Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har funnit något som rört mig, i den kärlek Ni betygat för följande stycke69 af den vise och odödlige Young Ni gifvit mig att öfversätta.
Jag har ännu knappt hälften af Er och Betraktelsens ålder: men jag älskar de djupa och starka rörelser; och jag fattar en vördnad för de själar som älska dem.
Ni har visat er hafva känslor af en värdig man (?), medborgarens, det smärtade starka hjertats.
Ack! har jag tänkt: visst har han ock den kloka, intill sig sjelf gångna och betraktande menniskans.
Det är ej rätt, att man misskänner lifvets fördelar; men jag tillbeder den storhet, som är öfver dem alla.
Ert mått af olyckor och erfarenhet har varit nog, att om dem gifva er ett manligt begrepp.
Detta vill ni bibringa edra läsare.
Ack! det är förloradt.
Springa de ej efter en sida, der de tro, att någon vettig arghet skall ligga?
Vilja de hafva något annat, än det, som smakar af Verldens Nya:
Kabalen och Lågheten?
Det goda och lärorika vett, den höga och träffande sanning, som någon gång utmärker ert blad – – är icke det de söka.
Men det är ädelt, att ni vill tvinga dem till något bättre.
Visserligen skall ni träffa några få mognade själar.
De andra – dessa, som alltid ropa att ”det är för högt”, att de ”ej förstå”, skola dock kanske uppmuntras att skaffa sig ljus, och röras af den manliga äran, att hafva de begrepp och känslor som tillhöra en värdig menniska.
Lund tackar i en not för öfversättarens goda tanke om hans afsigter.
Men hvem skönjer ej i detta beröm ett blott till hälften förtäckt tadel, förenadt med en antydd önskan, en uppmaning, att bladet skulle hädanefter fortsättas i en ädlare anda?
Hammarsköld säger, att Lund var en ”bland de författare, hvilka af sin samtid betraktades såsom anhängare af en Thorildisk skola.”
Hvad med något skäl så kunde kallas, hade dock knappast hunnit formera sig, då Lund redan afträdde.
Näppeligen tillhörde denne någon annan skola, än den stora rabulistiska fribytar-skolan, som i alla tidskiften är temligen den ena och samma.
Väl röjer sig dervid, att han var obelåten med Gustafs hofskalder – men af ett missnöje, mera politiskt, än ästhetiskt; att han gaf Stockholms-Posten snärtslängar för dess kritiska uppförande och särskildt för dess orättvisa mot Leopold – men ändock med större artigheter, än en afgjord Thorildian skulle tillåtit sig; öfverhufvud, att han med Lidner, Bellman och Thorild stod i något slags personlig förbindelse – men just med den sistnämnde i den minsta.
Att han ur Tessins ”Bref till en ung Prins” tyckes med välbehag införa ett stycke, der denne (märkvärdigt nog) yttrar skrupler dels vid de ”tre uniteterna”, dels vid åtskilligt annat i den äldre Franska Smakskolans dramaturgi, skulle kunna bevisa något; om det stode i ett blad af annan karakter.
Ingenting gör troligt, att en man, som visat sig så litet i allt annat äga något genomtänkt system, skulle haft ett sådant i Vitterheten.
Ärligt nog har han målat sig och sitt dagpapper i ett stycke vers, der han, icke långt före dess upphörande, lät ”Satirens Genius” förrätta en allmän mönstring af Stockholms dåvarande Tidningar, inför ”Modets Gudinna”, i hvars tempel de (eller deras Utgifvare) samtligen önska inträde.
Det ser temligen ut, som hade Modets och Minnets Gudinna för honom varit samma person.
Hans Tryckfrihet skildrar sig der sjelf sålunda:
En krigsman inom skranket rider,
Som pröfvat nog de gyllne tider;
Och efter björnar – hvilket skall!
Hur sanning här med dikten blandas!
Hur fången idel frihet andas!
En planta lagerträd – En skog af rutten tall.
