Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I de stora städerna åter, der man har import året om och från alla håll af ryssmjöl och andra råvaror, och der man kan sälja dran - Den 11 Maj. 223 ken till kogubbar och närliggande ladugårdar, der lönar det sig att bränna äfven om sommaren.
Det är dessa förhållanden jag velat framhålla, och då landtmannen redan förut lider nöd, får jag anhålla att K. o. Ad. ville afslå detta förslag, och bibehålla det stadgande, som nu är gällande, eller att bränvinsbränning endast är tillåten 6 månader på året.
Sparre utvecklat de omständigheter, jag ville anföra, hvarföre jag förenar mig med honom, utom hvad slutet beträffar, ty lagen tillåter icke nu bränvinsbränning under flera än tre månader, då jag önskar att den i stället måtte blifva medgifven under alla sex.
Gr. von Saltza, Carl Anton Philip:
(Yttrandet, som blifvit talaren tillstäldt för justering, har sedermera icke af honom blifvit återlemnadt).
Jag är ledsen att min åsigt om näringslagstiftningen icke öfverensstämmer med Gr. Sparres.
Jag tror deremot att ju större frihet man gifver näringarne, desto mera skola de uppblomstra.
Jag har åtminstone erfarenheten, som talar för mig.
Sparre åter anser, att då en bränvinsbrännare nu endast under tre månader på året får draga ränta af sitt anläggningskapital, så skulle detta vara en vinst, men att förlust skulle uppstå, om han fick göra det under alla tolf månaderna.
Detta resonnement är för mig alldeles obegripligt.
Sparre har äfven sagt att fabriker skulle uppstå i städerna och att handteringen således icke skulle bära sig på landet.
Jag kan icke heller inse skälet härför, ty då Gr.
Sparre sjelf sagt att potatis icke tål lång transport, synes det mig, för det första, klart att de som bo på landet kunna köpa varan för bättre pris än dem som bo i städerna.
För det andra måste väl bränsle vara billigare på landet än i stad.
För det tredje måste väl jordbrukaren, då han sjelf förädlar sina produkter, kunna draga största vinsten deraf; oell slutligen och hufvudsakligen har jordbrukaren den stora vinsten att kunna använda dranken till utfodring vid sin ladugård, då deremot i staden, med all aktning för Gr.
Sparres kogubbar, någon större afyttring af drank icke kan komma i fråga.
Deremot är det gifvet att om bränvinet skall blifva en exportartikel, och det är väl det R. o. Ad. hoppas, så måste stora fabriker uppstå i städerna, men de komma icke att bränna på andra tider än de, som icke äro fördelaktiga för landtbrukaren.
Den It Maj.
Och då jag slutligen anser att frihet i näringslagstiftningen är en hufvudsak för att näringarne skola gå framåt, och då det synes mig att bränvins bränning, såsom tillåten, icke härifrån bör utgöra något undantag, kan jag icke finna någon rimlig anledning att förhindra bränvinsbrännare att begagna sina anläggningar alla tider på året.
Deremot vill jag föreslå att stadgandet om att den kortaste tiden för bränning skall vara två terminer eller en månad, måtte få qvarstå.
Med denna förändring yrkar jag bifall till K. M:ts Propos. Gr. Posse, Arvid:
Fastän man måste medgifva att det icke kan vara fördelaktigt, om näringslagstiftningen alltför ofta undergår förändringar, så måste man dock medgifva att den nu ifrågasatta förändringen, som afser en öfvergång från tvång till frihet, är särdeles önskvärd.
Det har blifvit sagdt, och måhända med skäl, att om bränvinsbränningen lemnäs fri under hela året, så blefve följden den att en mängd fabriker uppstode i städerna.
Detta vill jag icke bestrida, men om så skulle ske, så har det sin orsak deri att man då kan bränna bränvin med större fördel i städerna, och då blir det ju en fördel för landet.
Jag har sjelf aldrig drifvit denna handtering, men vet dock att bränning i städerna aldrig kan blifva farlig för jordbruket, emedan en mängd råämnen, såsom t. ex. potatis, icke kunna tåla lång transport.
Då Gr. von Saltza emedlertid i sin motion så väl utvecklat skälen för sin åsigt, behöfver jag icke upptaga P. o.
Ad:ns tid med att ånyo upprepa dem, utan inskränker mig till att yrka bifall till Utsk:ts förslag.
