Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarföre blef hon på en gång så likgiltig för spektaklet . . . kanske kände hon sig illamående – hon har varit sjuk . . .
I alla hänseenden måste jag hafva reda på om denna kusin besöker henne, och om det var honom som hon skulle ha träffat, då hon gret för det hon ej fick gå ut, honom, som en liten oro icke skadade.”
Vi nämna ingenting om afskedet mellan vår hjeltinna och hennes mystiske tillbedjare.
De sista ömma orden vexlades i släden under återvägen – och vid ankomsten till fru Emerentias boning vexlades den första handtryckningen.
I ett dylikt afsked finnes alltid lika mycken sällhet som smärta . . . och hoppet om en ännu högre lycka vid återseendet befriade det närvarande från all sentimentalitet.
Det föll sig icke så litet svårt för Blenda att efter de tre märkliga och poetiska sagodagarne återgå till det vanliga lifvet.
Men tanken på att hon var ”fri som luften” – hvilket för hennes själ betydde att hon just från detta nu var för lifvet och evigheten förenad med sin frånvarande älskling – gaf henne mod att trotsa sjelfva det alldagliga, hvilket i alla fall kunde förbättras, då man såg det genom den magiska slöja, som en lysande inbillningskraft förmår kasta öfver hvarje föremål.
Blenda beslöt alltså att anse den delen af sin lifstid (varade den också i åratal), som skulle förflyta emellan grefvens afresa och återkomst, såsom ett slags skärseld, genom hvilken hon luttrad och förädlad skulle inträda i den sköna himmel, hvilken förr eller sednare väntade henne.
Men för att göra denna skärseld rätt gagnelig, fattade hon äfven det beslutet, att genom en utomordentlig flit fullända sig i de talanger, som hon egde utväg att förvärfva.
Hon ville dessutom med ifver studera sådana böcker, som hon hade bort börja med.
Hennes hjelte hade många gånger smålett åt hennes romantiska idéer.
Nå väl, hon ville icke längre vara en romanhjeltinna i känsla, lif och handling: hon ville binda fast denna yra fantasi vid eftertanken och bli lik andra unga flickor, som nöjde sig med att helt enkelt läsa och njuta af en roman och kanske stundom begagnade sig af de lärdomar den innehöll, d. v. s. hon ville ej längre spela de roler, som hennes sprittande sinne hittills varit så färdigt att upptaga.
Sedan dessa goda beslut kommit till stånd, återstod ingenting vidare än att sätta dem i verket.
Det första gick förträffligt.
Hon spelade och sjöng snart så, att hon med verklig förskräckelse tänkte på det sjelfförtroende, hvilket kommit henne att för kort tid sedan vilja uppträda som lärarinna för andra.
Dernäst studerade hon med begärlighet, icke blott under den goda gumman Gyllenhakes ledning, utan äfven på egen hand, den egna slags lektyr, som småningom blifvit införd och hvilken, i stället att roa den hederliga gamla frun, tycktes vara beräknad att låta den unga flickan genomgå en fullständig skolkurs.
Men oaktadt alla dessa ansträngningar, oaktadt att hon vid ”kinkiga möten” (hvarom vi sedan skola tala) antog hela den trygga värdighet, som hon ansåg att ett förståndigt, bildadt och icke romantiskt fruntimmer borde ega i hvarje lifvets såväl enklare som svårare förhållanden, kunde likväl ingenting stäfja hennes oroliga inbillnings flygt.
Hon tvingade sig att gå ända till löjlighet för att få hejd på denna istadiga fantasi.
Hon omskapade sig till en estimabel matrona, en ny gumma Gyllenhake i miniatyr.
Men det tjenade till intet: midt under all sin yttre värdighet öfverraskade hon sin inre menniska på bar gerning under en af dess mest öfversvinnliga utflygter.
