Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om han inte hade förefallit så genomhederlig och pålitlig i uppsyn och sätt att tala, skulle jag närapå kunnat misstänka, att han hade några mer eller mindre obehagliga skäl för sin önskan att undvika landsmän, men jag behöfde bara se på honom, där han brukade stå vid relingen och blicka ut öfver hafvet för att förstå att han icke hade någonting af brottsling i sig.
Där fans hvarken något skygt eller något skuldmedvetet drag i hela hans person.
Så kom den sista aftonen före ankomsten till New-York.
Lotsen hade redan kommit ombord, den sedvanliga, festliga middagen, som karaktäriserar sista dagen af de stora oceanångarnes färd, var förbi med skålar och tal, och passagerarne hade spridt sig öfver promenaddäcket i de vanliga kotterierna, hvilka voro en smula lifligare och rörligare än vanligt, tack vare det vackra vädret, den lugna sjön och förhoppningarna att snart komma i land.
Jag hade ströfvat omkring där en stund, men då jag under öfverresan hållit mig tämligen mycket på afstånd från de andra, hade jag nu icke häller något kotteri att sluta mig till och gick därför ned på mellandäck för att se hvad folket där hade för sig.
Den första jag fick syn på, var min vän, hvilken såsom vanligt satt helt ensam på relingen med ena armen kring staget på förmasten och såg ned i vattnet, som gnistrade där det bröts i vågor af vårt fartyg.
-- Nå, sade jag, nu är resan snart slut. --
-- Ja, om man bara skall till New-York, så är den snart slut -- och ännu fortare kunde den ta slut helt och hållet, om man ville, svarade han långsamt, utan att lyfta blicken från svallvågorna nedanför.
-- Det slutet kommer nog också i sinom tid, sade jag, men därmed har det ingen brådska.
Nog är det bättre att vänta och se huru det går. --
-- Det vet jag nu inte, svarade han i ännu mera eftertänksam ton än förut.
Män väntar och väntar alltid på någonting bättre, och vanligen blir det bara värre i stället. --
-- Kom, sade jag uppmuntrande, rök en cigarr med mig och tala om hvad som trycker.
Det brukar ofta hjälpa. --
-- Inte hjälper det mig, men om herrn vill höra om det, så kan jag nog gärna berätta -- det fins så många andra förut, som veta altsamman.
Vi satte oss längst ute i fören, därifrån man kunde se långt bort öfver den lugna hafsytan och sedan han fått sin cigarr ordentligt tänd, berättade han sin historia, som dessvärre var lik bra många andra jag hört där hemma i Finland.
Det var bara en vacker torparflicka det gälde, hvars föräldrar haft sin stuga endast ett stenkast från den, där han växte upp, så att han ju inte gärna kunde undgå sitt öde att bli kär i flickan och vilja gifta sig med henne.
Men hon hade större fordringar på lifvet och framtiden än som så och föll därför ett lätt offer för en nyanländ stockjunkare, som slog omkring sig med pengar och stora ord, så att han inom kort blef ett lejon i hela trakten.
En tid var det roligt nog, med granna sidendukar och punschtraktering hvar gång stockjunkaren kom på visit, men sedan kom en annan tid, då flickan inte mera hade lust att vara glad och hennes stockjunkare inte häller såg alldeles lika munter ut som förut.
Och kort därefter började underliga rykten komma i omlopp, och då försvann stockjunkaren totalt -- till Amerika påstod man.
Men flickan försvann inte, utan var alt kvar hemma då länsman kom och sade, att hon måste i häkte, emedan hon tagit lifvet af sitt barn och att det bästa hon kunde göra vore att bekänna hvar hon gömt det.
Och bekänna gjorde hon utan omsvep, så att hela saken inte orsakade länsmannen och domaren mycket besvär, utan kunde utageras redan vid första ting.
Det blef sex års tukthus.
Men stockjunkaren, som hjälpt henne med råd och dåd, han hade värkligen skuddat stoftet af sina fötter och kunde inte fås tag på, fastän länsman lät lysa efter honom i kyrkan tre skilda gånger.
Det var altsamman, men det hade varit tillräckligt för att göra lifvet där hemma outhärdligt för den som berättade det åt mig den där lugna, vackra Juni aftonen ute på Atlanten, och då hade han beslutat att också resa bort, så långt bort som möjligt, för att kunna glömma altihop.
