Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
så måste man väl kunna tala om, utforska och analysera den, utan att derigenom stöta den moraliska känslan, om det äfven är så, att denna själskraft omsider kommer att begagnas, till allt hvad den kan vara för mensklighetens väl, i en obekant framtid, (såsom vår tid begagnar eldens kraft, i den materiella verlden förvånande, annorlunda än förflutna tider,) och om allt ifrån Adams tid, menniskan måste äta af kunskapens träd, för att kunna skilja på ondt och godt – då måste det icke ligga något skadligt i beskrifningen på denna hjertats medfödda passion, så snart den framställes såsom en kraft, äfven om den tagit en förvänd rigtning, emedan den lär oss: att vi äro af skaparen utrustade med en oändlig inre magt, en moralisk, despotiskt regerande magt, som heter kärlek, och hvilken, lika med all annan sådan, kan åstadkomma oändligen mycket godt eller oändligen mycket ondt.
Snillet må derföre gerna behandla ämnet, äfven såsom en trasslig härfva, om blott tillika religionen får reda den.
Blenda med sin aristokratiska lättsinnighet och med sitt i allt sorglösa lif, men goda varma hjerta, hvilket skärpte hennes förstånd vid bedömandet af andras värde, att hon älskade en man, hvilken presenterade sig som en sträng moralist, i förening med ett skönt utseende och öfverlägsna talanger, det kan man ganska lätt, enligt författarinnans mening, fatta och begripa; men att Herrman med hat i hjertat till ett stånd, som var så mycket öfver hans eget, och med en stolthet, som icke tålde någon ting öfver sig, uppfostrad i religionens sköte, med uppsåt att blifva en religionens tjenare, att hans stridskrafter voro så svaga, det kanske man får tillskrifva någon glömska hos författarinnan.
Hon säger nemligen att det ännu icke uppfunnits något medel emot onda tankar, och uppmanar filosofin att spana efter ett sådant.
– Men i 1800 år och något mer har detta medel redan funnits i christna religionen.
Göthe säger om den christna religionen:
”att det är en lefvande lära, som icke uppväcker någon strid, ty det är icke begreppet om det som är rätt eller orätt, det är oemotsägligt sjelfva det rätta eller orätta.
Har man då det rätta positift gifvit, så fordras ju blott den egna fasta viljan, för att aldrig vika derifrån – och en sådan fast vilja erhåller menniskan genom bönen; ty bönen är det enda sanna medlet emot onda tankar, och af christna läran uppgifvet såsom sådant.
Lamartine säger i sin religiöst poetiska resa:
”menniskans styrka ligger egentligen i bönen.”
Om författarinnan varit lika djupt öfvertygad derom, som Lamartine, hade icke Herrman så handlöst öfverlemnat sig åt sin passion.
Men låt oss betrakta litet nogare denne Herrman.
Han var högmodig – förskräckligt högmodig – detta var visserligen icke något aristokratiskt högmod; det var af en vida farligare beskaffenhet, det var andeligt högmod – och emedan han hade detta och trodde sig sjelf vara för moraliskt stark, för att kunna handla emot moralens fordringar, just derföre kunde han, oaktadt sin religiösa uppfostran, falla lika fort, som Blenda med sin aristokratiska lättsinnighet – och häruti har författarinnan haft ganska rätt.
Den sköna litteraturens arbeten innehålla för vår tid lika mycken sens moral, som trotts någonsin Lafontaine’s fabler med sina talande djur för den tiden – om man vill se den förra, och med att se den, skulle recensenterne gagna menskligheten mera – nemligen med att suga honingen derur, än de nu, med sin bara gadd i kritiken, gagna konsten; ty den förra är förslöad till den grad att!
I ståndsparallelerna spelar Amiralskan ej illa Räfvens rol mot Lammet, då hon tillställde parti emellan Blenda och Grefve X ... och dylika ”sen er i spegeln” kunna icke nog många användas åt alla Amiralskor.
Men saken är den att tron på kärleken är förbi hos alla mödrar, och deras hopp hvilar nu mera på att deras döttrars hjertan skola vara otillgängliga för den.
Likvisst är kärleken själens gymnastik, den utvecklar alla ädla känslor och ger styrka till sjelfuppoffrande handlingar.
Tag bort den, och dverjslägter, i moraliskt afseende, skola befolka jorden.
Tante Lisbeths 19:de Testamente innefattar en den roligaste idée, och som tillika kan tjena till typ för en Novell.
