Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och i spetsen för sitt följe, ledsagad af sin obönhörlige rolighetsminister, flyger han genom målareakademiens salar på tjugu minuter, rusar genom gobelinfabriken och porslinsfabriken i Sèvres, har knappast tid att stanna för att mottaga de dyrbara presenter, som konungen af Frankrike öfverallt beställt åt sin gäst, för att ge honom det smickrande intrycket af, att alla fabriker i landet arbeta uteslutande för den främmande monarkens räkning.
Alla teatrar och nöjesetablissement följa exemplet, enligt allerhögsta befallning.
De äro uteslutande ställda till grefvens af Gottorp förfogande, och hvar morgon bestämma garderobstormästaren Holck och lifläkaren
Struensee tillsammans repertoiren för operan och Théâtre Français.
Och hvar afton är teaterföreställning eller bal, och kung Kristian sitter lydigt på sin plats, tills hans trötta hufvud en gång vid midnattstid faller ned mot bröstet, och han somnar efter att ha åhört sju akter opera comique.
Bakom kulisserna är det stor spänning, när grefven af Gottorp gör sin rond, företrädd af Duras, ledsagad af Holck och Struensee.
Där stå de små teaterprinsessorna och niga i rad, med glittrande ögon, som spörja och undra, åt hvem af dem sultanen i nåder skall behaga att kasta sin näsduk.
Den främmande monarken är mycket populär i Paris, och hvar han visar sig på gator och offentliga platser, stimmar folket hurrande omkring honom, ty han kommer som Jupiter till Danaë, och det franska folket är entusiastiskt af naturen, men hänförelsen stegras då det regnar guld.
Teaterprinsessorna niga och niga.
Där är den mycket begåfvade m:lle Dumesnil, där är Voltaires gamla väninna m:lle Gaussin, där är den mörkögda m:lle d’Oligny; där är den lättfotade m:lle Dubois och den bedårande m:lle Vestris – äldre och yngre ryktbara konstnärinnor och än mera beryktade galanta damer på modet.
Men hvar är den mest begåfvade och mest beryktade af dem alla – hvar är Clairon?
Melpomene har i misshumör lämnat Théâtre Français och dragit sig tillbaka till privatlifvet, men den omättliga Frétillon gäspar i sin alkov och längtar alltjämt efter nya äfventyr.
Det är fest hos hertiginnan de Villeroy, m:lle Clairon spelar »Dido» på den lilla salongteatern i palatset, och bland åskådarna är grefven af Gottorp med sitt följe.
Den berömda tragediennen bländar alla med sin konst, ty hon deklamerar icke sin roll, hon lefver i den, och när förhänget gömmer henne efter sista akten, härskar andlös tystnad i salongen.
Det var den stora Clairon.
Grefven af Gottorp tummar nervöst en dyrbar guldring, som han i afton bär för första och sista gången.
Han anade redan då han klädde sig till festen, att han i afton skulle få ett af sina frikostiga infall, och hur skulle han väl kunna hylla den stora konsten på ett värdigare sätt, än genom att taga en ring från sitt eget finger och fästa den på Clairons?
Där nalkas en dam med plastisk hållning, ledsagad af värdinnan, som föreställer: m:lle Clairon.
Men det är icke den kyska Dido, som gör sin reverens för den främmande monarken; det är icke den stora konstnärinnan, det är en kurtisan med ett inställsamt uttryck i ögonen och ett nattståndet lättsinne i minspel och åtbörder.
Det är den beryktade Frétillon, som närmar sig femtiotalet, men ännu alltjämt gör anspråk på ungdomlig skönhet och drömmer om att få se den främmande monarken i ett guldregn för sina fötter.
Det är icke den stora konstnärinnan utan den lilla människan, till salu för billigt pris, och med ett tvetydigt men likgiltigt småleende sätter grefven af Gottorp sin ring omkring Frétillons finger.
