Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hamilton, Henning Ludv. Hugo, hvilken, såsom fullm. för Grelliga alten Oxenstjerna N:o 8, var den främsta närvar, ledamoten, öfverlemna!
Landtm.-klubban samt afträd!, föredrogs och bifölls StatsUtsk:s d. 22 och 23 dennes f. m. på bordet lagda mern.
N:o 6 ang:de ersättandet af de tillökade riksdagskoslnaderne för Hr Landtm, och llrr Talmän.
Vidare föredrogs StatsUlsk:s d. 22 och 23 dennes f. m. på bordet lagda meni.
N:o 7, angide riksdagskostnadernes bestridande och blef detta mern., under hvars uppläsning
Hr Gr. o. Landtm, återkom, af R. o. Ad. bifallet.
Äfvenledes föredrogs och bifölls SlalsUlskts d. 22 och 23 dennes f. m. pä bordet lagda mern.
N:o 8, ang:de förskott å aflöningen för den hos RiksShn och Utsk:n anstälde betjening.
M:s nedannämnde d. 23 dennes f. m. på bordet lagda nåd. propos:r och skrifvelse!' till R.
St.: l:o K. M:s nåd. propus., med förslag lill lag om aktie-bolag.
Remitterades lill LagUtsk. 2:o K.
M:s nåd propos., ang:de särskilda jemkningar uti det af K. M. och R.
Remitterades till Stats- och BankoUtskm. 3:o K. M:s nåd. skrifvelse, i fråga om restitution af hvad utaf hemmansinnehafvarne å Oland blifvit i ränta för den å hem manen på ön fördelade utmark, från och med år 1841, till kronan erlagdt utöfver det nedsatta belopp, hvarmed berörde ränta eller s. k. utmarksskatt numera utgöres.
Remitterades till SlalsUlsk. 4:o K. M:s nåd. propos., ang:de beviljande af låneunderstöd åt de. genom eldsvåda hemsökte innevånarne i staden Christianstad för uppförande af nya byggnader i de afbrändas ställe.
Remitterades till StatsUlsk. 5:o K. M:s nåd. propos., ang:de anvisande af medel lill godtgörande af från statskont., utaf under händer hafde medel, utbetaldt understöd lill de genom eldsvåda hemsökte Christianstads stads innevånare samt om öfverflytt ning på l iksg.kont. af befattningen med det bemälde personer beviljade lån.
Remitterades till StatsUtsk. 6:o K. M:s nåd. propos. ang:de förändring i villkoren för åter - 494 Den 29 December f. m. betalning af det till återuppförande af nytt rådhus i Wexiö, efter den staden sednast öfvergångna eldsvåda, beviljade låneunderstöd.
Remitterades till StatsUtsk. 7:o K. M:s nåd. propos., ang:de afskrifning af de, såsom bidrag till kostnaden vid ny tomtreglering i städerne Wexiö, Åmål och Kungsbacka, efter de dessa städer öfvergångna eldsvådor, af mindre kreditivet anvisade belopp.
Remitterades till StatsUtsk. 8:o K. M:s nåd. skrifvelse, ang:de bestämmande af ersättning till de personer som i behörig ordning förordnas att i egenskap af krono-ombud vara närvar, vid bevillnings-stämplingen af spelkort.
Remitterades till Bevilln.Utsk. 9:0 K. M:s nåd. skrifvelse, i fråga om arfvode till skeppsombudsmannen vid Stockholms sjömanshus för uppbörden och redovisningen af det under berörde sjömanshus hörande sjöfolks krono-utskylder.
Remitterades till Bevilln.Utsk. 10:o K. M:s nåd. propos., ang:de eftergift af kronans rätt lill dana-arf efter aflidne collega scholae J. E. Ekelund, till förmån för Ekelunds i behöfvande omständigheter efterleranade enka.
Remitterades till StatsUtsk. ll:o K.
