Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— i parentes sagdt — Emil Paulsen i Kjöbenhavn.
Hans Tygesen blef en filister, en uppblåst obetydlighet).
Ty i annat fall går ju allt i hop ut öfver det, som väl borde vara Tygesens lifsgerning, öfver hans arbete, som hindras af hustrun och de öfriga damerna i huset, och då är det mannen, som får vår medkänsla och vi skratta ej åt hans afba-sande.
Det går många herrar Tygesen omkring i lifvet och de äro inte särdeles angenäma att råka ut för inom deras egna fyra väggar.
Men kanske uträttar någon af dem stora saker, som hans närmaste borde böja sig för.
Det är ledsamt för dem, men det kan inte hjelpas.
Hela verlden intresserar sig för Pasteurs jättearbete, men ingen frågar efter om han försummar sin hustru — ej ens om han har någon sådan
— eller grälar med någon rödhårig » Ane » eller förleder någon tant Malla att lägga sig till med snusdosa.
Det som man här frågar är huruvida mannens arbete är af sådan vigt och betydelse att det är lönt offra något derför.
Skall man inte ingå på den frågan, så bör hela stycket hållas gladt och burleskt.
Stycket verkade vida bättre från scenen än när man läste det Ane och Malla retade till skratt, bara de visade sig, och Thurman sade sina godmodiga sarkasmer med utmärkt pointering.
Och den ledsamma tredje akten räddades af fröken Björkegren i viss mån, d. v. s. så långt möjligt var.
I allmänhet skulle det kunna sägas att Karens roll är det bästa, fröken Björkegren åstadkommit efter sin långa hvila.
Det var sådant, som man vill skrifva långa haranger om, en hel girland af utsökta ord, men som man hellre med vördsam tystnad tager af sig hatten för.
Samma artighet åt fru Helfrid Kinmansson, hvars gummor visserligen äro en smula lika hvarann men som nära nog alltid gifva intryck af hvardaglig verklighet Mantror obetingadt på gamla slöa Malla, när hon rycker upp sig for en gång och af fullaste hjerta retar sin hustyrann.
Och man njuter nästan lika mycket som gumman sjelf öfver Tygesens häpnad, när hon visar honom sin snusdosa till tecken på, hur långt han drifvit henne.
Att Ane var roligast, när hon teg och bara tittade fram » förskrämd och fruktande det värsta, bakom den vildsinte geografens kartor, det är ej fröken Åhlanders fel, tv hon var lika dråplig här som senast i » Ensam ».
Anes mask med dess röda hår och rödlätta hy och dess faraktiga uttryck, som gjorde Tygesens yttrande om det » lömska » draget hos henne ytterligare barockt, var ett litet mästerdrag.
Fru Dorsch-Bosin talade i sina sträfvaste tonfall, men herr Palmes röst hade denna gång större omfång än Hjalmar Ekdals och kung Eriks.
Tygesen ooh Thurman, detta par originaler och bokmalar, spelades af två unge män.
Tygesen — det var inte Hillberg, ty han fans inte att tillgå, och det var intet Knut Almlöf heller, ty han ville inte öfva in en så ansträngande roll, fast Björnson hade skrifvit och bedt honom derom och till och med sagt att » den ar skrifven for dig ».
Nej, Tygesen var herr Palme, och herr Bseckström var Thurman — och han var Thurman med lif och själ.
En liten klipsk gubbe med plirögon och fullmånsan-sigte — och hvilket småslugt smil och hvilken inre fröjd, då_ han drifver i all vänlighet med Tygesen, fantasimenni-skan, token, den äkta mannen.
Det var den rätta breda lustspel sstilen i herr Bseckströms framställning, och hade han inte varit en så rolig och så individuell Thurmann, så hade man velat se honom som Tygesen.
Det hade varit ett experiment men alls ej mera vågsamt än det att gifva den rollen åt herr Palme ..
Han skämmer inte bort något, han har intelligens och urskiljning, och hans erfarenhet från sina många studieresor till utländska teatrar har lärt honom, att det är arbetet, som ger det mesta bidrag till utvecklingen.
Det vore orätt att ej erkänna hans omtänksamt studerade Tygesens många för-tjenster.
Att han ej gaf den humoristiske Tygesen, som i stycket blir afstraffad med olympiska löjen, det kunde han inte hjelpa, ty humorist har herr Palme ännu inte varit på scenen
— men det måste Tygesens framställare vara.
