Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En annan gång, då brodern sagt henne sakna sinne också för historiska studier, svarade hon (1875) att när hon påträffade enstaka karaktärsteckningar af historiska personligheter, intresserade de henne mer än någon roman, medan däremot skildringarne af krig, statskupper, fredsslut och regeringsformer inte kunde fängsla henne, ty det var det personliga, som framför allt intresserade henne, både i lifvet, i historien och i litteraturen. – – – »Det är fullkomligt sant att man genom att studera blott sin omgifning får en alltför liten bild af mänskligheten och att man behöfver vidga sin syn genom att se den litet mer i stort, och jag håller med dig om, att det skulle vara ytterst onaturligt och oförklarligt om jag verkligen vore blind för det ofantliga intresse, som historiens studium innebär.
Nu invänder du kanske, att jag för några år sedan hade Macaulay till låns en hel vinter utan att läsa den.
Härpå kan jag i första rummet svara, att jag då var ofantligt mycket mindre utvecklad än nu och ännu inte hade min lifsuppgift klar och medveten för mig.
Det var vintern innan den vår jag blef förlofvad och under en sådan period genomströmmas en ung nickas sinne af så många obestämda tankar, aningar och drömmar, att det är mindre underligt om hon saknar lust för andra studier än de som direkt och omedelbart nära fantasien, isynnerhet då hon är en så utpräglad fantasimänniska som jag.
För det andra, och nu kommer jag till själfva hufvudskälet hvarför jag på det hela studerat så litet, var och är min tid så olycksaligt splittrad.
Du kan invända att detta beror på mig själf och att jag, då jag ännu var flicka, kunnat indela min tid lika väl som en yngling alltid gör det.
Men här är det traditionens underbara makt, som lagt hinder i vägen.
En yngling tänker sig aldrig möjligheten af att han skulle kunna gå och göra ingenting, emedan han från barndomen får lära sig att han måste ägna sig åt något bestämdt kall i lifvet och att han måste använda sin ungdom för att bereda sig till detta kall.
En flicka åter igen får aldrig höra talas om att hon har någon annan uppgift än att kläda sig väl och vara behaglig (samt möjligen sy och spela litet och »taga fram» i skafferiet) för att kunna få sig en man.
Om hon också ej direkt får höra detta i hemmet och ej heller medvetet gör det till sitt lifs uppgift, så ligger det dock så att säga i luften, och hela det sätt på hvilket hennes lif inrättas från hennes sextonde år, bidrager att beröfva henne all lust för något egentligt arbete.
Hennes lif blir ett slags mellantillstånd, ett slags väntningstillstånd utan mål, utan några bestämda, bjudande plikter.
Och hur kan man begära, att ett 16 års barn, utan andra kunskaper än de mest primitiva, skall äga nog själfständighet, nog omdöme, nog karakter att inse det skefva i sin ställning och skapa sig en annan tillvaro?
Nej, hon följer med strömmen, hon kläder sig, går ut och går, läser romaner, syr tapisseri, m. a. o. hon splittrar sin tid, hon uträttar ingenting, utan att därför någonsin sitta med händerna i kors, hinner ingenting, utan att någonsin ha något att göra.
Och detta lättsinniga och oförsvarliga bortslösande af en dyrbar tid lämnar sedan för hela lifvet en fläck på kvinnans karakter.
Hon har aldrig fått lära sig att en människa icke har rättighet att lefva utan att arbeta för ett bestämdt mål, att det ligger något förnedrande i sysslolösheten, hvilket däremot hvarje någorlunda aktningsvärd man är klart medveten om.
Och denna fläck på hennes karakter får dock inte så mycket tillskrifvas henne själf som inte mera tidsandan.
Men, Gud vare lof, en förbättring i detta fall har inträdt redan sedan jag slutade skolan, och jag hoppas tiden i detta fall går framåt i en god riktning.
Om jag ägde en dotter att uppfostra skulle jag framför allt lägga vikt på att lära henne att hon ägde en bestämd individuell uppgift i lifvet och att hela hennes ungdom måste användas för att bereda sig till denna uppgift.
Jag skulle icke tillåta att hennes lärotid slutade förr än vid 20 år, och jag skulle se till att hon också grundligt arbetade under hela denna tid.
Men jag fruktar att jag blifvit alltför mångordig i denna sak.
Jag blir så upprörd, då jag tänker på huru min egen och mina jämnårigas ungdomstid förflutit, att jag aldrig nog kan tala i detta ämne.
