Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
då han i denna grushög af ideal och idéer lär sig att blifva skeptiker och mister entusiasmen, låter han sig allt mer och mer bortryckas af det lif, som Paris bjuder honom i klubbarne och kulissvärlden.
» Sedan han börjat hän gifva sig däråt, fattade han smak därför och inlade däruti det förledande hos sin personlighet och det Öfverlägsna i sina naturgåfvor, men på samma gång ett
dystert och understundom våldsamt svårmod. -- — Man efterapade, honom *
Han bidrog att grundlägga den förtjusande skolan: ungdom utan leende. »
skjuter sig fadern och efterlemnar åt sonen ett kallt, egendomligt och grymt testamente.
Hufvudsumman däri är en hänsynslös egoism, en bekännelse, att materien är den ende sanne guden, att allt endast är redskap åt individens maktbegär.
» Gör » — skrifver han — » utan tvekan kvinnorna till redskap åt ditt nöje, männen till redskap åt din makt.
— — - Gör dig till herre öfver alla frågor, som kunna hänföra din samtid, men låt dig icke själf hänföras af någon.
I verkligheten äro alla grundsatser lika goda; de äro sanna eller falska allt efter tidens stämning.
Ideerna äro instrument, på hvilka du bör lära dig att spela i rätt tid för att beherska människorna.
— — Eg e] någon vän; Caesar hade * på sin ålderdom en sådan, som hette Brutus.
Människoförakt är visdomens a och o. »
Camors söker att på allt sätt lefva efter hans råd.
Han gör sin gamle välgörares gemål till sin mätress; han gifter sig med en ljuf, ren och älskande liten dam, hvilken han icke skyr att införa hos mätressen.
Han tjusar alla kvinnor, beherskar alla män, utvecklar sina fysiska och intellektuella gåfvor, blir den mest fulländade världsman och kavaljer, skeptisk, grym, känslolös och blaserad.
» Hans närvaro, hvarmed han icke slösade, förlänade glans åt en salong.
— — Hemliga * kärleksäfventyr, ett yppigt lif, musik, målning, literatur » hästar utgjorde hans själs, hans sinnens och hans stolthets fröjder. »
Äfven såsom affärsman eröfrar han en plats.
Djärf, klok, Öfverlägsen och skarpsynt inträngde han snart i financierernas hemligheter, lärde sig deras knep, spekulerade och vann och blef genom sina företag afundad och beundrad.
Ingen hade så otaliga hjälpmedel och resurser.
Ingen kunde så väl använda sina gåfvor.
Ingen hade ett väderkorn, finare än Camors.
Dessutom lät han aldrig kompromettera sig i affärer.
Såg han, att något företag började blifva misstänkt, eller att en finansoperation icke skulle lyckas, drog han sig därifrån, samvetslöst och brutalt, medan alla de andra offrades som kanonmat.
Grefven var slutligen en politiker af rang, utan viss färg, kall och artig mot alla.
Han väntade och räknade på en ny revolution, hvilken skulle höja honom till maktens tinnar.
Denne mans biograf, d. v. s. Feuillet, spar visserligen ej på förebråelser442
mot grefven, men genom hans skildring går likväl ett drag, som häntyder på en ganska stark medkänsla för hans Öde.
Man ser, att han beundrar denne typ för en kavaljer, denna så oklanderligt korrekta människa.
Världsmannen Feuillet har otaliga beröringspunkter med världsmannen Camors — däraf hans sympati.
Hvad han icke i något fall tillåter en Montjoie, halkar han lätt förbi, när det gäller grefve Camors.
» Ainsi mourut cet homme » — skrifver han om hans död — » qui fut sans doute un grand coupable, mais qui pourtant fut un homme-. »
Ty Feuillet tål icke den möderne uppkomlingen, äfven om han som målaren i Uhonneur d ' artiste är en hedersman eller som George Morel i La belle au bois dormant är en god, ädel och mönstergill industriidkare.
Alla dessa barn af revolutionen, af en ny tid sakna hvad Feuillet lidelsefullt älskar, hela den utsökta och naturliga takt, hela det nobla och eleganta väsen, alla de fina och raffinerade vanor, hvilka ligga i blodet hos en född aristokrat.
Läs fru de Montaurons ord i Lhonneur d ' ar tistel » Ni talar » — säger hon — » om revolutionen.