Kan han i sin person ha något omedelbart vinnande, som gör åskådaren blidt stämd rtiot detta stora barn, som är en så ofor-batterlig bråkstake, så skadar det heller icke.
Och är han en smidig och på samma gång en envis natur, en stäm-ningsmenniska som Tygesen sjelf, med dennes lättrörlighet och känslighet — ja, då blir han Tygesen, sådan Björnson sett denne, när han tittat sig i spegeln.
Fru Hartman var Helga, dottern.
Man blef litet förvånad, när hon trädde in.
Liten flicka, kort klädning, kolossal hatt, linhår, blomstrande ansigte, drägten stramt åtsittande.
När man hämtat sig fiån öfverraskningen, erkänner man den goda tanken i att göra Helga till en dylik snärta.
Så outvecklad som hon är, förstår man och öfverser man lätt med hennes obesinnade handligar, ty flickan är ju ett lefvande bevis för att » det var inte hennes fel » och &gt;hon skall inte göra så mer ».
Detta var nog bra tänkt och den högkomiska verkningen af hennes framsnyftade förtroende till sin moder om att älskaren inte kom till den aftalade mötesplatsen, den var ju också på sin plats, I det hela är mau glad öfver att här se fru Hartman ha skapat en ny flicktyp, olik hennes öfriga ingenuer, och man skulle så gerna skrifva under det » utmärkt », man — nu som oftast — hör yttras om henne, om hon blott undveke en och annan detalj, som kan vara rolig hos ett älskvärdt barn men som ej gerna bör upprepas.
Visserligen har Tygesens dotter saknat för-äldrauppsigt, men hon kommer ju från ett utmärkt institut, och nog lärde man väl der de unga damerna, som redan nått en respektabel ålder — trots deras kortå klädningar — att dricka utan att hålla om glaset med båda händerna, att sitta ordentligt i cn stol och andra dylika småsaker, äfvcn om man inte lärde dem att hysa förtroende för sina lärarinnor, att tala sknning — och sådana småsaker.
Att Helga gör sig beqvämt, när hon sätter sig vid frukostbordet, låt gå för det, fast hon ju ej skall känna sig hemma just, då hon träffar fadern ensam och ser, hur han styrt till i rummen.
Men nog skall man vara bra uppburen af publiken för att känna sig så hemma på scenen som Helga gör, och nog skall man ha uppfattat sin roll i det hela så väl och genomfört den så friskt, som fru Hartman här gjort, för att gifva intrycket af en verkligt konstnärlig prestation.
Det är intet nytt, då jag säger, att det i lika hög grad som fru Hartmans friska naturell har varit öfverdrifterna och osannolikheterna — alla dessa ständigt upprepade hopp öfver skacklorna — som skaffat heune publikensgunst.
Man storskrattar gifvet för hvar gång den räddande ängeln sätter pudervippan midt på näsan — och likaså via många andra dylika drag.
Hvarfbr allt detta, då man verkligen är konstnär och har varit mästerlig och sann i mer än en scenisk uppgift, som alls ej varit lätt?
Det är en god hjelp vid detta arbete framåt att vara uppburen, men att varå publikens kelbarn är farligt för den, som med allvar vill arbeta sig framåt.
Det har således varit lifligt nog på våra teatrar under februari.
Operan har bjudit på debutanten herr Kloed och har repeterat Paul och Virginie, och ett par gånger i veckan har man återsett herr Knut Almlöfs qvicka ansigte i skenet af den kungliga scenens ramplågor.
Södra teatern.
har bjudit på fru Östberg och fröken Pettersson och har, då detta skrifves, en ny tysk komedi fardig att gå af stapeln.
Det blir recett för herr Bergström och det blir naturligtvis både » lapp på luckan * och lif i saloiigeq.
När jag skall afsluta detta utkast om ställningar och forhållanden vid våra teatrar, är det en tanke, som tränger sig på mig: af de svenska styoken, jag här omnämt, är det sist uppförda ännu ej en månad gammalt — om man räknar dess tillvaro från dess första framträdande för publiken
— och likväl äro de alla redan att anse såsom döda.
Våra originalstycken ha i allmänhet inte » gått » i vinter, troligen
— och helt naturligt — emedan allmänheten ledsnat på det ständiga varierandet af ungefar ett och samma motiv.
En veckas lif är det vanliga på Nya teatern, till och med för goda arbeten, som Ett val till exempel.
Och sedan hamna manuskriptet och rollafskrifterna i teaterbiblioteket, andra stvcken stå på affischen och ingen tänker mera på hvad som stått der förut — förr än när författaren nästa gång låter höra af sig.
