Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Friherrens project alt ersätta detta förslag, som han vill förkasta, genom ett anslag af Sländerne, som Konungen skulle äga att använda till pensionerande af entledigade rådgifvare, tror jag icke uppfyller sitt ändamål; ty man måste påminna sig, att rådgifvarne understundom befinna sig i den ställning, att de, mot Konungens önskan, anse sig böra nedlägga sina embeten; och om åter ett Statsråd afgår med Styrelsens fullkomliga välbehag, så är det föga troligt, att han icke, om han så önskar, skulle erhålla det först lcdigblifvande embete.
Men denna punkt afser det förhållande, att en rådgifvare, då han finner sig af pligten uppfordrad att blottställa sig för ögonblickets missnöje, likväl må vara försäkrad att icke sjelf med familj komma på bar backe.
I afseende på frågan om titlar, hänvisar jag den siste talaren till 1756 års tjenstebetänkande, och hvad sjelfva hufvudfrågan beträffar, så måste man erkänna, att man här handlat så, alt en person kan fungera som Statsråd ett år eller något längre, för att kunna återgå till förut innehaf vande befattning, ty derigenom att personen icke blifvit af Konungen utnämnd till Statsrådsbefattningen, hvarigenom äfven är medgifvet att han derifrån får afgå, kan han återgå till sin förra plats, och detta allt till följd af brist på nödiga medel att kunna pensionera den ledamot af Statsrådet, som Konungen skulle vilja entlediga.
Den siste talaren har jemväl erinrat om det fall, då ett Statsråd afgår mot Konungens vilja: Ja wöhl! sådant kan ske genom vägrad contrasignation af ett Konungens beslut:
Statsrådsledamoten nedlägger dä sitt embete, men behåller tillka lönen intill dess Sländerne beslutat öfver frågan; och befinnes det vid pröfningen af målet, att denne ledamot sig rätteligen förhållit, så bibehåller han lönen för alltid.
Jag frågar, om, genom denna förändring i grundlagen, samhället vinner mera på en provisorisk förvaltning af embeten och tjenster, än derpå, att till Konungens disposition ställes ett anslag, för att kunna pensionera afgångne 248 Den 7 September.
Statsrådsledamöter, och låta hela serien af embels- och tjenstemän fä gå sin lagliga gång.
Jag har nu funnit, hvaruti den egentliga skillnaden i begreppet rör:de denna fråga mellan mig och Frih.
Cederström ligger, nemi. i den olika uppfattningen af de pligter, sorn tillhöra Konungens rådgifvare.
Frilen anser, att de böra pä sina platser qvarstå, under ett flitigt reserverande till prot. intill dess de, genom föredragande af ett ärende, till beslutet hvarå de anse sig kunna vägra contrasignation, finna sig nödsakade att afgå, dä, som Frilen sagt, de kunna behålla lönen som pension till nästa riksdag.
Jag deremot har föreställt mig, att den constitutionelle rådgifvarens pligt vore, att, icke genom reservationer, icke ens genom vägrande af contrasignation blottställa Konungens person; jag hade föreställt mig, att det vore denne rådgifvares moraliska pligt, att som sina egna tillstyrkanden antaga alla de Konungens beslut, som han anser sig kunna expediera, och hvilkas expedierande icke förhindra honom att qvarstå vid Konungens råd; men att, om hans åsigter om rikets lagar, örn rikets sannskyldiga nytta voro i betydlig mån skiljaktige från Regeringens, det dä vore hans pligt att nedlägga sitt embete, utan att genom några i prot:n nedlagda förklaranden på den högre personligheten hvälfva det moraliska ansvaret.
Det är i sådant fall, då han, måhända med regeringens missnöje afgår ur Statsrådet, som jag tror, att man bör för honom hafva beredt en tillflykt, i fall lian icke skulle äga en sådan enskild förmögenhet, som gjorde honom i ekonomiskt hänseende oberoende, hvilket dock sällan plägar vara fallet, åtminstone med dem, som ifrån embetsmannabana!! bragt sig upp till Statsrådsplatserne.
Uppå härefter framställd propos. blef förslaget i 8:de punkten af II. o. Ad. antaget.
•fide punkten:
Förslag till förändrad redaction af förteckningen öfver afsättlige embetsman.
Re g er in g sf or m en. § 35.
Statsrådets ledamöter — — — — General-adjutanter, Officerare af General-staben, Commendanter i fästningarne, Chefer och Secund-chefer för regementer oell corpser, ministrar — — skäl äga.
