Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I det ögonblicket stod helt plötsligen en stor och vördnadsvärd man bredvid honom.
»God kväll, Cecco,» sade mannen, »tag din båt och för mig öfver till San Giorgio Maggiore.»
»Ja,» sade den gamle fiskaren, »genast, herre.»
Han var som väckt ur en dröm.
Lejonet var borta, och mannen här var ju någon, som kände honom, fast ej Cecco kunde minnas hvar han mött honom förr.
Den gamle var rätt glad att få sällskap.
Den förfärliga tyngd och olycka, som hvilat öfver honom, sedan han kommit i fiendskap med helgonet, voro med ens alldeles borta.
Men hvad det angick att fara öfver till San Giorgio, så trodde han ej ett ögonblick, att det skulle lyckas.
»Vi kunna nog inte en gång få ut båten,» sade han till sig själf.
Men mannen bredvid honom föreföll honom sådan, att han ville göra allt tänkbart för att tjäna honom, och det lyckades honom också att dra fram båten.
Han hjälpte främlingen att stiga i och fattade åran.
Cecco skrattade åt sig själf.
»Hvad tänker du på?
Lägg då åtminstone icke ut,» sade han.
»Har du någonsin sett sådana vågor?
Men säg honom då, att det icke står i mänsklig makt.»
Men han tyckte sig ej kunna säga främlingen, att det var omöjligt.
Denne satt så lugn i båten, som om han skulle fara till Lido en sommarkväll.
Och Cecco började ro ut mot San Giorgio Maggiore.
Det var ohyggligt, gång på gång blefvo de öfversköljda af vågorna.
»Ah, ropa efter den karlen,» sade Cecco halfhögt till sig själf, »ropa efter den karlen, som ger sig ut i sådant väder.
Det är ju annars en klok, gammal fiskare, ropa efter honom.»
Nu steg båten uppför branta höjder och åkte ned utför djupa dalar.
Skum slängde ned på Cecco från vågorna, som ilade förbi honom liksom skenande hästar, men han arbetade sig dock allt närmare San Giorgio.
»För hvem är det du gör allt detta, vågar båt och lif?» sade han.
»Du vet ju ej ens om han kan betala dig.
Han ser ej ut som en herreman.
Han är ej bättre klädd än du själf.»
Men sådant sade han blott för att hålla sig vid godt mod och icke behöfva blygas för sin medgörlighet.
Han kände sig tvungen att göra allt hvad mannen i båten önskade.
»Men inte till San Giorgio åtminstone, din galning,» sade han.
»Där ligger vinden på än värre än vid Rialto.
I alla fall lade han till där och höll fast båten, medan främlingen gick i land.
Han tyckte det varit klokast då att lämna båten och smyga sig bort, men han gjorde det ej.
Han skulle förr lidit döden än svikit den främmande.
Han såg denne gå upp på ön och in i kyrkan San Giorgio.
Snart därpå kom han tillbaka i sällskap med en järnklädd riddare.
»Ro oss nu ut till San Nicolo in Lido,» sade främlingen.
»Ah, ja visst,» tänkte Cecco, »hvarför ej till Lido?» Då det varit dödsvånda att fara det stycket till San Giorgio, så hvarför skulle de ej göra färden ut till Lido?
Och Cecco blef förfärad för sig själf, därför att han åtlöd främlingen så in i döden, ty han styrde verkligen hän mot Lido.
Nu då de voro två i båten, hade han än tyngre arbete.
Han visste alls ej hur han skulle stå ut.
»Du hade dock många år än kvar att lefva,» sade han förebrående till sig själf.
Men det besynnerliga var, att han ändock ej var sorgsen.
Han sörjde hvarken öfver sönerna eller något annat.
Och så var han stolt öfver att han kunde arbeta sig fram.
»Han vet att föra sin åra, den gamle Cecco,» sade han till sig själf.
De lade till vid Lido, och de båda främlingarna gingo i land.
