Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«Jag har hört att han redan gjort förluster för sin systerson.» Sade Efverling.
«Han har flera gånger betalt hans skulder.»
«Hm!» mumlade gumman, «är han tocken.
Men det är dyrt att lefva i Stockholm.»
Efverling teg, och samtalet afstannade.
Då de uppstego från bordet sade gumman: «ni kan ju för ro skull, Efverling, be honom komma hit i qväll ändå, ifall ni inte har någonting emot att han blir tredje man i spelet, Efverling?»
«Visst icke» sade Efverling.
«Jag tror min själ och Gud,» sade gumman åt Evelina då de blefvo allena, «att Efverling börjar lite smått förtala folk.
Jag undrar just om det var sant, det han sade om Säfven.»
Evelina teg.
«Likagodt» fortfor gumman «han tar ej något stycke af huset, för det att han går hit.
Rätt bra! om Efverling verkligen fruktar något.
Får se! får se, hur det går till slut.
Jag skall nog förstå att blanda korten jag.»
Efverling fullgjorde sitt uppdrag, och redan klockan sex hade gumman det nöjet att se sitt parti rangeradt.
Hon satt der så skälmsk och tittade, än öfver och än under glasögonen, att ett mindre skarpt öga än Efverlings utan svårighet skulle upptäckt, det hon hade mer än ett spel i tankarna.
Evelina satt jemte tanten och sydde förskräckligt flitigt.
Efverling var lika tystlåten, som vanligt.
Men «Säfven» var idel artighet.
Han släppte handlöst bort sina spel, för att ge dem åt tanten.
Han sade henne och Evelina artigheter på samma gång han talte om hufvudstadens nöjen och förströelser.
Han omrörde riksdagsangelägenheterne, med en mine och en takt, som skulle gjort heder åt sjelfva herr P:e.
Han talte om kostnaden och dyrheten att lefva, med en gammal ekonoms hela grufsamhet.
Gumman Wiberg var aldeles förtjust!
«Säga hvad man vill,» tänkte hon, «så har Säfven ändå fått hufvud på rätta stället.
Han kunde minsann bli Borgmästare i sjelfva W.»
«Evelina, min flicka,» sade gumman och qvarterade om sina glasögon.
«Du lär få en skumögd man som glömmer att putsa ljuset.»
Evelina stötte rodnande tanten i sidan, och rodna fick hon mer en gång, för gummans pratsamhet.
«Men jag,» sade Albert.
«Jag har då hopp om en klarögd hustru, fru Wiberg.
Se! jag glömmer icke att sköta mitt ljus.»
«Har ni hopp,» sade gumman skrattande.
«Nå Efverling, ni tar ju hvarenda trumf ifrån mig, vill ni göra mig alldeles bet.
Nå nå, hjertans gerna, tag dem allihop och damen med, se der, har ni henne.
Har ni aldrig försökt något hopp i den vägen, herr Säfve?»
«Aldrig!» sade Albert.
«På min heder, aldrig! fru Wiberg.
Jag är mycket för fattig, jag har inga lysande apparancer att erbjuda, och jag skulle aldrig kunna bära en korg.»
«Nog har ni apparancer,» sade gumman.
«Med ert hufvud och utseende får ni hustru och syssla hvar som helst.
Ni är för mycket blygsam, herr Säfve.»
«Och ni för mycket artig, min bästa fru Wiberg.
Gud gifve likväl att ni spådde sant,» tillade han med en lätt suck.
«Men meriter äro icke de som nu mera ensamt kunna hjelpa en syndare fram, man måste ega förmögenhet, rekommendationer på vederbörlig ort för att komma upp i verlden, annars går det med tuppfjät; det visar dagliga erfarenheten.»
«Ja, ja men, nog är det sant,» sade gumman.
«Men gubben, er morbror, herr Säfve, kan hjelpa er mycket.
Dessutom har ni ju arfvet att vänta?
Säfve smålog misstroget.
«Min morbror har hjelpt mig mycket,» sade han.
«Jag har hans godhet att tacka för min existans de första åren då jag icke hade lön.
Men arfvet, min bästa fru Wiberg, det står ännu i vida fältet.
