Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Ja, se de’ va’ allihop herregårds-drängar, och de ska’ alltid vara litet för mer, alldeles som pettermätrar – anmärkte Lena skämtsamt.
«Plire man lagom på herregåls-drängar,
«Nog ä’ de granna, men di ha’ ingen must!«
sjöng Gunnar med sin klara, rena tenor, och såg skälmskt på Elin.
– Nå de va’ rart att höra Gunnar sjunga – sade mor Ingrid.
– Det tror jag intet jag hört på år och dag.
Gunnar såg uppåt väggen, der hans fiol dammig och stränglös hängde bredvid bössan, och sade:
Nu va’ jag dum, som intet köpte mig fiolasträngar när vi åkte genom Sköfde, för inne te’ Råbergs eller Lagerstedts ha’ de nog; men jag kan väl få från våran egen stad, med herregårdspostbud ändteligen, om jag vill – tillade han lefnadsgladt.
Aftonen var särdeles treflig för alla.
Elin tog sin nya bostad i besittning och tänkte redan på huru hon skulle försköna den med gardiner, och en liten halfgardin för de nedersta rutorne, att ej «Gunnar och den der drängen skulle titta in.» Gunnar hjelpte henne att sätta i ordning, slog upp en krok för fogelburen, hvars innevånare obeskrifligt roade lille Gustaf, flyttade in hennes dragkista, bord, m. fl. småsaker, som de medfört.
Lena besåg noga och betraktade allt, och frågade om «bordet och byrån» voro Elins tillhörigheter innan modern dog, hvilket Elin sanningsfullt bejakade.
Man tog bort alla familjens klädespersedlar, som förut hängt i Elins kammare, bar upp dem på vind, der Gunnar lofvade att den kommande dagen slå upp några krokar åt dem.
Man tillredde en liten bädd åt Elin, skral nog, men med hvilken hon var ganska nöjd, tills en bättre kunde hinna anskaffas.
När Abraham slutligen hemkom, höll Elin på att utbrista i skratt, ty hon hade verkligen till en del trott deras beskrifning, eller åtminstone icke kunnat föreställa sig att få se en så ful, otymplig, krokbent och «illa vulen» tjuguåring, med tofvigt hår och vårdslös klädsel, samt knappt begåfvad med halft menniskoförstånd, fast han hade dubbel förmåga att äta.
Men när Elin en gång skrattat ut, så var det äfven slut, och Abrabraham fick från denna dagen tvänne försvarare, ty mor Ingrid hade alltid varit en sådan, mot Lena som oupphörligt gnatade och malde på «det nötet Abra’m», och Gunnar som ofta förlorade tålamodet af hans dumhet och oförnuft.
Men han var en stark och dugtig arbetsdräng, och som tålig man trifves, gjorde han det äfven, och var dessutom Gunnar särdeles tillgifven, alldeles som en – ändå ofta nog sparkad – hund.
Men Elin tänkte ändå för sig sjelf:
«Min Gud så skönt att slippa bo inne i samma kammare som den der!»
En tid af trefnad och förnöjelse började nu.
Sommarsolen tycktes lysa, icke allenast på molnfritt och klart fäste, utan in i hvarje sinne under torpstugans låga tak.
Elin grät väl litet ibland, men alla försökte att trösta och muntra henne, och när man älskar dem som detta försöka, så lyckas de oftast.
Lena var bra i sin fot, kunde svänga öfver allt, och aldrig hade Gunnar varit så vänlig mot henne och «gossen» som nu, och aldrig hade hon fått så god hjelp för så godt köp som nu.
Hon var derför vid särdeles godt lynne.
Mor Ingrid var ovanligt bra i sitt bröst, under denna varma, blida årstid, och gladdes dessutom åt den allmänna goda sinnesstämningen och sin Gunnars återkommande till fordna dagars gladlynthet; ty Gunnar var nu, ofta nog åtminstone, temligen glad och munter, sjöng stundom under arbetet, fast det alltid var i moll, kände ett nytt underligt lif inom sig, som spred sin oroliga allmakt öfver alla hans företag.