Vid remissen af K. M:ts Propos. i denna fråga yttrade jag några ord till afstyrkande af densamma, i likhet med hvad Gr.
Sparre nu anfört, och jag har sedan dess icke funnit skäl att ändra min åsigt.
Det är visserligen godt och väl att industrien får utveckla sig så fritt sorn möjligt, men jag tror icke att man kan tala om mycken frihet för en näring, som är underkastad så många kontroller som denna, och redan häri ligger ett medgifvande att lagstiftningen för densamma är af mera exceptionel natur; men hvad jag vet är, att den nu gällande lagstiftningen verkat ganska välgörande, och ej heller har jag hört några klagomål emot densamma.
Hvad verkan den nu föreslagna författningen deremot skulle hafva, derom vågar jag icke nu yttra mig, men jag anser det dock orätt att gång på gång göra förändringar Den II Maj. 225 i den ekonomiska lagstiftningen.
Det är visserligen riktigt att man tillser att hvarje industri och hvarje fabriksrörelse drifves så rationellt som möjligt, men jag ser derföre icke något som hindrar att en stor fabrikant, som anlagt bränneri i en stad, lika väl kan upphöra att drifva detsamma under en del af året, fastän det ligger der, då sådant later sig göra på landet.
För öfrigt har jag icke något att tillägga.
Jag tillstyrker att den nuv:de författningen bibehålles.
Men om li- o. Ad. skulle vilja förena sig om att antaga det bemedlingsförslag Gr.
Sparre först framställt och Frih.
Eaab sedan upptagit, vill jag icke sätta mig deremot, helst som jag anser att detsamma är oskadligt, och t. o. m. kan hafva skäl för sig — men jag vill under inga vilkor gå in på att rörelsen skulle vara fri året om.
Då jag begärde ordet, hade endast en talare uppträdt emot detta förslag, men sedan dess hafva flera yttrat sig i samma rigtning.
Jag anser mig dock böra understödja detsamma.
Sprengtporten har sagt att några klagomål icke förekommit mot den nuv:de författningen.
Detta yttrande vederlägges dock deraf att såväl theoretiskt som praktiskt bildade jordbrukare öfverensstämt deri att den nu föreslagna förändringen är nödig.
Jag tror äfven att jordbrukarne skola draga stora fördelar häraf, och hoppas derföre att förslaget måtte antagas. o O Frih. von Schulzenheim:
Jag anhåller att få börja med samma ord hvarmed en talare nyss slöt sitt anförande.
Jag hembär min tacksägelse till regeringen för detta förslag, och anhåller att få framställa några skäl till försvar för Utsk:ts förslag.
Jag är ock viss på att 11. o. Ad. skall skänka mig ett välvilligt öra, då jag nämner den auktoritet, jag vill anföra.
Det är nemi. ett yttrande af Presidenten v. Hartmansdorff, som jag önskar uppläsa, och anhåller att sjelf sedan dertill få foga några ord.
Han yttrar i sin reservation vid 1853—54 års riksdag: »Utsk:ts förslag att inskränka bränvinsbränningen till två månader om året af de sex, som, i vårt luftstreck — — af hvilka den sednare kan efter omständigheterna höjas».
Då det är tillåtet för en köpman att året om införa så mycket bränvin han behagar, hvarföre skall det då vara förbudet för en annan person att sjelf tillverka varan.
Ligger deri ett tecken till rättvisa?
Det finnes ingen som varmare än jag talar för landtbruket, men vi H. Y. 15 226 Den II Maj. äro icke här för att inrätta monopol, utan för att skifta rättvisa för alla, och om K.
M:t skall hafva rättighet att inskränka bränvinsbränningen, så vill jag att detta endast sker till beloppet för viss tid.
Man skall icke binda denna näring, ty i och med detsamma inskränker man boskapsskötseln.
Björnstjerna föreslagit, åberopar jag samma författare.
Han säger: »Om någon endast vill bränna i 14 dagar — — — — hvarföre må man icke få afstå från hälften».
Härmed anser jag mig hafva besvarat anmärkningen mot Utsk:ts förslag, så vidt den afser inskränkning af brännings tiden.
Slutligen ber jag få fästa uppmärksamheten på en sak, som icke bör förbises, och det är att till bagerier behöfves gäst året om, och denna får man från brännerierna.
På alla dessa skäl, hvartill flera andra kunna läggas, anhåller jag om propos. på bifall till den nu föredragna punkten.
