Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hemsk blef denna sorgliga tilldragelse derigenom, att Lönnrot sjelf satt vid styret, när båten under en färd nedför ström stötte på en undervattenssten och kantrade.
Detta inträffade en midsommardagsmorgon, antagligen år 1839.
Han hade då varit natten öfver på Polvila och begaf sig som vanligt med båt till staden, åtföljd af denne yngling och en tjensteflicka, hvilka skulle i kyrkan.
Båda dessa unga drunknade, och endast med ansträngandet af alla sina krafter lyckades det Lönnrot sjelf att uppnå land, sedan han fåfängt sökt att rädda de andra.
-- Flera år senare träffade, honom här i Helsingfors den olyckan, att en af hans makas nära slägtingar, en student som med sina goda naturgåfvor och allvarliga studier om sig ingaf stora förhoppningar, af olycklig kärlek beröfvade sig lifvet.
Tyngst att bära torde för honom likväl ha varit de härjningar, som i hans familj anstäldes af döden, hvilken bortryckte först hans maka12 och sedan, med kortare och längre mellantider, tre döttrar.13 Långt tidigare hade döden borttagit hans förstfödde vid ett års ålder.
Hur han upptog sådana hårda slag synes bäst af ett bref, som han skref i april 1869 till en fader, hvilken då hade mist tre barn.
"Äfven jag har", yttrar han deri bland annat, "erfarit en sådan sorg, när mitt äldsta barn, min ende son dog, men hvarken eget eller andras tröstande var mig dervid till någon hjelp.
Men hvad detta ej förmådde, det gjorde tiden, och nu förmår jag redan tacka Gud för det att han tog barnet till sig och befriade mig från all den sorg, jag kanske kunnat hafva af honom.
Bäst vore det väl i sådana omständigheter, att genast kunna nöja sig med Guds allvisa styrelse, men när skola vi lära oss detta till fylles?"
Med allt detta var han för ingen del någon "Kopfhänger", såsom tysken uttrycker sig.
Tvärtom var han ständigt glad på sitt stilla vis, och humorn välde fram ur hans sinne som en aldrig försinande källa.
Under sina många resor hade han kommit i beröring med personer af allehanda samhällsklasser och nationer med olika bildning och trosbekännelse.
Hans öga var skarpt i att uppfatta menniskors och sakers komiska sidor, och af detta slag, ehuru ej bitande, voro de historier, med hvilka han undfägnade vänner och bekante.
Men han glömde ej heller att berätta om de äfventyr, han sjelf upplefvat under sina första runofärder, då man i följd af hans enkla utstyrsel tog honom för än ett än ett annat slags landsstrykare.
Detta enkla yttre berodde såväl på en runosamlares sätt att resa, som till en del äfven på de inskränkta penningtillgångarna.
Men också tyckes han hafva funnit ett nöje af det incognito, under hvilket han uppträdde, och de qvi-pro-qvo'n, som häraf voro en följd.
Hans bortgång härifrån inträffade den 19 mars 1884.
Hans helsa hade under vinterns lopp fortfarande försvagats, hvarför också döden sedan vardt lätt och stilla, såsom ett inslumrande.
Den 3 april nedsänktes hans stoft i jorden på kyrkogården i Sammatti, på samma plats, der den hädangångne jordat sina kära, sin maka och tre döttrar.
Begrafningen var så högtidlig, att man väl aldrig förut i Finland sett dess like.
Utom allmogen, som till stor mängd samlats från kapellet och kringliggande socknar, hade der infunnit sig deputationer och representanter från nästan alla landets städer och tillochmed från många landtkommuner.
De lager- och blomsterkransar, de medfört, uppgingo till ett antal af i det närmaste hundra: tre af kransarne voro af silfver, nämligen från Kuopio stadsbor, savolaks-karelska studentafdelningen och finnar i Petersburg.
Tjensteqvinnans son
TJENSTEQVINNANS SON.