Han fullgjorde rastlöst, och med långt mera ifver än förut, alla sina åligganden, men sin förnöjelse efter gårdsarbetet tog han numera ej så ofta i skogen eller på sjön, utan stod då på sin lilla loge och förfärdigade «en liten nätt säng åt Elin», dessutom en sådan stol som hon haft i sin fordna kammare, samt en liten «bokahylla».
Elin gick ofta bort till honom, såg med stor glädje på hans arbete, strök alltid, på hans begäran, det långa håret ur Gunnars ansigte, emedan han var sysselsatt med «bå’a händer», samt hörde hur han sade: «Kors så’na små näfvar! och fina och hvita som på ena fröken!» och då rodnade Elin och drog sin hand från Gunnars läppar.
Hennes verksamhet hade redan börjat dagen efter hennes ankomst, ty Lena hade «tug» till klädning åt sig, «tug» till klä’er» åt lille Gustaf och ett «vestatug» till Gunnar, och allt detta skulle Elin sy, och gjorde det äfven, både fort och väl och gerna, men sade att hon nödvändigt ville försöka sig med «utgångsarbete» i sommar, ty utan alla omsvep förtrodde hon genast till Lena, att det bar henne så emot att taga sig någon annan tjenst, utan ville hon helst vara hos syskonen, om hon bara kunde «vara dem till lags» och göra allt hvad en vanlig piga tillhör.
Lena var ganska nöjd med detta, och Gunnar – – öfvernöjd, men log ändå alltid när Elin talade om sitt förestående «utgångsarbete», tills en gång då Elin verkligen blef litet stött deröfver, och då beslöts och beramades, att nu när stora «herregårdsslotten» snart begyndes, så skulle Elin gå med och försöka att raka hö.
Till detta ändamål gjorde Gunnar henne en liten räfsa af allra lättaste trädslag, och så fin och med så mycket små grannlåter, att lille Gustaf trodde det var en leksak åt sig, och grät rysligt när man tog ifrån honom den.
Men då sade Elin till Gunnar: «Söte Gunnar, gör en liten rifva åt lille Gustaf!» men då svarade Gunnar litet mörkt:
«Åh det bryr jag mig intet om,» men då sade Elin:
«Ack jo, gör det för min skull!» – – och se då! – – gjorde Gunnar «e’ lita rifva åt Gustaf», och Lena och mor Ingrid och Elin och ändå mest lille Gustaf voro glada åt detta.
Lille Gustaf var nu mest inne hos Elin, der hon i sin lilla nätta, alltid som ett dockskåp pyntade kammare, satt och sydde, och deraf blef lille Gustaf både snällare, renare och – – – kärare för Gunnar.
Alla hade således vunnit på Elins ankomst.
Hon var den sol som spred dessa milda, varma strålar omkring sig, så helande, så välgörande ända tills – – – de bränna.
Sjelfva Abraham tycktes hafva känning deraf.
Man såg honom nu stå på hufvudet nere vid sjön, för att tvätta och pynta sig, något som Lena hittills förgäfves bedt honom om, men som nu gick på, utan all uppmaning.
Äfven kammade han sitt hår om söndagarne; och en dag under middagsrasten, när Elin skulle gå ut litet, för att draga frisk luft nere vid den vackra sjöstranden, fick hon se Abraham, som satt bakom en buske, sysselsatt med att snörpa ihop sin hvardagsjacka, på hvilken armbågarne sutto ute.
– Hvad gör han der, Abraham? – frågade Elin vänligt, men med någon svårighet att hålla sig från skratt åt hur dumt han bar sig åt.
– Åh – svarade Abraham förlägen – jag skulle fresta om jag kunde satt e’ bot38 på mi’ hvandansjacka, så di inte skulle få grina åt mej så mö’et.
– Tag hit – sade Elin, och tog ifrån Abraham sin söm.
– Du kan intet göra det der, det ser jag på ’et.
Gå nu opp i min kammare (nyckeln ligger öfver dör’n), på bordet står min fingerborg, sax och tråd ligger der äfven, tag med dig allt det, och tag äfven ett par blå yllelappar, som ligga på dragkistan.
