Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fru Berg, som i början trott, att det skulle bli en af dessa vanliga berättelser om fullkomligt tillfrisknande, som hon så ofta hört omtalas för att uppmuntra henne, under det hon inom sig tänkte: hvad hjälper det, att hennes man blifvit frisk, om min inte blir det, märkte nu, att hon skulle få höra något annat.
Öfverstinnans röst darrade af rörelse; de fina dragen hade fått något hårdt och stelt i uttrycket.
Med den samhörighetskänsla, som gör, att de flesta, som lida, lättare deltaga i andras lidande än i deras glädje, lade fru Berg sin hand på öfverstinnans och smekte den sakta.
Öfverstinnan svarade, som om den unga kvinnan yttrat något:
— Ja visst, men jag borde bara varit glad och lycklig, och det var jag också.
Han kunde långa stunder sitta och tala med mig om henne, hur förtjusande hon var, hur olik alla andra unga flickor.
Han hade verkligen aldrig frågat efter någon förr, och det var nog också det, som gjorde, att detta kom så plötsligt, utan förberedelser.
Flere gånger tackade han mig för den bästa idé jag haft i hela mitt lif, den att öfvertala honom att låta henne sjunga för sig.
Han ville inte resa hem till Sverige denna sommar, han ville försöka hvad
Davos kunde göra för honom.
Det hade han aldrig förut velat!
Nu sade han, att han måste bli frisk, han kände, att han skulle bli det.
Han ville inte tala med henne, förrän han var alldeles säker på att han var fullkomligt återställd.
Han visste, att denna vinter gjort honom så oändligt mycket godt, men först när vi kommo tillbaka från Davos, skulle han fråga vår läkare om hans uppriktiga åsikt, om han hade rättighet att tänka på sin lycka, binda någon vid sig.
Jag satt och hörde på, som jag så ofta hört på andra af hans sangviniska framtidsplaner, som det tyvärr endast velat den minsta lilla oförsigtighet till, ibland endast en plötslig temperaturväxling, en fläkt, för att på en gång nedslå och krossa.
Jag tänkte inom mig: ack det går så med detta också, under det jag satt där och hjälpte honom att måla framtiden så ljus och vacker, som han drömde den.
Men han fick rätt.
När vi på hösten lämnade
Davos och foro tillbaka tilll Nice, där familjen Strömer skulle tillbringa vintern, blef vår doktor alldeles förvånad öfver Ernst.
Han hade tilltagit i vikt och orkade gå långa stunder.
Jag mätte som vanligt hans temperatur hvarje afton, och det var mycket sällan, och då endast helt obetydligt, som den gick öfver det normala.
Doktorn undersökte honom och sade, att högra lungan var fullkomligt frisk och att endast en högst obetydlig förtätning återstod i den venstra.
Han sade alldeles detsamma till mig, då jag talade enskildt med honom, ty jag trodde till en början ej, att han sagt Ernst hela sanningen.
Ja, det var en nästan underbar förändring till det bättre, och om inte något särskildt stötte till, var han öfvertygad om att Ernst efter ännu en vinter skulle vara fullkomligt återställd.
Han rådde honom emellertid att vara mycket försiktig och att under några år bosätta sig i södern; inte ens Rivieran var nödvändig, han kunde slå sig ner i Rom, på Capri eller hvar som helst, hinsidan Alperna.
Jag skall aldrig glömma hur lycklig jag var.
Min son skulle bli återställd, doktorn hade sagt, att utan den vård
Ernst fått skulle han nog aldrig kunnat komma sig.
De många årens ångest och oro hade således ej varit förgäfves!
Det var som om ett järnband lossat kring mitt hjärta.
Jag grät af glädje och tacksamhet.
Samma dag friade Ernst.
— Hon var icke svår att vinna.
Hon hade älskat honom från första ögonblicket, den dagen då jag förde dem tillsamans.
