Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Brännvinsbränningen är den enda källa till binäring för landtmannen, roed undantag af vissa och sällsamma locala förhållanden, hvarigenom han medelst omtanka kan vinna någon tillökning i sina små inkomster; hvarföre det kunde •nses våldsamt att fråntaga honom denna naturliga rättighet, som likvisst, efter jordvärdet, bör fördelas lika ?på alla , med afseende på hvarje orts läge och förhållande.
Till vinnande af en verklig förminskning i brännvinsproductionen skulle min afsigt vara, att, sedan man hädanefter, som hittills skett, rättat pannerymden efter hemmansvärdet, med uteslutande af städerna, skulle ingen, oaktadt det högsta egendoms-värde och det största antal af hemman under ett sambruk, få bränna med eller äga mera än en panna på högst 65 å 70 k:rs storlek, och till densamma icke få begagna hvarken pistoriska eller andra konstinrättningar, af hvad namn de vara må, och kanske icke heller mäskvärmare, emedan tillåtelsen till apparatens inventerande i så mångfaldiga olikheter är det, som synnerligast gifvit anledning till alla oförutsedda missbruk; utan borde hela apparatet af panna, hatt, imkylare eller slang och mäsk - Den 2j Februarii.
221 värmare, om den beslutes tili begagnande, till dimension, storlek och constrnction vara pertinent bestämd till både rum och kannetal, såväl för inmurade som s. k. lyftpannor, hvilka sednare, till undvikande af nya kostnader för Allmogen, borde få förblifva efter hvarje orts nu brukliga och allmännaste modeller.
Hvad mäskvärmare vidkommer, vore måhända nyttigt att dem bibehålla, såsom ländande de till en verklig vedbesparing, ehuru de öka productionen till omkring 5o proc., hvarföre de finge i samma mån emot enkla verk contribuera.
Den hitintills gällande tillåtelsen, att grannar emellan få öfverlåta brännvinsbrännings-rättigheten, borde upphöra, så att den, som ej sjelf kunde eller ville utöfva brännvinsbränningen vid sin egendom, ej måtte på någon annan få densamma transportera; och ingen borde för i sambruk varande hemman, till huru stort antal och hvad värde som helst, få utöfva brännvinsbränning mera än på ett ställe, likasom i fall en possessionat skulle äga flera särskilda egendomar, han ej derföre borde få hafva flera brännerier på närmare håll, än i mil emellan herregårdarna eller stamgodsen räknadt, och ej advocatoriskt på något af godsets underlydande hemman eller lägenheter.
Sex månader af året, nemligen 3 månader om våren från d. i Mars och 3 månader om hösten från d. i Nov., vore tillräcklig tid för bi'ännvinsbränningen, den förra till verklig lättnad för densamma, i anseende till den om våren på många ställen vanligen inträffande foderbristen, och den sednare till slagtkreaturens gödning.
Min öfvertygelse är altså den, att genom en sålunda minskad pannerymd och inskränkning af pannornas antal, som genom eftertänksam föreskrift ej kunde gifva anledning till nya förändringar, brännvinsbränningens forcerande och drifvande i största scala, productionen visst skulle i en högst betydlig mån minskas.
Som alla idoga brännvinsfabrikanter genom en sålunda inskränkt bränningsrättighet ej gjorde så betydlig vinst som hittills, skulle äfven landtmannen i allmänhet deraf hafva, hvar i sin mån, mindre förtjenst af handteringen; hvilket äfven må gälla såsom ett skäl, hvarföre lian ensamt borde få behålla denna rättighet.
Staten gjorde möjligen äfven förlust härvid emot förr; men tillförekommande häraf kunde någon förhöjning i accisafgiften för till— verkningsbeloppet, för att till en del ersätta denna förlust, fastställas och troligen äfven af den skattdragande tålas.