Det har blifvit sagdt att man med Ut sk:ts förslag afser att åstadkomma en fullkomlig frihet, samt att förmynderskap i näringarna icke är lämplig.
Jag erkänner detta och skulle icke heller motsatt mig detta förslag, om det blifvit framlagdt 1855.
Jag vidhåller nemligen min åsigt, att man bör akta sig för att jemt och ständigt göra ändringar i lagstiftningen; och synnerligen nu, då vi få riksdagar hvarje år, böra vi akta oss att beträda denna bana.
Björnstjerna yttrade att detta förslag vore till förmån för landtbrukaren, och att jag hade orätt då jag påstod att den lättare transporten till städerna skulle göra det omöjligt för landet att konkurrera med dem, emedan, enligt hans åsigt, man köpte råvarorna för bättre pris på landet.
Jag har sagt att det är omöjligt att anskaffa råvaror på landet under sommaren, ty dessa kunna icke komma fram till andra ställen än de som hafva sjötransport, och deraf följer således att bränning under sommaren blir ett monopol för de städer, som hafva sjötransport.
Vi skola nemligen komma ihåg att bränvinsbränningen hufvudsakligen skulle komma att ske på ryssmjöl under sommaren.
Man har slutligen anfört ett yttrande af Presidenten v. Hartmansdorff såsom bevis mot min åsigt.
Det besynnerliga i saken är dock att detta talar för min mening.
Han yrkade just att bränvinsbränning skulle tillåtas under alla de nu varande bränningsmånaderna, men alldeles icke att den skulle tillåtas året om.
I detta hänseende före - Den 11 Maj. ?27 nar jag mig också rätt gerna med Frih.
Raab i hans yrkande att bränning må vara tillåten under alla sex månaderna.
Hvad Frih. von Schulzenheim för öfrigt sagt om Hartmansdorff, afser icke alls det hvarom vi här tala.
Hvad jag motsätter mig är att göra denna handtering till ett monopol för städerna.
För öfrigt är det verkligen, som Frill.
Sprengtporten sade, besynnerligt att tala om frihet för en näring, som man gör allt för att binda.
Jag vidhåller min åsigt och förenar mig med Frih. Raab. Frih. v. Schwerin, Jules: Vid 1840 års Riksdag, då jag första gången hade den äran att deltaga i R. o. Ad:ns öfverläggningar, hade en del af Adelns ledamöter ett enskildt sammanträde för att öfverlägga om de förslag, som kunde vara nyttiga för bränvinsbränningen, och jag föreslog redan då att bränvins bränningen skulle drifvas fabriksmessig!.
Man afrådde mig dock att framlemna motionen, emedan man ansåg att den icke skulle gå igenom.
Det måste således fägna mig att man nu kommit ifrån dessa fördomar och på allvar upptagit den stora frågan att drifva bränvinsbränningen fabriksmessig!.
Man har sagt att en fri bränvinsbränning skulle vara skadlig för jordbruket.
Detta tror jag icke, och ber att härför få anföra de skäl, jag hemtat såväl i vårt land som Pommern och Preussen.
Så har det visat sig i Preussen, att för hvarje steg jordbruket gått framåt, försvunno brännerierna alltmera från landsbygden.
I Pommern fanns för 40 år sedan en mängd brännerier; de aftogo och jordbruket gick framåt.
I Skåne har på samma sätt jordbruket förkofrats och äfven ladugårdsskötseln.
Dessa exempel torde visa att bränvinsbränningen icke står med dem i sammanhang.
Om hvar och en får sköta sig sjelf som honom godt synes, vinna alla derpå.
Man har framhållit det ryska mjölet såsom ett spöke, men Sverige exporterar i stället råg till ett belopp, som fullt motsvarar det ryska mjölet.
Jag har noga öfvervägt alla dessa förhållanden, och då jag icke kan finna någon fördel för jordbrukaren utaf nu gällande förordning, får jag yrka bifall till Utsk:ts förslå»;. C5 Gr.
Vid remissen af den Kongl. Propos:n i detta ämne, uttalade jag den meningen, att mindre förändringar i denna lagstiftning borde ega rum äfven vid denna riksdag, och gjorde detta af det skälet att den nuvarande representationen endast en kort tid kan ingripa 228 Den 11 Maj. i händelsernas gång.
Jag anade doek icke då att man skulle få se ett Betänk, så inkonseqvent och litet sammanhängande.
