Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mitt anförande gick för öfrigt endast derpå ut, att få sjelfva lagtexten förtydligad, och i detta afseende synes Grefven icke haft något att påminna.
För öfrigt har, i afseende på 2 §, en sats, som jag flera gånger förut framställt, nu blifvit af Gref 16 H. 12 9Ö
Den 4 November f. m. ve Spens understödd, den nemi. att då ett förslag till ändring af ett lagstadgande framställes, och LagUtsk. finner förslaget varn godt och således höra antagas, så ina det aldrig utgöra något hinder för LagUtsk. att tillstyrka en sådan förändring, att äfven andra §§ skulle behöfva ändras till följe af det gjorda förslagets antagande.
Det måste vara TJtsk:» ovillkorliga skyldighet, att vid framställningen af ett lagförslag äfven framställa de förändringar i andra §§, som deraf borde blifva en följd.
Besynnerligt nog har jag likväl inom Utsk. funnit, att man trott sig vara bunden endast vid det, som af motionärerna blifvit yrkadt, lika som en domare, hvilken ej får gå utom stämningen.
LagUtsk. betraktar således en af riksdagsman väckt motion såsom en stämning, d. v. s. att Utsk. icke sträcker sitt tillåt, utöfver den gräns, sorn motionärens förslag omfattar.
Det tyckes likväl, alt man ej kan vänta af riksdagsmän i allmänhet, åtminstone ej af den största mängden, som ej gjort juridiken till sitt hnfvudyrke, att de skulle äga kännedom om hvilka särskilda §§ möjligen skulle behöfva ändras till följe af en föreslagen särskild förändring, af något parlielt lagstadgande.
På grund af hvad jag nu anfört, får jag hemställa* om icke, då LagUtsk. anser att i § är olämplig, densamma måtte ur lagboken helt och hållet försvinna; ty, då det numera ej finnes några embetsman, som heta eller äro Riksens Råd, så måste det val äfven vara olämpligt att en lag-§ bibehålies, der ansvar bestämmes för förnärmelse emot dem.
Det vore likgiltigt, om §:n qyarstode, i händelse fråga om dess upphäfvande ej blifvit väckt; men sedan motion nu är gjord om dess försvinnande, så kunde besynnerliga slutsatser dragas om rätta meningen med denna J, i händelse den bibehölls.
Jag hemställer således, att denna § ej allenast må helt oell hållet bortgå, utan afven att öfriga §§, som dermed äga sammanhang, matte antingen alldeles försvinna, eller också undergå den förändring, som deraf bör blifva en följd. H. Ex. Hr Gr. Posse, Arvid:
Jag gillar fullkomligt LagUtslcs omdöme derutinnan, att 5 cap. i §:n Missg.-b:n, sådan den lyder i K. förotdn. den 3o Maj 1853, är ganska bestämd och ej behöfver någon förklaring.
Jag fruktar föga någon ting så myckel, som den omtanken att, i följe af tillfälliga händelser, föreslå förändringar; ty vanligen förlorar lagen på sådana förändringar i stället för att vinna.
Om det förslag
Hr Hallenborg väckt verkligen innebure ett förtydfigaande af lagen, så skulle jag ej ^motsätta mig en återremiss; tverlom, jag skulle då yrka den, ty jag önskar intet högre, än att lagen uti ifrågavar. fall må blifva så tydlig sorn möjligt; men sedan jag har fått tillfälle alt taga kännedom af Hr Hallenborgs förslag, så finner jag, att det samma, långt ifrån att förtydliga lagen, gör den ännu mera t vetyd lig.
Hr Hallenborg har föreslagit, alt det skulle stad - Den 4 November f. m. 91 gas, att ingen finge klandra Konungens enskilda gerningar, det skulle vara i ordet ”enskild,’’ som säkerheten boide ligga; men månne ej vid lagens tillämpning då skulle uppkomma den följd, alt man ansåge det straffvärdt att klandra de gerningar, som Konungen gjorde i enskildt» lifvet, men alldeles icke straffvärdt att klandra de åtgärder, som Konungen personligen i egenskap af Konung vidtoge, Med den lydelse, sorn lagen nu åger, bör deremot ingen tvetydighet äga rum; ty det slår Konungens person eller gerningar; det är således Konungens gerningar oell ej någon annans, som menos.