Jag var nyligen på ett möte, där kvinnobildningen diskuterades både af herrar och damer – de senare, som talade, voro bland andra friherrinnan A., fru S., fröken H. och fru L.
Jag brann af begär att taga till ordet för att yttra en mängd tankar och åsikter, hvarom de andra ej tycktes hafva begrepp, men jag var alltför blyg att uppträda så offentligt, och jag gick därför aldrig dit mera, emedan jag fann det omöjligt att tiga och omöjligt att tala.
Kommer frågan att skriftligen diskuteras ämnar jag dock icke underlåta att taga till orda.»
Man ser i det anförda ett af naturen vekt skaplynnes kamp för att nå fram till personlighet under förhållanden, hvilkas tryck skulle varit ringa eller intet för en mera intensiv och stark karaktär.
I själfva verket voro hennes svårigheter mycket små, men alla kraftprof måste ju mätas relativt och för henne var det ett kraftprof, att, trots de nyss skildrade omständigheterna, skaffa tid för sitt egentliga intresse.
I de ofvan anförda själfbiografiska anteckningarne berättar hon, att några månader efter hennes giftermål bröt författarelustan fram så oemotståndligt, att hon på fjorton dagar skref Skådespelerskan (1873).
Det är mycket egendomligt att det blef för teatern, A. Ch.
Leffler skref sitt första, mer bemärkta arbete.
Hon hade af religiösa skäl länge undvikit teatern.
»Först som fästmö», säger hon, »hade jag kommit några få gånger på teatern; jag hade sett Hamlet och blifvit djupt gripen, ett par moderna komedier och känt mig upprörd i hela min rigorösa, ännu halft pietistiska, sedlighetskänsla af den lättsinniga och ytliga tonen häri.
(Dessa första teaterintryck återfinnas hos Arla i En bal i societeten).
Och detta var hela min teatererfarenhet.
Det var således onekligen ett mer än djärft företag att skicka en pjes, skrifven på 14 dagar och läst endast af en yngre flickvän, till dramatiska teatern.»
Hon skildrar den hänryckta häpnad med hvilken hon mottog underrättelsen om antagandet af pjesen, tjusningen af de hemlighetsfulla underhandlingarne med teatern, af att själf i sällskapslifvet få svara på frågor hvad hon tyckte om pjesen och om hon icke hört hvem som skrifvit den o. s. v.
Hon fortsätter:
»Den känslan att sitta midt på parkett och höra publiken ropa på författaren, och en skådespelare komma in och upplysa, att teaterdirektionen själf icke visste hvem författaren var – och vara lugn i medvetandet att icke en enda nyfiken blick riktades mot en själf, att man var där blott en åskådare bland de andra – det är en glädje, som man sedan aldrig får smaka mer; icke heller får man mer höra de fullkomligt oförfalskade omdömena om sitt arbete, sedan man nödgats ställa fram sin person som representant för sin diktning.»
Om denna första, hemliga, berusande diktarlycka skref hon på sommaren 1873 under en norrlandsresa en prosadikt.
Hon kallade den Fantasi vid Sollefteåfallet.
Den berättade i sagoform om en ung fura på Multråberget, som växte snabbare än alla sina systrar för att snart bli huggen och få ila till fallet, som tagit hela hennes hjärta.
För detta lycksaliga, efterlängtade ögonblick, då hon skulle slutas i forsens stora, eldiga famntag, offrade hon allt.
Sagan slutar sålunda:
»Ett långt lif af lidande och långsamt bortdöende väntade den arma furan på andra sidan forsen; hon fick aldrig mer se den gröna skogen, aldrig mer höra foglarnes sång, aldrig, aldrig höra forsens brus eller se dess skummande böljor!
Men, hvad mer!
Hon hade ju haft sin sällhets stund och den fyllde hela hennes återstående lif.
Låtom oss ej beklaga den unga furan!
Den är ej olycklig, som äger ett riktigt lyckligt minne.»
Hvad som, vid nedskrifvandet af detta lyriska utbrott, låg öfverst i den unga författarinnans håg är lätt att ana.
Hon hade själf genom kärleken till diktarkallet ryckts in i en hvirfvel, som skulle beröfva henne vanliga kvinnors enkla lycka, som skulle hafva mycket lidande i följe, men som också redan skänkt henne mycken glädje, och sitt undantagsöde ville hon ej byta mot hvardagsidyller.