Föräldrarna däremot hade betänkligheter, de voro rädda, att Ernsts sjukdom ej var fullkommligt häfd, och de sökte öfvertala sin dotter att afstå från honom.
Men det ville hon inte, inte på några villkor.
Sjuk eller frisk, det var detsamma!
Det enda de utverkade var, att de unga skulle vänta ett år med bröllopet, så att man kunde vara riktigt säker på att förbättringen ej varit skenbar.
Det var heller inte något lätt år.
Ernst hade alltid förut varit mycket oförsiktig, nu slog han om och blef till den ytterligaste grad rädd och försiktig om sin hälsa.
Det behöfdes endast, att hans fästmö sade: »Gör det för min skull», för att han genast skulle göra det.
Det hade jag aldrig fått honom till.
Det är en egendomlig känsla att se hur en sådan där liten främmande flicka, som man knappt känt några månader, får ett allt större och större inflytande öfver någon, för hvilken man varit allt och som man skött och vårdat i nära trettio år.
— Ernst talade ofta om för mig hur mycket Agnes höll af mig, hur hon var fästad vid mig.
Jag märkte det aldrig.
Han bemödade sig om att vara sig alldeles lik emot mig, och jag försökte tro, att jag kunde bli detsamma för honom som förut, att det i själfva verket endast var »en till, som älskade och skämde bort honom», som han brukade säga.
Ja, för honom — han var så fullkomligt lycklig med henne — men inte för mig.
Han var så fullkomligt lycklig — utan mig!
— Han intalade mig, att jag naturligtvis skulle bo hos dem.
Ja, jag hade väl egentligen aldrig tänkt mig något annat, aldrig drömt mig möjligheten att Ernst och jag inte skulle vara tillsammans!
Han fick henne att säga några vänliga ord, som hon naturligtvis inte kunde mena: man brukar ju i allmänhet inte anse det för en så stor lycka att ha sin svärmor boende i huset.
Och hvarför skulle just hon utgöra ett undantag?
När det emellertid blef bestämdt, att bröllopet skulle äga rum på våren, beslöt jag mig för att tillbringa sommaren i Sverige.
Jag ville inte störa dem den första tiden.
Jag borde tagit steget fullt ut och förklarat, att jag på inga villkor ville slå mig ner hos dem, men jag kunde icke, det var mig alldeles omöjligt att lefva utan Ernst.
Jag håller af mina andra barn också, men jag har varit så mycket skild från dem.
Han hade alltid behöft mig mest, och därför har han väl också blifvit mig kärast.
Jag afgudade honom, och man får inga afgudar ha.
Således lofvade jag honom att komma till dem i Rom tidigt på hösten, och så reste jag.
Jag längtade efter honom, så att jag blef sjuk, men när jag skref till honom, nämde jag inte ett ord därom, det är jag glad för, så det var inte af medlidande han bad mig komma.
Han trodde helt enkelt, att det skulle gå för sig, att vi alla skulle känna oss så glada och lyckliga tillsammans.
Jag for ner till dem.
Just i dag en månad sedan kom jag till Rom.
De togo emot mig vid stationen.
Han såg så frisk och lycklig ut, och han var så stolt öfver sin hustru och deras vackra hem.
Hon försökte vara vänlig och visa sig riktigt kärleksfull mot mig, men jag såg nog, att hon var svartsjuk på mig.
Hon tyckte inte om att jag gjorde det ringaste för Ernst, hon ville göra allt själf, och hon var rädd, att jag skulle få ett allt för stort inflytande öfver honom, kanske därför att hon sett hur oändligt mycket vi förut varit för hvarandra.
Jag intalade mig, att det var helt naturligt, att hon inte tyckte om mig.
Det kunde ej vara så angenämt att ha en gammal gumma hos sig i huset, när man är nygift, men jag försökte verkligen att vara så litet besvärlig som möjligt.
