Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att förneka deras sanning var mig omöjligt och att förfäkta den skulle efter detta varit för motbjudande.
Hvad angår det honom hvad jag tänker!
Och så hån igen.
Jag hade på senare tiden börjat syssla för mycket med mitt eget jag.
Sådant kan aldrig bli intressant utan för författaren sjelf.
Jag hyste en alldeles för stor beundran för honom sjelf –
Här vågade jag opponera mig.
Och så refrängen, den eviga refrängen: det besvärar honom att jag kommit hit.
Jag var ursinnig, jag krympte mig under förödmjukelserna, och på samma gång kände jag smärta öfver att få slagen just af honom.
Ursinnet var dock det förherskande.
Har jag månne förtjent allt detta! – – –
Förtjena?
Hvad är det för dumhet jag pratar!
Sådant förtjenar man icke.
Hvad som med naturnödvändighet framgår ur bådas karaktär, det sker.
Jag har arbetat mig till en relativ likgiltighet för honom.
Jag måste se till att den blir absolut.
Jag erkänner att det är som – – – – ja det är som en svår fysisk operation, eller snarare som att bli beröfvad alla sina käraste husgudar.
Det klämmer om strupen, det hettar i ögonen, så måste det kännas när någon som man hållit af är död, – så måste det kännas vid tanken på den förfärliga tomheten, saknaden.
– Jag vill icke fylla tomrummet.
Jag vill försöka att icke så fästa mig vid någon menniska, ty alla skola de gå ifrån mig.
– – – – – Min blick skymmes af tårar.
Svaghet!
Sentimentalitet!
Seså ja, nu äro de drifna tillbaka och jag ser klart igen.
Jag vet att jag kan öfvervinna min tillgifvenhet eller svaghet för honom, om jag vill.
Men olyckan är att jag har så svårt att vilja.
Jag drar mig för att fatta ett afgörande beslut, jag vill alltid hålla en bakväg öppen för min gamla svaghet att smyga in igenom, i fall hans nåde skulle behaga bli nådig.
Om jag kunde reta upp mig sjelf!
Känna mig riktigt stungen af hans ord!
Har jag då ingen stolthet!
Hvad är jag då för en menniska?
Skall jag låta honom spotta på mig och ändå le?
Fins det då ingen aktning hos mig för mitt yttre menniskovärde?
Skall jag allt fortfarande låta honom hånskratta åt hvarje yttring af menskliga känslor, som jag låter komma mig till last?
Alter ego, låt oss försöka att vara nyktra åtminstone, och att – om vi icke kunna få vilja att ur det allra heligaste rycka upp hvarje intresse för den gamle kamraten – icke utsätta gamle Tobiasson för Moloks åtlöje.
Så mycket äro vi skyldiga gubben Ernst.64
Låt det bli en kompromiss.
I vårt innersta få vi behålla en hemlig, ytterst hemlig liten faiblesse för den omoraliske unge mannen, men se här hvad vi i vårt yttre uppträdande ha att iakttaga:
Statuter
Han får ej läsa i stora boken för[r] än han sig omvänder och bättrar, d.v.s. icke mera skäms för att vara en menniska.
Eller ock när jag blir döder, då allt är mig likgiltigt.
Jag får ej gifva vika för min dumma frestelse att visa mig vänlig emot honom.
Han har tillfullo ådagalagt hvad verkan sådant från min sida har på honom.
Således har jag ej rättighet att under någon förevändning skrifva annat än affärsbref till honom, och dessa skola vara korta, rakt på sak och icke med ett ord till öfverlopps.
Som ett rättvist straff ådömes han att ej få sätta sin fot inom mitt helgade område i Hörby.
Ingen mildring!
Han skäms öfver bekantskapen med mig här.
Jag betalar med samma mynt när vi komma in på vår mark.
Jag bör lära mig att kritisera sjelf mitt arbete.
Jag ålägges att aldrig låta något slinka in, förlitande mig på att han skall stryka.