De gingo upp mot San Nicolo in Lido och kommo snart tillbaka med en gammal biskop, klädd i kåpa och stola med kräckla i hand och mitra på hufvudet.
»Ro nu ut på öppna hafvet!» sade den förste främlingen.
Det ryste i den gamle Cecco. Skulle han ro ut på hafvet, där sönerna förgåtts?
Nu sade han ej mer ett skämtsamt ord till sig själf.
Han tänkte ej heller så mycket på stormen, som på den fasa det låg i att fara dit ut till sönernas graf.
När han nu rodde ditåt kände han, att han gaf mer än lifvet för den främmande.
De tre männen sutto tysta i båten, som om de voro väl på sin vakt.
Cecco såg dem luta sig framåt och speja in i mörkret.
De hade nu nått hafsporten vid Lido, och det stora stormvräkta hafvet låg framför dem.
Det liksom snyftade inne i Cecco. Han tänkte på att här, i dessa vågor rullade de två liken omkring.
Han stirrade ned i vattnet efter ett par välkända ansikten.
Men det gick framåt i alla fall.
Cecco lät ej kufva sig.
Då reste sig plötsligen de tre männen i båten, och Cecco sjönk på knä, ehuru han alltjämt höll fast i åran.
Ett stort skepp kom styrande rätt på dem.
Det var dock svårt för Cecco att se, om det var ett skepp eller blott en drifvande dimma.
Seglen voro stora, som spända mot himlens fyra hörn, och skrofvet var väldigt, men det var som byggdt af lättaste hafsdis.
Han tyckte sig se en besättning af demoner ombord, och höra dess rop, men demonerna voro som ett hopadt mörker, och ropen voro som stormens rytande.
I alla fall var det alltför förfärligt att se skeppet komma rätt öfver dem, och Cecco slöt ögonen.
Då måtte de tre i båten hafva afvärjt stöten, ty båten blef ej öfverseglad.
Då Cecco såg upp, var skeppet stadt på flykt utåt hafvet, och höga klagoskri genomträngde natten.
Han reste sig darrande för att ro vidare, fast han kände sig så trött, att han knappt kunde föra åran.
Men då var det med ens slut på all fara.
Stormen var afstannad, och vågorna lade sig snabbt till ro.
»För oss nu hem till Venedig!» sade främlingen till fiskaren.
Cecco förde båten till Lido, där biskopen steg ur, och till San Giorgio, där riddaren lämnade dem.
Den förste mäktige främlingen följde honom ända till Rialto.
Då de stigit i land vid Riva degli Schiavoni, sade han till fiskaren:
»Så snart det dagas, skall du gå till dogen och säga honom hvad du sett i natt.
Säg honom, att San Marco och San Giorgio och San Nicolo i natt hafva kämpat med demonerna, som ville förstöra Venedig, och fördrifvit dem.»
»Ja, herre,» sade fiskaren, »jag skall berätta allt.
Men hur skall jag kunna tala så, att jag blir trodd af dogen?
Då räckte San Marco honom en ring med en förunderligt strålande ädelsten.
»Visa denna för dogen,» sade han, »så förstår han, att du för bud från mig.
Han känner min ring.»
Fiskaren tog ringen och kysste den vördnadsfullt.
»Än vidare skall du säga dogen,» sade den helige, »att jag ger denna ring som en underpant på att jag aldrig skall öfvergifva Venedig.
Äfven då den siste dogen flyttat bort ur Palazzo ducale, skall jag upprätthålla Venedig.
Venedig förlorar österns öar och herraväldet öfver hafvet, och ingen doge mer drager ut på Bucentauren, så skall jag bevara staden skön och strålande.
Alltid skall den vara rik och älskad, alltid besjungen och prisad, alltid ljuflig för människor att lefva i.
Säg detta, Cecco, och dogen skall ej öfvergifva dig på dina gamla dagar.»
Så försvann aposteln, och kort efteråt steg solen upp öfver hafsporten vid Torcello.