Så t. ex. måste det förefalla besynnerligt, att på samma gång Betänkt säger att bränvinsbränningen skall vara fri, talar det på ett annat ställe om att minimitillverkningen icke får vara mindre än 200 k:r.
Jag hyllar emedlertid den åsigten, att enda sättet att få en hushållsaktig och förnuftig bränvinsbränning, är att fortsätta på samma väg som sedan 1855 blifvit följd.
Sparre har sagt att det icke vore skäl att göra förändringar i lagstiftningen.
Jag skulle dela hans mening, om detta vore en förändring; men så är det icke, utan endast en fortsatt tillämpning af de grunder, som antogos vid författningens införande.
För mig är det klart, att om export af bränvin skall ega rum, måste vi gå i den rigtningen att bränningen blir en fabriksnäring, och dit kunna vi endast komma genom att göra handteringen fri, så att kapitalister med trygghet kunna insätta sina penningar i rörelsen.
Man säger att denna näring är af stor vigt för jordbruket.
Jag måste dock betvifla att så är förhållandet, då jag ser att den är högst obetydlig i många provinser, såsom t. ex. i Upland.
Ungefär enahanda är förhållandet i Södermanland och Westmanland.
Det är dock från Upland man får större delen af det kreatursfoder, som hit införes.
Man talar äfven om att tillgodogöra sig potatisen genom att kasta den i bränvinsgrytan.
Jag tror dock det vara bättre att gifva den åt kreaturen, och detta låter sig åtminstone ganska väl göra, då den endast kostar 1 ä 11, rdr tunnan.
Jag kommer sål. att rösta för detta förslag — dock med den ändringen, att ingen får utöfva bränvinsbränning under kortare tid än två terminer.
Raab: De Hrr, som yttrat sig för bifall till Utsk:ts förslag, hafva utgått från olika synpunkter, men vi måste gå till de praktiska följderna och se till om denna princip i afseende på bränvinsbränningen kan vara fördelaktig för landet, d. v. s. för jordbrukaren, och jag ber derföre få upptaga några af de yttranden, som blifvit fällda.
Jag vänder mig då först mot Frih. v. Schulzenheim, som åberopat Hr v. Ilartinansdorffs reservation vid 1853 -54 års Riksdag.
Den ädle Frili.n torde då erinra sig, att Hr v.
Hartmansdorff kom till samma resultat som Frih. Raab, d. v. s. jag, uttalade i min reservation.
Detta var då man först började anse att en förändring borde ega rum; men efter min tanke gick man alldeles för långt, då man inskränkte tiden till två månader.
Vi, och flera Ben 11 Maj. 220 med oss, yrkade också att man skulle stadna vid sex månader, ty det kunde icke vara nyttigt att från full frihet gå till en inskränkning af två månader.
Framkallas nu stora brännerier, så skall man utsträcka tiden till 12 månader och sål. icke gå någon medelväg, hvilket dock torde vara det hästa.
Jag tror att denna här är 6 månader och vill derföre anföra några skäl.
Vi hafva en vinter af omkring sex månader, under hvilken tid vi kunna använda våra arbetskrafter till andra göromål än jordbruket.
Deremot är sommaren kort och då behöfva vi alla armarna till jordens skötande.
Man har sagt att det nya förslaget vore till fördel för jordbruket, som då kunde använda sina egna produkter; men då man har omkring 300 dagar att bränna på, skulle så stora qvantiteter åtgå, att ingen kunde producera tillräckliga råvaror härför.
Dessutom skola vi komma ihog, att de stora brännerierna under dubbel bränningstid skulle producera sådana qvantiter bränvin, att mer än hälften af nu befintliga brännerier blefve öfverflödiga.
Jag vet sannerligen icke hvart dessa millioner kannor skulle exporteras.
Frih. von Schwerin har sagt, att det icke är farligt att vi importera ryssmjöl, ty vi föra ut säd i stället, och deri håller jag med honom; men fördelen med att hafva brännerier på landet består hufvudsakligen deruti att man der kan tillgodogöra sig dranken, hvilket endast i ringare mon kan ske i städerna.
Jag vidhåller således mitt förra yrkande.
Uti en tid, då man stridt så mycket om hvad som länder till jordbrukets fromma, då man kämpat å ena sidan för, och å andra sidan emot tull å landtmannavaror, så vill man nu, när ett förslag framkommit, som på ett direkt sätt verkar fördelaktigt för jordbruket, i det att det åsyftar att frigöra en näringsgren, som mångenstädes af jordbruket bedrifves i en stor skala, motsätta sig detta förslag på grunder, dem jag för min del icke kan fatta eller gilla.