Hela berättelsen är blott ett andetag eller en mening, som börjar på första bladet, och slutar på det sista.
Novellen bör härma Daguerreotypen5.
Snillets solljus bör i den fästa de för minuten rörliga föremålen på papperet, i alla sina minsta omständigheter.
Det är stundens och timmans händelser, eller kanske rättare sqvallret med sina piquanta historier om goda vänner och bekanta, med sina lätta nyheter, som icke tynga minnet, men gifva en viss säkerhet om, alt medelst dem, kunna blifva interessant, som ligga inom novellens gebit.
Det nordiska lynnet är i sig sjelf så tungt, att det knappt förmår inlägga något lekande i sqvallerskämtet; (novellens hemland är äfven Italien) huru större erkänsla bör icke då hembäras författarinnan till denna skämtsamma Novell, hvilken framstår i sin lekande fart, som ett öfverraskande undantag ifrån den allmänna förmågan att författa sådana.
Hemmet.
Det finns något andeligt godt i detta, så väl som i alla andra arbeten af samma hand.
Det är icke ensamt snillet, som med en örnblick öfverskådat verldslifvet och deri upptäckt månget, förut okändt, grund och djup – det är tillika hjertats deltagande ömhet, som vid dessa sätter varnings eller utropstecken.
Här är hon, författarinnan, hemmets egna genius, som känner innerligt dess väl och ve, manar godt för de små förgetmigej, som hemmet äger många, men så lätt förbises.
De yppiga och granna rosor, som hafva törnen, vid dem ber hon oss icke stanna att dem plocka och dåras af det hopp de gifva.
Det friskar-upp att komma i ett sådant hem, ty mycket godt för själen finnes der; men äfven fauler – emedan menskan blir dock menska till sitt sinn – hon kan blott äga frö till Engel här.
Vi älska just författarinnan för det att hon lär oss odla detta frö; och i detta afseende borde hon kalla sig: hjertats historiegraf – eller tillåta så benämna sig.
Huru lifligt beskrifves ej i ”Hemmet” en mors rastlösa omsorger och otaliga besvär för de små barnen; men den outsägliga fröjd, som ligger just i dessa omsorger och besvär, den kan blott en mor beskrifva.
Naturen har så vist inrättat, att barnen äro älskvärdast för föräldrarna såsom små och hjelpbehöfvande.
Ingenting öfvergår det nöjet att på sitt knä äga ett lefvande väsende, så helt oskyldigt, som ett barn, och ingenting talar så till någons inbillning, som detta barn till modrens – hvilka anlag blir hon icke varse i dess minsta rörelse och hvilka himlar ser hon icke i dess leende.
Aldrig skall ett barn kunna realisera allt det hopp, det ingifver vid modrens bröst; och aldrig böra föräldrar i en framtid fordra tacksamhet för sina omsorgsfulla bemödanden; ty dessa medföra sin egen ljufva belöning: i blotta ägandet af en varelse att egna dem åt.
De moln, som hotade att förstöra tvenne menniskors – nej en hel familles, välfärd, äro sannt och troget tecknade.
Hade Lagmannen hört till den classen af män, som anse qvinnan icke böra duga till annat än laga mat, och hade Elise icke vant sig att göra sig sjelf reda för hvad hon ville, så hade några sega kycklingar och några hårda ord härjat likt en vådeld ett helt hem.
Ack! om menniskan icke hade något sinne för hårda ord! men vill hon allvarligt blifva det förutan, eller öfva sig på att för dem blifva döf, då skall hon omsider känna liksom en sköld af någon osynlig hand (en Engels) hållen för hjertat, mot hvilken de hårda orden, som voro ernade att såra detta, återstudsa – och från örat skola de snart förklinga.
(Af erfarenhet vet jag att detta icke är någon villa).
De sex flickornas portraitter äro oöfverträffliga, Petrea är isynnerhet lifslefvande.
Sådant intrång i naturens skapare-handtverk, som hon hade för sig, användes nog ofta, lika fåfängt af ägarinnor till så förkorta som förlånga, förbreda och föroppstående näsor.
De kullerbyttor, hennes alltför lifliga fantasi låter henne vidkännas, så in natura, som i inbillningen på balen, framställa henne för oss, som en martyr för sällskapslifvets förstelnade, och all sällskapslikhet dödande, former.
