Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får erinra om, att Kammarcoll. i ett und. utlåt, utred t och bevisat, alt någon möjlighet för ett riktigt markegångspris icke är tänkbar, med mindre än audelia markegåugspris bestämmes efter medelpriset för Oct., Nov. och Dec. månader af det föregående året och de derå följande 9 månaderne, och sättningen sker i början af Oct.
Då blir markegångssältningen en simpel siflerålgärd, som icke mer kan verka någon missämja emellan vederbörande, som vilja undanslippa betalning efter persedlarnes verkliga värde, och embetsmyndighelerna, som hafva det obehagliga uppdraget alt granska priserna och deruti göra rättelser.
Dessa medelpriser skulle årligen granskas i pröfriingscomiléerna och deras utlåt, öfver dem afgifvas lill prot., så att om anmärkningar dervid förehnnas, desamma kunde pröfvas och komma till slutligt afgörande före den dag, då markegångssättningcu sker. 9 § måste således afslås, och behöfver icke någon annan § i dess ställe inflyta, enär det redan är stadgadt, alt markegångspriset för 10 år skall tagas till beräkningsgrund.
Den 10 § tillstyrker jag R. o. Ad. att bifalla.
Väl kunde redactionen här möjligen behöfva någon jemkning, emedan man borde tillägga orden: ”för de corpser och stater, som sådant åstunda”.
Den 11 § kan inleda en del af Sveriges allmoge uti den förstörande åtgärden att med contant årligen lösa alla sina räntor.
Sådana omständigheter kunna inträffa, att det blir en ren omöjlighet för en hemmansägare att utgöra hela sin ränta i contant, och följden blir, att hemmanet försäljes till räntans liqviderande.
Alt tillstyrka K. M., att deröfver höra hemmansägarne och taga deras bifall, dertill anser jag vara obelänkt af Svenska folkets representanter, som sannerligen böra veta, alt räntegifvarens rättighet att leverera in natura icke begagnas vidare än det är af behofvet påkalladt, emedan naturligtvis, om han kan sälja sina persedlar för högre pris än hvad penuingeräntan utgör, så levererar han dem icke in natura.
Så snart räntorna deremot äro Staten behållna, så kommer aldrig i fråga att uppsäga dem lill inlösen, ty Slaten har afsagt sig rättigheten att uppsäga dem.
Ensamt i afseende på persedelräntan synes mig nödvändigt, att för de corpser och stater, som önska att till K. M. och Kronan afstå sina räntor, vederbörande räntegifvare måste hörns, för alt medgifva, alt de vilja afstå ifrån sin optionsrätt, att leverera ränlepersedlarne in natura till räntetagarne, ty någon förändring deri kan icke göras utan rubbning i enskild mans rätt; men pä andra sidan är jag fullt öfvertygad, att samtlige räntegifvarne skulle med glädje ingå på alt betala persedelräntan i penningar, med bibehållen rättighet alt få uppsäga spanmålen, som utgör den drygaste persedlen till leverance in natura, då räntepersedlarnes pris icke svarar Den 15 Maj. 519 emot det i taxan bestämda.
Således anser jag denna 11 § böra förkastas.
Sedan jag nu genomgått Utsk:s betänk, anhåller jag att få yttra några ord om ordningen, för att vinna del mål, som sökes.
Först måste jag fästa uppmärksamheten derpå, alt räkenskaperne i Sverige aislutas för upphördsåret, som slutar med den sista April och börjas med den 1 Maj; att således ifrån det förändringen verkställes, alla qvartaler komma att beräknas ifrån
Maj till
Maj, Detta är skälet, hvarföre den förändring i räkenskaperna, hvilken jag förut omnämnt, erfordras, och en sådan förändring kan K.
M. när som helst förordna, ty den rubbar ingens rätt; men räkenskaperna kunna derigenom blifva klara och tydliga, och man får icke vidare det ena årets uppbörd blandad med det andra årets afgifler, och tvertom.
Om R. o. Ad. skulle med mig instämma i dessa förändringar af Ulsk:s betänk., så synes mig, att H. Ex. Hr Gr.
Björnstjernas afsigt med den skrifvelse han föreslagit, blifvit vunnen, och alt K.
M. jemväl kommer i tillfälle alt dermed på ett kraftigare sätt förfara.
Det har redan varit regementen, som begärt alt få afstå sina räntor till Kronan, hvaribland äfven Westgölha regemente; men jag känner icke orsaken, hvarföre icke della bifölls.