Abraham lydde genast, sprang backen uppför med glada «galtasprång», såsom Gunnar alltid kallade Abrahams carièrer, och under tiden sprättade Elin upp hvad Abraham sytt.
Denne var som en pil tillbaka, och inom en liten stund var Abrahams tröja alldeles hel åtminstone, ty snygg kunna vi beklagligtvis ej tillägga.
Abraham, som ingenting sagt under hela tiden, ville bra gerna klappa Elin, när tröjan var färdig, och försökte det äfven, men Elin drog sig undan och sade:
– Nej fy!
Abra’m lille, bry sig intet om det der, utan håll till godo.
Jag skall gerna hjelpa honom någon gång, om han säger mig till, och låter bli att klappa mig, eller – – – ta’ i mig.
Derefter sprang hon ned till sjöstranden, knippade upp sina klädningsärmar och började en tvagning ända upp till armbågarne, tvättade fingerborg och sax, samt tog, när hon kom upp i sin kammare, både ren halsduk och rent förkläde, ty Abrahams jacka hade varit ganska mustig.
Men imellertid klappade nu under denna lappade jacka ett hjerta, som hittills – – stått alldeles stilla.
Nu nalkades slottertiden med stora steg, och när man en afton under måltidsstunden skämtade deröfver med Elin, som då nödvändigt ville försöka sina krafter, då höjde Abraham, efter en liten härskning och hosta, sin röst, något som annars aldrig just plägade inträffa, och sade:
– Ja, jag ska’ intet slå så rasande fort, så hinner ho’ och följa med med rakinga.
– Du! – utropade Gunnar harmfullt, och krökte öfverläppen och drog ihop ögonbrynen så aristokratiskt som en riksbaron.
– Du!
Och tror du att Elin ska’ gå och raka efter dig?
Nej, inbilla dig intet det.
Jag slår sjelf då, och du ska’ få göra annat här hemma.
Abraham teg och tröstade sig med ett helt grötfat.
Elin kände sig obeskrifligt nöjd med detta byte, Lena tyckte äfven det var bra, men mor Ingrid – – – hon teg likasom Abraham, och hvad hon tänkte, det vet allena den Guden som sjelf i qvinnans öga, öra och känsla lagt denna förmåga, att nära nog vara allvetande ibland.
Hon suckade ohörbart och betraktade från sin mörka vrå Gunnars och Elins vackra anleten, som logo så älskligt mot hvarandra, medan de under skämt och prat åto ur samma grötfat, gifvande lille Gustaf hvarannan sked deraf, medan Lena ännu sysslade i spisen.
– Om månda’n ska’ store slotten begynna – sade Abraham en lördagsafton i Juli, när han hemkom från herregårdsdagsverket – för de’ sa’ båd’ spektorn och rättar-Anders, så nu få j annat att tänka på.
– Så-å – yttrade Gunnar – ja, vi gå i kyrkan likaväl i morgon, såsom vi sagt, om det blir lika vackert väder som i dag.
Mor och Lena kunna åka i kärra’ om de vilja, och jag och Elin gå genvägen utmed sjöstrand.
– Och hvem skulle se efter pojken då? frågade
Lena litet snurrigt.
– Åh, det kan Abraham – svarade Gunnar.
– Jag kan gerna vara hemma hos lille Gustaf – inföll Elin – så kan Abraham få gå i kyrkan, för han har ej varit sta’ alltsedan jag kom hit, tycker jag mig minnas.
– Kan det intet gå an? – frågade Elin efter en liten tystnad.
– Åh – sade Lena hjertlöst och hårdt – Abra’m kan hvarken läsa eller har några kyrkekläder.
Elin såg förvånad ut.
– Stackars Abraham! – sade hon slutligen med så medlidsam, öm ton, och gick bort till honom.
– Kan du intet läsa?
Då har du ju intet kunnat få gå till nattvarden!
Stackars, stackars gosse!
Abraham teg och såg ledsen ned framför sig.