Ingenting är också vanligare än motgångar, såsom följder af felsteg emot det passande, för unga, lifliga personer, hvil» kas lynnen äro mera vända inåt än utåt.
Candidaten och Louise, som ”drogo ihop till sitt bo, liksom två fåglar, hvilka qvittra för hvart strå” funno derigenom mångdubbelt interesse för den epok i lifvet då man sätter eget bo.
Att de också derigenom skulle blifva ”så förtroliga, så du med sina saker” – är en sanning, som liksom många andra sådana öfvertyga om att menniskan med en tarflig utkomst njuter mera af sitt lif än med rikedom.
Att förtroligt säga du åt sina saker betyder: att genom eget arbete och egen omtanka hafva förvärfvat dem.
Något af ens egna personlighet har således ingått i dessa ting, endera kraft, talang eller smak, ett sådant bo måste uttrycka mera harmoni, mera styl, än ett rikt bo – der modet föreskrifvit anordningen och en ointeresserad ofta utfört den.
Ingenting öfvergår dock Assessor Munthers frieri till Eva ”hemmets ros” i sin helhet.
Lagmannen värderade Assessorn såsom en den bästa, den hederligaste menniska, och blef likvisst ”desperat” öfver detta frieri.
Det var visserligen sannt att Assessorn icke då kunde passa till ett parti åt Eva, för olikheten i deras ålder – sedermera närmade den allvarliga rigtning, hennes lynne tagit, dem mycket – men hvarföre skulle Lagmannen blifva ”desperat” öfver det att Assessorn, hans bästa vän, värderade och älskade hans barn?
om det icke funnits litet högmod i botten på Lagmannens hjerta, ehuru han försmådde de höga platserna i samhället.
Han var högmodig öfver sina barn, isynnerhet öfver sin sköna Eva.
Men försynen, som välsignande höll sin hand öfver detta hem, ville äfven borttaga denna smula rost från det föröfrigt blanka stålet i hans hjerta; derföre skulle slutligen Lagmannen, efter både storm och lugn, sjelf bjuda Eva till hustru åt Assessorn, (på hennes egen begäran) och fick då till svar af den hederliga gubben: ”Bror! jag kan ännu icke tacka dig – jag måste först ransaka henne: om det var af kärlek eller medlidande hon skänkte sig åt mig” – och tänk! det var af kärlek.
Hvilken skönhet i den taflan då modern sjunger för sin döende son.
Med brustet hjerta offrar hon sista tågan af sin förmåga, att med sångens toner, själens eget språk, följa den älskade öfver gränsen emellan tvänne lif, för att för honom förljufva denna gång – och sedan behålla smärtan för sig – Ack! må hvarje mor härvid känna sig stark i sin moderskärlek!
Det är att hoppas, att ingen läsare finnes med så liten sann smak, att han icke fattat det lifligaste interesse för detta arbetet; emedan ”på
tvenne vingar lyftes menniskan öfver det jordiska, nemligen med enfald och renhet,” ur sådana vingar är pennan tagen, som författat det.
Emilie Flygares arbeten.
Det är något verldsligt godt i denna författarinnas arbeten.
Hon är liksom en utmärkt artig värdinna, hvars egna lifliga, eldfängda fantasi har behof af att föra sina gäster från njutning till njutning.
Händelserna störta efter hvaranda i hennes berättelser med den rikaste omvexling.
Det skulle vara interessant att se något dramatiskt arbete af en så utrustad skapare-förmåga; åtminstone borde hon försöka sig i denna genre.
Representanten.
Från Gustaf III
Få tilldragelser i den svenska historien hafva varit af en så djupt förändrande verkan som den Idus Martiæ, den olycksdigra fredag den 16 mars 1792, då lönmördarens pistol gaf Sveriges siste store konung dödsskottet.
Andra svenska monarker hafva som han ryckts bort genom en plötslig och bråd död, men deras tidsande har öfverlefvat dem, deras strider kämpats vidare och de sträfvanden de burit fortsatts.
Gustaf Adolfs och 1600-talets svenska storhetstankar dogo icke vid Lützen, men buros af blågula flaggor och inspirerade vapen vidare och vittnade långt därefter om den dödes planer och drömmar och om den vingkraft han gifvit sitt land.
Med Gustaf III gick med ens ett helt tidehvarf i grafven, med sol och skuggor, med sin glans och sina egenheter, med allt det ljusa och stora öfver sitt hopp och allt det rika och sprittande öfver sitt lif, som förlänade äfven hvardagen en prägel af fest.
