Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad jag med motionen åsyftar, har K. M. redan 1817 medgifvit för Skellefteå församling och trakten deromkring; 1819 medgafs detsamma för Piteå sockneboer, och detta utan att af pastor i Skellefteå församling, hvilken är representant vid innev:de Riksdag, blifvit anfördt något exempel på oordning, som deraf upstått.
När detta nu under 40 år har praktiserats inom vissa församlingar, utan olägenhet, så synes det mig icke vara för mycket begärdt, att alla prester må tillförbindas att förfara på sådant sätt.
Att Utsk., hellre än att föreslå Ständerna att för deras del antaga en lag, på hvilken i alla fall erfordras K.
M:s sanktion, tillstyrkt en underd. skrifvelse, i hvilken Ständerna anhålla hos K.
M. om utfärdande af en författning, i det syfte, som jag vid denna och vid nästföreg:de Riksdag föreslagit, har jag visserligen ingenting emot.
Hufvudsaken är, att den närv:de anledmn till klagan öfver Kyrkans hårdhet mot en del, måhända mindre uplysta, men redliga, allvarliga och samvetsgranna medlemmar, må uphöra.
Henna klagan gäller för öfrigt icke blott det anbefallda bruket af nva handboken, utan äfven nya psalmboken och katechesen, med afs:de hvarå Utsk. ingenting föreslagit.
Dess arbete synes mig derföre otillfredsställande, och jag betviflar, att de s. k. gammal läsarne och många andra mera nogräknade, om sträng renlärighet angelägna Svenska lutheraner blifva belåtna, äfven om K.
M. skulle behaga utfärda en sådan författning, hvarom, enl. Utsk;s Förslag, underd. anhållan skulle göras.
Till en början får jag erinra den siste värde talaren, att Utsk:s framställning endast afser en anderd, skrifvelse till K. M., så att, om det skulle pröfvas nödigt att vidtaga de af den siste värde talaren föreslagna förändringar, så kan det mycketl väl ,låta sig göra vid utfärdandet af författningen, emedan K.
M. utan tvifvel har kännedom om de omnämnda förhållandena.
För öfrigt vet hvar och en, som med någon upmiirksamhet följt de religiösa rörelser, som på sednare tiden visat sig i landet, att dessa oroligheter, synnerligen hvad de norra länen beträffar, just härledt sig från de tvenne omständigheter, som utgöra föremål för den nu fösedragna punkten.
Denna oro hade långt för detta varit stillad, Dan i November e. m. om blott det nu föreslagna medgifvande! hade blifvit lemnadt i Wittan tid.
Det fins väl icke något billigare anspråk, än det, att begära få begagna en af Kyrkan sjelf under lång tid använd handbok, då man anser den bättre uttrycka hvad man känner, och mera tillfredsställande samvetet.
Vill man förekomma oro och separatism, synes mig att man icke nog fort kan gå dessa önskningar till mötes.
Jag tror således, att R. o. Ad. icke bör fördröja medgifvandet, utan bifalla puukten, likasom R. o. Ad. bifallit den föreg:de, hvilken dermed står i närmaste sammanhang.
Visserligen har jag erfarit, att behandlingen af religiösa frågor är ytterst svår, men aldrig hade jag kunnat föreställa mig. att då en person väckt motion i en syftning, och Utsk. tillstyrkt hans framställning in totum et tantum, han likväl skulle upträda och förklara sitt högljudda missnöje med Utsk.
Detta är likväl hvad Hr Gyllenskjöld gjort; ty linn har, på sätt Betänk:t utvisar, föreslagit: »att R.
St:r må, för deras del, besluta en författning, hvarigenom stadgas, att, när sådant i följd af samvetsskäl begäres, prest må ega, efter samråd med sin Biskop, att vid embetsförrättning undantagsvis begagna den s. k. gamla kyrko-handboken, psalmboken och katechesen, intill dess andra sådana kunna, efter behörigt godkännande, varda af Svenska församlingen allmänneligen antagna.»