EN SJÄLS UTVECKLINGSHISTORIA
(1849-1867)
AUGUST STRINDBERG.
ALBERT BONNIERS FÖRLAG.
STOCKHOLM. ALB.
BONNIERS BOKTRYCKERI 1886.
Rädd och hungrig.
Fyrtiotalet hade gått ut.
Tredje ståndet, som genom 1792 års revolution tillkämpat sig en del af menniskans rättigheter, hade nu blifvit påmindt om att det fans ett fjerde och ett femte, som ville fram.
Svenska bourgeoisien, som hjelpt Gustaf III att göra den kungliga revolten, hade längesedan recipierat i öfverklassen under förre jakobinen Bernadottes stormästarskap, och hjelpt till att motväga adels- och embetsmannaståndet, hvilka Karl Johan med sina underklassinstinkter hatade och vördade.
Efter 48 års konvulsioner togs rörelsen om händer af den upplyste despoten Oskar I, hvilken insett revolutionens omotståndlighet och derför vill passa på tillfället att få äran af reformernas genomförande.
Han binder vid sig borgerskapet genom näringsfrihet och frihandel, med vissa inskränkningar naturligtvis, upptäcker qvinnans magt och beviljar systrar lika arfsrätt med bröder, utan att samtidigt lätta brödernas bördor såsom blifvande familjeförsörjare.
I borgarståndet finner hans regering sitt stöd gentemot adeln med Hartmansdorff och emot presterskapet, hvilka utgöra oppositionen.
Ännu hvilar samhället på klasser, temligen naturliga grupper efter yrken och sysselsättningar, hvilka hållas i schack mot hvarandra.
Detta system upprätthåller en viss skenbar demokratiskhet, åtminstone i de högre klasserna.
Man har ännu icke upptäckt de gemensamma intressen, som sammanhålla de öfre ringarne, och ännu finnes ej den nya slagordningen, fylkad efter öfver- och underklass.
Derför finnas ännu inga särskilda qvarter i staden, der öfverklassen bebor hela huset, afsöndradt genom höga hyror, fina uppgångar och stränga portvakter.
Derför är huset vid
Klara kyrkogård, oaktadt dess fördelaktiga läge och höga taxering, ännu de första åren af femtitalet en ganska demokratisk familistér.
Byggnaden bildar en fyrkant omkring en gård.
Längan åt gatan bebos på nedra botten af baronen, en trappa upp af generalen, två trappor upp af justitierådet, som är husvärd, tre trappor upp af kryddkrämaren, och fyra trappor upp af salig Karl Johans pensionerade köksmästare.
I venstra gårdsflygeln bor snickaren, vicevärden, som är en fattiglapp; i den andra flygeln bor läderhandlaren och ett par enkor; i den tredje flygeln bor kopplerskan med sina flickor.
Tre trappor upp i stora byggningen vaknade kryddkrämarens och tjensteqvinnans son till sjelfmedvetande och medvetande om lifvet och dess pligter.
Hans första förnimmelser så som han sedan erinrat sig dem, voro fruktan och hunger.
Han var mörkrädd, strykrädd, rädd för att göra alla till olags, rädd att falla, stöta sig, gå i vägen.
Han var rädd för brödernas näfvar, pigornas luggar, mormors snubbor, mors ris och fars rotting.
Han var rädd för generalens kalfaktor som stod ner i farstun med pickelhufva och fascinknif, rädd för vicevärden, när han lekte vid soplåren på gården, rädd för justitierådet, som var värd.
Öfver honom magtegande med privilegier, från brödernas åldersprivilegier upp till faderns högsta domstol, öfver hvilken dock stod vicevärden som luggades och alltid hotade med värden, hvilken mest var osynlig, emedan han bodde på landet och kanske derför var den mest fruktade.
Men öfver dem alla, till och med öfver kalfaktorn med pickelhufvan, stod generalen, mest dock när han gick ut i uniform, med trekantig hatt och plumager.
Barnet visste ej hur en kung såg ut, men han visste att generalen gick opp till kungen.