Min gud, ja, det har funnits en sådan, men om den också beröfvade oss våra privilegier, stundom äfven våra hufvud, har den icke kunnat taga ifrån oss det där privilegiet, som jag tror, att ni kallar atavis ?n, det vill på gammal franska säga egenskapen hos ett blod, som har blifvit renadt och forfinadt i .den ena generationens ådror efter den andra under fem eller sex hundra år.
Glöm ej att det icke endast är blodet, som blir raffineradt genom en dylik ärftlighet, ett dylikt urval från släktled till släktled; det är också uppfostran, smak, takt, lefnadsvett, alla våra sinnen och alla våra egenskaper. »
Detta är ungefärligen hvad Feuillet själf tänker.
Han är aristokrat ända ut i fingerspetsen.
Hvad hälst han skildrar, skildrar han som en världsman.
Ingen stark kolorit, ingen naturalism.
Feuillet eger sin publik i salongen och vid hofvet.
Äfven om han ibland förefaller affekterad, blir han aldrig rå, simpel eller banal.
» Je me suis jeté dans cet extreme pour éviter le naturel d^ujoimThui, qui me parait trivial à 1 ' excès — yttrar Rosalba — » 1 ' horreur du mauvais goüt me pousse peut-ëtre dans Tafféterie. »
Typen för hans män är en fullblodig kavaljer, typen för hans kvinnor en oklanderlig världsdam.
Hjältinnorna i hans böcker — en Jeanne, en Sibylle ^ — de romaneska fruarne, de sfinxartade gudinnorna, alla äro de prydnader i salongen, aristokrater, ståtliga hertiginnor, präktiga markisinnor, damer, som icke blott ega rang, börd och rikedom, utan äfven en medfödd och Öfverlägsen nobless.
De hafva en förfinad och raffinerad smak; de såras af en geste, som icke är comme-il-faut; de känna denna utsökta och beherskade konst, som ligger i att mer tala med blicken än med läpparne.
På alla kunde tillämpasOCTAYE FEUILLET.
detta slående uttryck: » Kvinnor, födda och uppfostrade som Béatrice, förlåta lättare en last, ja, ett brott, än ett fel mot den goda tonen. »
Feuillet eger sålunda vissa likheter med Racine.
Med denne har han ock någon gång blifvit jämförd.
Racine och hans sekel, den franska klass-citeten, innefatta ju allt hvad en sådan gentleman, som han, ett hofs och en kejsarinnas diktare, kan önska sig — moralisk disciplin, god literär smak, en fin, utsökt och elegant societet.
Han drömmer sig med förtjusning tillbaka till denna värld.
Han gör som Aliette och hennes far i La morte.
» Båda två » — säger hon — » råka vi i hänryckning öfver denna tid af tro och stilla lugn, Öfver den trygga och lyckliga frihet från materiella omsorger, det rena och vackra franska språk, den fina smak, den ädla urbanitet, som då var vårt lands prydnad och ära och som nu upphört att vara det. »
Feuillets Zæ petite comtesse är en berättelse i brefform, skrifven af en ung lärd och artist, Georges L.
Han befinner sig i ett gammalt f. d. kloster från medeltiden.
Där drömmer han sig in i denna medeltids stämningar, kännande i sin själ samma trötthet och världsförakt, samma djupa behof efter lugn, efter hvila, efter stilla kontemplation, efter rent andliga njutningar, hvilket var så betecknande för det medeltida klosterfolket.
Han tänker sig denna gamla jsociété monastique », blott och bart sammansatt af de finare, de ädlare, af dem, hvilka icke kunde fördraga barbariet, dem, som i kampen med en brutal styrka ej kunde göra motstånd — kort sagdt: af de besegrade.
Denna lilla élite af själsaristokrater — » ensam bibehållande kärleken till och smaken för andliga sysselsättningar och erbjudande en tillflykt åt ali intellektuel begåfning », — den synes äfven öppna sig för att mottaga Georges L.
Hans tid och medeltiden synas honom så närsläktade, hans själ och munkarnes synas honom så likartade, att han icke har svårt att tro på denna sin drömbild.
Festerna, balerna, jakten efter förströelse, ja, hela det oroliga och bullersamma sällskap, hvilket är ett Paris i miniatyr på slottet de Malouet, väcker hos George L. både ovilja och afsmak.
Georges älskar ett mera intellektuelt lif, studier, psykologiska reflexioner och iakttagelser, tankens alla idrotter, själens alla njutningar.