Vid dessa utflygter var hon än på sina gods – der hon emottog stora, lysande sällskapskretsar, inom hvilka hon sjelf var solen, som förlänade hela omgifningen lif – än på hofvet, alltid observerad af deras majestäter, alltid afundad, firad och omtalad i hofkretsarna . . . än satt hon med sin älskade ”Leicester” – hon förvexlade sig ofta med Amy Robsart – på spektaklet, och med ett ljuft småleende erinrade hon sig då sin första spektakel-afton och den intressanta mellanakten i avantscenen, ett minne, som den alltid lika käre och tillbedjande Leicester förklarade som ett af de skönaste i sitt lif.
För hvarje gång hon spratt upp ur en sådan dröm, förfärades hon emellertid och kunde icke begripa hvarföre hon ej skulle lyckas i alla sina ifriga och allvarliga bemödanden att befria sig från detta romantiska virrvarr.
Det var först längre fram som hon förmådde uppfatta hvarföre romanläsningen på henne utöfvat ett annat inflytande än på andra.
Romanen, den rena och sunda, är en god och lärorik skola, men för att draga nytta af den, måste sinnet först hafva genomgått andra skolor.
Blendas uppfostran hade, såsom man sett, gått bakfram, och hon fick derföre vidkännas följderna af det oförstånd, hvari fru Emerentia ej var ensam, att låta ett ungt barns fantasi utveckla sig på alla de andra själsförmögenheternas bekostnad.
Lyckligtvis för vår romanhjeltinna skyddade henne följderna af hennes första intryck från vådan af de öfriga.
Det var måhända ensamt hennes unga kärlek som – derigenom att den tillfälligtvis egnats åt ett värdigt föremål – bevarade henne från att blifva ett lätt byte för smickret och kurtisen.
”Nu vet jag hvad jag skall göra!” sade Blenda en dag till sig sjelf, sedan hon länge förgäfves grubblat på medel mot det onda, som hon ville bortarbeta.
”Jag vill bli barmhertighetssyster – då är jag säker att alla dessa farliga drömmar, såsom han nämde dem, skola stanna långt ifrån mig och att jag ändtligen kan vara sådan som alla andra, utom i det att jag vill vara mer god och göra mig mer nyttig för mina likar.”
Huru gerna hade ej Blenda – som visst icke misstänkte att äfven detta vackra förslag mera var en ny idé af hennes produktiva inbillning, än af verkligt kristliga känslor – huru gerna hade hon ej iklädt sig nunnedoket för sitt nya kall?
Men från detta måste hon olyckligtvis afstå, hvaremot hon så mycket lifligare satte sjelfva saken i verkställighet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
”Men hvar i guds namn håller du hus, mitt barn?” frågade fru Emerentia en gång vid dotterns inträde.
Mycket förvånad att se Blenda dag för dag blifva borta, utan att hon velat dertill uppgifva något visst skäl, hade modern i dag, då det dröjde längre än vanligt, skickat bud till fru Gyllenhake och då fått veta att Blenda alltid gick ifrån henne på den bestämda tiden om förmiddagarna, hvilket hon också denna gång hade gjort.
”Hos de fattiga, de sjuka, mamma!” svarade Blenda med lågande kinder och strålande ögon.
”Nu, sedan jag väl kommit i gång med mitt verk, vill jag ej längre fördölja det.”
”Jag förstår dig ej rätt, du lilla!”
”Ack, min gud, det är dock så lätt att förstå!
Bör jag ej göra mig en pligt af att på de lidande återgälda det goda, som jag sjelf erfarit?”
”Nå kors, kära du, jag säger ingenting på det – jag har ju alltid uppmuntrat dig, fastän det visst icke behöfts, att ordentligt skicka din skärf till gamla Britta.”
”Men hon är blott en.”
”Det är sant – och i ditt tillkommande nya stånd är det din höga rättighet att gifva skydd åt en mängd olyckliga; och jag kan just icke klandra att du, medan du nu har godt om tid, uppsöker de mest förtjente, så att du sedan må veta hvart du skall vända dina välgerningar . . .