Nu tillstyrker Utsk. »en underd. skrifvelse, derigenom R.
M. täcktes förordna, det må 1C93 års kyrko-handbok begagnas vid barndop, om barnets målsman sådant begär, samt derest flere så önska, skriftemål med dem förrällas och Herrans Nattvard dem tilldelas, jemväl i enlighet med samma handbok.»
Såvidt jag kan begripa har Utsk. tillstyrkt Hr Gyllenskjölds förslag, men likväl upträder Hr Gyllenskjöld och talar emot Utsk:s Betänk.
Jag måste erkänna, att jag icke vet huru Utsk. skall reda sig i religiösa frågor, då ett sådant förfarande är möjligt.
Om jag nu granskar de skäl, som äro anförda emot Utsk:s Förslag, så, hvad barndop beträffar, kan väl gamla handboken ej komma i fråga att begagnas, om ej barnets målsman det begär.
Hr Gyllenskjöld har sagt, »när sådant af samvetsskäl begäres»; men icke kan barnet sjelf begära det, utan det kommer väl att bero på barnets målsman, och om han gör det, så är det väl af samvetsskäl.
I fråga om Skriftermålet föreslår Utsk., att der flere så önska, så må det kunna förrättas enl. gamla handboken.
Dertill svarar Hr Gyllenskjöld, att en själ är lika dyrbar som flere; men dervid får jag erinra, hvad icke allenast PresteSt:s medlemmar inom Utsk., utan äfven alla andra prestmän, med hvilka jag samtalat, förklarat, nemi. att då skriftermål förrättas med någon enskild person, så begagnar presten icke de ordalag i det nya formuläret, som denna person icke godkänner.
Det är blott i det fallet, att ett skriftermål förrättas med flere på en gång, sorn ett formulär begagnas, emedan man då icke kan vända sig till hvar och en särskildt.
Då det således, efter hvad alla prester erkänt, ingalunda är förmenadt, utan tvertom ålagdt, att vid enskildt skriftermål med en person använda sådana ordalag, hvaraf D«n 1 November e. m. 88» lian finner sig öfvertygad, så kan det, med afs:de på detta fall, icke vara behöfligt, att i en underd. skrifvelse anhålla om tillstånd för presterna att begagna den gamla handboken.
Det är endast för det fall, att flere personer önska begå Nattvarden tillhopa, emedan det kan vara mera tillfredsställande att begå denna handling tillsammans med sina anhöriga och vänner, än att begå den ensam i Sakristian, som något lagstadgande ang:de bruk af gamla handboken kan komma i fråga.
Slutligen säger Hr Gyllenskjöld, att Utsk., i st. f. att föreslå en bestämd lag, borde föreslå en underd. skrifvelse.
Dessa ord bevisa bättre än något annat, att Hr Gyllenskjöld icke har läst Utsk:s Betänk., ty Utsk. tillstyrker II.
St:r, att uti en underd. skrifvelse etc.
Utsk. har således icke föreslagit någon lag, utan endast hvad Hr Gyllenskjöld sjelf begärt.
Jag ber om förlåtelse, att jag ännu en gäng förklarar, det jag icke förstår ett sådant sätt att gå till väga, der man först bestrider sin egen motion, och sedan tillstyrker just det, som Utsk. tillstyrkt, under förebärande att Utsk. icke tillstyrkt det.
Nu återstår endast att betrakta Hr Gyllenskjölds förslag med afs:de på psalmboken och kathechesen.
Det låter sig mycket väl göra, att begagna den gamla handboken vid ett skriftermål, men man kan icke antaga, att en hel församlings samtliga medlemmar hylla de åsigter, som finna sig tillfredsställda af den gamla psalmboken, och då det är fråga om psalmer, som skola sjungas, måste man naturligtvis göra afs:de på hela församlingen.