Detta mitt förslag till brännvinsbränningens förminskande torde af många anses stridande emot närvarande tids frihetsprinciper, derföre att det skulle hindra en hvar att få inrätta sitt bränneri efter sin egen vilja, och såsom en motverkan af all industri i denna handteiung; men om inskränkning af denna production skall ske, och R.
St. derom öf - 222 Den 27 Februarii. verenskomma, blir det väl en absolut nödvändighet att icke vidare låta den bero af hvars och ens fria vilja eller obehindrade rätt för vinningslystnaden på det allmännas bekostnad; och i en fri öfverenskommelse kan intet tvång ligga.
Med pretention på ofelbar duglighet kan jag ingalunda framlägga denna min motion, och möjligtvis kan den vara stridande emot andra provinsers nytta och fördel.
Den är endast grundad på hvad jag inom den landsort, hvars medlem jag har den lyckan att vara, liar tyckt mig linna genom uppmärksamhet på handteringens gång, i följd hvaraf jag ansett mig skyldig framlägga mina tankar under It.
St:s pröfning, i fall de kunna anses värdiga någon uppmärksamhet.
Om remiss till vederbörligt Utsk. af denna min motion får jag vördsamt anhålla.
Hr Stjerncreutz, Peter Niclas, hade inlemnat följande:
Sedan, i öfverensstämmelse med den af Hrr Fullmägtige i R. II.
St:s Riksg.-Cont. genom bilagde prot.-utdr. d. 28 Jan. i83,3 gifna föreskrift, att min räkning öfver kostnaderna för ved och kol till Landtmls-klubben under sisth Riksdag borde af f. d. Hr Landtm, vara godkänd, jag hos H. Ex. Hr Gr.
De Geer i sådant ändamål räkningen företett, har H. Ex. behagat förklara, att H. Ex. icke betviflade räkningens riktighet, men alt H. Ex., hvars egenskap af Landtm, längesedan upphört, numera icke kunde någon påskrift å meranämnde räkning meddela; hvaraf följden varit den, att det öfverskott, som räkningen till min favör utvisade, blef i Riksg.-Cont. innehållet.
Af denna anledning och då meranämnde räkning, i Riksg.-Cont. inlemnad och der granskad, är beledsagad med sådana verificatiöner, att någon anmärkning hvarken ägt eller kunnat äga rum, vågar jag vördsammast anhålla, att H. R. o. Ad. samt R.
St. täcktes, sedan vederbörande Utsk. bordt blifvit, tillerkänna mig min rättmätiga och obestridd lemnade fordran, R:dr 53g: 3g sk. g rist.
R:co. Afskrift.
Utdrag af Prof., hållet hos Hrr FullmägtigeiR.
St:s Riksg.-Cont. d. 28 Jan. 1833.
S. D. Efter förnyad föredragning af Hrr Commissariernes d. 21 dennes på bordet lagda utlåtande, i anledning af 2:dra punkten uti de sednast församlade R.
H. St:s Hrr Revisorers till Ilrr Fullmägtige aflåtna skrifvelse, röride oredovisade förskott till anskaffande af ved och kol till Hr Land Lin:s s. k. soire'er, Resolverades, att som R. II.
St:s Stats-Utskts till Hrr Fullmägtige aflåtna
Den 27 Februari i. 223 prot.-utdr. af d. 11 Febr. 182g, under rubriken Representationskostnader m. in., innehåller Hr Landtm:s s. k. soire'er, kostnader härföre godtgöras enligt af Hr Landtm, godkända räkningar; men ett sådant af Hr Landtm, meddelaut godkännande saknas å den af Hrr Commissarierna insända räkning, så kunde densamma nu icke till pröfning upptagas, utan skulle altså återskickas till Hrr Commissarierna, som hade att för de till ved och kol för Landtnäs s. k. soireer utgifna förskottssummor behörigen verificerad redogörelse vederbörande affordra och till Hrr Fullmägtige ingifva.
Derom utdrag af prot. skulle till Hrr Commissarierna utfärdas.
Ex protocollo C. Sylvan.
Vidimeras ex officio Gabr.