Med de första härliga strålarna kastade den ett rosenskimmer öfver det hvita Venedig och det mångskiftande hafvet.
Röda strålade kyrkorna San Giorgio och San Marco och hela den palatsprydda stranden.
Och i den vackra morgonen kommo strålande venetianskor ut på loggierna och logo mot dagen.
Åter var Venedig den sköna gudinnan, som tronar öfver vågen i den rosigt glittrande snäckan.
Skön, som aldrig förr, redde hon ut sitt guldhår och axlade purpurmanteln för att möta en af sina sällaste dagar.
Ty ett rus af lycka uppfyllde henne, då fiskaren frambar ringen till dogen, och hon erfor hur helgonet nu och för all framtid höll sin skyddande hand öfver henne.
SANTA CATERINA AF SIENA
Det är i Santa Caterinas gamla hus i Siena, en dag i slutet af april under den veckan, då hennes fest firas.
Det är i det gamla huset vid färgarnas gata, i huset med den vackra loggian och med de många små kamrarna, som nu äro inredda till kapell och bönrum, och dit människorna komma med buketter af hvita liljor och där det doftar af rökelse och violer.
Och då man går där, tänker man:
Det är alldeles som om den lilla Caterina skulle vara död helt nyligen, alldeles så, som om alla de, som gå ut och in i hennes hem i dag, skulle hafva sett och känt henne.
Men egentligen kan man ej tro, att hon är död, ty då skulle det vara mer sorg och gråt och inte blott en stilla saknad, såsom det nu är.
Snarare är det, som om en älskad dotter blifvit gift helt nyss och dragit bort från fädernehemmet.
Se nu bara på de närmaste husen!
De gamla murarna äro klädda till fest.
Och i hennes eget hem hänga blomstergirlander under portiken och loggian, där ligga gröna löf på trappa och tröskel, och i rummen doftar det af stora blomsterbuketter.
Och alls ej kan man tro, att hon varit död i femhundra år.
Det är mycket mera likt, att hon firat sitt bröllop och dragit bort till ett land, därifrån hon sent eller aldrig kan vända åter.
Är det inte idel röda borddukar och röda täcken och röda sidenbanér, som kläda husen, äro inte de största och rödaste pappersrosor instuckna i den mörka järneksgirlanden, och schabraken öfver dörrar och fönster äro de ej röda med guldfransar?
Kan något vara gladare?
Och märk nu hur inne i huset gamla kvinnor gå och betrakta hennes små tillhörigheter.
Det är som om de skulle ha sett henne bära just den slöjan och den tagelskjortan.
De bese rummet, där hon bodde, och peka på liggplatsen och brefbuntarna.
Och de berätta hur hon först ej alls kunde lära sig skrifva, men så kom det öfver henne alldeles plötsligen, att hon kunde – alldeles utan lärdom.
Och se bara hvilken god och redig stil! – Så visa de på den lilla flaskan hon brukade bära vid bältet för att alltid ha en smula droppar till hands, om hon skulle möta en sjuk; – och de läsa en välsignelse öfver den gamla nattlampan, som hon bar i handen, då hon kom och såg till de sjuka under lidandets nätter.
Det är alldeles, som ville de säga: »Gud, Gud, att hon nu är borta, den lilla Caterina Benincasa, att hon aldrig mer skall komma och se om oss gamla!»
Och de kyssa hennes porträtt och bryta blommor ur buketterna och gömma hos sig som minne.
Det ser just så ut, som om de kvarvarande i hemmet för länge sedan beredt sig på skilsmässan och försökt göra allt möjligt för att bevara minnet af den bortdragna riktigt lefvande.
Se där på väggen, där är hon målad, där är hela hennes lilla historia, uppsamlad drag för drag.
Där är hon, då hon klippte af sig det långa, vackra håret.
För att ingen man skulle kunna älska henne, ty hon ville alls ej gifta sig!
