Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Hvad herr Klas gör, tyckes väl eder rätt, och icke vill jag dömma annorlunda än J; men allmogen klagar bittert, och nöd lida de; och är det icke just det förtryck som af knektarne utöfvats, hvilket nu kostar så ohyggligt mycket mord och brand”.
”Svårigheten att försörja trupperna, är stor och, Gud bättre, folket lider i sanning mycket.
Då de äro undan ögonen på herr Klas, så tycka sig knektarne kunna spela herrar, och ta med pock och våld af bonden mycket mer än de skulle ha rätt till.
Borgelägers tunga är nog svår redan tillochmed när knekten nöjer sig med det nödvändiga.
Men hvad vill herr Klas göra?
Han måste hålla trupperna väl, han måste se igenom fingrarna med mycket!
De veta nog sjelfva, huru väl hertigen skulle taga emot dem, om de skulle lyda honom och öfvergå till Sverige.
Och dessa fremmande legoknektar, dessa skotter, mest lycksökare, dessa polacker, som i grund förakta de arma finnarne och behandla dem som vore de djur, hvad vill han företaga sig med sådana?
Skicka bort dem och vara ur stånd att stödja sin konungs sak, eller qvarhålla dem och ha fördrag med deras oseder.
Men förr skulle herr
Klas låta hela verlden gå under, än svika sin tro och sin konung”.
”Och dock”, sade fru Metta, ”kan jag ej rätt annat, än ha medlidande med dessa arma bönder, så vilda de än äro.
Skulle än stundom herrarne fara fram fogligt med dem, så roffa och skinna fogdarne dem, som om de ej vore menniskor fast de äro bönder, och knektarne, det vet en hvar huru de husera.
Hvad skall folket väl till slut ta sig före.
Folk äro de ju ändå, om än af sämre blod.
De slåss ju och resa sig, för att freda hus och hem för våld.
Ena odjur äro de dock, bränna och härja som röfvare och vilddjur, och slagta folk och fä, så att det ryser i en”.
”Finska bonden är en tålig man.
Finge han blott fundera för egen räkning, så skulle han tåla sitt lidande denna gång, som alltid, och visste han huru herrarne dock ville lindra hans nöd, så skulle han lida än tåligare.
Jag hade nyss ett bref från min gamle vän herr Gödich Fincke till Porkala, befallningsmannen på Nyslott.
Huru innerligen han för de fattiga bönderna deltar och för deras nöd ömmar, det kan rätt gå en till hjertat, och äfven hans gods hafva de dock brännt!
Men hertigens utskickade kringföra bref bland allmogen, om de alla verkligen utgått från hans furstliga nåde sjelf, vill jag dock lemna derhän, ty icke bör man skylla honom för allt heller.
Der utmålas Flemingen som en gud och äreförgäten tyrann, en blodsugare, en förrädare som ljuger sig vara af konungen tillsatt, och som blott tillskansat sig ett olaga välde.
Ja man utsprider att konungen är död, att Hertig Karl är konung.
De påtagligaste och vildaste lögner utspridas om Herr Klas, och folket tror dem och berättar dem för sina barn, och som en blodig tyranns, skall hans minne gå till efterverlden.
Och nu uppmanas bönderne att resa sig, att utrota eller bortjaga tyrannen och hans anhängare.
Och i sanning, länge nog har herr
Klas sökt med godo stilla upproret, men det går ej längre an, det måste brytas innan det får en större makt.
Herren vare de arma bönderne nådig, men jag rädes mycket blod kommer att flyta!
Må det komma öfver deras hufvuden som ställt till allt detta; icke öfver dem som måste försvara sin konungs sak, och skydda oskyldiga menniskor för plundring och mord af dessa upprors män.
Än här, än der, samlas en skara; röfvar, bränner, mördar och plundrar herregårdarne och alla som de tro hålla med herrarne.