» Men » — skrifver han i ett bref till sin vän — » jag kan icke finna ett tillräckligt behag i tankens rena och något torra betraktelser: äfven min inbillning måste tala och sätta min hjärna i rörelse, ty jag är född romanesk, och romanesk skall jag do. »
Denne romaneske och melankoliske filosof, hvilken hälst drömmer sig bort till ett gammalt kloster i medeltiden, är icke någon annan än Octave Feuillet444
själf.
Äfven han klagar öfver sin tids barbari.
Äfven han är en medlem af detta andliga brödraskap, hvilket dragit sig undan från en brutal verklighet för att i fantasien upptimra sin värld.
Tiden — det är män sådana som herr Montjoie.
Tidens protestanter — dèt är diktarens munkar.
» De enfaldige och svage släpa sig med möda fram på lifvets knaggliga väg, vid hvarje steg häjdade af någon betänklighet, någon känsla af vördnad, någon hjärtats eller samvetets upproriska rörelse.
De starka gå under tiden förbi, krossa dem och hinna till målet!
De svage känna sina ögon tåras och sina uslaste böjelser kväfvas vid blotta tanken på moder, hustru eller barn.
De starke rusa fram till målet för ~sin ärelystnad eller sitt njutningsbegär öfver faderns lik eller dotterns vanära!
De svage gå i döden för sin tro eller sitt land, under det att de starke spekulera i allmänhetens olycka och spela på fonderna till och med när fosterlandet blifvit en grushög. »
Alltså: de svage äro de gode, de dygdige, fosterlandets och trons och det ideelas riddare, medan åter de starke hänsynslöst bryta ned idealen och religionen, d. v. s. le bleu.
Och än mer — allt som vi kalla århundradets kultur — vetenskapens utveckling, industriens framsteg, upptäckter och förbättringar på det materiella området, allt som betecknas med detta enda ord: framåtskridande blir, enligt Feuillet, reaktion, barbari.
Jo, emedan det dödar poesien, därför att det är praktiskt, positivt och brutalt, därför att det oroar och förvirrar människan, rubbar hennes tro och störtar hennes gudar.
Första gången * vi se denna teori uttalad är i Feuillets dram ' La.lelle ' au bois dormant.
Där möta vi forntiden i gestalten af ett par adelsbarn, Olivier-Jean de Guy-Chåtels och hans syster, den fina, älskvärda men bigotta Blanche.
De lefva på sitt fäderneärfda gods uppe i Normandie, envist fasthållande vid fädernas traditioner och hatande allt modernt, den nya tidens släkt, hvilken dock mer och mer närmar sig deras slott, här under gestalten af ett par borgerliga syskon, barn till en parveny, som själf skapat sin rikedom.
Ett oförsonligt krig råder mellan familjerna.
Georges, industriidkaren, är för den unga Blanche » le representant supréme de toute cette société möderne qu ' elle abhorre; — — Voltaire, la revolution, la bände noire, la presse, les chemins de fer, le diable - enfin! » Den ene skänker penningar till skolorna och kom-munen; motståndaren, markisen, till kyrkorna eller klostret.
Georges är en glödande demokrat och ateist; idealet är för honom det onyttiga » le bleu », och ur stånd att upptäcka något annat än barbari, där Guy-Chåtels blott finner poesi och idealitet, kämpar han med en lidelsefull kraft mot det gamla.
Intagen af ett vildt hat mot detta stygga förflutna, hvilket ejOCTAYE FEUILLET.
hade plats för en man af hans ras, ordar han med en segerviss fröjd om den lycka, han och hans tid förbereda åt mänskligheten.
» Att besegra och tillintetgöra ej blott inom det egna fosterlandet, utan från den ena ändan af jorden till den andra, ali okunnighet, ali förnedring, ali olycka och allt mänskligt slafveri; att åt hvarje skapad varelse bereda en framtid af välmåga, frihet, storhet utan motstycke i världshistorien, se där vårt mål. »
Markisen vill icke erkänna detta goda såsom lycka.
Han tror, att mänskligheten — tack vare detsamma — - just kommer att förlora sina tröstekällor, sin frid.
Dessutom är han tveksam, om slafveriets upphörande icke i grund och botten snarare är ett ondt.
» Då ni utan urskilning krossa alla den gamla societeten tvångsband, äfven dem, som förenade undersåten med fursten, vasallen med sin herre, sonen med sin far, människan med gud, frågar jag mig » — säger han — » om ni icke på samma gång träffar hela det mänskliga samhällets hjärtpunkt, dess mäktigaste och heligaste band, vördnaden!
Tag bort vördnaden, och ni blir visserligen i stånd att höja och vidga materien, men aldrig så mycket, att den skall kunna fylla den dödliga tomhet, som ni åstadkommit hos människan. »
Tidén är vidare för banal, för prosaisk.