Bakom honom står en man, som iakttager allt med sina skarpa ögon.
Lifläkaren rycker på axlarna och tänker medlidsamt på de stora namnen och de små människorna.
Han har träffat de lärde, de berömda filosoferna, hvilkas verk han läst med klappande hjärta och hvilkas rykte bländat honom från fjärran.
Vid närmare bekantskap voro människorna små, snillena servila, de lärde ytliga.
För dem alla var skenet det förnämsta; alla hyllade flärden framför förtjänsten.
I den litterära korrespondensen har deras sårade fåfänga tagit sig uttryck i bittra ord mot hertigen af Duras.
»Man har öfverhopat denne unge monark (Kristian VII) med spektakler, fester och baler, man har undfägnat honom med sju akter opera comique på en enda afton, men man har icke tillåtit honom att en enda dag andas pariserluften efter eget behag.
Hertigen af Duras har på en månad föreställt för den danske monarken nästan hela Frankrike; han har blott glömt att presentera skriftställarna, filosoferna!»
Ack, filosoferna voro den danske monarken likgiltiga, han kände blott en enda af dem:
Voltaire, författaren till Zaïre, däri H.
M. utmärkt sig som skådespelare, författaren till en smickrande tacksägelse och en fadd versstump, som den gamle på Ferney sändt Kristian VII till tack för en penningegåfva åt Calas änka.
Men filosofernas krets är tongifvande i Paris, de höra dessutom till sevärdheterna och få icke försummas, ty med sina pennor styra de den allmänna meningen, och af dem beror det, hvad man i hela den civiliserade världen skall tänka om konungen af Danmark.
Det utomordentliga sändebudet, friherre Gleichen, inbjuder dem således till middag i det danska ministerhotellet, men då konungen af en tillfällig opasslighet är förhindrad att komma, improviseras en ny fest, och de lärde herrarna sitta dagen därpå vid den främmande monarkens egen taffel i den aflidne hertigens af York palats.
Ljusen gnistra i stakar och kronor, luften dallrar af klangen i de berömda namnen, samtalet rör sig i sirlig menuett-takt, med spirituella krumsprång, och Kristian VII nämnes, när vinet skummar som ymnigast i pokalerna, »den nordiske Trajanus».
– Jag skulle hellre vilja säga: den nordiske Amfitryon! hviskar
Diderot sakta till d’Alembert.
Den nordiske Trajanus har samma dag, i franska akademien, hyllats med plattfotade smickerrim af kuplett-diktaren Poinsinet. H. M. underhåller sig nu med sina gäster om deras verk, som han förväxlar.
Till friherre Holbach adresserar han ett utsökt smickrande omdöme om »Traité des sensations», som förskaffat honom så mycken sann njutning; och för den elegante abbé Condillac uttrycker han i varma ord sin hänförelse öfver de blixtrande tankarna i »De l’esprit».
Båda ha svårt att behärska de stridiga känslor af misshumör och vördnad, som brottas inom dem.
De äro djupt kränkta af den främmande monarkens egendomliga smak och dåliga omdöme, men buga sig lika djupt för den krönta okunnigheten.
– Aldrig förr har jag vetat, att det fanns ett land, som hette Danmark! säger friherre Grimm småleende till Struensee.
– Till drottningen af Sverige har jag den äran att sända min litterära korrespondens, och jag har hittills alltid trott, att Norden betydde Sverige.
Hvar ligger Danmark?
– Danmark! – svarar teaterdiktaren Saurin öfverlägset.
– Danmark är ju den lilla landtungan mellan Hamburg och Novaja-Zembla.
Efter middagen håller Helvetius en föreläsning öfver den engelska teatern och Shakespeare.
Kristian somnar stilla i sin stol, men applåderar entusiastiskt efter föredragets slut.
Det ansträngande lifvet tröttar honom, de öfverspända nerverna slappas mer och mer.