Men för det närvarande har du ju ingenting att gifva?”
”Jo, mycket!”
”Hvad i guds namn då?”
”Jag ger ömhet, sjukvård och äfven penningar . . åtminstone få de penningar genom mig.
Äfven ger jag sådana kläder som jag kan umbära”. . .
(Fru Emerentia skulle hafva blifvit ganska bestört, om hon kommit att hålla revidering med dotterns linne och garderob) . . . ”O, mamma vet icke huru mycket elände här gömmer sig, och hur lycklig jag är, då jag kan aftorka andras tårar – det är då som jag längtar efter att bli rik.”
”Men, hör på, du lilla – så vackert än detta är, måste jag likväl varna dig att gå ut så der ensam!”
”Du vet att den stackars baronen – som säkerligen tager döden af kärlek till dig – oaktadt sitt löfte att aldrig komma hit, likväl varit här flere gånger under dessa månader . . . ”
”Ja, hvarföre har mamma tillåtit det?”
”Tillåtit, tillåtit – det är visst fråga om det nu!
Jag är väl icke af sten heller: han är så innerligt vördnadsfull och artig.
Men för hvar gång ser jag att, fastän hans läppar ännu tiga, han blir allt mer och mer intagen . . . ”
”Hvad hör det hit?”
”Jo, tänk, om han komme under fund med dina promenader – det vore ett tillfälle för honom att förfölja dig.”
”Han skulle förfölja mig – nej, han förföljer mig icke . . långt derifrån!”
”Hvad menar du nu?”
” . . att han mött mig, med ett ord, att jag träffat honom, och det flera gånger.”
”Och det säger du helt lugnt, sedan du förut visat dig så rädd och bekymrad för hans besök!”
”Ja, ty då kände jag honom ganska litet.”
”Känner du honom bättre nu då?” frågade fru Emerentia med stora ögon.
Blenda nickade med en min af hemlighetsfullhet.
”Du måtte väl ej vilja dölja något för din mor, barn?”
”Nej bevars, mamma, icke det aldra ringaste: jag skall säga alltsammans!”
”Jag litar derpå – men jag fattas af en aning.
I himlens namn, har du kallnat för grefven, och är du sinnad att utbyta den grefliga kronan mot den friherrliga?
Det vore ganska illa!”
”Jag kallnat?” utbrast Blenda med en blick af nästan fasa . . . ”Jag upphöra att älska den, som jag, från första ögonblick jag såg honom, tillbedt liksom min skyddande engel – aldrig, aldrig!”
”Men hvad är det då med baronen?”
”Han . . jo, han är min bror!” svarade hon helt naivt.
Fru Emerentia – som, enligt sin egen utsago, var ”mycket fallen för anständighet” – kunde nu icke återhålla ett utrop af bestörtning:
”Barn, barn, nog gick det an att du ansåg kongl. sektern som din onkel – han var så godt som förlofvad med en annan – och nog går det an att du kallar grefven, din tillkommande make, för din kusin . . . men aldrig passar det att du antager baronen till din bror!”
”Kors, så du frågar!
Om han vill passera som din bror, så är det endast för att kunna gömma älskaren under denna anständiga titel.”
”Gömma älskaren?”
”Ja – och akta dig du . . .
Jag kan ej tillåta en sådan lek!”
”Men han bär icke blott denna titel.
Liksom jag, för att dämpa lifligheten i min inbillning, gjort det bästa och ädlaste bruk af mina krafter, då jag blifvit hvad de i Frankrike kalla barmhertighetssyster, har han, för samma ändamål och uppmanad af mitt exempel, gjort sig till barmhertighetsbroder.
Det är han som med det högsta ädelmod delar ut betydliga penningsummor, sedan vi tillsammans undersökt de behöfvandes förhållanden . .
Ack, jag är säker att han är den mest ädelmodige man under solen!”
