Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu är deremot frågan ej mera af en lika ingripande beskaffenhet.
Med undantag möjligen för den s. k. nordvestra Den 9 Maj f. m. 153 stambanan, eller den som är ämnad att sammanbinda den vestra med de Norska jernbanorna, äro de återstående delarne af det stora jernbanesystemet ej lika oundgängligt nödvändiga i och för rikets försvar, som de nu snart fullbordade stambanorna, utan afse de mera det visserligen äfven högst vigtiga ändamålet, upphjelpandet af landets industri, genom underlättade kommunikationer.
Dessa banor, eller den östra och den norra, äro enligt min åsigt ej lika oundgängligt nödvändiga för rikets försvar, som den vestra och den från Malmö till Falköping af följande skäl: l:o att medelst de senare, nu snart färdiga banorna rikets försvarskrafter från hela södra och vestra Sverge kunna på kort tid koncentreras vid Stockholm, Götheborg eller Skåne, då äfven Östergöthlands och Wermlands stridskrafter kunna med lätthet framkomma till dessa hanor.
Till och med den Norska hären kan, så länge den vestra kusten ej är blokerad, med lätthet öfver föras till Götheborg, eller annars öfver venern uppnå någon lämplig punkt på den vestra stambanan.
— Af de norr om Mälaren stationerade regementerna kunna Westmanlands och Dalarnes utan svårighet öfver Westerås, och Helsinge öfver Upsala medelst ångbåtar föras till Stockholm.
De återstående Norrländska åter kunna, för händelse af ett krig med vår östra granne åtminstone, ej dragas från gränsen.
Ehuru ingen kan bestrida att de återstående stambanorna skulle vara af stort gagn äfven i detta hänseende, så kunna de dock derföre utan verklig fara för riket undvaras åtminstone under de tre åren till nästa lagtima riksmöte, en tid, sorn torde vara tillräcklig, men också är väl behöflig, för att vinna den erfarenhet om resultatet i finansielt hänseende af de nu färdiga banorna, som måste anses erforderlig för att stödja det nya byggnadsföretaget på fullt pålitlig beräkningsgrund. 2:o
Man kan vidare ej med skäl befara, att utvecklingen af landets landtbruk och industri skall alltför mycket hämmas genom ett så kort uppskof med byggandet af de återstående linierna, åtminstone ej så mycket som dessa näringar utan tvifvel skulle i all framtid lida, om ränta och amortering på de till dessa liniers färdigbyggande erforderliga många millioner rdr måste under en lång följd af år utgå af de skattedragande och i samma mån minska landets årliga rörelsekapital, — utan att en motsvarande eller öfverskjutande vinst erhålles just för dessa industrigrenar af de ifrågasatte jernvägslinierna.
Det är således just denna del af frågan, som R.
St:r i första rummet torde böra taga i noggrann! öfvervägande, innan de falta sina beslut rörande de återstående banorna, beslut, som denna gång måste omfatta frågan i sin helhet, enär hvarje ny jernvägsbit, som vid denna riksdag kommer under omröstning, ej bör och ej får betraktas såsom något helt för sig, utan såsom en del af det stora jernvägssystemet, hvilket sedan måste i sin helhet fullbordas. 154 Den 9 Maj t. m.
Hvad då först den del af frågan beträffar, huruvida man kan hoppas att jernbanorna skola underhålla sig sjelfva, så har visserligen den hittills vunna erfarenheten i så fall varit gynnsam, att de hittills öppnade banorna betalt sin drift- och underhållskostnad och lemnat till och med något öfverskott.
Annu hafva dock inga egentliga reparationer kunnat komma ifråga, då banorna äro alldeles nya, ej heller har man ännu haft tillfälle se, huru trafiken gestaltar sig under den tid af året, då den måste täfla med ångbåtsrörelsen, och torde derföre äfven i den vägen någon längre erfarenhet vara behöflig, innan fullt säkra beräkningar kunna derpå byggas.
Rörande frågans andra del deremot, eller huruvida man kan emotse den lättnad just för våra hufvudnäringar, som med dessa banor afsetts, och om således landet i detta hänseende kan vinna en emot de stora kostnaderna svarande tillökning i åkerbruk och industri samt inrikes handel, så är visserligen den hittills vunna erfarenhet äfven för ett fullt bedömande deraf väl kort.
Tillräckligt lång är den dock, för att visa, att de hittills öppnade banorna, med den taxa som nu är af K.
