Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty det i chifferskrift skrifna företalet — som, i förbigående sagdt, genom sin stil lifligt erinrar om Tomas Thorild, det adertoude århundradets oppositionsman par préférence inom vår literatur
— utsäger icke bokens verkliga grundtankar.
Det nya i boken består i indirekta återtaganden.
Författaren har uppgifvit sin gamla formel: låtom oss kämpa mot kulturen för naturens rätt!
Han säger nu: låtom oss kämpa för kulturen mot öfverkulturen!
Att här är fråga om mera än omstufvandet af en olycklig fras, blir sannolikt genom en episod i berättelsen » Ofver molnen ».
Författaren omtalar i denna novell upprättandet af » verldens post- och telegrafbyrå * i Bem såsom en historiskt betydelsefull tilldragelse.
Efter vissa uttalanden i likt och olikt » att döma, hänförde författaren, på den tid denna bok skrefs, post, telegraf och dylika anstalter till hvad han då med oändlig ringaktning benämde kultur; nu erkänner han att dessa inrättningar, långt ifrån att lägga hämsko på utvecklingen, tvärtom äro för den sammaaf ingripande betydelse.
Strindbergs gamla slagord » kulturen » är sålunda icke kongruent med hvad han kallar öfverkulturen och ännu mindre med hvad han numera innefattar under begreppet kultur.
Märkligt är hvad Strindberg har att säga om toleransen, helst detta utgör en skarp kritik på ett och annat, som tidigare flutit ur hans penna.
I berättelsen » Återfall », som skildrar nihilisten Paul Petrowitschs och hans fami] js lif i landsflykten, omtalas huru Pauls hustru kommer och ber sin man, att deras nyfödde lille gosse skall få bli döpt.
Detta be-dröfvar Paul, men han förmår icke neka henne det.
Under det att modem är hos presten med barnet, sitter Paul hemma och grubblar på hvad han skall svara, när Anna en gång ber att få sätta barnen i skola —
» i skola, der de skulle lära sig bli lika dåliga som han en gång var&gt;.
— » Han, som sökte samvetets frihet åt alla, skulle börja med att göra våld på hennes samvetsfrihet!
Men gjorde han det icke, då skulle ju aldrig det börja, det nya, som skulle komma!
Och gjorde han icke början med sina bara, hvem skulle då börja?
Jo, han skulle fortsätta att arbeta för det helas förändring, meningames förändring, så skulle de nog komma efter de andra.
Och hoppet att få börja med de sina måste han lemna i sticket för det helas skull.
Så skulle det bli.
* Aldrig förr har Strindberg visat prof på en så finkänslig uppfattning af deras skyldighet, som kämpa för samvetsfrihetens grundsatser, att i sina egna åtgöranden undvika allt som kan få namn af tvångsåtgärder.
Reformerna måste genomföras i kärlek och öfvertygelsen måste bana deras väg.
I sammanhang härmed står författarens tvifvel på möjligheten af de förestående omstörtningarnes genomförande i vår tid — ett tvifvel, som i berättelsen » öfver molnen » får ett gripande uttryck, då den dödssjuke skriftställaren uppe på alpsanatoriet i ett samtal med sin forne medtäflare om allmänhetens ynnest utbrister:
» O, här stunda tider, Henri!
strider!
Men stora strider, der slägten skola ge sina lif, icke små, der man tog lungsot för att komma i en akademi.
Vi få icke se det nya, icke mina barn, ty de skola draga genom öknen och lära sig bli nya fäder och nya mödrar, de skola lära sig glömma, de skola lära sig tänka nya, friska tankar, och så dö i öknen bland hvitnade hen, falLna pelare och grushopar, men deras barn skola kanske se Kanaan, der mjölk och honing skall flyta for alla. »
Slutligen har Strindberg gjort ett rön, som för hans blifvande författarskap är af stor betydelse — ett rön, som pä ett ställe i boken tar formen af en fråga: » är det icke synd om menniskornaV * säger han; » äro de icke värda att älskas ?&gt; Han tyckes ha insett att ingen men-niska är så ond, att icke någon försonande sida kan upptäckas hos henne, att brottet är sitt eget straff och att det illa höfves en menniska att lägga sten på nästans börda.