Ännu kunna de dock stimuleras, och ännu uppträder konungen offentligen med värdighet och glans.
Man beundrar hans kvickhet och citerar hans repliker.
Enhvar, som haft nåden att tala med H. M., anstränger sin fantasi för att komma underfund med den hemliga udden i hans ord.
Finns den icke, måste den uppfinnas, ty att den främmande monarken är lika spirituell som populär, vet hela Paris.
– Och man talar om hans kärleksäfventyr som om han varit en Herakles.
Oräkneligt är redan antalet af hans älskarinnor, ty han kan icke växla ett ord med en dam, utan att hon anar en maskerad giljan, och för att rädda skenet, låter m:lle Clairon utsprida det ryktet, att den främmande monarken misshagat henne.
Men mattighet och opasslighet påkomma oftare och oftare, och med den allmänna kroppsliga förslappningen följer en växande själsångest, som slår ut i hemlängtan.
Då växer inom honom ett instinktlikt agg mot Holck, en hemlig ovilja mot den robusta hälsan, som tycks tåla allt.
Då är kung Kristian kinkig som ett barn, och ingen annan än lifläkaren kan trösta honom.
Om nätterna, då anfäktelserna oftast komma på, får Struensee sitta i timmar hos monarken, hålla hans hand i sin och tala om allt mellan himmel och jord.
Detta verkar lugnande. H. M. har ett oinskränkt förtroende till sin läkare och lyder honom nästan blindt.
Mot slutet af november börjar
Bernstorff tala om, att resan, som efter den ursprungliga bestämmelsen bort räcka i två år, möjligen kan komma att afbrytas redan efter några månader.
Den har kostat oerhörda summor, och konungen längtar efter ro.
Dock, ännu följa festerna på hvarandra, och lifvet är en dröm af ljus och rasslande siden, gnistrande juveler och bländande skuldror, exotiska vällukter, puder och doft af mänskliga kroppar.
Där är den stora banketten hos hertigen af Orléans, där är den lysande festen hos prinsen af Condé på slottet Chantilly, dit man far i täckta vagnar under ett stöpande regn.
Festen varar i tre dygn, och allt är underbart praktfullt och fantastiskt.
– Hvem är den sköna, okända hjältinnan i det bizarra äfventyr, som lifläkaren upplefver under en nattlig jakt efter hjortar vid fackelsken?
Han får aldrig veta hennes namn, men möter henne åter följande kväll, då det strålande fyrverkeriet afbrännes, och trycker henne till sitt hjärta då solarna slockna.
Så blir hon borta mellan de tre tusen gästerna på balen, och han ser henne aldrig mer.
Men i sin ficka bär han ännu, då vagnarna lämna Chantilly, en liten spetsnäsduk, hvars utsökta doft framkallar en sväfvande erinring om hennes väsen och öfvertygar honom om, att detta kärleksäfventyr varit någonting mera än en fantasiens utsväfning.
Det är vinter i luften och eld på härden, Struensee flyttar en stol fram till kaminen i sitt mottagningsrum, som ligger helt nära konungens egen våning i det Yorkska palatset.
Lifläkaren är klädd i en bekväm nattrock och sträcker sig lättjefullt i värmen.
Det är tidigt på förmiddagen och han njuter sin hvilostund.
Framför honom ligger ett urval af allt det tryckta smicker, som Frankrikes diktare strött för den främmande monarkens fötter, och han läser: »Det är obeskrifligt, hur outsägligt han är älskad!»
»Hur lyckligt är du icke, danska folk!
Försynen skapade Honom till en Prydnad för sin Tron!»
Själfva tsar Peters ära bleknar för hans: »Peter blef stor, men endast beundrad; Du, Kristian, blifver tillbedd – – – »
I hela denna sommar af underdånig hänförelse finns blott en enda fluga, som surrar i en något mindre respektfull ton:
»Han kan i längden omöjligt stå ut med allt detta festande, och det blir vår skuld om den lilla dansken kreverar på kuppen!»