Väl vet jag, att Slatscont. ansåg, alt om ett regemente skulle vinna denna fördel, så skulle detta gä regemente från regemente hela Sverige igenom, och således Slatscont. komma i behof af större tillgångar för qvartaler till dessa löntagare, hvilkas löner för närvarade endast ingå en gång om årel, eller från den 25 Februarii till den 1 Maj; men denna svårighet är nu håfven, då StatsUtsk. föreslagit att anvisa nödiga medel till detta förskott, och då är icke mer någon möjlig anledning för Slatscont. att motsätta sig en sådan öfverflyttning för hvarje särskildt regemente, allt efter som de sig dertill anmäla.
Då jag icke bifogat någon reservation emot Utsk:s utlåt, i denna fråga, så torde R. o. Ad. finna, att jag har instämt med Ulsk. i det förslag, som i detta afseende är afgifvet; att jag således skall komma ali tillstyrka antagande deraf, det torde jag icke behöfva nämna, utan jag uppstår blott för ali lemna de upplysningar, som i anleda. af de vid Ulsk:s förslag gjorde anmärk:ne måhända tor de vara af nöden.
En fråga, som gjordes i afseende på Utsk:s förslag, var, huruvida presterskapets tertialtionde äfven är afsedd i Utsk:s förslag.
Det är den icke.
Om man närmare granskar ordställningen, så finner man, att presterskapets tertialtionde icke deri kan inbegripas.
Den första punkten innehåller: ”Alla till indelta löntagare, lill verk och inrättningar, rusthåll m. m. anslagne räntor och kronotionde”.
Det är om dessa, som förslaget handlar och dit hörer icke presterskapets tertialtionde; ty den utgöres icke af några indelta räntor, som utgå ensamt af vissa 520 Den 15 Maj. hemman, utan densamma utgår af alla hemmansägare i riket.
Denna tionde är icke upptagen i Kronans räkenskaper, icke bestämd till något visst belopp efter hemman beräknadt.
Del är af den siste värde talaren sagdt, att det icke skulle kunna gå an att indraga räntor, anslagne till rusthäll m. m. och att sjelfva rustbållshemmanens räntor icke kunde indragas.
Det skulle blifva en slags liqvid derigenom, att rusthållet först gaf Kronan räntorne och Kronan sedan dem åter lill rusthållet'; men om man noggrannare läser betänk, så finner man, att rusthållshemmanens räntor, eller de räntor, hvartill rusthållshemmanen blifvit skatllagde, äro helt och hållet uteslutne ifrån den pag. (i upptagna beräkning af de medel, som skulle till statsverket ingå för alt derifrån contant utbetalas.
Der synes, att beloppet af hvad’slatsverkel skulle förskjuta, är beräknadt till 1,900,000 r:dr, motsvarande anslagen dels till löntagare och dels till academier, verk och inrättningar äfvensom rusthållsaugment m. m., och att deremot återstoden af indelta ordinarie räntan och tiondespanmålen, såsom beslående af boställsräntor och rusthållshemmansräntor, icke skulle af statsverket öfvertagas; hvarförutan ordalydelsen af första punkten, hvarest lill rusthäll anslagna räntor omtalas, utvisar, att dermed blott augmentsräntor varit afsedde.
Man bar anmärkt, att. rusthållet! hafva rättighet att lill skatte lösa nugmentshemman, som äro närbelägne.
Delta är visserligen händelsen, men då torde ett sådant augment icke behöfva komma i annan belägenhet än förut varande, och detta förhållande hindrar således icke att augmentsräntorne ingå lill Kronan, som utbetala värdet deraf.
I annan händelse skulle man förfela en stor del af ändamålet, som icke är ränletagarnes utan hufvudsakligen räntegifvarnes fördel; ty på detta sätt skulle de räntegifvare, som äro anslagne till rusthåll, komma i samma belägenhet, som de, hvilka för närvarande äro Kronan behållna.
Dessa sednare hafva optionsrätt alt betala med spanmål eller penningar.
Detta är således en fördel för dem, som äro anslagne lill indelningshafvare, vare sig löntagande personer eller verk och inrättningar, och ändamålet med hela förslaget är alt alla räntegifvare må komma i samma ställning.
De räntegifvare, som hafva augmenthemman, utgöra en gauska betydlig del af alla räutegifvarne, uppgående nu förmodligen till lika stort belopp, efter räntorna räknadt, sorn hela den del af räntorna, hvilken ingår till befälet vid indelta infanteriet.