Klas har varnat dem, han har belönat de socknar som förhållit sig stilla, med att ge dem eftergift i skatterna, han har tillskrifvit och varnat allmogen, och förmanat dem att icke på detta blodiga sätt söka skaffa sig rätt.
Men uppviglarne tros mera af de uppretade bönderne, och allt större har det onda vuxit.
Det kan ej hjelpas, stränghet måste dock nu slutligen användas, om ej hela landet skall ges till spillo”.
”Ja, herre gud”, suckade fru Metta.
”Hvad är det annat än ohyggligheter som stunda.
Talas det ej om hur både bröd och annan mat blifvit förvänd i klara bloden.
Och talte icke fru Regissa om huru de berättat om, att en gammal ek burit ollon som sett ut som turkhufvun, med spetsiga mössor på nacken, och sådana, att ingen trädsnidare kunnat skära dem bättre.
Och när de sen brötos opp, voro de fulla med blod.
Ja, ja, herre gu!
Hvad blir det väl annat än blodiga och ohyggeliga händelser, när christna menniskor fara fram som turkar och hedningar.
Ja, ja, sådant spås före, och värre än sker”.
Påföljande morgon red en ryttare in på gården och frågade efter herr Erik Liljeholm.
Han framlemnade ett bref från ståthållaren, deri denne skref, att han nu rastade med krigsfolket endast få mil ifrån Tannila, att nästa nattqvarter skulle tagas i en by blott en fjerndels mil derifrån, och att han inbjöd sig sjelf, jemte några följeslagare, till gäst hos herr Erik, väl vetande att fru Mettas spisekamrar icke fruktade att anfallas.
Herr Eriks min ljusnade klarligen, och han gick för att åt fru
Metta meddela nyheten om den käre och aktade gästens ankomst som blifvit förebådad, och att fröjda sig öfver den heder som skulle ske hans hus.
I hans håg föll ingen tanke på att i det nyss plundrade huset någon svårighet kunde uppstå vid att emottaga den höge gästen.
Han blef derföre öfveraskad att till svar på sitt meddelande se fru Metta slå ihop händerna, under det hon utropade:
”Åh herre min skapare, och det sägen J så lugnt, herr Erik!”
Herr Erik, som det icke föll i sinnet att någon annan tanke, än häpnad öfver den stora äran, uttalade sig i fru Mettas utrop, sade helt lugnt: ”Kära mor, en hög herre är visserligen herr Klas, och mycket stor är äran, som oss vederfares, men icke behöfva vi dock låta förskrämma oss deraf.
En större herre hoppas jag dock vi ju dagligen mottage i vårt hus och våra hjertan, och det är herren Gud, och inför honom äro vi dock alla lika”.
”Ack herr Erik, J är eder dock alltid lik”, utropade fru Metta, nu helt förifrad mot sin lugne man.
”Förstår J då icke, begriper J icke, att i ett utplundradt hus icke finnes utväg att med heder ta emot sådant fremmande”.
”Nå så tag emot honom med mindre heder då.
Herr Klas kunde ännu icke hafva hört af den förtret, som drabbat oss, men hvad mer, innan han kommer hit, får han nog höra deraf.
Vi ha ju haft mat och dryck här, alltsen jag kom hem.
Icke är herr
Klas någon matpetare.
Du har ju godt smör och bröd och skinka dertill och öl, och det är ju allt som behöfs”.
”Det är då visst och sannt, att höra eder skulle man tro, att allt hvad man uträttat och sträfvat här i verlden vore idel onyttigt göromål, och intet erkännande har man för alltihop.
Det vore visst, att så ta emot herr Klas!
Ja smör och bröd och skinka, jag undras hvar jag ens det skall ta?
Tror J, herr Erik, att hvad som undgick de vilddjurens uppmärksamhet, voro sådana outtömliga förråder, att de räcka till allt?
Jag har nog hört omtalas huru mycket herr Klas ensam skall förtära, att icke tala om med hvad hans följe skall mättas.
Det sägs ju allmänt att herr
Klas äter en hel skinka ensam till ett mål.”