Oj, oj, hvad smälek hon fick lida för den saken!
Det är förfärligt att tänka på hur hennes mor pinade henne och behandlade henne som en tjänstepiga och lät henne sofva på stengolfvet i förstugan och ej ville ge henne mat, bara därför att hon envisades med det håret.
Men hvad skulle hon göra hon, som ingen annan brudgum ville hafva än Kristus, då de ständigt ville gifta bort henne?
– Och där är hon, då hon låg på knä och bad, och hennes far kom in i rummet, utan att hon visste det, samt såg en skön, hvit dufva sväfva öfver hennes hufvud, så länge bönen varade.
– Och där är hon om julnatten, då hon smugit sig hän till madonnans altare för att riktigt fröjda sig öfver Guds sons födelse.
Och då den vackra madonnan böjde sig ned från taflan och räckte henne barnet för att hon skulle få hålla det på sina armar för ett ögonblick.
Å, en sådan vällust, det då var öfver henne!
Gud, ja, man behöfver alls ej säga, att hon är död, den lilla Caterina Benincasa.
Man kan helt enkelt säga, att hon är dragen bort med sin brudgum.
Där hemma skall man aldrig glömma hennes fromma vägar och vanor.
Där komma alla Sienas fattiga och klappa på porten, eftersom de veta, att detta är den lilla jungfruns bröllopsdag.
Och där finnas stora högar af bröd färdiga för dem, som om hon ännu vore kvar i hemmet.
De få korgar och fickor fulla.
Hon skulle ej kunnat sända bort dem mer tungt lastade, om hon varit där själf.
Det är en sådan saknad efter den bortdragna, att man knappast förstår hur brudgummen hade hjärta att föra bort henne.
Inne i de små kapellen, som äro inrättade i hvarje vrå af huset, läsas mässor hela dagen och man åkallar bruden och sjunger hymner till henne.
»Heliga Caterina», säga de, »på denna din dödsdag, som är din himmelska bröllopsdag:
»Heliga Caterina, du, som ingen annan kärlek hade än Kristus, du, som i lifvet var hans trolofvade brud och i döden mottogs af honom i paradiset:
»Heliga Caterina, du strålande himlabrud, du allra lycksaligaste jungfru, du, som Guds moder upphöjde till sonens sida, du, som på denna dag af änglar burits till härlighetens rike:
Bed för oss.»
Det är underligt hur man kommer till att älska henne, hur hemmet och taflorna och de gamles och fattiges kärlek göra henne lefvande.
Och man börjar grubbla öfver henne, hurudan hon verkligen var, om hon bara var ett helgon, bara en himlabrud, om det är sant detta, att hon var ur stånd att älska någon annan än Kristus.
Och då kommer en gammal historia, som värmt ens hjärta för länge sedan, uppdykande ur minnet.
Först är den alldeles obestämd och formlös, men, medan man sitter kvar under loggian i det festsmyckade hemmet och ser de fattiga vandra bort med sina fyllda korgar och hör det döfva mumlandet från kapellen, blir den allt tydligare och står med ens alldeles klar för tanken.
Nicola Tungo var en ung adelsman från Perugia, som ofta kom till Siena för kapplöpningarnas skull.
Han märkte snart hvilken usel styrelse Siena hade och sade ofta både på samkvämen hos de store, och under det han satt och drack på värdshusen, att Siena borde resa sig mot signorian och skaffa sig andra styresmän.
Den dåvarande signorian hade ej varit vid makten mer än ett halft år, den var ej mycket säker på sin ställning och tyckte ej om, att perugiern uppretade folket.
För att få ett raskt slut på saken, lät den fängsla honom, och efter ett kort förhör blef han dömd till döden.
Han insattes i en fångcell i Palazzo publico, medan allt förbereddes till halshuggningen, som skulle försiggå nästa morgon på torget.
Det föll den unge mannen underligt före till en början.