Delta förslag hade blifvit bifallet af BorgarSt. men afslagct af PresleSt.
Jag tillstyrker, alt R. o. Ad. måtte i detta mål följa PresteShs exempel, och får uppgifva de skäl, som jag tror böra dertil föranleda.
Ibland dem, som skola innehafva förtroende-embeten, uppräknas äfven officerare af generalstaben.
Om mitt minne icke felar, så har Konungen förklarat, att den s. k.
Topographiska corpsen hörer till general-staben.
Om Den 7 September.
249 Om så är, skulle följden af denna grundlagsförändring blifva, alt lieutenanter, capilainer och majorer skulle likasom chefen kunna blifva godtyckligt afsatte. R. o. Ad. förkastade förslaget i den nu föredragna 9:de punkten.
Förslag till ändrad redaction, i fråga om de fall, då föredragande
Statsrudsledamot är skyldig att å Konungens beslut vägra contrasignat ion.
Regeringsformen, §. 38. — — — — Skulle den föredragande finna något Konungens beslut vara uppenbarligen stridande emot rikets grundlag eller allmän lag, gore han derom i Statsrådet föreställning; yrkar — — — bibehållen.
Preste- och BorgareShn hade bifallit detta förslag.
Frih. Cederström, Jacob: Sedan R. o. Ad. afsiagit förslaget till ändring i 9 § Reg.F., lärer ock detta förslag komma alt förfalla; ty då det i 9 § om allmän lag står: — — — ”vare för beslutet ansvarig, såsom hade han styrkt Konungen att det beslut fatta”; så följer deraf, att i annat fall vägran af contrasignation bort följa; men det skulle strida mot grundlagen, hvad förslaget ronde allmän lag i grundlagen finnes intaget, emedan den derom annorlunda bestämmer.
Det är således, sedan R. o. Ad. afsiagit förändringen i 9 §, icke antagligt.
FIr Lefre'n: Jag vågar för min del hysa den öfvertygelse, att skäl förete sig att bifalla denna förändring, emedan öfverensstämmelse då vinnes mellan hvad som finnes stadgadt i 9 § och denna.
Jag anhåller att få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att om förevar, förslag anlages, så kommer den 38 § att bli alldeles öfverensstämmande med den 106, hvilken lyder sålunda: ”Finnér Ulsk. af dessa prot. alt någon Statsrådets ledamot, eller någon för tillfället förordnad föredragande, eller den embetsman, som i commandomål Konungen råd gifvit, uppenbarligen handlat emot rikets grundlag, eller allmän lag, etc."
Jag tror således, att den 38:de blir till ordalydelsen alldeles öfverensstämmande med 106 §.
För min del kan jag icke dela den åsigt, som Hr von Hartmansdorff yttrat, icke eller den, som Hr Lefren uttalat.
Jag anser denna lagförändring vara ganska vådlig för Konungens rådgifvare.
Man har genom densamma velat i grundlagen lägga en lika positiv skyldighet för dem, när de finna Konungen vilja handla mot allmän lag, som dem åligger, när Konungen fattar beslut, som strida emot Reg.F., att nemi. nedlägga sina embeten, för att deni icke återtaga, innan 2H. 32 250 Den 7 September.
Sländcrne pröfvat deras handlingssätt.
Säkerheten för att en sudan pröfning sora denna later i sistnämnde fall sig verkställa, ligger deruti, att grundlagarne innehålla den bestämda, uttryckliga föreskrift, det de i hvarje fall efter ordalydelsen skola tolkas.
Således tillåtes här ingen granskning af dessa lagars mening och förstånd, utan man håller sig endast vid ordalagen.
Vi veta deremot, att sådant icke uteslutande är eller kan vara förhållandet, då fråga hl i r om den allmänna lagen, enär det är omöjligt att stifta en dylik af så fullständig beskaffenhet, att den alltid kan efter dess ordalydelse, i hvarje fall, tillämpas.
Man måste dervid betrakta dess anda och mening, och följden af en sådan nödvändighet har ofta varit den, alt llerc domare, sittande vid samma bord, hafva skilt sig uti olika meningar öfver en och samma sak; den ena har funnit cn åtgärd uppenbarligen stridande mot allmänna lagens föreskrifter, under det den andre funnit raka motsatsen.