M:s nåd. skrifvelse, i fråga om befrielse för förre depart:s'cheferne i general-tullstyrelsen, presidenten J. P. af Billbergh och cancelli-rådet J. D.
Wallerius samt kammereraren, kammar-rätts-rådet Winroth och kontrollören Middendorff från ådömdt ersättningsansvar i målet, rör:de den efter aflidne tullförvaltaren Finér yppade balans.
Remitterades till StatsUtsk. 12:o K. M:s nåd. skrifvelse, ang:de inqvarteringsskyldigheten i Stockholm.
Remitterades till Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utskm. 13:o K. M:s nåd. propos., ang:de rusthållarnes inom det s. k.
Remitterades lill StatsUtsk. 14:o K. M:s nåd. propos., ang:de öfverlåtande till Malmöstad af mark, tillhörande Malmö f. d. fästning.
Remitterades till StatsUtsk. 15:o K. M:s nåd. propos., ang:de bildandet af en fond lill pensionering af folkskole-lärare.
Föredrogs och remitterades till Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk. Hr Munck af Rosenschölds, Nils Rudolf, d. 23 dennes f. m. på bordet ladga motion, att arme'ens pensionskassas oullånta Den 29 December f. m. 495 fond må bilda en enskild lånefond för dess tjenande delägares räkning.
Föredrogs Gr. von Rosens, Adolf Eugene, d. 23dennes f. m. på bordet lagda motion, ronde anläggning af jernvägar i Sverige.
Motionären slutar sålunda : ”ändamålet med denna min framställning af saken är derföre, att R.
M. frambära den und. hemställan, det ville K. M., efter ärendets öfvervägande, göra den framställning i ämnet lill R. St., som K.
M. finner lämpligast”.
Jag hemställer till eder, mine Hrr! om en sådan framställning af ärendet är tjenlig?
Hon uttrycker ingen mening å R.
St:s sida, utan är blott en slags erinran, det ville K.
M. sysselsätta sig med den saken och sedermera underrätta R.
St. hvad K.
M. finner för godt att dervid åtgöra.
Detta är det ena sättet att förslå framställningen.
Ett annat vore att uttyda henne ungefärligen så här: R.
St. veta icke hvad de vilja, men de önska, att K.
M. ville åtaga sig besväret att leda deras tankar och låta dem veta hvilken åtgärd de böra vidtaga.
Jag har velat fästa uppmärksamheten härå, på det att vederbör.
Utsk. må taga sig tillvara för alt tillstyrka något dylikt.
Med den sista värde talaren ber jag alt få instämma så till vida, att äfven jag hade önskat, att uti detta vigliga ämne motionären varit mera bestämd uti slutmeningen och således uttalat den önskan, att R.
St. måtte så behandla ärendet, som dess vigt fordrar.
Deremot tror jag icke att motionärens mening varit sådan, som Hr von Hartmansdorff augifvit, utan han har säkerligen varit öfvertygad derom, att
Utsk. ej skulle lemna denna för samhället så vigliga fråga outredd och i följd deraf icke eller underlåta att inhemta de för en sådan utredning erforderliga upplysningar.
Det är min öfvertygelse, att den ädle motionären så tänkt, och jag äger den förhoppning att Utsk. sålunda kommer att gå tillväga; men i den händelse sådant icke skulle ske, anhåller jag att få begagna detta tillfälle för att vänligen uppmana Utsk. dertill, helst jag i allo instämmer i motionärens framställning om vigten och nödvändigheten för vårt land, alt, såvidt ske kan, förskaffa sig detta vigtiga kommunikationsmedel.
Erfarenheten har visat, till hvilken omätlig grad industrien och nationalvälmågan utvecklats inom de länder, hvilka lyckats att inom sina gränsor förvärfva jernbanor.
För all öfvertyga sig om huru genom dessa banor bandel och industri, ja all rörelse fått nytt lif, behöfver man icke besöka de orter, der dessa banor finnas, ty de i detta ämne utkomna skrifter kunna icke vara någon obekante.