”Men jag säger dig, flicka, att jag vill veta huru allt detta kommit till . . . barmhertighetsbroder – minsann var icke det konstigt!”
”Det är ändå så enkelt att mamma genast skall fatta det.”
”Låt höra då!”
”Jag hade gjort en föresats att förändra mig, att i allt likna andra fruntimmer . . jag kan icke precist säga hurudana de äro, men de se alltid så lugna och hyggliga ut – kortligen, jag ville bli annorlunda.”
”Så enfaldig du då var – det är just sådan du är som grefven finner dig förtjusande.”
”Ja, men jag vet att han skulle finna mig ännu mer förtjusande, om jag vore mindre romanesk.”
”Trösta mig, sådant sjåp!”
”Jag tror likväl icke att jag numera är det, ty vet mamma hvad som hände mig härom dagen?”
”Jo, en förmiddag, då fru Gyllenhake var borta, satte jag mig ned vid fortepianot för att ännu en gång höra hur min gamla älsklingssång lät – jag har aldrig haft mod att sjunga den, sedan kammarjunkaren, det odjuret, skrattade åt mig . . gudskelof att jag slipper se honom vidare: jag önskar att hans utrikes resa måtte räcka i evighet!”
”Du kommer från ämnet!”
”Åh nej, icke så alldeles, ty antingen det nu härledde sig från det åtlöje, som Berthas romans uppväckte, eller att jag omärkligt förändrat smak, nog af: sången om riddar Egbert Montabor föreföll mig sjelf nästan liksom lite narraktig; och då jag sedan på aftonen tog sjelfva boken för att läsa om Bertha och Agnes och deras riddare . . . aldrig kan mamma någonsin gissa hvad som då följde?”
”Det är bäst att du låter mig slippa att gissa!” svarade modern, hvars ansigte antagit en viss mulenhet.
”Jo, att jag gäspande och halfsofvande fällde den ned på knäet!
Och sedan dess har jag icke haft lust att förvissa mig om huruvida denna förändring var blott ett tillfälligt eller fullkomligt affall från min gamla smak.”
Några ögonblick teg fru Emerentia.
Derefter sade hon högtidligt:
”Min salig farmor, som sett verlden, brukade säga, att förakt för gamla kära minnen och vanor alltid vore följden af antingen högfärd eller dårskap.
Jag vill önska, barn, att all din nya lärdom icke gör dig syndig . . . hm hm hm: finna riddar Egbert Montabor, för hvilken ditt hjerta så många gånger klappat, narraktig – gäspa åt deras öden, öfver hvilkas ädelhet och heroism du så mången gång gråtit!”
”Det är den nya tiden som rycker mig med sig!” urskuldade sig Blenda.
”Och jag bör visst vara glad öfver att jag ej mera står under inflytelsen af den gamla.”
”Det är likväl den som gjort dig till hvad du är!” svarade fru Emerentia triumferande . . .
”Men låt oss lemna detta och återvända till baronen . . .
Du blef alltså barmhertighetssyster?”
”Ja, för att qväfva de sista symtomerna till all öfverflödig romantik, föresatte jag mig att egna en del af mitt lif åt de fattigas vård . . .
Men redan första dagen, då jag återkom från Tyskbagarbergen, dit jag först ställt kosan, mötte jag baronen.
Han helsade så artigt och så innerligt vänligt, att jag, ehuru jag bestämdt vet att jag såg mycket värdig och allvarsam ut, ej kunde låta bli att ge honom ett litet småleende.”
”Nå nå, det var just ingenting!”
”Detsamma tyckte jag.
Mitt hjerta var så fullt af glädje (ty jag hade åstadkommit glädje der, hvarifrån jag kom) att jag i alla fall immerfort smålog för mig sjelf – och att han just då höll sig framme, det var händelsens fel och icke mitt . . ifall det var något fel alls.”
”Men för att bli din bror fordrades något mer?”
