Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anser visserligen, att till ett riktigt principenligt genomförande af ett bancosystem hörer att kunna afslå eller bifalla lån; meri jag hoppas, att när de reglementariska föreskrifterna förekomma, man ej skall lemna någon viss kast medborgare en obegränsad lånet ätt, och att således det skall tillhöra Discontdirecfionen och Fullmägtige att kunna afslå lån.
Jag anser således, att ett stadgande, att Bancostyrelsen får indraga eller afslå lån, ej bade bort sättas hit.
Då jag först erkänner principen, tror jag likväl, att denna åsigt är mera dicterad af nit för realisationen.
En talare i förmiddags har sagt, att så som Bancostyrelsen är sammansatt, borde man ej undra på, att man ville hafva en bestämd proportion af 2 till 5, ehuru sådant ej vore principenligt. flan har sagt, att det vore endast derföre, som man bestämt proportionen.
Jag får till samme ledamot nu nyttja samma slags skäl.
Jag får förklara, det jag erkänner, att principen bär är riktig, men att man ej bör sätta in den i betänk., emedan med en sådan Representation, som vi hafva, skulle hvar och en förespegling till indragning af låneanstalter uppjaga farhågorna och motverka realisationen.
Jag tror, att man kunde utesluta denna punkt.
Deremot är jag ej emot, att Banken må sälja sina statsobligationer, sina fastighetshandlingar och upptaga lån.
Är rörelsecapitalet mer än tillräckligt, utgår silfret i alla fall.
Är det åter ej tillräckligt, förblifver silfret ändock i Bankens hvalf.
Jag tror således, att hela denna punkt kan utgå.
Hr von Troil: Hr Stråle bar önskat, att denna pttnkt, som handlar om fastighetsfordringars försäljning, måtte blifva den sista.
Jag har ingenting emot, att deö sättes hvar som helst, i början eller i slutet.
Utsk. har ej afselt någon viss ordning emellan de olika punkterna.
Det kan vara möjligt, att det blir lättare att sälja statsobligationerna än fastighetsfordringar; tankarna derom äro delade hos affärsman.
Det har funnits de, som säga, att Bankens fastighetsfordringar ej skulle vara svåra att realisera i anseende till deras stora säkerhet.
Skulle delta ej vara fallet, så är ingenting förloradt genom den åt Fullmägtige Jemnade rättigheten.
En annan ledamot har omtalat, att den ifrågasatta indragningen skulle förorsaka strypning.
Jag kan ej föreställa mig det, då hela skillnaden vore, att i rörelsen lomme ett an nat slag af myntrepresentativer.
Utsk. har så tydligt som möjligt sagt, att det ej åsyftar någon indragning, så vida ej rörelsen erhåller en motsvarande ersättning från ett annat håll, och då tror jag ej, att någon strypning kan uppstå.
Äfven har det förundrat mig att höra den siste talaren yttra, att principen vore riktig, men att den ej borde utsättas i princip-betänk.
Jag tror, att denna princip är af så stor vigt, att det vore den största oformlighet, om den ej här uttrycktes.
Likväl har jag funnit någon förklaring å hans misstag, då han trott, att en sådan rättighet alltid funnits.
Förhållandet har likväl varit alldeles motsatt.
St. hafva bestämt vissa millioner att utgå i discontväg, andra att ut gå som fastighetslån, andra som odlingslån; och man har ej haft rättighet att vägra lånen, så länge behöriga låntagare anmält sig och crediliven lemnat tillgång.
Det är just denna oformlighet, som Utsk. ansett af vigt att antyda.
Att af fruktan för att stöta opinionen underlåta att utsätta detta, men insmyga det i det reglementariska, kan jag ej gilla.
Då åtskilliga talare fästat sig vid denna punkt, ber äfven jag att få fästa Utskrs uppmärksamhet derpå, att det blir nödvändigt att bestämma den ordning, hvaruti en blifvande Bancostyrelse skall förfara i detta afseende.
I en sednare punkt säges nemi.: ”att af alla de ”uppgifna utvägarna till den erforderliga proportionens underhållande lånerörelsens förminskning är den, som i sista ”rummet bör tillgripas, och det endast, då Bankens säkerhet sådant ovilkorligen fordrar.”
Jag tager mig friheten hemställa, huruvida det icke är nödvändigt att bestämdt förklara, att i första rummet borde den tredje punkten begagnas, nemi. lån mot obligationer; i det andra, försäljning af statsobligationerna; i det tredje, försäljning af inteckningar, och i sista rummet lånerörelsens inskränkning.