Min morbror håller på att göra en liten bock.»
«Så tacksam han är,» tänkte gumman, «det syns att det är bara förtal.
Man kan icke vara hyggligare än han är, tycker jag.»
«Men bocken är icke gjord än herr Säfve,» sade hon, «och om ni ställer er väl med gubben, så hvem vet om han icke blir ogjord.
Gubben har godt hjerta, det vet jag.
Apropos om det, så skall jag tala om för er, att jag hade varit er moster nu, om icke min salig man kommit emellan.
Det var så att .....»
Men nu kom Efverling emellan.
«Min bästa fru Wiberg,» sade han, «jag fruktar ni spelar för mycket öppet spel, ni lägger ju edra kort alldeles vidöppna på bordet.»
«Nå ja, så hvad gör det då?
vi äro ju vänner allihop,» sade gumman, «ni är också så fasligt noga, kära Efverling.»
«Jag ber er fortfara,» sade Albert.
«Jag skulle ingenting i verlden högre önska, än att ni vore min moster, fru Wiberg.»
«Nå, om det skulle roa er så mycket,» sade hon, «så kan ni ju inbilla er att så är, och gerna kalla mig för moster, ha, ha, ha.»
«Jag tackar tusenfalt!» sade Albert.
«Ni vet icke, fru Wiberg, hur lycklig ni gör mig, och jag skall, om jag får lof, genast göra början.»
«Men då säger jag rätt och slätt också bara Albert.»
«Naturligtvis!
Illusionen är då fullkomlig.
Himlen gifve att den vore verklig.
Jag hoppas att ni tillåter mig få anse ert hus för mitt andra hem.»
Gumman såg på Efverling.
«Mycket gerna», svarade hon.
«Oss skall ni alltid finna som edra vänner, ni är välkommen när ni vill, herr Säfve.»
Albert gjorde den förbindligaste fras.
«Bet,» sade Efverling, «fru Wiberg har icke attenderat sina kort, frun får betala spelet.»
«Nå så i Guds namn blir jag icke husfattig för det.
Se der kära Efverling har ni allt hvad jag har.
Man kan icke tjena både Gudi och Mammon, och tiga så der som ni och bara kasta ut korten, det kan jag inte.»
«Kanske vi sluta spelet,» sade Efverling, «klockan är nio.»
«Nio! är det möjligt?» sade gumman, «jag glömmer alldeles bort att ni ingenting sofvit i natt, då få vi lof att sluta.»
«Jag känner ingen trötthet,» sade Albert.
«Jag skulle med nöje vaka äfven denna natt, då det vore hos er, tant Wiberg.»
«Nej hör bara på honom! så artig han är, det vore väl ändock icke för mitt sällskaps skull?»
«Jag vågar ej svara på frågan,» sade Albert, med en lätt axeldragning.
«Evelina du kan just ta och spela en smula och sjunga en stump för oss.
Det brukar ju kunna väcka opp er, kusin Efverling.»
«Jag tackar, jag behöfver icke väckas,» sade Efverling.
Evelina gick likväl icke till klaveret, ehuru Albert bestormade henne med böner och gumman så godt som befallte.
Hon tänkte endast på att Efverling ej nu liksom förr bad henne derom.
Gumman var i afton missnöjd med Efverling.
Han är rigtigt ohöflig mot Säfven, tänkte hon, då de slutligen åtskiljdes, men så skall jag vara så mycket höfligare.
«Välkommen igen när du vill,» sade gumman till Albert.
«Vi kan ju göra våra små partier så här om aftnarne.
Efverling är väl icke alltid så sömnig som i qväll.»
Albert gjorde de förbindligaste försäkringar:
«om han också icke hade för sin person ernått den lyckan att få umgås i hennes hus, skulle man icke kunnat utestänga hans tankar etc.»
Han lofvade att icke försumma sig.
Man behöfver icke frukta för, att Albert ej höll ord.
Han var nu en daglig gäst hos den nya tanten, som ännu aldrig hade träffat en så skicklig bostonspelare och en så ojemnförlig sällskapsman.
