Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med antagande af denna princip, borde således vid upplösningen af bosam fälligheten inom familjer, som uppkommit före d. 19 Maj 1845, den gamla lagen tillämpas, och den nya således endast gälla för sådana, som blifvit ingångna sedan denna nya lag för bosamfälligheten blifvit till efterlefnad kungjord.
Detta gäller naturligen, på sätt jag redan nämnt, alla familjens medlemmar, så väl makarne, som barnen.
Jag kan för min del ej finna någon skilnad emellan dessa förhållanden; och lagstiftaren har också i alla tider behandlat dem i sammanhang.
Att nu skilja dem emellan på så sätt att, vid delning af ett bo, makarne skola dela sig emellan efter den gamla, men barnen efter den nya lagen, är till en början principlöst, för det andra ledande till oreda och invecklade förhållanden.
Vid arfskifte efter en man, som ingått i gifte före d. 14 Sept. 1845, skulle hans hustru bekomma blott af boet, således l emot mannen, men hans döttrar taga lika lott med bröderne.
Allmänheten skall hafva svårt att finna grunden till en sådan skilnad.
Vid arfskifte efter ett barn skola, enligt den nya lagen, föräldrarne taga i hvardera; men som arfvet tillfaller boet, i hvilket mannen har 2 delar och hustru -i, så skall i den hälft af arfvet, sorn tillfaller hustrun, mannen hafva giftorätt till |.
Om ater en familj, sorn före 1845 bolt i stad, och i hvilken således Den 9 Februari f. ni. 375 makarne hade giftorätt lill | hvardera, 40 till 50 år härefter flyttar ut på landet, så skall naturligtvis, i enlighet med föreskrifterne i 1734 års lag, giftorätten förändras vid delningen af egendomen emellan makarne och mannen skulle få ■§.
Således skulle en lag tillämpas, som vid den lid då tillämpningen kommer i fråga ej är gällande, som längesedan är glömd och som på den tid, då denna lag var gällande, likväl ej gällde för dem, ty de hade redan då giftorätt till \ hvardera.
Dylika inkonseqvenser blifva en följd af en sådan förklaring och den oreda, som blir en följd deraf, den besynnerliga opinion, som den skall uppväcka hos folkel, talar tillräckligt emot densamma.
Ty, mina Hrr! hvad opinion skall uppslå derom alt lagsliftarne antaga en sådan lag för sina barn, då de för sig sjelfve vilja behålla den gamla lagen och således männen för sig bibehålla en företrädesrätt, som de anse obillig och på grund deraf förändrat.
Ser det icke ut såsom barnen och hustrun ej haft målsmän inom den lagstiftande församlingen?
Vi ensamma stifta lagen, vi vilja för oss bibehålla de rättigheter, vi hafva.
Har vår billighetskänsla sagt oss, att qvinnan bör ha lika räll med mannen, så lät oss visa alt delta gäller äfven för oss, att vi sjelfva tillerkänna våra hustrur denna rätt; eller om vi bygga ett motsatt förklarande på en rättsprincip, låt oss undersöka hvart denna rättsprincip leder, låt oss taga ut steget samt förklara, att rättsprincipen bjuder, alt denna lag ej skall gälla för familjer, som grundats före den nya lagens antagande, men alt deras egendoms förhållanden måste bedömas efter den lag, under Ilvars skydd de blifvit grundade.
Man har sökt att skilja emellan giftorätt och arfsrätt; man har sagt, att den förra uppkommer genom giftermålet, men den sednare först genom döden.
— Det är icke så.
Med begge förhåller sig på samma säll.
Antingen måste jag säga, alla medlemmarne hafva en presumtiv rätt i boet och beloppet bestämmes vid dödsfallet, eller de hafva redan sina andelar, men komma deraf icke i besittning förrän vid mannens och fadrens frånfälle.
Man har påstått att äkenskapet är ett kontrakt.
Detta är alt befläcka äktenskapets heliga betydelse.