M. stadfästad, ej kunna på längre afstånd med någon fördel beaagnas i och för transport af landets hufvudprodukter, jern och trädvaror samt spannemål.
Detta har redan blifvit ådagalagdt vid det i Alingsås hållna mötet, och kan hvar och en, som känner dessa förhållanden, lätt uträkna, att det är rent af omöjligt för jernbanorna att täfla med sjötransporten i och för ofvannämnda tyngre varor, heldst då de med nuvarande låga priser å dem ej kunna bära ens en obetydligt högre fraktkostnad, utan gifven förlust för producenten.
— På kortare vägsträckor, intill 4 å 5 mil, täflar dessutom allmogen med dem om frakterna.
Den är från gammalt van vid forning, i hvilken den söker kontant inkomst till liqvid af kronoutskylder m. m., och föredrager till och med att fora emot lägre forlön än hittills, heldre än att afstå från denna förtjenst.
På längre vägsträckor är deremot jernvägsfrakten så hög, att den verkar som ett förbud.
Om ej en högst betydlig nedsättning i jernvägstaxan kan medgifvas å dessa vårt lands egentliga exportartiklar, blir det således ej de, utan, jemte persontrafiken, blott de mera dyrbara köpmansvarorna, som komma att å våra jernvägar försändas, och dessa utgöra dock blott en obetydlig del af landets rörelse, jemnförda med ofvannämnda hufvudartiklar.
Detta har så till vida äfven af Kongl, jernvägsstyrelsen blifvit medgifvit, att den ingått till K.
M. med förslag till den ändring i jernvägstaxan, att de af ofvannämnde artiklar, som förut voro uppförde i den andra klassen, nu må blifva nedflyttade till den 3:dje klassen Lil t. B, så vida hel vagnslast på en gång lemnäs.
Detta oaktadt blir dock fraktafgiften ändå lör hög, då afståndet går upp till 20 mil och deröfver, hvarföre det blir nödvändigt att den nu åt jernvägsstyrelsen endast för vissa undantagsfall medgilna rättigheten att bevilja en ytterligare nedsättning af 20 proc. under taxan, blir under vissa vilkor utsträckt Den 0 Maj f. m. 155 till alla de pä sådant afstånd belägna skogs- och landtegendomars produkter.
Kan detta ej beviljas, så är det säkert att jernvägarne gå miste om alla dessa produkter ifrån det inre af landet, helst som de tills vidare dessutom belastas med en dryg transportkostnad från jernvägsstationerna i Stockholm och Götheborg till de respekt, jernvägarne och hamnarne.
Ått åter en så stor nedsättning i jernvägsafgilterna å ofvannämnde tyngre varor, som erfordras, skall af styrelsen beviljas, förr än den genom ett eller annat års erfarenhet hunnit öfvertyga sig, dels att dessa varor ej kunna bära den högre frakten, och att jernvägarne utan dem ej lemna tillräcklig inkomst, — dels å andra sidan huruvida det bär sig, med afseende å banans och materielens slitnings- och underhållskostnad, att frakta gods längre vägar för så låg afgift, — är ej sannolikt.
Af dessa skäl synes det mig åtminstone klart, att det är högeligen nödigt, att vinna någon tids rådrum, innan man beslutar sig för en så stor ytterligare utsträckning af jernvägsnätet, som nu blifvit föreslagen, och att ej heller kan anses medföra någon våda för riket, att för denna riksdag stadna vid att fullborda den södra stambanan upp till Falköping, samt att bygga föreningsbanor från den vestra banans stationer i Stockholm och Götheeorg till de resp. hamnarne och nederlagsplatserna derstädes.
Vilja K.
Ständer gå längre, så synes mig, att den bana, som är ämnad att sammanbinda Sverge och Norge, af politiska skäl förtjena företrädet framför alla andra.
Genom ett sådant uppskof för tre år af de öfriga jernvägsarbetena vinnes: l:o att erfarenhet erhålies om det resultat, som de nu färdiga banorna lemna, en utan tvifvel vigtig sak, då det gäller att ytterligare fördubbla den statsskuld af öfver 50 millioner, hvari det förut skuldfria Svenska statsverket försatt sig för de båda första stambanorna. 2:o Styrelsen erhåller rådrum att pröfva, huruvida en så stor nedsättning i den nu gällande taxan kan medgilvas, utan allt för stor förlust för statsverket, att äfven de tyngre exportvarorna kunna fraktas längre vägsträckor på jernväg.