Gumman upphöjde honom ända till skyarne, och fara var verkeligen å färde att han började inkräkta Efverlings rum, i gummans lättfångade hjerta och förtroenden.
Man talade knappast om något annat på kaffekalasen än Evelinas giftermål, ty på annat sätt kunde man ju icke tyda ett så intimt förhållande.
Man önskade, man häcklade, man gratulerade om hvartannat.
Evelinas nekande tjenade till intet.
Och Efverling! hvarföre reser icke han hem? han tycks ha glömt både bygge och skogskörslor.
Han sitter bara och suger sin pipa och kastar ut sina kort lika machinmessigt som vanligt.
Obegripligt!
Tanten och Evelina funderade förgäfves; hvarje dag frågade de hvarandra.
Hvarföre reser icke Efverling?
Gumman trodde sig likväl ha utletat orsaken.
Visst teg hon, underligt nog, men hennes småleenden, hennes nickningar och miner förrådde tillräckligt hennes mening.
«Det går aldeles som jag tänkte,» mumlade gumman med förnöjd uppsyn.
«Han törs icke resa, han vill se hur det går, och det vill jag just se också.»
Men någon brytning måste väl snart ske.
Albert har icke mer än fjorton dagar qvar af sin tjenstledighet.
Dessutom börjar väl gubben Edler snart tycka, att hans systerson hvilar något för länge ut efter balen.
Mer än åtta dagar äro sedan dess förlidne, och ändå tänker icke Albert på någon hemfärd.
En afton sutto de som vanligt och språkade.
Efverling läste Aftonbladet högt; tanten och Evelina sydde.
Efverling afbröt en stund och fortsatte läsningen tyst för sig sjelf.
«Står der ingenting mer?» sade gumman, «riksdagen bryr jag mig så litet om.
Står der ingenting roligt: någonting om teatern, någon liten anekdot?»
«Anekdoter!
Jo i sanning kunde man icke anse det för sådant,» sade Efverling och kastade med ovanlig hetta tidningen på andra sidan bordet.
«Jo nu står det vackert till i huset.»
«Hvad i Jesu namn!» sade gumman, «aldrig har jag sett er så häftig förr, kära Efverling.
Är kungen död?»
«Åh! mycket värre», sade Efverling och började att marche forcée mäta golftiljorna.
«Har det då kommit så långt?
Vid Gud kunna icke tidningarne med fullt skäl kalla det en dårhusmessur.»
«Men hvad står der då?» sade gumman och försökte att leta i tidningen.
«Man har,» sade Efverling, «motionerat fullkomlig frihet i äktenskapsväg, och saken har gått igenom.»
«Hvad vill det säga,» frågade tanten och Evelina.
«Det vill säga att jag får ta mig en qvinna när jag vill, som utan vigsel och ceremoni offentligt får gälla för min hustru.
Och sedan lika beqvämt associera mig med en annan, hvad dag jag behagar.
För henne har man icke bibehållit annan rättighet, än att hon kan få den äran att gå när hon vill.
Det är verkligen ypperligt! jag kan på det sättet få gifta mig minst tolf gånger om året, om jag vill.»
«Men det är ju förskräckligt!» sade gumman. «Gud sig förbarme! hvem är det som har gjort så dumt?»
«Åh! en lärd! först och främst och sedan de som makten hafva.»
«Det är förskräckligt!» upprepade gumman.
«Jag vill min själ icke ge fyra styfver för hans lärdom, hur har han läst sin kateches?»
«Ah! han är troligen af det slaget,» sade Efverling, «som vill göra sig modern, om han också gör det på sin heders bekostnad.
Vi skola dock hoppas att han måtte vara ett särskildt species i sin klass, som för en förryckt idée finner nöje uti att göra sig rycktbar.»
«Det är ju fasligt,» sade gumman.
«Men jag tror att de lite hvar bli förryckta i Upsala.
Det var ju så med Magister S., när han var hemma under mellantermin.
Han skref ju paskiller om både Gud och menniskor.
De måtte visst läsa sin bibel bak och fram, tvi tockna.»
«Ah det är oerhördt!» sade Efverling.
«Sederna ha icke sjunkit nog djupt ändå.
Skulle man också slita det sista bandet på all moralite.»