Jag tillstyrker bifall lill betänkandet.
Hr von Hartmansdorff, Au g., anhöll alt få veta hvad beslut de öfriga Stånden i detta ämne fattat.
Ridd.Secret. tillkännagaf, att LagUtsIcs betänk.
N:o i a5 blifvit bifallit af Preste- och 13orgareSl:n , inea ålerremiltcradt af BondeStåndet.
Då betänk, redan är bifallet af Ivaline Stånd, torde R. o. Ad. finna att, örn det än skulle förkastas af BondeSt., då det efter ålerremissen ånyo inkommer, och 0111 R. o. Ad. emot all förmodan ej skulle godkänna betänk., så, enär tvänne
Stånd stadna emot två, peli det ej lärer vara någon anleda., alt de Stånd, som redan fattat sina beslut, skola derifrån afstå, lärer frågan komina att förfalla.
Det är följaktligen, 0111 jag så får säga, likgiltigt för den slutliga utgången, huru saken här behandlas; men jag anser ej likgiltigt, att R. o. Ad., återremitterar betänk.
Jag anhåller tvärtom att få fästa uppmärksamheten på anledningarna lill bifall.
De egentliga anmärkn:r, som deremot blifvit gjorda, hänföra sig till tvänne omständigheter; den ena innefattas i Hr Hallenborgs förslag, att ordet enskilda gerningar skulle införas.
Den talare, som sist yttrade sig, har redan för eder, mine herrar! ådagalagt den otydlighet, sorn skulle blifva följden af ett sådant beslut.
Jag får dertill lägga, attoni skilnad skulle göras emellan enskilda gerningar och gerningar, i egenskap af Konung, så blefve förhållandet just motsatsen emot hvad det borde vara; tv gerningar, som höra till Konungamaktens utöfning, äro sådana, som egentligen verka på det allmänna, och för hvilka således folket hufvudsakligen måste intressera sig.
Om förnäriuelsen åsyftade att i sådant hänseende undergräfva Konungens anseende, såsom Rikets Styresman, och man lemont sådana förnärmelse!' strafflösa mot hvilka Konungen borde vara mäst fredad för allt klander, men deremot belägga med det hårdaste straff klander af Konungens handlingssätt, såsom enskild, det vore väl det förvändaste man kunde göra, emedan enskilda handlingar ej kunna vara af lika stor vigt för samhället.
Men då allt bemödande, att undergräf - 9a Den 4 November f. ra. va förtroendet för Konungen, genom lasteliga och förgripliga yttranden måste afvärja*, så får man lemna, hvarken den ena eller andra delen öppen för tadel.
Jag anser således våra fölfattningar i denna del vara riktiga, sådana de äro.
Den andra frågan är huruvida LagUtsk. borde vidtaga rättelse, i fråga om förnärmelse!- emot Riksens Råd och straffbestämmelserne derför.
När iy34 års lag stiftades, voro
Råd regerande jemte Konungen.
Han hade blott sina a röster, hvilka öfvei vägdes af Riksens Råd.
Då var det skäl, att stadga ett så högt ansvar för (astel i g t tal emot Riksens Råd, sorn det lagen innehåller.
Nu, sedan Konungen allena är regerande, så är förhållandet helt annat.
För hvarje domare, som ej är blind och döf, hör efter mitt förmenande något misstag i detta fall desto mindre kunna befaras, som något sådant under den tid, som Konungen varit ensam beslutande, mig vetlerljgen icke blifvit begånget.
Till farhågor i detta fall, finnes ingen anledning för mig.
Måhända kunde, just för mina värde motståndare äfven finnas ett skäl att låta föreskriften i 5 cap. 2 §:n Missg.btn qvarstå oförändrad.