När f. d. nihilisten, nu mera kaptenen i.
hans kejserliga majestäts gendarmen Ivan under gammal vänskaps mask smyger sig in i Paul Petrowitschs hem och då han blir afslöjad, stammar något om hustru och barn och att » man måste lefva » samt låter förstå att han är olycklig i sin nya roll, har hans nya forne kamrat ej ett förebrående ord till honom, spionen; han säger blott tankfullt: » att man måste lefva, det tror jag ej; ett är visst, att vi måste dö ».
Ja, författaren låter Paul — mot all rimlighet — försäkra Ivan att han icke föraktar honom, och Ivan får gå utan att ett hår krökes på hans hufvud.
t Hvarför icke låta Paul, som nyss förut hållit ett försvarstal för det politiska lönmordet, begagna tillfället att tillämpa sina idéer på ett fördem så moget föremål som Ivan?
Författaren sjelf är må hända benägen att urskulda sig med Anna Ivanownas ord: » Jag kan icke alltid se sakerna från de nya synpunkterna ».
En annan kan endast svara att kon-seqvens icke är författarens starka sida — en iakttagelse, till hvilken boken för öfrigt på flera ställen ger anledning.
Det har vid det nu sagda ej sa mycket legat mig om hjertat att gifva en allsidig skildring af bokens innehall som fast mera att fram-hålla i hvilka hänseenden den ger vinkar om nya kosor för författarens rastlöst vankande ande.
Och öfvertygad att böcker lika htet gifvet &lt;a antagas innehålla just hvad författaren velat saga, som man kan lita på att magnetnålen alltid risar mot nordpolen, har jag af många omständigheter trott mig berättigad att sluta att just i detta arbete en mis * - visning förefinnes.
Oaktadt de många strid färdiga utgjutelsema har det förekommit mig som om Strindbergs mycket långa » Sturm-und Dräng-periods nu lackade mot sitt slut och som om » Utopier » må hända sknUe bilda afslutningen af densamma; det synes mig som om författareoä lynne, mera än hans åsigter, på grund af inflytanden, om hvilka jag icke har någon kännedom, ej ens en gissning, vore underkastadt en väsentlig omdaning, och det enär vi i detta arbete möta honom väl icke mindre revolutionär än förr, men mindre retlig, väl icke mindre ny och dristig, men säkrare på sig sjelf.
och i följd deraf aktningsfullare mot andras, känslor och ädelmodigare mot sina fiender.
Miirgcn i Strindbergs författarskap har alltid varit och är fortfarande ett hyperrevolutionärt patos.
Han har fran sin ungdom förnummit ett pligtbud i sitt inre att i sin mån deltaga i det stora nydaningsarbetet Hedan af skådespelet » Mäster Olof » framgår att författaren är medveten om ett på honom hvilande ansvar.
I det samtal mellan Olof och Lars, som inleder dramat, utbrister den förre: » Jag känner huru jag vill qväfvas, då jag tänker på detta arma folk, som suckar efter förlossning.
De ropa efter vatten, lefvande vatten, men der fins ingen som har något att ge. »
Dialogen fortsattes på följande sätt
Lars.
Rif ner det gamla murkna huset först, det kan du!
Herren sjelf skall bygga dem ett nytt.
Olof.
Men då bli de utan tak öfver hufvudet en tid.
Då få de åtminstone frisk luft!
Men att röfva ett helt folk på deras tro; de skola förtvifla.
Ja, de skola förtvifla!
Men man skall ropa ve öfver mig och smäda mig och dra mig inför de öfversta.Lars.
Fruktar du?
— Men förargelsen —
Olof!
Du är född till förargelse; du är född till att slå.
Herren skall nog hela.
I berättelsen » Återfall » finnes en episod, i hvilken författarens lifssak återigen vidröres i ord af skakande allvar.
Paul Petrowitsch omtalar för sin hustru, huru han efter utgifvandet af sin första bok, » Kända saker » — en skrift innehållande skarpa utfall mot rådande missförhållanden — invaldes i den literära klubben » Artistitscherski kruskoj » i Moskwa.
Man höll tal till honom och prisade hans talang.
Han gladdes öfver den endrägt, som här rådde mellan personer af olika lifsåskåd-ningar.
Jag låter nu Paul berätta det följande.
» Jag hade vid efterspelet fattat mitt glas för att säga något, jag visste icke hvad, ty mitt hjerta var fullt, då en stark hand tar glaset ifrån mig och hviskar i mitt öra: akta dig, Paul Petrowitsch!
Njut, men akta dig!
Hör, men tala icke!
Du är en öfvergångsmenniska, men du skall göra öfvergången, icke återgången!