”Och du tror sådant dumt prat, mor!”
”Skulle jag inte tro det?
Hans furstliga nåde, hertig Carl skall ju sjelf hafva sagt, när han hörde detta omtalas, att det ena svinet äter det andra; och om än orden just inte äro så fina för en furstemun, så kan jag väl icke annat, än tro på hvad hans furstliga nåde sjelf sagt”.
”Kära mor”, sade herr Erik, hvilken orubbligt lugn vid alla andra tillfällen, dock hastigt förlorade jemnvigten, så snart någon angrep Klas Fleming, ”kära mor, om än sjelfvaste lögnens fader, hin onde i helfvetet, skulle säga sådana der dumheter, så borde du väl begripa att ingen lefvande menniska finnes, som kan äta en hel skinka i ett mål.
Dock”, tillade han i detsamma åter med sin vanliga glada min, ”kanske någongång när fru Ebba låtit anrätta en pastej af de feta och trinda spädgrisarne från Qvidja, att nästan en hel sådan skinka strukit med”.
”Ja se det var en sak”, sade fru Metta talande vid sig sjelf, ”hos Lisa på Kullans tingade jag ju grisar, för fisken som hon fick.
De borde väl vara stora ren, men här skall jag få stå med skammen om de äro magra.
Jag undras hvem som förr kunnat hitta en bit magert bland späcket på Tannila?”
”Kära mor, var ej bekymrad, du skall få se att det går”.
”Ja, det går ja, det är lätt sagt, men sannerligen något går om jag står här.
Och den Sigrid sen, der står hon och ser så märkvärdigt from ut, men för gu om det går med att bara se beskedlig ut, när något skall uträttas.
Hade jag ändå en drifvande menniska att hjelpa mig.
Nog kan flickan vara snäll och from och ett kärt barn, men se en som kommer sig till att uträtta något, det blir hon väl aldrig här i verlden”.
Med de orden gick fru Metta bort, snart syntes Storsvarten stå förespänd, fru Metta satte sig sjelf i slädan och begaf sig till grannarne, för att uppspana hvad som kunde fås till mats, genom köp, byte eller tillochmed lån.
I dessa tider då den mest obegränsade gästfrihet öfvades öfver hela landet, hände stundom, att, ehuru visthusen hos de förmögnare voro öfverfyllda med mat, man dock icke ville för mera ärade gäster framställa endast spickefläsk, ofta öfverårigt, torra gäddor eller dylikt, och då hände väl att en grannfru råkade vara försedd med något färskt, och så hjelpte man hvarandra.
Att hos en god vän låna en hare eller en fogel, var derföre icke alldeles ovanligt.
Innan kort återkom fru Metta, och var snart så i sitt element med alla de brådskande bestyren, att hon icke mera syntes tänka på någon fruktan att anrättningen blefve för simpel åt herr Klas.
En dräng utskickades för att skaffa fisk ur träsket, en gosse från närmsta torp skulle till skogen för att vittja harbrännorna och hjerpsnarorna, en piga knådade deg, en annan stötte opp lingon som nedlaggts att frysa och som nu skulle användas.
Det bakades, det bultades, det stöttes, det slamrades i alla knutar.
Lakan framtogos från vinden och glättades, sängkläder framsläpades derifrån, hvilka förr aldrig oftare störts i sin hvila, än för att dammas och piskas.
Under allt detta bestyr syntes Sigrid lugn och stillsam som vanligt.
Man märkte knappt att hon sysslade med något, men under hennes händer antogo rummen småningom ett trefligare utseende.
Fru Metta hade sjelf, i yngre dagar, spunnit och väfvit tapeter till ett par rum.
Dessa hade af de våldgästande bönderne blifvit nedrifna och hängde i trasor.
I all tysthet jemkade
Sigrid opp dem, hopsydde de lösrifna styckena och borttvättade fläckarne.