Den följer här i denna raden –
Här Snillets tempel syns bredvid Apollos stall.
Af hans omdömen öfver de andra, må följande bitar fullborda belysningen af hvad i den tiden var dagens litteratur.
Om Stockholms-Posten yttras:
Posten nu i hornet tutar,
Och Satiren gläder sig.
Billigt nog han börjar krig,
Men dem sällan billigt slutar.
Afund och en liten hämd,
Vitterhetens fackla läna;
Nödgas Snillet Ilskan tjena,
Ack, hur lätt blir Smaken skämd!
Utan skillnad och med våld
Liljan hop med Tisteln blänker;
Så man Posten blandad ser
Af det Sköna och det Fula.
Honom sätter
Satiren dock, med tre djupa bugningar, öfver alla de föregående och efterföljande i templet.
Åt Aftonbladet ”gäspar” Gudinnan.
Åt Dagligt Allehanda säger hon:
Du dela skall den helga lager
Jag redan skänkt åt Haquin Bager,
Din kassas saknade poet.
Jag dig ock här ett rum vill unna,
På det du städs må vittna kunna
Om våra tiders vitterhet.
Efter detta tal ”admitterade nu Gudinnan, i allt sitt majestät, Posten till handkyssning.
Han var både den förste och siste, som njöt en så oerhörd distinction.
Hon yttrade sig tillika i dessa allranådigaste ord:
För blandsäd af det Vittra, Sköna,
Jag på din åker växa sett,
Skall med de kransar jag dig kröna,
Som fordom skänkts åt smak och vett.
– – Men unga snillen vet att skona!
Gif dem dock ett lagerblad!
Gack bort, att Leopold försona –
Och jag skall vara dubbelt glad.”
Härmed slutar mönstringen.
Ehuru i Stockholms-Posten redan 1781 (N:o 234) ett poem af Leopold70 finnes aftryckt, ser man dock häraf, att det goda förståndet mellan honom och Kellgren ännu ej hade börjat; också skall det följande visa, att spänningen fortfor ända till 1785.
Och liksom här Leopold gäller för en åtminstone vitter oppositions-man: så är ock tvifvelsutan Thorild, ehuru onämnd, menad ibland de ”unga snillen, som borde skonas.”
I dessa ställningar och förhållanden befann sig, vid Thorilds första uppträdande, dagens svenska litteratur: sådan, som den omedelbart sammanhängde, dels med den samtida högre och högsta, hvars utförligare skildring vår föregående afdelning gifvit, dels med den samtida lägre och lägsta, åt hvilken vi nu skänkt ett ögonkast.
Det var i ena rigtningen Stockholms-Posten, i andra rigtningen Välsignade Tryckfriheten, som utgjorde sammanhangs-länken.
Sedan vi af nämnda litteratur skådat den sida, som företrädesvis motsvarade hofvets och de förnämas tänkesätt, blef det oss nödvändigt, att jemväl egna en icke alltför knapp betraktelse åt den sida, som företrädesvis motsvarade just det såkallade ”folkets”; emedan Thorild alltid har ansetts för hvad han sjelf ansåg sig vara, en ”folkets man”.
Det torde nu finnas begripligt, att han med ingendera sidan kunde rätt förlika sig; och att således, om han än från det sednare hållet vann de flesta sympathierna, hans väg till dem måste bli en honom alldeles egen.
Den måste det så mycket mera, som hans sinnesrigtning och verldsåsigt hade någonting både så gemensamt med och så afvikande ifrån alla de tänkesätt, mellan hvilka hans samtida landsmän voro söndrade, att hvart och ett af dessa mötte i hans ett visserligen stundom liknande, men i det hela främmande och (mer eller mindre) motsatt.
Med Kellgren och dennes medbröder delade han enthusiasmen för Vitterhet, för Poesi, för Vältalighet; men förkastade deras trångt åtsnörpta föreställning derom, det på godtyckliga öfverenskommelser hvilande af deras smaklära.