Således svara augmentsräntorne ungefär emot alla de räntor, som ingå till de indelta infanteriregementerna, och skulle icke augmentsräntorna blifva intagna i detta förslag, så skulle derföre en gauska betydlig del af ändamålet vara förfeladt och återstå att söka vid ett annat tillfälle.
Kan icke förslaget fullt bifallas, så är det i min tanka icke värdt alt bifalla någon del deraf.
Det vore då bättre att låta det vara som det är.
Om man icke vinner något hufvudsakligt ändamål, sä invecklar man sig endast i många svårigheter, för att vittna - Den 15 Maj.
521 na ett ändamål till hälften, hvarmed man slutligen icke blir belåten.
Vid 5 punkten har blifvit anmärkt, att de omnämnde persedlarne, spanmål, smör, hö och halm samt dagsverken icke voro nöjaktiga, ulan att ränteförvandlingen borde mera lämpas efter hvarje orts särskilda förhållanden.
Deremot har jag icke någonting att erinra, och i Utsk:s conceptexpedition står också efter förenämnde persedlar orden ”med mera”, hvilka genom fel vid utskrifningen eller tryckningen blifvit uteslutne.
En förändrad redaction af denna punkt, hvarigenom bestämdare antydes huru ränteförvandlingen bör ske, kan dock vara ändamålsenlig.
Deremot vågar jag bestrida Frih.
Cederströms påslående, att den nästföljande 6 punkten vore onödig, ty 80 § Reg.F. är alldeles icke af den beskaffenhet, att den kan hafva samma kraft och verkan, som det i 6 punkten föreslagna stadgande, hvars antagande skulle förebygga att utan K. M:s och R.
Sl:s sammanstämmande beslut någon ytterligare förändring kunde ske, och således blefve den största säkerhet, som kan äga rum för den nu föreslagna förändringens bestånd, och fullt motsvarande den, som 80 § 1 mom.
Reg.F. gifver, enär den äfvenledes endast innehåller, alt ingen förändring i hufvudgrunderne vid indelningsverket må ske, utan R.
St:s och Konungens sammanstämmande beslut.
En sådan förändring kan således i hvartdera fallet verkställas vid samma riksdag, sorn den beslutes, och ulan att här fordras så mycken tid, som för en grundlagsförändring, uppkommer precist samma påfiiljd af stadgandet i 6 §, hvilket bestämdt är ganska nöd igt, så vida man vill hafva säkerhet, att de förändringar, som kunna komma att ske, skola hafva bestånd.
I 8 punkten är anmärkt, att indragning af räntor och kronotionde bör verkställas för en hel corps pä en gång, men icke delvis.
Denna anmärkning sammanhänger med den, som gjordes vid 1 punkten, nemi. att icke alla räntor, som äro löntagare anvisade, skulle indragas, utan alt indragning blott skulle verkställas för de corpser och stater, som sig derom anmäla.
I denna händelse uppslår fråga huruvida pluraliteten inom den corpsen eller Staten skall kunna afgöra frågan, eller huruvida det icke skulle fordras hvarje delägares samtycke.
Det torde vara ganska påtagligt, att pluralitetens beslut i det fallet icke kan gälla emot den fullmakt, som en löntagare har fått på sin lön, utan alt det således måste fordras samtlige löntagares inom samma corps bifall fiir att en sådan indragning af ränlorne skall kunna verkställas.
Jag betviflar mycket, att en sådan enhällighet skulle inträffa, och att således de anstalter och beslut, som i detta afseende kunde vidtagas, under sådana villkor skulle blifva fruktsamma.
Deremot är det ganska bestämdt, att om förändringen ovillkorligen skall äga rum inom alla corpser och stater vid hvarje förflyttning, så kommer den inom en viss tidrymd att blifva fullbordad.
På annat sätt tror jag icke alt det kan gå; 10 H. 6t» 522 D*n 15
Maj. men väl må det vara öppet lemnadt, såsom Utsk. föreslagit, för hvar och en sorn sig dertill anmäler, att få uppbära sin lön i samma ordning, som ilen hvilken förflyttas till ny lön.
Afven blef det af den siste värde talaren a n förd t. såsom ett hinder emot verkställigheten, att räntornas förvandling till några fä persedlar icke kan äga rum; men om jag icke misstog mig helt och hållet om hans yttrande, sä ansåg lian, alt räntepersedlarne kunde förvandlas till en enda persedel, nemi. spannemål, sä att om jag uppfattat hans yttrande riktigt, så var detta ett bevis emot den satsen, som talaren sjelf framställde; ty om persedlarne kunna förvandlas till en enda, dä kunna dé också förvandlas till 3 eller 4, men måhända har jag misstagit mig om hans mening.