Pigorna brukade också tala om sagor om kungen och visade kungens markatta.
Modern brukade äfven förestafva aftonbönen till Gud, men något redigt begrepp om Gud kunde han ej få, men han måste nödvändigt stå högre än kungen.
Denna fruktan var troligen ej något egendomligt för barnet, såvida icke de stormar, som öfvergått föräldrarne under det han bars i moderlifvet, haft något särskildt inflytande på honom.
Och det hade stormat betydligt.
Tre barn voro födda före äktenskapet, och Johan föddes först i början af vigseltiden.
Han var troligen icke något önskebarn, allra minst som konkurs föregått hans födelse, så att han kom till verlden i ett sköfladt, förr välmående bo, der nu endast fans säng, bord och ett par stolar.
Farbrodern var död i samma tid och han hade slutat som faderns fiende, derför att fadern ej ville bryta sin fria förbindelse.
Fadern älskade denna qvinna och han bröt icke bandet, utan knöt det för lifvet.
Fadern var en sluten natur och kanske derför en kraftig vilja.
Han var aristokrat af börd och af uppfostran.
Det fans en gammal slägttafla, som visade adlig ätt från 1600-talet.
Sedan hade fäderna varit prester, hela fädernet från Jemtland, med Nordmanna- och kanske Finnblod.
På vägen var det uppblandadt.
Faderns mor var af tysk börd från snickarfamilj.
Faderns far var kryddkrämare i Stockholm, chef för borgerskapets infanteri och hög frimurare samt Karl Johans-dyrkare.
(Om det var fransmannen, marskalken eller Napoleons vän som dyrkades, är ännu icke utredt.)
Johans mor var fattig skräddardotter, af en styffar utsatt i lifvet såsom piga, sedan som värdshusflicka, i hvilken ställning hon upptäcktes af Johans far.
Hon var demokrat af instinkt, men såg upp till sin man, derför att han var af »god familj», och hon älskade honom, om såsom räddare, make eller familjeförsörjare, det vet man icke, och sådant är svårt att konstruera ut.
Fadern kallade drängen och dalkullan du, samt titulerades af pigorna patron.
Han hade icke öfvergått till de missnöjda oaktadt sina nederlag, utan förskansade sig genom religiös resignation: det var så Guds vilja; och genom att isolera sig i sitt hem.
Dessutom behöll han alltid ett hopp att kunna höja sig.
Men han var aristokrat i botten, ända in i sina vanor.
Hans ansigte hade tagit en förnoblad typ; orakadt, finhyldt, med håret som Louis-Philippe.
Dertill bar han glasögon, klädde sig alltid fint och älskade rent linne.
Drängen, som borstade hans stöflar, var ålagd att bära vantar under proceduren, ty hans händer ansågos vara för smutsiga att få stickas in i patrons stöflar.
Modern fortfor att vara demokrat i sitt innersta.
Hon var alltid enkelt men rent klädd.
Barnen skulle alltid vara hela och rena, men icke mer.
Hon var förtrolig med tjenarne och straffade genast ett barn, som varit ohöfligt mot någon af dem, genast, utan dom och ransakning, på blotta angifvelsen.
Hon var alltid barmhertig mot fattiga och hur svårt det än var i huset fick aldrig en tiggare gå utan en bit mat.
Alla gamla ammor, fyra stycken, kommo ofta på visit och mottogos då som gamla vänner.
Stormen hade farit fram väldeliga öfver familjen, och skrämda som hönsfoglar hade slägtens spridda medlemmar krupit till samman, vänner och fiender om hvarandra, ty de kände att de behöfde hvarandra, att de kunde skydda hvarandra.
Faster hyrde två rum af våningen.
Hon var enka efter en berömd engelsk uppfinnare och fabriksegare, som slutat med ruin.
Hon hade pension, på hvilken hon lefde med två döttrar med fin uppfostran.
Hon var aristokrat.
Hade haft ett lysande hem, hade umgåtts med notabiliteter.