Sedan vi för icke länge sedan hört dessa ledamöter omtala huru våra ponstitutmnella institutioner skulle fordra, att Statsrådet yore regerande, nu, såsom under 1720 Ars Reg.Form så, och om det skulle lyckas dem att göra denna tanka till en verklighet, vore det väl bäst, att hafva det gamla stadgandet qvar, för att derigenom kunna i säkerhet för tadel styra Sveriges Rike.
Jag hoppas således, alt R o.
Ad. måtte bifalla detta betänk-, Och ej på onyttiga öfverläggningar oin delta ämne, förspilla en tid, som så väl behöfver bättre användas.
Med ganska få ord, och endast för protocollets skull, vill jag söka göra tydligt, hurusom olikheten emellan Hr Cederschjolds och mina åsigter i ämnet ej kan vara verklig.
Hvad Elr Cederschjöld anfört om ärendets antecedentia är obestridligt, och långt ifrån att jag detsamma bestrider, anser jag hans uppräknande deraf hafva gifvit min mening mera bestämdhet, än den förut ägde.
Men lika factiskt är ju, att om nya StrafF-b:n 10 cap. i §:n nq införes i vår gällande lag, nedsältes ansvaret för våld eller annan misshandel å Konungens person ifrån dödsstraff till fängelsestraff.
Om den fråga, hvarom Hr Hallenborg och Hr Cederschjöld egentligast talat, nemi. förtydligande af föreskrifterna ang;de förgripelse!- emot Konungens person, i tal, skrift eller tryck, derom bär jag ej yttrat mig, ty derom anser jag mig, såsom ej jurist, vata incompelent, att fälla något omdöme, oell vill ej hafva sagt annat, än att allt förtydligande af lag är mig alltid välkommet.
Hr Stuart, Cail Gustaf:
Jag har begärt ordet, egentligen i anledn, af Hr von Hurtmansdorffs yttrande, alt D c u 4 November f. m. 93 det vore likgillligt, huru R. o. Ad. afgjorde denna fråga, emedan tvänne Stånd redan bifallit LagUlskrs betänkande.
Tvänne
Stånd hafva visserligen genom bifall till betänk, afslagit de i en detsamma motsatt riktning afgifna motioner, men då IIr Hallenbergs anmärka., hvilken af Hr Dalman och Hr Cederschöld blifvit biträdd, ej åsyftar antagande af den föreslagna, men af Utsk. afstyrkla lagförändningen, ilian endast ett förtydligande af nu var. stadgande i 5 cap. t §:n Missg b:n, hvarom fråga icke blifvit af motionärerna väckt, så anser jag Utsk. vara oförhindi adt att, i följd af årterremissen, till behandling företaga denna fråga, och jag förmodar, att derest Utsk. skulle understödja den framställning, som nu här blifvit gjord, de tvänne Stånd, hvilka redan bifallit detta betänk., derigenom ej heller skola linna sig hindrade att jemväl lemna sitt bifall till i fråga var. förtydligande.
Jag kan ingalunda, lika med Gr.
Posse, anse detta förtydligande öfverflödigt, då det allmänt kända förhållande inträffat, ali denna lag, efter dess förändring, blifvit tillämpad på ett emot densammas anda och syftning rakt stridande sätt.
Jag får för öfrigt för min enskilda del tillslägga, att då Hr von Hartmansdorff yrkat bifall till betänk, synes han verkligen hafva förbisett den åsigt, som deruti finnes bestämdt uttalad, nemi. alt den ifrågavar. straffbestämmelsen endast afser Konungens enskilda gerningar.
Dea värde ledamoten har nu åter, i uppenbar strid med hvad Utsk- yttrat, förklarat, att Straffet äfven skalle gälla för Konungens gerningar i dess egenskap af regerande personlighet.
Det förundrar mig således, att Hr von Hartmansdorff sätter sig emot återremissen af ett betänk , hvilket innehåller grundsatser, som efter hans åsigt, äro oriktiga.
Jag vill icke vidare förlänga discussionen, utan förenar 111ig med deni, som begärt denna återremiss.