Dessutom kan en prest, som är mån om att göra sina församlingsboer till nöjes, undvika att begagna andra psalmer, än de som öfvervägande del af församlingen älskar.
Således, och då jag anade att dessa förslag, så oskyldiga de än voro, skulle möta motstånd, så var jag af den åsigt, att Utsk. borde inskränka sig till att tillstyrka II.
St:r, att hos K.
M. anhålla om afhjelpande af ett behof, som verkligen förefanns.
Vidare har Hr Gyllenskjöld yrkat, att det borde vara tillåtet att få begagna den gamla katechesen.
Hvad denna fråga angår, så äro alla prester ense om, att något hinder icke finnes för presten att begagna den gamla katechesen vid barnens undervisning, om någon församling skulle särskildt derom anhålla.
Utsk. ansåg det derföre icke vara af nöden att särskildt hos K.
M. anhålla om tillåtelse härtill.
Då nu, på sätt jag förut nämndt, det är af nöden att söka undanrödja de anledmr till missnöje med Kyrkan, som för åtskilliga samvets-ömma förefinnas, och då, efter hvad vi veta, många finnas, som hysa kärlek för gamla handboken, emedan den står i nära öfverensstämmelse med Augsburgiska bekännelsen och Luthers skrifter, så synes det mig vara skäl att göra de koncessioner, som Utsk. föreslagit.
Med en föreg:de talare instämmer jag deri, att frågan om gamla och nya handboken är en af de orsaker, som föranledt de oroligheter, hvilka upstått, ehuru de, Gudi vare lof, icke visat sig i den stora skala, som man här påstått.
Utan att vilja förnärma någons samvete eller öfvertygelse, anhåller jag att få anföra ett bevis på, att dessa stridigheter äro på väg att urarta till 3S0
Den i November e. m. något, som vi icke föreställt oss.
I Norrland bände sig för en tid sedan, att en person kom till ortens högste embetsman, och under ett vänskapligt samtal, hvarvid han nämnde, att han var att betrakta såsom »läsarnes» Biskop, frågade han, om det ej vore möjligt att de kunde få en katholsk prest, så att de, i enlighet med katholska läran, kunde få en absolut syndaförlåtelse, ty, såsom bekant är, meddelar vår handbok endast en vilkorlig syndaförlåtelse vid Nattvardens begående.
Den höge embetsmanneu gjorde honom, sin pligt likmätigt, upmärksam på, att sådant var fullkomligt stridande mot lagar och författningar, och slutligen lyckades han att förmå honom för den gången afstå från siu önskan.
Hr Carlheim Gyllenskjöld: Jag är Gr.
Sparre mycket tacksam för den välvilja, hvarmed han omfattat min motion; men jag beklagar, att de prester, med hvilka han derom samtalat, synas hafva varit den så mycket mera obenägna.
De hafva visserligen haft rätt deri, att presten vid ett enskildt skriftermål kan välja de ordalag han finnér vara lämpligast, samt såmedelst undgå att begagna något formulär; men utan Biskopens tillåtelse kan en prest svårligen begagna den gamla handboken, äfven om någon skriftande skulle sådant önska, ty författningarna förbjuda det uttryckligen.
Omständigheterna kunna väl föranlåta en om sina församlingsboer örn prestman att, i trots af detta förbud, begagna den gamla handboken, och det har på det sättet lyckats en prest att i Kyrkans sköte återföra en redan bildad församling af separatister.
Men då ett sådant förfarande står i strid med nu gällande stadganden, har afsigten med min motion just varit, att få dessa stadganden ändrade till öfverensstämmelse med hvad både Hr Gr. och de af honom åberopade
Hrr prestman ju, lika med mig, anse vara rätt och billigt.
Detta kan låta sig göra, både på det sätt jag föreslog vid förra Biksdagen, genom förordning, utfärdad och besluten endast af Konungen, och så, som min motion vid innev:de Kiksdag föreslår, genom lag, -stiftad af Konung och Ständer gemensamt.