Det är ju en inom statsekonomien obestridligt riktig regel, att hvar och en bör få utöfva sin näring på det sätt, som låter med hans fördel bäst förena sig.
Nu är det med afseende å bränvinsbränning klart, att om jordbrukaren finner sin fördel vid att idka denna näring, så gör han det, i motsatt fall underlåter han det; och säkert är, att med denna näring alltid följer en förbättring af ladugårdsskötseln, i det affallet vid bränningen är för jordbrukaren ett godt utfodringsämne.
Raab har åberopat hvad Hr von Hartmansdorff vid en föregående riksdag uti denna fråga anfört; och 230 Deli 11 Maj. har derjemte meddelat de åsigter, som vid samma Riksdag af honom sjelf uttalades.
Jag gillade icke dessa åsigter dä, och jag gillar dem ej heller nu.
Det var då fråga om att öfvergå till en ny princip, som var för landet nyttig och välgörande; och redan i den tidens bränvinslagstiftning gjorde den meningen sig gällande, att fullkomlig frihet borde lemnäs åt denna näring, så att landtbrukaren egde bränna huru länge och huru mycket han önskade.
Sparre liar sökt öfvertyga oss, att jordbrukaren icke kan idka bränvinsbränning om sommaren.
Jag kan derpå endast svara, att om han ej finner det vara med sin fördel förenligt, så underlåter lian det; men om han skulle finna det för sig lämpligt och nyttigt, och han derigenom skulle kunna föröka sin ladugård, så kan jag icke finna något rimligt skäl, hvarför man skulle förneka honom att göra det, allenast han riktigt erlägger sin skatt till Kronan.
Samme talare har befarat, att bränvinsbränningen skulle, i händelse af den föreslagna större friheten, komma att öfvergå till städerna.
För min del får jag bekänna, att äfven om så skulle blifva förhållandet, så tror jag ej, att deruti skulle ligga något så stort, ondt; och om städerna kunna med fördel idka denna näring, hvarför skall man då motsätta sig att bereda dem tillfälle dertill?
— En talare har hedt oss ihågkomma i hvilket laud vi befinna oss.
Jag hoppas att vi ej glömma, att vi befinna oss i Sverige; talaren har således, efter hvad jag förmodar, med denna uppmaning åsyftat, att vi skola taga i betraktande förhållandena i vårt land.
Det är emellertid just i betraktande af våra förhållanden sorn jag finner nödvändigheten af att frigifva denna näring i vårt land.
Jag vill i detta hänseende endast påpeka förhållandet med potatis, som så mycket odlas hos oss.
Man säger, att det icke är något godt foderämne.
Så är visserligen fallet med potatisen i och för sig; men genom bränningen drages derur en mängd till utfodring otjenliga beståndsdelar, och hvad som sedermera återstår, är ett särdeles godt foderämne.
Af de här anförda skäl har jag således ej blifvit rubbad i min öfvertygelse, att
Utsk:ts förslag är riktigt och för näringen fördelaktigt.
Huruvida den minsta tid, hvarför man får anmäla sig till idkande af bränvinsbränning, bestämmes till en eller två terminer, anser jag mindre maktpåliggande, allenast full frihet medgifves att bränna under alla tider af året.
Jag får således förklara, att jag kommer att rösta för bifall till Utsk:ts förslag; och jag skulle anse det sorgligt, om R. o. Ad., som till större delen består af jordbrukare, och som med sådan ifver för - Den 11 Maj. 231 fäktat jordbrukets rätt och fördel, icke skulle åt denna näring lemna den frihet, hvaraf den otvifvelaktigt är i behof.
(Detta yttrande har af talaren icke blifvit återleninadt).
Sedan jag begärde ordet, har Frih.
Raab enligt min tanke på ett fullkomligt tillfredsställande sätt gendrifvit de inkast, som blifvit gjorda emot hans förslag att afslå Utsk:ts framställning så till vida, att man skulle inskränka tiden för bränvinsbränning till sex månader om året.
Om man än vill såsom riktig erkänna den princip, som man nu temligen allmänt tyckes hylla, nemligen att göra denna näring allt mer och mer fri, samt öfverföra den från jordbruket till städerna, hvilket måste blifva en nödvändig följd af dess frigörande, så måste man dock enligt min tanke akta sig för hvad man i så många andra fall låtit komma sig till last, nemligen att, allt för hastigt rusa fram i en viss rigtning och derigenom åstadkomma skada för individen och för näringen; man bör städse hafva för ögonen, att man bör grunda sina förändringar på bestående förhållanden.