Men djupare än denna omedelbara känsla, låg helt visst en drömmande längtan efter den större lidelse, hvilken, sedan den en gång gripit in i en kvinnas öde, aldrig låter henne återvinna den frid, hon ägde innan hon lät locka sig af det hemlighetsfulla, brusande djupet – denna lidelse, som hon låtit Skådespelerskan så lätt offra för sin kallelse, emedan diktarinnan själf ännu intet visste om lidelsen, annat än för en kallelse.
Många minnas kanske ännu de lifliga dispyter och ifriga gissningar, dem
Skådespelerskan under vintern 1873 gaf anledning till.
Framgången var lika afgjord som meningarne voro delade, såväl om styckets konflikt som om den förmodade författaren.
Man gissade på några framstående manliga och några redan kända kvinliga författare, men ingen gissning närmade sig ens det rätta hållet.
Några år senare kommo Pastorsadjunkten och Under toffeln (1876), men vunno ej samma framgång.
Under toffeln behandlar det både förut och senare ofta brukade ämnet om utanförståendes inblandning i ett äktenskapligt samlif.
Men Pastorsadjunkten hvilar på samma grundmotiv som Skådespelerskan och Elfvan (1880).
I alla uppstår konflikten genom en begåfvad personlighets sträfvan att lösgöra sig ur för personlighetens utveckling hämmande förhållanden.
Hos Skådespelerskan segrar konstnärskallelsen öfver kärleken; Pastorsadjunkten underordnar för vetenskapens kraf kärlekens; Elfvan håller också på att kämpa sig ur såväl de yttre förhållandenas tryck som det inre tvång, hvilket blir kännbart genom hennes tillgifvenhet för den man, hvars oförstående kärlek hämmar hennes personliga utveckling.
Men här höres redan det stora, okända djupet brusa på afstånd: möjligheten af att kärleken, som Elfvan hittills icke känt, skulle kunna föranleda en tragisk upplösning, har föresväfvat diktarinnan – ja, den ursprungliga planen var t. o. m. att låta upplösningen just bli denna, att
Elfvan följde kärlekens dragning och att detta föranledde en definitiv brytning.
En sådan upplösning stred dock alldeles för mycket mot författarinnans dåvarande personliga utveckling.
Stycket slutar i stället med resignation å Elfvans sida.
Men hvart författarinnan ansåg resignationen leda, det hade hon redan antydt, när hon i Pastorsadjunktens mor skildrade en rikt begåfvad, men genom förhållandenas tryck tillintetgjord, kvinlig personlighet.
I dramatiskt afseende hafva både Skådespelerskan och Elfvan åtskilliga fel, men, isynnerhet Elfvan, mycket mer betydande förtjänster; både dialogen och handlingen hafva en enkelhet, koncentration och naturlighet, som man då ännu var ovan vid från scenen.
Men bådas framgång berodde framför allt på att personligt lif där fått uttryck, att det var något äkta i dessa båda skådespel; att de ansatser till personlighetens frigörelse, till en från konventionalismen obunden lifsförelse, hvilka ge dessa kvinnogestalter blodets pulserande värme, voro omedelbara uttryck af diktarinnans egen erfarenhet.
Det var dock knappt någon, ens inom den ytterst trånga krets där hennes författarskap var kändt, som visste att hon med dessa dikter kastat de första blickarne in i sin egen själ, att hon halfmedvetet börjat ana sin egen personlighets kraf.
Antagandet att A.
Lefflers utveckling blef starkt påverkad af Dukkehjemmet är ett ofta hördt misstag.
Alla hennes nämda dramer voro skrifna före Dukkehjemmet (ehuru Elfvan uppfördes senare) och den likhet man funnit beror helt enkelt på den inre likheten i A.
Lefflers egna utvecklingskamp med den, Ibsen låter en del af sina kvinnotyper genomgå.
Ibsen blef för henne, som för många andra kvinnor, icke väckelsen men stödet under deras sträfvan efter personlighet.
Så långt ifrån att
Dukkehjemmet medförde någon plötslig revolution i A. Ch.
Lefflers syn på männen eller äktenskapet, talade hon tvärtom med mycken undran, ja nästan ogillande om Noras handlingssätt.
»Hade hon måhända icke kunnat bättre finna sig själf genom att stanna, än genom att gå sina färde? A.