Det är ett kort lif den dramatiska dikten far — utom i sällsynta undantagsfall.
Det är sällan vi fira » hundraderepresentationens fest » En bok blir väl sällan så bortglömd som en utspelad pjes.
Den läses åtminstone från lånbiblioteken, äfven om folket g gitter betala ut pengar for att få ega den.
Men den dramatiska dikten lefver dock ett rikare lif, medait den lefver.
Hvad som der säges, far en helt annan kraft än hvad som står i en bok.
Och att fa se sina skapelser taga kroppslig gestalt, att fa tala så att det hörs, ej blott sitta och skrifva — det är lockande för hvarje författare.
Låt den lefva kort, deras dikt — blott den lefver rikt och talar ut sitt ord med kraft och öfvertygelse, med sanningens makt Då skall alltid något spira upp ur den samma.
‘ 3 mars 1886.Opera-Revy.
Januari — Mars.
Stora Teatern: Repriserna af * Gustaf Wasa », » Carmen », » Don Juan », » Rienzi.
Nyhet: » Paul och Virginie ».
Nya Teatern: Reprisen af » Pianella ».
Nyheter: » Ari-stoteles », » Kronfogdarne », » Nanon ».
Stora Teaterns första mera anmärkningsvärda lifs-yttring detta år utgjordes af » Gustaf Wasa » % Naumanns gamla hjeltedikt, instuderad på nytt efter några års intermezzo.
Flera af hufvudpartierna innehades likväl af samma personer som våren 1880, då denna » lyriska tragedi » senast uppfördes.
Af dessa togs priset af hr Lundqvist, och det hufvudsakligen på grund af hans dugtiga recitativ-konst, som ulan fråga står främst vid teatern såväl i tydlighet, klarhet som dramatisk kläm.
Någon större diabolik är det obiliigt att begära både af hr Lundquists stämma som ock af hans person i öfrigt.
Att fröken Ek hvarken med hänsyn till röst eller föredragssått hör hemma i Naumanns musik, är ju uppenbart, men då ingen enda af öfriga sångerskor kan sägas göra det bättre, bör ej denna rolbesättning klandras, så mycket mer som fröken Ek både i spel och utseende verkade särdeles tillfredsställande som Kristina Gyllenstjerna.
Äfven öfriga fruntimmersrolej voro i goda händer, särdeles engelens parti, der timbren i frk.
Karl-sohns röst var mycket väl på sin plats.
Hr Sellman hade återigen bryderiet att efterträda Oscar Arnoldsson, hvarpå sångpartiet ej, kunde undgå att lida.
Synnerligast i hymnen saknades klang och sonoritet samt vederbörlig konstnärlig stil i föredraget.
Att hr S. inlade rätt mycken värme i sin sång, vilja vi ej förneka, och den dramatiska framställning, hr S. lemnade af den frihetskämpande hjelten var — % om ock ej särdeles imposant — dock ganska liflig och anslående.
HrrStrömberg och Sellergren utförde sina baspartier så godt sig göra lät och de många bipersonerna föredrogo temligen korrekt sina anföranden.
Kör och orkester förtjena loford, uppsätt ' ning och den stundom rätt invecklade mis-en-scénen ännu mer.
Grupperingarna, i allmänhet effektfulla, lemnade rum för en eller annan anmärkning.
Så hade det utan tvifvel varit vackrare på samma gång som enklare om skyddseogeln på sitt moln hissats ned mer au niveau med den sofvande Gustaf pch fastat segerkransen på hans hjessa, i st. för balettdamernas många hyss och slingringar med dem.
Också de små flickorna på molnet hade kunnat lemna rum för något mera karaktäristiskt och mera uttrycksfullt arrangement.
En opera, som lätt nog svingat sig upp till favorit hos vår operabesökande allmänhet, är » Carmen », Georges Bixets charmanta fransk-spanska tondikt.
I denna opera har fru Edltng som kändt är ett af sina bästa partier.
Hennes malmrika mezzosopran gör partiets vokala effekter all heder och äfven den individuella karaktäristiken lyckas sångerskan i denna opera ganska bra.
Fru Moes från 1878 kända tolkning var kanske lättare, smidigare, mera stickande pikant, men fru Ed-lings med sin samlade glöd och så att säga dolska passion är långt mer riktig och i kompositionens anda.
Carmen är ingen opera-comiquefigur och får således ej heller framställas som någon lekfull, lättfotad soubrette.