Men ändamålet vinnes svårligen på det sätt LagUtsk. föreslagit, då det väl medgåfves men icke ålades presterskapet, att foga sig efter samvetsömina åhörares behof och önskningar uti ifrågav:de hänseende.
Sådan är den väsendtliga skillnaden mellan LagUfsk:s tillstyrkande och min motion.
Om än, såsom Gr.
Sparre säger, då skriftermål skall förrättas med en ensam person, presten kunde begagna hvilket formulär han ville, så vöre detta af ingen nytta, derest presten icke ville begagna det, som bäst tillfredsställde den skriftandes samvete, och icke heller vore dertill förbunden.
Det är derföre af stor vigt, att kunna hänvisa honom till ett formulär, som, såvidt jag erfarit, tillfredsställer alla deras samvetskraf, hvilka ogilla nu föreskrifna skriftermåls-ritual; ett formulär, som öfver 100 år varit begagnadt inom vår Kyrka, och dertill är författadt på en tid, då anspråken på renlärighet i Kyrkan voro som störst.
Mången torde möjligen anse denna sak vara af mindre vigt; men den är det icke.
Det är nemi. icke endast lekmän, som ogilla den nya handboken, utan det fins äfven prester, som göra det.
En mycket aktad prest har nyii - Den 4 November e. m.
391 gen skrifvit till mig, det han var i begrepp att afsäga sig presterpbetet, emedan den nya handboken innehöll uttryck, som han, med blicken fästad pä Bibeln och de Symboliska böckerna, icke ansåg sig kunna gilla.
Jag sökte lugna honom, så godt jag kunde, och ännu är hans beslut ej satt i verket, men jag har hört, att han sedermera skrifvit till åtskilliga andra på samma sätt; således är han annu vacklande.
De, som icke sjelfva haft sådana skrupler, eller egt deras fulla förtroende, sorn det haft, kunna svårligen göra sig en föreställning om huru marterande de äro.
Likasom man med allt skäl behandlar en person, som är lekamligt sjuk, med större varsamhet än den friske, så bör man äfven göra med den andligen sjuke.
Jag anhåller om återremiss till Utsk., på det ordalagen i förslaget måtte omändras, så att presterna icke må kunna bakom dem förskansa sig och vägra en enda af sina församlingsboer den hjelp han behöfver i sin andliga nöd.
Sparres påstående, att
Utsk »in lötum et lanlum» tillstyrkt min framställning, är alldeles icke med sanna förhållandet öfverensstämmande.
Utsk. har icke blott i hvad Utsk. tillstyrkt afvikit från hvad motionen alser, utan derjemte alldeles åsidosatt hvad deri sägs ang:de nya psalmboken och katechesen.
Sparre säger väl, att frågan om handboken är vigtiyaU, men lika vigtig är otvifvelaktigt frågan om katechesen.
Föräldrarna önska naturligtvis att få sina barn väl handledda och undervisade till deras konfirmation, och jag vet många, som heldre låtit sina barn blifva utan undervisning efter någon kateches, än de låtit dem inlära en, som de sjelfva ogillade.
Hvad psalmboken angår, så lär ännu, inom åtskilliga församlingar i Norrland, vid gudstjensten begagnas endast sådana psalmer, som finnas i gamla psalmboken.
Så tillgick det, ännu 10 år efter nya psalmbokens införande, i den församling der jag är född; så tillgår det äfven i Finland.
Men det bör, efter min öfvertygelse, icke bero på en prests större eller mindre benägenhet, att fästa afs:de å samvets-ömma sockneboers behof och önskan — det bör vara hans åliggande att det göra, på det icke, genom hans afvighet, missnöje och söndringar må upstå.
Ilade presterskapet blott någorlunda allmänt varit så benäget till eftergift i detta hänseende, som Gr.
Sparre synes förutsätta, så skulle i sanning tillståndet inom Kyrkan vara helt annorlunda än nu är händelsen.
