Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De, som bo på de kringliggande stora landtställena, hvilka bakom ogenomtringligahäckar af avenbok och vildrosor omge sig med parkanläggningar, drifhus, sportsplaner, stallar, familjegrafvar och mångahanda annan jordisk härlighet, dessa sybariter som till p&amp; köpet äta middag klockan åtta efter att ha druckit té klockan fem — hvil-ket väl nästan är det förnämsta man kan företaga sig der på orten, näst det att ställa till parforcejagter — dessa m&amp;ste naturligtvis känna sig på herrskapsvis upphöjda öfver dem som bo på sommarnöjen med öppna trädgårdar utåt Strandveien och som äta middag klockan fem och dricka té klockan åtta.
Till gengäld kunna dessa se ned på innehafvarne af de trädlösa villorna vid grusade sidovägar.
Och oaktadt egarne till sådana småhel-veten fylda af dam och solsken — der man uppätes af flugor om dagarne och sofver i blykamrar om nätterna samt ständigt pinas af grannarnes vänliga pianoklink — med en viss retsam kallblo-dighet kalla sina landtliga tillflyktsorter för Lyckero, Lugnet eller Mon plaisir så måste dock sjelfva känslan af att ega ett landställe förläna dem värdighet i jemförelse med folk, som endast hyra sig in hos en fiskare eller ha inackorderat sig på hotellet.
Dessa lägst stälda på sommarnöjenas rangskala ha inga andra att förakta än det slödder, som endast kommer ut på söndagen för att dricka kaffe och förtära medförda matsäckar i hotellets park.
Men så vist är allt inrättadt, att detta slags folk enhälligt anta-ges med cfyupaste vördnad och afund skåda upp till allt, som har fast fot på landet, och det är således lyckligen åvägabragt den nödvändiga grundvalen för en lokal samhällsordning, inom hvilken de skilda klasserna kunna föra sitt badlif i ömsesidig aktning och tillit.
* * ak
Då en köpenhamnsk badort mer än någon annan del af riket fordrar en ständig och nära förbindelse med hufvudstaden, är det klart, att högsta vigt och intresse måste ffostas vid de fortskaffningsmedel, som hafva detta till uppgift.
Af dessa åtnjuta obestridligen ångbåtarne den största populariteten.
Det gifves väl knappast något grosshandlarbarn på den fashionabla delen af kusten, som icke vet besked om hvart och en af dessa snabbgående och bekväma fartyg, allt ifrån deras namn och turlistor, intill kaptenens födelsedag och akterstäderskans ffcstman för tillfUllet.
Men ångbåtarne förtjena också respekt och den ömmaste uppmärksamhet.
De skänka huld och skydd åt flera af den köpenhamnska samhällskroppens betydelsefullaste lifsytt * ringar.
Ombord der ligger nämligen det köpenhamnska sommar-nöjsskvallret och der sofver den köpenhamnska börsen sin middagslur.
Visserligen torde det vara ett alltför dristigt påstående, att den köpenhamnska börsen annars aldrig sofver.
Men ingen bör tvifla på att jast de » timmerstockar » som dansk företagsamhet här för till torgs, bära sina räntor.
I half fyra-båtens katakomber ligga fredligt utsträckta, sida vid sida, dessa mäktige min, för hvilka kurserna darra; en lätt svett perlar på deras pannor, lugnt häfver sig brÖBtet under de massiva guldkedjorna, ett högtidligt snarkande böljar som dämpadt orgelbrus genom rummet, — ja, om det icke vore att föra ett hädiskt gyckel med vördnadsbjudande ting, skulle man nästan vid åsynen af så mycken lefvande vigt och sund flegma, så präktiga bredsidor, frestas till det antagandet, att uppfinnaren af ett visst spel med visea trefiiga kulor, som just nu är på modet i hela staden, här har hämtat den ursprungliga impulsen till sin lyckliga tanke.