«Men ingen hederlig menniska måtte ändå vilja göra så,» sade gumman, «eller gå in på ett sånt giftermål?»
«Ack många, många tusende; dårskapen äger otaliga dyrkare.
Mången så kallad hederlig man, har ju till och med nu, öppet vågat trottsa äktenskapets helgd, och nedsölat sig i laster, rusat ifrån brott till brott, utan en mensklig känsla för en lidande maka, som likväl är fästad vid honom genom kyrkans band.
Det är gräsligt att qvinnans värde så förtrampas, hon kan genom ett sådant system aldrig höja sig mer.»
Efverling var i fullkomlig extas.
Gumman och Evelina betraktade honom med förvåning.
De tänkte mera på hans ovanliga ordflöde, än den nya författningen.
«Man skulle knappast kunna tro» fortfor Efverling, «att någon enda funnes, som egde nog fräck panna, för att framställa en sådan sak.
Lite har han tänkt på menniskans jordiska sällhet, och fullkomligt obekant måtte han vara med sättet att skapa den.
Hvad vore väl en lefnad utan dygd? och dygden funnes icke till, utan moralité.»
«Nej det är mycket sant,» suckade gumman.
«Det kommer någon!» sade Evelina, och steg hördes i förstugan.
– Dörren öppnades.
Man emottog honom under tystnad, som om en död funnits i rummet.
Albert betraktade dem.
«Vi sitta alldeles handfallna, kära Albert,» sade gumman.
«Har du läst sista postens tidningar.»
«Sista postens tidningar,» sade Albert, och fattade dem.
«Ja min bästa tante, jag har läst dem, och nyss haft en ganska liflig debatt på klubben öfver ämnet.
Gubbarne korsa sig alldeles förskräckligt, och ropa, roligt nog, om verldens sista tid.
För min del ser jag saken från en hel annan sida, och anser den alldeles icke farlig.»
«Farlig!» upprepade gumman.
«Visst är det farligt att så få husera med en stackars qvinna.
Taga henne i dag och köra bort henne i morgon.»
«Ah! så är icke meningen,» sade Albert.
«Om man väljer en qvinna, och verkligt älskar henne, kommer ju skilsmessa aldrig ifråga, kärleken blifver alltid i min tanke varmare och varaktigare i ett förhållande der inga bojor och prestsignerier trycka.
Vederbörande ha nog funnit att det är bäst när den står på fri fot.
Det är ju mycket bättre att tillåta, än att blunda och veta, att han alla dagar stiftar systemet i smyg.»
«Så du talar, kära Albert,» sade gumman.
«Aldrig trodde jag mig få höra, att du gillade en sådan sak.»
«Gilla, min bästa tant,» upprepade Albert.
«Jag gillar alltid och endast det naturenliga; ty finns väl något på jorden, som är mera naturenligt?
Hvem vigde Adams söner och döttrar, hvem vigde Adam sjelf?
Gud sade endast, då han gaf honom Ewa, tag henne! hon skall vara din hjelp.
Således ....»
«Krångla icke till Bibeln,» sade gumman alfvarsamt.
«Der är jag hemma bättre än du, och förstår hvad som står der också.»
«Jag tviflar alls icke på det,» sade Albert, «ej heller på bibeln.
Jag vill endast söka förklara för er andemeningen deraf.
Jag vill säga, att våra förfäder aldrig framställde det, om jag vågar säga löjliga skådespel, som efterverldens munkar och präster så sinnrikt uppfunnit.
Det utdeltes inga signade ringar i paradiset, och likväl lefde de lyckliga.
Adam utropade icke tre gånger förut, när hans söner och döttrar skulle para sig; det är visst sannt, att Adams församling var ej så stor, att han behöfde detta; men jag anför endast formeln, och påstår, att den kunde vara lika naturlig nu.»
«Det förvånar mig,» sade Efverling, «att höra herr Säfve föra ett sådant språk.»
«Hvarföre det?» sade Albert.
«Herr Efverling kan ej heller annat, än gilla hvad jag säger, om ni vill betrakta förhållandet från samma synpunkt som jag.
