvet än dess mor, som icke längre har rätt att vara dess mor.
Elin talade därför vid en vännina, som hon gjort upp att dela rum med, och denna, som var några år äldre, gick till barnhuset och anmälde sig som fostermoder.
Hon fick gå till roteman och skaffa sig intyg på, att hon lefde i de omständigheter att hon kunde försörja barnet.
Roteman kom hem till dem och såg, att de hade det snyggt och ordentligt, skref intyget, och på så sätt fick den nya fostermodern ut barnet tillika med föreskrifna klädespersedlar, rättighet att årligen uppbära ett visst penningbelopp samt en bok, hvari det tillkännagafs, att kongl. direktionen öfver almänna barnhuset i Stockholm öfverlemnar härmed barnet N:o 1,431 Karl Söderström – – – till vård och uppfostran åt å nästa sida uppgifna fosterföräldrar, mot de skyldigheter och rättigheter, som här nedan vidare stadgas.
Elin hade ej på länge varit så glad, som när hon en förmiddag i Maj kom hembärande med sin gosse.
Det förekom henne, som om nu ändå det värsta vore öfverståndet, och nu måtte det komma hvad som helst.
Hon skulle nog stå ut med att arbeta, och hon skulle aldrig behöfva tänka, att hennes barn växt upp ibland främmande, utan att hafva haft någon, som brytt sig om honom och haft honom kär, antingen han var snäll eller elak, vacker eller ful.
Gottfrid sökte icke upp Elin mera.
Hon undrade i början öfver, att han aldrig hördes af, och skref ett par gånger till honom, men när hon ej fick svar, upphörde hon därmed.
Dagarne gingo sin enformiga gång med föga mer omväxling än den emellan arbete och hvila, och alt mera bleknade minnena bort från den mellantid i hennes lif, när hon från sin korta, bäfvande kärleksdröm plötsligt vaknat upp, ännu mera ensam än någonsin förut och med ett annat lif att sörja för och vaka öfver.
Elin var ännu blott aderton år gammal, och ändå befann hon sig nästan på den punkt i lifvet, när man upphört att sangviniskt hoppas på, att något nytt och lyftande plötsligt skall dyka fram och bryta af mot sommar- och vinterdagarnes långsamma enahanda.
Hon hade föga begär längre, hvarken att kläda sig vackert eller att roa sig, och när hon tänkte på framtiden, tänkte hon sig nästan altid ensam arbetande för sin gosse, och det föll henne aldrig in att beklaga sig eller känna sig olycklig häröfver.
En brodd af bitterhet fanns dock inom henne emot honom, som hon hade hållit så mycket af, och som, när det kom till stycket, velat tvinga henne att lemna sitt barn i främmandes händer.
Under kampen om barnet hade hennes kärleks sista tynande röst dött inom henne, och när hon nu någon gång tog fram hans porträtt och såg på det, eller någon annan händelsevis kom att nämna hans namn, kände hon nästan endast förvåning öfver, att hon någonsin kunnat vara nog tokig att bry sig om honom.
Hon hade kastat bort sig, hela sin ungdom, sin fägring och sin hängifvenhet, och det var ingen, som tackade henne därför.
Kanske skulle den lilla där en gång tacka henne?
Men utan att vilja göra sig reda för möjligheten af det motsatta, kände hon sig ängslig, när hon tänkte härpå.
Men hon tordes ej fundera för mycket på framtiden.
Att slippa lemna barnet ifrån sig, det var hennes hopp, och hon såg nu, att det skulle gå.
Ofta öfverlemnade hon sig ej häller åt sina tankar, ty hon hade sett, att det gagnade henne till ingenting.
Det gjorde henne bara tung till sinnet, och hon hade ej tid att så noga öfverväga, om hennes lif var förfeladt eller inte.
Arbetet blef hennes läkare, och hon hade mer än tillräckligt att taga vara på för att slippa att alt för mycket behöfva syssla med sig själf.
När alt kom omkring, hade hon det ändå bra mycket bättre än många andra.
Under den tid Elin gick borta och lärde sig sy, var det mycket smått för henne.