Den, som i dessa länder sett rörelsens liflighet och det nära samband, som emellan de olika klasserne af befolkningen uppstått genom jernvägarne och det intlylande desse i allmänhet utöfva så i materiell som moraliskt hänseende, kan icke annat än önska, att, så fort sig göra låter och så vidt 496
Den 29 December f. m. tillgångarne medgifva, vårt land matté äfven tillegna sig denna uppfinning.
I de öfriga af motionären uppgifna skäl för anläggningen af jernvägar i Sverige instämmer jag äfvenledes och tror som han, att dessa jernvägar äro nödvändiga och oumbärliga vehikler för nationalförsvaret, helst man genom ångans kraft kan på ganska kort tid till bestämd punkt öfverföra stora härskaror och den stat, som icke griper till det yttersta för att tillegna sig ett sådant medel till sitt sjelfförsvar, är föga mån om sitt sjelfbestånd.
På dessa och de flera skäl, som jag framdeles ber alt få utveckla, då frågan återkommer lill det H.
Ståndet, anhåller jag alt till Utsk. få framställa den önskan, att Utsk., då det företager denna motion lill utredning, måtte infordra alla de upplysningar, som i ämnet stå att erhålla.
För Utsk. kan det icke vara obekant, att den man, som väckt motionen, arbetat ganska mycket i detta ämne, att malerialierne äro i det närmaste fullbordade och att Utsk. genom denne samme motionär kan erhålla alla erforderliga upplysningar för att reda och fullständigt behandla detta ämne.
Jag önskar slutligen att, sedan alla dessa upplysningar blifvit af Utsk. pröfvade och godkände, Utsk. matte fatta den öfvertygelsen, alt frågan är af yttersta vigt för vårt land, och vid sammanträde med StalsUtsk. öfverlägga och öfverenskomma om sättet för verkliggörandet af hvad motionären åsyflal.
Hamilton, har jag blott några ord att tillägga.
Anledn:n hvarföre jag afslutat min motion pä del af Hr von Hartmansdorff anmärkta sätt, var egentligen den, alt Regeringens åsigler i ämnet voro mig obekanta.
För öfrigt får jag tillkännagifva, att jag är villig alt tillhandahålla Utsk. alla de upplysningar, som jag kan lemna.
Jag hade önskat, att kunna bifoga motionen kostnadsförslager och planer, men jag har icke medhunnit att afsluta dem; dock hoppas jag att inom några få dagar hafva dem färdige, derefter de skola genast Utsk. tillställas.
Remitterades lill Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. Föredrogs Frih.
Fa 1 kenbergs, Garl Axel, d. 23 dennes f. m. på bordet lagda motion, om anslag till arméens pensions-kassa, att användas för kaptens-pensionernas tillökning.
Remitterades till StatsUtsk. samt communicerades de öfriga RiksStm.
Föredrogs Gr. von Stedingks, Ludv. Ernst, d. 23 dennes f. m. på bordet lagda motion, ang:de ändring af 1 cap. 3 § missg.balken.
Då denna motion sistl. plenidag på min begäran bordlädes, skedde sådant å min sida af den orsak, att det var sista motionsdagen och jag ansåg tiden icke genom någon diskussion i ämnet böra beröfvas dem, som Don 29 December f. m. 497 som möjligen kunde hafva flera molioner alt väcka.
Jag hade emellertid upptecknat mig till minnes det hufvudsakligasle af motionen, äfvensom mina inkast deremot och anser liden nu vara inne alt meddela dessa mina anmärkmr.
Frih. (jederström, uppläste härefter följande:
Det har visserligen icke kunnat väcka förundran att vid den skenbara motsägelsen mellan allmänna lagens och Reg.F:ns stadganden i förevar, hänseenden, den tanken uppkommit att, genom undanrödjande af den förstnämndes bud i 1 cap. 3 § missg.-balken, bereda åt 16 § i Reg.F. en vidsträcktare tydning än den hittills erhållit; äfvensom det likaledes förefallit naturligt att en framställning till förordande af frihet och rörlighet, vare sig i allmänhet eller inom ett särskildt område, kunnat framkalla välvilligt mötande tänkesätt; helst de vackra vältalighetens blomster, hvarmed denna framställning rikligen var öfverströdd, voro egnade att åt den ästetiska känslan, vid åhörandet deraf, bereda ett angenämt intryck.