Jag undvek också att vara ensam med Ernst för att inte reta henne.
Han kom emellertid upp till mig på mitt rum hvar dag och satt hos mig, men det föreföll mig på en gång, som om vi ingenting hade att säga hvarandra.
Han satt tyst och nickade åt mig, och jag smålog mot honom, men vi hade, som sagdt, ingenting att säga hvarandra.
Jag märkte, att han satt och lyssnade efter hennes steg, och jag förstod, att han längtade efter henne.
Jag bad honom gå till henne, inte lämna sin hustru ensam, och då kom det öfver honom en känsla af att han försummade henne, och det behöfdes ingen vidare uppmaning.
Jag vill inte säga, att hon var ovänlig mot mig, visst icke, men ogrannlaga.
Jag fick inte uträtta den minsta lilla småsak för honom, utan att hon genast sade: »Det skall jag göra.
Into skall mamma ha besvär med det».
Liksom jag inte gjort det och tusen andra mycket svårare saker, innan han ens anat, att hon fanns till i världen.
Det var nog inte lätt för honom heller.
Han var rädd att stöta henne, om han tog emot det ringaste af mig.
En dag, då det regnade och var kallt, sade han, att han inte skulle ha något emot en äggtoddy.
Jag gick ut för att laga till den, som han tyckte om att ha den och var van vid.
När jag fått ägget färdigvispadt, gick jag in med det i hans rum, där han satt och skref.
Hon var naturligtvis där, det var hon alltid, och just som jag kom inom dörren, räckte hon honom ett glas.
Jag såg genast, att det var mycket för mycket socker i toddyn och att den var mycket för litet vispad.
Men han tog det i alla fall, han, som brukade vara så noga, och påstod, att jag skulle dricka ur det andra glaset, det jag gjort i ordning.
Det skulle göra mig godt, det var ett riktigt toddyväder.
Och så skålade han och klingade med mig.
Men jag kunde inte, inte om det gällt mitt lif.
Jag ställde glaset ifrån mig och gick upp på mitt rum.
Jag hade sett den triumferande minen i hennes ansikte.
Inte en gång till det dugde jag mera.
— Efter en stund kom Ernst upp till mig och frågade om jag var ledsen på honom.
Jag måtte väl veta hur mycket han höll af sin gamla mamma, som han aldrig kunde visa tillräcklig tacksamhet och kärlek.
Jag förstod väl, att han bara inte velat såra »lilla Nettan» (det var så han alltid kallade Agnes) i hennes husmoderliga stolthet.
— Ja, jag förstod så väl, att hans hustru var svartsjuk på mig.
— Nå, är mamma då inte svartsjuk på henne, svarade han skrattande, så kan det gå jämnt upp?
— O, den natten, som följde, o, de tankarna!
— Svartsjuk, svartsjuk, ja det var jag.
Jag en gammal människa, svartsjuk på henne, därför att hon gjorde min son lycklig, jag, som inte bedt om, inte önskat något högre än att få se honom lycklig.
Nej, egoism, egoism!
Jag ville, att han skulle vara lycklig, men genom mig.
Jag kunde ej bära att ej vara allt för honom, liksom en mor kan vara allt, när hustrun kommer.
Jag hviskade oupphörligt, tills det ringde i mina öron, stroferna i den gamla engelska visan:
Min son, min son, tills han fått sig ett vif,
Min dotter, min dotter, i hela sitt lif!
— Han hade fått sitt vif, och han var ej längre min.
Att den andra strofen i visan, den tröstande, skall gå i uppfyllelse på mig, som den första gjort, har jag väl knappt rättighet att hoppas.
Jag har försummat mina döttrar, så att jag har blifvit främmande för dem — som de för mig.
Men huru som helst, jag måste resa; blefve jag kvar, skulle jag bara väcka oenighet, störa.
Älskade jag honom, återstod det endast att lämna dem åt sin unga lycka, att låta henne ostörd få fylla min plals, som blifvit hennes.
