Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Om ni bara visste, flickor – – hon nickade mystiskt flera gånger, och der blef allmän, förväntansfull paus.
Ja, ni vet naturligtvis allesammans, att der fins en del rysliga saker till, som bara är för herrar, och som man aldrig talar om – fruntimmer, som gå på gatorna om nätterna och så’nt der, menar jag.
Det är ju vådligt, men nu har de upptäckt, att det egentligen är samhällets skull.
– Men Signe då!
– – Alice ryste lindrigt och drog sig djupare in i chäslonghörnet.
– Ja, samhället – hviskade Emilie Lundin liksom för sig sjelf och stirrade ut framför sig med handen under kinden.
När man tänker sig, att detta samhälle, som binder oss alla, egentligen bara är bygdt på en enda stor lögn – – Hon tystnade och såg upp.
– Många lögner! nästan ropade den bleka Anna Saxe energiskt och stridslystet.
– Ja, men jag menar nu den allra största: kvinnans underkufvande af mannen.
– Kallar ni det för en lögn?
Berta småskrattade – Emilie såg inte ens åt henne.
Jag, som har gått och inbillat mig, att det var ett bedröfligt faktum, som à tout prix skulle reformeras – – De andra tycktes icke höra på henne.
Fanny som hela tiden hade stått och speglat sig och profvat alla Alices broscher på sin gendarmblå klädning, vände sig nu också om, gripen af Emilies allvar.
Ja, sade hon och gick fram och stälde sig bakom gungstolen – samhället!
Det är verkligen vådligt, när man rigtigt tänker på det.
– Att tänka sig, fortfor Emilie med höjd röst, att de ädlaste, de mest begåfvade kvinnor, århundraden igenom gått och slafvat under egoistiska, njutningslystna mäns nycker.
Att de inte reser sig, att de inte skakar oket af sig!
– Ja, men, Herregud, Fanny stödde hakan mot båda sina knutna händer och såg betänksamt framför sig.
Hur vill du då egentligen, att de skulle bära sig åt, Emilie?
Emilie blef litet afkyld.
Ja, började hon och lutade sig tillbaka i stolen – ja, det – – – Så kom hon plötsligt ihåg fru Hvasser i “Ett dockhem“.
Se på Nora, ropade hon triumferande.
Hon visste, hur hon skulle bära sig åt, hon!
– Ja, Nora – det var Signe, som talade – mycket betänksamt!
Men jag kan nu aldrig begripa, hur hon kunde besluta sig för att öfverge sina barn.
– Snälla du, hon fick en sträng, förvånad sidoblick från Emilie.
När de högsta och ädlaste intressen stå på spel, ska man väl då hesitera för något!
– En kvinna, du – tänk på det – en kvinna är inte först och främst maka och mor, hon är menniska.
Det blef tyst efter slagordet.
Naturligtvis, upprepade
Signe lågmäldt, hon är menniska.
Åter blef det tyst ett ögonblick.
Flickorna sutto och stirrade in i lampljuset och sågo allesammans mycket djupsinniga ut.
Så sade Fanny plötsligt med allvarlig och belåten ton:
– Det är förresten bra trefligt att kunna sitta och tala om något rigtigt – mera djupt, menar jag, i stället för det der vanliga tjamset och slamset.
Eller hur, flickor?
– Jo, medgaf de.
Det är det visst, det.
Det är rysligt intressant.
Alice Brandt reste sig.
Det tror jag vi dricka ur våra glas på.
Hon försökte göra stämningen lättare.
Skål på er, reformatorer!
– Jo, nog vill jag göra hvad jag kan för att reformera det som behöfver att reformeras, sade Emilie energiskt och klingade till höger och venster.
– Det vill vi alla!
Anna Saxe höjde sitt glas.
Utom Berta – de skrattade – hon skolkar, naturligtvis.
Hvarför tror ni det?
– Seså, seså, flickor, tystade Signe.
Men från det ena till det andra!
Säg mig – tror ni det går an för oss, som går och läser, att gå på Astrids bal på Torsdag?