Hon hade älskat sin bror, icke gillat hans äktenskap, men tagit hans barn till sig under det stormen gick öfver.
Hon var klädd i spetsmössa, och kysstes på hand.
Lärde brorsbarnen att sitta rätt på stolen, helsa vackert och uttrycka sig vårdadt.
Hennes rum buro spår af förgången lyx och talrika och förmögna vänner.
En stoppad jakarandamöbel med virkade öfverdrag i engelska mönster.
Den aflidne mannens byst, klädd i vetenskapsakademiens frack och med vasaorden.
På väggen ett stort oljeporträtt af fadern i borgerskapets majorsuniform.
Detta trodde alltid barnen att det var en kung, ty han hade så mycket ordnar, hvilka senare befunnos vara Frimurarordens insignier.
Faster drack thé och läste engelska böcker.
Ett annat rum beboddes af morbror, diversehandlare vid Hötorget, jemte en kusin, son af den aflidne farbrodern, elev vid Teknologiska institutet.
I barnkammaren höll sig mormor.
En skarp gumma, som lappade byxor, lappade blusar, läste abcd, vaggade och luggades.
Hon var religiös och kom klockan åtta om morgnarne, sedan hon först varit i morgonbön i Klara kyrka.
Om vintern hade hon sin lykta med sig, ty gaslyktor funnos ej och de argandska voro släckta.
Hon höll sig på sin plats, älskade troligen ej svärson och dennes syster.
De voro för fina för henne.
Fadern behandlade henne med aktning, men ej med kärlek.
I tre rum bodde fadern med sju barn och hustru samt två tjenare.
Möblemanget bestod mest af vaggor och sängar.
Barn låg på strykbräden och stolar.
Barn i vaggor och i sängar.
Fadern hade intet rum för sig, men han var alltid hemma.
Mottog aldrig en bjudning af sina många affärsvänner, derför att han ej kunde bjuda igen.
Gick aldrig på källare och aldrig på teatern.
Han hade ett sår, som han ville dölja och läka.
Hans nöje var ett piano.
Ena systerdottern kom in hvarannan qväll och då spelades à-quatre-mains Haydns symfonier.
Aldrig annat.
Men längre fram Mozarts också.
Aldrig något modernt.
Han hade ett annat nöje också senare, när vilkoren tilläto.
Han odlade blommor i fönstren.
Men endast pelargonier.
Hvarför pelargonier?
Johan tyckte sig sedan, när han blef äldre och modern död, alltid se sin mor jemte en pelargonie eller båda tillsammans.
Modern var blek, hon genomgick tolf barnsängar, och blef lungsigtig.
Hennes ansigte liknade väl pelargoniens genomskinligt hvita blad med dess blodstrimmor, som mörknade in i botten, der det bildades en nästan svart pupill, svart som moderns.
Fadern syntes endast vid måltiderna.
Trist, trött, sträng, allvarlig, men icke hård.
Han föreföll strängare, emedan han vid hemkomsten alltid skulle på fri hand afgöra en mängd ordningsmål, som han ej kunde döma i.
Och derjemte begagnades hans namn alltid att skrämma barnen med.
»Pappa skulle få veta det» var lika med stryk.
Det var just ingen tacksam rol han fått.
Mot modern var han alltid blid.
Han kysste henne alltid efter måltiden och tackade henne för mat.
Derigenom vandes barnen orättvist att betrakta henne som alla goda gåfvors gifvare och fadern såsom allt ondts.
Man fruktade fadern.
När ropet: pappa kommer! hördes, sprungo alla barnen och gömde sig, eller ut i barnkammaren för att kamma och tvätta sig.
Vid bordet rådde dödstystnad, och fadern talade endast föga.
Modern hade ett nervöst temperament.
Flammade upp, men blef snart lugn.
Hon var jemförelsevis nöjd med sitt lif, ty hon hade stigit på den sociala skalan och förbättrat sin, sin mors och sin brors ställning.