Och det köpenhamnska skvallret, hvad i all verlden skulle det väl röra sig omkring i den sällskapstomma sommartiden, om icke ångbåtarne funnes, der alla som skvallra ooh skvallras om, så trefligt kunna träffa tillsammans.
De skulle ju dö af ledsnad, alla våra små balhöns och middagspapegojor, om de icke en eller två gånger i veckan finge flaxa fram och tillbaka med Qylfe eller Öresund och snattra med sina små söta näbbar.
Eller den värdige grossören och familjefadern, som knappast har slagit sig ner vid middagsbordet och svä {jt sin första sked soppa, förr än han öfverfalles af sin otåliga fru med frågor om nytt, hvad skulle den stackars mannen taga sig till, om han icke strax kunde servera henne en mun full med skvaller alldeles förakt ifrån ångbåten.
Beskedligt köpenhamnskt skvaller, så oskuldsfullt fritt från all kvickhet, så lyckligt rent för gift, endast att jemföra med ljumt, flottigt, på sin höjd en smula unket diskvatten, som det ändå gör så välsignadt godt att hänga näsan öfver, medan man blöter nästans intimaste plagg.
Under det sommargästerna till sjös styrka och förströ sig, njuta de för tillfallet kvarblifua naturens fröjder.
Damerna bada.
Detta försiggår vanligen mellan 10 — 12 och vid den tiden har man då längs kusten den ena synen mera förtrollande in den andra.
Större och mindre flockar af damer stå, hållande hvarandra i händerna och hoppa oafbrutet upp och ned på samma fläck under glada hojtanden och skrik.
Andra tamla djerft simmande omkring dem.
Det fins emellertid hos en simmande damvanligen något i ögonen fallande, som hastigt ledci den tänkande iakttagaren till ett erkännande af det taktfulla i folkmytens idö, att förse sjöjungfrurna med stjert.
Eder vattenvistelsen h&amp;lles frukost och siesta öfver hela linien.
Markiserna rullas ned för verandorna, hängmattorna föstas upp, förmiddagens dåsighet lägger sig öfver de solstekta in-sektsurrande trädgårdarne.
Sjön skubbar sig slött fram och tillbaka mot stranden.
Glänsande kråkor och kajor sno omkring och fiska i tången.
Vid horizonten stå seglen orörliga, som om de vore utklippta i grått papper.
Plötsligt skrämmes friden på flykten af en mängd skarpa skrik från hotellets planteringar.
Det är gossarne Jens och Axel, som äro på fuffens.
De ligga här ute på landet med sina mammor.
Jens är 2x / 2 år.
Hans krithvita hår, på hvilket han bär en väldig kaskett, ger bakifrån hans ungdomliga hufvud likhet med en gammal bondgubbe.
Framifrån liknar han med sina rosenröda kinder, himmelsblå ögon och ett visst sött englaleende en affekterad landsortsingenue.
Af naturen är han tillgjord och närgånget höflig.
Till alla, som gå ut och in eller förbi, skriker han » god dag », alldeles som en dresserad papegoja.
Axel är bara två år, bär en sorts kjol och halmhatt med gummisnodd, som han häller i munnen.
Hans stora eldröda ansigte låter ana en inbunden och surmulen karaktär.
Han kan inte heller tala och inlåter sig på det hela högst ögerna med någon.
Der-imot besöker han flitigt sophinken vid köksdörren, hvarifrån han vänder tillbaka med hummerskal, ärtskidor och kycklinghalsar, som han förtär i all sköns ensamhet.
Han strider äfven med änder och sparfvar om de brödsmulor som gästerna kasta ut.
Bägge två äro tjugu gånger om dagen i fullständig lifsfara, endera vid vattnet, mellan vagnarne eller pä trappan upp till utsigten.
Detta kungöres medelst de omtalade skriken från deras olycksaliga mödrar, som sitta och virka under kastanjeträden och på grund af omständigheterna inte kunna springa efter dem med någon större hastighet, under det de vakthafvande barnjungfrurna regelbundet äro försvunna i vissa skuggiga lusthus i trädgårdens bakgrund; der de af hotellets två uppassare undervisas i att hvissla, smälla med lindblad och andra sådana herdelika sällskapsnöjen.