Det kan då väl inte vara så farligt – tror ni?
– Ja, jag för min del – Alices ton var mycket reserverad.
Jag hoppas du ursäktar, hon vände sig till Astrid, men jag kan inte komma.
– Åh, du – söta Alice, började Astrid att be.
Vi skulle ha så muntert.
Eugen har lofvat att anföra kottiljongen.
Alice rodnade lätt.
Nej, nej – tack, du!
Hon liksom värjde sig.
Jag tycker inte det är rigtigt passande.
Jag kan verkligen inte.
– Se, se, titta på Alice – hon rodnar!
Nå, länge har man grubblat!
Men det är således verkligen Eugen Helmfeldt, som är den lycklige.
– Fanny, då!
Jag trodde verkligen – Alice satte ett par ögon i henne, stora, kallt gråblå, under hotande, mörka bryn.
Tror du jag tänker på sådant!
– Åh, kära du, tag då inte vid dig så värst!
Du är väl inte stort bättre än vi alla i det fallet.
– Fanny!
Emilie reste sig till hälften.
Hur kan det falla dig in att tala så lättsinnigt?
– Herregud, Emilie, skall ni verkligen börja bli sådana likbjudare här i “Reformen“, att man inte törs nämna en karl vid namn – så – ja, så tror jag sannerligen jag betackar mig.
Om ni ändå vore gamla mamseller, så skulle jag inte säga ett ord emot, men när jag nu specielt vet – hon vrängde impertinent med den röda munnen mot Emilie – att ni inte bryr er ett dugg om det hela, utan der är herrar med.
Ja, det hela – lifvet, och så’nt der, menar jag.
Så tycker jag rent ut sagdt, att det är både dumt och skrymtaktigt att sitta här och göra er till.
– Hör! hör!
Hon dömer andra efter sig sjelf naturligtvis.
För det att du nu kan nedlåta dig till ett föraktligt koketteri för männen, som – – –
– Men, Emilie lilla, tag det då inte så rysligt högtidligt.
Fanny, söta Fanny!
Ni grälar ju rigtigt – – –
– Jag vill ju bara att Emilie ska ta reson.
För der är väl ingen af er, som tror, att hon verkligen menar sina uppstyltade fånigheter?
– Hvarför inte?
Hvarför skulle hon inte mena det?
Anna Saxe var helt blek och hon talade mycket häftigt med sammandragna ögonbryn.
– Hvarför? upprepade Fanny högdraget, mycket indigneradt.
Naturligtvis för det, att, att – – – Hon slog plötsligt om och sade utmanande, med mycket stark tonvigt:
Flickor!
Är der någon enda af er, som i detta ögonblick ville svära, heligt svära – så att det gäldes, förstår ni, att aldrig bli förälskad eller gifta sig?
Der blef alldeles tyst ett par sekunder.
Fanny såg sig triumferande omkring åt alla håll.
“Men det är ju rakt inte samma sak“, kom der slutligen lamt afvärjande från Emilie.
– Åh, flickor, bråka nu inte längre om det – det tjenar ju till rakt ingenting.
Naturligtvis blir vi ändå båda förälskade och gifta engång, allesammans.
– Berta har tagit sig för att vara blaserad och öfverlägsen!
Hon tror visst, hon är oemotståndlig – –
– Låt nu Berta vara i fred, snälla Emilie!
Hon kan ju inte rå för att Doktor Evert favoriserar henne en smula.
Så att, om du är jalouse – –
Alla flickorna skrattade.
Nej, i kväll går det då verkligen för långt.
Alice tog en imponerande min på sig.
Inga personligheter, om vi får be!
– Apropos!
Emilie såg inte, hvarken åt Fanny eller Berta, under det hon talade – långsamt och mycket likgiltighet.
Vet ni af, att Evert lär vara förlofvad?
– Vår Evert?
Han i skolan?
Hvad säger du!
– Vet ni inte det?
Kors, det trodde jag var en offentlig hemlighet!