Låt det vara slut med den humbugen att jag icke kan skrifva utan honom.
Han kan få läsa för sitt nöjes skull, om han begär det.
Jag är icke skyldig att af grannlagenhet erbjuda honom någonting sådant.
Särskildt måste jag skrifva ”Att dö” utan att han har sin näsa med deri.
Jag frikallas från att både vara och spela uppriktig emot honom.
Jag tillåtes att på tu man hand vara hur hänsynslös som helst emot honom, äfven med risk att såra och förorsaka smärta.
Det blir ändå ingenting emot hvad han låtit mig undergå.
Mig åligger det att icke rygga tillbaka för en möjligen uppstående fiendskap, ty endast den fege tror sig kunna stå på evig fredsfot med alla menniskor.
Jag har skyldighet mot mig sjelf att bortarbeta hvarje tanke på att han fins i verlden, vare det mig strängeligen förbjudet att genom en efterlåtenhet för kamratsaknaden försjunka i liknöjdhet och slapphet.
Genom att sparka mig fram i verlden med ihärdighet och smidig djerfhet har jag utvägen att skaffa mig upprättelse; jag har skyldighet att begagna den.
Jag bör genom återblickar i minnet göra mig förvissad om att det icke käns godt att få ett ormbett i handen när man famlar efter en mensklig varelse.
Detta gäller både honom och andra.
Vinnande och hjertlig kan jag få vara i mitt sätt mot alla dem jag ser upp till eller som jag nu eller framdeles kan ha gagn af – men förbehållsam.
Kom ihåg, efter sådana bett kommer det – – – ja, du har försökt!
Skämta, skratta och var glad.
Hal och kall, det är det enda som duger.
När du skrifver kan du få bli varm, men icke i egen person.
Om någon vill komma mig närmare, så är han icke för god att göra sig besvär, – ju mer dess bättre!
Anm:
Att vara hänsynslös mot Lundegård när jag råkar honom på tu man hand räknas icke som uppriktighet.
Och på goda grunder.
Med den komedien har jag fria händer att roa mig så mycket jag vill och i så många skiftningar jag har lust.
Blir han arg så kan jag vara kall och hånfull.
Det är lagom åt honom.
– Jag har ingen skyldighet att konversera med honom.
Nu kan han hålla sig undan eller söka upp mig, hvilket han vill.
Komedien kan fortgå alldeles lika bra utan hans medverkan.
Jag har nu regler för båda fallen och jag skall väl vara karl att hålla dem tills han fått sig en ordentlig minnesbeta, om han trott att intet skulle förmå mig att rysta honom af mig.
Jag unnar hans kamratskap åt hvem som helst.
Det är inte för godt.
Han är en rar pojke, men det skall inte hindra mig att andligen sparka honom ut om min dörr.
Det är det för honom mest gagneliga jag kan göra.
Framåt således!
Stora boken skall få bevittna utgången.
Axel Lundegård den 12 November 1886.
Frid med honom!
(Till G. B. 1886.)
17.11 Herr Doktor!
Jag ber er betrakta dessa rader som en fullkomligt korrekt visit, under hvilken jag några ögonblick stör Er i Ert arbete och sjelf sitter med den enda förnimmelsen att jag är till öfverlopps.
Jag kan icke förmå mig till att personligen aflägga ett sådant besök; jag skulle icke ha rum för någon annan tanke än att jag sjelf var påträngande och att ni skulle önska att jag helst icke kommit.
Äfven med fara att icke träffa er söker jag således icke upp er, bevekelsegrunden tror jag att ni förstår.
Men skulle icke min stelhet och oförmåga att föra hvad man kallar ”konversation” redan ha afskräckt Er, så kanske – – – ja, så kanske ni vill minnas ert löfte att besöka mig.
Det skulle göra mig mycket stolt och mycket glad, under förutsättning att ni verkligen kunde känna lust att prata en stund med landsortsförfattarinnan – eller snarare landsortsmenniskan; – jag gör ändringen, putslustigt nog, derför att jag ställer det högre att ha lefvat än att ha skrifvit.