Leffler framkastade, utan att besvara, denna fråga i det sällskap, där jag (nyåret 1880) såg henne första gången.
Hon var redan då, i sin umgängeskrets, känd som författarinna och man lyssnade därför ifrigt efter hennes omdöme om det då oupphörligt diskuterade Dukkehjemmet.
Många förvånades den aftonen öfver det tveksamma i hennes yttranden, särskildt emedan detta tveksamma starkt kontrasterade mot hennes väsen i öfrigt.
Somliga funno henne redan nu öfverlägsen eller åtminstone alltför säker, alltför oåtkomlig och kylig.
Man skulle lära känna henne nära för att se, att säkerheten endast var den frimodighet, hvilken de kvinnor erhålla, som oafbrutet sola sig i ömhet, samt att hon, likt många af naturen blyga och veka människor, kommit att antaga ett reserveradt, stelt sätt som »skyddande förklädnad».
Dessutom var hon icke, ens mot sina närmaste, expansiv i sitt väsen.
Hennes hjärtlighet var verksam, icke smeksam, och detta tages ju så ofta hos kvinnor som bevis på köld.
Att hennes uttalanden vid denna tid föreföllo så att säga trefvande, stod i närmaste samband med hennes inre lif.
Under åren omkring åttiotalets början genomgick hon nämligen i många afseenden ett sökandets skede.
Från denna tid finnas flera intressanta bref, som dels belysa hennes inre utveckling, dels hennes åsikter om diktningen och hennes egen uppgift inom denna.
Sålunda skref hon efter den första, stora framgången (genom Skådespelerskan):
»Det är sant att jag tror mig äga en sann poetisk begåfning, och att jag tror mig kunna gagna den fosterländska dramatiska konsten; men trodde jag inte det, hvarför skulle jag väl då skrifva?
Är icke denna själftillit lifsvilkoret för en konstnär?
Men hvad jag däremot icke tror, det är att denna speciella begåfning på något sätt höjer mig öfver andra människor!
Jag anser mig visst inte vara i allmänhet öfverlägsen andra, jag anser mig inte i allmänhet ha något s. k. briljant hufvud, utan är i detta fall begåfvad ungefär som folket är mest.
Min poetiska begåfning är något så specielt, så utom mig stående, att om jag hade än så höga tankar därom, så kunde jag det oaktadt icke kallas egenkär.
Jag betraktar det ungefär så, som om jag af en rik mecenat emottagit en stor pänningsumma till utdelning; inte skulle jag då anse mig vara någon stor välgörare, då jag utdelade den enligt gifvarens föreskrift?
En konstnärs begåfning är endast en sådan rikedom, som han ej själf skaffat sig och ej äger rätt att själf behålla.
Men liksom det skulle vara mycket angenämt att erhålla i uppdrag att utdela gåfvor åt nödlidande, och liksom välsignelsen och tacksägelsen därför skulle uttalas till utdelaren, under det att den rätte, men osynlige gifvaren föga blefve ihågkommen, så är det också en stor lycka att hafva erhållit en konstnärlig begåfning, men om också de, som få njuta af denna begåfnings frukter, ofta prisa konstnären som om allt vore hans förtjänst, så får han dock icke själf göra sig skyldig till samma villfarelse, utan alltid komma ihåg att han blott på uppdrag af en annan utdelar sina gåfvor.
Detta är nu ej af mig blott ett yttre, utspekuleradt resonnemang, utan det har så inträngt i min innersta öfvertygelse, att jag tror mig för alltid bevarad för allt som skulle kunna kallas författarhögmod.»
Hon förklarar sig vid denna tidpunkt »ingen kallelse ha att skrifva romaner» och fortsätter:
»Jag har en så starkt utpräglad, tendentiös riktning, att jag ej med riktigt intresse kan omfatta ett arbete, där det ej gäller att få fram någon särskild idé, som är af någon större betydelse för vår tid och för vårt land.
Det är dramats uppgift, mer än någon annan konstforms, att vara modernt, d. v. s. att behandla samtidens brännande frågor.»
Några år senare genomlefver hon en modlöshetens period.
Den första stora framgången – Skådespelerskans – hade icke följts af flera och hon skrifver (1877):
»Att lyckas en gång och sedan aldrig mer, det är dock sorgligt.
Jag har många planer till stora arbeten, men får aldrig utföra dem af brist på tid.
Det är just detta att min tid är så splittrad, som utgör mitt ständiga bekymmer och som kommer att hindra min utveckling.