– Kan du alls intet läsa? –frågade
Elin om igen och med stort deltagande.
– Åh! jag slarfvar väl litet me’et – svarade Abraham.
– Hör du, Abraham – återtog Elin halfhögt – kom med mig i min kammare så får jag höra hur pass du kan.
– Och de följdes genast ut.
Lena slog till ett flatt och gällt skratt, och sade:
– Nu går skam på torra landet!
Jag tror min själ att Elin vill lära Abra’m å’ läsa, som ingen annat kunnat, hvarken skolemästare eller prest.
Det vore mycket bättre hon gömde sin läsekonst till lille Gustaf ska’ börja på, för det står jag aldrig ut med, för jag va’ aldrig så der begifven på läsa, som mor och Elin alltid har var’t.
Se Elin har läst bibeln många resor igenom re’n, de’ ä’ ju en faslig tidspillan ändå!
Gunnar teg, och kände för första gången i sitt lif en gnista af afund, och det – – – på Abraham!
Men han kände äfven denna beundran, denna heliga vördnad för ett älskadt föremål, som gör att kärleken hos en man till en qvinna tager sina enda fasta rötter.
Mor Ingrid såg på honom, genomskådade honom och – – suckade, och det blef ej sista gången.
Efter en lång stund kommo Elin och Abraham åter, och glädjen lyste ur den sednares ögon.
– Han kan intet så dåligt – sade Elin – och nu har jag lofvat Abraham, att jag blir hemma i morgon, och att jag ska’ läsa med honom hela dagen, och att jag sedan, på alla hans fristunder ska’ läsa med honom, så att han kan få gå till Herrans bord, han så väl som alla andra goda, kristna menniskor, en gång framdeles.
– Ja, der tar du dig vatten öfver hufve’t – sade Lena skrattande.
– Tack Elin! min goda, söta Elin! – sade Gunnar och tog Elins båda händer och tryckte i sina, utan att bry sig om hvad Lena sade.
Abraham var deremot försvunnen, men en stund derefter hörde man hur han klappade något nere vid sjöstranden, och som Lena var grufligt nyfiken, smög hon sig ned för den lilla backen, men kom snart upp i stugan igen, kiknande af skratt, och berättade att Abraham höll på att «tvätta och skubba en skjorta».
– Ja, det var ganska rätt af Abraham – sade Elin, äfven litet skrattande och litet rodnande – ty efter sanningen ska’ fram, så sade jag till honom helt vänligt, att jag skall gerna läsa med honom, bara han ville hålla sig snygg och ren och kammad och pyntlig på allt sätt, för annars blef det för svårt.
– Ja, ja – skrattade Gunnar – man ska’ få se att Elin snart gör Abraham till en sådan der petter-mätare, som Lena ibland talar om, ty Elin kan hvad hon vill med folk.
Men nu gick hvar och en till hvila, och – förunderligt nog – Abraham var den som hade allra mest att tänka på, en konst som han annars aldrig just begagnade eller särdeles öfvade sig uti.
Gunnar skulle nödvändigt till kyrkan den kommande dagen, ty det var sockenstämma, och i anseende till det der «Andersa bruk», hade han något dervid att anmäla.
Mor Ingrid och Lena «åkte» äfven gerna dit, efter det så passade sig, att hästen ej varit ute eller skulle ut så snart, ty när hökörning och sädesbergsel en gång begynte, sedan var ej värdt att tänka på kyrk- eller lustresor.
Elin och Abraham blefvo således allena, och den som sett operan Sargine vet hvad kärleken kan förmå öfver fånigheten, och den som såg Abrahams nyvaknade håg och uppmärksamhet, samt huru begärligt han slök hvarje ord, hvarje blick af Elin, den kunde aldrig misstaga sig på den känsla, som satte lif i den förut tanklösa och stockaktigt döda varelsen.
Han gjorde alldeles förvånande framsteg, och när han till middagen endast åt ett halft kannfat med grönkål och lemnade en bit af brödkakan, då sade Lena skrattande:
– Jag tror sannerligen att denna läsinga föder Abra’m, för så litet såg jag väl aldrig honom äta någon middag.