Du skall förhärda ditt hjerta, clu skall gå ut i ensamheten och hata, ty den som kan - älska som du, den kan också hata mer än andra!
Det var Ivan, som vi kallade » den förskräcklige ».
— Hvarför skall jag hata?
— frågado jag, ännu varm af mina känslor.
— Du skall hata lögnen, att du må älska sanningen!
— svarado
— Åro dessa menniskor lögnare nu?
— frågade jag.
— Icke nu, Paul, nu äro dé sanna, små, älskliga, men i morgon, när du icke ser dem, äro de lögnare!
— I morgon, — tänkte jag.
Hvad gör dem då till lögnare i morgon, Ivan?
— De bindande banden, som vi skola lösa, Paul!
Som du skall lösa. »
Uttalanden sådana som dessa ställa Strindbergs personlighet i ypperlig belysning.
Man spårar i dera detta hat mot nutida samhällsformer, åt hvilket han stundom gifvit luft i ovägda uttryck af hätskhet, men de gifva deljämte läsaren del af hans hjertas barnsliga tro på genom enskilda menniskovänners framtida åtgöranden väsentligt förbättrade dfcistensvjlkor för menskligheten i dess helhet.
Man må inordna Strindberg under hvilken kategori som helst, pessimist är han sist af allt!
» Utopier i verkligheten * innehåller fyra berättelser.
Den första af dessa, » Nybyggnad », är ett barn af fadern nyttan och modem poesien.
Det är Stt gemensamt drag för alla frukterna af do moderna förbindel-1 serna dessa båda parter emellan, att de mest brås på fädernet.
Ej heller » Nybyggnad » utgör något undantag från denna regel, och det samma kan sägas om senare hälften af » Samvetsqval », den sista berättelsen i boken.
En estetisk granskning af dessa, för dem som önska taga del af författarenssociala idéer myckot lärorika stycken vore derför förspild möda.
Det är med denna bok som med jordklotet: den är ofruktbar vid bada polerna, och det är i de mellanliggande bältenas mildare luftstreck som äringen spirar.
Berättelserna » Återfall » och » Öfver molnen » äro båda konstverk af bestående värde.
Den förra ger oss en rad fängslande och liffulla skildringar ur de på grund af revolutionär propaganda landsflyktige rys-sarnes uf i Schweiz.
Berättelsens grundtanke är den, att länge sedan vårt förstånd måst öfvergifva gängse åskådningssätt, vårt hjerta hänger fast vid med dem förknippade förhållanden.
Derför kan Paul Petrowitseh aldrig utan saknad och grämelse tänka på den lilla jordlappen, som han ryckt ur steppens qväfvande omfamning, ehuru begreppet fädernesland ej längre för hans förstånd ter sig som ett geografiskt begrepp och ehuru han måste erkänna, att moderjorden var karg att odla.
Hans tankar » gå till torfvan, der hans föda växte, till de hrita björkarne, der han tänkte nya, friska tankar, till de svarta granarne, som söfde hans smärta ».
Derför utbrister också Anna Iwanowna, då Paul gör invändningar mot hennes bön att få sin gosse döpt: » Jag kan ej hjelpa det men jag far ingen ro, förr än barnet är döpt!
Det är enfaldigt det är vidskepligt, men jag kan icke hjelpa det, hör du! » Derför knäpper slutligen sehwei-aaren Bernhard samman sina händer hvarje gång han sätter sig till bords: » det sitter i värre än det hrita vinet » — det är hans sätt att förklara saken.
» Öfver molnen » är en- döende mans afskedstal till lifvet, som haa lemnar utan saknad, derför att det så föga motsvarat hans förhoppningar, men med en oiVgglig tro pä en lycka, som i sena led skall varda hans.
efterkommande beskärd.
Och såsom när man åker på jernväg oeh röken från lokomotivet, lik en ändlös karavan af spökhamnar, länge skymt bort nejden för oss, plötsligt en kastvind kan föra den åt sidan och en hänförande utsigt upprulla sig för våra ögon.
så glider här de fran glömskan uppståndna lefnadsminnenas sorgliga tåg stundom bort i fjerran for att lemna rum för härliga schweiziska alplandskap, belysta af lifvets strålande sol och sedda af ögon som äro vidöppna för lifvets skönhet, derför att de nu se den kanske för sista gången.