Med de för dagen tongifvande delade han det fria tänkandet i afseende på Religion och Christendom; men harmades öfver dess allmänna ytlighet, lättfärdighet, hjertlöshet, ofördragsamhet.
Med de då gällande sinnliga erfarenhets-philosopherne delade han deras vädjande till Natur och Verklighet; men hatade det i deras vishet egoistiska, materialistiska, mechaniska, det i deras beteenden sektartade och vrånga.
Med de fromma i landet, ja med samtliga de bättre bland deras prester och theologer, delade han den djupa aktningen för all upprigtigt evangelisk själsstämning, den heliga vördnaden för all sann andakts ingifvelser och väckelser; men ömkade sig åt deras orthodoxa slafveri under bokstafligt uppfattade myther och tanklöst besvurna formler.
Med sin Konungs motståndare delade han deras obelåtenhet öfver felen af dennes karakter och regeringskonst; men älskade hans hjertas många värmande och beundrade hans snilles många glänsande egenskaper, samt föraktade dessutom deras blott halfva republikanism, oftast så oädel i både bevekelsegrunder och yttringar.
Sjelf kallade han sig en ”Naturalist”, – och han var det, i hela sin diktan och traktan; men afskydde flertalet af dem, som likaledes ansågo sig vara det; och gaf derföre äfven dem rika anledningar till förundran, när de t. ex. hörde en man, om hvilken de visste att han ej trodde på Bibeln mer än de, likväl moquera sig öfver Helvetius och försvara Lavater.
Den enkla orsaken var: äfven i Thorild lefde och verkade de revolutionära syftningar, som i dåtiden gäste och inledde sitt stundande verldsomhvälfnings-verk; de voro till och med samtligen i honom tillstädes; men endast såsom utgående från ett sinnelag, hvars uppfattning af det så allmänt åberopade ”natur”-evangeliet var en äkta poetisk, och således ej mindre moralisk än genialisk.
Läggom nu till allt detta, att hans auctorliga personlighet var sammansatt af tvenne grundelementer: å ena sidan, en i högsta mått känsloliflig och aningsrik föreskådning af den förnyelse, hvartill han ville föra Religion, Poesi, Sedlighet, Samhälle genom ett djupare inblickande i Naturens innersta och den Guds, hvilken der uppenbarar sig; å andra sidan, en ej blott ungdomlig, utan jättebål sjelfmedvetenhet om stora snillegåfvor och om en syftning, i hvars ädla sträfvan han fann sig bland sin samtids svenska vitterhetsmän stå ensam.
Skulle han ej, sålunda beskaffad, nödvändigt kommu att inför mängdens ögon synas en vidunderlig fantast och paradox-jägare, ideligen motsägande sig sjelf och alla andra?
Skulle han ej, understundom, till verkliga fantasterier förvillas?
– Säkert är, att man i denna teckning har alla beståndsdelarne af hans offentliga uppträdandes både innehåll och form; hvarvid likväl bör erinras om den sednare, att det första bestämmandet af dess polemiska lynne tillvägabragtes genom det sätt, på hvilket hans ömtåliga sjelfkänsla berördes genast vid författarbanans ingång.
Sällskapet Utile Dulci, hvars både sekreterare och hufvudman Kellgren var, begagnade genom honom Stockholms-Posten till sin offentliga organ.
Ungefär detsamma, som Svenska Akademien sedermera blef i högtidligare form, var – eller åtminstone åsyftade – detta sällskap.
Det hade i Kellgrens dagblad, redan den 25 April 1780, utsatt till poetiskt täflingsämne ”Passionerna”; med utfästadt pris af tjugu dukater.
I denna anmälan omnämndes blott en belöning; som skulle ”tillfalla Den, hvars arbete pröfvas vara det bästa”.
Sällskapet försäkrade ock ”på det kraftigaste, att af namnsedlarne ej mer än den enda, som åtföljer det belöningen tilldömda stycket, varder öppnad; de öfrige Auctorerne blifva alldeles okände, och kunna återfå sina manuskripter, på sätt framdeles skall vid handen gifvas.
