Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett aristokratiskt skimmer hvilar öfver de grupper, som fylla Sjöviks salar.
Betraktom dessa damer, såväl de stolta äldre matronorna, som de unga fröknarne!
Är ej deras klädsel dyrbar och smakfull?
Hafva de tvenne århundraden, som skilja dem från oss, kunnat uppfinna något, som mer smeker ögat och upphöjer de qvinliga behagen?
Men ack! dessa strålande blickar hafva längesedan slocknat, dessa blommande kinder bleknat.
Af den skönhet, som här belyses af kronornas sken, finnes nu intet annat spår, än kanske något gammalt familjeporträtt i en aflägsen skräpvrå.
Betraktom vidare desse unge kavaljerer, som med den fjederprydde hatten under armen skämta med hvarandra eller vördnadsfullt samtala med damerna!
Halskragen, som faller öfver axlarne och lemnar halsen bar, lifrocken som smyger tätt efter gestalten, och de galonerade byxorna, som sluta nedanför knäet med fladdrande bandrosor, för att visa vadornas rundning, innan vristen försvinner i små halfstöflor, prydda med Brabantska spetsar ... kan ej denna drägt mäta sig med fracken och pantalongerna?
Men heder åt fracken!
Han är det plagg, i hvilket vår tids anda kringvandrar bland folken, predikande menniskorättens läror.
Han är realismens och allvarets, han är den förnuftiga jemlikhetens symbol ...
Återvändom till sällskapet, och låtom oss kasta en flygtig blick på djupet under den glada glittrande ytan!
Här finnes mycken ungdomsglädje, som njuter det flyende ögonblicket; men denna i ena vågskålen, och i den andra den ängsliga noggrannhet, hvarmed etiketten måste iakttagas, de tusentals smärtande nålstygn, som rangsjukan 5, fåfängan och afunden utdela, de hjertats lidelser, som här väckas eller eggas och slutligen, aldra djupast, de politiska passionerna ... och hvem betviflar, att den sednare vågskålen sjunker?
Medan den ståtliga falang, hvars vapen äro ungdom, skönhet och allt hvad konsten förmår, för att höja glansen af dessa egenskaper, medan denna falang i skimrande leder, lik bildar af en yppig fantasi utbreder sig i danssalongen; medan musikanterna, den arbetande klassen, som får släppa till ”fiolerna” inom glädjens rike, från läktaren uppstämma melodier till sirliga franska dansar, må vi taga några af de församlade i skärskådande, och just den, som skola spela en roll i vår berättelse.
Främst naturligtvis balens drottning, riksrådet Bengts dotter, Maria Skytte, om hvars skönhet häfderna ännu tala!
Hon är omgifven af beundrare; men vi, osynliga iakttagare, kunna lugnt tränga oss genom den krets, som knutit sig kring henne under ett uppehåll i dansen.
Hennes anletsdrag ega ej den reguliera skönhet, hvars linier synas uppmätne med lineal; de ega ett annat slags skönhet, som uppkommer genom koloriten och uttrycket.
Det är blickens dunkla eld, de svarta lockarnes brytning mot en sammetslen och frisk hy, gestaltens yppighet och elastiska hållning, som här intaga åskådaren.
Men vi, som äro skarpa fysionomister, sakna med ledsnad hos henne den barnsliga glädtighet, det jungfruligt rena behag, som vi gerna se hos en nittonårig mö; det ersättes ej af ett det finaste koketteri, som hvarje annan, mindre skarpsinnig än vi, skulle antaga för just dess motsats: en intagande naivitet.
Och betraktom blott den fina, men utpräglade åderteckningen kring tinningarne af Marias hvita panna; – betraktom dragen kring denna täcka mun, i synnerhet när den plötsligt sluter sig i ett ögonblick af allvar och eftertanka; skådom djerft in i dessa ögon, ur hvilka stundom en eldig själ synes omedelbart blicka ut i verlden, men som stundom beslöjas än af ögonhårens mörka fransar, än af en fugtig glans, som gifver dem utseendet af tvenne källor, speglande en molnig himmel ... och vi våga i hemlighet den gissning, att hennes hjerta icke är obekant med de menskliga lidelsernas stormar.