Man har sagt att jag gift mig med beräkning på en viss andel i boet.
Om så vore, skulle jag genom förord betingat mig den.
Har jag det ej, sä har jag underkastat mig lagstiftningens stadganden.
Och månne icke barnen äfven gjort beräkning på arfvet.
Huru mångå aftal äro ej slutna under beräkning derpå; huru mången son har ej köpt hemmanet af sina föräldrar i beräkning på en större lott, som undgår honom genom den nya lagen och han har haft skäl till en sådan beräkning; lian har med skäl kunnat anse sig såsom presumtiv ägare af en viss andel i familjeregendomen.
Arfvejordssystemet visar att hos oss en viss samfällighet emellan familjens medlemmar äger rum i afseende på arfvejorden.
De flesta författare i den germaniska rätten, hvaraf den Skandinaviska utgör en del, antaga också en sådan samegendom.
Böra giftermålsspekulationer gynnas mera än arfsspekulationer?
Jag fordrar jern? 37 C ben 9 Februari f. m. likhet oell förslaget syndar emot denna pricip.
Detta är den mening jag redan vid sisth riksdag yttrat och jag vidblifver densamma.
För min del anser jag Ulsk. hafva fullkomligt rätt deruti, ali den nya lagen kan föranleda osäkerhet och oreda.
Detta sades redan pä förhand af de ledamöter inom della hus, som vid förra riksdagen bestridde lagen.
De ledamöter deremot, som förordade den, ansågo då någon sådan våda icke vara för handen.
Olägenheterna hafva nu emellertid obestridligen iuträdl och det är lagstiftarens skyldighet att söka, sä vidt möjligt är, afhjelpa dem.
Lagen tillämpas nu, efter hvad visadt är, olika på särskildta ställen.
Antingen man således anser för rätt, att lagen om giftorätt icke skall verka retroaktivt, eller att den skall verka retroaktivt, så måste det i begge fallen vara nödvändigt, alt en och samma princip allmänt och öfver allt gör sig gällande.
Den som anser, att den nya lagen om giftorätt bör gälla för alla, äfven dem, som voro gifta före densammas antagande, måste väl anse, att denna lag skall vara gemensam för alla sådana giftermål och komma att i hela landet lika tillämpas, och då sådant icke sker, så är det ju nödvändigt, att genom en lagförklaring åstadkomma detta förhållande.
Alldeles detsamma hör vara förhållandet med dem, som önska alt lagen icke pä sådana äktenskap må tillämpas, så att, hvilkendera åsigten som också gör sig gällande, en lagförklaring i båda fallen är af behofvet påkallad; men hvilken lagförklaring, sorn kominer att stadfästas, sä är del nödvändigt, att denna lagförklaring göres sä fullständig, ali icke, sedan den blifvit vidtagen, en ny lagförklaring öfver lagförklaringen behöfves, hvilket jag tror vara förhållandet, i händelse Ulsk:s förslag antages.
Här stadgas nemi. att lagen icke skall verka retroaktivt ang:de giftorätt och morgongåfva uti de äktenskap, som varit ingångna före d. 14 Sept. 1845, men der stadgas ingenting ang:de 7 § 11 cap. gif terra. -balken, der det talas om skyldighet att surrogera försåld odaljord nemi. i 1744 års lag sålunda, att om sådan jord blifvit såld till begges nylla, skola hvardera makarne fylla af sin jord, mannen 2 delar och hustrun tridjung.
Detta är i den nya la gen så förändradt, alt stadgandet lyder: ”Häfver man såldt eller hustru sin mans odaljord till sin enskildta nytta, gifve sä mycket igen af odaljord sin.
Ar den jord till begges deras nytta sald, fylle då hvar af sin jord lill hälften hvardera.”
Det vore nu i högsta måtto obilligt, ora för giftermål, ingängne före d. 14 Sept. 1845, mannen skulle taga dubbel lott i giftorätt, men hustrun icke desto mindre till lika lott med mannen surrogera för begges deras nytta såld endera makan tillhörig odaljord.