Hon drack kaffe på sängen om morgnarne; hade till hjelp ammor, två tjenare och mormor.
Troligen öfveransträngde hon sig ej.
Men för barnen var hon alltid försynen.
Hon klippte nagelrötter, band om skadade fingrar, tröstade, lugnade och hugsvalade alltid, när fadern straffat, oaktadt hon var allmän åklagare.
Barnet tyckte att hon var tarflig, när hon »sqvallrade» för pappa, och någon aktning vann hon just ej.
Hon kunde vara orättvis, häftig, straffa i otid, på lös angifvelse af en tjenare, men barnet fick maten af hennes hand, trösten af henne, och derför blef hon kär, medan fadern alltid förblef en främmande, snarare en fiende än en vän.
Detta är faderns otacksamma ställning i familjen.
Allas försörjare, allas fiende.
Kom han hem trött, hungrig, dyster och fann golfvet nyskuradt, maten illa lagad, och vågade en anmärkning, fick han ett litet kort svar.
Han var som på nåd i sitt eget hus, och barnen gömde sig för honom.
Fadern var mindre nöjd med sitt lif, ty han hade stigit ner, försämrat sin ställning, försakat.
Och när han såg dem han skänkt lif och mat vara missnöjda, blef han ej glad.
Men familjen sjelf är icke någon fullkomlig institution.
Uppfostran hann ingen med, och den tog skolan hand om, der pigorna slutat.
Familjen var egentligen ett matinstitut och en tvättnings- och strykningsanstalt, men en o-ekonomisk sådan.
Aldrig annat än matlagning, torgköp, kryddbospring, mjölkmagasinsärende.
Tvättning, strykning, stärkning och skurning.
Så många krafter i gång för så få personer.
Källarmästaren, som gaf mat åt ett par hundra, använde knappast mera.
Uppfostran blef snäsor och luggar, »Gud som hafver» och vara lydig.
Lifvet tog emot barnet med pligter, bara pligter, inga rättigheter.
Allas önskningar skulle fram och barnets undertryckas.
Det kunde icke ta i en sak utan att göra något orätt, icke gå någonstans utan att vara i vägen, icke säga ett ord utan att störa.
Det vågade till sist icke röra sig.
Dess högsta pligt och dess högsta dygd var: att sitta stilla på en stol och vara tyst.
-- Du har ingen vilja! -- Så lydde det alltid.
Och dermed lades grunden till en viljelös karakter.
-- Hvad skall menskorna säga, -- hette det senare.
Och dermed var hans sjelf söndergnagdt, så att han aldrig kunde vara sig sjelf, alltid var beroende af andras svajande opinion, och aldrig trodde sig sjelf om något, utom i de få ögonblick han kände sin energiska själ arbeta oberoende af hans vilja.
Gossen var ytterst känslig.
Gret så ofta, att han erhöll ett särskildt öknamn derför.
Ömtålig för en liten anmärkning, i ständig oro att begå ett fel.
Men vaksam på orättvisor, och genom att ställa höga fordringar på sig sjelf noga vaktande öfver brödernas fel.
Om dessa blefvo ostraffade kände han sig djupt kränkt; om de belönades i otid led hans rättskänsla.
Derför ansågs han afundsjuk.
Han gick då till modern att beklaga sig.
Fick någon gång rättvisa, men eljes en förmaning att icke vara så noga.
Men man var ju så noga mot honom, och han ålades vara så noga mot sig sjelf.
Han drog sig tillbaka och blef bitter.
Sedan blef han blyg och tillbakadragen.
Gömde sig bakerst, när något godt utdelades, och njöt af att vara förbisedd.
Han började anlägga kritik och fick smak för sjelfplågeri.
Han var melankolisk och yster, omvexlande.
Hans äldsta bror var hysterisk.
Kunde, när han förargades under lek, falla ner i qväfningar med konvulsiviska skratt.
Denne broder var moderns och den andra brodern var faderns favorit.
Favoriter finnas i alla familjer.