Men det hade inte lyckats honom att glömma det just ännu, det kunde jag tydligt både se och höra då han talade om det, och fattade jag hans sinnelag riktigt, så var han nog en af dem, som inte glömma i hast, hvarken godt eller ondt.
Därför tänkte han häller inte på att med tiden vända hem igen, utan bara på att komma bort, långt, långt bort.
Den tanken gick som en röd tråd genom alt hvad han sade om sina framtidsplaner.
I New-York ämnade han inte stanna längre tid än hvad han just jämt behöfde för att förstärka sin reskassa, ty stort mera hade han inte haft med sig än hvad som åtgick för ångbåtsbiljetten och kunde behöfvas tills han fick arbete.
Så kommo vi in på kapitlet om Amerika igen, och därom talade vi ända tills jag ansåg det vara tid att gå till kojs och sade honom god natt, sedan jag likvisst förut lofvat att på kontoret i New-York inlägga ett godt ord för hans skyddsling, kvinnan med de båda barnen.
På förmiddagen följande dag kommo vi fram, men då inte ens i det jämnlikhetens förlofvade land som kallas Amerika, öfver- och underklass -- här första klass och mellandäckspassagerare -- ha samma rättigheter, utan landsättas på olika tider och platser, så förlorade jag min reskamrat tillsvidare ur sikte.
De som ha råd att resa på första klass, få gå i land utan vidare så snart ångbåten lägger till, men mellandäckspassagerarne få vänta några timmar innan de, med ungefär samma ceremonier som boskap, utlastas vid Castle Garden, där de underkastas ett slags besiktning och examen om hvad de äro för folk, hvad som förmått dem att emigrera o.s.v.
Det är gudbevars för att förekomma att alt för mycket slödder skall slippa in till Unionen -- men slöddret på första klass examinerar man inte.
Detta gjorde att jag inte kunde vara min resebekantskap och hans skyddslingar på något sätt behjälplig vid ankomsten, men jag höll mitt löfte att rekommendera hustrun med de båda barnen på emigrantkontoret, så att hon nog kom ordentligt på väg till Montana och blef försedd med kort till ett par af kontorets agenter på orter dem hon skulle passera.
Själf såg jag henne inte då hon kom upp i sällskap med sin beskyddare, men då jag ett par dagar senare stod där och betraktade en skeppslast nyanlända emigranter, fick jag i hopen syn på mannen.
Han syntes helt nöjd öfver att träffa mig och sade, att han kommit för att höra efter nyaste priset på biljett till Duluth vid Lake Superior, ty där, så hade man sagt honom, kunde en karl under sommaren förtjäna duktiga pengar, ehuru arbetet med lossning och lastning af fartyg var mycket tungt.
-- Men det är jag inte rädd för, tillade han med ett halft leende, i det han rätade på sin långa kropp.
Nog orkar jag göra sådant arbete som andra stå ut med, bara jag kan komma dit.
Det kunde han emellertid inte den gången, därtill var hans kassa mycket för klen, utan skulle han till en början se sig om efter arbete i New-York.
Visst gjordes honom ett anbud att förena sig med en hop andra arbetare, som skulle ned till Costa Rica, där de med arbete fingo betala kostnaden för sin resa, men det ville han inte antaga, emedan han hört att det var så hett därnere, och dessutom, menade han, kunde man inte så noga veta huru man skulle slippa därifrån, om man ville bort.
Nej, då var han mera böjd för arbete på ett tegelbruk utanför New-York, dit man också just då värfvade folk och där han enligt noggrann uträkning på två veckor kunde förtjäna ihop hvad som brast i priset för biljetten till Duluth.
Nog blef han varnad för tegelbruket och agenterna, som värfvade arbetare dit, emedan de voro okända svindlare, men han menade, att han nog kunde reda sig.
Hufvudsaken var ju att genast få arbete, så att han kunde börja förtjäna, och så begaf han sig ut till sitt tegelbruk så att jag inte mera såg till honom medan jag var kvar i New-York.
En månad senare var jag själf nere i Costa Rica och hade tagit emot befälet öfver en "camp" (arbetarestation) ute i vildmarken.
Allting var nytt där borta, både omgifningar, lefnadssätt, värksamhet och folket jag hade att göra med, så att episoden från färden öfver Atlanten snart helt och hållet försvann ur mitt minne.