Alt nu införa ett stadgande i grundlagen, hvarigenom man skulle förpligta Konungens rådgifvare att nedlägga sitt embete, om han, efter siri åsigt, funne Konungens beslut stridande mot allmän lag, det skulle leda derhän, alt. tvister om lagens rätta mening och förstånd blefve föremål för pröfning af R.
Detta är dock ingalunda nyttigt för fäderneslandet, utom det att Sländcrne derigenom skulle beredas tillfälle alt inlåta sig på ett område, som, enl. 1)0 § Reg.F., är fridlyst från deras granskning; och jag finner mig således föranlåten att vördsamt tillstyrka, det förslaget mäste förkastas.
Jag måste uppträda för andra gången i denna fråga, emedan Hr von Hartmansdorff, som grund för sittyltrande om öfverensstämmelse!! mellan den 38 och den 10G §, önskade bifall lill delta grundlagsförslag.
Hr von Hartmansdorff behagade icke läsa till punkt i den 10G §.
Der slår visserligen: ”Finnér Utsk. af dessa prolocoll att någon Statsrådets ledamot, eller någon för tillfället förordnad föredragande, eller den embetsman, som i commandomål Konungen råd gifvit, uppenbarligen handlat emot rikets grundlag”, som den värde ledamoten uppläste; men der står ock: ”eller underlåtit alt, i de fall, som 38 § af denna Reg.F. förutsätter, sin contrasignalion vägra” (detta läste den värde ledamoten icke); ”då skall Consl.ötsk. ställa en sådan under tilltal af Jusl.ombudsmannen inför Riksrätt”.
Den värde ledamoten torde finna, ali hvarje föreskrift utöfver hvad som här slår blir en förändring helt oell hållet i strid härmed.
Det är klart, att om 38 § blir förändrad, på sätt som föreslås, så följer deraf, att Const.Utsk. skulle kunna ställa Konungens rådgifvare under tilltal inför Riksrätt, jemväl i frågan om allmäna lagen, derom opinioner äro och alltid måste vara skiljaktiga, då denna lag i Sveriges rike icke skall efter ordalydelsen tillämpas.
Jag skulle tro, att della faller af sig sjelf af ordalydelsen, om den värde ledamoten sjelf behagar jemföra §§:ne.
Frågan gäller icke allenast här införande af ordet ”allmän lag”, utan äfven en utvidgning af rättigheten Den 7
Se ptemher. 25 i att kunna vägra eontrasignalio».
Med rikets grundlag menas väl icke endast Reg.F., utan äfven de andra grundlagarne, Tryckfrihetsförordn.
, Succesions- och Riksdagsordmnc.
Ett öfvecträdandc af rikets öfrige grundlagar kan vara fullt lika vådligt, som ett öfverträdande af lleg.F.
Delta förslag utgör ett fullsländigande af det gamla hudet samt är, sorn jag tror, af stor vigt, och derföre röstar jag för delsammas antagande.
Jag befarar, alt jag misstagit mig, och alt Frih.
Cederström verkligen har rätt.
I detta förslag är nemi. sagdt: ”Skulle den föredragande finna något Konungens beslut vara uppenbarligen stridande mot rikets grundlag eller allmän lag, gore han derom i Statsrådet föreställning.”
Jag höll mig blott vid ordet ”Regeringsform” i del gamla stadgandet.
Lagerbjelke finner jag det vara skäl att icke hälla sig blott lill Reg.F., emedan den ena grundlagen är lika helig som den andra, och sålunda är den delen af Ulsk:s förslag, som säges ”stridande mot rikets grundlag”, riktig.
Men hvad tillägget ”allmän lag” beträffar, så är det en nyhet, hvarigenom man föreslår, att conlrasignation bör vägras, om någon föredragande anser Konungens beslut vara stridande mot allmänna lagens rälta förstånd.
I 106 §, som jag uppläst, finnas licie alternativer: der står: ”Finnér Ulsk. af dessa prot. att någon Slatsrådslcdamot . . .
. uppenbarligen handlat mot rikets grundlag eller allmän lag, eller tillstyrkt någon öfverträdelse deraf, eller underlåtit att göra föreställningar” etc.
Vidare förekommer ett annat alternativ, så lydande: ”eller häfver den föredragande underlåtit alt, i de fall som 38 § förutsätter, sin conlrasignation å eli Konungens beslut vägra” etc.