Louise, Georges syster, ser endast det praktiska.
Skogen är för henne icke annat än bränsle.
Kyrkorna, parkerna, de gamla adliga slotten anser hon såsom odugliga och öfverflödiga lyxvaror — d. v. s. Feuillet utvecklar en taktik, jämförlig med den hederlige romantikern Ingemanns.
Äfven han låter ju i sin Kjaerlighed og Politik Dokt.
Claus parodiera den oästetiska tiden:
" Jeg saa de grönne skove; jeg havet gik förbi — jeg taenkte paa et lovbud om jagt og fiskeri.
I kjaeret kvaekked fröer og fugle sang i skov — jeg taenkte paa en fuldkommen trykkefrihedslov.
Sol gik ned i skoven, og maanen steg fra strand — jeg taenkte paa realskolers nytte for vort land.
Tusind stjerner funkled, ja vist en million — jeg taenkte paa reformer med told og konsumtion.
» Idealet » — säger Feuillet till sin opoetiska samtid — » är det onyttiga, jag medger det; allt som icke duger äta.
De där blommorna t. ex.!
Ty enligt er åsikt har naturen begått ett misstag, då den icke gjort dem till legymer.
Den har orätt, må vara, men jag undrar, om ni icke hyser ett öfverdrifvet förakt för dessa slags ofverflödsvaror, och om ni ej, då ni öfverallt fullständigt tillintetgöra det andliga elementet, forntidens poesi, i stället för att lemna det446
en plats midt ibland det moderna snillets storverk, skjuter Öfver målet, och om ert samhälle därigenom värkligen blir bättre eller lyckligare? »
Feuillet låter dock dramat sluta med en försoning.
• Blanche blir den rike industriidkarens brud.
Men Feuillet glömmer icke för den skull ämnet.
Två år därefter upptager han det åter — då mera oförsonlig och hård — i Sibylle, och då blir han äfven föremål för en ganska skarp vederläggning, skrifven af George Sand och kallad Fröken de la Quintinie.
Gandrax, en lärd materialist, tidens son, uppdrager en bild af framåt&gt; skridandets lycka.
» Det är » — säger han, — » välmåga i stället för nöd, ljuset efter mörkret, hungern afskaffad, det fysiska lifvet fördubbladt, det intellektuella lifvet mångdubbladt i det oändliga. » Erkänna vi ej detta, göra vi en barbar, » croupissant dans ses förets et dans ses marécages », eller en stackars slaf från medeltidens natt till idealet af ali mänsklig lycka och fullkomlighet.
Ja — svarar en högättad markisinna — skulle vi väcka upp denne slaf ur hans graf och låta honom få del af vår tids civilisation, komme han nog att längta till sina bojor och utropa: » må man återföra mig till mitt elände och till den gud, som skänkte mig tröst däri! » Vetenskapen — invänder de Chalys, bokens hjälte — skänker oss väl ett visst materielt lugn, men i utbyte beröfvar den oss » la vie du sentiment, de 1 ' imagination et de 1 ' åme, qui constitue le bonheur essentiel et véritable de l ' homme. » Den gör hela vår tillvaro till » un rail de chemin de fer ».
Den dödar, förkrymper eller lemlästar vårt känslolif, och hvad den framförallt nödgas att taga på sig är, att den ryckt ifrån oss medeltidens öfvertro.
Där egde ju manskt * gbetoen ea aldrig sinande källa, till hopp, till drömmar, till stämningar och visioner, hvilka gjorde, att tillvaron blef oändligt mycket skönare; hvilka gjorde, att lifvet blef mera rikt och intensivt, och att själen förmådde höja sig till en värld öfver materien.
Hur tungt och tryckande lifvet än kunde förefalla, hade den stackars människan dock en ljuf känsla af lycka.
Tro och patriotism bodde i hennes själ; ledsnaden, den moderna ennuikände hon ej; naturen var ett mysterium, » rimmense inconnu »; gud och hans heliga mötte henne i paradiset; hela detta folk af öfverjordiska väsen tilltalade, oroade och tjusade henne och gjorde af hennes lif en legend, en roman, ett på samma gång ljuft och upprörande poem.
» Ja » — ■ afslutar de Chalys sitt försvarstal — » denne trasige, uthungrade, öfver torfvan nedböjde man måste ha varit lyckligare under sitt lif och i sin död än en af desse väl klädde och väl lönade arbetare, som veta, att det icke finnes någon gud, hvilken styr åskan, som hvarken tro på änglar eller feer, som arbeta på söndagen och icke känna någon annan hälg än måndagens hemska rus. » OCTAYE FEUILLET.