Jag kan ej påräkna att vara fullkomligt ostörd en enda timme af dagen.
Hela förmiddagarna springer här folk af alla slag och alla dessa små bestyr, som man ej kan undandraga sig, då man har ett hus att sköta, plåga mig otroligt just därför att de taga så ofantligt mycket mer tid än resultatet är värdt.
Jag skulle långt hellre arbeta på något aldrig så intresselöst arbete vissa timmar af dagen om jag sedan finge vara ostörd de öfriga timmarne, än att på detta sätt splittra bort hela min tid utan att jag egentligen tycker mig uträtta något nyttigt därmed.
Jag börjar tro att det är ett stort misstag af naturen, att jag blifvit kvinna, ty den art verksamhet, som egentligen tillhör kvinnan, passar icke alls för mitt lynne.
O, om jag i stället finge som en man ägna hela mitt lif åt något intellektuelt arbete, finge studera och utveckla mig, finge arbeta, och på det sättet ständigt stärka mina själskrafter och ständigt gå framåt i stället för att bortslösa alla mina själsgåfvor på små, husliga omsorger, som jag i alla fall gör ifrån mig illa, och på sociala och konventionella förpliktelser såsom ett innehållslöst och själsmördande sällskapslif, hvarmed jag hvarken gör mig själf eller andra någon nytta.
Jag för, kort sagdt, ett onyttigt och overksamt lif, och jag blir riktigt hjärtängslig då jag tänker härpå, ty jag har dock blifvit tillräckligt väl utrustad af naturen för att kunna verka och lämna några spår på min väg.
Jag vet du svarar mig, att alltsammans bara är mitt eget fel och att ingenting egentligen hindrar mig att studera och utveckla mig om jag vill.
Men det är sannerligen icke så lätt att arbeta utan den minsta ledning, utan tillfälle att ens någonsin tala med personer med liknande intressen ...
Kort sagdt, det är icke troligt att det någonsin blir något af mig, ehuru jag är öfvertygad om att det finnes möjligheter i mitt eget inre, och ehuru det för en ytlig betraktare kan tyckas som om jag lefde under de mest gynnsamma, yttre förhållanden.
Tanken härpå vill ibland göra mig helt förtviflad, men så söker jag trösta mig därmed, att det utvecklingsstadium, hvarunder vi lefva här på jorden, väl i alla fall endast är ett barndomstillstånd, och att de anlag, som ej nå sin utveckling här, i alla fall ej behöfva gå helt och hållet förlorade ...»
1878 skrifver hon: »Det är ej lätt att alltid ’bära idéens fana högt’ som den gamle studenten hos Ibsen så riktigt anmärker.
Denna materiella och småsinnade värld, hvaraf man i alla fall på alla sidor är omgifven, vill ständigt draga en ned till sin nivå, och det finnes stunder då det åtminstone erfordras en starkare själ än min för att ej frestas tro att alla de idealer, som bo inom oss, äro idel gyckelbilder, fostrade af en sjuklig fantasi och som måste vika för verklighetens, det är prosans, småsinnets, egennyttans, afundsjukans, lumpenhetens klara dagsljus.
I samma bref talar hon om den »nyktra realism» hon dels kämpat sig till, dels naturligt utvecklat sig till och som hon dock icke känner vara det för sig helt naturliga.
Hon uttrycker längtan att få »svärma och vara en smula vriden ett par korta sommarmånader, ty jag är så oändligen nykter hela långa vintern, att min fantasi håller på att dö hungersdöden och mina idealer vända mig ryggen».
Och detta behof ville hon tillfredsställa genom någon tids vistelse vid en norsk folkhögskola, där hon trodde sig kunna påräkna »själsuppfriskande umgänge med begåfvade personer, som lefva helt och hållet för ett ideelt intresse».
Hon svarar på invändningen, att hon på detta sätt skulle röja sin anonymitet som författarinna, att hon alls inte bryr sig om sin anonymitet; hon bryr sig endast om att få sympati, och med afseende å andra konventionella betänkligheter utbrister hon:
»Är man skyldig underkasta sig äfven de trängsta konventionella lagar, då man i alla fall genom hela sitt lifs verksamhet bildar en protest mot de lagar, som vanligtvis binda och begränsa en kvinnas lif?
Att dö för fosterlandet är sublimt, men att falla i en duell för det falska begreppet ära är löjligt.