Lagergren, Referendarie.
Ehuru jag visserligen instämmer uti hvad en värd talare behagat yttra, att nemligen vid motionernas afgifvande R. o. Ad:s tid icke bör upptagas med besvarande af desamma, tror jag likväl, att R. o. Ad. icke skall förtänka, om jag, med anledning af det nu upplästa memorialet, lemnar några upplysningar, som kunna förekomma antingen för motionären eller mig menliga slutsatser.
Jag tillstår, att jag vid sist].
Riksdag kanske icke med fullkomlig uppmärksamhet följde den detailfrågan, som rörde vedconsumtionen, hvaröfver jag icke erhöll någon uppgift under det jag var Landtm , utan var det, om jag icke missminner mig, först 2 år efter Riksdagens slut, som motionären till mig inkom med räkenskaperna öfver vedconsumtionen.
Den personliga aktning, jag hyser för honom, lika med den en hvar bör hysa för den andra, gjorde, att jag icke kunde eller borde betvifla räkenskapernas riktighet; men då så lång tid efter Riksdagen var förfluten, ansåg jag det icke vara fullkomligen riktigt att under desamma teckna mitt namn, innan erforderliga upplysningar erhållits.
Hvad sjelfva saken angår, kan jag för min del icke annat än högeligen önska, att StatsUtsk. måtte tillstyrka Ständerna att bifalla motionärens begäran, emedan det skulle hvarken med billighet eller rättvisa öfverensstämma, om han icke finge sin fordran godtgjord.
Detta har jag ansett mig böra upplysa, äfven för att undanrödja det skäl, som från min vägran att underteckna räkenskaperna af StatsUtsk. möjligen kunde hemtas för ett, emot min önskan, afstyrkt bifall å motionen.
Hr Klingstedt, Gust. Fredr., hade ingifvit ett så lydande memorial:
Sedan erfarenheten visat, att electricitetens användande i åtskilliga slags sjukdomar är af en obestridlig nytta, hafva R.
St. under sist 1.
Riksdag varit betänkta att genom ett anslag af 600 R:dr B:co, satt till K.SundhetsCollegii disposition, belöna den, som, med kännedom af electriciteten och dess verkningar till flera sjukdomars botande, skulle emot detta anslag vara pligtig att med electricitet gå obemedlade sjuklingar kostnadsfritt tillhanda.
Vid samma Riksdag gjordes äfven en motion till Fabrikören, numera Oecon.Directören Godlunds fördel, hvilken såväl genom allmänna opinionen, som åtskilliga af patienter meddelade intyg ansågs äga de för nämnde ändamåls vinnande fullkomligt erforderliga egenskaper.
Herr Godlund hade nemligen sedan år 1824 ensamt egnat sig åt denna gren af läkarekonsten och uppgifvit sig hafva botat en stor mängd af sjukdomar af åtskilliga slag, hvaribland fattiga personer, till ett antal af 200, dä redan hade hos honom, till största delen utan någon betalning, haft fritt tillträde; han ägde äfvenledes flera af honom sjelf förfärdigade electricitets-machiner, hvarmed han således kunde betjena sådana sjuklingar hemma i sina boningsrum, som icke till hans hemvist kunde transporteras, det syntes således sannolikt, att denna i förenämnde afseende säl förtjenstfull man skulle vid anslaget komma i åtanka, hvilket dock af StatsUtsk. under JJ:o 108 afstyrktes, hufvudsakligen på grund af Hr N. W. af Grubbens anförande emot nämnde motion, deruti han, såsom skäl till Hr Godlunds uteslutande från något allmänt understöd, anför, att en Staten tillhörig electricitets-machin i K. SundhetsCoIkm förvarades, vida bättre än den Hr Godlund kunde åstadkomma, och att Hr Godlund icke ägde de medicinska kunskaper, som fordrades för att rätt använda electricitetens verkningar, samt att han af egen speculation användt sin konst som ett näringsyrke.