Hon hade varit för stolt för att någonsin skrifva till Gottfrid, och hon skulle aldrig hafva kunnat reda sig, om hon ej ibland hade fått litet hjälp af systern.
Men på sista tiden, hade det gått bättre.
Hon hade fatt litet arbete i början, men så småningom hade det blifvit mera.
Nu redde hon sig ändå dag ifrån dag, och dessutom voro de ju två om rummet.
Den andra flickan arbetade hela dagen borta, och när hon kom hem, och Elin hade slutat för dagen, lagade de sin mat, lekte en stund med gossen, gjorde i ordning för natten och gingo själfva till hvila.
Så gingo dagarne utan afbrott och utan omvexling.
När Elin någon gång hade varit ute hos någon bekant eller en enstaka gång på teatern och sedan kom hem, tyckte hon nästan, att hon ändå hade det bättre i hvardagslag.
Om Söndagarne var hon merendels hemma, lagade gossens och sina egna kläder eller sydde något nytt.
När det var sommar, tog hon honom ibland med sig till någon plats, där det fanns träd och lät honom leka i sanden, där solen gassade riktigt varmt.
Det hade blifvit höst igen, och kall och fuktig blåste septembervinden från Saltsjön, jagande täta molnbärg in öfver staden.
Utför backarne på söder rann regnvattnet i strida bäckar ned emot kajen, och de gamla stenhusen vid
Skeppsbron sågo kallare, mörkare, däfnare och kusligare ut än vanligt.
Elin gick hastigt fram öfver trottoaren.
I ett paket under armen hade hon en klädning, som skulle pröfvas.
Klockan ett skulle hon vara hos en fru, som skulle hafva den.
Nu slog klockan redan tre kvart, och inom en kvart fick hon lof att hinna till långt bort på Regeringsgatan.
Hon gick raskt, utan att se sig om, hvarken till höger eller venster, hoppade öfver vattenpussarne, som blänkte på trottoaren, och kilade behändigt fram mellan de många gående, som brådskande skyndade sig att komma under tak för regnet, som dref dem i ansigtet, och för blåsten, som pinade tvärs igenom kroppen och vände ut och in på alla paraplyer.
Elin märkte, att en karl hade följt efter henne altifrån slussen.
Han höll sig en stund bakom henne, så gick han förbi och stannade på något afstånd, till dess hon hade passerat.
Derpå följde han efter henne igen.
Han var klädd som en bättre arbetare, och Elin tyckte, att hon hade sett honom förr.
Men hon kunde inte erinra sig hvar eller när.
Han följde henne öfver Norrbro och en bit uppåt Regeringsgatan.
Ett ögonblick vände hon sig om och såg efter, om han ännu gick efter henne.
Han kom närmare och tog tafatt af sig hatten.
– God dag, Elin, sade han.
Det var Fredrik.
Elin hade ej känt igen honom genast.
Hon betraktade honom.
Hans hufvud var rundt, hans käkar lika breda, hans ögon lika mörkt glansfulla och hans hår lika okammadt som förr.
Hon kände igen omkring läpparne de små bruna mustacherna och det drag, hvilket förr gjort henne så rädd.
Och hon undrade, om hon skulle få se den ljungande brungrå blixten i hans ögon, som hon sett så många gånger.
Men han var sig inte lik riktigt.
Han såg lugnare eller slappare ut.
För resten hade han fått skägg, och hyn hade blifvit mörkare.
De följdes åt en stund utan att säga ett ord.
Nå, hur har du det nu för tiden?
– Jo, jag har det nog bra.
Jag syr.
– Det var länge sedan vi två sågo hvarandra.
– Det har händt mycket på den tiden.
Visste han något om det med Gottfrid?
Hon kände sig ängslig och gick fortare förr att komma förr fram.
– Jag har aldrig glömt bort dig, fortfor han.
Elin stannade framför en mörk port med bruna ekdörrar.
– Jag ska’ opp här, sade hon utan att se på honom.
Jag får lof att skynda mig.
– Hvar bor du? sade han.
Jag kunde väl få helsa på dig någon gång.
Utan att tänka närmare på det, nämde hon husnumret och beskref, hur han skulle gå.
– Adjö, sade hon och drog hastigt handen till sig.