”Vänta då . . ’jag är säker’, sade han, i det han stannade, ’att, oaktadt all den antipati, som fröken visat mig under vår sista bekantskap, ändå någon sympati finnes emellan oss’ . . .
Hvari då? sade jag . . . ’Det torde frökon framdeles gissa’, tillade han, och försvann sedan åt det håll, hvarifrån jag kommit.”
”Jag är ganska säker att det der mötet icke skedde så tillfälligtvis!
Han hade väl den dagen, likasom många gånger förut, på afstånd följt dig från fru Gyllenhake, derefter blifvit nyfiken att se hvart du tog vägen, och, då han kommit underfund dermed, inväntat dig och låtsat möta dig för att äfven i sin tur gå åstad att göra godt.
Han visste nog huru det skulle verka på dig . . .
Men vidare!”
”Om det också vore såsom mamma med skäl tror, så vore det väl ändå intet ondt deruti . . .
Andra dagen när jag kom till mina sjuklingar, hade de allting bättre: de hade fått riktiga sängkläder i stället för halmen och trasorna och dessutom penningar, och de berättade mig att straxt efter min bortgång en ung herre varit hos dem och sagt att en engel sändt honom till deras hjelp.”
”Nå men, du lilla, det der var alltför sött och intressant!
Jag förstår blott icke huru du kunnat tiga med det för mig?”
”Jag borde icke skryta – barmhertighetssystrarna skryta aldrig med de välgerningar, som de göra – men det var också gifvet att jag skulle svara, så snart mamma allvarsamt frågade mig.”
”Godt, godt . . .
Huru gick det sedan?”
”Jo, så att jag på hvarje ställe, som jag uppsökte, alltid dagen derefter fann spår af baronen, som kom på engelns vägnar.”
”Tillbedjansvärde unge man”, utbrast fru Emerentia andäktigt, ”han är en värdig medtäflare åt grefven!”
”Just detta var min tanke, och derföre, då jag ej kunde tillåta honom att gifva mig sin hyllning som älskare, sade jag honom för fem dagar sedan, när han åter mötte mig och så bedjande såg på mig, att jag ansåge honom som en bror och att jag vore lycklig att dela med honom omsorgerna om mina fattiga.”
”Nå, denna förklaring förtjuste honom, det är jag säker på, ty han fick endast veta sednare hälften?”
”Det förslås: jag kunde naturligtvis icke nämna någonting om min förbindelse med grefven, den han ej ens anar.
Hvad jag sade honom, gjorde honom derföre mycket lycklig.
Han kysste mina händer med hänryckning och försäkrade, att han var beredd att offra fjerdedelen af sin förmögenhet på de ädla nöjen, som jag anvisat honom . . .
Derefter tillade han några ord, som hade mycken likhet med mammas aning angående anledningen till vårt första möte i Tyskbagarbergen.”
”Men jag vet ändå icke precist, du lilla, om det går an att fortfara på detta sätt?”
”Hvarför icke – det är ju så oskyldigt!”
”Men om grefven – som vi nu på öfver två månader icke hört af – helt oförmodadt återkomme, torde han bli allvarsamt svartsjuk . . du mins ju hurudan han var på operan . . och i trots af det rena i din bekantskap med baronen, skulle denna renhet kunna fullkomligt misstydas af din älskare!”
”Min gud”, svarade Blenda bleknande, ”på det har jag icke tänkt!
Redan i morgon måste jag då säga baronen – utan att likväl förråda min hemlighet – att det ej längre kan fortfara på det sättet som vi nu hafva det.”
”Alldeles så, barn, det är en pligt mot din tillkommande make, och äfven mot dig sjelf, ty onda tungor kunde skada ditt rykte, om onda ögon såge dig promenera med en ung man.”
”Det är sant, det är sant!”
Rodnande och brydd af den rol, som hon i dag hade att spela och hvilken fordrade af henne den strängaste uppmärksamhet på sig sjelf, gick Blenda följande morgonen att besöka den gamla damen, i hvars hus hon alltid tillbringade mesta delen af förmiddagarna.