Marias mor dog, då flickan var tio år gammal; hennes far, det skarpsinniga och mångsidiga riksrådet, förstod sig likväl föga på konsten att uppfostra en dotter, samt hade dertill dessutom föga tid och föga benägenhet.
Hon uppvexte i en slägtings hus bland hufvudstadens nöjen och fick snart det rop om sig, att hon var den skönaste ungmön inom hufvudstadens förnäma verld.
Nu har hon dock öfver ett år varit aflägsnad från skådeplatsen för sina triumfer och vistas i landtlig tillbakadragenhet hos sin farbror, lagman Johan Skytte på Signildsborg.
Orsaken till denna förflyttning finnes omnämnd i ett bref från riksrådet till lagmannen, ur hvilket bref vi med en romanförfattares vanliga närgångenhet meddela följande utdrag:
”– – – Tacka å mina vägnar min kära svägerska för hennes beredvillighet att emottaga min dotter i ert hus.
Flickan är vacker ... en lefvande afbild af sin saliga mor ... och har råkat att sätta en hel hop unga hjertan härstädes (i Stockholm) i låga.
Naiv och oskyldig har hon ej förstått lägga band på sitt ungdomliga väsende: de småleenden, hon strött omkring sig, hafva gifvit anledning till ledsamma uppträden och förargliga rykten.
Så hände det nyligen, att kapten X. under någon simpel tvist med kollegiesekreteraren Y. höll på att ränna värjan genom denne, och det i sjelfva hoftrappan; och den egentliga orsaken till deras fienskap uppgifves vara rivalitet om min dotter.
Detta är nedsättande för flickans anseende och kan i framtiden hindra ett godt parti.
Det är således nödvändigt, att hon aflägsnas från Stockholm. – – ”
Vi nämnde, att Maria under ett uppehåll i dansen såg sig omgifven af en mängd unga kavaljerer, men nämnde ej, såsom öfverflödigt, att desse täflade om att säga henne platta artigheter.
Bredvid henne stod en vas, hvari blommade en vacker rosenbuske.
Flickan bröt en knopp och förde den lekande till sina läppar.
– Två rosenknoppar, som kyssa hvarandra! utbrast genast en af hennes mest efterhängsna drabanter.
– Min fröken ...
– Min fröken, inföll en annan, som tog ordet från denne, – skänk mig denna afundsvärda knopp, hvars doft måste vara fördubblad, sedan ni andats på den!
Skänk mig den, och ni gör mig till ”den lyckligaste bland dödlige”.
– Ni förekom mig, herr grefve, sade en tredje, en ung man, som studerat juridiken under Stjernhöök, – men om också er rättighet sålunda ur juridisk synpunkt kan vara större än min enligt grundsatsen Prior tempore potior jure 6, appellerar jag dock till fröken Skyttes obestridliga rätt att donera denna rosenknopp till hvem hon behagar.
– Och jag, inföll en fjerde, – jag hänskjuter saken till fröken Skyttes hjerta ...
– Och hvad säger du? utbrast Maria och vände sig till en vacker yngling, som stod några steg från kretsen och nyss slutat ett samtal med en medelålders man af imponerande utseende, till hvilken i samma ögonblick riksrådet Skytte närmade sig.
– Jag, svarade ynglingen med en kall bugning – jag säger ingenting.
– Endast en kusin kan vara så likgiltig för en sådan gåfva! utbrast en af beundrarne; de öfrige instämde.