Hon kände, att han stod stilla och såg efter henne, när hon sprang uppför trappan.
Samma afton, när de båda flickorna sutto ensamma hemma, medan gossen redan sof, knackade det på dörren.
Hilma, väninnan gick fram till dörren.
– Hvem är det? sade hon, i det hon öppnade.
Hon kände inte igen honom och hade aldrig hört Elin tala om honom heller.
Han sade sitt namn, och flickan såg villrådig inåt rummet.
Elin kom också ut.
– Kors, är det du, Fredrik?
Så sent?
– Ja, jag tänkte bara att få komma in på en stund.
Han gick in i rummet och satte sig på en stol, utan att aftaga öfverrocken.
Han såg sig omkring och fick syn på det sofvande barnet, såg från den ena af flickorna till den andra, till dess att Elin rodnade och i sin förlägenhet gick fram till vaggan och stälde sig att se på barnet.
– Jaså, undslapp det honom.
– Jag trodde, du visste det, sade Elin till sist.
– Nej, sade han.
Nå’n gentil herre, förstås.
– Hvarför skall du säga på det där sättet? sade Elin.
– Ja, jag kunde tro det, fortfor han bittert.
Du har altid varit så fin af dig, du.
Nå, och nu har han gett dig på båten och frågar inte efter hvarken dig eller barnet?
Det hade alt sett ut på annat sätt för dig, om du hade hört på mig, du.
Men nu är det som det är.
– Är det för att säga mig det där, som du har kommit hit, så kunde du gärna ha legat härifrån.
– Ånej, det var det då inte häller.
Jag vet inte egentligen, hur det kom till.
– Nå, hur har det varit för dig, Fredrik, under den här tiden? sade Elin om en stund för att säga något.
– Jag, sade han och lyfte upp hufvudet.
Jo, jag har gift mig, jag, och har barn.
Två stycken ska’ du veta.
– Jaså, det har jag inte hört något om.
– Nej, vi ha ju inte sett hvarandra stort på de här tre eller fyra åren.
Det gick för resten i en handvänning.
TILL ENKEFRU
GUSTAVA THORILD.
”Hvad är Höghet?
Ej det ofruktbara
Bergets kala, rysningsvärda höjd;
Men en makt att allas skyddsvän vara,
Stark och mild, till värn liksom till fröjd.
Le kan hjelten, men kan ock förgrymmas;
Skräck han ställer emot öfvermod;
Solen lik, som, när vi sett den skymmas,
Gläder mest, han är med stränghet god”.
Hör du så från andeharpan strömma
Kända ljuden af den Höges sång:
O, vid deras klang, Du trofast Ömma,
Mottag taflan af hans hjeltegång!
Stridens öden gick han glad att röna;
Riddare för den Natur, hvars själ,
Uppenbarad – är det högsta Sköna,
Allförklarad – är det högsta Väl.
Djerf emot den våldsmakt, som var Slottens,
Lika djerf mot våld från Kojans ätt,
Frihet bjöd han, – Snillets, Folkets, Drottens, –
Men en frihet, sann af Mått och Rätt.
Mangrannt nu hans Manhem honom tackar
För den kamp, som här Du målad ser;
Intet skri hans ära mer belackar,
Ingen sky hans strålbild höljer mer.
Upphöjd ur den rymd, der åskor bullra,
Han sitt thordöns valplats lemnat har,
Segerkrönt, med purpurn kring sin skullra,
Gudalöjets blixt i ögat qvar.
Sonligt rörd, hans fosterson Dig räcker
Bladen, der den sagan tecknad står – –
Hvilka minnens gyllne kedja sträcker
Der sin början upp till Gustafs år!
Lik en månskensbrygga öfver viken,
Darrar saknaden af sköna dar;
Glans ur skymning ifrån himlariken,
Speglad i ett heligt djups förvar.
Löjens ljusningar och tårars flöden,
Allt, hvad ljuft, hvad smärtligt kom och gick,
Till ett tjusfullt helt af flydda öden
Danar sig för tacksam kärleksblick.
Sierska! nu öfverskåda kretsen:
Lifvets pyramid är under dig.