1 förra hälften af novellen » Sainvetsqval » skildrar författaren, huru en preussisk officer, hvilken på hög befallning låter aflifva tre franska friskyttar, som tagits med vapen i hand — händelsen tilldrager sig under sista fransk-tyska kriget — omedelbart efter orderns utfärdande råkar i en psykisk kris af så outhärdligt qvalfull art, att vansinnet, när det ändtligen aflöser hans föitviflan, nästan kommer som en befrielse.
Jag kan icke inom allt hvad jag känner af modern literatur.
när jag undantar Dostojewskij, påminna mig hafva påträffat en skildring af ett abnormt själstillstånd, som i kraft kan jämföras med denua.
I den episodiska målningen visar Strindberg hvad han förmår som stilist.
Det är ej blott färg i hans skildringar, det är sol öfver färgen, det är lefnadslust och pukor och trumpeter!
Dertill har han en instinktlik känsla för den för vårt språk naturliga satsbygnaden, hvilken ej hos honom såsom hos ett stort antal äf vara författare blifvit förvanskad genom latinläsning.
Jag vill såsom bevis för min uppfattning endast exempelvis framdraga: i » Nybyggnad » den inledande naturbeskrifhingen samt skildringen af, huru Blanche sitter i sitt rum och dänker parfymer ut i luften till dess hon blir yr i hufvudet och börjar fantisera — skildring, hvars sammanhang mod berättelsen för öfrigt är svårt att förklara; i » Återfall » den hänförande målningen af Pauls rosenplantage och skildringen af foglarnes morgonqyitter, samt i » Samvetsqval » den ypperliga trädgårdsexteriören.
Vid användandet af liknelser ådagalägger författaren stor fyndighet och koncis kraft.
Följande för honom mycket karakteristiska exempel må tjena som ett bevis derpå.
Han satiriserar öfver skriftställarnes vo-dertagna rätt att meddela hvad de erfarit af andra med anspråk att få det betraktadt som något eget: » skalden gör som boaormen: han drar sitt slem öfver bytet och så är det hans.
Han spinner vackra pät, ur, sig sjelf, heter det, men ingen såg, hur många flugor han sög ur först. »
Strindbergs diktning har förut mest påmint om koltrastens toner, sådana han sjelf beskrifver dem: starka, mjeltsjuka, ostämda.
Men i samma mån som erfarenheten mjuknat hans lifsuppfattning, har hans stil erhållit en varmare och mera fyllig klangfärg, liknande den hos en konsertflygel, hvars anslagshamrar äro öfverklädda med dubbel filt.
Gång på gång har under läsningen af » Utopier i verkligheten » en scen ur Mäster Olof runnit mig i minnet.
Olof har haft sin dust med munkarne vid modems dödsbädd, han har förhindrat dem att läsa sina messor och modem har dött under förbannelser öfver sin gudlöse son.
Olof inser för sent, till hvilken hjertlöshet hans nitälskan drifvit honom, och under inflytandet af en ångerfull stämning går han bort och tänder de vigda ljusen, som till en försoningsgärd åt den aflidna.
Lars inträder och utbrister förvånad: » hvem har stält till de der ceremonierna? » Brydd och förlägen svarar Olof: » jag var svag ett ögonblick. » Men Lars, ysoin forstår bevekelsegrunden, går fram och fattar hans händer och ser honom i ögat: » du var ända en menniska!
Tack för det! »
Karl Wåhlin.
5l3
Digitized by Google “ Brytningar “.
öfversattning frän tyskan af Frithiof Hellberg.
Stockholm, Carl Suneson.
De, som förfäkta modern vetenskap och moderna ideer, hafva ofta den meningen, att kristendomen är ett lik, som det är deras uppgift att skaffe ur verlden, och de tro vanligtvis, att detta skall lyckas dem utan några större svårigheter.
Emellertid är väl detta ett misstag.
Under Yägrötfy-ningsarbetet för den moderna upplysningen skola de helt visst träffa menni-skor, som alldeles icke kunna förmås att kasta kristendomen öfver bord.
Dessa menniskor hafva eq gång befunnit sig i den olyckliga belägenheten att, figurligt taladt, helt och hållet sakna fotfäste.
De håfca känt, att de icke kunde hjelpa sig sjelfva, och de hafva intagils af mörk förtviilan, i det de ansett sig förlorade.
Ur detta tillstånd ha de emellertid blifvit räddade genom att erhålla tro på en faderlig gud.
Och till denna tro ha de kommit genom Kristus.
I följd deraf har nan för den stora välgeming, han sålunda visat dem, kommit att framstå i gudomlig glans.