Jag försökte jämföra min lott med andra mödrars jag känt, som fått lämna sina söner i den mörka grafven i det främmande landet och fått lefva lifvet ändå.
Jag kunde lämna min son frisk och lycklig.
Mina djärfvaste förhoppningar om hans återställande hade gått i fullbordan, och jag grät, som om hjärtat velat brista, därför att jag var så otacksam, så afundsjuk.
— Jag sade ingenting till Ernst följande dag, jag ville ej, att han skulle tro, att det var den tillfälliga lilla missämjan, som skilde oss åt.
Det var det ju heller inte.
Det låg djupare än så, i min egoistiska, otacksamma, svartsjuka natur!
— Men han ville inte släppa mig, inte höra talas om det.
— Kärleksfullare ord än dem han sade mig, tror jag aldrig en mor hört från sin son.
Han trodde alltjämt, alt vi skulle bli lyckliga tillsammans, bad mig bara försöka.
Men mitt beslut var fattadt, jag lät inte öfvertala mig.
Han hade henne att bedja mig.
Han får henne till hvad som helst, och han fick henne också till det.
— Nej, jag vill inte vara orättvis mot henne.
Jag minst af alla bör undra på att hon vill ha honom för sig själf, utan delning, helt och hållet för sig själf.
— Men det kostade på mig att märka, att hon var glad, när jag lämnade Rom.
Man vet ju, att världen hör de unga till och att det är de gamlas lott att bli öfverflödiga, men det kostar ändå på, när man ser det för tydligt — —
— Ja, och nu är jag på väg hem till Sverige för att bosätta mig där.
Jag for öfver rivieran för att helsa på en gammal värdinna, som vi bodde hos, det året Ernst var så sjuk — och återse de ställen, där jag var så — —
Hon bet sig i läppen, och fru Berg visste ej om det outsagda ordet var lycklig eller olycklig.
— Inte tänkte jag, när jag började, att jag skulle berätta hela den här historien, hela min historia för er, lilla vän.
Jag ämnade bara tala om att min son blifvit frisk, och så gaf det ena ordet det andra.
Men jag har från första stund känt mig dragen till er, och och när jag har sympati för någon, blir jag öppenhjärtig, jag, som annars sluter allt inom mig.
Jag märker på den där kyssen, att ni också håller litet af mig.
Måtte vi råkas en gång i lifvet, gladare, lugnare än nu — och måtte ni få behålla den ni har kär, det är min innerliga önskan.
Gud signe er!
Det var, som om fru Berg skilts från en gammal bepröfvad vän, när den högresta, litet framåtböjda gestalten långsamt gick fram under trädgårdens palmer, mellan de yppiga rosenrabatterna.
Hon såg efter henne, tills hon försvann bakom kaktusgruppen till vänster.
Då drog hon en djup, snyftande suck och for så med handen öfver ögonen, för att hennes man ej skulle märka, att hon gråtit.
Han ropade på henne — —
Julvaka.
Hela dagen hade de suttit tillsammans i sjukrummet, hustrun och nunnan, barmhärtighetssystern från klostret Sacre Cœur i Nizza.
De båda glasdörrarna till terrassen stodo vidöppna, och den milda, ljumma luften från den sydländska trädgården fyllde rummet med en lätt doft af rosor, heliotrop och orange.
Villan låg tämligen aflägset från hafvet, som blänkte och gnistrade i solskenet, så långt ögat kunde se.
På sluttningen mellan den hvita villan med sin rosenspalier och
Medelhafvets ljusa blå med sina glittrande guldpaljetter glänste en orangelunds gyllne frukter i solskenet.
Genomskinlig dallrande luft låg öfver land och haf.
Längst inne i det stora rummet vid sängen satt nunnan, en blek, medelålders kvinna med allvarliga, fina drag, upplysta af ett par vackra bruna ögon.