Utsk. min tacksamhet derför, att det öppet förklarat, att fall kunna finnas, då indragning kan blifva af nöden.
Jag tror, att om det lyckas oss alt få en Bancostyrelse med förmåga att fullgöra sitt värf, som ej blir skrämd, man ej behöfver befara några vådliga följder; men för att lugna dem, som alltid äga farhågor, skulle jag hemställa, om ej i det nya betänk, den ordning kunde insättas, som jag tagit mig friheten uppgifva och hvilken jag tror vara den rätta.
Jag tror de två första medlen vara de naturligaste och att de två sista böra vara nödhjélpsmedel.
Hr Dea 5 Maj c. m. ig5
Utsk. har föreslagit, alt då se delstocken bör förminskas i förhållande till silfverfonden, man i främsta rummet borde vidtaga försäljning af inteckningar.
Det förundrar mig icke, att
Banken tillgriper dessa först; ty onekligen är det dessa lån, som äro mins! lämpliga för en Bank och mest gravera dess rörelse.
Man bör ock för en framtid ställa så, att de ej komma att ligga Banken till last.
Jag vill för öfrigt just icke yttra mig Öfver deri saken, utan förbehåller mig att, då lånerörelsen förekommer, få taga denna fråga i öfvervägande, nemi. vid 19 punkten.
Det är i anledning af en tillämpning, som Gr.
Cronhjelm gjort utaf ett yttrande af mig på f. m., som jag begärt ordet.
För det alt jag yttrade i en mindre fråga, den ang:de proportionen som 2 till 5, att man kanske borde reglementera något af den orsak, att man har en Bancostyrelse, så sammansatt, som Sveriges grundlagar föreskrifva, har han velat deraf göra tillämpning äfven på denna hufvudfråga.
Jag kan likväl icke deraf hemta anledning att låta pruta med mig i de största grundsatserna.
Utsk. har ansett sig böra uttala saken, sådan den är.
Vi hafva nog länge vaggat hvarandra till sömn i våra penningeförhållanden.
Det är nödvändigt att uttala den grundsats, att en Bank icke må betagas rättigheten att minska sin lånerörelse, om dess bestånd sådant nödvändigt fordrar.
Hvarje utländning skulle möta oss med åtlöje, om han hörde, att vi, under ordnandet af vår Bank, ansett den förpligtad att i alla händelser gifva lån.
Med Hr v. Troil är jag öfvertygad, att realisationen ej derföre skall möta mera motstånd, att man uttalat den riktiga grundsatsen, att Banken må äga rätt att sköta sig sjelf.
Men om man fortfar att i lagar och reglementen infora falska principer, får man hålla till godo, om Banken äfven fortfar i sin förra misscredit.
I hufvudsaken instämmer jag med Hr v.
Hrr v. Troil och Lefton synas ej hafva förstått mig, om de trott, att jag velat, det i reglementet borde insmygas något, som ej i nu förevar, stadgande borde intagas.
Fullmägtige redan förut äga rätt att minska lånerörelsen.
Det har varit en stor olycka, att denna rätt ej varit mera begagnad; disconterna hade då ej gjort så stora förluster.
Äfven jag vet, att S millioner r:dr äro anslagna för disconlernas läkning; men ingenstädes finnes föreskrifvet, att alla lån, som sökas, skola bifallas.
Det är klart som dagen, att när man vill sätta en Bancostyrelse att administrera stora summor, måste den få bifalla eller afslå, allt som omständigheterna fordra, och ej sitta som siffror; det är just derföre jag ansett, att det stadgande, hvarom vi nu tala, ej bort i principbetänk. utsättas. 6 H. 9.5 ig4 Dea 5 Maj e. m.
Dessutom är jag öfvertygad, att om också detta bifalles, da got strypsystem i alla fall ej kan uppkomma.
Jag är ej rädd för detta Ryska ord, men jag befarar, att en mängd låntagare börja skrika, du de få se detta stadgande i prin cipbetänk.
, der det ej hade behöft stå.
Banken såsom en enskild näringsidkare skulle göra sina functioner, är det otvifvelaktig!, att den kunde börja vexlingen i morgon och oafbrutet fortsätta den, samt dock äga ett högst betydligt öfverskott, ty den kunde indraga sina fordringar; men då den måste anses och behandlas som en statsinrättning; då samhällets tillvaro och medborgarens credit bero på hvad derom beslutas, blir förhållandet annat; då blir det nödvändigt tillse, att en sådan inrättning, sedan rörelsen är dragen dit, ej våldsamt drager sig tillbaka och förorsakar våldsamma rubbningar.