— Kan detta ej beviljas, så är det klart, att de nu ifrågasatta jernvägarne ej komma att bereda de lättnader i transporten för orterna, som man hittills förespeglat sig, och torde det då vara så godt att vänta med deras byggande, ty endast för en lättare personbefordran och en hastigare transport af kolonialvaror till dessa orter kan det ej gerna vara skäl att åsamka nationen en ytterligare årlig ränteskuld af 3 å 4 millioner. 3:o
De meningsskiljaktigheter, som nu förefinnas rörande den lämpligaste riktningen af den norra banan, af sammanl.indningsbanan genom Stockholm, äfvensom af den genom Wermland, vinna äfvenledes då tid, för att sammanjemnka sig, på det att då sammanträdande riksdagsmän ej må utsättas för den villrådighet i valet mellan de så ifrigt förfäktade motsatta riktningarne, som är fallet. 156 Den 9 Maj f. m. 4:o Slutligen, oell detta är ej minst vigtigt, skulle genom ett sådant uppskof It.
St:r, till väl behöflig ledning för sitt omdöme, kunna lins K.
M. anhålla om tillsättande af en komité af fullt kunnige och pålitlige män, för att till nästkommande riksdag afgitva en grundlig och i aila detaljer ingående utredning, huruvida vårt lands firianciella och ekonomiska ställning kan anses sa för en längre tid betryggad, att man kan taga lör alldeles afgjordt, ali nationen under den långa tiden af 40 år kan utan hinder för sin utveckling i öfrigt årligen utbetala de millioner, som erfordras till ränta och amortering af den för de återstående delarnes af jernvägssystemet utförande erforderliga statslånesumma.
Kan man ej med någon säkerhet antaga detta, så måste ju dessa mångåriga utbetalningar trycka på landets förut så knappa kapitaltillgång, utvecklingen derigenom tillbakahållas, och inskränkning ske i de ej mindre vigtiga anslagen till försvarsverket, till folkundervisningen m. m. — 1 sådant fall måste det vara bättre att vänta, till dess det nu nedlagda byggnadskapitalet burit sin Irukt och till dess landet kommit i en tryggare financiel! ställning än nu, innan man fortskrider med företag, som synbarligen öfverstiga landets naturliga krafter.
Utan att vilja försöka att gå en sådan af många såsom högst nödig ansedd utredning i förväg, synes det dock som ej en och annan anledning skulle saknas att åtminstone under närvarande förhållanden ej anse landets ekonomiska ställning vara så lysande, som man skulle önska, och som den utan tvifvel borde vara, på det att nationen med lätthet skulle kunna bära en så stor tillökning i skattebördorna, den må nu för öfrigt utgå i direkt eller indirekt form.
Utom de för vårt land betydliga summor, som utgifvits inom landet af de i och för jernvägarnes byggande upptagna lån, hvilka summor väl uppgå minst till hälften af det upplånade kapitalet, eller omkring 20 mill., hafva de särskilta äldre
Hypothekslöreningarne till landet indragit omkring 40 mill., och den sednast inrättade Allm.
Hypoteksbanken inom 2 år 42 mill.
Man borde väl då ha rättighet till den förmodan, att en så stor tillökning i landets rörelsekapital skulle hafva medfört en stadig förbättring i penningeställningen, men så är det, ty värr, ej.
Den säkra mätaren derpå, eller bankens silfverfond, har varit i ett nästan jemnt fallande allt sedan år 1856.
Den har väl stigit något efter hvarje indragning af ett nytt lån, men inom kort återtagit samma tendens till fallande, som förut.
Oaktadt att så många förut i fäst egendom intecknade inhemska kapitaler, till följd af hypotekslånen, blifvit rörliga, oaktadt den mängd af eriskilta och filialbanker, som uppstått, håller sig räntan hög och de lånesökandes antal är större än någonsin.
Skuldsättningen, som förr var inskränkt till de större jordegarne och de egentligt industriella klasserna, har nu gripit så ikring sig, att äfven de mindre jordlotterna blifvit belastade dermed, och hör man alltför ofta klagas öfver, att dessas egare hafva Den 9 Maj f. m. 157 svårt att betala sina räntor, och detta, om ryktet säger sannt, just ifrån landets rikaste och af naturen mest gynnande orter.