Det finns åtminstone en smula förnuft i detta!
Dörren öppnas plötsligt, och in trippar Brandt, triumferande:
– God dag, min käre vän!
– Han bugar sig med värdighet och intager dansställning midt på golfvet.
– Jo, det är verkligen jag!
Ni väntade icke att se mig?
– Uppriktigt sagdt – nej!
Men hjärtligt välkommen!
De skaka hand förtroligt, och Struensee skjuter en annan stol fram till kaminen.
– Kom och sätt er här.
Och berätta, hvarför ni är i Paris!
Brandt lutar sig framåt mot elden och gnuggar sina blåfrusna händer.
– Jag har kommit för att störta det tjocka djuret! – förklarar han bestämdt.
– Hemma gick det rykten om, att hans stjärna börjat blekna.
Så fort jag fått nys om saken, lyfte jag arfvet efter pappa Söhlenthal och satte mig på kärran.
Just här, i Paris, bör det gå upp för kungen, hvilken landtjunkare och bonde, han öfverhopat med sin nåd.
– Arme Holck!
Han lär ha friat till den ena damen efter den andra under resan – och fått korgen öfverallt!
– Nu ämnar jag uppvakta kungen! H. M. skall få tillfälle att göra jämförelser!
Jag antar, att djurets öde därmed är besegladt!
Struensee lyssnar med ett godmodigt småleende, road af den lille kammarjunkarens tvärsäkerhet.
– Det är väl ändå icke så alldeles visst? – anmärker han spefullt.
– Min käre vän – smäda icke er konung med slika misstankar!
Jag hoppas få audiens redan i dag.
– Det betviflas.
Kungen är opasslig.
– Opasslig? – upprepar Brandt med tydligt ogillande.
– Men hvarför kurerar ni honom då icke?
Det är ju er skyldighet.
Jag har gjort allt för att skaffa er anställning som kungens läkare – och till tack låter ni er höge patient vara opasslig vid ett för mig så föga passande tillfälle!
Jag har icke råd att uppehålla mig länge i Paris!
Mitt fädernearf är redan i det närmaste uppätet.
Det är ju så fördömdt illa ställdt, att jag måste lefva på eget konto.
Er andre, som lefva på kungens, går det naturligtvis ingen nöd på.
Har ni dejeunerat?
I motsatt fall – skulle ni vilja unna mig nöjet af ert sällskap?
– Med förtjusning!
Men jag kan på inga villkor tillåta annat, än att ni stannar här, som min gäst.
– Någonting annat har jag verkligen icke tänkt mig!
Det vore ju höjden af oförnuft att gå öfver ån efter vatten, som man får betala för!
Struensee ringer och ger befallning om, att frukost skall dukas för två.
Snart stå rätterna på bordet, och Brandts uppsyn ljusnar märkbart vid åsynen af ett par flaskor, hvilkas yttre form förråder, att de innehålla det pärlande vin, som han älskar högst af allt.
– Jo, jo! – säger han och griper sig an med hungrig ifver.
– Ni nekar er ingenting af denna världens goda.
Det smakar att lefva på kungens bekostnad!
Nå – jag dricker för er välgång!
Det är er väl unnadt!
Jag har så ofta ätit vid ert bord i Altona – och jag hade föresatt mig, att ni en gång skulle komma att äta vid mitt – – ja, det vill säga – kungens!
På den tiden kunde jag göra någonting för en vän!
– Han suckar och serverar sig ett nytt glas.
– Nu äro rollerna förbytta!
Jag dricker ännu en gång för er välgång.
Hur finner ni er eljes i er nya ställning?
Drägligt nog!
– Ha, ha, ha!
Gamle filur!
Hycklare!
Jag ser ju på era ögon och er näsa och er lilla embonpoint, att ni mår som pärla i guld.