Ja, det är då förstås inte eklateradt ännu.
– Men kan du då inte säga hvem det är!
Jag hoppas det inte är du, som redan sviker dina principer.
– Gud, hvad ni är idiotiska!
Det är Elise Hall, förstås, – hvem skulle det väl annars vara?
Signe anade det nog.
Halls hade ju villa midt emot dem, och hon hade ju märkt kurtisen hela sommaren.
– Hon, som löjtnanterna kallar för “ankungen“ för hennes platta fötters skull?
– Att han ville ha henne!
– Ja, det kan du ge dig på att han vill, och det med uppräckta händer.
Tror du det är någon karl, som tänker på annat än pengar i denna verlden!
– Han är bra ung, tyckte Signe.
Inte ville jag ha en sådan tuppkyckling till fästman.
– Nej, det har Signe alldeles rätt i!
Skulle jag gifta mig, så ville jag helst ha en äldre man – åtminstone öfver trettiofem år, ja, han kunde till och med gerna få vara fyrtio.
Ju äldre de är, desto bättre äkta män, säger mamma.
Då ha de rustat ut.
– Men, Fanny – det var Astrids blida ingénueröst.
Är det då så nödvändigt?
Att rusta, menar jag.
– Naturligtvis, annars bli de aldrig stiliga.
Der är ingenting, som klär en herre så, som att ha lefvat litet vildt.
– Usch, så du talar!
Att du inte skäms!
– Hvarför skulle jag skämmas?
Det säger då alla flickor.
– Ja visst, sekunderade Signe.
Se bara på häradshöfding Barrfeldt!
Är inte alla flickor, som de voro galna efter honom på balerna?
– Det är då höjden af dålig smak, tycker jag.
Berta Funcke lade armarne på bordet och såg sig vädjande omkring.
Svärma för gamla rouéer! – det är det grönaste jag vet.
Gräsgrönt i allra högsta grad!
Nej, tacka vill jag de, som äro unga – och kraftiga – och smidiga – – –
– Du borde blygas, Berta!
Det är rent af upprörande att höra på dig.
Anna Saxe tittade menande bort till Emilie.
Ja, der hör du!
Är det inte otäckt, kanske?
– Nej, men det tycker jag likväl Berta har rätt i – till en del, förstås, reserverade sig Alice.
Naturligtvis skall de inte vara alltför unga.
– Jo, det tycker jag.
Sjutton, aderton år – så är en karl stiligast.
Flickorna sågo på hvarandra, litet generade, och nickade betecknande.
Det är nu din mening – – –
– Hör, flickor! började Astrid plötsligt – hon var blott femton år och yngre än alla de andra.
Vet ni, hvad jag har läst i en bok om kärlek?
– Nej, hur skulle vi kunna veta det? snäste Fanny.
Alla verldens romaner handlar ju inte om annat än om den varan.
– Nej, men vet ni hvad jag har läst, öfverröstade Signe dem.
– Astrid fick inte längre fram ett ord.
Det är ett citat af Voltaire, men jag har naturligtvis läst det i en annan bok.
– Nå, inga preludier!
Kläm fram med din visdom, bara! ropade Fanny med armarne på bordet.
Alice såg skandaliserad ut.
Hon tålde inte “gatpojksuttryck“.
– Ja, hur var det nu?
– Jo – jag tror jag mins – – L’amour – – L’amour – –
– Ja, det är naturligtvis både början och och slutet på alltsammans, det vet vi ju.
– Tyst, afbryt inte.
– L’amour – c’est l’étoffe de la nature, brodée de l’imagination.
Det är allt styft sagdt, hvad?
– Och då de alla sågo temligen ointresserade ut, blef hon stött.
Begriper ni det?
– Visst begriper vi.
Så lätt franska!
– Flickor!
Fanny slog med ordförandeklubban i bordet.
Ja – ursäkta jag afbryter.
– Har vi mer i “Le Philosophe“ tills på måndag än kapitlet ut?