Kyparen Friis är köpenhamnare, har bena i nacken och frack; han serverar hotellets inackorderingar på deras rum och vid de gemensamma måltiderna inne i matsalen.
Hans kollega Jeppesen är en bondpojke, stubbklippt som en fästningsfånge och betjenar i tröja och förkläde gästerna i källarsalen och trädgår-den.
För tillfallet utan sysselsättning, eftersom barnflickorna ka gått in för att söfVa Acke och Jens till deras vanliga middags-sömn, stå de båda drömmande vid ingången.
Två äldre damer, som just nu ankommit med en vurst, skaka först den ena och så den andra ut sina skrynklade kläder medan de ännu &amp; ro pi vägen och styra sedan kurs emot ingångsporten.
Den galante Friis skyndar sig att öppna.
De äro bägge två mycket små, mycket närsynta och något skrangliga, likadant klädda i stålgrå kild-ningar, fina svarta kragar med spetsar och mörka hattar.
Det är endast den skilnaden, att den ena har gröna vindrufvor på sin hatt, den andra spanska körsbär.
Förmodligen är det p&amp; detta som deras små nevöer och niecer kunna skilja dem från hvarandra.
De ha nu kommit ut på en liten tur till landet.
Kanske är det den enas födelsedag eller kanske skola de endast dröja en stund, medan de vänta på nästa båt eller vagn för att bege sig vidare någonstädes, dit de äro bjudna ¡på middag.
Under ett belcfvadt konverserande ledsagar herr Friis dem in i trädgården.
I fall damerna kanske ha för afsigt att bo på hotellet, så skall han strax låta hemta deras saker?
Eller kanhända damerna önska intaga några förfriskningar?
I sådant fall vill han föreslå dem att göra det uppe på Utsigten, hvarifrån man just i dag kan se alldeles charmant och långt in i Sverige, der man redan börjat skörda sädesfälten.
Ja, det vore verkligen önskligt att vädret ville hålla i sig och vara vackcrt.
Jaha, två chokolad!
Med en djup bugning lemnar han sina bländade protegéer vid nedersta trappsteget och ropar på återvägen, i det han pekar med tummen öfver axeln: gäster till dig, JeppeBen, två chokolad uppe på Utsigten.
Och Jeppesen flyger upp för de 57 trappstegen för att torka af bordet och höra om det skall vara något bröd.
Och så flyger han upp igen med chokoladen och åter upp med en kikare och så med en tidning och slutligen för att fö betaldt
— Hvad fick du?
frågar Friis, som emellertid genom pince-nez har studerat Politiken.
— Sex öre, svarar Jeppesen med andan i halsen.
— Idiåt 1
Långsamt stödjande sig på parasollerna komma nu damerna
ner för trappan.
Friis närmar sig ånyo, hoppas att de ha varit belåtna, beklagar att de redan vilja lemna stället, plockar i förbigående två maskstungna rosor och öfverlemnar dem som ett litet minne!
Detta är öfverväldigande.
Så mycken artighet kan icke fö blifva obelönad.
Den ena gamla damen hviskar till den andra och upp ur portmonnän kommer nu till den vördnadsfiiUtöfverraskade Friis en tjugufemöring, som han midt för sin kollegas näsa öfvermodigt kastar i Inf ten ooh åter fångar på afvig-sidan af handen med ett: » Det är så man tar dem, Jeppesen! »
När öfverkyparen Friis vid femtiden har öfversett duknin-ningen i table d ' höte-salen, smakat på sylten ooh salladen och skänkt i ett glas åt sig af departementschefens privata rödvin, låter han flickan ringa samman badgästerna och ställer sig åter vid serveringsbordet med serveten öfver armen.
Strax derpå träder sällskapet högtidligt in, herrarne i svarta rockar, gnuggande händerna, damerna i handskar och armband, barnen fint kammade.