Men då dessa invändningar bevisligen motsägas af de curer, som Hr Godlund genom sina s. k. sämre machiner åstadkommit, hvilka tydligen och obestridligen visa, att hans apparat äro tillräckliga för ändamålet, och han, ehuru i läkarevetenskapens theori icke bevandrad eller examinerad, dock visat sig äga den kännedom af menniskokroppens byggnad, som är nödig för botandet af de sjukdomar, mot hvilka electriciteten användes, och då det ej heller lärer kunna läggas
Hr Godlund till last, att han, som helt och hållet använder sin tid för omskrifna yrke, af patienter, som dertill äga råd och lägenhet, tager betalning för sin mödosamma omsorg, så måtte för hvarje opartiskt omdöme Hr Godlund icke kunna frånkännas den förtjensten att genom eget tilltag hafva till mensklighetens hjelp och räddning begagnat ett naturligt anlag, hvaruppå man af honom Den aj Februari i. ej agde anspråk.
Då Hr Godlund, utan afseende på saknaden af det anslag, lill understöd hvartill han vid sista Riksdag föreslogs, icke destomindre lika nitiskt gått den lidande allmänheten tillhanda tvekar jag så mycket mindre att å nyo väcka R.
St:s uppmärksamhet på denna förtjenst, då fråga förekommer om disposition af det gjorda anslaget, som läkarekonsten tillhörer, att electrieiteten, under utöfvandet af dess medicinska kall, använda, och såsom en följd hvaraf åtskilliga Stockholms läkare, enligt denna motiori åtföljande bevis*), sina patienter till electricitetens begagnande på Hr Godlund anvisat; hvadan mindre skäl torde förefinnas att ställa anslaget under K.
SundhetsCollegii disposition, än att dermed uppmuntra och till det allmännas fördel bibehålla Hr Godlunds biträde vid electrieiteten, hvarföre jag tillstyrker, att anslaget, som torde kunna nedsättas till 333 R:dr i6sk.
B:co måtte till Hr Direct.
Godlund disponeras, samt att denna min motion måtte resp. MedSt. meddelas och till StatsUtsk. remitteras.
Lades' på bordet.
Hr von Wahrendorff, And., hade inlemnat följande:
Då skogshushållningen af ålder varit vanvårdad i Sverige, och åtskilliga i sednare tider tillkomna omständigheter ännu mera förorsakat skogarnas aftagande, tyckes nu vara tid att sätta en gräns för deras totala förstöring, åtminstone i vissa mest bebodda provinser i landet
De som hafva bruksegendomar eller idka näringar, för hvilkas drifvande kol och ved nödvändigt måste begagnas, måtte väl redan hafva funnit, huru skogarna blifvit medtagna så att stångjernssmidet i följd deraf småningom måste minskas och på vissa ställen alldeles upphöra.
Den allmanna brännvinsbränningen, som på vissa orter drifvits både dag och natt med större apparat, och den mängd husbehofsbrännare, som taga sina skogsförnödenheter hvar de finnas, har kanhända mera, än man i allmänhet föreställt sig, verkat på skogarnas förstörande.
Den omständigheten måtte väl någon gång göra sig gällande såsom en besynnerlighet och orättvisa, att det icke räknas för tjufnad, utan åverkan, då skogen, vare sig timmer, ved. eller gärdsel och stör hugges på roten och bortföres af åverkaren; men att deremot, om veden är upphuggen i famn, det då, efter nu varande lag, räknas för stöld, ehuru ett storverksträd eller en timmerstock är vida mera värd, än en huggen famn ved.
En förändring i denna lag tyckes vara af nöden, så vida en skogsägare skall hafva hopp att i framtiden bevara sin skog *)
De åberopade betygen åtföljde motionen vid remissen till StatsUtskottct. 2 II. 29 22Ö
Den 2j F e b r u a r i i. för tillgrepp af obehöriga personer.