Öfver borden utbredde hon hvita dukar, enris ströddes öfver de redan förut hvitskurade golfven, och innan kort såg det helt trefligt ut på Tannila.
Det var redan mörkt om aftonen när Klas Fleming red in på gården på Tannila, jemte några andra herrar och åtföljd af herr Erik, som ridit ut för att möta honom.
Fru Metta välkomnade den höge gästen på trappan, der hon stod och neg djupt.
Fleming kastade sig af hästen och steg raskt upp för trappan.
”Se god afton, fru Metta”, sade han räckande henne handen.
”Eder herre är så villig att vara mig till tjenst, så att han förleder mig att besvära äfven eder.
När man ger mig ett finger, så tar jag hela handen.
Hade jag dock vetat att klubbmännen förut våldgästat här, så skulle jag väl nu icke kommit; dock hoppas jag att icke göra eder omak.
En gammal krigsman är van att ligga på marken i samma kläder som han bär om dagen, och aktar ej så noga om litet dam fastnar på lädret.
Och icke försmår han rågbrödet för att det ej är fikon, utan är han nöjd med hvad som råkar förefinnas.
Gör er alltså intet omak, jag önskade blott att öfverlägga i stillhet med herr Erik och äfven hvila mig sjelf litet, ty huru det är, så tynga ändå åren stundom att bära, fast de smyga så tyst på en.
Man skulle väl lättare bära en hel hövålm, så stor den än synes”.
Fru Metta neg allt djupare och djupare.
Hon kände sig helt häpen inför den mäktige herrn, ehuruväl hans sätt var enkelt och icke syntes hofmannalikt.
Icke heller hans drägt utvisade på något vis hans rang.
Ansigtsdragen utmärkte en hög grad af bestämdhet, och den mörka hyn, ännu yttermera brynt under fälttåg och sjömannalif, ökade det stränga uttryck, som hvilade öfver dem.
Då herr Erik öppnade dörren, steg Fleming in utan vidare krus och, fru Metta stod helt slagen qvar.
”Nå för gu”, sade hon slutligen vid sig sjelf, ”är icke detta för mycket!
Är han herre i landet, så är jag fru i mitt hus.
Icke är han kung heller!” och modigt steg fru Metta in i rummet, derifrån hon bjöd herr Klas att stiga in i fremmandkammarn.
De andra herrarne hade ock nu inträdt och under tusen krus inbjödos äfven de nu af fru Metta i det inre rummet.
Öl och must framsattes nu i de åter upptagna silfverbägarne, och snart var samtalet i gång mellan herrarne, under det fru Metta och Sigrid sysslade med bordet och matens framställande.
Enevald
Fincke hade till det mesta iakttagit aktningsfull tystnad, och endast stundom bytt något ord med en af de yngre herrarne.
Nu vände sig Fleming till honom och sade:
”mig synes underligt att J sitten stilla på edert gods och sen på huru de upproriske bönderne bränna och härja.
Ernen J icke, som en adelig ung junker anstår, egna eder åt vapenyrket, för att tjena konung och fädernesland?”
”Nyligen hemkommen efter flere års vistelse utrikes, har jag ännu knappt hunnit göra mig bekant med det mig i arf tillfallna godset, som nu blifvit så illa förhärjadt, och har sålunda ännu icke egnat mig åt något bestämdt.”
”Hvilket yrke skulle väl en ung ädling välja, om icke vapnens?
Och då konung och fädernesland hotas med farlighet, så synes mig att en och hvar borde draga svärdet och icke sitta vid spiseln.”
”Mig tyckes icke vara mycken ära att slåss mot bönder!”
”Att de äro bönder, är det enda som länder dem till ursäkt, ty man kan af dem icke vänta det förstånd att rätt inse sakerne.
Svårt är visserligen att draga svärdet emot desse förledde och bedragne, de äro dock egne landsmän och konungens undersåter.
Derföre har jag ock velat vänta, i hopp att vettet skulle klarna hos dem.