– Den gången kunde likväl, såsom år 1781 gafs tillkänna, Sällskapet icke lemna sitt större pris åt någon af de täflande.
Det ansåg sig dock böra ”uppmuntra” en ibland dem, dåvarande Cornetten Georg Adlersparre, med ett mindre pris af åtta dukater.
Derefter utsatte det ånyo ”Passionerna” till behandling; samt tillika71, för ett särskildt pris af tio dukater, ”en Ode till Jordbrukaren”.
– Man märke, att här, i motsägelse till det förra anmälandet, omtalas två prisbelöningar, och att erhållaren af den mindre nämnes.
Det var nu, som Thorild kände sig lockad att försöka; och det af bägge dessa ämnen.
Dittills hade han varit en tyst åskådare af hvad i Sveriges vitterhet föreföll.
Grundliga studier i denna vitterhet hade han icke gjort.
Af dess äldre författare synes han värderat blott Stjernhjelm och Fru Nordenflycht; båda omtalar han flerstädes med aktning; den sednare äfven med värma.
Också hennes vän Fischerström gällde, såsom vältalare, hos Thorild mycket, och inverkade ej litet på hans första skrifter.
Deremot var Frese för honom en undangömd stjerna; och näppligen gaf han sig tid, att af Dalin uppfatta andra sidor, än de svaga.
Tvetydig åtminstone är den anmärkning till prosa-oden Inbildningens Nöjen, der Dalin kallas en ”rim-mästare, för god för sin samtid, för att angå oss”.
Af de nyare skattade han högt Gyllenborg för ”tankestyrka”; och än högre den unge, som en praktmeteor nyss uppstigne Leopold för ”bildnings-styrka”, – särdeles i anledning af just den Kronprins-ode, som fann så ringa nåd inför Postens domstol.
I afseende på Kellgren var han mera belåten med hans poesi, än med hans sätt att dömma.
Han kallade honom – äfven längre fram och under stridshettan – ”Behagens skald”; men tyckte hans sångmö vara blott en täck småtärna, i allmänhet retande men kall, någongång söt, alltid nätt, ofta påflugen och bjebbig.
Sådan var Thorilds ställning till sitt fosterlands vitterhet, medan han ännu lefde i Stockholm såsom en ung pythagoreisk philosoph, närande sig af bröd, vatten, honung, mjölk och ägg, prisande denna diet för sin vän Heurlin och tänkande (såsom han ett par år sednare skref till Hylander): ”mig gaf Naturen endast ett hjerta – sällheten – och fattigdomen”.
Plötsligen föll det honom in, att lyssna till det pris-utdelande Sällskapets inbjudning.
Både Passionerna och Jordbrukaren syntes honom värdiga föremål för sångens täflan.
Han gjorde sitt bästa att besjunga dem: det förra i en ”lärosång (så kallar han den sjelf), diktad på hexametrer; det sednare i rhythmiska stropher af egen uppfinning; bäggedera orimmade.
Den 24 Januari 1782, då Sällskapet firade en högtid på Konungens födelsedag, företog det sig att bedömma de femton insända täflingsskrifterna.
Kungörelsen härom, med särskildt omdöme öfver hvar och en, blef en månad derefter i Stockholms-Posten införd.
– Och omdömet öfver Thorilds?
– Det utföll så förmånligt, att en vanlig ärelystnad skulle deraf blifvit betagen.
Thorild åter, lycksalig vid den första och blott allmänna underrättelsen att Sällskapet utmärkt honom genom ett pris, var det endast så länge, som han förblef okunnig om prisets art och mått.
Denna var den honungsmånad, hvarunder han utgöt sin fröjd för Heurlin, i dessa rader af det naivaste sjelfbehag ”Man har belönt mig för Passionerna!
Men härom mera, när Annoncen kommer i Bladen.
Jag känner otålighet att skicka dig det ..
Bekymra dig icke öfver mina utsigter.
Äran och lycksaligheten af en Vis hafva uppfyllt min själ”.