Det säges väl, att vitesförbud äro tillräcli 1 iga till skogens fredande; men erfarenheten vittnar om motsatsen:
Och sorn man sällan komiker öfver skogstjufvar på sjelfva gerningen, emedan de mest begagna natten och ofia äro så talrika, att de af en ä två skogvaktare icke äro goda att angripa, utan lifsfara, så visar sig häraf, att tilltaget vunnit nara nog allmän häfd
Får man ändtligen någon reda på åverkaren, blifver väl stämning och en långvarig process, men utan att man vinner skadestånd eller plikt, kanske möjligen en obetydlig förhöjning i vitesförbudet.
Ångbåtarna hafva, under sednare åren, mycket ökat vedbehofvet, der de passera och hålla sina stationer, och gif— vit anledning till skogsåverkan.
Det är således af högsta vigt för skogens besparande och äganderättens bibehållande, att skogsåverkan blifver ansedd för stöld, och att skog ej skall anses växa för alla samt utan ansvar och sträft få tillgripas af hvem sorn helst.
Jng anhåller, att detta mitt anförande må remitteras till Lag- samt Allm. Resv.- och Oecon.-Utsk:n. Lades på bordet.
Hr Gripenstedt, Jac., hade ingifvit följande anförande :
Det har flera gånger varit satt i fråga, om icke spannmål borde blifva den reala måttstock eller vara, hvarefter prisen å alla andra varor borde bestämmas; men betänkligheterna mot detta förslag hafva varit för många och för stora, för att icke göra detsamma oantagligt.
Jag, för min del, skulle också icke understödja ett sådant förslag, om det i offentlig väg gjordes till allmänt öfverläggningsämne, sedan en mångårig erfarenhet visat, att spannmålsprisen, de må vara aldrig så låga, icke på minsta sätt inverka hvarken på andra varupris, eller på liandtverkares arbetslöner, eller arbetsfolks dagspenningar o. m. d.
Det måste derföre medgifvas vara en verklig obillighet och orättvisa, att Statens penningelöntagande embets-och tjenstemän, ifrån och med de högsta till och med de lägsta, skola vara nödsakade att se deras bättre eller sämre utkomst och bergning beroende af det större eller mindre värde, som genom den årliga Riksmarkegången sättes å den del eller hälft af embets- och tjenstemännens löner, som beräknas i spannmål.
Hvilken förknappning måste icke den löntagare vidkannas och hvilken inskränkning måste han icke underkasta sig, som, då han icke har annat än sin lön att lefva af och om uti denna lön ingå t. ex. 120 t:r spannmål, det ena året åtnjuter sin aflöning efter 9 a 10 R:dr pr tunna och det andra året efter endast 6 R:dr.
Skillnaden och förlusten i sednare händelsen är då för mycket känbar, för att icke försätta honom i största bekymmer och förlägenhet, isynner - Den 2; Februarii.
227 het 10111 lönerna, äfven då Riksmarkegången är liög, hvilket ganska sällan inträffar och då alltid är en följd endast af felslagen skörd i landet, ändock äro otillräckliga, såframt löntagarna icke skola försaka allt, sorn icke egentligen hörer till deras knappa bergning och lifsuppehälle.
Vid öfvervägande häraf, och då sanningen af hvad jag nu anfört icke kan motsägas af någon annan än den, som icke känner eller vill känna förhållandet, eller hvars hjerta är öppet blott för egoismens och småaktighetens ingifvelse!-, har jag, sorn sjelf icke är löntagare, ansett det för en skyldig gard af min erkänsla mot den aktningsvärda medborgareclass, som, hvar i sin mån, uppoffrar sin tid och sina både själs- och kroppskrafter för det allmänna bästa, att vördsam t föreslå, d e t minimi priset å spannmål må i Riksmarkegång s-taxan, från och med nästa år i835, icke beräknas och bestämmas under 7 R:dr B:co; helst alla andra varupris m. m. hafva i betydlig grad stigit och ökats på de år, som förflutit, sedan berörde minimipris fixerades, och det, ty värr, icke är att förmoda, mindre påräkna, hvarken att dessa andra'varupris eller arbetslöner o. m. s., sedan de år från år blifvit stegrade och uppjagade, skola hädanefter falla eller nedsattas, allraminst om den problematiska realisationen nu går igenom, då löntagarna ganska säkert blifva satta i ännu större förlägenhet.