Skulle ett sådant ert besök emellertid endast vara en höflighetsgärd åt qvinnan eller ett barmhertighetsverk åt sjuklingen, ja då tror jag nästan att jag hellre önskade det ogjordt.
Och dock måste ni veta hur mycket det ligger mig om hjertat!
Jag är så mycket ute, att om ni verkligen vill göra mig den glädjen att låta mig träffa er, vore det bäst att genom ett kort låta mig veta när jag skulle vara hemma.
– Med ett hjertligt tack för den handräckning ni gaf mig i qväll
Benedictson.65
D. 20 Nov. 86.
Det var en ruskig morgon, kall och mulen.
Jag hade beslutit att vara helt ”Forretningsmand” den dagen och att hinna med en hel del af det som skulle göras.
Det var att hugga i: först promenaden med de nödvändiga uppköpen, sedan skrifning.
Arbete hela dagen, ingenting annat än arbete.
Jag hade i flera dagar glömt att gå till apoteket för att hemta karbolvatten, nu gick jag dit.
Jag stod vid skranket och väntade på min flaska, klädd i min långa kappa och den karlaktiga filthatten.
Det kom andra kunder.
Jag såg på dem, på det grå, grofva brädgolfvet, på apotekspojkarne, som här skulle slita sig väg till sin blifvande lefnadsbana, på kassörskan, som satt i sitt glasfodral och såg morgonfrusen ut.
Det kom en herre och stälde sig vid skranket längre borte, min blick föll i sin liknöjda nyfikenhet på ett nytt ansigte.
Ah – Georg Brandes!
Hans morgonruskiga ansigte glimtade till af ett igenkännande och han kom bort till mig.
”Tak for deres Brev, jeg ved ikke naar det var afsendt, men jeg fik det i nat Klokken to da jeg kom hjem.
Jeg havde været hos den tydske minister.”
Vi skakade hand, tvärtigenom handsken kände jag en kall liten skrifvartass i min.
”Det lader til af deres Brev som om de troede jeg kedede mig med dem.
Det var nu ogsaa noget Vrøvl at skrive, hvor faar de saadant Tosseri ifraa?”
Det lät så torrt och så urkomiskt.
”Vrøvl” sade han så bredt och ”vrantet”.
Och så ville han nödvändigt bestämma dag och tid när han skulle komma.
Det skulle vara i morgon klockan elfva.
Han sade att han olyckligtvis har så brådt just nu, först sina föreläsningar, så de ryska föreläsningarne samt en bok han skall ge ut till jul och som han ännu icke gjort någonting vid.66
Jag frågade Ingeborg (uppasserskan) i dag om hon kände doktor Brandes till utseendet.
Jo, det gjorde hon mycket väl, då fröken Mohr (eller Moor, hvad hon nu heter) bodde här i fjor brukade han ofta besöka henne.
Om hon var ung?
Ja, hon sade sjelf att hon var 23 år, men såg äldre ut.
”Jeg syntes hun saa ældre ud end mig, og jeg er syv og tyve.
Men maaske hun saa ældre ud fordi hun er saa mørk.”
Hon bodde här två månader, men sedan flyttade hon härifrån, emedan hennes familj icke tyckte om att hon bodde på hotell.
Hon var från Riga, kunde icke tala ryska men talade danska ganska bra.
Det var hon som hade en stor säck dynor med sig från sitt hem, för hvilka hon naturligtvis icke hade något bruk här, och som derför stäldes ned i ett packhus eller dylikt på gården.
Då hon mycket noga frågat efter när ryske kejsaren skulle komma till Kjöbenhavn samt en hel del dermed sammanhängande, fick en af de andra pensionärerna, som sedan visade sig icke vara så särdeles respektabel, för sig att hon var en nihilist, som kommit hit för att mörda kejsaren.
Det var nog dynamit hon hade i säcken.