Hvad tanken J väl herr Erik”, (fortfor ståthållaren nu vänd till denne) ”det är dock en skräckelig sak, att i flere socknar just presterna äro de, som uppreta bönderna, är detta att lära dem vara öfverheten underdånig?
Finge man blott i böndernas skallar begreppet om rätt och orätt; men presterna prata för dem om kätteri, och neka dem ljus på altaret och sallt och andra ceremonier, som de önska sig och tro på, och prata för dem om Upsala mötets beslut, det der kalfskinnet! och annat prestegnäll, och röra ihop östan och vestan och himmel och gröt, och så bli de arma dårarne till slut som vilda hundar, att rusa på hvar och en, blott någon säger buss.”
Hans Fordeel har haft mycket på samvetet af detta upploppet!”
”Ja visserligen, och andra till honom.
Så svart måla de mig för bönderna, att jag tror sannerligen de skulle tro, om någon berättade dem att jag skulle bruka koka eller steka barn i smör och äta opp dem; ty föga bar något så vildt blifvit opptänkt, som icke de påbörda mig.
Men (här skrattade han) här hoppa de i galen tunna!
Ty ju förskräckligare bönderna tro mig vara, dess räddare äro de för mig, och dess lättare är att slå dem med bäfvan och förskräckelse, så att de en annan gång hållas stilla.
Med blotta skräcken lär det väl dock icke numera kunna aflöpa.
För att skydda fridsamma och oskyldiga menniskor, måste dessa våldsverkare hållas i styr.
Föga går morgondagen utan att en mängd af dem hugges ihjäl af knektarne, som ock på dem äro mycket uppretade, så de med lust och fröjd fullgöra sådan befallning.”
Sigrid som just gick öfver golfvet, bärande en hög äggtorta som hon skulle ställa på bordet, ryste till vid Flemings ord, så att fatet skakade i hennes hand.
”Se unga jungfru”, sade nu herr Klas, ”huru J skrämmens för slikt tal, och J hafven dock nyss lidit plundring och våld af desse ogerningsmän.”
”Herr Erik, detta är ju eder unga dotter, som fru Ebba erbjudit ett hem tills vidare under sitt beskydd.
Icke tyckes hon passa i dessa blodiga och bullersamma nejder.
Nåväl herr Erik, skicka henne till Åbo.
Der kan hon ju leka med mina döttrar!”
Herr Erik tackade för anbudet, och sade att han redan härom ordat med sin hustru och sin dotter, hvilken vore beredd att, i hvad hon skulle förmå, bjuda till att vara de ärade damerna till tjenst.
”Kära barn”, sade han derpå åt Sigrid, ”var då icke så försagd, att du icke vågar aflägga din tacksägelse, för hans herradömes nådiga anbud.”
Sigrids hjerta var helt beklämdt, och hon kände sig skrämd och illa till mods att nödgas framträda inför så många fremmande herrar; men isynnerhet af bäfvan för den mörke herr Klas, hvilken hon hört omtalas som en så förfärligt sträng man.
Ett ögonblicks besinning sade henne dock att hon borde akta sig att icke synas pjåkig, hon gjorde derföre våld på sig, steg fram till den mäktige herrn och neg djupt i det hon sade några ödmjuka ord.
I detsamma inträdde fru Metta, röd och varm så väl af köksbrasan, som af ifver.
”Eders herradöme, och öfrige herrar, herr Axel, herr Anders, herrarne behagade hålla till godo med den ringa välfägnad, som i vårt utplundrade hus nu i hast kunnat åstadkommas.
Det är visst allt ovärdigt så höga gäster, men herrarne täcktes ursäkta och låta välmeningen ersätta bristerna hos hvad vi vågat framställa, så ringa det än är.”
”Gud bevare eder fru Metta”, sade Fleming leende, ”tror J mig icke i sanning vara en värre varg att äta, än som sjelfve hertig Carl omtalar mig vara.”
Häri hade han ej så orätt.