Dertitll har, utan tvifvel, den ogynnsamma konjunktur för våra hufvudsakligaste exportvaror bidragit, som egentligen fortgått allt sedan 1857 års kris, äfvenså de sednare årens mindre goda skördar, och i sin mån äfven den genom Nordamerikas krig vållade bomullsbristen, men sannt är dock, att man bar skäl befara att, derest ej en förmånligare handelskonjunktur snart inträffar, en svår kris kan inträffa, som denna gång sannolikt kommer att drabba landsbygden vida hårdare än den af år 1857.
Sannt är å andra sidan, att statsverkets ställning lyckligtvis ännu är god, och att skatterna hittills ej blott influtit utan svårighet, utan t. o. m. uppgått till vida mera än man på förband beräknat, så att regeringen kunnat möta hvarje af dessednare riksmötena med den hugnesamma underrättelsen, att åtskilliga millioner öfverskottsmedel funnos för att användas till rikets behof.
Dessa millioner, vittna de dock om en ökad verklig välmåga hos nationen, om verklig tillväxt i nationens kapitalförmögenhet?
Så är, ty värr, ej fallet, då dessa ölverskotter dels uppkommit genom en allljemnt växande bränvinsskatt, högre än någon kunnat beräkna, men hvad vittnar detta om annat än en öfverdrifven njutningslusta, och denna verkar till förstörelse af kapital, ej till skapande deraf.
Dels hafva de erhållits af import-tullens tillväxt, till följd af en omåttlig införsel af främmande lyxartiklar af alla slag, och, som exporten ej stigit i förhållande dertill, måste man antaga att en stor del af de influtne lånen åter utgått just för att betäcka denna överskjutande import.
Sannt är ock, att äfven landets export stigit betydligt, hvad qvantiteten angår, men har värdet af densamma under de sednare åren snarare fallit till följd af det låga priset i verldsmarknaden å våra hufvudsakliga exportartiklar, ett pris så lågt att det lemnat föga öfrigt åt producenten, och i sådant fall tär äfven en sådan export snarare på landets grundkapital än att föröka det.
När dertill kommer, att den politiska ställningen snart sagdt i hela verlden just nu är hotande, att det hemska inbördes kriget i Nordamerika fortfar, utan att någon kan beräkna tidpunkten för dess upphörande, att oroligheterna och kriget i Mexiko äfven ganska betydligt minskar afsättningen i våra produkter, att man hvart ögonblick kan helara ett krigsutbrott mellan verldens tvenne största handelsstater, England och Amerika, att tillståndet i Italien ännu ej är på långt när lugnande, och slutligen att ingen statsman eger en sådan skarpsinnighet att han ännu kan förutsäga utgången al det Polska folkets resning mot sina förtryckare, och huruvida den nödtvungna inblandning, som Europas öfriga makter redan påbörjat, ehuru ännu blott i diplomatisk väg, kan ledas till ett önskadt slut, utan att ett allmännare krig uppblossar äfven inom 158 Den 9 Maj f. m.
Europa, ett krig, sorn, antingen Sverige verksamt deltager deri eller ej, dock ej kan annat än menligt inverka på våra financiella förhållanden, och möjligen kan tvinga oss att anlita vår kredit på utländsk ort för snart iståndsättande af vårt sjöförsvar, — hemställer jag, om detta allt är anledning nog för R.
St:r att taga den frågan i det allvarligaste betänkande, huruvida denna tidpunkten är den rätta, att utan tvekan framgå på den bana af skuldsättning i och för våra inre kommunikationer, som vi hittills nödtvunget beträdt?
Så mycket tyckes vara säkert, att nationen ej tå! vid högre skatter än hittills, åtminstone ej förr än landets kapitalförmögenhet hunnit tillväxa genom flit och sparsamhet, den enda säkra grunden derför, och att R.
St:r hafva allt skäl att väl öfverväga saken på alla sidor, innan de, genom utsträckande af jern v^gsnä tet, pålägga nationen en betydligt ökad statsskuld, som, derest ej verldslreden snart återställes och lyckligare handelsställning deraf åt oss beredes, ej kan amorteras annat än genom ökade skattebidrag.
Jag har endast begärt ordet för att, med anledning af Gr.
Anckarsvärds yttrade förmening, att vi hafva blott 100 millioners utländsk skuld i stället för 200 millioners sådan skuld, såsom jag uppgifvit, få upplysa hvarifrån jag fått dessa siffror.