Man ser, att hela denna själ strålade af glädje.
Men förmörkning infann sig, såsnart ”Annoncen i Bladen” verkligen kom.
Dittills hade han antagit tveklöst, att om en annan belöning, än den enda och högsta, kunde ej vara fråga.
Och likväl är den af Kellgren uppsatta ”Annoncen” – eller kungörelsen i Stockholms-Postens N:o 48, den 26 Febr.
1782 – så affattad, att vi lätt begripa, hvarför den unge skalden ådrog sig en allmän förvåning, då han kort derefter uttalade ett högtidligt missnöje.
I sjelfva verket var, bland samtliga de femton skrifterna, Thorilds lärosång just den, som både utförligast granskades och mest berömdes.
Redan i den förra omständigheten låg ett aktningsbevis.
Alla de öfriga blefvo afspisade med två eller tre rader.
Till och med om Sjöbergs ”Ode till Åkerbrukaren”, åt hvilken de tio dukaterna tilldömdes, heter det blott, att ”detta stycke är jemnast godt bland alla medtäflande, fast ej fullkomligen upplyft till den höjd och styrka som en Ode tål.”
Deremot lyder utslaget öfver Thorilds Passioner, i sin helhet, så:
”N:o 5.
Passionerna, Poem i sex Sånger:
– Detta försök af ett nytt slag till drägt och karakter, har förtjent att fästa Sällskapets hela uppmärksamhet.
Den djerfva, fast stundom förvillade utflygt, som endast Snillet gifver; en ädel frihet, som dock någongång torde bryta till sjelfsvåld; en rik och brinnande bildningskraft, som likväl ej alltid erkänt förnuftets och smakens lagliga styrsel; en hög och manlig, ehuru på sina ställen nog mörk, sträf och med tvungna epitheter belastad styl; och framförallt en öm och liflig känsla, men ibland förlorad i kalla utrop: alla dessa förmåner, oaktadt de mer af ytterlighet än svaghet härrörande fel, som dermed varit förknippade, hade säkert gjort tillfyllest, att berättiga Auctorn till det större priset; – men då detta skaldestycke tillika är bundet i ett orimmadt daktyliskt versslag, stridande mot den i Vitterheten allmänt godkända Smaken, har Sällskapet ej trott sig, genom en sådan belöning, oinskränkt böra gilla en likaså vådelig, som onödig nyhet; vådelig derigenom, att den lemnade medelmåttan en fördubblad lätthet; och onödig, då vi redan på jambisk vers äga i vårt språk verkliga mästerstycken, så i det starka, som behagliga.
Sällskapet har dock genom ett mindre pris, eller Accessit, velat betyga sin aktning för ett Snille, hvars bemödande skall vinna ett allmänt bifall, då det samtycker, att underkasta sig den erkända Skaldekonstens stadgade lagar”.
Otvifvelaktigt nedskref
Kellgren ofvanstående rader i den känsla, att hafva gjort den unge försökarn en både full och lysande rättvisa.
Den var det ock, från hans ståndpunkt.
Man ser, att stycket, om än bekajadt med den ”vådliga och onödiga nyheten” att vara ”bundet i ett mot den allmänt godkända Smaken (eller ”den erkända Skaldekonsten”) stridande orimmadt daktyliskt versslag” (Hexametern), dock egentligen, i alla andra afseenden, förklarades värdigt det högsta priset; och det oaktadt de åtskilliga fel, som blefvo ganska rigtigt anmärkta.
Inför vår ståndpunkt taga sig visserligen både det hindrande skälet och dess motiver (särdeles ”onödigheten”) besynnerligt ut.
Mellertid var Kellgren, då han afgaf det anförda omdömet och tilllade, att vid namnsedelns öppnande auctorn befunnits vara ”Herr Thomas Thorén, Juris Studiosus”, långt från att ana, huru han med dessa penndrag afgjorde bemälte Thoréns hela lefnadsöde.