Fulla upprågade fat med fläsk, fisk och fågel stodo på bordet.
Höga korgar med herrebröd stod derinvid, tornformiga kakor och tortor funnos i ymnighet midt på bordet, öl och must i kannor deromkring, men fru
Metta klagade och bad många gånger om ursäkt att hon nu icke hade hvarken kryddadt vin eller kirsedrank att bjuda, men sådant stod nu icke att fås.
Fru Metta neg, bjöd och trugade och bråkade och tvang sina gäster att, med eller mot sin vilja, taga till lifs af hennes anrättningar; såsom det på den tiden anstod en rättskaffens värdinna.
Herr Klas syntes dock ej mycket bekymra sig derom, utan lade för sig af hvad som stod honom närmast, och det just icke i små portioner.
Helt hastigt hade han slutat sin måltid och stigit opp från bordet, till stort bekymmer för fru
Metta, som förgäfves använde all sin vältalighet, till att förmå honom smaka på flere rätter och kakor, dem han alls icke tagit någon notis om.
Om aftonen sedan gästerna begett sig till ro, sade fru Metta, just som hon skulle undanställa en knappt afskuren torta, ”ja, hvad skall man laga mat, när det icke duger åt folk.”
”Nå mor, våra gäster voro ju så få, huru mycket kunde de väl bärja af allt ditt öfverflöd; icke tyckte jag det sparades på gudsgåfvorna.”
”Si för gu om jag kan glömma att jag icke fick herr Klas att smaka hvarken på äggkakan, eller fiskpasteijen, eller krösamoset; och fast jag sjelf säger så var allt ganska godt och smakligt.”
De fremmande skulle, efter hastigt intagen frukost, bege sig å väg.
Fincke steg fram till ståthållaren och anhöll att för denna gång, som frivillig, få medfölja.
Sedan önskade han ingå i konungens tjenst.
”Godt”, sade Fleming och tog honom i handen, ”välkommen då.
En ny kamrat, gode herrar.”
Enevald hade fattat sitt beslut att åtfölja krigarne, mera för att hastigt komma in i deras seder och vanor, än för att för denna gång egentligen deltaga i striden.
Han ernade sedan taga plats vid någon af de trupper, som voro förlaggda i Åbo.
Huruvida något annat, än ståthållarens närvaro, bestämde honom för att vilja vistas just i Åbo, lemna vi tills vidare derhän.
Från den näraliggande byn utmarscherade redan i god ordning, de troppar, som der rastat öfver natten.
Under dagens lopp skulle de troligen stöta på bönderna som, anförde af Jacob Illka, nu lägrat sig vid Nokia.
Metta och hennes dotter stodo på trappan och sågo på de förbitågande trupperna.
Metta betraktade skådespelet temmeligen tryggt, ehuru icke fullkomligt fri från bekymmer.
Sigrids kinder voro något bleka och hennes vanligen så lugna utseende förrådde oro.
Ståthållarn och de öfriga herrarne hade redan slutit sig till knektarne.
Fullständiga rustningar buros af få; af de fleste endast de vigtigaste vapenstycken.
Fincke följde med fotfolket.
När han tågade förbi Tannila bugade han sig djupt och sänkte sitt svärd för damerna.
Nu skulle äfven herr Erik bege sig bort, för att upphinna de öfriga, och han slöt nu, med ett varmt famntag, hustru och dotter i sina armar.
Fru Metta hade svårt att rätt vara lugn och sade: ”Gud bevare eder herr Erik då i gån emot sådana röfvare och vilda djur, som icke hafva försyn hvarken för hög eller låg.
Käre herr Erik utsätt eder dock icke för de värsta ulfvarne.
Afslå icke heller hvad jag af eder ber: bär dock denna lilla silkeslapp under harnesket, se, låt mig sticka in den här.
Den är vigd och signad och hvarken pil eller svärd biter derpå, men om den skyddar mot böndernes klubbor det vet jag icke, så att J bör väl se eder före emot dem.