Jag erkänner öppet, att jag förr skulle vara den qvinna trogen, som utan skrupler och pruderie, tillgifvet öfverlemnade sig åt mig, än den, som presten smetat vid min sida.»
«Gud i himmelen bevare dig barn ifrån så dumma tankar!» sade gumman andäktigt.
«Om herr
Säfve verkligen eger sådana grundsatser,» sade Efverling, «så borde väl åtminstone en billig blygsel afhålla honom ifrån att bekänna dem högt.»
Jag är ett naturens barn, och blygs alldeles icke för att jag klandrar toma och onödiga menniskofunder.
Jag påstår att Guds mening icke åtminstone var den.
För öfrigt, herr Efverling, är jag öfvertygad, att ni skulle, såsom karl betraktad, äfven vara utaf min mening, om ej damerna vore närvarande.»
Efverlings fixstjernor tindrade.
«Herr Säfve,» sade han efter en paus, «jag föraktar att svara på ett sådant yttrande.
Dessa fruntimmer känna mina tänkesätt för väl, för att jag skulle behöfva förklara dem.
Det är endast er, herr Säfve, förbehållet, att försvara ett sådant system.
Det ingår i er smak, och den tanka och aktning ni eger för könet.»
«Nå – ja, jag medger, att min dyrkan för könet, inskränker sig till högst få.
Qvinnan gör dagligen allt hvad hon kan, för att förringa sitt eget värde.
Men är det väl vårt, är det väl mannens fel?
Nej! så länge hon är fal för nöjen och guld och låter passionen för lyx beherrska hvarje annan blir det aldrig annorlunda.
Och hvarföre i det hela fördöma så små svagheter.
Det är ju rätt roligt att se en treflig och elegant qvinna.»
«Så tänker ni, herr Säfve, och edra likar, som aldrig tänkt er qvinnan för annat, än nöjets skull, och som kanske aldrig uppsökt andra qvinnor, än sådana ni karakteriserat.
Men dessa andra finnas, Gud vare lof.
Det vore illa för menskligheten annars.
Dock må vi medge, att qvinnan icke ofta är, hvad hon borde vara, en god, arbetsam, och trogen hustru, en öm och förståndig moder för sina barn.
Vore hon alltid det, skulle den husliga lyckan vara mera eftersökt, och afstegen mera sällsynta.
Men alla dessa fel, tror jag, härröra från en i moraliskt hänseende försummad uppfostran; så länge mödrarne tro sig göra nog, då de fullproppa sina döttrar med ytliga talanger, beräknade att fästa uppmärksamhet, för att genom dem göra lycka, och så länge de ej öppna deras själ för sina pligter i dess ädlare, och verkliga bestämmelse, blir det i evighet, aldrig annorlunda.
Men sådant öfverlemnar man nu så ofta åt slumpen och kallar det naturanlag, om de sedan blifva onda eller goda.»
«Ja! det håller jag med er om, kusin,» sade gumman.
Efverling hade kunnat svara: «och likväl är ni också en af dem.»
«Ni är moralist, ni, herr Efverling,» sade Albert.
«För min del har jag aldrig brytt mig om, att så der djupt sondera saken.
Jag har altid uppskjutit de der bekymren, till en möjligtvis kommande erfarenhet.»
«Och då, är det för sent,» sade Efverling.
«Att handla först och tänka sedan, har alltid haft ångren till följd.»
«Då vore jag inte den första som blir bedragen,» sade Albert, «jag tröstar mig med denna utnötta maxim.
Att börja genomsöka qvinnornas själ, för att finna en klenod, fruktar jag blefve ett perlfiske, som illa lönte sin man.»
Efverling bet sig i läppen.
«Vi äro af så olika åsigter, och grundsatser herr Säfve,» sade han, «att jag tror vårt resonemang endast leder till tvister, lika obehagliga för oss båda.
Herr Säfve har en så olycklig tanka om könet, att jag skulle råda er, att så länge som möjligt uppskjuta er blifvande erfarenhet.»
«Men jag har fått bättre,» sade Albert, «just nu på en tid har jag egt den lyckan.
Det var icke Stockholm förbehållet att förändra mina grundsatser.