Detta har fru Edling mycket riktigt insett och mot denna hennes grunduppfattning af rolen är följaktligen intet att invända, om också några detaljer icke synas oss så noggrant sammanhängande med denna uppfattning som önskligt vore.
Så t. ex. när vi sist hade nöjet se fru Edlings Carmen, tycktes oss särskildt hennes entré, hvarpå mycket beror, förfelad.
Fru E. lät sin Carmen komma gladt inhoppande, svängande och munter, i st. för att ställa sig librettons anvisningar till mötes, hvilket här onekligen varit det bästa / Angående den debut, som fröken Fich efter det ofvanstå-ende blifvit uppsatt, har gjort i detta parti, kunna vi här endast nämna i all korthet att fröken Fich med tiden utan tvifvel kommer att räknas bland Europas förnämsta tolkarinnor af detta svåra och fordrande parti.
Hr Ödman, som i många år gjort rättvis lycka i det vokalt föga tacksamma tenorpartiet, har deruti efterträdts af resp. hrr Rundberg och Kloed, af hvilka den förre endast som skådespelare kunde sägas någorlunda uppbära sitt parti, under det den senare — debutant — mest gjorde rättvisa åt de lyriska momenten, för hvilka hansganska behagligt klingande tenorstämma och mjuka väl ny * anserade sång syntes företrädesvis egna sig.
— Att fru JF.
Strandberg lemnat Micailas parti var knappast till operans fördel, om också- efterträdarinnan i afseende på röstklang och röststyrka besitter större tillgångar.
— Efter herr Lange ha herrar Rosén och Forstén innehaft Escamillos galanta rol, den senare med särdeles tillfredsställande resultat.
— 1 afseende på dekorationerna till den populära operan kunde ifrågasättas om ej en ytterligare dragningskraft kunde beredas tondikten genom att 2: dra akten förlädes ut i det fria, med elektriskt månljus till Carmens dans, såsom vid flera teatrar i utlandet.
Cirkusfonden i sista akten gör fortfarande intryck af an jättestor tallrik hvita och röda rädisor.
I denna akt skulle intrycket ej ^skadas genom några spanska dansers inflickande.
Den sydländska dansen eger f. n. bland * vår balettkår flera utmärkta tolkare såsom fru Lund, hr Sjöblom, att blott nämna de begge förnämsta, och då man hos oss icke ger några helaftons-baletter, men ej dess mindre besitter en qvalitativt syperb samling dansartister, vore det skäl att låta dessa lysa så länge de finnas.
Reprisen af » Don Juan *, påbörjad under så vidriga sanitära förhållanden, har i Februari ändtligen kunnat fortsättas.
Dervid presenterades för allmänheten Kgl.
teaterns tredje Donna Anna, frk.
Strandberg.
Denna sångerska hör till operans mest oberäkneliga artister.
Det intresse, frk.
S. skänker sina upp-gifter, synes mycket olika fördeladt.
Ena qvällen kan man få höra sågerskan föredraga sina saker med musikaliskt sinne och uttrycksfullt lif, andra aftonen kan man få höra detsamma matt och mekaniskt upphasplas som en korrekt inlärd minnes-lexa och intet annat.
At Donna Annas stora parti hade nu frk.
Strandberg lyckligtvis egnat god omsorg och framförde dess hufvudpunkter på ett i musikaliskt hänseende ganska erkän * nansvärdt sätt.
S. borde dock arbeta upp sitt lägre register, som är temligen klent både till färg och volym, och i afseende på de högre tonerna taga sig till vara för alltför stor kraftansträngning samt i sjelfva attackeringen af dessa toner inlägga ett erforderligt plus af smak och precision.
Denna sångerskas röst eger, som bekant, en ganska betydande koloraturfärdighet, som dock alltför ofta urartar till en orolig massa orena drillar och hopflytande skalgångar.
I allegrettot till f-dur-arian visade sig emellertid frk.
Strandberg kunna beherska de deri förekommande passage-gångarne med flytande lätthet ochlofvard intonation.
Som skådespelerska passar ju frk.
S. ej för partiet, hvarför det tragiskt gripande intryck, partiet i sin helhet bör gifva, i denna tolkning fullkomligt uteblef.
Detsamma må3te säga som Donna Elvira, för hvilket frk.
Karlsohn alltjemt uppoffras.
Kunde ej frk.
Javette här med större fördel användas, ifall icke frk.
Ek ville återtaga partiet, hvilket för operan utan fråga vore allra bäst.
Debutanterna ha denna gång fått sig anförtrodda baspartierna.