Gud signe eder, käre herre, att J må komma oskadd ur denna svårighet.”
Sigrid slöt sig snyftande till sin faders bröst.
”Nå nå, barn, icke förtjenar det så der mycket sorg, min lilla flicka.
Nog har din gamle far va- rit med, der det gått hetare till än det nu kommer att göra.
Gråt icke, Siri min flicka.”
Nu kastade han sig på sin häst och vinkande med handen ännu ett farväl, hastade han att upphinna truppen.
I böndernas läger herrskade larm och oreda.
Man visste att Fleming nalkades med knektarne, men hvad som borde göras, ens för att möta första angreppet, förstod ingen.
Till hären hade slutit sig en stor mängd sådane, som endast sökt tillfälle till plundring, och för hvilka resningens egentliga ändamål var alldeles likgiltigt.
Desse tänkte med förskräckelse på att nödgas mäta sig med Flemings knektar.
De åter af bönderne, hvilka uppriktigt ansågo sig strida för att afskudda ett olidligt förtryck, sågo med bekymmer att deras anförare icke tycktes veta hvad de borde företaga sig.
Mod och beslutsamhet målade sig i många anleten, men öfvergick äfven hos dem småningom till harm och missnöje.
De klokare insågo att det fordrades att ordna den osammanhängande massan, åtminstone något, om den skulle kunna emotstå truppernas anfall; men deras hufvudmän visade icke den förmåga, man af dem hade väntat.
Några falkonettskott lossade emot böndernes lägerplats, och hvaraf en kula gick in genom ena väggen och ut genom den andra, injagade förskräckelse hos de vid artilleri ovana bönderna.
Illka, inseende sin oförmåga att leda ett försvar, förlorade alldeles fattningen, och innan kort var hela bondehären stadd på återtåg och, förföljd af Flemings ryttare, hastade hela folkmassan att fly, utan all ordning, och nedhöggs utan motstånd.
Då några hundrade stupat och bondhären syntes ohjelpligen sprängd, upphördes med förföljandet, och de öfverlefvande skyndade att bege sig i tysthet hvar och en till sitt hem, för att om möjligt undgå räffst och straff.
Allt det röfvade godset hade de under flykten och förföljelsen nödgats kasta ifrån sig, och tillochmed efterlemna hästar och slädor, emedan de ej kunde fortskaffas på de smala skogsvägarne.
Kopparkäril, gångkläder, jernsaker, lågo om hvarandra på stigarne jemte matvaror och gods af alla slag, och mer än en gång trodde de förföljande knektarne sig på afstånd se ett börjande yrväder, då bönderne, ur stånd att medföra de röfvade sängkläderna, för att åtminstone kunna bärja öfvertåget, skuru hål derpå och skakade fjädrarna ut så att de flögo omkring i luften likt snö.
Jemte herr Erik, syntes ståthållaren följande morgon rida omkring i nejden.
”Detta var dock snart afgjordt”, sade han, ”så godt hade kunnat vara att skrämma de bestarne förr, så hade de ej hunnit fara så illa fram.
Nå, jag tänker de fått minnesbeta nu så den skall sitta i dem länge och väl.
De sprungo omkring som kalfvar, när man tuttar af litet krut för näsan på dem.”
”Måtte blott de syndarne ej ånyo retas opp af hertigens handtlangare, så tror jag väl detta borde betaga dem lusten; fast finnen är lika svår att stilla när han engång kommit i rörelse, som han är tung att först få att börja röras.”
”Jag stannar nu, som sagt, här tills vidare.
J åter begen eder, som aftaldt är, till Åbo, för att der ordna hvad jag tillsagt eder.
Önsken J dock att i förbifarten besöka eder fru och dotter, så gör ett par timmar intet till saken.”
”Vill eders herradöme tillåta mig att, enligt eder ärade inbjudning, medföra min dotter för att ställa henne under fru Ebbas beskydd, så vore detta mig särdeles kärt.”
”Godt.