Den, som i bref, aktstycken och tidningar studerar år 1792:s historia, fattas, när han kommer till mars, af en beklämning, endast jämförlig med den, som understundom skildras i sägner och äfventyr, när ett plötsligt trollslag förintar högtidsglädjen i ett sagoslott.
Allt tycks ett ögonblick på en gång sig likt och dock förändradt.
Springvattnen fortsätta en stund att spela, musikanterna söka ännu taga upp de gamla, glada visorna, men efter hand tystnar allt: festen är oryggeligen förbi.
Med skäl rådde det sålunda redan före skottet en dof stämning af dysterhet på maskeraden den 16 mars, på den svenska rococons sista fest.
Assessorskan Gjörwell, den gamle bibliotekariens eljes så gladlynta fru, som i sällskap med sin son besökte redouten, kände icke igen sitt folk.
Man fick »inga masquer en train», och det rådde en »silence morne» öfverallt på operahuset, som redan gömde så många minnen af högtid och yr glädje.
Men denna »silence morne» räckte sedan öfver Sverige icke blott i dagar och veckor, men i år.
Detta mord var i själfva verket ett revolutionsdatum: dagen borde egentligen benämnas den 16 Ventôse.
Ty genom denna dag krossades, hvad vi kunna kalla Sveriges l’ancien régime.
Svenska rococon var död, storhetstidens sista strimma af aftonrodnad borta, och vårt adertonhundratals grå och borgerliga arbetsmorgon bröt in.
Ty liksom konungen själf, utan att kanske märka det, genom sina sista regeringsårs anslutning till det tredje ståndet och genom den framgång detta därigenom vann i klasstriden befrämjade just de revolutionsidéer, som han så djupt afskydde, gick äfven den sammansvurna adeln halft omedvetet det tredje ståndets ärenden.
Så förvirrade voro förhållandena, att det var högadeln, som i Sverige ifrigast och företrädesvis omfattade 1789 års idéer – det var dess kavaljerer, som på assembléerna införde ça ira som melodien på modet, och dess damer, som kolporterade ut jakobinernas skrifter i sina kjortelsäckar.
Riksdagen 1786, statsstrecket 1789 och konungamordet 1792 äro led i samma omdaningsrörelse, som skapar 1809 och vårt århundrades borgerliga och konstitutionella Sverige.
Känslan af att med konungens bortgång ett helt tidehvarf dog som en dröm, som brustit, och att något nytt och kallt tog vid, går också som en underström genom de otaliga sorgebrefven och sorgedikterna från 1792.
Det gamla ordet »konungen är död, lefve konungen!» bestyrkes helt visst äfven under denna tronväxlings historia, och hofmän, borgare och poeter, som ännu voro otröstliga på Gustafsdagen i juni, glömde icke att frambära allt framtidsförhoppningarnas rökoffer på Karlsdagen ett halft år därefter.
Men det gick i själfva verket trögt och motvilligt.
Var man otymplig som stackars
Lidner, kunde man midt i en böneskrift till hertigen-regenten inflicka vändningar sådana som »Gustaf var död och snillets tid förbi».
Och hur annorlunda ljuder icke klangen i deras ord, blott de i en dikt, ja blott i ett förtroligt bref tala om den döde och hans tid.
De tjugu åren af hans regering tecknade sig redan med förskönande färger, med hög luft och klart solsken, i hvilka mäktiga och leende gestalter rörde sig.
År gå, och ännu alltjämt kunna icke ens de kallaste och nyktraste bland gustavianerna – en praktiker som Toll eller en gammal satirisk bitvarg till ämbetsman som presidentsekreteraren Ulrik Franc – skrifva »salig konungens namn» utan att darra på handen.
Med samma värme mindes han af borgarne särskildt i sin hufvudstad.
Blott de lyfte sina bägare med måltidsvin, gaf Gustafs namn, som var inbrändt i glasen, dem tusen ljusa hågkomster, och när de om söndagsmiddagarne gingo mot utvärdshusen vid Norrtull, lyssnade de med rörelse och ömma känslor på den gamle blinde gubben, som stod lutad mot ett plank vid vägen och ännu icke tröttnat att sjunga den redan år 1772 diktade visan:
Gustafs skål,
den bäste kung, som Norden äger;
han ej tål
att viktskål’n ojämnt väger etc.