Af dessa utföres Mazettos onekligen bäst, och hr J.
(ktmgren har deruli visat spirande gåfvor att med tiden blifva en angenäm buffa * sångare.
Åt det komiska facket lutar nog också den nye Leporello, hr Söderman, som dock har åtskilligt att kämpa emot innan han kan göra någon mera nämnvärd nytta deruti.
De anmärkningar, vi framstälde rörande hr S: s Plumkett i Martha, gälla nämligen ännu i hela deras utsträckning, som det vill synas.
Vi beklaga detta och finna helt förklarligt att mtisikvännen tills vidare föredrager den gamle Leporello, hr Janxon, trots tidens härjningar.
1 afseende på guvernörens korta, men imponerande parti, tillåta vi oss den anmärkningen, att hr Sellergren, som framställer en den bäste guvernör, operascenen på länge egt, icke annat än för sjukdomsfalls skull borde ersättas af hr Strömberg.
Don Ottavios parti, med hvilket hr Bröderman fått företaga ett litet temligen äfventyrligt experiment, har sedan dess
— tyvärr — icke återtagits af hr Odman, hvars krafter man ansett sig böra bespara en Mozartsk opera, som ju alltid i alla fall drar folk, för att helgas sådana nutidens öfversvinne-liga snilleverk som Massés i Wien och flerstädes förolyckade * Paul och Virginie » m. m.
Hr Lundmark, som nu fått rolen till sist, eger ej nödig mjukhet i timbre och sångsätt för det genomgående dolce, sångrolen fordrar; roler af mer heroisk natur synas komma att ligga j) ättre för karaktären i hr L: s röst, när denna hunnit blifva mera odlad och utvidgad än hvad för närvarande är fallet.
Som det tarfvas en skådespelare med mer än vanlig finess och rutin för att göra Don Ottavios ledsamma rol intressant, bör man ej förevita en nybörjare som hr L. att det ej lyckades honom.
Snarare kunde man vara glad öfver att det gick som det gick.
— Angående den sceniska anordningen af » Don Juan », hvaruti åtskilligt nytt vid denna repris förekom, kunde vara åtskilligt att säga.
Vi nödgas dock inskränka oss till att ännu en gång påpeka det slutscenen i forna dagar gjorde större effekt, och att de anord-ningar,.
som då vidtogos för att gifva Don Juans supé-scen större glans och rikedom, lämpligen kunde återupptagas och
— kanhända — än vidare utvecklas för att göra kontrasten med den derpå följande andeuppenbarelsen än mera verksam.
Angående utförandet af detta sistnämnda uppträde, kan man med fördel hänvisa vederbörande till Oulibicheffs intressanta anvisningar, hvilka det nog icke skulle skada, om man upp * märksammade äfven i andra fall.
Det tyckes .nu ha blifvit praxis vid kgl.
operateatern att spelårets första nyhet redan medhinnes i — Mars.
» Diamantkorset » skulle — förstås — uppföras » i slutet af Januari », men det var ju alldeles förhastadt att.
komma med en ny opera sä tidigt som vid spelårets femte månads slut.
Också höll man inne med den väntade dyrbarheten, som ännu, då detta skrifves, tyckes vara i fortfarande behof af slipning och pole-ring.
I stället kom verkligen » Paul och Virginie », förberedd under åratal och nu slutligen presentabel vorden.
Alltså, y&gt;Panl och Virginie », opera i 3 akter och 6 tablåer af Jules Barbiet• och Michel (Jane; musiken af Victor Massé.
Det ligger ju i sakens natur att vår lyriska scens egendomliga affärsställning icke tillåter den att följa med utlandets skiftande företeelser på operans område.
Men då man sålunda måste inskränka de nya operornas antal till det minsta roöj liga, borde det väl vara af så mycket större vigt att vid de fås utväljande utveckla såväl konstnärlig smak som — ekono * misk försigtighet.
Ledsamt nog tro vi hvarken det ena eller andra af detta kan sägas om upptagandet af » Paul och Vir * ginie ».
Om vederbörande ansett sig disponera krafter enkom lämpade för just denna opera, ge vi dem gema rätt i det att hr Ödmann åtminstone här är på sin plats, liksom frk.
Gra * bow, den senare som man vet alltid lyckad i modern fransk operamusik.
Men i öfrigt tro vi hvarken att operan kan bli en populär kassapjes, ej heller att vårt musiklif på något sätt blifvit riktad t genom införlifvandet af denna » opéra lyrique ».