– Ja, om den föder, det kan väl vara – sade Abraham – men mätt derpå är jag alls intet; utan läser gerna i eftermiddag med, om Eli’ ä’ så go’ å’ har stun’ner me’et.
– Herre Gud! – sade Gunnar halfhögt till mor Ingrid – jag tror sannerligen att Elin sätter båd’ vett och förstånd i den stackars gossen; hörde mor hur bra han svarade.
– Ja, ja – suckade mor Ingrid – det vore godt hon ej tog det der vettet och förståndet från någon annan.
Gunnar såg förvånad på henne.
Han begrep ej ett ord af hvad hon sade, och funderade ej heller derpå.
Ack de männerne!
Hvad de äro älskvärda, och hvad de äro kloka och visa och förståndiga, och hvad de hafva för en stor, herrlig förmåga att tänka och begrunda, men – – – hvad de litet begripa ibland!
Elin kunde nästan intet sofva om natten, af oro för sin första slotterdag.
Redan klockan half fyra stod hon klädd i en randig bomullskjol, och ett litet svart lifstycke, som hon gjort sig under sorgen, och som snörades igen framtill, samt endast sina rena hvita lintygsärmar på armarne, emedan dagen lofvade att bli mycket het.
Hon stod just och såg på sin nya räfsa, när Gunnar knackade på fönstret och bad henne komma ut, emedan det var tid att gå åstad nu.
– Jag ska’ bara taga min hatt – svarade hon och kom genast derefter.
Gunnar såg på henne några ögonblick, med denna rena förtjusning som hvar och en känner, när de se det skönaste de veta.
– Herre Gud! hvad du ser söter ut i dag! – sade Gunnar, som äfven var ganska fiffigt utstyrd, med sina långa, fina, snöhvita skjortärmar, ny svart halmhatt med stora brätten, en vacker hemväfd väst och alldeles nya sommarunderkläder, till «store herregålsslotten».
– Du blir – fortfor han – den vackraste och nättaste tösen bland dem alla i dag, det vill jag svärja på.
Men, söta Elin, tag för all del ett par handskar på dig, annars får du blåsor i de små nätte näfvarne, och så fick du annars bara höra glopord, för att de ä’ så fina och hvita och lena, för vackrast ä’ du, och nog komma de omkring dig och mönstra dig på alla leder.
– Ja, Gud gifve jag bara vore den snällaste och uthärdigaste med – sade Elin leende och sprang efter sina handskar.
Sedan följdes de åt.
– Aldrig gick jag så gerna till någon slott – sade Gunnar.
– Hvarför så? – frågade Elin oskyldigt.
– Ja, jag vet intet så noga – genmälte Gunnar – det är väl det gudomligt vackra vädret som gör ’et.
Har du sett en grannare sommarmorgon, Elin lilla?
– Aldrig! – svarade flickan, och de stannade ett ögonblick för att höra lärkan drilla högt upp i skyn.
– Hvad Gud har gjort vår jord skön ändå – sade Elin och fästade sitt öga på Gunnars.
– Ja, och allt hvad deruppå finns, och hvad hans beläten kunna vara lyckliga ibland – genmälte Gunnar och drack med förtjusning Elins blick.
– Ja, men då ska’ de vara go’a och göra det som rätt ä’ lell – fortfor Elin, medan de ånyo gingo raskt framåt.
– Det förstås – biföll Gunnar – för börjar bara samvetet att mullra som en åska, om än aldrig så långt bort, så blir det mulet straxt.
Nej, en ska’ gå sin väg rätt och hederligt och på Guds vägar framåt, om en ska’ vara lycklig.
– Ack, Gunnar! – sade Elin och såg ånyo upp till sin reslige följeslagare på den smala skogsstigen.
– Hvad mor skulle ha tyckt om dig!
Hvad glad hon skulle var’t, om hon vetat hvilken man som Lena hade!