Och hon gick så i tankarna, att hon ej såg det hon mötte ett ungt fruntimmer, innan detta fruntimmer med förundrad blick utbrast:
”Kors, är det min lilla enfald som jag får se så fin och riktigt elegant utstyrd . . .
Nå, hur mår herrskapet nu för tiden?”
”Ack, min gud, se Henriette – så roligt detta var . . .
Men har ej Patrik, som haft den godheten att flere gånger efter jul titta upp till oss, sagt dig att vi må mycket väl?”
”Jo visst, men det kunde icke hindra mig att göra om frågan, då tillfälle erbjöds . . .
Jag hör att du fortfar att vara föreläserska åt en gammal fru, som lär vara förundransvärdt god emot dig?”
”Ja, förundransvärdt, det är just rätta ordet.
Du kan ej tro för huru mycket jag har mina besök hos henne att tacka!
Det är nu öfver tre månader som jag sjungit och spelat för den utmärkt skicklige läraren, hvilken hon skaffat mig.”
”Nå, det var då ett mönster för ädla beskyddarinnor . .
Jag är nyfiken att höra något mer om din fortyn, och framför allt att få höra din röst och din musik.”
”Hvad du är god!’
”Följ med mig hem och blif hos mig i dag!”
”Jag tackar dig af hela mitt hjerta för det anbudet, men . . men jag vet icke . . . ”
”Seså, var icke narraktig!
Det måtte väl aldrig falla dig in att finna dig förnärmad för det jag icke varit hos er?
Men först var det, såsom du sjelf vet, lite grått emellan oss, och sedermera kunde jag – om notabene snarstickenhet hörde till mina svagheter – haft skäl att vara stött, efter herrskapet hvarken kom, då vi bjödo till middagen, eller tackade för bjudningen.”
”Goda Henriette, du gissar nog hvilka skäl som hållit oss hemma?”
”Nej, minsann!”
”Först och främst trodde jag att du icke rätt fördrog mig.
Dernäst var jag ledsen öfver att du sade mig så många förolämpande saker för kammarjunkarens skull.
Och slutligen var jag blyg för att träffa Johan.”
Vid detta trefaldiga svar rodnade Henriette starkt.
Hon kunde ej neka för sig sjelf att Blenda, i hvad som rörde henne (Henriette), haft rätt; men tiderna voro nu förändrade, och med dem den unga frun.
Å ena sidan syntes de fattiga slägtingarne ej vidare vara i behof af hjelp, något som oändligt höjde deras aktier i den rika slägtingens ögon.
Blendas prydliga klädsel gaf minsann också icke mer tillkänna en stackars sömmerska.
Dernäst var kammarjunkaren icke blott ur riket, utan – hvad vida bättre var – totalt ur spelet: han hade, såsom man vet, endast utgjort en tillfällig förströelse för Henriette, en liten episod på det skuggrika Henrikslund.
Slutligen hade ju Johan under den vådliga färden till Barkarby erkänt att hans hjerta var fängsladt på främmande ort, och tyvärr var det alltför tydligt att den der okända – som lefde gud vet hvar – fängslat honom med sådana bojor, som ej kunde slitas af andra.
Slutsumman af allt detta blef, att – sedan Henriette icke mer i något afseende kunde vara svartsjuk på Blenda och dessutom återfann henne i en belägenhet, som befriade den unga frun från tvetydigheten att umgås med ett par pauvres honteux – hon icke visste bättre sätt att tillfredsställa sin nyfikenhet än att inbjuda Blenda till en förtrolig sammankomst.
Förnämsta orsaken till Henriettes nyfikenhet – en nyfikenhet, som hon redan längesedan föresatt sig att på något sätt få tillfredsställd – var den, att fru Emerentia, som hade så hjertans svårt att bära på sin ljufva hemlighet, gifvit mamsell Debora, hvilken stundom besökte Riddargatan, några små mystiska vinkar om en mäkta förnäm man, som i djupaste tysthet var betagen i Blendas behag . . . .