Det är således nödvändigt, att detta förhållande genom lagförklaring bestämmes.
På samma sätt är det med bakarf.
Efter den gamla lagen ärfde enligt landsrätt föräldrar sina barn, mannen | och hustrun tridjung; denna fördelning af föräldrarnas arfsrätt efter barnen grundar sig på fördelningen af Den 9 Februari f. m. 377 hvarderas giftorätt, oell 0111 raan nu vid den nya lagens tillämpning ville bibehålla dubbel giftorätt för mannen uti de äktenskap, som voro ingångne före d. 14 Sept. 1845, så borde väl äfven den dubbla arfsrätlen bibehållas vid bakarf för samma äktenskap; pä det att således icke en ny förklaring öfver lagförklaringen må blifva behöflig, anser jag nödvändigt, alt den lagförklaring, sorn nu utfärdas, blifver i dessa afseenden fullständig och anhåller, på sådan grund, om återremiss af Ulsk:s betänk. O Hr Akerman:
Då jag sist nämnde om min förundran deröfver att LagUlsIcs ledamöter, som tillstyrkt betänk.i denna fråga, iaktlogo tystnad, anade jag visserligen oråd oell jag har i anledn. af eli värd talares sista yttrande vunnit bekräftelse på min förmodan.
All emellertid meningen i fråga om den nya lagens tillämpning kan hos allmän helen vara högst olika, det bevisar den skiljaktighet, sorn här företer sig ibland jurister.
Om det vore mig möjligt att följa Gr.
Sparre i de uttlygter han tillåtit sig vid framställandet af sina åsigter af frågan, så skulle jag gerna vilja det, men han talade om så mänga förhållanden, Svenska och utländska, nutida och forntida, all det, med hästa vilja, icke är mig möjligt.
Jag anhåller dock att få lästa mig vid några få punkter uti hans yttrande.
Han talade om alt det borde förhålla sig lika i fråga om giftorätt och arfsrätt.
Jag har förut sökt gifva skäl för alt olika förhållanden i dessa frågor exsislera, men för ali genom praktiska exempel tydligen bevisa skillnaden, så utber jag mig alt få anföra följande.
Att giftorätten makar emellan bestämmes vid äktenskapets ingående, och, i vissa läll, under detsamma, är tydligt för hvar och en som besinnar, att man kan förpanta giftorätten.
Sådant skulle eljest icke kunna ske, och om icke sä vore, blefve det alldeles obehöfligt, hvad man vet ofta äger rum vid den afhandling, sorn kallas äktenskaps-förord, då vanligen mannen afsägcr sig giftorätt i hustruns egendom, för att gifva försäkran derom alt hon icke skall ansvara för mannens skulder.
Delta kännen J alla, mine Hrr! men ali förhållandet icke är af enahanda beskaffenhet, är lika lätt insedt, ty jag heliöfver blott fråga Gr.
Sparre och dem sorn med honom vilja anse barnen hafva någon rätt till arf i samma stund som de födas, om det kunde falla någon in ali söka belåna en sådan rätt, eller någon att gifva penningar till låns derpå?
En sådan lättrogen kapitalist tror jag hvarken att Gr.
Sparre eller någon annan skulle kunna upptäcka.
Sparre talade om äktenskapets helgd och att det vore ali befläcka dess heliga betydelse om man kallade det ett kontrakt.
Ar man sinnad ali taga äktenskapet och begreppet derom så platoniskt, som Gr.
Span e yttrat, då vore det icke värdt att tala så mycket om, huru giftorätten skall utgå, antingen den skulle beräknas till § eller till hälften.
Sparre hade icke då bordt taga detta i beräkning.