Då de personer, hvilka upgifvit sig närmare känna anledmna till den oro, som visat sig, en kännedom, hvilken jag också anser dem ega, hafva upgifvit, att orsaken till denna oro just är att söka i förbudet mot användandet af den gamla handboken och den gamla psalmboken, så tycker jag, att man har allt skäl att så fort som möjligt undanrödja detta förbud, på det sjelfva oron med detsamma må försvinna.
Vi hafva redan bifallit Utsk:s förslag, att man må kunna emottaga Nattvarden af annan prest än församlingens, och derigenom har en anledn. till missnöje blifvit undanröjd; vi böra, enl. min tanke, äfven undanrödja de öfriga.
Då jag genomläste Utsk:s förslag stötte mig genast ordet »flere»; ty jag kan icke inse något skäl, hvarföre icke 833 Dsn 4 Norember e. m. gamla handboken lika väl kan få begagnas när det blott är en person, med hvilken skriftemål skall förrättas.
Jag anser derföre, att den författning, som kan komma att utfärdas, bör innehålla: att om en eller flere det önska, så må gamla handboken begagnas.
Denna punkt är redan återremitterad af tvenne Stånd, och om E. o. Ad. nu bifaller den, blir endast följden den, att tiden blir uptagen med sammanjemknings-förslag och inbjudningar, hvaremot, om It. o. Ad. återremitterar punkten, Utsk. blir i tillfälle att framkomma med ett förslag, som alla kunna antaga.
Denna punkt är icke, på sätt den siste talaren upgaf, återremitterad af två Stånd; ty ett Stånd har återremitterat den, ett Stånd bifallit och ett Stånd afslagit densamma.
Om nu äfven K. o.
Ad. återremitterar punkten efter en discussion. hvarunder en och annan talare afstyrkt förslaget, en och annan tillstyrkt en modifikation deri, så blir det alldeles omöjligt för Utsk., att utfinna hvad man verkligen önskar.
Det synes mig vara bättre om Ståndet fattar ett bestämdt beslut, så att Utsk. kan få någon ledning för sitt åtgörande.
Hvad det beträffar, att man borde utbyta ordet »flere» mot »en eller flere», så har jag så mycket större skäl att vidblifva min åsigt, som Hr Gyllenskjöld sjelf vitsordat riktigheten af min upgift, att presterna vid enskildt skriftermål begagnat gamla handboken eller det uttryckssätt, som för hvarje person varit mest tillfredsställande.
Det är också obestridligt, att hvar och en prest, som är mån om att upfylla sitt kall, mäste så göra.
Kyrkolagen talar uttryckligen om allmänt skriftemål, i motsats mot enskildt, och med afs:de på' det enskilda skriftemålet stadgar den, att presten skall förfara i öfverensstämmelse med den personens fisigter, med hvilken han har att göra.
Ett formulär kan således endast komma i fråga vid allmänt skriftemål, och det vore högst olämpligt, om E.
St:r i en underd. skrifvelse hos K.
M. anhöllo om tillstånd för presterna, att vid enskildt skriftemål begagna den gamla handboken, ty detta skriftemål förrättas vanligen under ett samtal mellan presten och den som undergår skriftemålet.
Hvad sjelfva Nattvardens utdelande beträffar, så känner jag icke någon skillnad mellan gamla och nya handboken.
Jag uprepar min anhållan om bifall till punkten; ty genom en återremiss kommer Utsk. att befinna sig i den kinkiga ställning, att Utsk., då endast ett Stånd bifallit punkten, omöjligt kan veta om gamla handbokens användande vid skriftemål i allmänhet gillas af E. St:r.
Afven de Hrr, som yrkat återremiss, hafva icke bestridt att detta förslag innehåller något godt, ehuru de icke anse det innehålla allt det goda som de önskat.