Men vi återkomma till våra damers möte.
”Var lugn du!” gaf Henriette till svar på Blendas ursäkter.
”Det lilla obehag, som fans mellan oss, härflöt endast och allenast från salig svärmors stora partiskhet för dig.
Jag älskade så innerligt den vördnadsvärda gumman, att jag riktigt var svartsjuk på din framgång i hennes ynnest.
Men det är nu glömdt allt det der, liksom hela det lumpna trasslet med kammarjunkaren.”
”Det är visst godt och väl, men . . . du får icke bli ledsen!”
”Aha – jag glömde sista skälet.
Nå, hvad Johan beträffar kan du vara än lugnare . . han tänker icke mer på dig än på, jag vet icke hvem!
I förtroende sagdt oss emellan, har jag anledning att tro det han skulle uppoffrat ett allvarsamt tycke ifall han följt svärmors önskan.”
”Min gud, älskade han sin mor så högt?”
”Kanske mötte och möta ännu några svårigheter vid hans val.
Huru som helst reste han bort i går och återkommer ej på flera veckor – således har du ingen anledning att längre envisas!”
All denna godhet å Henriettes sida var för Blenda omöjlig att emotstå – och hvarför skulle hon emotstå den nu, då hon erfarit att kusin Johans hjerta längesedan var bortgifvet?
Hon lofvade komma efter, så fort hon slutat sina lektioner och skickat bud hem till mamma.
”Mina sjuklingar få umbära mig i dag!” sade den unga barmhertighetssystern för sig sjelf, då Henriette försvann.
Hon var dock långt ifrån missnöjd öfver att erhålla en dags uppskof med den svåra pligt, som ålåg henne i afseende på hennes bror.
”Hvad han skall speja efter mig!” tillade hon sorgset, ”Stackars karl, jag är viss att han blir mycket ledsen, då han får höra att vi måste utöfva våra barmhertighetsverk hvar på sitt håll!”
Med tanken helt melankoliskt fästad på den unge baronen, biträdde Blenda hos sin gamla väninna.
Men troligtvis fick hon just med detsamma någon hastig aning, ty lik en ung hind tog hon ett språng fram till pianot och bemäktigade sig en der liggande stor blomsterbukett, omlindad med en pappersrimsa.
Blenda kunde således fritt öfverlemna sig åt sin dårskap och i ett utbrott af vild glädje smeka detta tecken af sin älskares hågkomst, det första hon sedan två och en half månad bekommit.
När blommorna fått sin hyllning, kom ordningen till pappersrimsan.
Så länge det var henne möjligt, uppsköt hon att undersöka den.
Måhända öfverlemnade hon sig åt blott en tom villa, då hon trodde att någonting fans skrifvet på papperets innersida.
För den händelse således att hon bedroge sig, vore det mesta skälet att spara vissheten, ty så länge den ej var gifven, kunde hon åtminstone njuta af sin illusion.
Men nyfikenheten tog öfverhand.
Rimsan uppvirades, och – o, himmelska gudamakter – det var verkligen en riktig biljett.
Den innehöll följande ord:
”Om det är för de fattigas skull som deras ömma vårdarinna bifallit att taga en följeslagare på sina promenader, så finnes i fru Gyllenhakes vård en summa, som till någon del torde ersätta hvad baron T–svärd gör för dem . . . . .
Är det åter för egen skult som de lidandes goda engel tycker om sällskap, så är detta lilla budskap från en frånvarande vän helt och hållet obehörigt.
Jean.”
Blenda stod så slagen, att hon var nära att digna till jorden.
Sårat sin älskare, väckt misstroende hos honom, och detta just då hon föresatt sig att vara förnuftet och eftertanken sjelf.