Jag är till största delen förekommen af siste värde talaren, men jag har ej med tystnad kunnat förbigå, att dels Gr.
Posse och dels Hr von Hartmansdorff, den föne mindre och den sednare mera tydligt uttryckt den meningen, att det brott, som enl. 1835 års förordning bestraffas, skulle vara Konungens gerningar såsom Konung, och ali det således skulle vara Konungens beslut i Statsrådet, och att således den, som klandrar de åtgärder, som Konungen såsom Konung vidtoge , skulle vara underkastad det stränga straff, som stadgas i 5 cap. Missg.h;n.
Denna grundsats kan jag omöjligt godkänna, och jag har med fägnad sett, att äfven LagUlskts betänk., hvarom nu är fråga, icke med ett enda ord ger anledn. till att Utsk. hyst en sådan mening.
För öfrigt kan jag icke finna unnat, än alt, då man bär den åsigt, alt denna lag endast åsyftar att skydda Konungens person, det ej skulle innefatta ett bestämdt förtydligande att ordet "enskilda” sättes framför ”gerningar." SkuK 94 Den 4 November f. m. le Konungen i egenskap af Konung blifva smädad och klandrad, och sådant skulle röra Hans person, d. v. s., om det skulle innefatta en förebråelse mot Hans personliga bevekelsegrunder, så borde detta qvalificeras såsom lastcligt tal emot Konungens person, och det vore då alldeles öfverflödigt, att ordet ”gernjngar” eller "enskilda gerningar” funnes i lageu, och jag skulle ej hafva något emot alt dessa ord alldeles borttogos; de funnos ej i Konungens propos. vid sista riksdagen, de blefvo ditsatla på motion af Hr Professor Cederschjöld i den välmenta afsigt, att göra i855 års lag lika lydande med Tryckfr.förordningen.
Denna välmenta afsigt trodde man vid sista riksdagen ej skulle kunna leda till tiågot missförstånd, men då det nu visat sig, att sådant kan inträffa, så skulle jag alldeles icke vara emot, att dessa ord helt och hållet borttogos.
Då del likväl nu finnes och står såsom alternativ eipot Konungens person, så kan del ej betyda annat, än de handlingar, dem Konungen enskildt utöfvar; ty om det skulle betyda Konungens offentliga gerningar, de handlingar, hvilka Han gör såsom Konung, sä skulle det heta Konungens beslut.
Det är just för alt ej förblanda Konungens beslut i Statsrådet med Konungens gerningar, som ordet ”enskilda’’ vore tjenligt att insätta.
Jag får lika med Hr Stuart fästa uppmärksamheten på att frågan visst icke är förfallen, derföre att tvänne Stånd bifallit betänk., emedan det icke hindrar LaglJlsk., såvida det finner skäl dertill, alt frångå sitt förra beslut. jag yrkar återrerniss af betänkandet.
Jag är alldeles förekommen af Hr Dalman i hvad jag hade ämnat säga, i afseende på skilanden emellan Konungens enskilla och offentliga gerningar, sä vidt det äger gemenskap med ifrågavar, lagrum.
Jag vill blott tillägga, att del begrepp, tvänne f. d. Konungens rådgifvare hafva 0111 våra s. k. constil utionella institutioner förundra 111ig; men det torde kanske förundra mången annan att jag vågar hafva ett motsatt.
Jag vill derföre till skydd för så val min egen som de värde ledamöternas öfvertygelse anföra det ganska välkända ordspråket: ultra posse nemo obligalur.
Hr Jjefren, Joli.
Här har blifvit yltradt, att det vore likgiltigt, om betänk, återremitterades eller ej.
Jag är af den tanken, att bifall lill återremissen icke är likgiltigt, och derföre vågar jag vördsamt påkalla R. o.
Adts beslut till bifall på betänkandet.
Det är, etter hvad vi här hafva hört, skäligen klart, hvarföre man vill hafva en återremiss; det är skäligen klart, hvarföre man ej synes vara nöjd med Preste- och BorgareStms beslut.