Men saken är i och för sig alltför betydande och allvarlig, för att vi skulle kunna fästa oss vid de behagliga uttryck hvari motionen blifvit klädd.
Del är frågan om en väsendtlig förändring af ett för samhället och kyrkan vigtigt stadgande: rörtde påföljden utaf affall från vår rena, evangeliska lära.
Såsom skäl för förändringen har, enligt hvad nyss nämndes, blifvit anfördt lagstadgandets förmenta stridighet med Reg.Fms föreskrift.
Men har icke den sistnämnde alltjemt blifvit tolkad på det sätt, som kändt och af motionären framstäldt är, utan att deraf veterligen uppkommit några olägenheter eller klagomål, som kunna förtjena att tagas i betraktande?
Väl har den värde motionären erinrat om målaren Nilsson och hans genom öfvergång till kalholicismen ådragna nödvändighet alt begifva sig utom rikets gränsor; samt tillagt all denna tilldragelse väckt å utrikes ort, i vissa kretsar, ett klandrande uppseende.
Men, mine Ilrr! kunna väl Sveriges lagstiftningsärenden afgöras efter rättesnöret af de mer eller mindre hlida eller oblida omdömen, som af utlänningar, oftast obekante med helheten af våra inhemska förhållanden, kunna, ronde enskilda hos oss inträffade företeelser, möjligen fällas?
Och månne icke bos oss sjelfve deremot händelsen med målaren Nilsson betraktades i ett helt annat ljus, så mycket mera som undersökningen om hans affall, derest jag icke alltför mycket misslager mig, icke otydligt syntes uppenbara mannens stora oförmåga eller likgiltighet alt uppfatta betydelsen af den ena och den andra bekännelsens innehåll, jemte det den ansågs röja bans af fåvitska förhoppningar om bättre ulsigter på timlig bergning föranledda beslut att öfvergifva fadrens tro?
Det valda exemplet synes sålunda icke mycket bevisande för nödvändigheten af flen åsyftade förändringen.
Men Hr Gr. von Stedingk har jemväl sökt stödja sill förslag vid åtskilliga allmänna theoretiska satser, hvilka torde böra till sin halt något skärskådas; såsom t. ex. den att ”politisk och religiös frihet utgöra hvarje konstitutionellt samhälles grundpelare 1 H 32 498 Den 29 December f. m. och äro dess lifsprincip, en conditio sine qva non för dess bestånd, börande alltså i båda dessa vigtiga ämnen endast öfvertygelsen fritt få råda” o. s. v.; hvilket torde låta ganska bra, såsom fras, men i verkligheten synes föga antagligt till oinskränkt godkännande; ty om händelsevis den enskildes öfvertygelse skulle inom en monarkisk stat bestämma sig för den republikanska samhällsformens förmodade företräden för samma stat, så lärer väl icke en sådan tanke tillåtas alt såsom här heter, ”fritt få råda”, del vill välsäga, uttala sig med anspråk på rättighet att försöka sitt bringande lill verkställighet, eller åtminstone på proselytmakeri, jemte öfriga tillbehör till ett obehindradt framträdande.
Härmed tro vi oss bäst hafva genmält motionärens åsigt alt först genom framgången af hans förslag en sann konseqvens i Sveriges politiska och religiösa lagstiftning skulle vinnas.
Vidare yttras det ”tvång och öfvertygelse hafva intet gemensamt, de äro fullkomliga antipoder;”
Och likväl, vi måste erinra derom, är ju intet menskligt samhälle möjligt eller tänkbart om icke medborgarne underkasta sig och yttrandet af sin enskilda öfvertygelse samhällsbandens förenande länkar, hvilka också, ifall de troltsas, låta sig förnimmas såsom tvång!