”Fru Leopold, de maa endelig passe paa fröken Mohr”, sade hon beständigt till värdinnan.67
”Om jag hade rökat, så tror jag bestämdt att jag fått en korg när jag friade,” sade öfversten härom dagen vid middagsbordet.
”Det tror jag då knappast, du var ett alldeles för godt parti.”
Reinhardt heter publicisten, som bor här.
Han har ingen fast anställning, utan skrifver i hvilket blad det bär sig.
Han är någon slags riksdags [reporter] och hvarannan dag kan han inte komma hem till middagen förr än sedan vi ha ätit.
I går kom han hem från sin systers bröllop.
Hon är gift med Ernst van eller von der Recke, hvad det nu är han heter, han som skrifvit Bertrand de Born.
Van der Recke kan ej lefva af sitt författarskap, utan har fått en eller annan anställning vid biblioteket.
De nygifta kommo också till Köpenhamn i går.
Bröllopet var i närheten af Fredriksborg, så att det var till Hillerød kandidaten reste.
Det var middag, 30 personer.
Lundegård undrade om det var den Reinhardt, som Brandes talat om.
Brandes hatar honom.
En tid hade Reinhardt hängt honom i hälarne och spionerat på honom.
Han hade också bott i samma hus med eller åtminstone varit mycket tillsammans med en dam som Brandes var nära bekant med.
Henne hade han också sökt utforska.
Af en eller annan orsak bröt Brandes bekantskapen med honom.
Reinhardt har i någon af sina böcker ritat af Brandes, om före eller efter brytningen vet jag icke.
Brandes anser
Reinhardt som en mycket farlig person.
Han har en gång varit eller hållit på att bli tilltalad för något sedlighetsbrott, föröfvadt mot en manlig individ.
Så reste han till Amerika.
Det var visst som helt ung.
Lundegård hade för sig att han skulle vara äldre än denne ser ut samt att han skulle vara halt.
Brandes misstänkte honom för att ha velat våldtaga hustrun, som ju ser mycket bra ut.
Brandes hade nämligen varit borta.
När han kom hem berättade frun att Reinhardt varit uppe på qvällen och frågat efter honom, men han hade icke velat säga sitt ärende.
Vid 10–11 tiden hade han kommit igen, och då Brandes var hemkommen, uppgaf han som sitt ärende att han ville låna en bok.
Det är just denne Reinhardt.
Jag frågade vid bordet den dag han rest till systerns bröllop om han äfven utgifvit böcker?
Jo, han hade.
Om han icke en gång varit i Amerika?
Jo, för flera år sedan.
(Det var restauratör Larsen, som sade det när jag frågade.)68
Han tycks vara allvetande.
Han känner alla menniskor i Köpenhamn och tycks vara fullproppad med sqvallerhistorier.
Häromdagen talade han om att han måst lemna ett pensionat emedan der fans en dam som var så impertinent och plågade honom så att han icke kunde utstå det.
Det var han som berättade skandalhistorien om Sprogforeningen.
Den lille kapten Marcussen hade befunnits sitta och kyssa en fröken ”somebody”.
Hon utvoterades, men han fick stanna qvar, eftersom han var en herre.
Efter den betan skilde sig föreningen i två delar och det nybildade – sjelfva eliten, den delen som icke ville vara tillsamman med kapten Marcussen [–] kallar sig Sprogselskabet.
En af den utstötta frökens väninnor skref en teaterpjes om tilldragelsen, kallad ”Forskjel” eller ”Forskel”, jag vet icke hur det heter på danska: – skilnad.
Ett rykte kom ut att kyssarne kommit författarinnan sjelf till del, och hon ”averterade gjennem bladene, at det ikke var hende, men hendes Veninde,” sade kandidaten.
I dag hörde jag af fröken Bruhn att Brandes äfven med henne talat om denne Reinhardt.
Han hade sagt att denne herre på samma tid haft fyra jern i elden.