För min del har jag den öfvertygelse!!, att Preste- och BorgareStm i denna fråga hafva väl betänkt, hvad de gjort, och anhåller vördsamt, att R. o. Ad, måtte sig med dem förena.
Skälen dertill lig - Den 4 November f. m.
93 ga klara för en livar, och jag är öfvertyga^, alt de skola djupt kännas af pluralitelcn inom detta Hus. H. Ex. Hr Gr. Posse; Det är Hr
Dalmans sednare yltrande, som nödsakat mig alt ånyo begära ordett Hr Dalman bar velat göra troligt, att jag bar mindre lydligt, såsom Hr Dalman ullrycker sig, velat förstå med straffbestämmelser emot lasteligt tal om Konungens person och gerningar äfven klander af de beslut, som Konungen i sitt Statsråd fattar.
Jag förmodar, att Hr
Dalman justerar sitt om döme 0111 mina åsigter i delta fall, då jag erinrar derom, alt jag, förra gången jag yttrade mig, bestämdt föiklarade, att jag delade LngUtskrs lanke i delta afseende, och alt jag just med afsigt, då jag talade om Konungens gerningar, valde oi det personliga gerningar.
Spens; Jag liar begärt ordet* egentligen i afseende på ett yttrande af Hr von Hartmansdorff, angtde i §:u 5 cap. Missg.btn.
Han framställde till dem, sorn voro af annan tanke, den satsen, att ban trodde de yttranden, soul de hade fällt om framsteget af våra constitutionella institutioner, påyrka återkomsten till de förhållanden,som ägt rum, då Riksens Råd voro regerande.
Om ban bland deni, som ban i delta afseende kallat för sina motståndare, äfven räknar mig, som yttrat mig i målet; så får jag lill pro!, förklara, all jag ej vet mig någonsin hafva yttrat något sådant om våra constitutionella institutioner, ulan tvertom* så mycket jag kunnat, sökt förhindra återgången till en sådan aristocrali och ett sådant rådsviihle; men det är just för att hindra detta, som jag tror, att det vid delta tillfälle ej är likgiltigt att låta passera den händelsen, att ett förslag till borttagande af en §, sorn angår de gamla Riksens Råd faller på grund af en sådan anmärkn., som LagUtskoltels.
Det har af Frih.
Cederström blifvit framstaldt, att i |3 §:n af 3o cap.
Missg.bjn finnes ett annat äfven af LagUtsk. citeradt stadgande, der Riksens
Råd ännu åberopas, ehuru de icke mera finnas.
Det är således icke omöjligt, att en domare nu kan med laga skäl använda denna §, under den förklaring, alt de nuvar.
Statsråden äro komne i Riksens Råds ställe, och i det fallet letnnar jag åt er, mine herrar! att bedomina, om det är I i k g i 111 i g t om denna § qvarstår, om detta är likgiltigt just för dem, som önska alt Rådsväldet aldrig må återkomma i Sverige.
För mig är detta åtminstone ej likgiltigt, och jag yrkar derföre ålerremiss.
N:o 125.
Då Hr Frih. o. Landtm, förklarade del lian tiolt sig finna att ja öfverröstat nej, begärde gfi Den ^ November f. m.
Hr Hallenborg ni. fl. ledamöter votering.
Upplästes till justering och godkändes följande voler!*- proposition!
Den som bifaller LagUtskts betänk.
N:o 125, voterar i*i j den det ej vill, voterar »ej; . 4 Vinner nej, anser R. ö. Ad. de vid ofvannämnda betänk, gjorda aninärkntr föranleda dess återremitterande.
Efter voteringens slut, LefpOnos rösterna hafva utfallit, som föijer!
Ja — 87.
Nej — 35, U. R. o. Ad. åtskiljdes kl. £ ti/l 3 e. m.
In tiden* protocolli, F. O.
Onsdagen den 4 November i84ö.
Justerades 2tne prol.utdr. för denna dag f. ni.
Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph: EiTiot Ståndets genom votering* i afseende på LägUtskis betänk.