Äfven om den andra täflingsskriften hade han yttrat, väl onöjaktigt, men ingalunda ovänligt: ”N:o 6. Jordbrukaren, Ode:
Rien n’est beau que le vrai.
Boileau.
– Detta skaldestycke, äfven författadt i daktylisk blankvers, ägde samma fel och någongång samma skönheter, som det näst förutnämnda.”
Näppligen undgick honom, att bägge voro af samme författare.
Han blef alltså ej litet förundrad, när den tillämnade pristagaren, som kort efter sin glädjeutgjutelse för Heurlin hade läst Stockholms-Postens N:o 48, insände ”till Sällskapet Utile Dulci” följande skrifvelse, hvilken i samma tidning N:o 53, den 4 Mars, finnes införd.
Jag har icke kunnat undvika att finna mig obeskrifligen hedrad af det bifall Sällskapet behagat gifva mitt arbete; och jag förklarar offentligen min vördnad för den ton af fri och upphöjd rättvisa, som råder i dess granskning.
Sällskapet har handlat efter sin högsta regel af Rätt och Ädelt; – och jag – kan icke uppoffra min.
Jag kan känna mig uppfylld af erkänsla för Sällskapets aktning: men – jag kan icke göra mig en belöning deraf.
När jag beslöt att försöka något i Snillets verld, så föresatte jag mig fullkomligheten; lika i bemödande och ära.
Denna är fri.
Den måste vara den högsta i hvad krets jag söker den.
En blick! ropa hundrade.
Dess hela ljus! ropar jag.
Månge hafva nog af det, hvarvid andre dö af hunger.
– Det är icke nödvändigt att vara Skald!
Men i alla konster för äran och förträffligheten, måste man vara lärling privat; offentligen mästare.
Var jag inför Sällskapets domstol det förra: så hade man icke bort blotta mitt namn.
Jag beklagar mig deröfver; och antar ej en belöning för ofullkomligheten.
Sällskapet har – åtminstone för dessa första ögonblicken – gifvit mig en poetisk varelse.
Men jag andas icke i detta nya lifvet.
Mina grundkrafter förqväfvas der.
Då jag har frihet att välja en varelse, väljer jag ingen, eller en fullkomligare.
Ej derföre, att jag icke känner vördnad och erkänsla för hvad Sällskapet gjort.
Men jag tror, att man ej bort göra något.
Man hade bort granska, gilla, förkasta: men ej blotta ett namn, då man, efter sina lagar, icke nog kunde hedra det.
– Denna arten af half belöning (tillåt mig säga det), som, icke nog ädel att gifva, är ännu mindre ädel att taga, skadar Sällskapets ändamål.
Den hugnar Medelmåttan, och förnedrar Snillet.
Jag påstår ingenting: det bör ske inför en ännu högre domstol.
Jag är ärad af Sällskapets granskning; men förtryckt af dess belöning.
När jag obetänksamt lemnar mitt namn åt Tiden och det Allmänna, så är det jag sjelf som förstör mig.
Men jag vill icke, att en annan skall göra det.
– Men godt!
Jag skall skänka dessa stycken72 åt Publicum: det fria och det urskiljande.
Denna hopen är icke stor: men den är verlden för den högre sanningen.
Man har gifvit mig ett namn; och jag är i förbindelse att skydda det.
Jag är icke någon professionist: blott en fri sökare af det högsta Sanna och Sköna.
Jag har icke träffat det.
Väl! men derföre har ingen rättighet att upptäcka mig och ropa: här är en som har misslyckats!
Det är tydligt, att
Sällskapet mera fäst sig vid sin kritiska storhet, än vid ett ungt snilles interessen.
Jag beklagar mig icke öfver någon annan orättvisa, än denna.
Sällskapet har, i det öfriga, följt sin Lagstiftning.
Om jag antar denna?
– Det är en annan fråga.
Förnuft – smakens styrsel – stadgade lagar: hvad betyda dessa orden?
Hvilken tid och krets har icke sitt ”förnuft” och sin ”smak” och sina ”stadgar”?