Hvila ut, i qvällens ro, på spetsen;
Tills deröfver himlen öppnar sig!
Och när ur de ljusa andars ringar
En dig möter med ett dyrkadt namn:
Då, på Trohetens och Sångens vingar,
Sväfva upp – för evigt – i hans famn!
Fåfängt blef mitt bemödande, att i förevarande nya del inrymma mer än hälften af det, som ämnades der få plats.
Jag vågar dock hoppas, att i alla fall innehållet skall finnas lika mångfaldigt och omvexlande, som – till det mesta åtminstone – nytt; och detta, liksom öfverhufvud för Vitterhetens och Historiens vänner, så äfven särskildt för Ästhetikens, Philosophiens och Statslärans.
Om de betraktelser öfver Fransyska
Revolutionen, som genom Thorilds tvåfaldiga förhållande till denna stora tids-företeelse gjordes nödvändiga, vill jag i förväg blott nämna: att de skrefvos under förloppet af fjolårets händelser, och trycktes nyss innan utsigterna för Civilisationens och Samhällsordningens upprätthållande börjat ånyo ljusna.
I den häråt egnade episoden bör detta, på flera ställen, lätt kunna skönjas; utan att, i hufvudsaken, någonting af det sagda behöfver undergå förändring.
Nödgad af brist på rum, att i de ”Thorildska Skaldeprofven” förbigå månget värderikt poem, har jag bland dem äfven måst utesluta ett och annat hittills otryckt, som jag äger i handskrift.
Ett sådant är ”Den sanna Högheten”, hvaraf två stropher äro ställda i min Tillegnans begynnelse.
Åtskilligt, som eljest i detta förord skolat redovisas, kan lämpligare såsom slut-ord meddelas i företalet till nästa det.
Hufvudpersonerne der, näst efter ett tillägg om Kellgren, blifva Bellman och Gustafs älskling, den i mången hänsigt oöfverträfflige Leopold.
Hundrade årsdagen af Goethes födelse, den 28 Augusti 1849.
THORILDS LEFNADS-ÖDEN
2) Thorild såsom Svensk Författare (Forts.) Thorilds förnyade och sista strid mot KELLGREN.
Dess anledningar i Kritikens dåvarande tillstånd.
Skriften ”Kritik öfver Kritiker” Sid. 3
LEOPOLD emot THORILD.
Dithörande skriftvexling – 19
GUSTAF III:s död.
Hertig CARL och hans Tryckfrihets-lag.
Ny Tidnings-litteratur.
Thorilds nya politiska uppträdande.
Skrifterna ”Mildheten”; – ”Beviset mot Adelskap”; – ”Ärligheten” – 56
Rättegången mot Thorild.
LILJENSPARRES berättelse.
Processens förlopp.
Domen och landsflykten – 78
3) Thorild i Danmark och Tyskland (1793– 1808)
Thorilds bref (från Köpenhamn, Hamburg, Lübeck, Greifswald) till EDMAN – 106
Thorilds bref angående sin befordran i Greifswald, samt till THAM – 122
Thorilds sista, från Tyskland hemsända, svenska skrifter – 129
Thorilds nya förhållande till Fransyska Revolutionen, förklaradt genom betraktelser öfver denna Revolution – 135
Svenska Tryckfriheten ånyo upphäfd – 179
Exposition af Thorilds vigtigaste politiska skrift: ”Rätt, eller alla Samhällens eviga Lag” – 186
Thorilds latinska och tyska skrifter: bland hvilka de förnämsta, ”Maximum seu Archimetria”, och ”Die Gelehrtenwelt” – 210
Särskild framställning af Archimetriens Philosophi – 251
Thorilds förhållande och bref till REINHOLD och HERDER – 284
Thorilds allmänna ställning till Philosophien i Tyskland – 298
THORILDS SKALDSKAP – 304
THORILDS ÄSTHETIK – 332
THORILDS SISTA DAGAR – 393
LIDNER – 409
Anmärkningar och Tillägg – 511
(Fortsättning och slut).
Fortsättning.
Att kunna göra rättvisa åt hela verlden: och sjelf icke få den igen!