Om jag icke vetat, att ni skulle komma att trifvas superbt, skulle jag icke velat lägga två strån i kors för att skaffa er anställningen.
Men jag visste det!
Och jag visste också, att ni snart skulle göra er oumbärlig för kungen.
– Nu beklagar jag verkligen det tjocka djuret!
Ni och jag
Han nickar uppmuntrande och plirar med ögonen för att än tydligare klargöra, hvad han åsyftar.
– Nej, min käre vän, i det fallet kan jag ingenting göra för er!
– Nå, nå! – svarar Brandt, högdraget.
– Vi få väl se!
För att störta Holck behöfver jag icke er hjälp.
Det skall gå som en dans!
– Om ni ville lyssna till en väns råd – –
– Nej, tack!
Feg blir jag aldrig!
– Med mod utan klokhet vinnes ingenting.
Ni har redan en gång slagit ert hufvud i väggen.
Händer detsamma en gång till, kan ni taga afsked af alla förhoppningar att en gång återvända till hofvet!
Med er hjälp kommer jag alltid – förr eller senare – att återvända.
Jag tror på er stigande stjärna – och er framgång är min!
– Lyd åtminstone för denna gången mitt råd, och vänta!
– Vänta? – härmar Brandt, med munnen full af ost.
– Jag har ju sagt er, att det är omöjligt!
Jag är i detta ögonblick så fullkomligt utblottad, som jag för trettio år sedan kom till världen.
Jag äger icke en sou.
Om jag icke lyckas störta det tjocka djuret, har jag ingen annan utväg än att söka mig någon anställning här i Frankrike.
– I så fall återvänder jag nog aldrig till Danmark! tillägger han, hotande.
– Jag är, tyvärr, icke i tillfälle att försträcka er den summa, ni behöfver för att resa hem.
Men jag är öfvertygad om, att ni lätt nog kan skaffa er medlen.
– Hur så? – frågar Brandt, intresserad.
– Genom att göra kungen min uppvaktning?
Genom att uppvakta grefve Holck.
Det ligger en indignerad protest i tonfallet.
Han tömmer sitt glas i botten och sätter det med en smäll tillbaka på bordet, reser sig sedan häftigt och börjar, hvisslande, röra sig af och an på golfvet.
– Det är dock den enda utvägen – vidhåller Struensee – och hvarför skulle ni icke begagna den?
Holck är en godmodig man.
– Men ni vet ju, att jag helt nyligen har kallat honom en skälm och en idiot?
– Det har han säkert redan glömt.
Och – som sagdt – för att komma till kungens kassa, måste ni passera Holcks antichambre.
– Nej – säger Brandt fundersamt – då går jag hellre till Bernstorff.
– Af honom får ni icke en sou.
Han klagar ständigt öfver, att kungens resa kostat för mycket.
Hans samvete skall förbjuda honom att hjälpa er.
– Nej, till Holck går jag icke!
Det vore ju detsamma som att taga subsidier af fienden!
– Au revoir, min käre vän!
Jag skall söka audiens hos kungen.
Och han aflägsnar sig stolt.
– Jag har i dag haft ett besök af kammarjunkare Brandt! – säger Holck tre dagar därefter med ett diplomatiskt småleende.
– Den stackars kammarjunkaren tycks vara tämligen reducerad, och kungen har beviljat honom ett anslag af sin privatkassa, för att sätta honom i stånd att återvända hem.
December är inne, och det lider mot uppbrott, men ännu brusar nöjenas ström lika rastlöst förbi.
De kvicka replikerna flöda dock icke så ymnigt som förr från kung Kristians läppar; men om också munnen tiger, tala hans händer alltjämt samma vältaliga språk, hvars gyllene klang folket så väl förstår, och som ännu in i det sista gör honom till dagens lejon.
Det är icke endast öfver pöbeln, som det gyllene regnet faller.