Deras förnuft har visserligen gjort oppositionella frågor, men dessa hafva de tillbakavisat, i det de menat, att detta förnuft, som en gång var deras stolthet, nu borde underordna sig, då det icke kunde uträtta något i det mest kritiska ögonblicket af deras lif.
När nu den moderna upplysningens banérförare, som for öfrigt ofta genom sin häftighet skada sin sak, komma till dessa menniskor och vilja rifva ned kristendomen för dem, så är det icke troligt, att detta kommer att lyckas.
De skola tvärtom snarare väcka misstro och kanske afsky för den moderna upplysningen.
Men då är det godt, om någon uppträder, som kan försona modern upplysning och kristendom, ty det är helt visst nödvändigt
Ty utan kristendom och utan vetenskap kan näppeligen verlden reformeras.
Allraminst utan kristendom.
Det har nämligen visat sig, att ensamt genom kristendomen karaktererna kunna ändras derhän, att de lära sig göra det goda och rätta för dettas egen skull, att de lära sig offra äfven sig sjelfva för det godas och rättas främjande.
Genom tvingande lagar och dylikt kan man visserligen åstadkomma ett tillstånd, som förefaller godt.
Men en vacker dag skall det säkert visa sig.
att godheten endast är skenbar, och mot denna skenbara godhet skall detså resas en lika häftig opposition som i våra dagar mot den konventionella moralen och mera sadant.
Alltså är det, som sagdt, godt, om någon kan försona kristendom och modem upplysning.
Och hvaije försök dertill bör hekas med glädje af alla den verkliga upplysningens vänner.
Derför bör oc&amp;å W. Jordans bok » Brytningar » mottagas med glädje, ty den är just ett sådant försök.
Jordan anser, att det är kristendomen, som banat väg för vetenskapen.
Bedan detta är ett skäl för vetenskapen att icke vilja kristendomen till lifs.
Kristus, säger Jordan vidare, blef dödad af Judarae.
Men rundt omkring oss ser man honom återuppstånden i den modema kulturens bästa frukter.
Dock har han icke fått göra sig gällande så kraftigt som han bort och kunnat.
Och till detta äro hans prester och kyrkor skulden.
De ha gjort det omöjligt för många menniskor att förstå honom, derför att de fram stält honom i en klädnad af dogmer och liknelser, som visserligen begrepos af den tid, som skapade dem, men för senare tider äro obegripliga.
Bifver man nu bort denna dogm-klädnad, så skall man finna en bild, som till och med darwinisten maste omfatta med kärlek och hylla som gudomlig på samma gång som han kan stå fast vid sin vetenskap.
Detta är kärapunkten i Jordans bok: att kristendomen ingen fiende är till vetenskapen, så snart kristendomen blifvit löst ur den petrifico-ring, i hvilken den kommit genom prosternas oförsvarligt usla sätt att vårda densamma.
Huru detta närmare utvecklas, lemnar jag åt läsaren sjelf att taga reda på i Jordans egen bok.
Läsaren skall icke ångra, att han personligen gör denna bekantskap.
Först och främst skall han träffa en intressant och * åskådliggörande stil, så att han icke behöfver anstränga sig för att förstå eljes ganska svåra saker.
Hvad beträffar boken som konstnärlig, lifsskildrande roman, så torde likväl vara mycket att anmärka, trots det att den bland Tysklands kritici fått namn om sig att vara ett mönster i detta hänseende.
Högsta konstnärlighet kan naturligtvis endast den objektivt hållna romanen uppnå.
1 densamma röra sig personerna fullt sjelfständigt De lefva, utan författarens oupphörliga påtryckning, sitt eget lif, tala sina tankar af sig sjelfva o. s. v. I den subjektivt hållna romanen har författaren icke varit tillräckligt konstnär för att skapa dylika personer, utan för att få fram hvad han vill måste han oupphörligt uppträda, än bakom den ena, än bakom den andra, och tala genom deras munnar.
I den objektiva romanen är det således lif af verkliga menniskor; i den subjektiva är det diskussion mellan menniskoliknande figurer.
Nu är Jordans » Brytningar » en dylik subjektiv roman.
Dess personer äro icke verkliga menniskor, utan.figurer.
Dessa figurer låter författaren röra sig om hvarandra och föra en om menniskolif påminnande tillvaro.
Dessa figurer äro mycket ståtliga.
Det sätt, på hvilket de röra sig om hvarandra, är mycket spännande.
Dessa figurer äro till och med så sympatiska, att man skulle önska, att de vore verkliga menniskor.