Ej länge hade Thorild varit hemma och obemängdt njutit hemkänslans fröjd, innan han i förnyadt ögonsigte tog sitt fosterlands Litteratur; och, för det första, dess Vitterhet.
Vi ha sett, att åtskilligt der var blifvet sig olikt; men också, att mycket annat var sig alldeles likt: och vid detta sednare – som visserligen var det mesta, eller åtminstone det för honom vigtigaste – fästade sig Thorild så skarpt, att han rentaf uraktlät det förra.
Tvifvelsutan kunde det för hans synpunkt finnas likgiltigt, att man i Svenska Akademien uppläste stycken, sådana, som (den 20 Dec. 1790) Leopolds ode öfver ett Odödligt Namn; eller belönte sådana, som Stenhammars prisqväde öfver Balzar Horn (för att ej nämna motsvarande alster af vältalighet i prosa); eller att på skådebanan uppfördes tragedier sådana, som Adlerbeths ”Iphigenie”, Gyllenborgs ”Penelope” och sjelfve Voltaires ”Gengis Chan”; eller att Stockholms-Posten (1791, N:a 59, 237) lofordade de båda förra1, och vid den sista (N:o 260) klandrade blott öfversättningen; eller att ”Jordbrukaren och Handeln, Skaldestycken af N. L.
Sjöberg”, förkunnades af samma tidning (N:o 275) ”utmärka sig genom tankestyrka och philosophi”; eller att den (N:o 280) lånade från ”Baggesen, Dansk Poet” (hvilket då ännu behöfde utsättas), en så sorgbunden drycksvisa, som ”Jordens Lethe” 2; eller att den 1792 rundeligen beprisade Bastholms ”Philosophi för Olärde” och Nicolais roman ”Sebaldus Nothanker”.
Vi kunna till och med förmoda, att skämtdikter af den art, som ”Byxorna” (1791, N:o 51), ”Dumboms Lefverne” (N:o 253) och ”Strutsen” (N:o 290) af Kellgren, voro för Thorild roligheter utan djupare värde; möjligtvis ansåg han ock den sistnämnda för ett mot sig rigtadt, om än förklädt, utfall.
Men det kan ock tyckas, att vissa andra företeelser, af hvilka vi redan bemärkt flera, hade bort väcka hans närmare uppmärksamhet; det kan tyckas, att han, i ännu andra, hade likaledes bort skönja onekliga framsteg af insigt och vittert frisinne.
Så t. ex. i förhållandet till en skald, hvilken Kellgren – någon tid – skattade lika lågt, som Thorild alltid skattade honom högt: diktaren af ”Fredmans Epistlar och Sånger”.
Egentligen hade Kellgren i detta afseende ganska tidigt öfvergifvit sin fordna ensidighet: åtminstone ser man redan andra årgången af hans Stockholms-Post (1779, N:o 273) hålla till godo några af Bellman författade ”Pensées de Movitz”; ehuru deras sjelfsvåldighet ingalunda är liten.
Med beröm anmälte han 1785 (N:o 271) ”Bacchi Hand- Bibliothek”, och underrättade, att dess tredje del ”innehåller, bland annat, ett det mest originala och tilläfventyrs, i sitt slag, ypperligaste skaldestycke af vår Svenske Anakreon: det är Ceremoniellet vid Parentations-Acten i Riddar-Capitlet af de Två Förgyllda Svinen, öfver Bränvinsbrännaren Lundholm”.
Och nyss hade han utstyrt den första Fredmans-samlingen med sitt ryktbara, eldigt vältaliga förord!
Akademien, då hon den 26 Januari 1791 3 allraförsta gången utdelade det under förra året stiftade Lundbladska Priset, gaf det – åt Bellman; genom Leopold såsom Direktör, och med denna förklaring (Stockholms-Posten s. å.
N:o 25): ”Akademien har ägt det nöjet, att med fullkomligaste rättvisa kunna lemna detta pris för i år åt Hof-Secreteraren Carl Michael Bellman, af hvars arbeten en samling” (Fredmans Epistlar) ”från trycket utkommit”.
Snart derefter (s. å.