Jag försökte väl att beskrifva dig, då efter bröllopet, och sa’ henne att du var den allra vackraste och hyggligaste gosse jag nånsin sett, men hon sade som sanninga ä’: att godheta intet sitter i vackerheta, och när jag då berätta’ för henne, att du hade ett så genomgodt beröm om dig, då suckade hon och sa’, att det vore godt om det alltid stod vid sig.
Men ack! intet kunde jag ändå veta på den tiden hur bra och god du var!
Men nu, nu vet jag ’et, och hon med, för nog ser hon både dig och mig, här vi gå på jorden, ifrån himmelen der hon säkert är.
Eller hvad tror du, Gunnar?
Gunnars hjerta var för fullt af salig glädje öfver detta Elins oskuldsfulla lofqväde.
Han svarade intet, han sade intet, han blott tog hennes hand och hon drog den ej bort, utan tysta, hand i hand kommo de till «storänga», der redan flera «slottare och rakeser» voro församlade.
Alla sågo på Elin, rättar-Anders ställde och ordnade slottern, hvar och en kom i sin ordning vid skårgången,39 och Elin följde troget hvarje Gunnars steg.
De talade nästan icke, men sågo ofta på hvarandra, logo och nickade, och då – – klappade deras hjertan ändå fortare än förut.
Vid den så kallade «dagolsrasten» kom Bengt och förnyade bekantskapen med Elin:
Äfven Olle kom, och behagade i en knapp vändning vilja taga Elin om lifvet och «stjäla en liten köss», som han sjelf sade, men Gunnar kom med sin lie i högsta hugg och en vredens åskblixt i hvart öga, och sade rytande till Olle:
– Näsja intet att komma Elin på tio famnar när, för jag näpser dig, så att du aldrig glömmer ’et.
– Olle sprang sin väg så fort han orkade, men kastade, när han kommit bra långt undan, en slängkyss tillbaka till Elin, och skrek och skrattade och larmade som vanligt.
Elin gick ganska väl ifrån sitt första dagsverke, ehuru hon var rysligt trött om aftonen, ja så trött att Gunnar ville bära henne hem, hvilket hon dock skrattande undanbad sig, men bad deremot, när hon kom halfvägs på hemvägen, att få sätta sig ett ögonblick och hvila litet på en mossig sten.
– Du kan gerna gå före, käre Gunnar, så uppehåller jag dig intet, för jag hittar nog vägen på egen hand – sade hon.
– Du pratar! – svarade Gunnar.
– Tror du jag ville gå ifrån dig, här i villande skogen och så på sene qvällen?
Nej förr ville jag stanna hos dig så här stående mot ett träd hela natten.
Elin bara såg på honom till tack.
Gunnar bara såg på henne, och – – de kunde aldrig nog se på hvarandra och – – de trodde sig ej dermed göra något ondt.
Så länge sjelfva slottern varade fram på herregården, följdes Gunnar och Elin åt, på samma sätt, och det andra slotterfolket sade sins imellan: «Har j sett Gunnars i Vika svägerska?
Ho’ ä’ förfasligt fin.
De’ ä’ ena vacker tös, men högfälig ser ho’ ut.
Ho’ går med handskar, kantro! och en så granner hatt, och hvita bomullsstrumpor och skor – gubevars! i hetta!»
Men när det kom till hököringen och införandet af höet i ladorne, då såg sig Gunnar tvungen att byta med Abraham, ty Gunnar måste tänka på sitt eget.
Lena hjelpte honom dermed, och den gamla såg till lille Gustaf och lagade maten.
Det var Gunnar en sort plåga att se Elin och Abraham vandra utaf till «herregåln», och ändå kunde han ej hålla sig allvarsam, när Elin om morgnarne skrattande sade:
– Nå kom nu, Abraham!
Ä’ han då aldrig färdig?
Ja då går jag ifrån honom – och när Abraham då tvättade och pyntade sig, och sedan gjorde de lustigaste krumbugter med sina otympliga ben, för att springa fatt Elin.
Han var imellertid blifven en helt annan menniska, och det som Gunnar aldrig nog kunde förvåna sig öfver, var att Elin förmådde honom att hela vägen bort och hela vägen hem «qvista kakes», såsom Gunnar kallade det.