För mig må Hr Grefven i detta fall länka huru han vill, samt lemna materien helt och hållet å sido, men huruvida husets öfriga ledamöter anse en sådan blott och bart ideal uppfattning utaf äktenskapet vara för 378 Den 9 Februari f. ni. samhället tjenlig, det hemställer jag vördsamt.
Han nämnde vidare, att man icke nu borde tala om, att i fråga om giftorätten lagen skulle tillämpas retroaktivt, utan att taga arfsrätten i betraktande, ty det vore, såsom han sade, att icke göra rättvisa åt våra barn och att det vore partiskt att endast behandla den ena frågan.
Vi äro, hvad sistnämnda förhållanden angår, i samma belägenhet, Gr.
Sparre och jag, så att i den saken kan ifrån vår sida hvarken rättvisa eller orättvisa komma i fråga; men ser jag omkring mig, mine Hrr! så finnér jag, här ibland oss en mängd ledamöter, hvilka visserligen icke äro harn, men dock i tillfälle att kunna ärfva, så alt, om alla, sora möjligen kunna ärfva, skulle afhålla sig ifrån alt yttra sig i denna fråga, så ledde en så beskaffad delikatess, som Gr.
Sparre omnämnt, derhän, alt de liesta skulle finna sig föranlåtna att icke deltaga i diskussionen och omröstningen.
Lagerbjelke i sitt sista yttrande fästat uppmärksamheten på en underlåtenhet af LagUtsk. vid detta ärendes behandling.
Då jag uppkom på Riddarhuset , hade jag icke ärnat yttra mig i denna fråga.
Jag var öfver lygad att de utmärkta jurister, som finnas inom LagUtsk., skulle här uppträda lill försvar utaf sitt arbete, hvars syftning jag gillade och har derföre icke förrän nu fästat mig vid denna om ständighet.
Den är emellertid af sådan vigt, att äfven jag för min del frångår mitt yrkande af bifall, och röstar för återremiss af Utsk:s betänk.
Jag är visserligen ganska tacksam för de rätlslärde ledamöter af Ståndet, som hafva, med temligen vidlyftiga anföranden, sökt utreda detta förhållande i sin helhet, men jag ber dock att fä förklara, att jag för min del anser, all ingenting hindrar
Ståndet ifrån att laga i betraktande den särskilda casus, som här är för handen, och att man, för det att icke allas önskningar blifvit uppfyllda i sin helhet, ej bör afstå ifrån att söka reda det förhållande, sorn här blifvit framställdt.
Frågan i sin enkelhet synes mig vara den, huruvida denna författning mer än någon annan lag, som utkommer, kan agera retroaktivt.
Jag har trott, att denna fråga vore sä både i naturförhållanden och lagprinciper utredd, att derom icke någon strid kunde uppkomma.
Då det nu likvisst blifvit upplyst, att del funnits domare, som ansett, att förut gällande kontrakter, — ty äktenskapet har dock egenskap af kontrakt, — kunna blifva upphäfda genom en sednare stiftad lag, så är visserligen en förklaring i denna punkt af nöden; och jag kan derföre, för min del, icke annat än tillstyrka bifall lill Utsk:s betänk., såsom väl betänkt.
Jag vill till en början taga mig friheten erinra R. o. Ad., alt jag för min del icke yrkat ^hvarken afslag eller bifall till detta betänk.
Uppmanad af Hr Akerman att redogöra för anlednm, hvarföre jag icke yttrat mig öfver betänk., har jag här redogjort för min åsigt.
Jag öfverlemnar åt R. o. Ad. alt bedöma frågan, men jag anser mig ej böra hvarken tilldler afstyrka försteget.
Jag har yttrat hvad jag ansåg vara prin?
Den 9 Fe b mari f. ni. 379 cip i denna fråga och att, emedan jag ansåg detta betänk, icke vara konsequent, jag ej velat tillstyrka detsamma, men jag vill alldeles icke söka att i någon mån verka på R. och Ad:s beslut, som jag i alla fall icke tror mig kunna genom mina yttranden bestämma.