N:o 257) följde från Kellgren sjelf, i anledning af den nya samlingen ”Fredmans Sånger”, ett nytt utlåtande af berömmelse; som, i sjelfva verket, är en mild sammanbindning af hans sista omdömen med hans första 4.
Vidare hade Kellgren gifvit nya hyllningar åt den af Thorild så häftigt förfäktade poetiska form, hvilken han ej längesedan fördömt såsom en oform, – den orimmade metriska versen; och det redan med märkvärdiga efterföljder af sitt föredöme.
En af honom i Svenska Akademien (den 24 Januari 1790) uppläst sapphisk efterbildning af Horatii Jam satis terris etc. (se Stockholms-Posten 1791, N:o 50) hade från Oxenstjerna framlockat (N:o 162) det ”Försök till ett sapphiskt
Ode i stilen af Horatius”, hvilket alltid förblifver ett af dennes skönaste qväden.
Att deras sapphiska versmått visserligen ej är det antika och äkta; att det af dem förvandlades till det lösare, vekligare och i grunden jemväl entonigare, som uppkommer, när man enligt svenskt gehör scanderar de romerska originalen 5: detta gjorde, i afseende på den allmänna princip hvarom stridsfrågan varit, ingenting.
Samma princip visade sig yttermera hyllad i en (rätt vacker) orimmad Fabel om ”Ugglan och hennes Unge” (N:o 123), och i ett med mycken skicklighet öfversatt ”Passions-Oratorium af Ewald” (N:o 92), – en blandning af såkallad ”blankvers” med rimmade stropher och chorer 6.
Också i en annan och allmännare hänsigt förtjente denna öfversättning märkas: den var ju en ny lystring till den nya Genius, som i Tyskland hade lyftat
Poesien till en högre flygt, och sedan – till någon del genom Baggesen, men enkannerligen genom Ewald – börjat äfven till Danmark utsträcka samma lyftning.
Det borde ej för Thorild vara fördoldt, huru mycket denne Genius redan på
Kellgren inverkat till en i flerfaldig måtto förändrad och förhöjd själsstämning; och det, numera, äfven genom en af Thorilds egna hjeltar, Klopstock; som nu, enligt hvad vi nyligen sett, i Kellgrens tidning betraktades med den djupaste vördnad.
Ej heller kunna vi förstå, huru han skulle ha blundat för den anmälan (N:o 180) om den nyss till Europa öfverförda ”Sakontala”, hvilken, af mig på ett annat ställe 7 aftryckt, förmånligt vittnar om en vidgad utsigt öfver Poesiens väsende och former.
– Öfverhufvud kan det ej undfalla oss, som tillhöra desse mäns efterverld, att
Kellgrens dagblad, sådant det var under sista tiden af hans förvaltning, verkligen städse mera skred framåt: i en allvarligare medborgaranda, ett bemödande att mindre lösligt recensera, ett större omfång af ämnen, en äfven åt de Bildande Konsterna egnad uppmärksamhet.
Men att anställa slika jemnförelser, rigtigt och fullständigt, är alltid vanskligare för en samtida läsare, som erhåller en dylik tidskrifts innehåll dagligen utminuteradt i spridda små-portioner, ofta jemväl förbisedda under de egna dagliga värfven, än för en eftertida, som har de samtliga årgångarna liggande framför sig såsom ett afslutadt helt, att från begynnelsen till ändan omfattas i en enda öfverskådning.
Vi lägga således ej Thorild till last, att af honom ett så beskaffadt jemnförande uteblef.
Hvad snarare må synas förunderligt, är, att icke någon af Kellgrens sista uppsatser, – som onekligt äro äfven de bästa8, – bragte honom till varseblifvande af en i utveckling stadd själsfrändskap.
Så t. ex. förekomma både i den lilla afhandlingen ”om Andliga Poemer,” och i ”Philosophen på Landsvägen,” tankar, dem Thorild sjelf skulle hvarken annorlunda tänkt eller uttryckt9.
Vill man påminna, att den sistnämnda blef synlig först under det sista halfåret af hans vistelse i Sverige: så hade han dock redan förut bort kunna undantaga Kellgrens skrifart i prosa, från de skarpa – och mestadels äfven rättmätiga – fördömelserna öfver sina öfriga motparters.