Jag upphäfver dem icke.
Men de måste vara falska; eller ock icke utesluta någon ny möjelig grad af Väl och Skönhet. – – ”Den allmänt godkända” smaken: ja, i Paris och Stockholm!
Men Grekland och Rom, och England och Tyskland och Italien, sjunga gudomligen orimmadt.
Alltid blir då frågan: kan man? friare, skönare, starkare?
Sällskapet är en Domstol; och har gjort väl i att följa sin högsta regel af Rätt, tills någon visar att den är otillräcklig.
Jag måste vörda den.
Men hvart
Snille är födt lagstiftare: sjelfskapare i sitt ämne.
Det tar icke, utan ger lagar.
Det känner inga andra reglor, än Naturens; än den högsta kraftens och den högsta skönhetens.
Efter dessa var det jag behöfde att dömmas; ej af en domstol med en viss stiftning, utan af fria snillen; ej efter vissa stadgade lagar, som är klart att jag icke kunde följa (då jag just sökte upprätta nya), utan efter känslan af det högsta sanna och sköna.
Man hade icke bort fråga: är denna harmonien rimlös? utan: är den ljuf, stark och rik? är den förmögen till alla Naturens uttryck?
Jag tycker icke om dessa lagar, som stympa vår varelse och vår sällhet.
Hvar är gräns för menniskofullkomligheten?
Orthodoxien, i vitterheten, liksom i religionen och politiken, qväfver för ofta Naturens krafter.
Den kan uttrycka det Antagna och Stadgade.
Men uttrycker den Sanningen?
– Denna frågan skall icke slutas i dag.
Jag har tyckt mig se en ny och högre verld af Sanning, Styrka och Skönhet.
Sjelf förtjust, har jag velat öppna den för sinnet och inbildningen.
Jag kunde ej, och borde ej, motstå retelsen af det mest nya och mest fullkomliga i den krets der jag arbetade.
– ”Vådan” i denna nyheten, är en origtig fruktan, och emot erfarenheten.
Det är vida större fara (ty den har länge varit allmän), att man tar rimmet, med matta tankar, för poesi, än att man antager en orimmad vers, utan kraft och skönhet.
Så, som det är lättare att vara duglös, tom och falsk, i dessa fina den Franska Politessens upptåg, än om sederna vore i sin naturliga sanning och renhet.
Jag tillstår upprigtigt, att jag hundrade gånger känt rodnad för att heta Poet: och blott för Rimmets skull.
Jag tyckte att det kastade mig så ned bland en myriad af föraktliga arbetare, att jag kände mig famla om Snillets sublima kallelse, om denna ljufva himmelska rösten till det Sanna och Sköna.
Den rimlösa harmonien har större och vigtigare svårigheter, än man känner: men jag vågar säga, att de äro af en högre art, än rimmets.
Öfvervunna, är hennes fullkomlighet alltid mera Känslans och Naturens. – ”Onödigheten”, är ett ännu mindre rigtigt omdöme.
Om ej den förra harmoniens högre skicklighet till alla Naturens uttryck vore så lätt bevist, är ej rikheten och mångfalden någonting?
Gör cittran harpan ”onödig”, eller flöjten valdthornet?
Derföre, att här gifvas någre, som, genom en förunderlig medfödd vighet eller konstens möda, lärt sig dansa ojemnförligt i fjettrar, – är det ”onödigt” att se Naturens fria – och visserligen ädlare – behag?
Vi hafva ”mästarstycken”.
Men kan man frukta, att få sådana i för stort antal? eller af för många slag?
Vi hade dem i Idyllen, före Gessner; men hvem skulle vilja undvara hans nya drag af den skönaste och ljufvaste känsla?
– En, i den
Domstol till hvilken jag skrifver, är oemotståndlig, förtjusande versifikatör73.
Han har rättighet, att upphöja Rimmet; men ej, att göra det till enrådigt i Harmoniens verld.
Jag förklarar då, att jag ej finner mig dömd efter en nog rätt grund.