Åt hertigen af Duras skänker han sitt porträtt infattadt i diamanter och dessutom en praktfull värja; hela världen vet, att den kostat 20,000 francs, Omkring hertiginnans hals fäster han med egen hand ett halsband af strålande solitärer.
M:me de Flavecourt förärar han ett dyrbart pärlsmycke; hennes förtroende till hans näsa kommer icke på skam.
Rörande är afskedet mellan de båda monarkerna; för detta högtidliga ögonblick har kung Kristian sparat sin sista kvicka replik:
– Ni är mycket älskad i mitt land, Sire! – säger den mycket älskade och kysser sin medtäflare galant på kinden.
– Det är därför, att jag skänkt ert folk så många gyllene bilder af er själf, Sire!
Det är den 9 december, och vintersolen skiner öfver vägarna, där de kungliga vagnarna rulla fram mot Metz.
Därifrån går färden vidare öfver Strassburg till Hanau.
På aftonen af det gamla årets sista dag är Struensee åter i Altona.
(Januari 1769.)
Fyra marschaller flamma festligt utanför öfverpresidentens gård i Altona, lågorna kasta oroliga röda reflexer och sotiga skuggor öfver snön, röken hvirflar i luftdraget; en släde glider klingande fram och stannar vid den höga trappan.
Vinternattens stjärnor blinka som dallrande, solbelysta guldbjällror i det sammetsmjuka blå.
Den nye öfverpresidenten, geheimerådet Gæhler, är en gammal diplomat, som sett sig vida om i världen och senast tjänat sitt land i egenskap af dansk ambassadör i Konstantinopel.
Seraljens luft har förlänat hans väsen en vinnande smidighet, som kommit honom väl till pass på den post, han nu bekläder.
Hans namn har inga gamla anor, men hans bror, generalen, är genom sitt giftermål med Sofie Ahlefeldt nära befryndad med flere af Holsteins förnämligaste ätter, och han själf har, tack vare sin personliga älskvärdhet, redan från första stund trädt i det bästa förhållande till jorddrottarna rundt omkring.
Hela Holsteins adliga societet har också stämt möte på denna årets första lysande fest, dit endast ett utsökt fåtal af stadens borgare inbjudits.
Dansen är redan i full gång, då Struensee stiger in i salen.
Öfver det bonade golfvet trippa med sirlig gratie pudrade damer, djupt urringade, i vida kjolar med fladdrande falbolaner, förda af broderade kavaljerer i krithvita peruker med små hårpiskor, som röra sig i afmätt takt, parodierande gavottens plastik på de dansandes ryggar.
Vaxljusens lågor flämta i kristallkronorna, det rasslar af siden och glittrar af juveler, violiner kvittra näpet och kuttra smäktande, tonerna flyga som fjärilar, viftande med brokiga vingar i cirklad rytm, och ett stigande och fallande sorl dallrar i luften öfverallt.
Hans hjärta klappar i takt med musiken... det var en gång en bedårande ung kvinna, hvars gunst han njöt i den elfte timmen och som sedan försvann, lämnande honom ensam med sin saknad och sina drömmar och sin heta längtan att nå fram dit, där hon var.
Sedan dess har det gått både nätter och år, och känslan har bleknat, medan han burit den med sig genom världen, men i dag har den ånyo kvicknat till lif, väckt af det vaknande hoppet – skulle han återse henne nu?
Hans blickar flyga spanande öfver vimlet: han ser så många andra damer och kavaljerer från hofvet, på besök i sin hembygd under helgen.
Hvarför skulle icke också hon vara här?
Någonting snuddar vid hans skuldra och han vänder sig om, men framför honom står endast Brandt med ögonen uppspärrade af det varmaste intresse och de djärfvaste förhoppningar för egen del:
– Låt mig lyckönska er, käre vän! – utbrister han entusiastiskt.
– Jag har nyss hört den stora nyheten!
Kungen har i nåder behagat fästa er vid sin person!
Det är hvad jag alltid förutspått!