Jag har nemi. i hypotheksbanken skatlät mig tillförlitlig underrättelse om, att utom de 40 millioner staten upplånat för jernvägsbyggnader och de 42 millioner Hypotkeksbanken upptagit, landet häftar för 90 millioner äldre utländske skulder, gjorda af de särskilda hypotheksföreningarne och allmänna inrättningar, hvilka sammanlagda belopp utvisa icke mindre än 172 millioner.
Derjemte torde man kunna taga för afgjordt att enskilde medborgare för blankokredit och köpmannavaror m. rn. häfta för minst 30 millioner.
Då nu dertill kommer att enskilda hypotheksföreningar anmält sig i hypotheksbanken för ytterligare lån af 40 å 50 millioner, samt slutligen de nya lån, som vi nu troligen komma att upptaga för jernvägarne, så kommer säkert den utländska skuldsättningen alt snart belöpa sig till 300 millioner.
Jag har vid ett föreg:de tillfälle under denna riksdag förenat mig med Frih.
Raabs motion.
Då jag, när statsbanorna först kommo i fråga, motsatte mig det förslag, att de skulle byggas af staten, så inlemnades i stället ett anbud att bygga banorna för enskild räkning.
Med stor pluralitet blef detta anbud då förkastadt; meri jag tror att den skildring, som i dag blifvit lemnad af vår finansiella ställning, har visat att man icke bort så göra, och banorna hade då varit fullbordade utan kostnad för staten.
Dea 9 Maj f. m. 159 Hr Tornerhjelm, Rudolf:
Jag hade icke ämnat yttra mig i denna fråga, om jag icke hört yttras en mängd satser, som icke böra passera oberörda.
När man först ser Frih.
Raabs motion, tycker man att den icke är så omfattande, men elter Frih.
Hamiltons digra anförande finner man att den Tidrör alla ekonomiska frågor och till och med de Europeiska frågorna.
Man har hört uttalas att det vore en olycka för landet, om man skulle fortgå på skuldsättningsbanan, för att derigenom skrämma alla deni, som ville fortsätta jernvägsbyggnaderne.
Anckarsvärd hade äfven ett anförande, och hans sparsamhet med allmänna medel äro af gammalt kända, och iian är konseqvent; men jag tror icke att Frilune Hamilton och Raab äro lika konseqventa, ty de hafva icke förut varit så rädda för skuldsättning.
Hamilton yttrade nemi. vid förra riksdagen att det vöre nödvändigt att bygga jernväg mellan vestra stambanan och Orebro, ty det vore omöjligt att stanna på halfva vägen.
Vore det väl nu skäl att stanna på halfva vägen?
Man har talat om att icke banorna bära sig Ja, det är klart, i läll de icke fullbordas, så att man kan mota den stora pulsådern.
Hamilton har påstått att staten icke kan bära den stora räntan.
Att staten med lätthet bär bördan af den skuld, vi nu hafva, och äfven den, som nu är föreslagen, det har Finans-Ministerns berättelse tydligen visat, och att vi till och med skulle få öfverskott.
Således behöfver man icke heller frukta för de ökade skattebördor, som de värde Frilune ansett skulle följa deraf.
Hamilton har föreslagit ytterligare en komité, som skulle utreda vår finansiela ställning och som skulle hafva sådan framtidsblick, att den kunde framlägga vårt tillstånd om 40 år, och dertill skall Gud veta att jag gerna vill bidraga, ty det skulle vara mycket intressant att deraf få en skildring för en tid då vi icke mera finnas till.
Att handelsbalansen ligger under, är en naturlig följd af landets starka utveckling, och vi måste derför konsumera mera för närv:de, ehuru vi icke ännu kunna skörda frukten af vår utveckling.
Om jag har en egendom, som jag lagt ned mycket penningar på och som icke är färdig, så kunna inkomsterna ännu icke motsvara utgifterna.
De värde Frilune, sorn båda två äro stora agronomer och gjort stora förbättringar på sina egendomar, hafva säkert gjort den erfarenhet, att förbättringarne bära frukt i framtiden, såvida penningarne äro klokt använda.
Sverige har kastat sig in på skuldsättningsbanan.
Andra länder hafva gjort skuld för hoflyx, för krig och för andra improduktiva ändamål; men vi hafva gjort det för våra jernvägsbvggnader.