Örn vi således nu i enlighet med nämnda förslag utsträcka bränningstiden till sex månader, så hafva vi dermed tagit ett icke obetydligt steg framåt i den åsyftade rigtningen; och dermed kunna och böra enligt min tanke de Hrr vara belåtna, hvilka önska en slutlig frihet i denna del af vår näringslagstiftning.
Jag vill nu icke ingå i undersökning, huruvida bränvinsbränningen är för jordbruket nyttig eller ej; men det säkra är, att en stor del af jordbrukets idkare i vårt land anser den vara det.
Många hafva derpå grundat sina beräkningar och sin ekonomi, och att med allt för hastiga omkastningar rubba de bestående förhållandena, kan icke annat än skada näringen, och länder ingalunda till heder för lagstiftarne.
En talare har frågat, hvarför man ej skall låta landtmannen bränna hela året om, för den händelse han finner det med sin fördel förenligt, och sålunda medgifva den af Utsk:t förordade frihet.
Härpå vill jag svara, att det kommer sig af den helt naturliga konkurrensen, som goldet för honom omöjligt att bränna under en så lång tid.
Den som vill tänka sig in i dessa förhållanden skall lätteligen finna, att om förevarande punkt af Utsk:ts Betänk, bifölls, och vidare, på sätt föreslaget blifvit, stadgandet om maximum borttogs, så skulle det fordras så oerhörda qvantiteter för att under hela året mata ett bränneri, att det endast vore möjligt att idka näringen på sådane orter, der man kunde suga till sig produkter ej blott från när - ?32 Den 11 Maj. mast liggande, utan äfven från längre bort belägna trakter.
Det är just denna konkurrens, som äfven verkar derhän, att näringen under sommarmånaderna kan idkas väl i städerna, men omöjligen på landsbygden; dels derför att arbetstiden är så kort och dyrbar, och man ej utan svårighet kan öfverföra den på andra näringar, dels derför, att bränningen den varma årstiden medför olägenheter, hvilka landtmannen icke kan öfvervinna, men som dock äro af den beskaffenhet, att städerna, dem oaktadt, kunna under denna tid genom förbättrade metoder drifva rörelsen med fördel.
Jag får således bedja R. o. Ad. något beakta bestående förhållanden, och icke rusa fram i en rigtning, hvarigenom näringen skadas, utan gå säkert, men försigtigt målet till mötes.
Det är med sådane åsigter jag nu instämmer i det förslag, som blifvit af Frih. Raab framstäldt, att nemligen bränningstiden må inskränkas till sex månader af året.
I allmänhet hyllar jag den åsigt, att man i afseende å den ekonomiska lagstiftningen bör gå försigtigt tillväga med vid- \ tagande af förändringar uti det bestående.
Det kan icke förnekas, att uti förevarande punkt en högst genomgripande förändring å bränvinslagstiftningen blifvit föreslagen; och jag hemställer till Hr Tornerhjelm och öfriga ledamöter af Ståndet, hvilka påyrka rättighet för landtmannen att bränna under årets alla 12 månader, huruvida någon verkligen tror, att denna utvidgade frihet skulle komma landtmannen till godo.
Landtmannen har det i allmänhet ej så stäldt, att han kan bränna under sommarmånaderna, och den nämnda friheten kan således föga lända honom till fördel.
Med städerna är deremot ett annat förhållande.
Der finnas nemligen i allmänhet präktiga iskällare och andra fördelaktiga förhållanden, på grund hvaraf näringen kan under sommaren der lämpligen fcedrifvas.
Frågan är således, huruvida det kan vara skäl att vidtaga en lagstiftningsåtgärd, hvarigenom ifrågavarande handtering kommer att öfverfiyttas från landsbygden till städerna.
För min del tror jag, att hvar och en, som tänkt sig in i dessa förhållanden, dertill måste svara nekande.
Man liar ordat så mycket om åtgärders vidtagande för att förbättra jordbrukets ställning.
Jag får emedlertid uppriktigt bekänna, att jag ännu ej sett några praktiska resultater deraf; och jag måste på det bestämdaste motsätta mig hvad som nu blifvit föreslaget, emedan jag är fullt öfvertygad, att det länder till jordbrukets skada.