– Det var ett annat ställe, der jag minst väntade det.
Och detta ställe var W.»
Albert hade väntat sig frågor på en sådan förklaring.
Men alla tego.
«Det där var endast en god början,» sade Albert, efter en paus.
«Snart få vi utvidgade rättigheter i alla grenar.
Man har länge funderat på en fullkomlig näringsfrihet.
Och se då blir det lustigt att vara med.
Jag får lefva hur jag vill, utan alla tråkiga tillåtelser, och ansökningar.
Utlagor och kontributioner nedsättas.»
«Än kronan då?» sade gumman.
«Hvad skall kungen och embetsmännen föda sig med?»
«Embetsmännen behöfvas ju inte då, så många åtminstone.
De bli indragna, eller satta på half pension.
Och kronan får också dra in staten, och föda sig med processer och böter.»
«Troligen blefve ni också indragen då, herr Säfve,» sade Efverling.
«Möjligtvis.» Sade Albert.
«För öfrigt skulle jag snart dra in mig sjelf.
Lefver odeladt för sin lilla hustru, och sköter sitt hus.»
«Men den tjensten renderar inte mycket.» Sade Efverling.
«Åh! det kommer an på hufvudfonden.»
«Herr Säfve tänker då endast gifta sig för penningar.» Sade Efverling.
«Visst icke.
Om den qvinna jag älskar eger några, så mycket bättre för henne.
Hon vore då sjelf sauverad för alla ekonomiska bekymmer.
Men inte blir det de som fängsla mig.»
«Alltid kommer ni båda i disput,» sade gumman.
«Och jag tycker inte om dig i qväll, Albert.
Du har så mycket dumma idéer i ditt hufvud.
Det är bäst, att låta dem tänka och styra, som äro dertill satta, och vi andra gå vår väg tyst och varligt fram.»
«Nå! nå!» – sade Albert.
«Det är möjligt att mina frihetsideer föra mina tankar, något för långt ibland.
– Likväl är det inga omöjligheter, jag talar om.
Amerika, t. ex. kan uppvisa verkligheten.»
«Ja hur ha det gått för dem också?» sade gumman.
«Hur var det ni läste en gång i tidningen, kusin Efverling?
– I all sin penningdigerhet, ha de ju fått cedera allihop.
Det är bäst, att icke flyga högre, än vingarne bära.»
«Börjar ni att politisera,» – sade Efverling, «så säger jag god natt.» «För öfrigt, är det, som jag tror, tid att göra det nu.»
«Det är väl,» sade Albert, «att herr Efverling alltid påminner mig härom.
Jag skulle annars helt och hållet förgäta tiden.
Men herr Efverling är min klocka.
– Förlåt, om jag yttrar mig så.
– Min väckklocka, som påminner mig om tiden.»
«Det vore väl om jag kunde göra er en sådan tjenst,» sade Efverling.
«Tjenst!
Det kan jag vid Gud åtminstone icke kalla det.
– Men se herr Efverling tar redan sin hatt, jag vågar väl icke annat, än att göra detsamma.
I morgon är jag här igen, tante Wiberg.»
«Kom när du vill,» sade gumman.
«Evelina lys herrarna ut i förstugan.»
«Ja! lys mig, lys mig genom lifvets öcken!» begynte Albert med pathos deklamera.
«Gå in, ni mina damer!» sade Efverling.
«Månan lyser säkert herr Säfve tillräckligt, åtminstone för i qväll.»
Albert ville svara, men Efverling var redan oppför trappan.
«Om jag ej skulle kunna qväsa den der förmyndarn,» tänkte Albert under hemvägen, «så vore det bra motgjordt.
– Just för hans skull har jag lust att våga det yttersta.
Gumman gör jag med som jag vill.
Och Evelina eger jag redan.
Men han måste resa!
Dock! han skall få bli qvar, och se på.»
«Jag är riktigt rädd för Alberts prat,» sade gumman.
«Aldrig kommer han och Efverling öfverens.
– Jag ska just be Albert, att rätta sig lite mera efter honom.»
«Ack han är så god,» sade Evelina, «han vill bara retas med Efverling.»
«Jag tror det också,» sade gumman.