Den nya tiden hade också icke mycket att bjuda på i stället för dessa minnen, åtminstone för dem, som icke uppbyggdes af Reuterholms salongsjakobinska vältalighet eller det mystiska, illuminerade frimurardunkel, i hvilket hertigen – Salomos visaste, som Schröderheim kallade honom – dvaldes.
Allt blef skumt och trumpet och de agerande personerna små och futtiga.
Den gamla tiden nedsattes med systematisk svartsjuka.
Dess mest karakteristiske representant Armfelt, Sveriges Alcibiades, blef landsflyktig, och en stor statstilldragelse gjordes af en halfgammal och försmådd älskares lumpna förföljelser mot en svärmisk och öfvergifven kvinna.
»Ja, Gustaf är ej mer, vårt glada lif försvunnit.»
Svenska rococon var död.
All den snirklade, gyllene ornamentiken i lustslotten hade mistat sitt teckenspråk, och den gustavianska tidens skyddsgudinna med sin pudrade paryr och paljetterna på sin sidendräkt, med det voltaireska, kloka leendet kring munnen och nöjets bjällra i sin hand hade för alltid försvunnit, och fåfängt letade man på gångarna i Haga och Drottningholm efter spåren af hennes lilla rödklackade sko.
Under intryck af en dylik lyrisk känslogång, byggd på gustavianernas idealiserade minnen och buren af drömmerier om färgrika fester och klingande lyror, skapades den Gustaf den tredje-typ, som väl kan kallas den allmännast gängse, »tjusarkonungens» typ, Esaias Tegnérs Gustaf den tredje, som man borde benämna den, ty ingen har skildrat denna konungagestalt i snillegåfvornas och riddardygdernas dubbla skimmer med sådan virtuositet som Tegnér i sitt inträdestal i Akademien och sin odödliga femtioårssång.
Det är denna tegnérska gestalt, som Beskow i sitt dryga arbete öfver Gustaf III som konung och människa sökt gifva historisk realitet, och i släktskap till den stå också, fastän mer nyktert uppfattade och skärskådade med modern historieforsknings hela samvetsgranna kritik, de yppersta framställningar af Gustaf, som vi från våra dagar besitta, Odhners och Elof Tegnérs.
För båda dessa forskare är konungen djupast sedt en ideell natur fast med moraliska fel, i stånd kanske till olaglighet och orättfärdighet men dock med en sällsynt botten af mildhet och ädelhet, med en varmt klappande fosterlandskänsla, ytterligare närd af en skalds fantasi och en snillrikhet, hvars spännkraft inga motgångar kunde stäcka.
Men det går i den populära föreställningen också en annan Gustaf den tredje-typ, så motsatt den förra, som svart är motsatt hvitt.
Enligt denna uppfattning är Gustaf III blott en »teaterkung, som icke har ett ärligt hår på sitt hufvud», en durkdrifven skådespelare utan kärna och känsla, en egoist, som endast sträfvade efter egen makt, en despot, som med Tiberii laster förenade Neros aktörsvurm och vanvettiga slöseri.
Denna typ går tillbaka på de många memoarer, som från den oppositionella adeln finnas från Gustaf III:s tid, men i vårt århundrade har den regelbundet upptagits af historici med demokratisk tendens.
Klart är, att de talrika samtida skildringar af konungen, som vi äga, icke besitta någon strängare historisk tillförlitlighet – därtill äro de alla för starkt färgade af personliga sym- eller antipatier, allt eftersom de stamma från konungens förtrogna och gunstlingar eller från hans vedersakare.
Men åtminstone i fråga om hvad som rör konungens personlighet och karakter synas mig gustavianernas teckningar utan all fråga vara mer att förlita sig på än den missnöjda eller bittert hatande adelns, i hvilka antecknare, som aldrig ägt konungens förtroende eller ens – annat än tillfälligtvis – lefvat i hans omedelbara närhet, skildra konungens väsen med partimotståndares vrängningar och misstydanden.
Gustavianerna, som dock sett konungen under intryck af alla de sinnesrörelser och erfarenheter, som framlocka en människas innersta ur dess förskansningar, berömma snarare i allmänna ordalag Gustafs snille än söka i en karakteristik formulera hans lynne.
De resignera från att bedöma hans karakter dels därför, att alla kände med sig, »att ingen i någon stund af sin lefnad ägt hela hans förtroende», men äfven i en oförmåga att förstå denna evigt skiftande, oåtkomliga personlighet, hos hvilken alla känslor och drag växlade, brokiga och flyktiga som solens färgbrytningar i ett prismatiskt glas.