Nfo ta5 fattade beslut, anhåller jag att i prol. få nedlägga min reservation, samt att framdeles skriftligen få utveckla mina åsigler i timnet.
Upplästes liil justering och godkändes nedannämnda från Éxped.Utsk. inkomna förslag till R.
St:s und. skrifvelse!- till K. M, nemi.!
N;o 129, om aflemnande lill Riksg cont. af K. f. d.
Cancelli-slyrelsens hand-cassa; N:o i3o, i anledn. af väckt fråga om upphörande af Skinskattebergs bergslags-privilegier; N:o r31, ang:de yrkad ersättning för forslingen af presterskapets i Lappmarken löningsspanmål.
LagUtskrs den 3o sisth Sept. och den lii derpåföljande Oct. på bordet lagda betänk.
N:o 127, i anledn.
Den 4 November e. m. 97 nnledn. af vackla motioner örn ändringar i ansvarighets-lagen för Statsrådets ledamöter.
Spens, Carl Guslaf, uppläsle följandet 1 afseende på 3 §:n i Utskrs förslag lill ansvar.lag och de der förekommande orden: ”dock härunder icke begripna sådana, i denna 6o § ej omnämnde, afgifler, hvilkas föremål äro inrättningar till enskildes gemensamma nytta och beqvämlighet, såsom bak-, bro-, färj- och andra afgifler af dylik beskaffenhetanser jäg mig icke särskildt böra upplaga II. o.
Ad;s lid, då Hr Prosten Säves reservation, hvari flere instämt, uttrycker min öfvertygelse; utan förenar mig blott dermed, under anhållan om återremiss. I 5 §:n har Utsk. tillagt ett 2:dra morn., hvarigenom jag visserligen finnér, att de af mig anmälda fall, då Stalsråds-ledamot försummat afstyrka behandlingen af grundlagsfråga som allmän lag-fråga, eller af allmän lag-fråga som ekonomisk, äfven kunna anses vara i ansvar.lagen upptagna.
Utsk. liar tillika härigenom sökt fylla den brist, som med skäl blifvit förevitad närvar, ansvar.lag, att den för en stor delmål, hvars åtalande inför Riksrätt uttryckligen föreskrifves i Reg.F:ns § 106, icke äger annan straffbestämmelse, än det hänvisande till Reg.F:ns 107 §, som förekommer i §:n 6; hvadan målet efter ordalydelsen skulle af Ständernas Const.- Utsk. lill Riksrätt hänvisas, och Riksrätt sedermera tilldämma Ständerna en rättighet alt för grundlagsöfverträdelser ställa Statsrådets ledamöter onder opinionsdom, som icke i sjelfva §:n 107 finnes upplagen.
Jag har redan under denna riksdag i en reservation lill ett Const.Utsk:s betänk, yttrat mig erkänna denna tolkning af ansvar, lagens 6 såsom icke blott möjlig, ulan den enda med ordalydelsen öfverensstämmande; men lika tydligt är det för mig, att sådant förfarande är högst otjenlig!, för att icke säga orimligt.
Jag ladlar således ej,att Utsk. idelina del sökt ändra förhållandet; men mot den föreslagna ändringen hyser jag stora betänkligheter.
Att de arne af mig anförda fallen, synnerligast det första, då grundlagsfråga behandlas som lagfråga, bort anses såsom af lika allvarsam natur, sorn de öfriga i 3 §:n särskildt anförda, måste jag vidhålla.
Om detta ock förbises, återstår frågan om LagUlsk för nila dessa mål, hvarom här gemensamt stadgas, har valt en lämplig straffbestämmelse.
Redactioneii är: ”straffes, såsom för orätt dom, enl. allmänna lagens föreskrift i 1 eap. 12 §:n Rälteg.b:n.”
Det är synbarligen denna lag-§:s första period, som här mena', likasom dess sednare period, när det i tredje mom. talas om domare, hvilken vrång dom fäller.