Jag är glad öfver att ha haft min lilla hand med i spelet – –
– Tack, tack! svarar
Struensee och småler med en skymt af ironi.
– Jag förstår era känslor, min käre kammarjunkare!
– Ja – icke sant?
Detta innebär ju för mig en ljuflig visshet om, att också jag inom kort skall bada i nådens solsken?
Ni glömmer icke en vän!
Och om mitt minne, mot förmodan, klickar, gör ni mig nog den tjänsten att påminna?
– Javisst! – försäkrar Brandt ifrigt.
– Vänner emellan faller sig sådant helt naturligt.
Som sagdt, jag lyckönskar er af hela mitt hjärta.
Ni får ju en anständig lön!
Ett tusen riksdaler äro icke att förakta, och ni kan säkert utan risk beräkna gratifikationerna till samma summa!
Kammarjunkaren gnuggar sina händer så belåtet, som om han själf känt allt detta guld rinna mellan sina fingrar.
Men Struensee svarar frånvarande:
– Det är i alla fall icke fjärdedelen af den inkomst, jag haft här under de sista åren.
Och ändå har det aldrig räckt till – –
– Min käre vän – en axelryckning uttrycker Brandts ogillande – när man hör er tala så där, undrar man, om man icke borde ha kondolerat i stället för att gratulera er!
Att ha pengar är icke allt här i världen, och en smula skuld vill det till för att få en pikant smak på lifvets hvardagssoppa!
Medgif att er högsta önskan blifvit förverkligad i och genom er utnämning?
– Det har aldrig fallit mig in att förneka det! svarar Struensee.
Hans blickar flyga ännu, sökande, omkring i vimlet.
– Som ni vet, har det alltid varit min öfvertygelse, att det låg en kvinna bakom er trängtan efter hufvudstaden.
Jag inbillar mig, att det är den lilla fru Bülow. – Har ni sett, att hon är här i afton?
– Är fru Gæhler också här?
Brandts ögon blinka förstående:
– Tänkte jag icke det?
Det är således ändå hon!
Allas vår Margit
En mycket svag, nästan hviskande röst frågade ur skymningen:
»Hvem är det?»
»Det är Maggie.»
»Vill du något?»
Utan att svara, sprang en vacker femåring öfver tröskeln och fram till hvilstolen.
»Det är bara Maggie!»
Moderns tunna, febervarma hand strök håret från den lillas panna.
»Mamma ska försöka sofva lite, barnet ... mamma är mycket trött.
Sen behöfver
Maggie inte vara ensam.»
Efter två dagars sjukdom var modern död.
Men detta är länge sedan.
Nu har Margit nyligen fylt aderton år och är nästan lika lång som kusin Sixten Erik.
Hon har rak hållning
— Sixten går alltid så framåtlutad — smärt midja och ett öppet, vinterfriskt utseende af hälsa och lefnadslust.
Margits farfars far, en tysk-svensk sjökapten, tog på gamla dagar en värmländsk bondflicka till hustru.
Sonen kom som helt ung öfver till Finland.
Där fick han kontorsplats i det rika Fabrinska huset, i småstaden, och där förstod han att göra sig oumbärlig.
Denne Anton Schrowe måtte ha varit en energisk man.
Det gick länge framåt för honom, trots förändrade konjunkturer.
— Margit har hört mycket berättas om lifvet och värksamheten i den stora vinkelbyggnaden vid det lilla torget.
Där lär ha funnits en förfärligt grann sal, med hörnbalkong — och dessutom två gatubodar!
Och hvilka solida fester sedan, som aldrig ville taga slut! »Då hade jag bort finnas till ... som pappas syster, till exempel.
Det hade varit för tokigt!
Nu ska man tro att här är trångt och småaktigt!»
Ja, nog skulle hon ha roat sig, druckit champagne och dansat och varit den vildaste af dem alla.
Detta var i skeppsfartens gyllene tid.