Här finna vi alltså en gammal tyskt-romantisk medeltid.
Här göres icke häller någon eftergift åt fienden.
Sibylle, idealet af en bigott katolsk dam, kommer en protestant att afsvärja sin tro, lockad af hennes glödande svärmeri och fanatism, och går äfven med seger ur striden mot ateismen.
Feuillet drifver denna kamp nära nog in absurdum, då han låter en ung fru — Clotilde — säga till Gandrax, ' vetenskapsrepresentanten och Clotildes älskare: » Trots ali er vetenskap har ni hvarken hjärta, själ eller snille, eller ens någonting, som i hennes egna ögon kan upprätta en kvinna, hvilken faller.
Ni eger intet, som af hennes kärlek kan göra en ljuf dröm, en hänryckning, ett poem, en religion. »
Det är mot denna intolerans, detta bigotteri, som Georg Sand utslungar sin bannstråle, då hon säger: » Jag skall aldrig böja knä i något tempel, där tankens frihet är utestängd.
Jag skall aldrig välsigna någon människas hand, som är denna frihets fiende.
Jag skall aldrig erkänna någon religionsform, som tillintetgör den lilla gnista af den gudomliga sanningen, hvilken hos mig kallas kärlek och rättvisa.
Jag skall aldrig af en öfvendrifven poetisk längtan till det förgångna gifva det närvarande ett slags absolution.
Jag skall aldrig hängifva mig åt den själens veka svaghet, som af sorg öfver att inbillningens njutningar och barndomens drömmar äro förbi vill kasta af sig mannaålderns stränga plikter. »
Feuillets sista anatema öfver tidens materialism daterar sig från 1885 och heter La morte.
Han säger, att vi befinna oss i en ren dekadans-epok, visar oss några typer ur republikens societet och slutar med en tillintetgörande bild af materialismen.
Sabine har blifvit uppfostrad af en lärd materialist, en doktor, som icke lefver för något annat än vetenskapen.
Hon drager konsekvenserna af häns läror på sitt eget sätt och blir, hvad den gode doktorn aldrig drömt om — ett vidunder.
Ärlighet, rättvisa och mänsklighet — säger hon — allt hvad vi kalla dygd äro fördomar, som vi erhållit blott därför att naturen kräfver dem för sitt arbete.
Om vi ej vilja underkasta oss dessa — så, hvad mer?
» Il vous plait de vous soumettre å ces instincts et å moinl ne me plait pas.
Yoilà tout! » Hon älskar och är älskad af en ung grefve de Vaudricourt, och för att kunna få honom ger hon grefvinnan gift.
Brott är ju ett uttryck.
» Hvad är godt och hvad är ondt?
Hvad är sannt och hvad är falskt?
Den mänskliga moralens lagbok är nu för tiden endast en blank sida, där hvar och en skrifver hvad han vill, allt efter hvad förståndet och temperamentet säger honom.
Hvar och en har sin egen lilla katekes.
Min är densamma, som naturen själf genom sitt exempel lär mig.
Hon skaffar med en oblikelig egoism undan allt som stör henne; hon trycker ned allt, som448
hindrar henne att nå målet; hon krossar den svage för att gifva den starke rum.
— — Man har i alla tider sagt: de gode försvinna.
Nej, det är de svage, som gå under — och de göra endast sin plikt.
Hjälper man dem en smula, gör man icke annat, än hvad gud själf gör.
Läs ni om eder Darwin! »
Vetenskapen — främst ali modern naturvetenskap — affärdas på ett dylikt sätt i La morte af Feuillet.
Sabine representerar denna moderna vetenskap.
Sabine är inkarnationen af denna vetenskaps styggelser.
» Vetenskapens framsteg », — säger grefve de Vaudricourt — » mångdubblar i det oändliga de medel, som kräfvas för att kunna bedraga lagen och göra rättvisan blind. »
Feuillet längtar sålunda mycket långt boft från tiden.
Han längtar till renässansen eller Rom efter passionen.
Han längtar till den franska klassicitetens sekel, denna representant för själfbeherskning och täkt, " * — längtar efter det ädla och utsökta salongslif, ur hvilket en Racine hämtat sina modeller.