1o han hade hängt efter Brandes och sökt att komma in i Politiken, 2o han hade anonymt skrifvit bref till ett jydskt högerblad, ett så ytterligt gående och fanatiskt högerblad att maken icke fins i Köpenhamn, 3o han hade låtsat sig vara Grundtvigianare och anhängare af Berg på samma gång han skrifvit en så utomordentligt religionsfiendtlig artikel att icke ens Socialdemokraten ville taga emot den utan om han ville sätta sitt namn under, hvilket han nekade att göra, under förevändning att han icke ville göra det emedan han var slägt till en biskop somebody, jag har glömt hvem.69
Fröken Bruhn har blifvit bekant med Evald ute på landet.
Han var inackorderad hos en Skovrider i närheten af hennes fars egendom.
Sedan hade han varit inackorderad hos Bruhns.
Fru Horten trodde att detta var sedan fru Bruhn var död.70
”Det er min Hustru, hendes mor der,” sade den gamle när jag var der härom dagen, ”vi savner hende – – – aah, om vi savner hende!” och han stukade in i nästa rum så lång som han var, för att inte en främmande skulle se att han grät.
Det är som jag tror nu två år sedan frun dog.
De ha nog bott här i Kjöbenh. ungefär ett år.
Bekantskapen med Evald är således icke så gammal.
Gubben är mycket ond för det Massie är ”du” med Evald.
Massie säger att hon är lika gammal med fru Horten (född 48 eller 49) men gubben säger att hon är ett stycke inne i fyratioåren.
Brandes har sagt till Lundegård att hon saknar underbyggnad nog att se att det inte duger för henne att bli författarinna.
”Hvarför säger han henne det då inte rent ut?” frågade jag.
”Det ligger inte för honom.
Då kan han snarare vara spydig.”
Ligger inte för honom – att tala sanning!
Häromdagen när Ola och Axel voro här kommo vi att tala om Nordensvans roman.
Jag sade att fortsättningen var bättre än början samt att Nordensvan der visat ansatser till kraft, som jag aldrig trott honom om.
”Med andra ord, att inflytandet af Ernst Ahlgren börjat visa sig!”
”Nej alldeles inte något inflytande, utan helt enkelt att han blifvit arg, att han ruskat upp sig.”
Jag vet att jag sade det alldeles lugnt, som en förklaring blott och som jag icke känt sarkasmen.
Skall jag aldrig kunna betala dig!
– Hå, jag vill inte.
Inte med vrede.
Det är så lågt att icke kunna vända hvarandra ryggen och gå utan bitterhet.
Det kan göra dig en glädje att på gamla kamraten öfva dig i knappnålsfäktning.
Hå – stackare! det är intet nöje att missunna; tarfligt nog.
Och mig gör det ingenting.
Det gör bara att det är så behagligt att alldeles glömma dig.
Det har aldrig varit så lätt som nu.
När jag dämpar ned vreden så återstår blott den fullständigaste likgiltighet.
Jag har känt den alla dessa dagar.
Det är som om han alldeles icke funnes i staden.
Han är långt, långt borta.
Men han undviker mig här, och jag har lofvat att hålla mig undan från honom.
Det harmar mig om jag genast skulle vara färdig att taga honom till godo i Hörby, der alla förargelserna falla ned på mig ensam.
Skjuter jag honom icke undan der, så kommer det sig af inre feghet, att jag icke vill förarga honom.
Men är jag icke god nog här, så vill jag icke vara god nog i Hörby.
”Tu l’as volu!” Ske alltså!71
Jag glömde säga att den lilla husjungfrun är alldeles betagen i fröken Mohr; hon var så snäll och så rar alltid.
D. 23 Nov. 86.
Danska ”Dagbladet” säger i dag på tal om Tilskuerens årgång: ”Tarveligst ere de æsthetiske Bidrag.
Stykker som Fru A.
Skrams Bøn og Anfægtelse og A.
Steenbuchs Under Kastanietræet maa Læserne helst bede sig fritagne for, og Ernst Ahlgrens En Strid bør vel betegnes som lovlig rensmagende.”
Förebråelser af Dagbladet öfver att man är ”rensmagende”!