Om man antoge Const.Utsk:s förslag lil! 38 §, men 106 § förblefve oförändrad, så följde deraf, all 106 §:s ordalydelse icke svarade rätt mot ordalydelsen i 38 §, emedan den 106 § upptager tvenne särskilda fall, — öfverträdelse af allmän lag och det särskilda fallet, vägran af conlrasignation för öfverträdelse af Reg.F. Jag tror således, alt Frih.
Cederström i den delen har rätt; och ehuru gerna jag skulle vilja bifalla den första delen af Const.Utsk:s förslag till ändring i 38 §; så mäste jag dock, enär den sednare delen icke åi' liklig, afstå derifrån.
Man torde först böra noga efterse, hvaruti den föreslagna förändringen skiljer sig från den gamla redaclionen.
Den första skiljaktigheten består deruti, att i förslaget influtit ordet ”uppenbarligen”; således lyder den nya redaclionen ”uppenbarligen stridande” i st. f. att i den gamla endast slår ”stridande.”
Det är sålunda tydligt, att i del förevar, förslaget inskränkes ansvarsskyldigheten för Konungens rådgifvare, i Ihy alt det, efter denna ordalydelse af §, finnes mindre möjligheter att för tvetydiga fall angripa dem.
Delta är således ett skydd för rådgifvarne.
Nästa skiljaktighet visar sig deruti, att, i st. f. det i den gamla rcdactioncn begagnade ordet ”Regeringsform”, den föreslagna, nya upptager orden ”rikets grundlag eller allmän lag.”
Det är af alla medgifvet, alt det vore rättare, att ordet ”grund - 252 Den 7 September. lag”, eller ”öfrige grundlagar”, infördes i st. f.
”Regeringsform”, men lämpligheten att insätta orden ”allmän lag” liar deremot blifvit bestridd, egentligen på det skäl, som den siste talaren anförde, att i 106 § står icke orden ”allmän lag”, utan blott en hänvisning till den 38 §.
Om jag nu närmare ser pä de tvenne alternativer, som i 106 § förekomma, af hvilka det första lyder: ”Finnér Ulsk. af dessa proh, att någon Statsrådets ledamot eller någon för tillfället förordnad föredragande, eller den embetsman, som i eommandomål Konungen råd gifvit, uppenbarligen handlat emot rikets grundlag eller allmän lag”; och det andra: ”eller häfver den föredragande underlåtit att, i de fall som 38 § af denna Reg.F. förutsätter, sin contrasignation å ett Konungens beslut vägra”; — så frågar jag: ifall det är rätt att rådgifvaren enligt 106 § ställes under Riksrätt, för det han uppenbarligen handlat mot rikets grundlag eller allman lag, är del då icke lika mycket skäl, att han ålägges vägra contrasignation just för samma sak, för hvars tillstyrkande § stadgar, alt han bör ställas under Riksrätt?
— Mig synes åtminstone riktigheten deraf så uppenbar, att jag icke förstår, huru man vill förneka införandet af en öfverensstämmelse i uttrycken.
Man har erinrat derom, att meningarne ronde allmänna lagens ordaförstånd stundom bland de lagfarne kunna vara så delade, att de vid beslutens fattande rösta alldeles mot hvarandra.
Man torde väl äfven medgifva, att samma förhållande beklagligtvis äger rum i fråga om grundlagens tillämpning.
Såväl allmän lag som grundlag måste man söka att, i möjligaste mån, göra tydlig och bestämd, men intet språk, som ännu kommit i bruk, torde dock hafva medgifvit att bringa bestämdheten derhän, att icke olika meningar understundom kunna uppstå.
Om en domare således icke kan straffas, derföre att han i en mängd af fall stålt i olika mening med flertalet vid utöfningcn af sin tjenst, så lärer man på andra sidan få medgifva, att fall inträffa, när han så tydligen handlat i strid med lagens mening, att han derföre kan straffas.
Del är just derföre, att samma regel äfven bör följas i afseende på grundlagsöfverträdelser af Konungens rådgifvare, som man här tillstyrkt ordet ”uppenbarligen”, hvilket jag skulle tro innefattar en ganska nyttig anvisning för tillämpningen.
Det ordet ”uppenbarligen” utgör, efter mitt begrepp, jemte utbyte af ordet ”grundlag” i st. f.
”Regeringsform” den enda verkliga sakförändringen; ty tillägget af orden ”allmän lag” innefattar icke något annat, än hvad som redan finnes föreskrifvet, åtminstone när derjemte tillsattes del föreslagna ordet ”uppenbarligen”; ty man måtte väl komma ihåg, att i Reg.F. finnes en § med nummern 16, hvilken uppenbarligen förbjuder Konungen att handla mot allmän lag.