Men ynglingen, som i sjelfva verket var Marias kusin, Adolf Skytte, son till lagman Johan, svängde om på klacken och aflägsnade sig, utan att märka den skugga, som plötsligt sväfvade öfver Marias ansigte, eller den blick, hon slungade efter honom ... en blick, hastig som ett stjernfall, och likväl tydligt talande om smärta, sårad stolthet och vrede.
– Nåväl, min fröken, bad en af kavaljererna, – afgör nu i nåder vår tvistefråga!
– Ovissheten är grymmare än den kalla verkligheten, försäkrade Stjernhööks lärjunge.
Hon tycktes tveka, hvem hon borde lyckliggöra med den mycket omtalade rosenknoppen, och lät den härunder, likasom af en händelse, falla till golfvet, hvarefter hon lemnade kretsen.
Kavaljererna bugade sig alla, för att upptaga den.
I samma ögonblick brusade åter musikens toner genom salen.
Värden på Sjövik räckte Maria handen och förde henne till dansen.
De unga herrarne ilade, hvar och en till sin utkorade, för att göra detsamma.
Den man, med hvilken Adolf Skytte nyss samtalat, var i en viss mening aftonens hjelte, likasom Maria Skytte var dess hjeltinna.
Det var första gången han visade sig inom denna sällskapskrets, ehuru många af de närvarande haft tillfälle att se honom i hufvudstadens förnämsta salonger.
Hans högvexta gestalt, som i hvarje rörelse uppenbarade den fulländade manlighetens majestät, visade sig till sin fulla fördel i den svarta drägt, han bar, med hvars ovanliga enkelhet var förenad en lika ovanlig rikedom, ty den osmyckade lifrocken sammanhölls af diamanter utaf renaste vatten, och svärdfästet var inlagdt med ädelstenar.
Den bronsfärgade hyn, som vittnade, att mannen länge lefvat under öppen himmel och fri inverkan af elementerna, syntes vid den konstlade belysningen föga ljusare, än de bruna mustascherna och håret, hvilket sednare redan glesnat något och lemnat en bar, knappt märkbar fläck på hans hjessa.
Hans skarpt markerade ansigte antog någongång, men blott för ett ögonblick, en slappare prägel, som tydde på lefnadströtthet; blicken deremot röjde alltid en i sig sjelf hvilande, lugn och kraftig ande.
Det märkligaste intrycket gjorde dock hans panna, om hvilken Shakspeare kunde sagt:
”Ett titelblad är denne mannens panna:
Det bådar innehåll af tragisk art.”
Denne man var Vanloo, numera egare af riksrådet Skyttes eremitage och således granne till herrarne på Sjövik och Signildsborg.
Med riksrådet Skytte vid sin sida lemnade han nu salongen, der han endast deltagit i den promenaddans, med hvilken de äldre af sällskapet öppnade balen, och i hvilken han varit kavaljer åt värdinnan sjelf, fru Agnes Drake.
Han stannade vid tröskeln mellan tvenne rum, i det ena af hvilket de förnämsta af de gifta damerna valt sin plats omkring fru Agnes i en praktsoffa, hvars karm pryddes af Drakefamiljens vapen.
Likasom tillfälligtvis lät han någon gång under samtalet blicken hvila i denna riktning; han syntes då försjunka i någon betraktelse, och riksrådet erhöll på sina lifliga frågor tankspridda svar.
Damerna undgick det icke, att Agnes Drake denna afton var i ett ojemnt själstillstånd, det hon icke alltid kunde dölja.
De tillskrefvo detta i hemlighet hennes ovana att såsom värdinna göra les honneurs i en så lysande cirkel: hon hade blifvit uppfostrad i en aflägsen landsbygd, hade sällan varit i hufvudstaden, aldrig vid hofvet ... intet under således, att hon skulle finna sig besvärad vid ett tillfälle sådant som detta!
De högförnäma fruarne sökte välvilligt lifva hennes mod genom att i den mest förtroliga ton omtala för henne hufvudstadens små nyheter för dagen; de beskrefvo till exempel grefvinnan De la Gardies nyaste toalett, prakten vid öfverste V:s begrafning och mycket annat af samma intressanta beskaffenhet.