Tack!72
Fröken Mohrs far är någon slags embetsman i tullen.
Ingeborg trodde icke att hon var förmögen, efter hon behöfde beräkna så noga för att ej öfverskrida sitt bestämda.
Innan hon kom hit hade hon enligt fru Leopolds utsago icke varit bekant med Brandes på annat sätt än genom brefvexling.
Hon var så mån om och så ihärdig att lära danska, att hon för öfnings skull kunde sitta qvällarne igenom och prata med Ingeborg.
Hon hade ett af de små gårdsrummen.
Jag tror en trappa upp.
Nätt och trefligt.
De hade låtit en smed sätta upp en ställning så att hela sängen inneslöts af en gardin, – hon måtte således vara händig och praktisk.
Fru Leopold tror icke att hon var författare annorlunda än kritiskt.
Hon brukade visst skrifva i tidningarne.73
I går var Georg Brandes här.
Jag hade varit dum och gladt mig åt att han skulle komma.
Jag tyckte att den röda skärmen kom allt att se så mjukt och inbjudande ut.
Och jag lät den sitta på.
Jag kom ihåg hur lätt det förr gick att tala vid brasan.
Jag glömde att det var emedan det då fans erotik med i spelet som halfdagern var så förtjusande.
Nu hade den endast en viss dåsig inverkan; det kom som en tyngd öfver sinnet.
Nej, ju mera ljus dess bättre!
Han berättade om fru Lange, hur hon sprungit öfver [honom] och Edv. B. och hur de på allt sätt sökt vara henne nyttiga, ja hur den senare läst igenom hennes manuskript, hur varmt hon talat om sin beundran för dem och alltid sjelfmant kommit in på kapitlet om dem och deras arbete.
Och så hade det händt, att hon i ett större sällskap, hvilket hon trodde bestå af idel högerfolk, hade gifvit sig till att ”rakke dem ned” det värsta hon orkade.
Flera af Brandes ”nærmeste kvindelige Venner” hade funnits der utan att hon vetat något om det och de hade berättat det för honom.
För att få klarhet hade han vändt sig till Ida Aalberg, som också varit till städes; hon hade bleknat först när han frågade henne, men så hade hon medgifvit att man berättat honom sanningen.
Och nu vill han aldrig mer bry sig om fru Lange.74
Om Strindberg hade han dagen förut berättat den historia jag förut kände genom Lundegård; jag fick endast några nya detaljer.
Flickan var 19 år, ful och hade rödt hår.
När hon telegraferade till Brandes i Warschau om han ännu hade samma adress, emedan hon hade något ytterst vigtigt att meddela honom, blef han helt förskräckt.
Hvad kunde ’”det
Pigebarn” ha att meddela af sådan vigt att det behöfde telegraferas, om det icke skulle vara att hon blifvit förförd och ”frugtsommelig”.
– Nordström var det som hjelpt till att kolportera ut det der om att hon stod i förhållande till fru Strindberg.
När han hotade med gendarmer reste hon in i Grez, förut hade hon bott i någon af omgifningarne och derifrån fört den korrespondens, som Strindberg uppsnappat.
Hon hade endast en gång – det hon kunde påminna sig – skrifvit något om honom, och det var att han borde ha ”gift sig med en Kokkepige”, emedan det mest skulle ha tillfredsstält hans kraf på en hustru.
När Strindberg icke kunde förjaga frökenen med hot, så reste han hals öfver hufvud med hela sin familj till Schweitz. – – – – – 75
”Fortæl lidt om dem selv,” sade Brandes i sin vackra, mjuka ton.
Men jag berättade ingenting.
Hvarför är jag så skygg och tillbakadragen, när jag ändå känner ett så innerligt förtroende för honom!
Vi talade om bref.
Han sade att han aldrig vågade skrifva några öppenhjertiga sådana, numera, emedan han alltid tänker sig dem offentliggjorda för efterverlden.
Jag sade att jag skulle bry mig strunt om efterverlden.