Öfvertygad, att Nationens representanter, alltid nitiska för sanning och rätt, icke nu kunna vara sig olika, dä frågan angår att visa hvad aktning de hysa för de personer, af hvilkas kunskaper och biträde Nationen är i så stort behof, och af hvilkas niodor den har att vänta sina redbaraste fördelar, anhåller jag ödmjukeligen, att denna min motion må till StatsUtsk. varda remitterad.
Hr Gyllenkrok, Göran, hade inlemnat ett så lydande anförande:
Om någonsin den enskilda medborgarens lidande bör blifva föremål för R.
St:s särskilda uppmärksamhet, måtte det vara vid sådant förhållande, sorn det jag nu utbeder mig få framställa, ett förhållande nemligen, då lagarna ej mera förmå skalfa ersättning åt en person, som med förluster af den känbaraste art måst pligta för det förtroende, han hyst för stadgade controller å uppbörden i ett af Rikets publika penningeverk.
Då det mål, jag nu vidrör, är af H. R. o.
Ad. redan kändt genom Hr Justitie Ombudsm:s Embetsberättelse för åren 1826 och 1827, hvaraf visar sig, att äfven hans nitfulla bemödande förgäfves sökt bereda den oskyldigt lidande skadeersättning, anser jag mig, med hänvisning dels å denna Embetsberättelse, dels å handlingarna i målet, hvilka härhos bifogas*), böra i möjligaste korthet framställa be *) Dessa handlingar biefvo, jemte motionen, remitterade till StatsUtsk.
Den 27 Februarii. rättelsen om denna märkvärdiga sak, icke i ändamål af klander derå, eller för att påkalla juridiskt bedömande, enär domstolarna redan, säkert lagenligt, afgjort densamma, utan för så beskaffadt skärskådande, som icke inskränkes inom gränsorna af möjligen ofullständiga lagar.
Jag vädjar ej till R..
St:s medlidsamhet, utan till deras rättskänsla i en fråga, som rörer en lidandes oeconomiska välfärd.
Måtte en stunds uppmärksamhet icke nekas mig!
Numera aflidne
Hr ÖfversteLieut.
Eneskjöld och hans fru, Friherrinnan Gustava Wennerstedt, utbekommo år i8i5 till fullo ett lån, stort 45,000 R:dr B:co, af den under K.
KrigsCollegii förvaltning stående Wadstena Krigsmanshus Gassa, emot deras uthändigade förskrifning och inteckning uti deras fasta egendom, Säteriet Segermon i Wermland.
Vid väckt fråga om sättet att verkställa de åliggande räntebetalningarna hade, enär låntagarna sjelfva voro boende i nämnde provins, den dåvarande aktningsvärde Presidenten i KrigsColkm gifvit, jag behöfver icke säga det, i den renaste afsigt det råd, att räntemedlen skulle directe tillsändas Cassören i Collegii KrigsmanshusContor, P. A. Landin, hvars embetsqvittenser borde försäkra låntagarna, att de inbetalda räntorna behörigen crediterades dem tillgodo.
Olyckligtvis följdes detta råd; och erhöll ÖfversteLieut.
Eneskjöld, efter hvarje verkställd pcnningeremiss, qvittens derå, skrifvet och underskrifvet af bemalde Cassör samt, till och med 1817 års utgång, samtliga försedda med KrigsmanshusKamererarens annotation, hvarom äfven i sjelfva texten af qvittenserna ditintills erinrades; men i de flesta sedermera, från början af år 1818 t. o. m. d. 4 April 1822, utgifna betalningsbevis visade sig, ehuru de till form och innehåll för öfrigt liknade de föregående, den skillnad, att Kamererarens annotation, jemte erinran derom, å desamma saknades.