Men några veckor efter det jag tagit emot min camp, fick jag en dag underrättelse från högkvarteret om att en sändning arbetare anländt från New-York och var destinerad till min station, där det behöfdes mera folk.
Och då de kommo, var min resebekantskap bland dem.
Han hade ganska riktigt råkat ut för svindlare och bedragare, hvilka, då det sent omsider blef likviddag, i stället för kontanter lämnade honom en räkning på järnvägsbiljett, -- tegelbruket låg jämt tjugu minuters väg från New-York -- hyra för bostad, -- en sofplats på golfvet i en lada -- kost och annat, uppgående sammanlagdt till några dollars mera än arbetslönen för den tid som gått.
Hvad man sagt honom för att förklara kalkylen hade han naturligtvis inte förstått, endast det hade han fattat, att man fordrat ytterligare några dagars arbete för att utjämna räkningen, men det hade han inte vidare brytt sig om, utan helt enkelt gått sin väg.
Förmannen för arbetarne hade nog sökt hindra honom därifrån, men då min vän, som inte kunde meddela sig muntligen med honom, tagit sin tillflykt till argument af lika internationell som handgriplig natur, hade han uppgifvit försöket och låtit mannen gå.
Till New-York hade han gått till fots längs järnvägslinjen och ganska riktigt hittat tillbaka till emigrantkontoret, där man likväl inte kunde förhjälpa honom till hans rätt, gentemot de skojare, för hvilka han råkat ut.
Men den sent förvärfvade erfarenheten hade kurerat honom för lusten att göra vidare experiment i New-York, och då värfningen af arbetare för Costa Rica alt ännu pågick, hade han anmält sig för resa dit ned.
Själf tyckte han sig ha haft rätt god tur då han sluppit med så litet, ty efteråt hade han hört om andra, som låtit lura sig till arbetsställen, där de fått slafva i månadetal utan någon lön, innan de lyckats komma därifrån.
Och nu ämnade han stanna tills han sparat ihop tillräckligt för att sedan kunna resa till hvilken trakt han själf behagade.
Men trifvas gjorde han inte där nere, ehuru han arbetade bättre än de flesta, aldrig försummade någon arbetstimme, utan tvärtom åtog sig extra arbete, såsom vedhuggning för köket och annat, som ökade hans inkomster så att han, då den första månadslikviden inträffade, inte allenast kunde betala hela sin nedresa utan till och med hade något i öfverskott.
Från de andra arbetarne höll han sig på så långt afstånd som möjligt, ty bland dem funnos, såsom han befarat, ett par stycken, hvilka kände till historien om stockjunkaren och alt hvad däraf följt, och han skydde till och med åsynen af folk, som påminte honom därom.
Vanligtvis satt han alldeles ensam, då arbetet för dagen var slut, och tycktes bli alt dystrare och svårmodigare till sinnes ju längre det led.
En månad till stod han ändå ut med det, men då förklarade han en vacker dag "att han inte hade ro mera att stanna" utan ville bort, och inte ens min invändning, att han ju knappast hade mera kontanter än att han jämt och nätt kunde komma tillbaka till New-York, tycktes göra något intryck på honom.
Men då jag erbjöd honom att åtaga sig kolbränning för lägrets smedja, ett arbete, det han kunde sköta helt ensam och hvarpå han kunde förtjäna betydligt mera än den vanliga dagspenningen, klarnade han upp en smula.
Och redan samma dag begaf han sig inåt urskogen för att söka upp en lämplig plats för en mila.
Till lägret kom han sedan blott en gång i veckan efter matvaror, dem han själf tillredde i den koja han uppfört åt sig inne i skogen, och då kom han alltid och sökte upp mig blott för att hälsa och fråga huru jag mådde.
Gladare var han nog inte än förr, men han tycktes trifvas skäligen bra i alla fall där ute i ensamheten, och tigrarna -- såsom våra arbetare kallade jaguarerna -- var han inte det minsta rädd för.
De äro ju inte så farligt stora, sade han, och inte så värst argsinta heller, åtminstone att döma af de två han sett.
Tyvärr kunde inte kolbränningen pågå i oändlighet, isynnerhet som han på tre veckor redan bränt mera än den behöfliga kvantiteten, hvilken jag antagit att han skulle behöfva fem för att få ihop, och då fick han lof att gå ut på linjen igen.