Likväl torde jag få tillägga, alt jag icke anser, alt något hinder af uppskattningen vid ränteberäkningen kan uppkomma för förminskning af räntepersedlarnes antal.
1 allmänhet äro de icke så mänga, och jag skulle tro, alt de måhända inom hvarje län kunna förvandlas lill 3, 4 å 5, om också icke till dc persedlar, sorn förslaget omnämner.
Man kan efterse i de föregående arens markcgångstaxor, hvilka persedlar, som hafva bibehållit de jemnaste priserne, och hvilka hafva betydligt förändrat sitt pris, samt deraf beräkna, huru det skulle hafva förhållit sig, om löuen eller anslaget hade utgått i några fä andra persedlar, och slutligen jemka delta så tillsammans, altman får en viss jemnhet, och icke någon sä betydlig skillnad, som Frih.
Cederström nämnt kan uppkomma emellan värdet å de gamla och de genom förvandling påförde räntepersedlarne.
Det torde vara påtagligt, att en sådan beräkning kan äga rum, om man genomser markegångstaxorne för flera är och derefter lämpar persedlarne; ty dä mäste man slutligen finna ett något så när jcrnnt resultat, och det exempel, som Frih.
Cederström här har omnämnt, visar blott, att de persedlar, som då voro valda att utgöra räntorne, voro illa valda, enär de kunde medföra sådant resultat, som de visade.
Att jordeböckerne icke äro bragle till en fullkomlig riktighet, anser jag icke i ringaste män inverka på detta förslag; ty man uträknar löner och anslag efter hvad de hittills hafva utgjort.
Sedan behåller
Kronan för sig alla räntorna och kronotionde!) och låter sedermera sina tjenstemän tillse, att jordeböckerne blifva riktiga.
Delta förändrar icke förhållandet med de anslag, som efter detta förslag skulle bestämmas för lönerne, ty dessa anslag skulle i allmänhet blifva lika med de belopp, som lönerne under de sista 10 åren utgjort, utan afseende på annat än det belopp, hvarmed lönerne utgått.
Att PresteStis föriäningsspanmål skulle inbegripas under detta förslag, är gifvet genom ordalydelsen i lista punkten.
Alt denna föriäningsspanmål, äfvensom den kronotionde, som är anslagen till åtskilliga inrättningar, academiestaten o. s. v. äro iubegripne under presterskapets privilegier, är ganska gifvet, och således kan denna del af regleringen icke verkställas utan Presteiitis begifvande; men detta anser jag icke vara något Den 15 Maj.
523 hinder för frågans fria behandling nu af R. o. Ad., och det har icke kunnat hindra Utsk. ali föreslå förändring; ty man kan icke annat än förutsätta möjligheten deraf, att PresteSt. skall ingå derpå.
Alt 1 1 § skulle innefatta eli förslag eller en tillställning alt förmå allmogen till elt för dem förstörande åtagande, det vägar jag bestrida.
Alt det i vissa orter kunde blifva förstörande medgifves visserligen; men jag förmodar, att dessa orter icke äro så blinda, att de för alla tider förbinda sig att betala alla sina räntor contant, ulan alt de förbehålla sig alt, pä sätt det förut varit räntegifvarens rättighet, fä utgöra räntepersedlarne in natura, då de icke kunna lösa dem contant.
Att det för norra delen af Riket skulle blifva en fördel att betala med conlant, i stället för att äfventyra uppsägning in natura, torde dock vara påtagligt.
Då en hemmansdel bar 4 till 8 kappar i kronotionde, så är det alltid en fördel att betala i contant, emot alt betala in natura och köra en lång väg med dessa kappar.
Så är äfven förhållandet med andra varor, såsom t. ex. smör, hvilka alltid äro säljbara och ulan svårighet för hemmansägarne kunna afyltras, hvilket icke alllid är förhållandet med spannentälen. i de orter, der ränlornes belopp icke äro stora, och der penningerörelsen är liflig, måste det vara en förmån för räntegifvare!!, att kunna befria sig ifrån olägenheterne vid leverering in natura, och en lättnad att alltid få betala med contant, hvilket äfven bevisas derigenom, att BondeSt. vid sisla riksdagen beslöt, alt hos K. M. i und. anhålla derom, alt alla räntor hädanefter skola få utgöras i contant och aldrig mera levereras in natura, ehuru det var några provinsers representanter, sorn protesterade deremot.