Likväl och sorn äfven under sistnämnde tid Hr Öfverste Lieuten. lanåt emottog några få qvittenser, försedda med Krig,smanshusKamererarens påskrift, kunde misstanka om svek med de öfriga så mycket mindre uppstå, som de controllerande annotationerna å dessa få qvittenser tycktes förutsätta, att Krigsmanshus Kamererarens uppmärksamhet måst följa äfven de derförut förfallna ränteliqviderna.
Om redan å den tiden Cassörens betalningsbevis expedierats, såsom nu sker, å "tryckta blanketter, deri föreskriften om annotation funnits intagen, hade låntagaren ej, på sätt som nu inträffat, kunnat missledas.
Emedlertid färg ingo flera år, hvarunder hvarken anmaning från KrjgsCöflun förspordes ellert låntagarna ägde minsta anledning förmoda möjligheten af kraf för ordentligen insända räntemedel.
Tvärtom förökades tryggheten i detta afseende; tv sedan ÖfvcrsteLieulen.
Eneskjöld i April månad 1822 aflidit, erhöll hans Enkefriherrinna, till följd af i och Den 27 Februari i. för tillstundande bouppteckning gjord förfrågan, en af AdvocatFiscalen i KrigsColkm d. 22
Maj samma år aflåten embetsskrifvelse, deri meddelas, att räntan å för berörde lånecapital vore obetald från den 3o Juni 1821.
Någon annan slutsats kunde väl icke deraf dragas, än att samma ränta således vore till nämnde dag liqviderad.
Jag hemställer till hvar och en, som nödgats i låneväg anlita Rikets publika Cassör, att bedöma hvilken säkerhet man vågar tro sig äga uti så beskaffad t embetsbref, meddeladt af den person, som det såsom tjenstepligt åligger att, vid försummad räntebetalning, emot gäldenären skyndsamt anställa lagsökning.
Efter det Enkefriherfinnan Eneskjöld sedermera för den förflutna tiden i det närmaste inbetalt räntan till sista halfåret af 1823, blef hon af samma AdvocatFiscal i Juni månad sagde år lagsökt för ej mindre än 6,3i6 R:dr 32 sk.
B:co, såsom obetald ränta till 1822 års slut.
Förgäfves lät Friherrinnan Eneskjöld, med protest emot lagsökningen, förete alla både annoterade och icke annoterade qvittenser; förgäfves blef desammas riktighet af då tjenstgörande Kamereraren, af förre Kamereraren och af Cassören Landin, i afseende å hvarderas handteckningar, inför ErigsCollegii protocoll erkänd: högbemälde Coll:m förklarade, att blott vederbörligen annoterade qvittenser kunde såsom gällande antagas.
Alldeles urståndsatt att anskaffa krafvets belopp, måste Enkefriherrinnan, för att rädda sin intecknade egendom från utmätningsauctioti, anse för en lindring, att KrigsColhm tillät henne verkställa liqviden genom en i samma egendom ytterligare intecknad revers ä 6,326 R:dr 1 sk.
B:co, med derå förskrifven ränta.
Hr Justitie-Ombudsmts högst nitiska embetshandläggning vid detta mål, äfvensom genom K.
KrigsCollegii åtgärd, har laga åtal både till ansvar och ersättning blifvit anstäldt, ej mindre emot Cassören Landin, än emot andra controllerade tjenstemän i högbemälde Collijn.
Dessa rättegångar, som slutligen dragits under K.
M:s Nåd. pröfning, hafva ej kunnat bereda Enkefriherrinnan Eneskjöld annat skadestånd, än rättighet till ersättnings bekommande af Cassören Landin, som erkänt sig hafva förskingrat besagde bristande räntemedel.
Vid hos honom tillämnad utmätning befanns hans egendom i välde utgöra 5o R:dr 16 sk.