Om således förslaget verkligen innehåller något godt, så synes det mig vara skäl att antaga detsamma, emedan det icke är säkert att detta goda erbjudes en gång till.
De brister det innehåller, synas icke vara jemförliga med fördelarna, och då redan ett Stånd antagit det, så lörenar jag mig med Gr.
Sparre och anhåller om bifall till Betänka.
Den 4 November e. m. 393 Hr Cederschiöld, Eob. Theophron:
Om man icke vill återreraitera punkten, så kan man enl. min tanka gå allas önskningar till mötes endast man uti förslaget vidtager några förändringar, hvarigenom det skulle komma att lyda som följer: »en linderö, skrifvelse, derigenom K. St:r anhålla att K.
M. täcktes förordna det må 1093 års kyrkohandbok begagnas vid barndop, om barnets målsman sådant begär, samt derest en eller flera så önska skriftemål förrättas och Herrans Nattvard tilldelas, jemväl i enlighet med samma handbok.»
Jag hade i likhet med Hr Cederschiöld erhållit den underrättelsen att 2 Stånd återremitterat denna punkt, men då Gr.
Sparre upgifvit att ett Stånd bifallit och ett Stånd återremitterat densamma, så inser jag i hvilken villrådighet Utsk. skulle komma, om äfven It. o. Ad. återremitterade den, hvarföre jag tillstyrker bifall till punkten med de af Hr Cederschiöld deri gjorda modifikationer.
För att uudvika såväl en återremiss som en förlängd discussion, så vill jag icke invända något mot den af Hr Cederschiöld gjorda ändring af förslaget.
Jag får blott anmärka att i så fall ordet »tilldelas» kanske borde utbytas emot »utdelas».
Jag anhåller att få förena mig med Hr Cederschiöld och afstår från mitt yrkande på bifall till punkten.
Hr Frih. o. Ordf:den framställt hurusom i afs:de på ifrågav:de mom. blifvit yrkadt dels bifall, dels afslag och dels af Hr Cederschiöld bifall med den förändring att orden: »samt derest flera så önska, skriftemål med dem förrättas och Herrans Nattvard dem tilldelas» utbyttes emot orden: »sami derest så önskas, Skriftermål förrättas och Herrans Nattvard utdelas», blelvo de först till bifall och sedan till återremiss af detta mom. framställde proposme besvarade med starka
Nej, blandade med Ja; hvarpå Hr Frih. o. Ordfiden hemställde om It. o. Ad. behagade bifalla detta mom. med den af Hr Cederschiöld föreslagna förändring, samt sedan svaren härvid utfallit med starka
Härefter förekom I)tsk:s hemställan i fråga om Hr Bibbings och Hr Bodells yrkande om upluifvande af den så kallade Sakramental-lagen, och anfördes härvid af:
Under de allmänna öfverläggnin garne med afs:de på denna fråga nödgades jag, till följe af Hr Gr. o.
Landtnäs illamående att sammanfatta mitt yttrande inom så trånga gränsor som möjligt.
Måhända blef jag till följd deraf icke så tydlig i min framställning som jag skulle önskat; ty mitt yttrande har i tryck blifvit återgifyit på ett högst ofullständigt sätt.
Jag begagnar mig derföre af detta tillfälle att redogöra för min upfatt - Den i November e. ra. ning af frågan.
Uti min Betänk, vidfogade reservation kar jag förklarat, att jag gillar den inom Kyrkan antagna ordning, att
Sakramentet i alla vanliga fall af prest utdelas ock förvaltas, men jag kan icke erkänna någon Statens rätt att med sina strafflagar gripa in på det kyrkliga området.
Då de ifrigaste förfäktare af landsförvisning såsom påföljd för affall sökt försvara denna påföljd, på den grund att det icke vore något straff, emedan de inse att verldsliga straff icke böra användas i rent andliga ting, så bör väl så mycket mindre verldsliga straff tillämpas på öfverträdelser af endast en andlig ordning.