Ehrenborgh yttrat röride den ordning, som bort vara iakttagen i afseende på de medel, hvilka Bancostyrelsen skulle äga att begagna, är ganska riktigt, ty frågan om indragning af lånerörelsen bör komma i sista rummet; men mig synes, att denha sista punkt bör linnas, såsom Utsk. sagt, och den har alltid funnits.
Jag vill dock ej, att Banken skall upphöra med eiler minska sin belåning, utan endast, att den skall upphöra med sådana lånefunctioner, som ej äro förenliga med en bankrörelse, d. v. s. lån på fastigheter och på längre tid.
Jag skulle derföre tro, att, i fall af behof, Banken bör afyttra sina inteckningar, men i samma, ja, t. o; m. större mån öka sin belåning af effecter.
Jag kan icke instämma med dem, som tro, att Banken derpå skulle göra betydliga förluster.
Banken bör ej utgifva lån, som ej äro betalbara på högst sex månader.
Då kommer Banken i functioner, som med hvarje bank äro förenbara; den behåller sitt rörelsecapital för alla tider disponibelt, utan att befara, att de sedlar, den utgifver, kunna inkomma så hastigt, att fonden ej skulle blifva tillräcklig.
Det är denna enkla förändring af lånerörelsens beskaffenhet , som måste införas ; men det betänk.
, som i anledn. af återremissen inkommer, hoppas jag att BancoUtsk. ej lemnar oss förrän i förening med den generella banklag, som hädanefter skall blifva den enda gällande.
Jag instämmer visserligen med Hr v. Qvanten deruti, att fastighetsbelåningen är olämplig för Banken i anseende till lånens ouppsägbarhet och deu långa betalningstiden; men jag kan ej instämma deruti, att en viss ordning borde följas i de åtgärder, som af Utsk. blifvit alternativt föreslagna.
Mig synes, att Utsk. handlat riktigt, då det ej uppgifvit någon annan rangordning dem emellan, än som i 8 punkten förekommer, nemi. att af alla de uppgifna utvägarna till den erforderliga proportionens underhållande lånerörelsens förminskning är den, som i sista Den 5 Maj e. iji. rummet bör tillgripas, och det endast då, när Bankens säkerhet sådant ovilkorligen fordrar.
Ständerna Lunna ej vinna på att binda händerna på Fullmägtige, och Banken kan endast derpå förlora.
En värd ledamot har förblandat begreppen om
Fullmägtiges rättighet att för brist på antaglig säkerhet neka lån och den bär ifrågasatta rättigheten att minska eller inställa lånerörelsen, oberoende af säkerhetens tillräcklighet.
Fullmägtige kunna väl neka Paul ett lån, emedan hans handlingar ej äro i behörig ordning; men Pehr eller Nils, hvilkas handlingar äro riktiga, hafva i stället rätt att få de tillgängliga penningarna, t. ex. i disconlväg, så långt de 8 millionerna räcka.
Deremot åsyftar Utsk:s förslag, att i stället för 8 millioner blott så eller så mycket skulle kunna utlånas, om än Nils elier Pehrs säkerhetshandiingar yore aldrig så förträffliga.
Hartmansdorff har redan tillräckligen upplyst det misstag, Gr.
Cronhjelm begått, då han ej skiljt emelian discontstyrelsens rätt att afslå lån, för hvilka de föreskrifna vilkoren af säkerhet m. m. ej blifvit uppfyllda, och de allmänna föreskrifterna.
Discontdirect. kan pröfva, om en lånesöknnde enskild lemnat nödig säkerhet peli nödiga handlingar, och afgörandet beror endast af dess omdöme; men anse vederbörande, att dessa vilkor äro uppfyllda, äga de ej rättighet att neka lån, om medel finnas.
Det ar den grundsats, att
Banken ej kan förpligtas att utgifva lån, då den ej, utan ingrepp i egna åligganden, äger några medel att utlåna, hvars riktighet aldrig kan sättas i fråga och som jag anser för tjenst ful It af Utsk. att hafva uttalat; men jag tror lika med Frih.
Cederström, att rätta stället för ett sådant stadgande är i en banklag, så att der bestämmes den allmänna grundsats, att
Bankens första pligt är att fullgöra sina åligganden emot sina creditorer.
