Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi hafva redan gått så långt i detta afseende att jerntillverkningen har ganska svårt att hålla sig uppe', och vi hafva redan sett att åtskilliga bruk hafva blifvit öfvergifna.
Som jag icke kan anse det vara rätt att med öppna ögon vidtaga en åtgärd, som skulle ruinera en af våra förnämsta näringar, och jag icke tror att R.
St:r kunna fatta ett så riksförderfligt beslut, så anhåller jag om afslag å Utsk:ts hemställan, och att den tull, som för närvarande finnes, måtte bibehållas.
Denna fråga är kanske den mest odiösa, öfver hvilken man kan yttra sig på detta rum.
Den har varit den Rubicon, öfver hvilken ingen frihandlare vågat gå.
Jag mins huruledes, då för 30 år sedan man började tala om tackjernsexport, en dåvarande riksdagstalare yttrade, att så gerna kunde man tala om export af deu Svenska matjorden.
Några år sednare hade denna man upphört att vara bruksegare, och då talade han för tackjernsexport.
En annan person visade sig vid genomgåendet af tulltaxan vara helt och hållet frihandlare i alla alseendeo, men när man kom till artikeln tackjern, var det slut med de fria åsigterna.
Jag hoppas att vi icke få se sådana saker nu här upprepas.
Det är af mindre praktisk vigt hvad beslut R. o. Ad. fattar i denna fråga, ty 2 Stånd hafva redan bifallit Utsk:ts hemställan och ett
Stånd afslagit den, så att antingen R. o.
Ad. bifaller eller afslår den, så kommer den att gå till förstärkt Bevilln. -Utsk:t, och om Bevilln.-Utsk:ts 48 ledamöter icke äro allt för ostadiga i sina tänkesätt, så tror jag icke att utgången kan vara tvifvelaktig, men denna fråga är en slags »pierre de touche».
Den är af särdeles delikat natur.
Det är nemi. fråga om att afgöra mellan 2:ne klasser medborgare, tackjernssäljare och tackjernsköpare.
Det är ett af ålderns privilegier, i någon mån motverkande de olägenheter, Sorn medfölja ålderdomen, att man hinner öfvertyga sig derom, att opinioner, hvilka man vid första påseeiidet föreställt sig endast härleda sig af det enskildta intresset, verkligen äro ärligt menade.
Jag är fullt öfvertygad om att de flesta, som komma hit upp för att rösta för att en jernväg skall gå i den ena eller den andra rigtningen, tro sig rösta för det allmänna bästa; så är naturligtvis äfven förhållandet i sådana frågor som denna, hvarför det är särdeles kinkigt att yttra sig i dem; och då jag vågat anföra dessa yttranden af ett par gamla Riddarhnstalare, hvilka nu icke finnas här, ber jag att få förklara, att jag är fullkomligt öfvertygad om, att dessa talare trodde sig tala för det allmännas bä* Den 29 Maj f. m. sta.
Sedan jag förutskickat dessa anmärkningar, ber jag att få öfvergå till sjelfva saken.
I afseende på denna, är jag af olika öfvertygelse med åtskilliga af mina äldsta och bästa, såväl enskilta som politiska vänner, och jag ber att få anföra, hvad som bestämt mina åsigter i denna sak.
Jag är motionär i denna fråga och jag tror att det just för den Svenska jernhandteringens egen skull är nödvändigt att exporttullen borttages.
Statsrådet Malmstens yttrande till Statsrådsprotokollet, som nyss blifvit uppläst, innefattar så giltiga skäl, att föga torde vara att tillägga i afseende på den theoretiska delen af frågan.
Man har sagt att de grundsatser, han uttalat, äro riktiga i theorien.
Örn de äro riktiga i theorien, så måste de äfven vara det i praktiken.
Härom hafva också alla Statsrådets ledamöter varit ense, och det är blott i fråga om tiden för tillämpningen som det uppstått någon skilnad i tänkesätten inom Konungens rådkammare.
En talare, som före mig haft ordet, har framkastat att Statsrådet Malmsten visserligen var en utmärkt man, isynnerhet på det theoretiska gebitet, men att föredraganden för finans-ärendena var en verkligt praktisk man, och han hade framställt betänkligheter i afseende på tiden för förslagets tillämpning, hvari de öfriga Statsrådets ledamöter instämt.
Då denna talare åberopat Frih.
Gripenstedts yttrande till Statsrådsprotokollet, torde det tillåtas mig att å min sida åberopa hvad en annan Statsrådsledamot härpå har svarat.
Sedan föredragande Departements-Chefen yttrat sig på sätt Frih.
Rappe uppläste, svarade Statsrådet Lagerstråle och förklarade sig instämma uti de af Statsrådet Malmsten i dess anförande uttalade åsigter.
Han ansåg ock, för sin del, deras tillämpning på frågan om borttagandet af all utförseltull icke böra lemnäs å sido för det osäkra inflytande på vilkoren vid en traktat med Frankrike, som möjligen skulle kunna påräknas, om, hvad trävaror egentligen beträffade, tullen för dem tills vidare bibehölles.
Den verkan på underhandlingarne, som vore att vinna genom ett erbjudande i sammanhang med traktaten att borttaga utförseltullen för dessa, likasom för de få öfriga, med utförseltull belagda, varorna, syntes i allt läll vara af mindre betydenhet, enär de trävaror, hvilka företrädesvis äro att till bvggnadsmateriel hänföra, numera icke finnas vid utförsel tullpligtige.
Då icke heller de af föredraganden i öfrigt framhållna betänkligheter emot reformens genomförande förekomma Statsrådet vara af den vigt, att den önskvärda förändringen derigenom borde uppehållas, tillstyrktes af honom i underdånighet, att Propos. till R.