Radbandet gled snabbt och oupphörligt mellan fingrarna, under det läpparna sakta rörde sig utan att frambringa något ljud.
Äfven under det hon sysslade med den sjuke, lade kudden till rätta eller mätte ut dropparna, rörde hon läpparna.
Hon var aldrig så upptagen af bönen, att hon ej tänkte på den sjuke, och aldrig så upptagen af den sjuke, att hon glömde bönen.
Ibland sjönk radbandet ned, och från något gömsle i den vida nunnedräkten tog hon fram en andaktsbok, i hvilken hon läste.
Allt som oftast flög ett surrande bi eller en mångskiftande fjäril in genom det öppna fönstret.
Nunnan lyfte ögonen från boken, när det surrande ljudet närmade sig, och slog med sin smala hand ut i luften för att jaga undan den bevingade fridstöraren.
Så sänktes åter blicken.
Men i samma ögonblick patienten gjorde den minsta rörelse, fäste hon de bruna ögonen på honom med allvarlig uppmärksamhet; behöfde han hennes hjälp, lades boken undan, i annat fall fortsatte hon läsningen med samma djupa andakt.
Den andra af dessa tysta vakterskor var en ung kvinna, som satt framme vid de öppna glasdörrarna, men med stolen vänd inåt rummet, så att ej den minsta rörelse den sjuke gjorde skulle kunna undgå henne.
Men medan nunnan vakade med detta stilla, pliktmättade, afslutade lugn, som läres i klostercellen, vakade den unga hustrun med en bäfvande själs ångest, ett älskande hjärtas bultande vånda, med hvarje flygande pulsslag, hvarje skälfvande nerv.
Det syntes på de nästan pinsamt uttrycksfulla dragen, på den mörkröda ångestsky, som i en sekund målade kinden för att i nästa sekund strömma tillbaka mot hjärtat och låta hyn återtaga sin vanliga, matta blekhet, och på ögonen, som skiftade färg och uttryck allt efter som tankarna jagade hvarandra.
Också hon hade en bok, men handen, som höll den, låg slappt i knäet.
Hon hade ej ro att läsa.
När blicken ej hvilade på mannen, ströfvade den öfver den solbelysta nejden, fäste sig på de rödglänsande bergen, det oändliga glittrande hafvet, på olivträden, hvilkas fina grågröna liksom dammhöljda blad stodo lätta och luftiga mot den djupblå himlen, på de höga solfjäderspalmerna i trädgården, de yppiga slingerväxterna, som läto villans hvita muryta försvinna i rik grönska, och de doftande klängrosorna kring dörroch fönsteröppningarna.
»Det är julafton», hviskade hon för sig själf — och så med ännu en blick öfver omgifningarna, »otroligt, ofattligt!»
Det var som om kontrasten i yttre afseende mellan denna julafton, förklädd i tropisk sommarskrud, och de föregående hon upplefvat i det fjärran hemmet med glittrande frost, blank is på insjöns vatten och strändernas granskog nedtyngd af mjuk, hvit snö, gjorde den inre kontrasten mellan den lycka hon njutit där borta och den ångest, i hvilken hon lefde här nere, ännu skarpare.
Hon och han hade varit så lyckliga, så odeladt lyckliga, tills detta förfärliga kom — denna sjukdom, som tvang honom att lämna verksamhet och hem för att söka bot i södern och som i ett nu skulle omskapa henne, det glada, bortskämda barnet med det skiftande, oberäkneliga lynnet, de tusen infallen till en ansvarstyngd kvinna.
Det hade varit ett våldsamt omslag, och så fullständigt hade allt, omgifningar, förhållanden, öden växlat, att hon stundtals hade en förnimmelse af att lefva en annans lif, som man ibland tycker sig göra i drömmen.