»Hans snille omfattade alla ämnen på en gång.» »Hans största olycka var att födas till ett för litet kall, till kung uti ett rike, hvars tillgångar icke voro tillräckliga för hans stora vuer.»
Så obestämda äro t. ex.
Schröderheims reflexioner öfver den man, hvilkens lif och tankar han dock under år kunnat intimt följa.
– Hur kategoriskt yttra sig icke däremot hans motståndare!
De känna på sina fem fingrar denna fantasirika, nyckfulla naturs mest fördolda motiv och tro sig fånga hans oroliga och kvinnliga väsen i sina tunga, från de romerska historikernas kejsarporträtt lånade fraser och betraktelser.
Man behöfver för att inse detta blott ett ögonblick tänka på de två mest auktoriserade af dessa teckningar – Fersens och Adlerbeths.
Fersen är i hela sitt långa arbete partichefen, som, sedan han störtats från makten, spelar den fosterlandsbekymrade Catos tröttsamt misslynta roll.
Genom ändlösa, tungt skrifna volymer häcklar och kriticerar han konungens görande och låtande, intill hans sätt att stå och gå, och det cirkulerar icke ett aldrig så absurdt rykte eller en aldrig så löslig anekdot, att han icke med sin orubbligt allvarsamma censorsmin inflätar dem i sina »historiska skrifter».
Han har ett raseri att veta allt, och det ehuru han icke obetydliga tider lefde på landet, långt från hofvet och händelsernas skådeplats.
Icke en knappnål får falla till golfvet å något af de kungliga lustslotten, utan att han vill veta af det och – deklamera.
Och icke nog därmed: hela färgläggningen är gjord med naiv egenkärlek.
Man ser detta särskildt i skildringarna af samtalen på tu man hand med konungen.
Alltid är det monarken, som är obetänksam eller förgår sig (trots hans berömda förställningsförmåga!), medan Fersen ständigt bevarar sanningsvittnets oryggeliga ståndaktighet.
Löjligast ter sig detta kanske i skildringen af Fersens fängelsetid i Fredrikshofs slott 1789.
Någon intressant romanfånge i Venedigs blykammare kan icke med större patos redogöra för hvarje halftimme af sin tid, än Fersen för sin vistelse i sina bekväma med gyllene rococo möbler utstyrda slottsrum, i hvilka intet saknades – icke ens en motpart för eftermiddagens piquet- partier, och där den arme fången efter supéen kunde i lugn och ro meditera öfver »despotens grymhet», medan han, som han berättar, sysselsatte sig med att »dressla sidenlappar till stoppning af en sidenväst».
Lika litet sympatisk förmåga att förstå konungen röja Adlerbeths berömda anteckningar.
Ingen af tidehvarfvets vittra män var till hela sin själsriktning så motsatt Gustaf som han.
De gamla romarskaldernas öfversättare hade själf något romerskt sträft och strängt i lynne och uppfattning och en viss latinsk eller girondistisk republikanism.
Hans själ gick i samma disciplinerade och taktfasta rytm som de tusentals hexametrar han öfversatt, och hans torra, njugga och sparsamma naturell (han var en stor hushållare både i fråga om pengar och idéer) verkar mot Gustafs rörliga och slösande snille som ett gammaldags obehändigt slagsvärd vid sidan af en smidig stilett, och för att skildra konungen använder han Tacitus’ starka kolorit i stället för den 1700-talets lätta och nyansrika pastellteknik, som ensamt passat.
Med ett ord, ingen af Gustafs samtida har gifvit en tillfredsställande teckning af hans personlighet.
Helt visst beror detta på att det ej bland dem fanns någon stor skildrare eller psykolog.
Men äfven om en Saint-Simon lefvat i hans närhet, är det en fråga, om vi ens af denne fått någon fullt öfvertygande framställning.
Gustaf III hör nämligen till de flyktiga och oroliga andar, som man kanske lättare får klar för sig genom intuition än genom analys, och måhända skulle en på en gång storsint, äfventyrsälskande och fåfäng adelsdam från Frondens dagar bäst hafva tecknat den man, hvilkens älsklingsbok var kardinal de Retz’ memoarer och hvilkens dubbelnatur bjöd på en sällsam blandning af svärmeri och världsklokhet.