Dessa voro ifrån de sädesbärande provinserna, men majoriteten var ganska betydlig, hvilket visar, ali de flesta länen skulle anse sig hafva en fördel af alt fä betala contant allt framgent, och jag är öfvertygad om, att alla länen norr om Venern och Dalelfven skulle hafva en bestämd fördel deraf.
Den egentliga svårigheten af förslaget torde, såsom R. o. Ad. lärer finna, bestå deruti, att tillse, att icke Statsverket mätte betungas mera lin för närvarande är händelsen, om förändringen anlages.
Antagandet beror således i min tanka pä att öfverväga huruvida de fördelar, som man åsyltar att genom della förslag vinna, skulle uppväga de kostnader och äfventyr, sorn statsverket derföre mäste vidkännas.
Derom vill jag icke yttra någon bestämdare opinion än den, som ligger i Dtsk:s förslag.
Sedan de anmärkmr, som hittills blifvit gjorda emot StatsUtsk:s betänk, nu blifvit, såsom mig synes, af SlalsUtskis ordförande på elt nöjaktigt sätt vederlagda, och discussioncn således öfvergålt ifrån frågan om endast en skrifvelse till betraktande af sjelfva saken; så anhåller jag att få begagna den tillåtelse, jag i början af discussionen ulbad mig, att motivera de förändringar, som jag anser vara nödvändiga för 5 § och i följd deraf äfven för den 9:de. iH Den 15 Jlaj.
I afseende på den 5 § har jag ansett äfventyrligt för Utsk. o. R.
St. att utan någon föregående undersökning bestämma det inskränktare antalet persedlar, till hvilka det beräknade värdet af räntorna borde förvandlas.
Det är naturligt, att detta inskränktare antal persedlar nödvändigt måste blifva olika, allt efter hvarje orts olika producter; och att i öfrigt denna anmärkning icke saknar fog, synes deraf, att Utsk. har begärt, att hö och halm äfven skulle blifva ibland de persedlar, till hvilka de nuvarande ränteperscdlarne böra förvandlas.
Det är nemi. bekant, att om äfven värdet af hö fluctuerar, så är detta förhållande ännu större i afseende på halm; emedan den för det ena året kan vara af så obetydligt värde, att man knappast kan lyckas realisera densamma, hvaremot den under det andra året kan hafva ett värde, öfverstigande all höfva.
Uti den K. propos.
, som i detta ämne afgafs vid innevarande riksdag, är näinndt, att K.
M. ville vara betänkt på en undersökning, rörde möjligheten att förenkla persedlarne till ett inskränktare antal, och sorn de förberedande åtgärderna derför ännu icke lära vara fullbordade, utan, efter de upplysningar, jag varit i tillfälle inhemta, vederbörande embetsmyndigheter äro sysselsatta med detta ämne, så synes mig, att R.
St. ännu icke borde besluta till hvilka slags persedlar inskränkningen och förvandlingen skall ske, utan lemna denna sak öppen, för att taga i närmare betraktande den K. propos., som, till följd af K.
M:s nåd. propos. vid innevar. riksdags början, kan vara i detta ämne ytterligare att förvänta.
Derigenom tror jag också, att en del af de aumärku., som Frih.
Cederström gjort emot denna §:s uppställning, skall komma att försvinna.
Jag ber att få uppläsa ett förslag till redaclionsförändring i 5 §, rörande hvilken jag har rådfrågat mig med åtskilliga af Husets ledamöter.
Den skulle komma att lyda sålunda: ”Den för ersättningsbeloppen sålunda uppgjorda beräkning bör derefter, på sätt pröfvas lämpligt, förvandlas till uaturapersedlar, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med den för hvarje län nu gällande persedelförteekning, hvarvid dock förenkling kan komma att vidtagas med anledning af den framställning i ämnet, som R.
St. torde få vid nästkommande riksdag genom K. propos. förvänta”.
I sammanhang härmed skulle jemväl 9 punkten förändras på det sätt, att i sl. f. orden ”rättesnöre för både spanmål, smör, hö oell halm”, införas: ”rättesnöre för de persedlar, tilt hvilka räntornes beräknade värde blifvit förvandladt.” O Hr Akerman, Fredr.:
Det ändamål, sorn genom ifrå gavar. betänk, länge har varit sökt och ifrigt önskadt, är icke blott af räntegifvarne, för att undslippa de ofta icke allenast kostsamma och besvärliga ulan äfven i många fall obehagliga förhållanden, hvaruti de ofta försättas till räntetagarne, utan äfven af embetsmännen, för att icke försättas i den obehagliga nödvändigheten att antingen få nöja sig med en lön, otillräcklig för bestridande af lcfnadskostnaderne, eller ock nödgas för - Den 15 Maj. 525 fara strängt mot räntegifvarne.