Det är så en gång att det ena barnet vinner mera sympati än det andra; hvarför kan aldrig utrönas.
Johan var ingens favorit.
Det kände han och det grämde honom.
Men mormodern såg det, och hon tog honom an.
Han läste abcd för henne och hjelpte henne vagga.
Men han var icke nöjd med denna kärlek.
Han ville vinna modern.
Och han blef inställsam, bar sig klumpigt åt, men genomskådades och kastades tillbaka.
Det fördes sträng manstukt i huset.
Lögn förföljdes skonslöst och olydnad också.
Små barn ljuga ofta af bristande minne.
-- Har du gjort det? -- frågas dem.
Det var nu gjordt för två timmar sen och barnet mins ej så långt.
Som handlingen ansågs likgiltig af barnen lade de icke märke till den.
Derför kunna små barn ljuga utan att veta det, och det måste man akta på.
De kunna äfven snart ljuga i nödvärn.
De veta att nej friar och ja fäller till stryk.
De kunna äfven ljuga för att vinna en fördel.
Det är bland det vaknande förståndets första upptäckter, att ett väl anbragt ja eller nej kan förskaffa en fördel.
Det fulaste är när de skylla på andra.
De veta att felet skall straffas, sak samma på hvem.
Gäller att anskaffa syndabocken.
Detta är uppfostrarens fel.
Detta straff är ren hämd.
Felet skall ej straffas, ty det är att begå ett fel till.
Upphofsmannen skall korrigeras eller för sin egen skuld läras att ej begå felet.
Denna visshet att felet skall straffas framkallar fruktan hos barnet att bli ansedd som den felande, och Johan sväfvade i ständig fruktan att något fel skulle upptäckas.
En middag synar fadern vinbuteljen, som faster begagnade.
-- Hvem har druckit ur vinet? -- frågar han och ser sig rundt kring bordet.
Ingen svarar.
Men Johan rodnar.
-- Jaså, det är du, -- säger fadern.
Johan, som aldrig observerat vinbuteljens gömställe, faller i gråt och snyftar:
-- Det är inte jag, som druckit ur vinet.
-- Jaså, du nekar också!
Också!
-- Du ska få sen, när vi stigit opp från bordet.
Tanken på hvad som skulle fås sedan man stigit opp från bordet jemte faderns fortsatta betraktelser öfver Johans inbundna väsen framkallar fortfarande hans tårar.
Man stiger opp från bordet.
-- Kom in du, -- säger fadern och går in i sängkammaren.
Modern följer.
-- Bed pappa om förlåtelse, -- säger hon.
-- Jag har inte gjort det, -- skriker han nu.
-- Bed pappa om förlåtelse, -- säger modern, och luggar honom.
Fadern har tagit fram riset bakifrån spegeln.
-- Söta pappa förlåt mig! -- vrålar den oskyldige.
Bekännelsen är afgifven.
Modern biträder vid exekutionen.
Barnet tjuter, af harm, af ilska, af smärta, men mest af vanära, af förödmjukelse.
-- Bed pappa nu om förlåtelse, -- säger modern.
Barnet ser på henne, och föraktar henne.
Han känner sig ensam, öfvergifven af den, till hvilken han alltid flydde för att få mildhet och tröst, men så sällan rättvisa.
-- Söta pappa förlåt, -- säger han med hårdbitna, ljugande läppar.
Och så smyger han ut i köket till Lovisa, barnpigan, som brukade kamma och tvätta honom, och i hennes förkläde gråter han ut.
-- Hvad har Johan gjort? -- frågar hon deltagande.
-- Ingenting! -- svarar han.
-- Jag har inte gjort det.
Mamma kommer ut.
-- Hvad säger Johan? -- frågar hon Lovisa.
-- Han säger att han inte gjort det.
-- Nekar han ändå!
Och nu införes Johan igen att torteras till bekännelse af det han aldrig begått.
Och nu bekänner han det han aldrig begått.