Da behöfver man ej bestämma någon rangordning åtgärderna emellan, eller upptaga hvilka sådana som af en klok styrelse aldrig förr kunna komma i fråga att användas, än inga andra finnas, d. v. s. förrän Banken är nära concursli11stånd; ty om t. ex. man ville bortsälja
Bankens inteckningar under vilkor, att den bestämda uppsägningen ej får begagnas, finge man ingen köpare utan stora förluster.
För Banken kan det val vara mera likgiltigt, att afbetalningarna inflyta i så sina och ojemna poster, emedan mängden gör dem användbara i Bankens rörelse; men så är ej förhållandet fned en enskild man, som öfvertag ett eller annat lån.
I hans hand skulle hans capital försvinna, utan att han vore i stånd att göra de små afbetalningarna fruktbara.
Men behofvet af en sådan försäljning — jag upprepar det — kan aldrig uppkomma, så långe Banken äger någon credit, och sättet att förekomma behofvet att tillgripa sådana åtgärder, äfvensom dem, som i allmänhet komma under namn afstry - if)6
Den 5 M a j c. m. pande, är alt learna Hanken sin fulla rätt att, när flen beliöfver, sjelf låna, oell på de vilkor och sätt, som dåvarande omständigheter kunna fordra (hvilka aldrig på förhand kunna bestämmas); hvarföre jag upprepar min önskan, att den inskränkning, Utsk.
Jagt i denna rätt, måtte upphöra.
Då behöfva hvarken fastighetslånen säljas eller någon indragning i lånerörelsen ifrågakomma, så länge ej den yttersta vanvård inträngt i styrelsen af Banken eller lagstiftningen för densamma.
Jag är till en del förekommen af de två sista talarne.
Jag begärde ordet för att fästa uppmärksamheten derpå, att Gr.
Cronhjelm förblandat rättigheten att vägra lån, emedan säkerheten ej vore antaglig, med det, som Utsk. nu föreslagit.
Gr. tryckes tro, att man kunde begagna det förra som ett medel till det sednare.
Vid belåning af publika papper t. ex. kan sådant ej komma i fråga; ty om de äro i vederbörlig form, kunna Fullmägtige ej utan ansvar vägra att lemna lån på dem.
Det enda kunde vara vid den egentliga disconten, ty der kunde ej saken pröfvas; men jag hemställer, om det vöre lämpligt, att Bancostyrelsen gaf det uppdrag åt
Discontdirect. att vika, antingen handlingarna voro säkra eller ej, då direct. egentligen endast tillhör att pröfva säkerheten.
För öfrigt instämmer jag med Frih.
Cederström, att fastighetsbelåningen är olämplig för Banken.
Jag fruktar likväl, att dess upphäfvande skulle möta motstånd , om icke här, åtminstone i andra Stånd; men då den i alla fall i längden bör upphöra, ser jag ej något olämpligt deruti, att man söker realisera den såsom obligationer.
De bära 4 procis ränta och i procrs amortissement.
Det kan väl hända, som man här uppgifvit, att de blifva mindre svåra att realisera; men måhända kommer vissbeten derom att blifva nyttig såsom ett motiv till framdeles afskafFande af denna lånerörelse, För öfrigt kan jag ej med Hr v.
Hartmansdorff finna det lämpligt att uppställa någon rangordning dessa punkter emellan.
Jag tror det vara pog, alt man i 8:de punkten sagt, att lånerörelsens inskränkning skall vara den sista åtgärden.
En klok styrelse lärer väl använda det medel, soto för tillfället är användbarast, Gr.
Spens: Den af Frih.
Ehrenborgh omnämnda ordning för erforderliga åtgärders begagnande till afhjelpande af uppkommande brist har jag ej något emot, såvida deribland ej förefunnes en, som i närvarande skick är nästan detsamma, som om den ej stöde der, den nemi. att sälja fastighetslån.
Att utan rabatt finna köpare till privilegierade lån på så läng betalningstid anser jag ogörligt.
Således hemställer jag till Utskrs uppmärksamhet, om icke det är nödigt bestämma en viss högsta rabatt, relativ lill fastighetslånens återstående tid.
Inskränker man Bancofull - Den 5 Maj e. m. '01 mägtiges åtgärd till ett salu för fulla beloppet, så är det bättre att ej tala derom, Gr.
Jag har såsom princip medgifvit rättighet åt styrelsen att indraga lån; jag har vidare sagt, att denna rättighet redan finnes.
Hr v. Troil, som varit af motsatt mening, måste likväl medgifva, att sådant kan ske med discontfonden; ty man behöfver blott säga, att lånet ej blifvit bifallet, och detta är allt det skäl, en låntagare har rättighet att erhålla.