Eller, med andra ord, att offra ett ideelt intresse för t. ex. en personlig plikt kan vara vackert, men att göra det för en konventionell lag är ynkligt.»
Hon fortsatte att tala om sitt behof af tankeutbyte med sympatiska människor, ty gent emot andra säger hon sig vara ytterst förbehållsam om det, som är »kärnan och drifkraften» i hennes lif, hennes författarverksamhet.
»Det är möjligt», säger hon, »att jag aldrig blir konstnärinna, men då blir jag heller aldrig en normal kvinna, kan således under inga förhållanden dömas efter eller böja mig under kvinlighetens vanliga lagar.
Jag är en rebell mot mitt kön och är otvifvelaktigt egentligen skapad till man, med en mans intressen och anlag och intet af en kvinnas förmåga af hängifvenhet och glömska af sig själf för andra.
Jag är tvärtom helt och hållet upptagen af mig själf och mina egna önskningar, intressen och behof.
Hade jag blifvit man eller vore jag född 20 år senare, så skulle jag ägnat mig åt studier, hvilket förefaller mig som den mest afundsvärda lycka.
Det finnes ej en enda af en kvinnas vanliga sysselsättningar, som ej är mig af naturen motbjudande och blir det mer, ju mer jag utvecklar mig.
En lycka för mig är att jag döljer denna djupt okvinliga själ under en fullkomligt kvinlig mask; vore mitt uppträdande lika emanciperadt som min inre människa, så vore jag förlorad.
Men nu får jag allmänt det vitsordet att vara ovanligt kvinlig och blygsam, och man förklarar sig aldrig ha sett en författarinna så litet emanciperad.»
Hennes djupa känsla för sin uppgift som dramatisk författarinna får ett synnerligen kraftigt uttryck i ett bref från en tid af oro öfver huruvida Elfvan skulle komma att uppföras eller icke.
Hon skrifver (1879):
»Jag kan icke dölja för mig, hur mycket jag än försöker att resonnera sansadt, att det här gäller helt enkelt lif eller död för mig, i andlig bemärkelse naturligtvis.
Ty har jag ingen framtid som dramatisk författare, så har jag ingen framtid alls, mitt lif kommer att förflyta gagnlöst utan att lämna några spår efter sig, och att detta är ett bittert öde, bra svårt att bära för den, som känner sig fått gåfvor att verka med, det inser du utan tvifvel.»
Men så varm är hennes kärlek till det dramatiska författarskapet och hennes tro på sin begåfning för detsamma, att hon, trots oro och ovisshet om Elfvans öde, i ett omedelbart därpå följande bref för brodern utvecklar planen till ett – stort sorgespel, med motiv ur den ryska nihilismen.
Oaktadt åtskilliga vänners råd att öfverge teaterbanan, säger hon sig af motgången endast blifva inspirerad till ett nytt försök.
Och nu, när hon nyligen sett Ristori, har hennes länge hysta önskan att skrifva i den stora stilen, »med stora karaktärer, stora händelser och spännande intriger», vaknat.
Hon säger sig af Ristoris utförande af Lady Macbeth hafva fått den klara insikten, »att en stor skådespelares tolkning af en verklig skalds verk bildar ett större och mer mäktigt gripande konstverk än någon annan af de sköna konsterna kan åstadkomma, ja, större och mera oförgätligt än Venus Milo eller Rafaels Madonna».
Hon lefde nu i inspirationens feber, tyckte sig känna att hon var ämnad till en stor dramatisk diktare och ville ej öfverge sin egentliga kallelse, tvärtom, ehuru hon nu rönte motgång, kände hon sig »ha kraft att besegra en verld!»
Och hon fortfor att utveckla planen till sitt drama, i hvilket hon ämnade skildra den samtidsrörelse, som djupast gripit henne.
Hjälten var »en ung vetenskapsman, studerande vid ett universitet, ideelt anlagd och svärmande för Rysslands befrielse genom en fri författning.
Han börjar med att tro och hoppas på möjligheten af en sådan reform men drages så småningom in i de nihilistiska sträfvandena, finner öfverallt omkring sig den fullständigaste brist på tro; sviker småningom sina idealer, blir en fanatisk nihilist, som blott vill omstörta det bestående utan hopp om något kommande, drifves till politiskt mord och dör på schavotten med den bittra känslan att hela hans sträfvan varit förgäfves och att hans död är lika gagnlös för hans land som hans lif varit».