Agnes lyssnade med tvungen uppmärksamhet och smålog stundom, men leendet var konstladt och skulle på en skarpsynt betraktare gjort ett sorgligt intryck.
En och annan, som var elakare än de andra, tänkte sig värdens dystra anletsdrag bredvid värdinnans lidande ansigte, och drogo häraf slutsatser, föga gynnsamma för den äktenskapliga trefnaden på Sjövik.
Måhända var den verkliga orsaken till Agnes’ än nedslagna, än upprörda tillstånd ingen annan än en tillfällig opasslighet ... och kanske var det en symptom af denna, att hon hastigt rodnade, då hennes dotter, en vacker flicka af fem års ålder, med barnslig nyfikenhet närmade sig Vanloo och denne upplyfte henne och kysste hennes panna.
Rummet näst intill det, hvaruti de gifta damerna befunno sig, var ett litet kabinett, i ett hörn af hvilket tvenne äldre män sutto, inbegripne i ett lifligt samtal.
Den ene var lagmannen friherre Johan Skytte och den andre församlingens kyrkoherde pastor Suenonius.
Lagman Skyttes anletsdrag hade vid närmare granskning någon likhet med brodern riksrådets, men en alldeles motsatt karakter och betydligt olika själsförmögenheter hade på detsamma under tidernas lopp tryckt en så olika stämpel, att slägttycket nästan var utplånadt.
Lagmannens utseende vittnade om en sträfhet i lynnet, som gränsade till känslolöshet, om måttlig intelligens, men om fasthet och redbarhet.
Hade ej denna sednare egenskap framlyst i hans drag, skulle de varit obehagliga och frånstötande.
Han var känd som god hushållare, sträng och rättvis husbonde och domare, och framför allt såsom from kristen.
Han försummade aldrig kyrkan, och hvarje Söndagsafton höll dessutom kyrkoherden Suenonius bön och predikan i hans hus inför familjen och gårdens folk.
Det samtal, de nu förde, stördes synbarligen af Vanloos och riksrådets grannskap.
Suenonius fäste på begge en mörk blick, skakade på hufvudet och sänkte sin röst till en hviskande ton.
Vanloo var nämligen, såsom Holländare, sannolikt af kalvinistisk trosbekännelse, och det verldsligt sinnade riksrådet, som i hemlighet misstänktes för mycket lösa åsigter i religionen, betraktades såväl af brodern som af kyrkoherden nästan som Antikrist.
Vanloo märkte, att hans närvaro störde samtalet, och aflägsnade sig till de öfriga rummen, der de äldre herrarne, delade i större och mindre grupper, drucko och politiserade.
Såsnart han gått, fortsatte Suenonius samtalet, der han slutat det:
– Mitt råd är således, sade han, – att ni allvarligt varnar er son för läsningen af dylika gudlösa skrifter.
– Jag skall taga dem från Adolf, svarade lagmannen med rynkade ögonbryn.
– Djefvulen smyger i våra dagar omkring i många olika, försåtliga skepnader, fortfor Suenonius; – man skulle tro, att den yttersta tiden är för dörren.
Ej nog, att han bland de enfaldiga värfvar alltflera själar och förleder dem till det rysligaste afguderi, ithy att han utrustar dem med kunskap i afgrundens konster och bländverk, utan han finner äfven sina rof bland de verldsligt lärde, hvarpå denne Cartesius, hvars gift er son insupit, lemnar ett exempel; ja, hans svärd nedlägger mången af vår kyrkas främsta stridsmän ...
– Hvem kunde tro, att sjelfve vår vördade Johannes Matthiæ7 skulle falla i en sådan kättersk villfarelse? sade lagmannen med en suck.
– Han är ohjelpligt snärjd i frestarens garn, sade Suenonius med djup röst.