Således finnes saken redan de facto, och jag skulle önska, att den hittills varit mera begagnad.
Jag syftar åt samma håll som Hr v. Troil och önskar realisationen som han; men jag har gjort denna anmärkning blott derföre, att detta stadgande kunde införas i det reglementariska, hvarigenom ingen skrämdes.
Jag skall vara ganska glad, om ingen bär fruktan för detta stadgande, och skall gerna votera för detsamma; men jag kan ej undanhålla yttrandet af min öfvertygelse, att, om man tio gånger låter Sveriges Ständer votera om lånerörelsen, skola de nio gånger votera för dess utvidgning.
För öfrigt har min princip gått ut på att lemna så fria händer som möjligt åt Bancostyrelsen, i öfvertygelse att realisationens säkerhet beror på dess sätt att behandla.
Jag har dock ej emot, att detta stadgande utsättes i det nya betänk., om det ej möter motstånd från annat håll; men då Utsk. förklarat, att denna åtgärd nästan aldrig kommer att äga rum, tror jag, att då man har en till ö millioner utsträckt discontfond, har man deruti tillräckligt medel att göra erforderliga inskränkningar.
Utsk. synes hafva under tvenne förutsättningar ansett sig nödsakadt att föreslå en sådan åtgärd sorn den förevarande, nemi. först att, när den fastställda proportionen, vare sig att den blir som i till 5 eller någon annan siffra, underskrides, Fullmägtige dä skola äga rätt att använda de utvägar, som y:de punkten lemnar i deras händer.
Det är således af nöden, att Banken först måste se på möjligheten att honorera sina sedlar.
Jag har således ingenting emot, att försäljning sker af Bankens intecknade fordringar, då räntan ej är mera än fyra proc., i ett iand. der allmänna räntan är 5 a 6 proc.; men denna åtgärd måste vara bland de sista, isynnerhet sorn den äfven blir förhatlig såsom strypning under hvarje annan förutsättning, än att rörelsecapitalet skulle vara för stort.
Utsk. säger: ”att envisas med försöket att bibehålla ett större rörelsecapital, än allmänna rörelsen synes fordra, vore i sådan händelse lika ändamålslöst, som för Banken vådligt.”
Jag anser sådant ej kunna vara på en gång öfverflödigt och skadligt.
Jag skulle vilja lägga i Fullmägtiges magt att begagna sig af de utvägar, sorn öro föreslagna, med den ändring, att fastighetslånen sättas sist; men jag ville ej såsom motiv Deri 5 Maj e. m. införa något annat, än Bankens skyldighet att fullgöra sina förbindelser mot sedelinnehafvaren.
Jag skulle önska, att Gr.
Cronhjelm ville upplysa, huru det skulle gå till för Bancoslyrelsen att, med bibehållande af nu gällande stadgandcn, om den ville, minska lånerörelsen.
Discontstyrelsen är ej detsamma sorn Bankens styrelse; besirat i ämnet skulle då expedieras från den sednare till den förra, och detta skulle då innehålla, att discontstyrelsen skulle afslå lånansökningar utan afseende på deras antaglighet.
Jag hemställer, om det finnes någon inom detta hus, som ville blottställa sig för det rättvisa ansvar, som genom eLt så olagligt beslut skulle uppkomma.
För Öfrigt får jag fästa uppmärksamheten derpå, att Utsk, omtalat både förpantning och försäljning af fastighetslånen; jag tror, att de ganska väl kunna förpantas.
Jag deltager i en förvaltning, som för några dagar sedan kom i ett hastigt behof af en större summa, och det mötte icke någon svårighet att på fastighetshandlingar inom 24 timmar erhålla 100,000 r:dr. Gr.
Till svar på den siste talarens yttrande får jag nämna, att då bancoreglementet ännu ej förevarit till afgörande, och det ännu icke är gifvet, om icke Bancostyrelsen och Discontstyrelsen blifva desamma, är den förutsättning för tidig, som Hr v. Troil framställt, enär det ganska väl låter göra sig just på den grund, att lånerörelsen i sista rummet skall indragas.
Jag skulle önska, att åtgärden mätte tvälfa Bancodiscontfondep, emedan denna anstalt, sådan den sig befinner, är den, som minst uppfyller sitt ändamål att bispringa näringarna.
Den är nu endast ep lånanstalt för personer, som ej hafva god credit, men ej för näringsidkare eller handlande; jag skulle kunna säga, att den är en vinglerianstalt.