För öfrigt, vid förevar, fråga, hvari ligger något tvång för den enskilda, som hindrar honom att inom sig hysa hvad föreställningar han behagar?
Vill han åter uppenbarligen yttra och utbreda sådane som äro i strid med statskyrkans läror, då först inträder den af lagen stadgade påföljd, som likväl ej hör kallas ett straff, enär honom ej tillfogas något personligt lidande; han endast uteslules från del land, hvars lag han ej underkastar sig.
Någon egendomskonfiskalion, hvarom motionären talat, undergår han icke, ulan behåller allt hvad lian intill alfallet ärft och för vä rf va l; del är sanni att han förlorar räll till vidare arftägt; och om verkligen någon ändring af lagrummet vore af nöden, skulle den härutinnan snarast kunna medgifvas; ehuruväl Sveriges i en tro förenade folk dock torde kunna göra anspråk på alt få inom det ej rika landet behålla Svensk förmögenhet, hvilken i merberörde fall skall tillfalla den affallnes närmaste arfvingar, likväl, enligt ärfda-balkens 7 cap. 4 §, med förbehåll för honom sjelf alt, derest han inom 5 år med Konungens lof kommer tillhaka och till vår lära återträder, få taga i besittning det arf, han under tiden, af förenämnde orsak, ej tilllrädt.
Ett sådant förfarande å samhällets sida kan, enligt vår tanke, ej rättvist komma under den, om vi rikligt uppfaltadt motionärens anförande, af honom begagnade benämning: våld och förföljelse.
Man inser dessutom lätt att en fullständig konseqvens icke i motionen förefinnes emellan dess fordran å oinskränkt religionsfrihet, yttrad nemi. jemväl i form af affall från den hos oss antagna läran, och motionärens eget tillstyrkande att ”förlusten af medborgerliga rättigheter ensamt kunde för skeende affall bibehållas, såsom verkande tillräckligt återhållande;” ty med bibehållandet af en dylik återhållande kraft, vore man ju i alla fall ej befriad till alla delar ifrån del tvång, som ofvanföre ansågs så fullkorali - Den 29
December f. m. gen oförenligt med ”civilisationens och upplysningens kraf,” ”vår mildare lagstiftning,” tidsandan,” m. ro. dylikt, på hvilka förebäranden ej torde höra läggas alltför stor vigt, helst då man eftertänker huru ofta de framdragas till förordande af alla möjliga samhällsförstörande syften och läror, hvilka ej derigenom blifva bättre eller mera antagliga för den strängare pröfningens dom, endast mera lockande för de lättare hänförde.
Ytterligare har Hr Grefven anfört exemplen af Frankrikes, Belgiens, framförallt Nord-Amerikas lagstiftningar i det förevar, hänseendet, såsom mönster för oss, dem vi borde skynda att tillegna oss.
Men hafva icke dessa länder och vårt fädernesland väsendtliga skiljaktigheter, nog stora för att sä väl i detta, som många andra_förhållanden, rättfärdiga olika stadganden i de olika länderne?
Afven Preusseus sednaste lag om religionsbekännelsernes utöfning har motionären Anfört; men höra vi icke dervid ihågkomma alt Preussen redan sedan långliga tider lidit af medborgarnes tinder sednare åren ännu mer ökade söndringar i religiöst afseende, och följaktligen anse den nya lagen såsom en nödfallsutväg att, i sakernas nuvar. läge, under medgifvande af omförmälde rätt för öfriga medborgare, stäf ja åtminstone religionslärarnes på vissa ställen framträdande obehöriga anspråk pä att få bekänna en lära vid predikoembetets åtagande och en annan i eller utom predikstolen?