Skulle nu rådgifvarne tillstyrka ett beslut, stridande mot denna 16 §, eller lemna sin coutrasignalion till ett beslut, som vore uppenbarligen stridande mot densamma, så är det mig omöjligt alt så förstå den 106 § af Reg.F., att icke samme rådgifvare för cn sådan öfverträdelse af den först - Den 7 September.
253 nämnde § skulle ställas till laga ansvar.
Om Hr von Hartmansdorff behagade deråt lemna sin uppmärksamhet, skulle jag tro, att de betänkligheter, som sednast hos honom uppstått, möjligen skulle förfalla.
Jag instämmer med deni, som yrka bifall till den föreslagna förändringen, och kan icke finna, att dervid uppstår någon våda eller motsägelse mellan öfriga stadganden i grundlagen, tvertom uppkommer derigenom en riktig conseqvens mellan dessa och den 106 §.
Nu är endast frågan, om contrasignation skall vägras, då ett Konungens beslut vore stridande mot allmän lag.
För närvar, finnes detta stadgadt redan i fråga om beslut, som vore stridande mot Reg.F. och behofvet af ifrågavar. utsträckning torde af ingen bestridas, såsom lämplig lill hvarje grundlag, så att de komma att stå under samma cathegori.
Hvad beslut beträffar, som vore mot allmän lag stridande, skulle jag tro, alt det ofta vore angelägnare förekomma ett sådant, än om det mellanåt inträffade, att ett beslut vore i mer eller mindre mån stridande mot Reg.F. Ett beslut mot allmän lag inverkar både på personlig frihet, lif, ära och gods; jag tror verkligen, alt det kan vara angelägnare för medborgaren, än bibehållandet af en eller annan mindre vigtig grundlagsform, och jag skulle tro, alt meningen med att hafva ansvarige rådgifvare, hvilka skola söka leda Konungens beslut till hvad som är rätt och sant, bör vara det, att förekomma att Konungen aldrig må kunna fatta ett beslut, som är stridande mot hvad Sländerne sjelfva hafva förklarat vara vår allmänna lag.
Således anser jag det vara ett nyttigt tillägg, att ordet ”allmän lag” införes i 38 §, och alt det blir en skyldighet för den föredragande att vägra sin contrasignation, när lian finner Konungens beslut stridande mot allmän lag, för att derigenom förekomma att ett sådant beslut icke må gå i verkställighet.
Någon inconseqvens genom detta tillägg i den 38 § uppstår ingalunda sedermera genom, jemförelsen med den 106 §, emedan der endast nämnde 38 § åberopas med orden: ”eller häfver den föredragande underlåtit att, i de fall, som 38 § af denna Reg.F. förutsätter, sin contrasignation på ett Konungens beslut vägra.”
För närvar, afser denna 38 § endast vägran af contrasignation i händelse Konungens beslut vore stridande mot grundlag, men genom tillägget skulle contrasignation äfvenledes kunna vägras vid beslut, stridande mot allmän lag, och således skulle inträffa, att när i den 106 § en hänvisning finnes till den 38 §, så kan icke någon stridighet genom tillägget uppstå emellan förenämnde §§.
Jag röstar följaktligen till bifall för förslaget.
Jag anhåller att få fästa uppmärksamheten på anledn., hvarföre i den 38 § Reg.F. endast finnes åberopadt ordet ”Regeringsform”, till fattande af beslut stridande hvaremot det åligger vederb. att vägra contrasignation, och icke tillika orden ”allmän lag”, nemi. att som, enl. 85 § samma Reg.F., alla de öfriga grundlagarne skola vara i öfverenstämmelse med denna Reg.F. författade, är det icke om dem, icke eller om 254 Dea 7 September. ilen allmänna lagen, som lagstiftaren velat att man skall sätta i fråga att vägra conlrasignation.
En Konungens rådgifvare kan icke, utan att bryta mot Reg.F., vägra con trasignation i andra fall än 38 och 106 §§ Reg.F. föreskrifva.
Det ena är nyttigt, det andra vore skadligt.
Tillägget af ordet ”uppenbarligen” är ett oling i afseende på Reg.F., ty en lag, som efter ordalydelsen skall tolkas och tillämpas, kan icke annat än antingen vara uppenbarligen öfverträdd eller också alldeles icke öfverträdd genom det beslut, som blifvit fattadt; och således är detta tillägg onyttigt och onödigt.