Hvad folk tror om mig sedan jag är död rör mig inte mer än en sten.
Ja men han har två små flickor, invände han, och om de finge läsa sådant sludder som deras far hade skrifvit, så skulle det göra honom ondt.
”De stakkels smaa Pigebørn, de ere min Efterverden.
– Han sade det så hjertegodt.
Hvad kärleken till barnen måste ligga djupt hos dessa två bröder!
Der är åtminstone en punkt i hvilken de kunna förstå oss landtmenniskor.76
Han sade att hans första stöt, när han undantager en kärlekshistoria i tjugoårsålderen var då han vid trettio år mötte den der stora opinionsstormen då allt störtade ned öfver honom och hans parti.
Till Magdalena Thoresen hade han då han var en tjugu år gammal skrifvit långa bref, på hvilka hon svarat med ännu längre.
Han ryser när han tänker på att de brefven vid hennes död skola komma i främmande händer.77
Han påstår sig alltid ha varit naiv och lättrogen.
Som barn var han afhållen och höll af.
Jag borde öfvervinna min anspråkslöshet och skygghet, sade han.
Fru Lange hade beklagat sig öfver sin fattigdom och sina husliga förhållanden.
Mannen har, menade Brandes (”endast”, sade han) 4000 kr. om året, och han vill knappt ge henne något till ”hennes barn”, äfven Brandes uttryck.
Hon måste skrifva samt gifva musiklektioner.78
Han sade att i umgänge måste vi två, han och jag, likna två stora cirklar, hvilka icke gripa in i hvarandra, utan endast tangera hvarandra på en enda liten punkt.
Det fins ingenting personligen gemensamt, och derför måste vi så snart ha uttömt hvarandra.
Tyvärr ja!
Jag vet icke hvad jag ville ge för att få cirklarne att gripa in i hvarandra.
Men det är ju omöjligt: jag är främmande för alla hans förhållanden.
Han frågade mig om inte Lundegård kunde skaffa mig en del bekanta.
Det var just den rätte!
Idag har jag varit hos Edv.
Verldsmannen.
Han såg yngre och mera välkonserverad ut än jag skulle trott.
Han har icke broderns rörliga ansigte och gulgarfvade hud; han har en egendomlig slät, elfenbenshvit blekhet.
Något så ytterst vårdadt.
Det var lätt att tala med honom.
”Arme man, ni har flyttat så långt ut ni kunnat komma, för att få vara i fred, och ändå har det inte lyckats!”
”Hvem har sagt det?” sade han hastigt och alldeles obetänksamt.
Jag gaf mig att skratta.
”Ingen har sagt det.
Det kunde jag väl gissa mig till af mig sjelf.”
Och det var liksom aningen om en rodnad, som lik en nästan omärklig flägt strök öfver hans fina hy.
På tal om fru Edgren sade han att det är det nyttigaste som kan hända en författarinna, om hon kan blifva förälskad.
Men han tyckte dock att när hon hunnit öfver tjugutalet borde hon med en liten smula mera ironi kunna se ned på sin hjeltinna – han menade icke den der högre ironien, men i alla fall – – –
Geijerstam tyckte han hade gått förfärligt tillbaka, fru Edgren likaså, Kielland med.
Det fans ingen ”mening” i den sistnämndes stycke.
Tor Hedberg tyckte han om.
Det fans riktigt duktiga saker i Johannes Karr.
Levertin väntade han mest af.
Levertin stälde han högst.79
Hin håle här i hotellet heter Joakim Reinhard.
Det är verkligen ”den rätte” Reinhard, den som Brandes talat om.
Jag har nu frågat ut värdfolket.
Och i dag berättade han sjelf att han varit i Amerika.
Vid bordet frågade han om jag gerna läste franska.
Jag jakade.
Han hade i Revue Contemporaine en kritisk uppsats af Émile Hennequin, som han gerna ville att jag skulle läsa.
Jag tackade.
Han berättade sedan en hel del om Betty Borchsenius, som han varit mycket tillsamman med.