– Ja, vi har sidan ner, kommer du inte ihåg det?
Doktor Evert lade oss ju särskildt på hjertat – –
– Alice kunde gerna vara hygglig och ta’ det igenom med oss nu – – Tycker ni inte?
– Jag förmodar, der är ingen af er, som bryr sig om att läsa på den gamla bibliskan för pastorn till på måndag?
– Om jag begrep, hvad det är för en idé, att vi skall idisla den engång till!
Moster Carolina sade, det var nog för att “härda oss mot det onda i tiden“.
– Liksom det kunde hjelpa!
Nej, då!
– – Bry er inte om att läsa på den, säger jag, ty skulle ni få frågan, kan jag hviska er.
Det svarta kan jag nu från gammalt som ett vatten:
Och Gud sade till kvinnan: du skall – –
Det knackade på dörren, husjungfrun kom in:
Jag skulle helsa från frun, om fröknarne ville vara så goda att stiga in och ta en smörgås.
Lausanne 22 April 83.
Käraste Anna!
Det är fasligt länge, sedan jag skref till dig, ma chèrie, men jag har så mycket att göra nu för tiden, det kan du nog tänka dig.
Promenad om morgnarne, lektioner om förmiddagarne (jag har nu också börjat måla akvarell för en gammal engelsk miss – tout ce qu’il y a de drôle, je t’assure – med sina hängande korkskrufslockar och sina milslånga platta kängor!)
Så middag, så skickas man ut att hemta frisk luft i trädgården, bröd och vin till mellanmål, lexor, lexor! och så goûter.
För att inte tala om les courses!!!
Ah, du kan tro, att jag gläder mig åt att få komma hem – nu har jag ju snart varit ute i två hela år.
I går hade vi en stilig course.
Det var ända ned till Montreux och Chillon.
Der, i Montreux, har Madame en slägting, som är “pasteur“ och han skulle visa oss omkring.
En gräsligt tråkig figur!
Lång och blek med talgiga helgonögon och svart halflångt hår (halflångt!) och tillgjordt comme il faut till på köpet.
Då kan du nog tänka dig, hur festligt det var att se honom gå och göra sig grön för en liten ryska, som nyss kommit hit, Katja Rostoff. Coursen var naturligtvis för de nya flickornas skull – vi ha ju varit der förut.
Katja är mycket vacker, anémique och kokett, förstås, som alla ryskor härnere, och – smutsfärdig!
Ja, är det inte vådligt?
Hennes far lär vara guvernör i Lillryssland nånstans, och jag har sett henne gå med en chémise, som – ja, kära Anna, om du bara visste!
Dertill har hon silkestrumpor, som halfva foten är af, och på sina underkjolar har hon strukna fållar.
Nu kan du nog tänka dig, hurudan hon är.
Hon tog mycket nådigt upp prestens hyllning (här är man minsann inte så grantyckt), men när vi reste hem – i det mest förtjusande månsken! – anförtrodde hon mig, att hon var kär i en adjutant Sergej nånting –witch, och honom längtade hon efter á en mourir.
Hon är förresten rätt söt, när hon bara talar om kärlek.
Jag har ju redan talat med dig om min vän Anna van Meerdervoort, en holländska, som också nyligen kommit hit.
Hon är genomstilig, kan du tro, elegant – solidt, legitimt elegant (alltigenom, begriper du) och stolt.
Somliga säga hon är dryg, men det är naturligtvis bara afundsjuka.
Häromdagen hade jag ett litet äfventyr – jag menar litet omvexling i den vanliga enformigheten.
En af Annas slägtingar var på genomresa i staden och helsade på henne – en ung och vacker “Mynheer“, chic som en parisare och nobel som en engelsman – och blef då presenterad för mig.
Madame var nådig den dagen och lät oss (oss tre) vara för oss sjelfva inne i det stora vinlusthuset i trädgården.
Der sutto vi och pratade länge – franska, naturligtvis, som han talade à merveille.