Men nu trifdes han ännu mindre än förut, så att han redan om några dagar åter igen förklarade sig vilja bort, och så snart likviden för kolbränningen kom, gjorde han sig i ordning att resa.
Af de andra arbetarne, bland hvilka funnos några, som förut ströfvat mycket omkring i Förenta Staterna, hade han hört om de stora skogarna i Wyoming, och då han från barndomen var van vid alt slags skogsarbete, hade han nu beslutit att begifva sig dit.
Kanske skulle han taga arbete på en eller annan plats under vägen, men till norden, "där det fans ordentlig vinter", ville han framför alt.
"Det är för mycket att ha sommar hela året om", sade han, "jag kan inte hålla ut med det".
Värmen var nog inte det hufvudsakliga onda, som plågade honom, utan en underlig oro och otillfredsställelse, som han icke kunde rå med, och då jag mycket väl insåg detta, sökte jag inte häller vidare öfvertala honom att stanna kvar, utan gaf honom en marchroute öfver New-Orleans, längs Mississippifloden och vidare upp till Wyoming, och därpå reste han, försäkrande mig, att det enda han önskade, vore att ännu någon gång få träffa mig, som varit så vänlig mot honom.
Jag trodde inte då, att hans önskan skulle uppfyllas.
Ett helt år hade förflutit sedan jag lämnade den heta, soliga södern, mera än ett år sedan jag såg min vän från Atlanterfärden vandra bort genom urskogen, uppåt norden, dit hans öde dref honom.
Jag hade under tiden hamnat i Chicago, den unga, underbart väldiga, penningjäktande präristaden, där ingen har tid till annat än löpande efter dollarn, där de otaliga fabriksskorstenarna utan afbrott bolma ut sin illaluktande rök, så att himmelens blåa sky endast undantagsvis skymtar fram, där miljoner vinnas på en dag och förloras på en timme, där tiotusenden lefva i den eländigaste smuts och fattigdom, men alla likväl fylda af feberhett, aggande begär att i trots af alt dock en gång komma till rikedom och öfverflöd.
Jag hade anställning vid en tidning, och till åliggandena vid min befattning hörde bland annat också att ta emot de besökande, hvilka på amerikanskt sätt kommo upp på byrån för att få sina namn publicerade i visitlistan.
Bland sådana besökande träffade jag så en dag en man, hvilken värkligen ville träffa tidningens ägare och inte kommit endast för reklamens skull, men som denne för tillfället var utgången, samtalade vi om ditt och datt medan besökaren väntade.
Han hade kort förut lämnat sin post såsom chef för staten Illinois fängelse, och däraf kom det sig, att vi snart nog kommo in på kapitlet om brott och brottslingar, hvarvid han ur sin rika erfarenhet meddela åtskilligt af intresse och i sammanhang med det öfriga nämde några ord om den oändliga brokigheten hos den samling af förbrytare han haft omhänder, i typ, i karaktär, nationalitet -- i alt, kort sagdt.
-- Hade ni några finnar där? frågade jag.
-- Jo en, svarade han, den ende där varit under alla de år jag varit chef. --
Jag bad honom berätta hvad han i öfrigt kände till om mannen, men han sade, att det icke var synnerligen mycket, eftersom ingen kunde tala med honom.
Han hade hemtats från Wyoming, som ännu inte haft råd och tid att uppföra ett eget statsfängelse och därför aftalat med Illinois om härbergerande af dess förbrytare, för att aftjäna åtta års tukthusstraff, ådömdt för ett mord, begånget där borta i skogarna.
-- Det är synd om karlen, tillade f.d. fängelsechefen, ty om inte alla tecken bedraga, så lider han ett bra hårdt straff för det han begått, och säkert är, att han inte kan hålla ut sin tid till slut.
Redan då jag lämnade platsen, trodde jag, att han börjat bli sinnesrubbad, och då hade han ändå inte suttit inne mera än några månader. --
-- Tror ni då, att han blifvit oskyldigt dömd? frågade jag.
-- Nej, inte egentligen oskyldigt.
Han har nog knifvat ihjäl en karl någonstädes borta i Wyoming, men om jag bedömer honom rätt -- och det borde jag ju kunna -- så var det inte något mord utan en sådan där affär, som folk i den delen af världen oftast als inte brukar antastas för.