Det helsas allvarligt ooh samtalas afbrutet, under det maten går laget rundt Först efter soppan kommer den egentliga konversationen i gång.
Som sig bör, der danska kvinnor och män komma tillsammans i festligt lag, gäller inledningen den kungliga familjen och det är rörande att bevitna hvilken trofast och noggrann kännedom folk, som annars ej står hofvet nära, eger om de kungligas dagliga lif och vanor.
Det upplyses om majestäternas lifrätter och prinsessan Maries förströelser, skämtsamt och ändå vördnadsfullt berättas om kronprinsbarnens sängtid, hur många smörgåsar de unga kungliga högheterna få till kvällsvard och hvad som är på smörgåsarne.
Då en dam meddelar att hans majestät tycker mycket om vattgröt, lyfter hela sällskapet sina hufvuden och upprepar med en mun » vattgröt » med gladt hänryckta blickar.
Ja, om man vågade tro, att vid den kungliga taffeln rådde ens tillnärmelsevis så mycket intresse för undersåtarnes diet, med hvilken sanning kunde man då icke tala om det ömsesidiga bandet mellan kungahuset och folket!
Den dam, som serverade vattgröten, rodnar starkt, dels af glädje öfver sin framgång, dels af förvirring öfver sin djerfhet.
Hon och hennes man, en förmögen borstfabrikör, ha nämligen först ganska nyligen blifvit fullt accepterade af sällskapets förnämsta dam, departementschefens fru.
Förgäfves gick hon i början tidigt från morgonen i gredelin sidenklädning och diamant-brosch, förgäfves var hennes man outtröttlig med att draga eld på tändstickor till departementschefens cigarr.
Först då hon en dag hade fått ut sin landå och departementschefskan, som inte kunde motstå det eleganta ekipaget, hade samtyckt till en åktur, fick hon tillträde till det departementala kaffebordet efter middagen.
I stället har en ung herre, oaktadt han är student och af god fami] j, blifvit så godt som utstött.
Dels har han nämligen blifvit beslagen med att dricka absinth, dels har han en söndagseftermiddag farit till Köpenhamn och först kommit till-baka på måndags förmiddag, hvarpå han strax gick upp och lade sig att sofva.
Efter detta blefvo de unga damerna förbjudna att fara ut och ro med honom.
Söndagen är dock på det hela taget för hotellet en skammens dag.
Då luktar det biffstek i trädgården från kl. sju på morgonen, och långa rader af droskor med trumpeter och för-eningsstandar i spetsen köra fram till dörren och aflassa stojande menniskor.
Skaror, som storma lusthusen, besätta bänkar och bord, springa i kapp på badhusbron och upp och ned för trapporna till Utsigten, dricka, dansa och föra väsen.
Sex reservkypare från Köpenhamn flyga fram och tillbaka och taga alldeles lofven af Jeppesen.
En sångkör tar plats på balkongen och exeqverar » Joakim uti Babylon », så att departementschefen omöjligen kan få sin middagslur.
Dammiga velocipedryttare ligga och dra sig på gräsplanerna i opassande benpositioner.
Och i allt detta sus och dus trippa de fina badgästerna och inackor-deringarne modstulna omkring eller skocka sig samman i afsides vråar likt hyggliga höns, som af en vaggande och snattrande andfiock blifvit förjagade från sitt område.
Derför säger också fru departementschefskan hvar söndags-afton vid tébordet:
— Ja, vore vi inte tvungna att bo så nära, för att min man två gånger i veckan skall in och konferera med ministern, skulle det vara sista sommaren som vi vore häri
- o®oSvenska Bibliotek och Ex-libris.
Anteckningar af C.
M. Carlander.
Med 84 illustrationer.
748 sid. stor 8: 0.
Tr., Sthlm 1889, i 150 ex.
Detta väldiga arbete, som länge varit väntadt inom literära och bibliofila kretsar, bar nu utkommit, till det yttre utstyrdt med den solida elegans, man städse bar att vänta från den Ger-nandtska officinen.