– De Oliveqvistar 8, han utstrött i församlingen, hafva blifvit till trätofrön, till ett utsäde af ogräs ibland hveten.
Men vänta, nådig herre!
Vi alla, som troget vakat vid
Herrans banér, skola i dessa dagar omgjorda oss med ordets och handlingens tveeggade svärd och gå till strids.
Vi skola afskära vinträdets förtorkade grenar, vi skola upprycka ogräset och förbränna det i eld.
Stridsropet skallar öfver hafvet till oss från den kämpande församlingen i Tyskland.
Den har börjat sitt arbete vid roten och möter Satan, der han oförsyntast och utan att antaga skepnaden af en ljusets engel, vågar visa sig.
Tror ni, nådig herre, att vi i sjelfvisk säkerhet och förhärdelse böra försaka de medel, som dessa våra trosförvandter måst tillgripa, för att ej öfversvämmas af den hotande floden?
Se, de bygga bål åt Leviathans älsklingsbarn, åt hexor och trollkarlar, och utrota dem med eld, såsom Herren utrotade afgudadyrkarne i Sodom och Gomorrha.
– Men, invände lagmannen – säger ej skriften om det ondas furste:
Om man vill till honom med svärd, så rörer han sig intet, eller med spets, skott och harnesk.
Han aktar jern såsom strå och koppar såsom ruttet trä?
Verldsliga vapen synas derför ej vara de, för hvilka han bäfvar, med hvilka hans makt kan nedgöras ...
– På jordene kan intet liknas med honom; han är gjord till att vara utan fruktan; men sitt anhang kan han ej förläna ett hjerta hårdt som sten och så fast som ett stycke af understenen i qvarnene: dertill eger han ej makt.
Och hans anhang skall lagens svärd drabba.
Ni känner bäst sjelf, nådig herre, huru vår egen verldsliga lag dömer dem, som befatta sig med afgrundens konster.
Vi äro begge, hvar i sitt kall, väktare på Zion, och det tillhör oss att akta på tiden. – – – – – – – – – – – – – – – – –
Detta fanatiska samtal fördes, under det dansmusiken ljöd från ena sidan och glada skrattsalfvor, blandade med glasens klang, från den andra.
Ju längre det led mot natten, desto lifligare blef glädtigheten bland gästerna.
Ingen märkte härunder, att värden och sju eller åtta af sällskapets manliga medlemmar efterhand aflägsnade sig; innan man saknade dem, hade de redan åter blandat sig i det glada hvimlet.
Drake hade såsom samlingsplats anvisat desse invigde ett rum i tornflygeln, som alltid stod öde, och till hvilken ingången annars var spärrad af en jerndörr med väldiga lås.
Hos tjenstefolket på Sjövik och i synnerhet hos den gamle portvaktaren stod denna del af byggningen i dåligt rykte.
De visste, att ingen menniska plägade besöka den, och likväl hade den sednare någon gång under vinternätterna sett ett besynnerligt eldsken i fönstret till den öfverst belägna tornkammaren.
Det var emellertid icke denna misstänkta kammare, till hvilken de invigde begåfvo sig, utan ett rum, beläget under denna.
De voro alla personer, på hvilkas tystlåtenhet man kunde lita, hvilkas djerfhet och förslagenhet voro utom allt tvifvel, likasom deras fiendskap till förmyndareregeringen.
Med undantag af Bengt Skytte sjelf och tvenne andra, tillhörde de öfrige lågadeln, men beklädde vigtiga platser i statens tjenst.
En af dem hade en hög post vid gardet och utöfvade betydligt inflytande på dess officerare.
De invigde samlade sig kring ett klumpigt ekbord, det enda bohagsting, som fanns i rummet, med undantag af en lampa, den Drake tände, sedan han förvissat sig, att fönsterluckorna voro väl stängda.