I morgon skulle han således ej mer få bära den gröna sammetskappan och den sköna värjan, han skulle ej få gå på gatan i sin strutsfjädersbarett och dra till sig de unga jungfrurnas blickar.
Och det stod för honom som en smärtsam tomhet, att han ej skulle få rida den nya hästen, som han köpte i går och blott pröfvat en enda gång.
Plötsligen kallade han på fångvaktaren och bad honom gå och säga herrarna i signorian, att han omöjligen kunde låta döda sig, han hade ej tid.
Lifvet kunde ej undvara honom.
Hans far var gammal, och han var ju ende sonen, det var han, som skulle fortsätta ätten.
Det var han, som skulle gifta bort systrarna, han, som skulle bygga det nya palatset, han, som skulle plantera den nya vingården.
Han var en ståtlig ung man, han visste ej hvad sjukdom var, hade ingenting annat än lif i ådrorna.
Håret var mörkt och kinderna rosiga.
Han kunde ej begripa, att han skulle dö.
När han tänkte på att man tog honom bort från lek och dans och karneval och från kapplöpningen nästa söndag och från serenaden, som han ville gifva den sköna Giulietta Lombardi, så blef han rasande ond och vredgades på rådsherrarna, såsom man vredgas på tjufvar och röfvare.
De skurkarna, de skurkarna, de ville taga ifrån honom lifvet!
Men ju mer tiden gick, ju vidare blef hans saknad.
Han saknade luft och vatten och himmel och jord.
Han tänkte, att han ville vara en tiggare vid vägen, han ville vara sjuk, hungra och frysa, bara han fick lefva.
Han önskade, att allt skulle dö med honom, att ingenting funnes kvar efter honom.
Det hade varit en stor tröst.
Men att nästa dag och alla dagar folk skulle komma på torget och handla, att kvinnorna skulle hämta vatten vid brunnen, och barn löpa på gatan, och han ej se det, det kunde han ej uthärda.
Han afundades ej blott dem, som kunde ståta och festa och voro lyckliga.
Han afundades lika mycket den eländigaste krympling.
Hvad han ville var endast och allenast lifvet.
Så kommo präster och munkar till honom.
Han blef nästan glad, ty nu hade han någon att vända sin vrede emot.
Han lät dem först tala litet, det roade honom att höra hvad de ville säga till en så förorättad man, men då de sade honom, att han skulle glädja sig åt, att det tilläts honom att i sin blomstrande ungdom utträda ur lifvet och vinna himmelens salighet, for han upp och utgöt sin vrede öfver dem.
Han hånade Gud och himmelens fröjder, han behöfde dem ej.
Han ville lifvet och jorden och flärden och lustan.
Han ångrade hvar dag, som han ej vältrat sig i jordisk fröjd.
Han ångrade hvarje frestelse, som han motstått.
Hvad behöfde Gud bekymra sig om honom?
Han hade ingen längtan efter hans himmel.
Då prästerna fortsatte att tala, tog han en af dem för bröstet och skulle dödat honom, om ej fångknekten kastat sig emellan.
De läto nu binda honom och stoppade till hans mun och predikade för honom, men så snart han fick tala, rasade han som förut.
De arbetade med honom i timmar, men de sågo, att intet hjälpte.
När de voro alldeles utan annan råd, var det en af dem, som föreslog, att man skulle sända efter den unga Caterina Benincasa, som visat sig ha stor makt att böja trotsiga sinnen.
Då perugiern hörde namnet, höll han upp midt i ordströmmen.
I sanning det behagade honom.
Det var något helt annat att få en ung och skön jungfru att göra med.
»Skicka mig hit jungfrun,» sade han.
Han visste, att hon var en ung färgardotter, som färdades ensam ute i gränder och gator och predikade.
Somliga höllo henne för vansinnig, andra berättade, att hon såg i syne.
För honom var hon alltid ett bättre sällskap än dessa smutsiga munkar, som bragte honom från vettet.
Så gingo munkarna sin väg, och han blef lämnad ensam.