Arbetet är ett nytt bevis p&amp; att affärer och bildningsintres-sen visst icke äro så oförenliga som man pä åtskilliga häll synes tro.
Ty dess författare är aflfersman och har endast pä sina från de trägna aflferstimmarne sparsamt afmätta lediga stunder kunnat syssla med Btudier i och för detta arbete, ett arbete, hvilket — vi skynda att genast säga det — är en storbragd inom den svenska forskningen.
Ensam har han naturligtvis ej kunnat utföra hela denna bragd.
Af de här och der i texten uppgifne * synes, att han haft både kunnige och intresserade tillskyndare, och af vissa spår varsnar lätt en uppmärksam bibliognost den n. v. svenska literära forskningens vördade oldfaders, kongl.
bibliotekarien Klem-mings, välvilliga upplysningar och påpekningar.
Men hufvudför-tjeosten af det märkliga verket, det öfverväldigande arbetet dermed, är uteslutande hr Carlanders, och med berättigad stolthet kan han se sitt namn på titelbladet.
Det är beskrifningen på ej mindre än omkring 1,100 svenska bibliotek, allmänna och enskilda, från äldre tider ända ned till den dag i dag är.
Vi se i lifliga drag den svenska boksyntheten, jemte kärleken till och vården om böcker, sådan den under de tre senaste århundradenas lopp utvecklat sig i bibliotekssalarne, inom konungaslottet, å adel sborgen, i den lärdes studerkammare, i borgarhemmet, ja, i bondestngan.
I flere af lefhadsteckn ingar na öfver svenska bokälskare och bokälskarinnor finna vi många dyrbara kulturdrag samt hittills okända personala och literära uppgifter.
Åtskilligt häri, i synnerhet hvad beträffar de noter, på hvilka författaren allt som oftast bjuder, är nog af den subjektiva beskaffenhet, att en strängt vetenskaplig bibliognost måhända upprepar den ehrensvärdska frågan till » kolonnerna ».
Men denna
* Riksheraldikern frih.
Klingspor, amanuenserne Eichhorn i Stockholm och Wåhlin i Lund, grefve Carl Snoilsky, öfverstelöjtn.
v. Francken, hr Birger Schöldström, prof. Mittag-Leffler, bibliotekarierne Rich.
Bergström, Warburg och Cronhamn, hr P. F. Mengel, frih.
Johannes Rudbeck m. fl.
50subjektivitet har emellertid eu annan, tilltalande egenskap: den l&amp;ter äfven den med författaren obekante se en personlighet, en inför dagens flyktiga opinioner måhända litet » gammalmodig », men äkta svensk man, med djup vördnad för kyrka och konung, med stolthet öfver v&amp;ra gamla fosterländska minnen samt med en slagt klinckowströmsk — vi taga oss friheten här skapa ett adjektiv, hvilket vi hoppas m&amp; falla C.
C. i smaken — flsigt i national-ekonomien (se t ex. noten sid. 617).
Att vid granskningen af ett s&amp; omfattande arbete som det föreliggande, dertill det första i sitt slag, fackmännen, i främsta rummet biblioteksmännen, skola finna anledning till » randglossor », är naturligt.
Äfven vi lemna här nedan ett litet urval s&amp;dana.
Angäende prinsessan Sophia Albertinas bibliotek, bvilket (sid. 17) uppgifves » torde ej ha varit obetydligt », kunna vi upplysa, att det utgjorde omkring 6,000 band, förutom ett stort antal handskrifter samt handteckningar (af Tessin, Ehrensvärd, samt dylika, såsom det uppgifves, varande af Raphael, Rubens, van Dyck, Teniers m.
fl., hvilka senare prinsessan förvärfvat under utländska resor).
Detta bibliotek öfvergick genom testamente till grefvinnan Lolotte Stenbock och hennes arfvingar.