Men detta var endast under de jämförelsevis lugna stunderna, sådana som denna, det fanns andra, då hon inte kände ett ögonblicks tvekan om att det var hennes lefnadslycka, som stod på spel, stunder då ångesten med sin järnhand grep i hjärtrötterna.
Först helt nyligen och på läkarens uttryckliga tillsägelse, att han ej tänkte sköta henne, om hon sjuknade af öfveransträngning, hade hon låtit nunnan komma till sig.
Det hade varit mycket påkostande att lämna vården om maken till en främmande.
Men det dröjde ej många dagar, förrän hon insåg, att en sådan van, säker hand som nunnans kan endast den ha, som från sin tidigaste ungdom öfvat sjuksköterskans kall och hvars hand ej göres osäker och darrar i oro öfver den sjuke själf.
Det kändes snart som en oändlig trygghet att veta honom ha den bästa möjliga omvårdnad och att ej ständigt behöfva lefva under den oerfarnas tryckande ångest att begå något misstag, någon oförsiktighet.
Men hur overkligt var ej detta att dag ut och dag in lefva tillsammans med en varelse, om hvilken hon ingenting visste annat än att hon var barmhärtighetssyster från Sacre Cœur och kallades — inte hette — sœur Simone, och som ingenting visste och ingenting ville veta om henne annat än att hon var hustru till den sjuke herrn i Villa Giulia.
Det kändes som att draga en tvångströja öfver sitt rika tanke- och känslolif.
De kunde som i dag sitta timtals utan att växla ett ord.
Det var som om nunnan öfverallt förde sin klostercell med sig för att innesluta sig däri.
Världen därutanför, — den värld, där makar och föräldrar, barn och syskon bygga och bo, där man älskar och kämpar för sin egen personliga kärlek och lycka — fanns icke för henne, fick icke finnas.
Hvarifrån de personer kommo, åt hvilka hon ägnade sin barmhärtighetsgärning, hvilka deras familjeförhållanden, deras känslor, deras åsikter voro — var henne fullkomligt likgiltigt.
Det enda väsentliga, det, att de icke hade den allena saliggörande tron, visste hon.
Det var ju, tyvärr, nästan alltid förhållandet med dessa främlingar.
Om de voro hemma i England, Tyskland eller något annat kätterskt land, hvars namn hon kanske aldrig hört, om de där lämnat efter sig gamla föräldrar eller späda barn, det hörde icke henne till att syssla med eller tänka på.
Hennes uppgift utom klostret var att vårda sjuka, och den uppfyllde hon med aldrig sviktande plikttrohet.
Denna fullkomliga intresselöshet för allt utom sjukdomen verkade i början nästan upprörande osympatiskt på den unga svenskan.
Det var som om en ismur rest sig mellan de båda kvinnorna.
Men småningom kände hon det på ett annat sätt.
Det föreföll henne, som om nunnan, där hon satt vid bädden och läste sina böner, manade fram skyddsandar åt den sjuke, liksom förmedlade hon sammanhanget med en högre värld, en värld, som det kändes lugnt och tryggt att tro sig vara omgifven af.
Hon skulle till slut ej velat ha det annorlunda, och hon tänkte med en afvog rysning på hur det skulle kännas att vara tvungen att sitta och lyssna på berättelser och interiörer från olika sjukrum och tvingas in i andra människors intimaste privatlif.
Nej, tusen gånger hellre denna högtidliga tystnad, som i en helgedom, där man vakar öfver och beder för de sjuke och lidande.
Flere gånger hade hon varit framme vid sängen.
Den sjuke hade stark feber, som tilltog ju längre aftonen skred fram.
En timme innan solen gick ner, stängde hon ljudlöst dörrarna till terrassen, och hon tände vaklampan, när söderns ljusa dag nästan utan någon skymning öfvergick till natt — med klara dallrande stjärnor på den ena firmamentshalfvan, under det borta vid horisonten täta blixtar skuro genom några mörka moln.