Anna var tyst som vanligt, och jag tror jag slog an på honom, ty när vi skildes – – – Ja, det är förstås bara dumheter, och lönar sig inte ens att tala om, men bara att se en herre, är så ovanligt här, att man tycker, det är ett rigtigt evènement.
Men jag glömmer ju det allra intressantaste.
Här har händt en skandal i pensionen!
Det är med Mabel Clifton – du vet, den bleka irländskan, som jag var så förtjust i strax jag kom hit.
Hon har nu rymt med en polack.
Han bodde på hôtel Gribbon och var mycket stilig, men man tror han är nihilist.
Jag kan aldrig förstå, hur de ha träffats, ty jag tycker det skulle vara en komplett omöjlighet att skaffa sig en älskare här, om man än vore aldrig så snedig.
Här blef ju ett väsen!
Madame var förstås ursinnig, för det att det händt i hennes pension, men det tystades ju ned så godt man kunde.
Det gör mig förfärligt ondt om stackars Mabel.
Hennes rykte är naturligtvis förstördt för alltid.
Nej, du, nu har jag inte tid längre.
Jag är rädd att Mademoiselle skall upptäcka, att jag har ljus så sent.
Slaflif – när man är 19 år!
Skrif till mig, innan jag reser (det blir väl såder i midten af Maj) och sätt mig litet au courant med det, som händer derhemma.
Är Emilie lika lifvad för “reformer“ ännu? – nå, det är ju också din force!
Är Berta ännu lika mycket à la mode?
Eller har hon inte varit mest utomlands i vinter?
Jag vet ju aldrig något, utom det, som du skrifver till mig, ty pappa, han!!!
Tala också litet om Augustas förlofning, och hur det käns att ha en svåger.
Jag har ju fått veta så litet om detta intressanta ämne.
Nej, nu måste jag sluta.
Mille amitiés!
Din Alice.
Du tror väl inte jag är betagen i holländaren?
– Åhnej, du vet, jag är inte så lättantändlig.
Men härute blir man liksom mera “fri“ af sig än derhemma.
Du må emellertid inte tro, att jag blifvit förändrad – jag afskyr lika mycket allt “flams“ nu som förr.
Madame hade åtagit sig att skaffa Alice ressällskap, då hon skulle lemna pensionen.
Det var en gammal tyska från Basel, sedan trettio år bosatt i Lausanne, der hon lärde främlingar franska för en franc i timmen och alltid berättade anekdoter om Lamartine, hvilken hon engång hade sett i sin ungdom och sedan dess bemägtigat sig som sin specialitet.
Främlingarne, hennes elever, kallade henne alltid med pietet “Lamartines gamla väninna“, och en dristig engelska, som brukade visa hennes namnteckning i sin Birthday Motto- Book, gissade mystiskt på ett ännu intimare förhållande mellan Mademoiselle Bock och “den store romantikern“.
Nu såg hon emellertid icke ut, som om hon skulle kunnat dåra någon romantiker – lång, skefaxlad, ett groft rödbrusigt ansigte med en luden vårta på ena näsvingen (ett “grain de beauté“ sade samma fantasirika engelska), och stora vattenblå ögon med röda kanter omkring.
På hufvudet hade hon grått hår i tre nuancer under en svart tyllrosett, som aldrig ombyttes, och det betydde föga, hvad drägt hon var klädd i – hennes person gaf i sin helhet alltid oföränderligt samma intryck af flottigt, ljust manchester-sammet.
Hvar vår reste hon till en syster i Hamburg – på tredje klass, med matsäck och kautschukkudde.
Hon uppträdde då beständigt i en outslitlig resdrägt af glansigt, grått lasting, med en smal plissé på kjolen och omkring bluskoftan, samt hvit schäferhatt med hängande svarta sammetsband, som rundade sig i ändarne.
Alice var icke vidare hänryckt öfver ressällskapet.