Deremot i afseende på allmän lag, der måste man medgifva, att ”uppenbarligen” kan vara på sitt ställe, emedan ett beslut kan vara uppenbarligen stridande mot lagens bokstaf, men öfverensstämmande med dess anda, och det tillhör domaren att på sidan om bokstafven tillämpa lagen.
Att nu införa allmän lag, hvarom olika meningar mellan Konungen och dess Statsråder kunna förefinnas, huru den bör i ett visst eller i alla förekommande fall tillämpas, vare sig i frågan om sådan lags tolkning, som underställes Konungen i Statsrådet, eller inkommer till Konungen i helt enkla besvärsmål parter emellan, derpå kan jag ej ingå, ty jag tror det kan vara nog dermed, att Statsråden af grundlagen äro förbundne att kraftiga föreställningar göra, men icke äga rättighet, än mindre pligt att vägra contrasignalion i sådana fall, utan att, sedan de lemnat sitt afstyrkande, må Konungen derefter besluta.
Jag förnyar min begäran om afslag, men anhåller att få tillägga några ord i afseende på Gr.
Gyldenstolpes yttrande, att hvad Ständerne förklarat vara allmän lag, det skulle också gälla.
Jag anser saken icke förhålla sig så, jag glömmer icke, att Konungen har veto i den civila lagstiftningen, och att utan Konungens samtycke blir ingen lag stiftad i Sverige, samt alt Ständernes förklaringar öfver lagens rätta förstånd gälla jemnt detsamma som ingenting, utan att Konungen till desamma sitt samtycke lemnat.
Afven jag måste lemna min röst till antagande af förslaget, och jag gör det på den grund, att, efter mitt förmenande, en större öfverensstämmelse åsladkommes mellan 38 och 106 §§, om den ifråga var. förändringen uti den förutnämnde § antages.
Så länge besvärsmål föredragas och afgöras omedelbarligen inför Konungen, så anser jag, lika med talare före mig, det vara af mycken vigt, att inga rådslag fattas eller tillstyrkas, som äro uppenbarligen stridande emot allmän lag, äfvensom jag finner det ändamålsenligt, om så hända skulle, att en rådgifvare vore nog pligtförgäten att tillstyrka Konungen till en lagöfverträdelse, att denne rådgifvare då vore nödsakad att ifrån sin plats afträda.
Att efter kraftiga föreställningar d. v, s. efter en afgifven reservation likväl qvarblifva vid sin befattning, anser jag vara i högsta måtto olämpligt och inconstitutionelt, hvarförutan jag icke finner någon våda dervid, att, som en värd ledamot yttrat, öfvcrträdelser mot allmänna lagen sedan skulle dragas under Ständernes pröfning.
Detta inträffar nemi. aldrig, ty om en Den 7 September.
255 sådan öfverträdelse angifves af Const.Utsk. (och endast af Const.- Utsk. får det ske) så drages anklagelsen under domaremaktens pröfning, men aldrig under Ständernes.
Jlr Printzenskjöld:
Jag får förklara, det jag icke funnit mig öfvertygad om riktigheten af det lagstadgande, som här blifvit föreslaget.
Man har anfört, att det vore lika mycket skäl fölen rådgifvare att nedlägga sitt embete, om han funné beslutet stridande mot allmän lag, som då det stridde mot grundlag.
Jag upprepar i anledn. deraf hvad jag förut tillkännagifvit, att begreppen om allmänna lagens rätta mening och förstånd äro understundom ganska olika, och att det således helt och hållet ankommer på det subjectiva begrepp, som den ena eller andra rådgifvaren fattar om allmänna lagens rätta förstånd, huruvida denne kan anse en åtgärd, som Konungen beslutat, vara uppenbarligen stridande mot lagen eller icke.
Då således rådgifvaren äger rättighet alt i en sådan pröfning ingå, är det oriktigt att vilja ålägga honom en pligt, hvilken endast uppkommer af det begrepp han fattar om lagen.
Hvad deremot grundlagen beträffar, så äger ett sådant förhållande icke rum; ty äfven om rådgifvaren, efter sin öfvertygelse, anser sjelfva saken oriktig, så måste han dock följa denna grundlag bokstafligeiii och är först pligtig att då nedlägga sitt embete, när han finner densamma bokstafligen öfverträdd.
Någon öfverensstämmelse mellan den 38 och 10G § kan jag för min del icke finna vara lill vägabragt, i händelse förslaget antoges.