Men karlen förstår mycket litet engelska och kan inte tala tio ord, så det var omöjligt för mig att få reda på någonting närmare af honom själf.
-- Han kallar sig Wilson och under det namnet har han blifvit dömd, men hans eget är det väl inte, eftersom han den första tiden som oftast glömde att svara, då det ropades upp.
-- Kan man få se och tala med fångarna där ute? frågade jag vidare.
-- Inte i allmänhet, svarade han, men om ni såsom tidningsman och landsman därtill vill besöka honom, så skall jag med nöje gifva er ett introduktionsbref till min efterträdare.
-- Och bra vore det, om ni reste dit, så den stackars fan en gång finge tala med någon människa, som förstår honom.
Jag tackade för anbudet och några dagar senare for jag ut till Joliet, där fängelset ligger.
Mitt bref till chefen var tillfyllesgörande, så att han genast efter dess genomläsande beordrade en fångknekt att föra mig till 819, Wilsons cell, samt vänta på mig utanför dörren.
Några minuter därpå stodo vi i den höga, tysta gården, som sträcker sig genom fängelsets alla våningar, med smäckra järngallerier löpande längs hvarje rad af celler och med ett hvitstruket glastak, som ger en skarp, likformig belysning åt gårdens ljusa väggar och mörka gallerier och trappor.
Uppe i tredje våningen kommo vi till cellen 819, hvars dörr min beledsagare öppnade.
Dess innevånare stod vid fönstret och såg ut genom dess galler, utan att ens vända på hufvudet, ehuru han måste hört att någon kom in.
Det var en lång, stark figur, klädd i den ohyggliga amerikanska fångdräkten af svart och hvitrandigt tyg, som skäres så att ränderna löpa rundt om kroppen.
-- God dag, sade jag på finska.
Han vände sig långsamt om, som om han inte känt sig säker på att ha hört rätt, såg några ögonblick stumt på mig med ett underligt förvånadt och frågande uttryck och förde båda sina händer tillsamman i det han utbrast:
-- Herre Jesus välsigne! huru har kapten kunnat få rätt på mig?
Det var ingen annan än min vän från Atlanterfärden och urskogarna i södern.
Jag kände igen honom, så snart han öppnade munnen och tilltalade mig med titulaturen där nedifrån, ehuru hans ansiktsfärg var helt och hållet förändrad och dragen blifvit kantiga och skarpa.
Med några ord förklarade jag, att det blott var slumpen, som fört mig till Joliet, men det ville han inte tro.
-- Det var nog bestämdt, att vi skulle träffas igen, sade han.
Allting är bestämdt på förhand här i världen, och det som en gång är bestämdt händer nog, om man sen vill eller inte.
Hans blick var med ett så stirrande, frånvarande uttryck fästad på mig, medan han gaf luft åt sina fatalistiska tankar, att jag inte genast kom mig för att säga något, men det behöfdes inte häller, ty om ett par ögonblick fortsatte han:
-- Se nu på mig till exempel.
Redan där hemma brukade jag emellanåt tänka, att jag borde slå ihjäl den där stockjunkaren som jag berättade om på ångbåten, men så tänkte jag igen, att inte kunde jag ju bli mördare, och så gick det dag efter dag tills han rymde -- och nu har jag ändå slagit ihjäl honom, fastän det såg ut som om vi två aldrig mera skulle träffas.
-- Var det honom ni dräpte uppe i Wyoming? frågade jag, då han tystnade; ett smålöje, hvars uttryck af tillfredsställelse stod i egendomlig kontrast mot blicken, spelade på hans läppar.
-- Ja, naturligtvis, svarade han, alt fortfarande leende.
Hvem annan skulle jag väl dräpa?
-- Huru gick det till?
Berätta altihop åt mig.
-- Åh, det är just inte mycket att berätta om.
Så snart jag såg honom, visste jag, att det var för den skull jag kommit dit, och så, en dag då han slängde ett skymford åt mig, slog jag honom med knifven -- bara en gång och han dog strax.
-- Jaja, det som man minst väntar sig inträffar vanligen, sade jag och tillade sedan för att söka förmå honom att småningom meddela mig flera enskildheter af tilldragelsen: tala nu om för mig, huru er resa från Costa Rica gick, hvar ni sedan dess varit och arbetat o.s.v. --
Till en viss grad lyckades det att få honom ur tankarna på det som bragt honom till platsen, där vi träffades, ehuru han alt emellanåt syntes böjd för att hoppa öfver den mellanliggande tiden och återgå till episoden i Wyoming.