Och slutligen längtar han till en ideel medeltid, d. v. s. till drömmens och poesiens guldålder, d. v. s. till pliktens, till dygdens, till trons, till fosterlandskärlekens och den stora kärlekens tid, där han kunde få lefva sitt romaneska klosterlif.
Horatio: Genom Hvirflarne.
— Stockholm 1.891.
Att människor under olika tider se de mänskliga förhållandena lika väl som naturens på olika sätt, är allmänt erkändt.
Mindre allmänt torde man vanligen sentera, huru långt denna skillnad sträcker sig, jämväl när det gäller hvarandra mycket nära liggande generationers uppfattning.
En människa på 40-talet såg icke världen ur samma synpunkt, som ett 80-talets barn.
Själfva förutsättningarne voro i båda fallen olika, och dessa bestämde väsentligen de vyer öfver tingen, som för hvardera voro utmärkande.
Så ha det tvifvelsutan fortgått under årtusenden, om än skillnaden under olika ti (Jer varit mer eller mindre starkt utpräglad.
När nu tre eller åtminstone två generationer samtidigt lefva med hvarandra, så följer däraf den spänning och den strid mellan olika åldrar, hvilka utgöra, en icke obetydlig del af den världshistoriska processen.
Tror man på mänsklighetens utveckling, så blir denna strid ej längre en enformig repetition af det gamla.
Den kan blifva det i formellt afseende; det är mycket, som är gemensamt för ynglingens, mannens och gubbens betraktelsesätt under olika tider.
Men i reellt afseende gör sig denna gemensamhet blott i jämförelsevis obetydlig mån gällande, en sak, som den framskridna åldern / allmänhet är benägen att förbise.
Man säger ofta om den äldre mannen, som klandrar sin tids ungdom, att han glömt, att han själf en gång varit ung.
Man säger stundom ock, att ynglingen glömmer, att han själf en gång skall bli gammal.
Detta innehåller dock blott halfva sanningen, nämligen, som vi sagt, dess formella sida.
Man kan med fullt ut lika stor hemul säga: den framskridna åldern minns allt för väl, att han varit ung, och när ungdomen blir gammal, kommer den ock att minnas det, I korthet, vissa åskådningssätt af lifvet äro och förblifva väsentliga för hvarje särskild generation.
För att visa denna sanning äro kulturhistoriska skildringar äfven från jämförelsevis sena tider och icke minst från dessa, af stort intresse.
Naturligtvis äro de det äfven ur andra synpunkter, t. ex. den.
som angifves genom den
- 29UR VÅR SENASTE KULTURHISTORIA.
bekanta satsen: » historia vitæ magister », ses dock först i sitt rätta ljus, när den betraktas i sammanhang med hvad vi ofvan anfört.
En intressant kulturhistorisk skildring af vissa sidor i det svenska folkets inre lif, under de jämförelsevis sent förflutna årtionden har i dessa dagar lemnats den svenska allmänheten genom ofvannämnda arbete af den redan förut såsom författare till » En man öfver bord » bekante signaturen » Horatio ».
Genomläser man detta arbete, så vinner man i flera afseenden rätt mycken behållning äfven i fråga om sin tids problemer.
Men man får ej glömma, att det först och sist har ett kulturhistoriskt intresse, om det än afser att lära ett och annat för vår tid och visserligen såsom förf.
själf säger i hvarje fall är skrifvet: » ej blot til Lyst- ».
Framställningens form har för förf.
inneburit åtskilliga svårigheter, dem vi ej anse, att han fullständigt kunnat öfvervinna.
Arbetet är först och främst ett mellanting mellan dialog och roman.
Detta har sin grund däruti att, ehuru det eger formen af en roman, det dock vill framställa företrädesvis det inre själslifvets utveckling, men det har dock med sig sina egendomliga svårigheter.
Samtal och monologer bli så långa, att de inverka störande på den raskare fortgång i handling, som man väntar af en roman.
Men å andra sidan äro romanens drag så starkt utpräglade, att dessa räsonnemang mer eller mindre måste lida af ytlighet, från hvilken en fullständigt genomförd dialog lätt kunnat frigöra sig.
Såsom roman betraktadt är arbetet ett mellanting mellan historisk roman och didaktisk tendensroman, och äfven detta medför svårigheter, såsom framför allt att man ej rätt vet, hvar man har författaren i fråga om de specifikt nutida riktningarne.
Vid åtskilliga enligt vår uppfattning förefintliga kompositionsfel, t. ex. att så många bipersoner införts i framställningen, att äfven för den uppmärksamme läsaren öfverskådligheten försvåras, lägga vi mindre vikt.