I motionen yrkas alt man måtte taga i betraktande erfarenheten i de länder, der oinskränkt rättighet till öfvergång från en lära till en annan existerar; under förklaring att inga vådor deraf uppkommit för dessa staters lugn eiler deras statskyrkors bestånd.
Men då vi enligt denna begäran, och till följd jemväl af hvad vår egen åstundan påkallar, taga erfarenheten till ledare och oförtröttadt < rådfråga dess lärdomar, kunna vi väl medgifva förenämnde påslående?
Hvad lärer oss Tysklands, Frankrikes, Britaniens, sednast Schweitz, historia, och vårt eget fäderneslands under de tider, dä religiösa stridigheter och deraf härflytande misshälligheler samhällsmedlemmarne emellan hos oss voro gängse och vi ej ännu ägde det lyckliga lugn, den enighet och frid, som åtminstone i detta enda hänseende, under sednare århundraden, varit Svenska folket förunnade?
Kunna vi väl misskänna värdet af denna vår afundsvärda ställning?
Skola vi väl, alldeles opåkallad! af nödvändighetens kraf, kasta oss obetänksamt in på en bana, hvars vädlighet andra länder, sig och oss till varnagel, mångfaldigt pröfvat?
Skola vi helt vänskapligt öppna dörren för den religiösa tvedrägten, den svåraste och olvckligaste af all sådan; inbjudandes den religiösa fanatismen och den lika eller snarare mera skadliga otron, som fräta en stor del af den öfriga verlden, att skyndsammast taga vårt land i besittning?
Hafva vi icke nog af andra tvisteämnen, andra trätofrön?
Böra vi ej besinna alt om likgiltighet för statskyrka och folktro får råda och högtidligen uttala sig genom folkets ombud, då — jag vill icke säga stundar — men förberedes fall för denna vördnadsvärda, ovärderliga byggnad, en af de grund 32* - 500 Den 29 December f. m. valar, hvarpå det Svenska samhället verkligen hvilar!
Och sedan troslärorna blifva ansedda likgiltiga, månne icke undervisningen deri torde vid skolorna följdriktigt komma alt upphöra?
Och skola väl katholisismens, melhodismens och alla andra efter välde lystna kyrkor, alla ochristliga sekler lill förtigandes, försumma alt fredsstörande innästla sig på det öfvergifna fältet?
För ett sådant tillstånd må vi ej blottställa ett älskadt fosterland 1 Omöjligen kan jag godkänna någon öfverensstämmelse mellan den af motionären förordade frihet och den tillåtelse, som år 1844 gafs för gemenskap med den år 1809 afsalia Konungafamiljen.
Skilnaden är klar; upphäfvandet af förbudet i sislberörde afseende medförde inga faror, enär kändt var, att den fordna regenlslägten icke ägde anhängare i landet, samt alt den nya dynastien tillräckligt lång tid rotfästat sig i folkets kärlek, vördnad, tillgifvenhet och undersåtliga förtroende, för att på intet sätt kunna annat än vinna vid jemförelsen med den ur Sveriges åsyn och minne nästan utplånade ätten; men upphäfvandet af nu ifrågaställde lagbud, som för öfrigt icke heller har något det ringaste gemensamt med det andra, onödigtvis inblandade, företer vådor af allvarsammaste art, som redan här äro antydde, men som, efter hvad man finner, icke så tydligt för enhvar på förhand visa sig.
Visserligen har Hr Gr. förklarat: ”att undantagslagar kunna ej evigt gälla”.
Men hvad är det väl som stämplar det öfverklagade lagbudet såsom varande undantagslag?
äro då kanske också successions-ordn. och mycket annat som gäller särskilda förhållanden, likaledes undantagslagar?
Likväl lära vi ej, af den anlednm tänka oss förpligtade att röra vid dem och ändra den, bör man hoppas.
Slutligen kan jag ej lemna obemäldt det yttrande, att den store Gustaf II Adolf kämpade för en oinskränkt trosfrihet och stupade för den.