«Det är ingen fara med gossen.
Men jag undrar om han inte skall resa snart? jag ska ta och fråga honom i morgon.»
Ett par dagar derefter, gick Efverling funderande, fram och åter i sin sängkammare, då dörren öppnades, och fru Wiberg inträdde.
Gummans bekymrade mine tillkännagaf, att hon hade något af högsta vigt på hjertat.
«Fru Wiberg gör mig en visit» sade Efverling. «Det var någonting rart.
– Var så god och sitt ner.»
«Kära Efverling!» sade gumman, och vred på sin nyckelknippa.
«Det är inte för roskull jag kommer, skall ni se.
Ni som alltid varit mitt stöd, i mina små bekymmer, råd mig nu.»
«Om jag kan,» sade Efverling.
«Ack kära Efverling.
Säfven är dernere.»
«Nå! det är ju ingenting så ovanligt.
Han är ju er favorit, fru Wiberg?»
«Men ni kan aldrig tro, hvad han vill,» fortfor gumman.
«Hvem hade kunnat ana sådant?»
«Låt höra!» sade Efverling.
«Jag har kanske anat, förr än nu fru Wiberg.»
«Ett sådant spektakel,» sade gumman, och hämtade efter andan.
«Vet ni, han har friat till Evelina, kära Efverling!»
«Nå det var ju icke så farligt, saken är ju derföre icke afgjord.
Hvad säger Evelina?»
«Åh! ingenting.»
Efverling teg en stund.
«Och hvad tror ni hon skall säga?» – – frågade han slutligen.
«Jag vet inte ... men jag fruktar ... fast ..
Jag tror inte att Evelina vill ha honom.»
«Ni fruktar?» sade Efverling.
«Fru Wiberg har begått en stor oförsigtighet, som så länge, och som det tycks med vilja, underhållit saken.
– För följderna har ni ingen annan, än er sjelf att skylla.»
«Kära Efverling,» sade gumman, «har jag väl kunnat köra honom på dörrn?»
«Till och med det,» sade Efverling.
«Er omsorg för Evelina har åtminstone fordrat det.»
«Ja! hvem är förslug?» sade gumman.
«Kära kusin, om ni ville tala vid Evelina.»
Efverling runkade på hufvudet.
«I ett sådant ämne, är det endast er röst hon bör höra.
Jag kan ingenting säga.»
Gumman satt aldeles förstenad.
För första gången rann henne den tanken i sinnet, att hon möjligtvis kunde bli fången i sina egna nät.
– Så oskyldigt hon än tyckte sig ha gått till väga, förskräckte henne likväl nu den tanken, att Albert kunde slutligen bli hennes måg, och Efverling låta saken passera.
Hon hade så nära bekänt allt.
«Ack kusin Efverling,» sade hon, och tårarne började rinna.
«Om ni visste, hvad Evelina tycker om er.
Ni kan verka så mycke på henne.
– Ack Efverling!
Efverling!
Jag har kanske haft ett dumt hopp, när jag tänkte, att mina smulor och Evelina med skulle ...» hon vågade icke sluta meningen.
Efverling tog återigen fram det der småleendet, som alltid förbryllade gumman.
«Har ni kanske haft ett annat hopp, fru Wiberg?» frågade han efter en paus.
«Jag vet icke – jag vet icke hvad jag säger – Gud sig förbarme, om det skulle gå så ändå.»
«Ni måste vara trankil,» sade Efverling.
«Hur gå?
Hvad menar ni?»
«Ack kära Efverling, jag menar om Evelina icke skulle se sitt eget bästa.
Om ...»
Efverling väntade återigen förgäfves på fortsättning.
«Det vore illa, fru Wiberg,» sade han slutligen, «om Evelina ej hade nog aktning för er, för att följa era råd.»
«Ja, ja, det vore det visst.
– Men så kan det gå ändå,» snyftade gumman, «om inte ni Efverling ...»
Gumman kom återigen med en paus.
«Jag skall göra er till viljes,» sade Efverling.
«Jag skall tala med Evelina.
Men fru Wiberg, har ni gifvit hjertat tid att fastna, tjena våra råd kanske till ingenting.»