Småningom blef han likväl lugnare och berättade snart på sitt gamla, fåordiga sätt, uppmuntrad af idkeliga frågor från min sida, om huru han kommit till New-Orleans och därifrån rest vidare med en flodångare längs Mississippi.
Från denna plats hade han begifvit sig åt nordvest, hade arbetat på några farmer och i en grufva i Colorado samt hade slutligen efter flera månader hamnat uppe i Wyoming, och fått plats vid en såg, där förut några andra finnar arbetade.
När det sedan blef vinter och sågen stannade, drog han i väg inåt skogarna på stockbygge och där hade han till en början tyckt sig trifvas ganska bra.
Men så hade förmannen för laget blifvit sjuk och måst lämna arbetet, och då en ny förman kom ut var det ingen annan än samma stockjunkare, för hvars skull flickan från granntorpet blifvit olycklig.
-- Det tog mig så underligt i bröstet, när jag såg honom, sade min stackars vän, men först då han fick ögonen på mig och grinade och frågade om Anni skickat hälsningar till honom, visste jag, att det nu var bestämdt, att jag skulle slå ihjäl honom.
Först tänkte jag göra det genast, men så tyckte jag, att jag borde tala med honom först för att vara riktigt säker, och därför väntade jag tills vi slutat arbetet och kommit tillbaka till lägret.
Här tystnade han ett ögonblick och jag väntade utan att göra några frågor för att inte störa det lugn, som syntes ha efterträdt den första upphetsningen vid åsynen af mig.
Han stirrade rätt framför sig ut i rummet, som om han sökt noga påminna sig alt som händt, men föreföll så stillsam och redig som om hans sinne aldrig varit i minsta mån omtöcknadt, och efter en minut eller så fortsatte han i samma lugna och jämna ton som förut:
-- Jag gick in till honom i hans rum och sade, att jag kommit för att tala om Anni, eftersom han frågat efter henne, men han sade, att han visste huru det gått och inte brydde sig om att höra något mera.
Då frågade jag, om han tänkte göra någonting, när hennes tid i fängelset vore ute, då det ju i alla fall var hans fel att hon kommit dit, men han bad mig tiga och inte blanda mig i så'nt, som inte angick mig.
"Du kan ju själf gifta dig med henne", sade han, "när hon slipper ut.
Nog lär hon duga åt dig, om det också gått litet på sned för henne förut".
-- Då högg jag knifven i honom och han skrek som en hare, slutade min vän med ett förvridet skratt och så fortsatte han i alt häftigare ton: och sedan öppnade jag dörren och bad de andra komma och se hvad jag gjort, och de bundo mig och förde mig andra dagen långt bort till ett fängelse och sedan till domstolen och så tillbaka till fängelset igen, af och an flera gånger tills jag inte kunde tänka mera och till slut hemtades jag hit och här har jag varit ända se'n dess och har aldrig talat med någon människa förrän nu med er.
Hans blick, som under de sista orden fått ett altmera vildt och förvirradt uttryck, var fortfarande fästad på mig där jag satt på hans säng, utan att veta hvad jag skulle säga eller göra, men syntes igen klarna upp som om något runnit honom i hågen.
-- Kommer ni ihåg när ni på ångbåten sade att det nog är bäst att vänta? frågade han, men fortsatte innan jag hann svara något, med ett nytt skratt, som lät ännu vildare än förut:
-- Ni hade alt rätt den gången -- bara man har tålamod och väntar, så blir nog alt bra till sist.
-- Men jag behöfver inte vänta länge numera, bara några dagar.
Jag har skrifvit till senaten att den där stockjunkaren inte var värd att lefva och nu skall jag få ett hemman för att jag slog ihjäl honom och en senator kommer själf hit endera dagen för att släppa ut mig.
Han hade begynt gå fram och tillbaka i den trånga cellen medan han talade, kastande då och då en blick på mig, och nu stannade han tätt framför mig, som om han fått någon ny idé.
-- Ni skall resa hem, kapten, sade han, och laga så, att Anni också slipper ut.
Om ni bara säger, att jag har hennes barn här, så kommer hon nog hit och så gifta vi oss och här vet ju ingen någonting om henne.