På detta bord låg bredvid de nödiga skrifsakerna det pergament, som var bestämdt att undertecknas.
Tiden var dyrbar, och allt redan förberedt.
Riksrådet Skytte uppläste först med dämpad röst och under djup tystnad bland de närvarande den ifrågavarande akten, hvars innehåll i korthet var det, att som konung Karl Gustafs testamente i tvåfaldigt hänseende blifvit brutet, ithy att hans furstlige broder hertig Adolf Johan genom våld och intriger blifvit beröfvad den i testamentet åt honom anförtrodda befattning med rikets ärender såsom riksmarsk och generalissimus, samt Herman Fleming egenmäktigt blifvit utesluten ur förmyndarestyrelsen, der han enligt den aflidne konungens vilja skulle bekläda riksskattmästarens embete, och då dessutom förmyndarestyrelsen redan genom egennyttiga och riksförderfliga handlingar brutit sin förbindelse till nationen och ådagalagt farliga planer mot konungamakten; så hade de undertecknade förenat sig i det fosterländska syftet att befria landet från denna olagliga styrelse, befordra dess medlemmar till laga straff och sätta hertigen till rikets roder, tilldess Riksens Ständer enligt häfd och lag hunnit utöfva sin rättighet att välja nya förmyndare för den minderårige konungen.
Och förpligtade sig de undertecknade under liflig ed att tystlåtet, troget och enigt verka för denna sak och våga gods, lif och blod för densamma.
Sedan handlingen blifvit uppläst, uppmanade riksrådet de närvarande att underteckna.
De sammansvurne sågo uppmuntrande på hvarandra, men ingen hand fattade den framräckta pennan, tilldess Drake, som väntat, att någon af de äldre skulle föregå med exempel, slutligen förlorade tålamodet och med raska drag tecknade sitt namn ett stycke ned på papperet.
Riksrådet
Bengt undertecknade derefter med sirliga bokstäfver sitt namn.
Frisendorff, Lilje, Ribbing och de öfrige sammansvurne fattade nu utan tvekan pennan och tillfogade sina.
Det var öfverenskommet, att riksrådet såsom den egentlige partichefen och den, som verkade och blottställde sig mest, skulle behålla dokumentet såsom en borgen för sina anhängares pålitlighet och redebogenhet att i farans stund infinna sig på sina poster.
Han gömde det hos sig, och derefter återvände de alla till sällskapet, med hvilket de, två och två och genom olika dörrar, förenade sig.
Enär det ligger utanför planen och omfånget för vår berättelse att ingå i en fortsatt skildring af detta samqväm, under hvars yta lurade, såsom vi sett, icke blott farliga politiska intriger, utan en dämon, som i gestalten af en ryslig andlig pestsmitta länge vandrat genom de sydliga länderna och nu i spridda symptomer yppade sig i Norden; förbigå vi aftonens öfriga små tilldragelser äfvensom den bastanta supéen, vid hvilken åtskilliga skålar, bland andra för riksförmyndarne (föreslagen af riksrådet Bengt) tömdes, samt låta gästerna från Stockholm och aflägsnare orter gå till hvila i Sjöviks gästrum och de närmare grannarne
åka hem efter raska slädtrafvare, förbehållande oss att i det nu följande kapitlet meddela ett äfventyr, som på hemfärden träffade tvenne af grannarne från Signildsborg.
Yrvädret.
Lagman Johan hade straxt efter supéen brutit laget och med sin fru återvändt hem.
Maria och Adolf åtnjöto deremot ungdomens privilegier och qvarstannade, tilldess dansmusikens sista toner förklingat.
Det var lidet långt förbi midnatten, då fröken Skytte, väl inbonad i en pelskappa, tog plats i sin släda, och Adolf, hennes körsven, med en pisksmäll, som genljöd i Sjöviks porthvalf, satte hästen i gång.
Natten var vacker.