— Riksantiqvarien Fkn-tenberg (sid. 233) hade ej blott ett länbibliotek, utan äfven ett enskildt bibliotek, hvilket med hänsyn till svenska historien var rikt, så mycket mer som han köpte de flesta manuskripten och estamperna deri ur Warmholtz ’ ska och GjörwelFska samlingarna.
— I sammanhang med de flere medlemmar af slägten Bieike % hvilkas boksamlingar omtalats, torde måhända ock bort nämnas riksskattmästaren Sten (Nilsson) Bielke.
Han egde nämligen ett af de största och dyrbaraste biblioteken på sin tid, hvilket doek blef ett af Reduktionens många offer, ithy att B., drabbad af denna Carl XI: s räfst, på gamla dagar måste afyttra sin bokskatt, hvilkep kom till Kongl.
Äfven hans namne och knsis, riksrådet Sten (S vantesson) Bielke, egde ett bibliotek, hvaraf en del tycks kommit till Åbo (för att väl dela dess biblioteks kända öde 1827); der fans t. ex. 1772 Sten Bielkes exemplar af Georg Neumarcks » Der Neu-spressende Teutsche Palmbaum », hvari ban gjort anteckningar om sitt intagande i den Palm-orden eller » Fräckt-bringende Gesellschaft », som florerade i Tyskland i medlet af 1600-talet och hvari, utom Bielke, Carl X Gustaf (såsom pfals-grefve), Axel Oxenstierna och flere af de förnämligare svenske ftltherrarne intogos (se Tidn.
utg. af ett sällsk.
i Åbo 1772).
— Vid omnämnandet (sid. 316) af skingringen af det stora Piperska biblioteket å Engsö 1802 kunde ha tillagts, att flere af dyrbarheterna deri lära gått till Portugal.
För ett af portugisiska re » geringen d&amp; tilltänkt internationelt bibliotek i Lissabon, hvilket skulle inrymma äfVen svenska lärda och dyrbara verk, hade chargé d ’ affaires Corréa samt bibliotekarien Björkegren fått i uppdrag att anskaffa böcker ur Engsö-samlingen.
— De Nescherska samlingarna (sid. 435 o.
följ.
) förvarades sedan 1795 i ett af N. ny-uppfördt stenhus i Clara församling, enkom inredt med fästadt afseende ä dem.
N: s stora porträttsamling (sid. 438) ingick ej i den efter hans död af Kongl.
biblioteket inköpta literära qvar-låtenskapen; den hade redan 1815 öfverlåtits till konung Carl XIII, som sedan skänkte den till nämda bibliotek.
— Å sid. 600 finnes en uppgift, till arbetet lemnadt af egendomen Toste-rups n. v. innehafvare, nämligen att i biblioteket derstädes skulle finnas generalamiralen Carl August Ehrensvärds boksamling.
Så vidt vi veta, inrymdes denna samling icke i det ehrensvärdska familjebiblioteket.
Den hade en längre tid stått, inpackad i lårar, i ett — stall, och böckerna hade, såväl till band som innehåll, blif-vit mycket skadade af fukt, då den alltid bokälskande Carl XIII år 1810 inköpte samlingen af generalamiralskans make i andra giftet, hofinarskalken Silfversparre, och lät uppställa den i biblioteket å Haga, i samma rum, der creutz ’ ska böckerna fått plats.
Kanhända finnes det ehrensvärdska biblioteket, i likhet med det creutz ' ska (sid. 708), ännu qvar derstädes.
— I ett tillägg sid. 711 uppgifves, efter ett otr.
bref af 1805 från Gjörwell till Thorild, att &gt; Sal viska samlingen i Fredenheims bibliotek kommer näppe-ligen under klubban, enär den dessförinnan kommer att inlösas med 200 rdr bko af Hans Maj: t&gt;.
Denna » Salviska samling » var Adler Salvii handlingar och bref, innehållande många vigtiga upplysningar om bl.
a. Westfaliska freden, och man vet, att Gustaf IV Adolf lifiigt önskade, att den skulle stanna i Sverige, helst Ryssland, genom sin d. v. envoyée, Alopssus, falkade derefter.