Kort efter öppnades dörren på nytt, men om den efterskickade nu kommit in, måtte hon gått med mycket lätta steg, ty han hörde intet.
Han låg på golfvet, såsom han kastat sig i sin stora vrede, och han var för trött att resa sig eller göra en rörelse eller ens se upp.
Han hade armarna hopsnörda med rep, som skuro djupt in i köttet.
Så kände han, att någon började lossa dessa rep, en varm hand snuddade vid hans arm, och han såg upp.
Bredvid honom låg en liten varelse i hvit dominikanerdräkt med hufvud och hals så invirade i hvita slöjor, att det syntes jämt så mycket af hennes ansikte som af en riddares, då han bär hjälm och har visiret uppslaget.
Hon såg alls inte så from ut, hon var nog lätt retad.
Han hörde, att hon mumlade något om fångknektarna, som dragit till repen.
Det var, som skulle hon ej vara kommen att sörja för annat än de knutarna.
Hon var bara upptagen af att lossa dem utan att göra honom illa.
Till sist måste hon bita i dem, och då gick det.
Hon lindade upp repet med lätta rörelser, tog så den lilla flaskan hon bar vid bältet och dröp ett par droppar därur på det afgnagda skinnet.
Han låg och såg på henne hela tiden, men hon hade ej mött hans blick, tycktes bara tänka på det hon hade för händer.
Det var, som om ingenting kunde vara så långt från hennes tanke, som att hon var där för att bereda honom till döden.
Han var nu så trött af sin upphetsning och på samma gång så lugnad af hennes närvaro, att han endast sade:
»Jag tror, jag vill sofva.»
»Det är stor skam, att de ej bragt dig någon halm,» sade hon.
Hon såg sig rådvill omkring ett ögonblick, sedan kom hon och satte sig på golfvet bakom honom och lade upp hans hufvud i sitt knä.
»Har du det bättre nu?» sade hon.
Aldrig i hela sitt lif hade han känt sig så lugn.
Men sofva kunde han dock ej, utan låg och såg upp i hennes ansikte, som var gulhvitt och genomskinligt.
Sådana ögon hade han aldrig förr sett.
De sågo ständigt långt, långt bort, blickade in i en annan värld, allt under det hon satt alldeles orörlig för att ej störa hans sömn.
»Du sofver inte, Nicola Tungo,» sade hon och såg orolig ut.
»Jag kan inte sofva,» svarade han, »därför att jag ligger och undrar öfver hvem du är.»
»Jag är dotter till Luca Benincasa, färgaren, och hans hustru, Lapa,» sade hon.
»Vårt hus ligger i dalsänkan under dominikanerklostret.»
»Jag vet,» sade han, »och jag vet äfven, att du går och predikar på gatorna.
Och att du tagit nunnedräkt och afgett kyskhetslöfte, det vet jag.
Men jag vet ändock icke hvem du är.»
Hon vände bort hufvudet något litet.
Så sade hon hviskande, liksom en som bekänner sin första kärlek:
»Jag är Kristi brud.»
Han skrattade icke; i dess ställe kände han ett sting i hjärtat alldeles som af svartsjuka.
»Ah Kristus?» sade han, som om hon kastat bort sig.
Hon hörde, att det låg förakt i tonen, men hon tog det, som om han menade, att hon varit förmäten.
»Jag förstår det ej själf, sade hon, »men det är så.»
»Det är en inbillning, eller en dröm,» sade han.
Hon vände ansiktet mot honom.
Det lyste skärt af blodet, som stigit upp bakom den genomskinliga hyn.
Han tyckte med ens, att hon var vacker som en blomma, och han fick henne kär.
Hon rörde läpparna som för att tala, men det kom ej ett ljud öfver dem.
»Hur skall jag kunna tro det?» sade han envist.
»Är det dig ej nog, att jag är hos dig i fängelset?» frågade hon med höjd röst.