Stralfbeslämmelsen är således: ”miste embetet alldeles, eller till viss tid, eller böle med penningar till treskiftes, och fylle allan skada.” Åtskilliga amnärkn:i kumm här göras, grundade på o-, 16 H. i3 98 Den 4 November e. m. belydliglieten af de böter, hvilka härigenom skulle kunna ådömraas elt Statsråd, på omöjligheten att till belopp bestämma all den skada, som en administrativ åtgärd kan halva gjort och slutligen på olämplighet»» att straffa en Statsrådsåtgärd med suspension.
Löjligt kan påstås vara, all ett helt folks delegerade anbefalla åtal på sin Konungs omgifning, och alt resultatet blir 5o r:drs böter eller mindre; lika löjligt, att en person under suspensionstiden förbjudes gifva Konungen råd, och att man efter samina tids förlopp åter anser honom såsom tjenlig rådgifvare.
Otvifvelaktig! vore det således högst lämpligt om en ansvarighets-lag för dessa embetsman icke innehöll någon juridisk påföljd-bestämmelse emellan ”miste embetet” och ”varde frikänd;” således äfven, om man knnde behandla hvar och en mellanclass af mål på det sätt, som gamla ansvar.lagen velat behandla dem, nemi. genom banad väg för en opinionsdoinstol alt förfara i öfverensstämmelse med Reg.Fins 107 §.
Just dessa betänkligheter hindrade i sanning mig alt i mina motioner, i början af delta år, nämna något om ansvar.lagens 6 §, ehuru jag ganska val märkte anomalierna deri.
Jag trodde då som nu, att det var i grundlagsväg dessa anomalier borde höfvas.
Sedan i går har jag hopp, alt om detta betänk, återiemitteras, LagUtsk. skall, vid nästa behandling af målet, finna en annan utväg öppnad af Const.Ulsk., hvilken åtminstone i någon mån skall förebygga den nu var. bristen på sådana.
Äfven af denna orsak önskar jag således återremiss; men skulle man, med afseende på huru svår en grundlagsförändring kan vara att åstadkomma, eller ock efter vunnen erfarenhet, att ett sådant Const.Utskrs förslag redan vid denna riksdag af Ståndens plena bestrides, anse sig böra nu genast införa ett sådant lagbud i ansvar.lagen, som Ulskts 5 § 2 morn., tror jag att trenne grundsatser böra vid omarbetningen iakttagas, den ena, att ifrån detta andra moment flytta och till bestämdt upptagande i lörsta mom. öfverföra åtminstone det fall, då grundlagsfråga blifvit som allmän lagfråga behandlad: den andra och tredje, att för alla öfriga icke specificerade öfverträdelse!' af grundlag och allmän lag stadga för föredraganden straffet ”miste embete!
,” men för de öfriga Statsrådets ledamöter, som i samma åtgärds tillstyrkande deltagit, penningeböter efter dumarens pröfning, dock icke under åtminstone en månads lön för det minst lönade Statsrådet.
Jag har i det föregående antydt, att jag anser dessa tvänne sistnämnda förslagen blott såsom nödfallsutvägar; jag är öfvertygad, att när en gång utvägt ti att använda 107 §:n blir ostridigt gifven, skall mycket blifva lättare förklaradt än nu; och då skall äfven opinionsdomaren mycket säkrare, än den som dömmer efter skrifven lag, urskilja de fall, då åtgärden endast bör tillräknas föredraganden eller äfven de öfriga rådgifvarne.
Att en dylik skilnad i förskyllande här kan äga ruin, är ganska lätt att Deli 4 November e. m. 99 inse; tänker man sig blott den omständigheten, att tinder allmän lag hur kan förslås hela mängden af Inglörklariugar och dithörande förordningar, är det temmeligen tydligt, att de öfriga Statsråden ofia måste lita på föredraganden.
Vid redactionen af 6 §:n har Utsk. i sammanhang med hvad ofvan är nämndi, uteslutit en stor del af hvad nu der är upptaget, och delta gillar jag fullkomligen, men inser ej, hvarföre icke hela §:n är utesluten.
Ansvar.lagen hvarken kan eller bör stadga hvad åtgärd tillkommer RiksSttn, och något mer stadgar dock icke denna §.