Det var en helt liten lampa, som ej spred något sken öfver det stora rummet — detta låg fullkomligt i skugga, utom där månstrålarna kastade in en bred ljusvåg genom hörnfönstret.
Sängen och dess allra närmaste omgifningar belystes svagt af nattlampan, så svagt, att nunnan ej längre såg att läsa i sin andaktsbok och därför tog till sitt radband.
Den sjuke hade börjat yra och kastade sig oroligt fram och tillbaka.
Hans hustru satt på golfvet framme vid sängfoten.
Hon hade lagt båda armarna öfver täcket, på hvilka hufvudet sjunkit ner.
Med en öfverarbetad hjärnas tröttande ihärdighet upprepade hon orden »det är julafton, det är julafton«, under det den ena bilden efter den andra af festprydda, lyckliga hem gled förbi hennes inre öga.
Det lät som ett eko af hennes tankar, öfversatta på ett annat språk, då nunnan lätt lade sin hand på hennes skuldra och hviskade:
— Det är julafton, madame.
— Ja, sœur Simone, jag vet det.
Hon trodde ett ögonblick, att nunnan mot sin vana skulle begagna tillfället till en religiös diskussion, möjligen ett omvändelseförsök.
Detta gjorde hon dock ej.
Hon sade endast med denna låga, nästan häftande röst, som är egendomlig för de tysta klostermänniskorna:
— Jag måste gå ifrån er till midnattsmässan.
Den tilltalade såg förskräckt upp.
— Lämnar ni mig ensam?
— Han är så sjuk!
Hon hade under dessa veckor till den grad vant sig vid det lugn sœur Simone med sin blotta närvaro skänkte henne, att hon glömt bort de många nätter hon ensam genomvakat.
Det kom öfver henne en plötslig, oresonlig föreställning att han skulle dö denna natt, ifall barmhärtighetssystern lämnade honom.
— Måste ni gå? hviskade hon med skälfvande röst.
— Jag har aldrig försummat någon midnattsmässa; ingen af systrarna gör det någonsin, svarade hon med ett uttryck, som den sjukes hustru kände till och som mer än långa tal sade henne hur omöjligt det var att försöka ett bönfallande ord, en öfvertalning.
Det var ej första gången under denna tid hon stött på något, som den katolska kyrkan fordrade af sina troende, som klostertukten bjöd och befallde, och som nunnan själf talade om, som om det gällt hennes själs eviga väl eller ve.
Om dylikt kan en utomstående ej resonnera.
Man måste tiga och böja sig för det starka och mäktiga.
— Skall ni gå genast?
— Nej, inte ännu.
Vill ni säga mig till, då klockan blir half tolf, då är det tid.
Hon satte sig åter ner och läste sina böner.
Den unga frun kastade en hastig blick på nunnan.
Där satt hon med det bleka ansiktet inramadt af det hvita doket, svagt belyst af nattlampan, och den svartklädda gestalten smälte samman med rummets skuggor.
Lika säkert som visaren snart skulle peka på den utsatta timmen, lika säkert skulle hon gå.
Samma förtviflade, nästan vansinniga ångest, som nyss gripit henne, fick alla hennes pulsar att klappa vildt, under det hon sakta hviskade: »Jag måste vara lugn, lugn som hon.
Han är sjukare än vanligt, och om jag inte lugnar mig, kan jag begå något misstag, som gör, att han dör ifrån mig.
Å, jag känner, att han kommer att dö i natt, när jag blir ensam, och att jag i hela mitt lif kommer att tro, att jag försummat något, som kunnat rädda honom.»
Hon vred sina händer och läpparna skälfde.
Hur lång tid hon isades af denna fasa, visste hon ej; plötsligt vaknade hon upp och såg på sitt ur.
»Dropparna,» hviskade hon öfver sängen till nunnan.
Så lade hon sin hand på hans.
Den brände, febern hade ökats, och han yrade oafbrutet.