Men samma intresse, som verkliga personer, förmå de dock icke tillkämpa sig.
Och icke heller verkar boken tendensiöst på samma sätt och i lika hög grad, som om den vore en verklig lifsskildring.
Den verkar tendensiöst genom sin diskussion, genom att vara en af handling.
Som en afhandling bör man derför också egentligen betrakta densamma.
Då är den förträfflig genom sitt utmärkta språk och genom den gansk^ stora åskådlighet, som författaren gifver de olika meningame.Mera nytta skulle dock boken, alldeles otvifvelaktigt medföra, om den vore objektiv lifsskildring.
Lifvet talar, som ofvan sades, kraftigare, mera Öfvertygande, talar ' bättre till hela menniskan, än en diskussion, h vilken hufvudsakligen vänder sig till hufvudet, förståndet Och detta gäller särskildt beträffande kristendomen.
Dennas verkliga kraft och väsen visar sig tydligast vid karakterers pånyttfödelse.
Genom att skildra en dylik företeelse i ett menniskolif kan man således bäst belysa och bäst försvara kristendomen.
Gent emot envisa tviflare torde det till och med vara omöjligt att diskussionsvis häfda kristendomen.
Särskildt för deras räkning borde således » Brytningar » hafva varit en objektiv lifsskildring och visat att, hur besynnerlig den dogmatiska kristendomen än förefaller, så får den ett mycket begripligt utseende^ då den kommer till användning i verkliga lifvet och får göra sitt moraliska innehälL som är dess egentliga väsen, gällande med full kraft.
Detta är i korthet de anmärkningar, som jag skulle vi] ja göra om denna bok.
Om jag sammanfattar dem, så skulle de således innebära, att Jordans » Brytningar * icke skildrar verkligt lif och att den derfor icke så kraftigt som den kunnat bevisar hvad den vill bevisa.
Men pé samma gång har jag framhållit dess talangfulla språk samt vill ytterii-iigare tillägga, att dess innehåll är fängslande, frappant och lärorikt.
Dertill kommer så den stora förtjenst, som ligger deri, att den försöker hålla fram det positiva, efter hvilket verlden längtar, sedan den blifvit uppledsen på den nuvarande literaturen, hvilken säger och bevisar att det stör illa till, men icke kommer längre.
öfversättningen är utförd af hr Fnthiof Hellberg, som redan gjort sig känd som skicklig öfversättare, af Bebels » Kvinnan ».
Öfversättningen af » Brytningar » är särdeles god, icke blott korrekt hvad orden beträffar, utan äfven återgifvande språkets konstnärlighet.
Deijemte synes öfver-sättaren genom den svenska titel, han gifvit arbetet visa, att han förstått arbetets konstnärliga värde bättre än författaren sjelf.
Denne har kallat boken » Die Sebalds » d. v. s. Sebaldame, menniskorna af slägten Sebald.
Dermed har han således velat säga, att det skulle vara en slägthistoria.
Men så är det icke, emedan boken icke, såsom ofvan sagts, är en verklig lifsskildring.
Fastmer är det då, som öfversättaren säger, brytningar
— meningsbrytningar.
Qotifr.
P. “ Germinal “.
Några anmärkningar öfver Bmile Zola ooh hans sista verk.
Hur många år var det icke som Emile Zola var vår » hvita kritiks » ständiga » bete noire », på hvilken den litet då och då utöste sin vredes skålar, syndabocken, på hvilken hela den realistiska literaturens synder skulle läggas; hur många år var det icke som de offentliga omdömenas män, blott de nämde hans namn, korsade sig i dygdig och ideel harm och med sjelfbelåteohetons feta leenden på sina läppar utropade: si, vi * äro icke som den publikanen.
Så ropade de och fortsatto som förut att vara fariséer.
Och den goda och beskedliga publiken, som icke kände mer af Zola än hans Nana, tänkte sig denna förskräckliga Zola som en lastens och smutsens koryfé, och de ref vo upp stenarne ur gatläggningen och slungade dem mot den ensamme mannen, liksom de gjorde det mot d: r Stockmanns fönstemitor.
Men det bekom icke Zola stort, ens hvad hans hemlands kritice-rande publik förklarade.
Nulla dies sine linea lär det stå skrifvet i hans arbetsrnm i Médan, och hvart år sände han ut ett nytt arbete, som väckte nytt buller och nya strider.
Hvart verk af hans hand ernådde ett större bifall hos samtidens stora läsekretsar.