»Är det glädje för en ungmö som jag att gå till dig och andra brottslingar i deras skumma fängelsehålor, som jag gör, och vara ett bespottelsens tecken?
Behöfver jag ej sofva som andra, och dock måste jag stå upp hvarje natt och gå till hospitalens sjuka?
Har jag ej fruktan som andra, men jag måste gå till de högförnäme herrarna på deras slott och tala dem tillrätta?
Jag måste gå till de pestsmittade, jag måste se all last och all synd.
När såg du annars en jungfru göra allt detta, men jag måste.»
»Å stackare,» sade han och strök sakta öfver hennes hand.
»Stackare.»
»För jag är ej djärfvare eller klokare eller starkare än någon annan,» sade hon.
»Det är lika svårt för mig att göra sådant som för alla andra jungfrur.
Du ser det ju.
Är jag ej hitkommen för att tala med dig om din själ, men jag har alls ej vetat hvad jag skulle säga dig.»
Det var märkligt, hur ogärna han ville låta öfvertyga sig.
»Du kan ändå ta miste,» sade han.
»Hur vet du, att du kan kalla dig Kristi brud?»
Hennes stämma började skälfva, och det var som skulle hon slita hjärtat ur sitt bröst, då hon svarade:
»Det började tidigt med mig, du, jag var ej mera än sex år.
Då gick jag en afton med min bror på ängen nedom dominikanernas kyrka, och just då jag höjde mina ögon mot kyrkan, såg jag Kristus sitta på en tron, omgifven af all makt och härlighet.
Han var klädd i lysande kläder som den helige fadern i Rom, hans hufvud var omgifvet af ett paradisiskt ljus och omkring honom stodo Pietro, Paolo och Giovanni evangelista.
Och medan jag betraktade honom, inträngde i mitt hjärta en sådan kärlek och helig vällust, att jag knappt kunde uthärda.
Han lyfte handen och välsignade mig, och jag sjönk ned och var så borttagen af lycka, att min bror tog mig i armen och skakade mig.
– Allt sedan dess, Nicola Tungo, har jag hållit Jesus kär som min brudgum.»
Han invände åter: »Du var ett barn då.
Du hade somnat på ängen och drömt.»
»Drömt,» upprepade hon, »skulle jag hafva drömt alla de gånger jag sett honom?
Skulle det vara en dröm, då han kom till mig i kyrkan i en tiggares skepnad och bad om en allmosa, då var jag dock fullt vaken.
Och skulle jag bara för en dröms skull hafva kunnat gå igenom så mycket lidande, som jag fick möta som ung jungfru, därför att jag ej ville gifta mig.»
Nicola envisades ännu, därför att han alls ej kunde tåla, att hon gick och bar på en annan kärlek.
»Men om du än älskar Kristus, jungfru, hur vet du, att han älskar dig?»
Hon log sitt gladaste leende och slog ihop händerna som ett barn.
»Du skall få höra, du skall få höra,» sade hon.
»Nu skall jag säga dig det allra viktigaste.
Det var en natt i fastlagen.
Det var sedan jag fått fred med föräldrarna och fått deras tillåtelse att aflägga kyskhetslöfte och kläda mig i nunnedräkt, fast jag alltjämt bodde i deras hem.
Och det var natt, som jag sagt dig, men det var den sista i karnevalen, så att alla gjorde natt till dag.
Det var fest på alla gator, balkonger voro uthängda som burar på de stora palatsernas väggar, de voro klädda med sidendukar och fanor och alldeles fyllda med ädla damer.
Jag såg all deras skönhet i skenet af de röda rykande facklorna, som sutto i bronshållarna rad efter rad ända upp till takåsen.
Men på de brokiga gatorna kommo de körande med vagnar och bärande med gyllene torn, och alla gudar och gudinnor och alla dygder och skönheter drogo fram i långa tåg.
Men däremellan var ett lekande med masker och en lustighet, så att du aldrig, herre, varit med om något gladare.