Den värde Frilun har påpekat den bedröfliga ställning i penningeväsendet, som är rådande i deri rikaste provinsen i landet — jag förmodar att han alser Skåne — och har påstått, att man der icke skall kunna ens betala räntan på skulderna.
Såsom ledamot i banken och liypotheksföreningen derstädes, har jag dock icke haft tillfälle alt göra denna erfarenhet.
Om inom Skåne det är ondt om penningar, så är det naturligt, att penningebehofvet är störst der 160 Den 9
Maj f. mu det mest arbetas och der det erfordras större kapital; men i samma mån som jorden är rik, lönar det sig att nedlägga mer penningar, och efter några år af dåliga skördar, blifva de rikaste provinserna mest lidande, ehuru der rättas också förhållandena lättast.
Hr Frih:n har påstått, att fortsättningen af jernvägarne skulle göras med inländska kapital.
Det är detsamma som att säga, att man icke vill hafva några flera sådana, och jag anser det vara mycket olyckligt att nu söka hopsamla de små kapitaler, som kunde finnas, för detta ändamål, ty de behöfvas mer än väl för industrien i allmänhet.
Det är ganska ledsamt, att den värde Frilun söker skrämma så många; men jag för min del tror, att vi för närv:de äro i en ganska lycklig ställning.
Om vi taga de nya taxeringsvärdena och jemföra dem med skulderna, äfven om vi upptaga dem till 300 millioner, så hafva vi ju enorma tillgångar.
Hvad särskildt
Skåne beträffar, så är denna provins intecknad för 30 millioner med ett taxeringsvärde af 340 millioner, och har således en behållning af 310 millioner.
Så är äfven förhållandet i andra provinser, och kan man kalla det en dålig ekonomisk ställning?
Våra obligationer stå äfven ganska fördelaktigt i jemförelse med många andra rikare länders.
Jag vill icke längre upptaga det Höglofl.
Ståndets tid, men jag har blott velat till besvaring upptaga några af de anförda satserna.
Åtskilliga ledamöter tillkännagåfvo sitt bifall härtill.
Jag har blott begärt ordet för att ut tala min förbindelse för Frih Raabs mig gjorda tillrättavisande, att den utländska skulden skulle vara 100 millioner.
Jag tror ganska väl att han har rätt deri, att den utgör 200 millioner, om icke mera.
Hvad Hr Tornerhjelms yttrande vidkommer, vill jag icke ingå i någon vederläggning deraf.
Det tyckes instämma allt för mycket med de rådande åsigterna.
Dock kan jag icke undgå att göra en anmärkning, nemi. att man kan ega en ganska betydlig egendom och likväl nödgas att, i följd af skuldsättning, gå från densamma, och det vore bedröfligt om
Sverige skulle blifva tvunget att afstå sin jord åt utlänningar.
Det är icke min mening att vid detta tillfälle ingå i någon detaljerad undersökning af Gr.
Anckarsvärds och Frih.
Hamiltons anföranden; men jag har velat inlägga några lugnande ord i della afseende.
Man har talat om vår utländska skuld och uppgifvit den till 200 millioner.
Jag antager denna summa; men, Mine Hrr! vi ega en fast egendom af 2,200 millioner, och jag hemställer till en och hvar, om med en sådan kapitalförmögenhet man kan säga, att vi stå på branten af en afgrund.
Raab har varnat för fortsättande af jernvägsbvggnaderne, emedan landets arbetskrafter alltför mycket skulle tagas i anspråk.
Enligt K. M:s Nåd.
Propos. an slogos - Den 9 Maj f. m. 16! slogos vid förra riksdagen 25 millioner, och enligt min öfvertygelse hafva dessa arheten blifvit utförda utan att någon allmän klagan försports deröfver, att arbetskrafterna blifvit borttagna för den enskilde.
Vid denna riksdag bar K, M. löreslagit 26,135,000, och jag hemställer till hvar och en, om det kan vara nä gon fara för alt Sverige nu efter tre år icke skill.e kunna utföra detta arbete utan för mycken ansträngning.
Vidare har man velat antyda alt våra stambanor icke bära sig.
Jag anhåller att i delta afseende få nämna några siffror.
Om inkomsten af den vestra stambanan fortfarande blir lika hög, som den varit under de månader, som den varit öppen så upp går den på ett år till 2,100,000 rdr, och när delta tal uppgår till 300,000,000, så lemnar det icke blott nog till drift- och underhållskostnader, utan äfven 5 proc. på kapi alet.