Det vore således i högsta grad önskvärdt, att dessa missförhållanden en gång måtte upphöra, oell det förslag, som nu är framstäldt, anvisar vägen dertill.
Jag tviilar för min del icke derpå, att mängden af indelta löntagare skulle villigt ingå på förslaget att utbyta löner, som nu skola utgifvas in natura af räntegifvarne, emot bestämda löner af statsverket.
Skulle äler några ibland dem icke finna delta med sin fördel förenligt, så står det dem öppet, på sätt i S punkten är nämndt, hvilket icke eller i min tanka kan förvägras, bibehålla, intill slutet af deras tjenstetid, de ,lönevillkor, som genom fullmakten blifvit dem försäkrade.
Emot det förslag, som nu är framstäldt, har hittills ingen mer än Frill.
Cederström gjort anmärkntr.
Jag hade tänkt att bemöta dem, men sedan Frih.
Palmstjerna har baft ordet och gjort det fullständigare och bättre än det hade varit mig möjligt, så skall jag icke dermed upptaga R. o. Ad:s tid.
Han bar nemi. upplyst, att det alldeles icke är fråga om någon tertialtionde, alt den der liqviden af räntorna alldeles icke gör någon svårighet, och att det icke går an att, såsom Frih.
Cederström ansett nödigt, införa hela förändringen på en gång.
Cederströms yttrande, att den föreslagna förändringen skulle föranleda ett högst besynnerligt räkenskapssätt, så medgifver jag visserligen, alt detta till en början blefve förhållandet; men då man besinnar, alt då målet en gång är vunnet, en betydlig inskränkning af räkenskaperne derigenom åstadkommes, så betviflar jag icke, alt en hvar, som dermed har att bestyra, gerna skall underkasta sig en tillökning i det redan myckel besvärliga laudsbokhålleriet.
Jag tillstyrker således för min del pä det lifligaste bifall till ifrågavar. betänk., med de förändringar i afseende på 5 punkten, som Gr.
Cronhjelm bar föreslagit, och hvaremot jag icke bar något ali anmärka.
Vid delta ärendes behandling måste tillses, huru man kan förlika räntegifvares och räntetagares ömsesidiga anspråk, samt tillika statsverkets fördel och säkerhet.
Ilar allt detta blifvit i Utsk:s betänk, iakttaget?
Åtskilliga talare hafva sökt visa att så är; Frih.
Cederström deremot, att sä icke är.
Det är klart, att hvar och en mäste önska alt striderna emellan räntegifvare och räntetagare måtte upphöra, eller åtminstone förringas, förlusterna å ömse sidor upphöra och barmen med detsamma försvinna.
Då man ser saken från räntetagarnes sida, så är förhållandet, alt de löutagare i Sverige, som bibehållit indelt lön, hafva sin inkomst i behåll, men de som emottagit penningelön, hafva förminskade inkomster.
Det måste följaktligen ligga i löntagarnes intresse, och med detsamma jemväl i statens, alt vidmakthålla ett löningssätt, hvarigenom lönen bibehålies och Regeringen förblifver oberoende af Stiindernes bevillningar vid hvarje riksdag.
Funnes i detta land ett fast mynt, annorstädes än i bancoreglementet, hvilket R.
St. kunna, utan Konungens samtycke, förändra vid hvilken riksdag 526
Den 15 Maj. sorn helst, och vore man van att hålla sig vid ett fast mynt, så att vanan kunde ersätta lagens brister och den osäkerhet, som 72 § Reg.F. medförer i afseende på sedelmyntet; så kunde en sådan förändring, som den föreslagna, med någon säkerhet företagas; men under närvarande förhållanden kan jag icke annat än anse hvarje förändring, som åsyftar att borttaga räntorna och uppsägningsrälten (ty räntor ulan uppsäguingsrätt lemna icke samma säkerhet) såsom betänklig både för räntetagaren och för Staten.
Bland räntetagare kunna dessutom, på sätt Frih.
Cederström redan anmärkt, och såsom StatsUlsk. också uppgifvit, jemväl finnas sådana, som njuta sin ränta af auginenter.