I anledn. af Hr Åkermans sednare anmärkmr, vill jag ytterligare genmäla några ord.
Hr Akerman har sagt, att han vill lemna ä sido mina deduktioner och hålla sig till det praktiska.
Hr Akerman yttrade då såsom stöd för sin mening, att hustru redan under äktenskapet är ägare af en viss andel i boet; att hustruns underskrift erfordras å skuldebref; ali hennes giftorätt må kunna angripas för mannens skulder.
Antingen har jag misstagit mig (och sannolikt har jag det, när en sådan jurist är af motsatt mening) eller ock stadgar vår lag uttryckligen att hustruns underskrift icke erfordras, för att hustruns giftorätt skall kunna tagas i mät till gäldens betalande.
Jag har deremot också anfört några praktiska resultater, för att styrka min yttrade åsigt.
I en familj dör mannen.
Emellan honom och hustrun delas boet efter den gamla lagen.
Hustrun får således f. men emellan barnen delas egendomen efter den nya lagen och de få således lika andelar.
Tron J, mine Hrr! att allmänheten skall förstå anledn:n, hvarföre på det ena hållet qvinnan gynnas, men icke på det andra.
Jag tror att lagen måste vara så tydlig, byggd på enkla grunder, att intet missförstånd eller tvekan om skälen dertill kan äga rum.
Lagerbjelke har redan fästat uppmärksamheten på ett annat dylikt förhållande, nemi. att om barn dör och skall ärfvas af föräldrarne, så skulle, enligt nuvar. lag, mannen ärfva hälften emot qvinnan, men lill följe af giftorätten kommer mannen, i händelse äktenskapet varit ingånget före den nya lagens utfärdande, att af denna så väl som af annan boets gemensamma egendom taga i då hustrun blott får Sådane inkonseqvenser inträffa, dä man icke går konseqvent tillväga med lagstiftningen.
Hr Akerman har slutligen förlöjligat mitt yttrande, att jag icke vill anse äktenskapet för ett kontrakt och sagt alt i sådant fall behöfdes inga bestämmelser af äktenskapets förbindelser.
Jag har blott sagt, att jag icke anser äktenskapet blott såsom ett kontrakt, och att således äfven om någon med beräkning på vissa fördelar skulle ingå ett äktenskap, utan att genom förord hafva gjort sig derom försäkrad, han måste blifva underkastad de förändringar i lagens stadganden om makarnas inbördes rättigheter, som lagstiftaren kan finna lämpligt att vidtaga.
Jag vill icke tillerkänna blott äktenskapet egenskapen af ett kontrakt, hvarigenom bestämmes, huru mycket hvardera skall få, utan jag vill förbehålla åt lagen att bestämma makarnes inbördes rättigheter.
Slutligen har Hr Akerman sagt, att, efter de åsigter jag framställt, skulle många talare kunna vara förhindrade att här yttra sig, emedan de hade arf att vänta.
Jag är icke gift och mina arfsangelägenheter vore uppgjorda långt innan 1845 års lag utkom.
Således om jag skulle åsyftas, så får jag förklara, att jag alldeles icke af något enskildt intresse är hindrad att yttra mig i denna fråga.
Hvad slutligen angår IJtsk:s underlåtenhet och den otydlighet, som skulle vara en följd af redaktionen, så vill jag låta vara osagdt, huruvida 380 Den !l Februari f. ra en sådan otydlighet verkligen äger ram och vill icke motsätta mig en återremiss, ifall R. o. Ädis ledamöter skulle anse det vara nyttigt.
Jag och flere af Utsk:s ledamöter med mig ansågo, att då lagen stadgade om giftorätten, så vöre derigenom fullt tydligt, huru mycket hvardera makan skall betala i den under äktenskapet gjorda gäld.
Det står nemi. i 11 Cap. 3 § Gifterm.-balken, ali om lösören och aflinge så ock deras hus och egendom i staden icke räcker till gälden, ”så fylles det som brister, af begges enskilda arfvejord och odalfasta å landet, efter (len andel, hvardera i gälden och bolaget äger”.