– Det är obeskedligt af dig, Gunnar, att skratta åt detta – sade Elin en gång, utan att sjelf kunna låta bli att draga på mun.
– Herre Gud! jag långt ifrån skrattar åt saken, käraste Elin, men åt att du eller någon i verlden kunnat verka detta på Abraham och förmå honom dertill.
Men skulle någon göra’t, så var det väl du.
– Åh, det hade hvem som helst kunnat, som det velat – svarade Elin.
– Du skulle se: han går så from som ett lam och så andäktig som en prest, med händerne ihopknäppta och svarar på mina frågor, och nu kan han mest hele lillkakesen, och jag har försökt att förklara det för honom, så godt jag kan och så som jag mins vår pastor gjorde det för oss nattvardsbarn, för fyra år se’n.
– Ja ja, du förklarar Guds ord för honom – sade Gunnar – tills han en vacker dag förklarar sin kärlek för dig, tänker jag.
– Ack, j manfolk! j ska’ nu alltid vara er så lika som ett bär, alltid vilja prata om kärlek och slikt – sade Elin och fnös litet, och hoppade halfskrattande in i sin lilla kammare, och Gunnar såg förtjust och betagen efter henne, och – – – mor Ingrid suckade.
En afton kommo Elin och Abraham hem från herregårdsarbetet.
De hade «häft hö» och Elin hade «stått på ställningen» tillika med en annan ung piga.
Elin hade mycket att berätta om den dagen: mamsell Sara hade varit ute, samt sjelf fägnat alla med aftonvard och särskildt pratat mycket med Elin, ropat henne upp till sig och trakterat henne med en kopp kaffe, småbröd och annat.
Vid nedgåendet hade hon råkat patron i trappan, och han hade äfven språkat med henne, och ville för all del – sade Elin – att hon skulle taga tjenst på herregården, endera som huspiga eller kammarpiga.
«De’ ä’ en vacker och hygglig herre, patron,» fortfor Elin, «bara han intet hade det le’a röda håret, och så – – – om han ville låta bli en.»
Hvar enda bloddroppa kokade och brusade i Gunnars ådror vid dessa ord, men han teg och lemnade stugan.
En söndag var nu nära för handen.
– I morgon ska’ väl Elin och Abraham gå i kyrkan, efter Abraham fått sina nye kläder, sade mor Ingrid.
– «Elin och Abraham» – upprepade Lena skrattande.
– Det låter alldeles som ett äkta vif, som om de ämnade spela mariase tehopa.
– Ja, måtro! de’ skulle vara nå’tt, det! – sade Abraham enfaldigt och slickade sig om mun; och Elin ömsom rodnade och kiknade af skratt, samt sade slutligen:
– Ja, min käre Abraham!
Vi bry oss intet om att de spektakla med oss, och gör narr af oss, vi gå i kyrkan likaväl, och läsa vår långkakes på vägen, eller hur, Abra’m lille?
– Jo varsch! – svarade Abraham.
– Ja, men se det vill jag höra på, och derför går jag med – sade Gunnar och – – gick äfven med, och – – hvad ännu mera: han störde alldeles icke deras läsning, utan gick tyst och stilla bakom de andra, och tyckte att Elin för hans ögon såg ut som en «Guds engel», der hon gick och tolkade «Guds ord» för den arme, hittills halffånige ynglingen, som nu, dels i egna, dels i några af Gunnar lånade klädespersedlar, som Elin bedt honom om, gick der så snygg och skicklig, samt bevisade i sina svar, väl att han var ytterst enfaldig och dum, men visst intet utan både hjerta och en smula förstånd.
– Hvad tycker du om vår rare kyrkherre? – frågade Gunnar Elin, när de gingo ur kyrkan.
– Ack! det är en herrlig Herrans tjenare! – sade Elin, som gråtit varma tårar vid den värdige prestmannens, till enfaldiga och rena hjertan gående, ord.
– Ja, det är en Herrans och ärans man – sade Gunnar – jag ville alldeles bära’n på mina händer.