Den siste talaren yttrade, att då det reglementariska ännu ej förevarit, vore ännu tid för den åtgärd, han omtalat; men han har förut sagt, att den redan existerade, och det är detta jag tror mig kunna påstå icke vara enligt med förhållandet.
Då hag sagt, att indragningen skulle kunna ske i obetydlig mån, får jag nämna, att det icke är otänkbart, att ju många privata bolag af stor Omfattning kunna uppstå, hvilka komma att utgifva sedlar till den mängd, att Banken i ganska betydlig man måste minska sjnas antal, icke för att i det hela minska surnmaq gf de circulerande myntrepresentativerna, men för att hinfl»'3 deras alltför stora förökning, Gr.
Att lånerörelsen skulle komma att öfvertagas af privata är det mål, hvartill de flesta af oss sträfva, och i samma mån näringarna på annat håll erhålla tillgångar för sina behof, blir Banken mindre anlitad; men Den 5 Maj e. m. !99
Så långe rörelsen liar absorberat tillgångarna, kan ej någon betydlig indragning verkställas utan olägenhet.
Förekommen till större delen af den siste talaren, får jag blott tillägga, att om man förutser, att privatbanker kunna sprida io å 12 millioner, så måste det bevisas, att näringarna kunna absorbera dem.
Det skall blifva öfverflödigt för Banken att göra några indragningar; saken rättar sig sjelf.
Det är omöjligt för Fullmägtige att bestämma, om sedelstocken är för stor eller för liten, helst meningarna derom kunna vara mycket delade; men att under några vissa bestämda förhållanden öka eller minska den måste vara nödvändigt, och dertill fordras icke större insigter, än hvarje affärsman i allmänhet äger.
Jag skall nu för sista gången i denna punkt trötta R. o. Ad.
Det är sagt, att Banken ej skulle behöfva indraga sina lån, emedan den skulle blifva mindre anlitad, i den mån privatbanker uppstode.
Detta är dock osäkert, då disconten lemnar lån åt sådana, som hafva svårt att få dem pä andra ställen, hvilket säkert ej lärer kunna förekommas, då disconten styres af embetsman.
Om den nu ifrågavar. punkten ej af R.
St. blifvei' antagen, är jag öfvertygad, att Statsbanken skall få så liten credit, att privatbankernas blir större, och förhållandet blefve då, att en stor del af Bankens silfverfond uttoges och insattes i privatbanker.
Statsbanken ägde då ej annat alternativ, än att indraga sin lånerörelse i samma mån, eller bemöda sig att förstärka sin fond för att hålla sina öfverflödiga sedlar ute, hvilka åter kräfde silfver, o. s. v. i cirkelgång.
För att undvika dessa vådor finnes ingen annan utväg än den enkla, alt Bancostyrelsen må äga rätt att i sådan händelse indraga lånerörelsen; och att dertill fordras någon stor klarsynthet, kan jag ej tro, helst det ej fordras mycket för att se, om silfret har benägenhet att utgå för tillfälliga orsaker eller oriktigt ordnade förhållanden.
Jag skulle tro, att detta är något, som kunde bedömas af hvar och en person, som kan få inträde i Bancostyrelsen.
Jag ber äfven att få göra den förklaring, att detta är sista gången, jag talar rör:de denna punkt.
Näst föregående talare har i sitt sista yttrande gifvit mig fullkomligen rätt.
Han har sagt, att då privatbanker uppstå, skall likväl discontrörelsen qvarstå, derföre att så. qvalificerade personer, att de ej kunna få lån på annat ställe, strömma till disconten.
Då uppkommer just direclionens skyldighet att, utan någon särskild instruction derom, ej lemna lån, och på sådant sätt sker indragning af lånerörelsen.
Att directionen skall afslå lån åt personer, som ej hafva nog credit att få lån annorstädes, behofver väl ej utsättas i principbetänkandet.
IIr Lagerhjelm:
En talare har dragit upp en jemnförelse emellan vår Bank och privatbanker och grundat sig derpå, att Banken ej ägde rätt att indraga lån.
Jag har ej nekat detta, men jag har sagt, att Fullmägtige ej mera än andra kunna förutse, om rörelsecapitalet är för stort.
Fullmägtige hafva ej att göra med annat än tillse, att Banken kan fullgöra sina förbindelser.
Delta motiv är tillräckligt och det enda rälta.
Jag hemställer således vördsamt, om icke det sednare motivet kunde alldeles utgå.