Månne den ock verkligen stannat qvar här?
Eller fanns den månne ej bland den fredenheimska samlingen af Acta publica suecana ifrån de äldsta tider till 1792, några och fyratio qvartband, som kom i Suchtelens händer och slutligen hamnat i den bibliotekssal vid Ne vans strand, om hvilken bland alla nu lefvande svenske forskare väl utgifvaren af denna tidskrift kan lemna bästa beskedet?
Det skulle verkligen vara intressant att fä reda härpå.
* I Kejserliga biblioteket i S: t Petersburg rådde vid utgifvarens besök derstädes 1886 så stränga forhållanden, att något svar icke kan lemnas rörande hvad som fans eller icke fans af Suchtelens literära samlingar.
Medan det största tillmötesgående visades i Kejserl.
utrikesdepartementets arkiv, rådde i Kejserl.
biblioteket ett visst hemlighetsmakeri.
Krön. — Att i möjligen blifvande ny upplaga af hr Carlanders arbete antalet bokegaremärken kan komma att temligen ökas, är gifvet.
Så t. ex. se vi å framför oss händelsevis liggande tryck från 1767 ett dylikt, för hr C. obekant märke: en svartstämpel — i fen cirkel J.
B. sammanflätade ander en stjerna och omgifna af skäligen primitiva » sirat » — som tillhört Johan Benjamin Blume, utgifvare af » Norrkjöpiogs Veko-Tidningar » och » Norr-kjöpings Magasin ».
De talrika illustrationerna äro både intressanta och vackra, omvexlande från gamle Johannes Bureus ’ inkrånglade, halft kab&amp;l-listiska bokmärke till det oändligen täcka och älskvärda Exlibris
— Psyche med fjärilen i en bibliotekssal — som användts af grefvinnan Gustava Magdalena Wrangel, f. Arnell.
Vi upprepa, att arbetet i sitt slag är en storbragd.
Och inom det område af den svenska odlingen, der namnen Nescher, Lindahl och Westin glänsa, har i och med detta arbete namnet Carlander fått en välförtjent hedersplats.
Th. J: n.
Paris just nul
Ögonblicksbilder från verldsutställningen i Paris 1889 af Gustaf Gull * berg.
Stockholm, Adolf Johnsons förlag.
Det är onekligen ett vågstycke att göra språnget mellan att fodra landsortspressen med för dess matsmältning lämplig vecko-ragout på sanning, pepprad med diktens cayenne, » fr&amp;n Birger Jarls stad », och att bjuda den bokköpande allmänheten för 2 kronor beskrifning på verldens hufvudstad.
Men lyckligtvis Blå inte alla vågstycken fel.
Hr Gullberg har kommit undan med lifvet — och som vi hoppas med kassan också — och hedern af företaget är endast litet grand skamfilad i en enda ömtålig punkt, som vi strax skola ha den äran att visa.
uppträder med mycken anspråkslöshet, hvilket gerna är ett godt tecken.
Boken är skrifven pä mindre än åtta dagar
— precis 50 timmar enligt en annan uppgift — och tryokt pÅ lika kort tid.
Det kan då inte bli fråga om annat än » några hastigt nedskrifna kåserier från det nu mer än vanligt brokiga vimlet » i Paris, till litet nöje och en smula nytta för dem, som varit på utställningen eller ännu tänka sig dit, menar förf.
Menhan har onekligen lyckats ge osa mer.
ÄfVen utom den ioke så ringa svenska utställningspubliken torde » Paris just nu! » komma att finna läsare och förtjäna det.
I allmänhet har hr G. lyckligt styrt kurs emellan de sammanträngda resebeskrifningarnas Scylla och Charybdis, mellan att " bli ett namnlexikon, som är tråkigt, och att vara för ofullständig, då ju boken häller inte fyller sitt ändamål.