Först och främst måste hon, för att slippa resa på tredje klass, betala biljettskilnad för henne ända till Hamburg, och så hade hon till på köpet tvånget af att ständigt vara tillsammans med “Lamartinskan“, (som hon ilsket kallade henne för sig sjelf) under hela denna vårresa genom Tyskland, som hon drömt sig så stämningsrik.
Madame försäkrade emellertid, att hon inte för sin död kunde försvara för Mademoiselle Brandts vördade föräldrar, om hon läte Mademoiselle resa ensam den långa vägen.
Ingen vet, hvilka faror unga flickor kunna bli utsatta för – se nu bara på den stackars Mabel – –
Men Alice var vid dåligt humör öfver hela tillställningen.
Hon kunde icke förlåta Mademoiselle Bock, att hon med sin matsäck och sin gråa lastingsklädning ödelade för henne afskedet från Genfersjön.
Och hela vägen från Lausanne till Basel var hon så kall och otillgänglig mot den stackars gamla mamsellen, att denna, som var en hjertans beskedlig menniska, blef helt olycklig och nervös af det och stälde sig så medgörlig och ödmjuk hon kunde för att vinna fröken Alice.
När de ändtligen, fram på eftermiddagen, kommo till Basel, der de ville stanna öfver natten, var hon också verkligen vid godt humör igen, men – af en slags diplomatisk instinkt – behöll hon, trots, det, samma missbelåtet reserverade sätt mot Lamartines väninna.
Hon märkte, att hon genom det nu hade öfvertaget och kunde få sitt ressällskap till hvad hon ville.
När hon sedan i hotellet klädde sig till table d’hôte, kom Alice Brandt småningom i en allt trefligare och behagligare stämning – en på engång lugnt bekymmerslös och oroligt äfventyrsväntande turiststämning.
Gång på gång såg hon sig i spegeln, innan hon kunde besluta sig för att gå ned i matsalen, och smålog hvar gång ofrivilligt belåtet mot sig sjelf.
Denna svarta silkedrägt, hvilken satt som gjuten öfver bysten, ned till midjan – stram öfver bröst och axlar, hög i halsen, glittrande af perlbroderier, kort och vid, så att de eleganta fötterna syntes – den gaf också en egen mondän stilfullhet åt hennes fina jungfruslankhet.
Och den matthvita mjukheten af hennes hud, det varmröda skimret öfver hennes bruna hår i hög koaffyr med krusig lugg, den kyliga, äggande glansen af hennes ljusgrå ögon under de mörka brynen – det fick alltsammans ökad relief af det på engång nobelt reserverade och starkt framhäfvande i denna svarta parisertoilett.
– Ännu fem minuter!
Hon böjde sig långt fram ur fönsterramen och såg ut.
Majkvällen var ännu ljus, blott litet dimmig, likväl voro gaslågorna redan tända längs terrassbalustraden, – på precis lika afstånd flammade de upp under sina hvita kupor mellan växter i porfyrurnor.
Genom det otydligt bullrande samtalet mellan tre amerikaner, tillbakalutade på sina rottingstolar under de rundklippta lagerträden, bröt – gällt och enstaka – kyparnes brådskande Gleich!
Komme Gleich! der de med servet öfver axeln och belastade med skinande pläterbrickor gledo fram och åter i ljuset under de stora portal-lyktorna.
Från den enorma hotelomnibusen, som höll nere på torget, steg just nu en ensam herre långsamt uppför trappan till terrassen, stannade i ljuset vid balustraden och talade högt med portiern.
En blond, reslig herre i ljus, åtsittande öfverrock och hög cylinderhatt – – Alice drog sig tillbaka, der hon stod, inom fönsterramen, hennes ögon blefvo stora, och hjertat klappade, så hon kunde höra det.
Det var som om hela denna kvälls obestämda, jublande väntansfullhet med ett fick form och mål, när hon igenkände mannen dernere.
Det var den unge holländaren från vinbersåen i pensionsträdgården, Johan van der Bourght.
De träffades i matsalen vid table d’hôte.