Åtskilliga ledamöter hördes ropa på propos.
Jag beklagar vid detta tillfälle uppriktigt den sorgliga belägenhet, hvaruti en värd ledamot af detta Ständ råkat och hvaröfver han sig sjelf inför Ståndet offentligen beklagat.
Hr Åkerman har funnit att de ledamöter, hvilka han hoppats skulle yttra sig, tvertom iakttagit tystnad.
Denna omstänhet är visst för honom beklaglig, men jag inser tyvärr icke huru det skulle kunna hjelpas, enär, likasom ordet inom denna församling är fritt, sä länge man häller sig inom grundlagens föreskrifter, så är äfven tystnaden här tillåten.
Men dä Hr Akerman vidare sagt sig icke kunna följa Gr.
Sparre i hans deduktioner, så vill jag till haus tröst hemställa, huruvida det icke i sjelfva verket var för den förstnämnde bättre, åtminstone vida beqvämligare, att helt enkelt stanna efter, på sätt som skett, än att följa motpartens bevisning steg för steg, hvarigenom man blifvit nödgad försöka ingå i någon vederläggning deraf, hvilket man nu lyckligen undvikit.
Hr Åkerman har sålunda icke velat inse de inre öfverensslämmelser som äga rum i afseende på arfsrätt och giftorätt.
1 detta afseende bör erinras derom att begreppet om rättighet in potentia och rättighet in actu lika mycket böra, efter min tanke, tillämpas i flaga om arfsrätt, som beträffande giftorätt.
Detta är emellertid hufvudinnehållet af Hr Gr.
Sparres förr väckta motion, och ett hufvudsakligt föremål för hans i dag framlagda åsigter i ämnet.
Då Hr Åkerman icke funnit de personer yttra sig, som han önskat, så har han i stället nödgats hålla sig till dera, som verkligen yttrat sig; — det var visst ett missöde alt ej få några andra att vända sig emot.
Något måste, såsom det vill synas, emot desse framkastas, till förringande af förtroendet till hvad de yttrat.
Bland dessa framkastade antydningar, ber jag få vidröra en.
Hr Akerman har nemi., hvilket jag icke kan misskänna vara rigtadt emot mig, behagat klandrande framhålla det förfarande som iakttoges då man bekänner sig lill den maximen, att ”ändamålet helgar medlen”.
Detta yttrande var tydligen framkalladt deraf, att jag sade mig icke kunna ur juridisk synpunkt biträda Gr.
Mörners åsigt, men likväl ansåg hans politiska skäl äga sin riktighet.
Det synes mig alldeles klart, att lagstiftaren bör hafva för ögonen icke blott det juridiska betraktelsesättet; sådant blefve lätt en ensidighet; lian bör jemväl undersöka sakerne med hänseende till deras politiska och ekonomiska beskaffenhet; må han ur alla dessa särskilda synpunkter Den 9 Februari f. m. 381 skärskåda de vigtiga ämnen, han har alt behandla, då först befriar han sig frän faran af ensidighetens skadliga inflytelse.
Må han tillse hvilka skäl som äro de för fäderneslandets välfärd mest betydande.
Den stränga juridiken tål väl vid att, i tillämpningen, ronde statens angelägenheter, tempereras af hvad klokheten och behofvet bjuda.
Den värde ledamoten torde påminna sig ordspråket: ”summum jus, summa injuria”.
Jag tror för öfrigt och uttalar det gerna och med tillförsigt, att den tid varder kommande, då den nya arfslagen kommer att till sin verkliga och beklagliga halt allmänt uppskattas.
Huruvida jag anser denna lag vara nyttig för det allmänna och gagnelig för den enskilte, derom har jag förut tillräckligt yttrat mig.
Den synes mig äga ingendera af dessa egenskaper.