Då emellertid frågan genom de öfriga Ståndens beslut redan har fallit för denna Riksdag, så vill jag icke genom något yrkande föranleda en discussion, utan åtnöjer mig med att nedlägga min protest mot den enl. min tanke obilliga och orättvisa Sakramental-lagen.
Sedan härefter, uppå förfrågan af Hr Carlheim Gyllenskjöld, undert.
Riddarh.Sekret, uplyst att, enl. ankomne prot.Utdrag, Preste- och BondeStm bifallit Utsk:s ifrågav:de hemställan, men att BorgareSt:s i ämnet fattade beslut ännu icke blifvit li. o. Ad. meddeladt, yttrade:
Då tvänne Stånd redan bifallit denna punkt, en sak som troligen det tredje Ståndet äfven kommer att göra, och då således R. o. Adis beslut, det må blifva hvilket sorn helst, icke kan medföra något praktiskt resultat, så vill jag icke framställa något yrkande med afs:de på denna punkt, utan inskränker mig tili det förklarande, att äfven jag anser denna lag vara orättvis.
Då det beslut R. o. Ad. i denna fråga går att fatta möjligen vid en kommande Riksdag kan blifva åberopadt såsom prejudikat, så får jag anhålla att R. o.
Ad. ville, med ogillande af Utskis Utlåt., lägga detsamma till handlingarne.
Den lag som under namn af Sakramental lagen tillkom vid sednaste Riksdag, synes mig vara den strängaste lag som på sednare århundraden blifvit utgifven; ty den ingriper i aldra största grad i den kristliga friheten.
Jag hade hoppats att vid innevide Riksdag denna barbariska lag skulle uphäfvas; ty man borde ej bibehålla en lag, som står i så uppenbar strid med Nya Testamentets anda.
Stånd hafva emellertid bifallit Utsk:s Betänk, och BorgareSt. lär väl komma att antingen ogilla eller återremittera detsamma.
För den händelse att BorgareSt. återremitterade punkten och R. o. Ad. äfven beviljade en återremiss, så skulle 2 Stånd stanna mot 2, och jag anhåller att Utskis Ordfide behagade uplysa, hvad följden skulle blifva deraf.
Då jag ser att Utsk:s Ordfide begärt ordet, anhåller jag att få vidare fortsätta mitt yttrande, sedan jag erhållit den begärda uplysuingen.
Med anledn. af den siste värde talarens för - D»n 4 November e. m. frågan får jag förklara, att enl. min upfattning af Grundlagen iir motionen, sedan den blifvit afslagen af 2 Stånd, för denna gången förfallen, och en återremiss af E. o. Ad. kan således icke föranleda något åtgörande å Utsk:s sida.
Lagen kommer således fortfarande att gälla, och då det väl är mindre lämpligt att It. o. Ad. uttrycker sitt ogillande af en gällande lag, så anhåller jag att lt. o. Ad. ville bifalla punkten.
Då enl. hvad Gr.
Sparre uplyst ingenting kan vinnas genom en återremiss, så får jag förena mig i Hr Gustaf Cederschiölds anhållan, att lt. o.
Ad. ville med ogillande af Utsk:s Utlåt lägga punkten till handlingarne.
I öfverensstämmelse med de åsigter jag framställde under de gemensamma öfverläggningarne anhåller jag att i prot. få nedlägga min protest mot denna lag, hvilken äfven jag vågar kalla barbarisk.
Sparres yttrande, att det vore Ståndet föga värdigt att uttala ett så öppet ogillande af en gällande lag som Hr Cederschiöld föreslagit, och hemställer derföre att B. o. Ad. i st. ville låta vid Utsk:s Utlåt, bero.
Hr Cederschiöld, Gustaf: Om E. o. Ad. vill, på sätt Hr Gyllenskjöld föreslagit, besluta att låta vid Utsk:s Utlåt bero, så har jag deremot ingenting att invända, men jag kan icke gå in på att bifalla Betänk.