De snöhöljda åsarne tecknade sig i brutna linier mot den svartblå himlen, på hvilken stjernorna glimmade i sin fulla vinterprakt: i sydvest skred Orion majestätiskt mot horisonten, i söder skimrade getstjernan och Sirius, i öster Regulus och de bleka tvillingstjernorna, vänskapens himmelska symbol.
Lät man blicken sjunka mot himlaranden, möttes den af röda ljuspunkter, glest spridda bland nattens skuggor ... det var skenet från menniskors boningar.
Dessa skuggor blandades med stjernornas och snöns bleka ljus till en fantastisk skymning, en sådan, som fordom i de nordiska skaldernas inbillningskraft alstrade de storartade och dimmiga bilderna af heroer och mystiska naturgudomligheter.
Under det Adolf styrde den raske slädtrafvaren, hängaf han sig åt den underbara njutning, som ett ungdomligt och för naturens skönhet öppet sinne finner i åskådningen af stjernhimmelen.
Nattens mörker omhöljer jorden och alla dess vexlande företeelser, döljer det förgängliga och hvardagliga och låter blicken endast skönja de oföränderliga, lugnt skridande ljusen deruppe, hvarigenom en känsla af det eviga och odödliga gjuter sig i själen; en känsla, som ännu mer stegras genom den rådande tystnaden ... bullret af de lefvande varelsernas verksamhet har afstannat; vinden hvilar på sin vinge, och sjelfva böljan, hvars entoniga brus hördes från bäcken eller insjöns strand under sommarnatten, slumrar nu under isens täcke.
För Adolf var detta skådespel desto mer sublimt, som icke långt före hans tid vetenskapen hade lyftat himlahvalfvet från Atlas’ trötta skuldra och låtit det försvinna i det oändliga, samt fjerrglaset ännu gjorde stora och häpnadsväckande upptäckter i dess rymder.
Det var något nytt och för tanken berusande att se skapelsens råmärken så långt framskjutna, att jorden inom den försvinner till ett stoftgrand.
Striden mellan mathematikerna och teologerna, hvilka sednare bestridde och fördömde de gjorda upptäckterna såsom oförenliga med Bibelns bokstafsmening, fortgick ännu, och Adolf, som med räknestiftet i hand öfvertygat sig om riktigheten af de Keplerska lagarne, fick just genom detta teologernas okloka förfarande den första anstöten att tänka och forska på egen hand.
Om å ena sidan detta forskningsbegär inskränkte böjelsen för de tomma förströelser, åt hvilka en frisk och lefnadsglad yngling gerna hängifver sig, då han för första gången utbyter ett strängt och efter urets gång regleradt hemlif mot sammanlefnaden med sorglösa jemnåriga vid universitetet, så beröfvade det honom å andra sidan den jemvigt i själen, som en orubbad öfvertygelse i afseende på menniskolifvets vigtigaste frågor skänker.
Han sade farväl åt de föreställningar, som från barndomen blifvit honom heliga, och stötte med ungdomlig lust ut på forskningens haf, tryggt litande på förnuftets ledstjerna; men han hade nu redan länge kringirrat der, kastad hit och dit af tviflets stormar och fruktlöst sökande en säker hamn.
Ännu lefde likväl hos honom hoppet att slutligen finna den, och ännu brottades han med otämjdt mod bland skär och bränningar, utan att kasta en längtande blick tillbaka mot barnatrons gröna, fridfulla strand, den han lemnat, för att kanske aldrig mer beträda.
Få voro de filosofer, dem han ej med brinnande kärlek till sanningen studerat.
Åt
Aristoteles lemnade han en blott flyktig uppmärksamhet, just derför att dennes läror voro de vid lärosätena gängse; större uppmärksamhet hade han egnat åt Neoplatonikerna och de nyare forskarne, såsom Giordano Bruno, Vanini och des Cartes, men den tillfredsställelse han sökte, fann han ingenstädes fullkomligt.