Den måste föranleda jordens styckning, dess frångående ur familjers hand, allt till men för jordens skötsel, slägternes välfärd, statens båtnad och sedlighetens samt fosterlandskänslans förkofran.
Den rättvisan mätte ålminslone böra göras mig, alt det i inte! hänseende kan kallas egennyttigt handladt, om man hellre sjelf går in på en omedelbar tillämpning af oförmånliga stadganden, underkastande sig och hela den generation man tillhör de betungande verkningarne deraf, än man tillåter okunnighet om dylika verkningar få råda.
Må den nya lagen träda i snabb utöfning för det ändamålet, att verkningarne må kunna blifva synliga, och blifva det så snart som möjligt.
Tänkesätten kunna då en dag blifva ense om det rätta botemedlet derför, hvilket, efter min öfvertygelse, endast står att vinna genom de gamla arfs- och giftorättslagarnes återinförande.
Så oförbehållsamt jag detta förklarar och aldrig fördolt, så bestämdt får jag ock tillbakavisa den mot mig framkastade beskyllning att ledas af den jesuitiska regeln, att ”ändamålet helgar medlen”, och att således i någon mån förtjena förebråelsen för politisk jesuitism.
Den öppenhet i åsigternas art och i deras uttalande, som jag gjort mig till en pligt att städse iakttaga, borde, vill det mig synas, fritaga mig från alla dylika beskyllningar, enär man, åtminstone hitintills, icke ansett fullkomlig öppenhet vara en jesuitismen, vare sig den politiska eller den religiösa, tillhörande egenskap.
Jag bestrider således nu och framdeles alla sådane högst oförtjenta tillmålens behörighet.
Återgående till sjelfva den nu ventilerade frågan gifver jag tydligt tillkänna att min blick är fästad på den tid, då de ofvan omförmälde grundsatser om arfs- och giftorätt skola komma att i vidsträcktare mån utveckla sig; min förhoppning är ock att dessa framställningar en dag icke skola blifva fåfänga.
Jag förbidar den tidpunkt då alla de förhållanden vi berört skola af vår älskade och faderligt sinnade Konung blifva behjertade, och är öfvertygad alt K.
M. gerna skall göra afseende på sina trogna undersåtares önskningar, då Han kommer till insigt deraf alt de äro stödda på rättvisa och billighet, dem det faderliga hjertat säkert aldrig velat förvägra.
Beträffande hegardt bifall till betänk., så möter deremot den svårighet, att på sätt Hr Coijet och Gr.
Mörner yttrat, skulle följden lätteligen blifva att sådant torde ännu mera inveckla saken; och då man icke heller har någon säkerhet för att den rättelse, man åsyf - 382 Den 9 Februari f. m tar, skulle verkligen vinnas genom en återremiss, så ser jag icke den ovillkorliga nödvändigheten deraf.
Då mina åsigter ur politisk synpunkt instämma med Gr.
Mörners, så utbeder jag mig, såsom förut, få referera mig till hvad nämnde ledamot i sådant hänseende yttrat; varandes, enligt mitt omdöme, hans skäl i delta fall tillfyllestgörande för instämmandet i det af honom yrkade afslag å förevar. utlåt.
Blifver åter en återremiss af R. o. Ad. beviljad, dä anhåller jag vördsammast att H.
LagUlsk. må anmodas taga i betraktande den framställning jag, i enlighet med Gr.
Sparres förra motion, nu i korthet gjort rör:de familje-rättens begge beståndsdelar pä det att den ofullständighet, som i detta afseende äger rum i betänk., måtte af Utsk. observeras och med rättelse afhjelpas, äfvensom ordalagen borde så ställas, att ingen fråga vidare kan blifva om de äktenskap, hvilka blifvit upplösta emellan år 1845 d. 14 Sept. och nuvar. tid, hvarjemte bör erinras om införande i lagstadgandet af skyldigheten till deltagande i gemensam gäld, och ej blott i förmänen af giftorätt m. m.