Han kom sent; lång, elegant, korrekt, i engelsk middagsdrägt, gick han längs de långa dukade borden under gaskronorna och såg sig frånvarande omkring med lätt sammandragna, nästan kisande ögon.
Alice kunde icke låta bli att följa honom med blicken; hon väntade otåligt, hon ville, att han skulle känna igen henne.
Och då han ändtligen gjorde det, och med plötsligt vidgade ögon och ett gladt öfverraskadt leende, kom fram till henne, smålog hon emot honom så öppenhjertigt lyckligt, som om hon helsat på en gammal vän.
Mademoiselle Bock blef presenterad; Alice tyckte, att hon aldrig hade sett så tarflig ut, som just nu, och var glad, så länge hon bara ville hålla på med att tala om Basel “för tretti år se’n“ för sin granne på andra sidan, en ung dam, som hela tiden blott var upptagen af att öfva sig i att äta på engelskt manér och ängsligt balancerade sås och ryska ärter från knifven till gaffeln, medan hon då och då svarade med ett förströdt: “Oh, ja, das kann ich wohl denken“, eller “Das glaub’ ich gern“.
Alice kände sig denna afton rigtigt i sitt esse, – nästan för första gången i sitt lif i sällskap med en ung herre.
Ty hemma var hon ju alltid så van att lägga band på sig för modrens skull, och under de två pensionsåren i Tyskland och Schweiz, då hon i många andra afseenden fritt fått utveckla sig, hade hon sällan eller aldrig haft tillfälle att råka män.
Nu, då hon väl hunnit känna sig glömsk af den inlärda, specielt svenska sällskapskonvenansen, var hon för första gången fullt naturlig och utan tvång gentemot en ung främmande man af sin egen klass.
Och det visade sig att hon var kokett.
Icke med det banala godtköpskoketteriet hos provinsdamer, som göra i att vara näbbiga eller sarkastiskt dräpande och med alldeles öfverflödig köld “hålla på afstånd“ tillnärmelser, som kanske aldrig existerat utom i deras egen fantasi; icke heller med den lekfulla ysterheten och en smula anlupna naiveteten hos flickor, som redan varit alltför mycket med och hunnit få vana vid salongsjargonen.
Alices koketteri var af helt annat slag.
Hon var icke så intelligent och nästan instinktivt medveten om sina egna medel som några af hennes bekanta – t. ex.
Berta Funcke eller Katja Rostoff; – men just detta, att hon liksom nyfiket pröfvade sig fram till sin egentliga terräng, som hon ännu ej kände, under det hon tydligen på samma gång barnsligt njöt af och förvånades öfver sig sjelf, – det hade en egen pikant charme.
När man såg denna kvinna med ett barns omedvetna grace, halft ofrivilligt, liksom ovilkorligt, och ännu osäker, lägga något visst studeradt frestande i sina rörelser och sin blick; när man såg henne böja sig fram, lyssnande, småleende, med detta ängsligt betagna leende och denna blick, som skyggt smekande sökte att gissa den mans väsen, hon ännu icke visste, att hon ville vinna, – då måste man i henne ana den blifvande tjuserskan.
En af de kvinnor, hvilka med sitt leende förstå att smeka en mans djerfvaste drömmar, om än deras läppar tala den kallaste likgiltighets språk; hvilka med sin blick instinktmessigt gripa hans innersta väsen och – lika omedvetet – smidigt lämpa sitt eget derefter.
Kvinnor, som aldrig tillåta sig en djerf gest eller ett vågadt ord, men hvilkas medfödda älskogslängtan liksom tycks brinna genom deras hud och klinga med jubel och suck genom hvar dallring af deras stämma, – och hvarenda linie af deras kropp, hvar skiftning af deras blick och leende, låter frestande männen ana, att de kunna älska.
Efter middagen promenerade de i den trånga buskagefylda promenaden längs gatan.
Det var en mild, halfmörk kväll – sådana som kvällarne äro i Schweiz i midten af Maj, – med doft af ungt löf och blommor i knopp, och luften fuktigt dunstig efter de börjande sommarregnen.