Der * med ha vi hunnit fram till operan såsom konstverk betraktad.
Skulle Victor Massé representeras å vår svenska operascen borde man väl ha upptagit hans bästa större arbete » Galathée » eller den ännu bättre fastän mindre » Jeanettes bröllop », gifven förut å Nya teatern m. fl.
Dessa begge nu nämnda Massé operor höra till Opéra-Comiques repertoar och försvara väl sin plats derpå, liksom vid hvilken annan teater som helst.
Deremot ha Massés mer tragiskt anlagda tonskapelser ej egt samma lifskraft och lätt är att inse hvarför, om man gör sig besvär att genomläsa några den franske maéstrons arbeten.
Det visar sig då att det hufvudsakligen är.
i den mindre stilen som kompositören är störst.
Hvarken i behandlingen af utpregladt komiska eller — allraminst — tragiska ämnen, men deremot helt å son aise i den s. k. demiteinten, semi serian i fransk kostym, hvaruti tonsättaren utvecklat lika konstnärliga som tilltalande egenskaper, lätt, osökt och behagfullt.
» Paul och Virginie » ybär deremot allt för mycket spår af att vara » gjord ».
Märken af » beställningen » (för att lemna tvenne virtuoser triumfroler) saknas icke heller.
Både Paul och Virginie smaka väl mycket af M. Capoul och Mille Ritter och på samma gång dessvärre väl litet af — Bernardin de S: t Pierre.
Denna sistnämnda olycka kommer naturligtvis till större delen ‘ på librettistemes skuldregister.
M. Barbier &amp; Carré må nu vara bur stora operastöpare som helst, men då de gåfvo sig till att breda ut en hel lång opera-text af Paul och Virginies lilla enkelt rörande kärlekssaga, då togo sig dessa herrar vatten öfver hufvudet, och i likhet med hjeltinnan i pjesen hafva de också lidit det jemmerligaste skeppsbrott.
Det tjenar till intet att lamentera öfver operatexters be * skaffenhet i allmänhet och öfver » Paul och Virginie » i synnerhet De onekliga fortjenster, som ofvannämnda libretto-firma, trots stötande osmakligheter, lagt i dagen vid transformeringen af Goethes Faust och Mignon, Shakespeares veronesiska kärlekspar eller grubblande danaprins till herrar Gounods och Thomas förfogande, de fortjensterna lysa i Massés opera nästan totalt med sin frånvaro.
Och icke blott denna negativa ledsamhet, utan ock positivt ondt i form af longörer, plattheter, återupprepningar kommer dertill för att riktigt grundligt flägta bort all doft och all poesi från sagan om de begge älskande.
Naturligtvis har detta missförhållande starktN inverkat på musiken.
Som alla kompositörer, de der ej räcka till för hvad de tagit för sig, excellerar Victor Massé i falsk patos, och detta understundom till den grad, " att det tillämnade sublimaej blott sjunker ned till det påtagligt löjliga, utan rent af till - det groteska och triviala.
Understundom förmår kompositören ej heller utveckla så mycken metod i galenskapen att han härdar ut till ändan med sin uppstyltning och sin känsloför-häfvelse, nej, han faller som på hufvudet ner från sin magnificences höjd och slutar det hela ganska tarfligt, utan ens att ega den trösten att ha lyst som en sol, när det nu blifvit pannkaka af alltsammans.
Ja, ordspråkets citerande kan förefalla hårdL Men hårdt är också att utstå sista akten af » Paul och Virginie » med dess evinnerliga jägtande efter stämning, tragik och storhet — allt sköna ting, som bara ha det felet att ej vilja infinna sig.
Hvad slags intryck kompositören afsett med sin lyckligtvis sällsynta » ouverture » är ej godt att finna på.
Värre trasmatta i toner ha vi sällan hört som inledning till ett lyriskt drama.
Ett vanligt opera-potpourri på musik-schweizerierna är långt bättre gjordt än denna osmälta motivträngsel, der skönheterna
— de få som finnas — alldeles skymmas bort genom det helas rhapsodiska bric å brac.
Af de trenne tråkighetens inkarnationer, som innefattas i de moderliga duetterna, är den första — då gummorna sjelfva underhålla hvarann — den mest hörvärda.
Höra på niåste man ju ock med all flit, ty de tvenne spinnerskorna bilda till * sammans ett slags exposé prolog, åhöraren till båtnad, ty sjelfva veta de mer än väl af hvarandras förtroenden, som ju ofta i dylika fall händer.