Herrliga, sedliga institution, heliga familj, oantastliga, gudomliga instiftelse, som skall uppfostra medborgare till sanning och dygd!
Du dygdernas påstådda hem, der oskyldiga barn torteras till sin första lögn, der viljekraften smulas sönder af despoti, der sjelfkänslan dödas af trångbodda egoismer.
Familj, du är alla sociala lasters hem, alla beqväma qvinnors försörjningsanstalt, familjeförsörjarens ankarsmedja, och barnens helvete!
Efter den dagen lefde Johan i evig oro.
Icke modern, icke Lovisa, ännu mindre bröderna och minst fadern vågade han hylla sig till.
Fiender öfverallt.
Gud kände han icke än, annat än genom »Gud som hafver».
Han var ateist som barnet är, men i mörkret anade han såsom vilden och djuret onda andar.
Hvem drack ur vinet? frågade han sig.
Hvem var den skyldige, som han led för?
Nya intryck, nya sorger kommo honom snart att glömma frågan, men den upprörande handlingen stod qvar i hans minne.
Han hade förlorat föräldrarnes förtroende, syskonens aktning, fasters gunst; mormor var tyst.
Kanske hon slöt af andra grunder till hans oskuld, ty hon bannade honom icke, men hon teg.
Han var som en straffad person.
Straffad för lögn, som var så afskydd i huset, och för stöld, hvars namn aldrig behöfde nämnas ens.
Förlorat medborgerligt förtroende, misstänkt, och af syskonen hånad för att han blifvit ertappad.
Allt detta med dess följder, som för honom hade full verklighet, var ändock grundadt på något som ej existerat: hans fel.
Det var icke direkt fattigdom i huset, men det var öfverbefolkning.
Barndop, begrafning, barndop, begrafning.
Ibland två dop utan begrafning emellan.
Maten rationerades ut och var icke just kraftig: kött syntes endast om söndagarne.
Men han växte dock dugtigt och var före sin ålder.
Han släpptes nu ner att leka på gården.
Det var en stenlagd brunn som vanligt, dit solen aldrig nådde ner.
Skuggorna stannade öfver första våningen, längre nådde de ej.
En stor soplår, liknande en gammal dragkista med klaff, tjärad men sprucken, stod utmed en vägg, på fyra fötter.
Här slogos diskämbar och sopor, och ur remnorna rann en svart sås utåt gården.
Stora råttor höllo till under låren och tittade då och då fram för att fly ner i källaren.
Vedbodar och afträden begränsade ena gårdssidan.
Der var dålig luft, fukt och intet ljus.
Hans första försök att gräfva upp sanden mellan de stora fältstenarne afklipptes af den ondsinte vicevärden.
Denne hade en gosse.
Johan lekte med honom, men kände sig aldrig säker med honom.
Gossen var underlägsen i fysisk styrka och förstånd, men han visste alltid vid tvistiga frågor appellera till sin pappa vicevärden.
Det var hans öfverlägsenhet att ha en myndighet vid sin sida.
Baronen på nedra botten hade en trappa med ledstänger af jern.
Den var rolig att leka på, men alla försök att klänga på jernstängerna hindrades af en utrusande betjent.
Stränga order mot att gå ut på gatan voro utfärdade.
Men tittade han ut genom portgången och såg uppåt kyrkogårdsporten, hörde han barn leka deruppe.
Han längtade icke vara med, ty han var rädd för barnen.
Ner åt gränden såg han Klara sjö och klappbryggorna.
Der såg nytt och hemlighetsfullt ut, men han var rädd för sjön.
Han hade om de tysta vinterqvällarne hört nödrop af drunknande, som gått ner sig vid Kungsholmslandet.
Detta inträffade rätt ofta.
Man satt kring lampan i barnkammaren. -- Tyst! sade någon af pigorna.
Alla lyssnade.
Långa, ihållande rop hördes. -- Det är någon som drunknar, -- sade en.
Man lyssnade, tills det blef tyst.
Och så följde en rad historier om drunknade.