Han stridde och dog i försvaret för vår rena evangeliska lära, densamma, från hvilken affall nu yrkas böra fritt äga rum.
Lålom oss, med den tacksamhet oss evigt höfves, ihågkomma denna odödliga hjeltekonung och hans verk, samt, då frågor yppas, som synas lända till inre oro och söndring, erinra oss hans uppmaning till Sveriges folk att väl bevara sin enighet: — ”Äro Svenskarne” sade han, ”sinsemellan enige, då kunna de i trygghet lefva inom sina klippor och skär, och då skall dem ingen lätteligen med fördel antasta”.
Hr Prytz, Lars Adolf, anförde skriftligen:
Den af Hr Gr. von Stedingk väckte motion, om borttagande till det hufvudsakligaste af det i \år ännu gällande lag stadgade straff för affall ifrån den rena evangeliska läran, är vigtig och betydelsefull, men af ömtålig beskaffenhet.
Å ena sidan är bevarandet med full kraft af religionens helgd af fädrens tro lika angeläget för samhällets bestånd, som för sedlighetens vård; ty lossas de band, som afhålla lättsinnet från att leka med heliga ting och lemnäs åt detsamma eli i detta hänseende friare spelrum, så utplånas snart den religiösa känslan hos
Den 29 December f. m. 501 folket, hvilken lyckligtvis ännu är vid varmt lif och hvilken utgör såväl den grundval, hvaruppå vördnaden för samhällslagarne stödjer sig, som äfven den källa, hvarur sedligheten både utgår och fortgår.
O o A anel ra sidan har tank friheten och toleransen giltiga anspråk och straffet för religionsbrott bör, liksom för andra brott, vara lämpadt efter tidsförhållandena, för att icke, genom sjelfva sin stränghet, lägga hinder i vägen för tillämpningen.
Detta fel har dock onekligen lagstadgandet i Missg.balkens 1 cap. 3 §, som belägger affall från evangeliska läran med landsflykt samt förlust af arf och borgerlig rättighet, likasom samma cap:s 4 §, som, för spridande af villfarande lärosats, ådömmer landsförvisning; eljest hade de troligen oftare blifvit tillämpade, helst det sistnämnda brottet, till sina följder ofta af svårare art än det förra, i våra dagar icke varit sällspordt.
Derföre, utan att kunna medgifva att den nu till ändring föreslagna lagparagrafen står i egentlig strid med 16 §:n i Reg.- F:n, ty ett är det ”alt ingens samvete tvinga eller tvinga låta, utan skydda hvar och en vid en fri utöfning af sin religion”, och ett annat, att låta hvar och en, ansvarslöst eller med ringa an svarspåföljd, löpa öfver ifrån den allmänna statskyrkan och sin religion till en annan, hvarigenom i mer eller mindre män samhällets lugn störes och förargelse åstadkommes; och icke heller kunnande medgifva, att den tolerans, som egnar ett fritt och upplyst folk, får utsträckas lill liknöjdhet i religionssaker, anserjag, lika med den värde motionären, hvars rena afsigter jag icke misskänner, väl landsförvisnings-straffet böra utur den citerade 3 §:n utgå, dels såsom väckande ett onödigt uppseende och ofördelaktiga omdömen utom riket, dels emedan jag icke tror det öfverensstämma nied allmän folkrätt att den ena staten kastar på den andra det ogräs den vill vara af med, då icke särskilta konventioner dertill berättiga; men deremot vågar jag yrka, att förlusten af arfsrätt och borgerlig rättighet, eller hvad man under medborgerligt förtroende förstår, må i densamma qvarstå: det förra derföre, att den, som afsäger sig sitt andeliga arf, gör sig ovärdig att åtnjuta arfvet i verldsliga fördelar; det sednare, eller förlusten af medborgerligt förtroende, emedan förtroende i statens oell medborgerliga värf icke med skäl kan lemnäs den, som, efter brutna heliga löften, öfvergifvit statens allmänna troslära för en annan, som är stridande mot statens institutioner.