St:r måtte i nåder beslutas om borttagande i tulltaxan af all utförseltull.
Jag vill icke upphäfva mig till domare öfver hvilken af dessa Statsrådsledamöter är mest praktisk, men jag tror att alla komma öfverens om, att om någon kan kallas en praktisk man, så är det Statsrådet Lagerstråle, hvilken såsom embetsman genomgått nästan alla grader, såväl inom administrationen som på den juridiska banan.
Dessutom är han den man, som står i spet - Den 29 Maj f. m. 607 sen för näringarne och är ansvarig för de beslut, K. M:t, med afseende på dessa, lättar, då finansministern endast har att se till att debet och kredit gå ihop. 1 allmänhet, då jag tvekar i mitt omdöme öfver en dylik fråga, sluter jag mig helst lill den Departements-Chefs mening, som är ansvarig för det ärende, om hvilket det är fråga.
Chefen för Finans-departementet har i det yttrande, som nyss blifvit uppläst, anfört, att det endast vore 2 år sedan tullförändring skedde.
Det är dock 30 år som denna fråga varit å bane, och den har utgjort föremål för embetsverks utlåtande.
Herrar fullmäktige i jernkontoret, hvilka väl torde kunna anses kompetenta att döma i denna fråga och hvilka icke kunna misstänkas för att vara partiska mot deras principaler, herrar brukspatroner, yttrade i en underdånig framställning till K. M:t 1859, att fullmäktige ansågo då att tiden ännu icke vore inne att bottaga utförseltullen på malm och tackjern, innan näringen, med hänseende till beskattning och andra af staten beroende förhållanden, kommit i sådan ställning, att den, så vidt dess naturliga hjelpkällor medgåfve, kunde utveckla sig lika obehindradt som andra länders jernindustri; men fullmäktige uttalade dock tillika och i sammanhang härmed den öfvertygelse, att, »när den inhemska jernhandteringeri blifvit befriad från återstående s. k. privilegier och deraf följande grund- och kommunalskatter, samt alltså komme att lyda under samma lagar och med samma beskattningsrätt som all annan labriksrörelse i landet, den äfven måste underkastas fullständig konkurrens med andra länders jernproduktion på verldsmarknaden, och att följaktligen nuvarande afgifter för export af tackjern oi(h malm böra efter hand förminskas, emedan det vore en oklok hushållning att t. ex. icke utföra tackjern i större mängd, derest sådant bättre betalade våra skosar och vårt arbete».
Det som fullmäktige förutsatte såsom vilkor för att konkurrensen med andra länders jernproduktion skulle blifva fri, har nu blifvit verkstäldt, ty jag vet icke att stångjernssmidet är besväradt af några andra band än de stadganden, som i allmänhet för fabriker äro gällande, då deremot den näring, på hvars bekostnad man vill gagna stångjernssmidet, är besvärad af ett bland de aldra värsta band; den skall nemi. betala ^ af tillverkningen i skatt.
Jag är icke någon vän af skyddstullar, men då sådana existera, tror jag att de endast småningom böra borttagas.
Så skedde likväl icke när skyddstullarne borttogos för jordbruksnäringen, utan de borttogos så tvärt att t. ex. ifrån det att en tunna hvetemjöl kostade 2 rdr 47 öre i tull, så blef denna vara alldeles tullfri.
På samma sätt var det med ost, hvaraf 1 lisp. förut kostade 1 rdr b:ko i tull.
Om vi nu deremot tillse, huru man förfarit med afseende på tullen å artikeln tackjern, så finna vi att 1856, då exportförbud å denna vara upphäfdes, bestämdes tullen till 1 rdr 50 öre pr skeppund, såväl för införsel som utförsel; 2 år derefter borttogs införseltullen och utförseltullen nedsattes till 50 öre pr centner, och 1860 nedsattes den till 25 öre.
Nu begära tackjernstillverkarne att om 2 år, således 8 år sedan frå - 608 Den 29 Maj f. m. gati först väcktes; ty förr än 1864 kan det icke sättas i verket — blifva befriade äfven från denna exporttull.
Hvad är väl exporttull på en sådan vara som denna t l)en är ju ingenting annat än en skänk till en viss klass medborgare på andra medborgares bekostnad.
Hvad det beträllär, som blifvit sagdt af några föregående talare, att stångjernssmidets existens skulle bero på denna exporttull å tackjernet, så är detta ett erkännande att denna handtering står på så klena fotter att den icke kan bära sig ensamt, utan att den måste hafva en hjelp, och är det väl då värdt att hålla en sådan näring uppe?
Jag, för min del, tror att Svenska jernhandteringen har en mycket vacker framtid för sig, om man befriar den från dess tvångströja, men till denna frihet hör att man får bryta sin malm när man vill och att man fritt får förvandla den, samt att producenten får försälja sin vara der han kan få den betalning derför, som han vill hafva, och detta är för honom af den aldra största vigt, ty vid de masugnar, som nu anläggas i större skala, händer det att man producerar 80 å 100,000 centner pr år, och då gör hvarje öre så betydligt, att det beror på dessa ören, om näringen bär sig eller icke; deremot är det sällan som någon stångjernstillverkning numera kan drifvas i så stor skala, att egaren deraf kan hafva lika stor fördel af den ifrågavarande tullen, som andra enskilta hafva olägenhet deraf.
Min egen erfarenhet såsom bruksidkare har varit den att jag funnit, det taekjernstillvérkningen, oaktadt den restitution, som den mäste erlägga, dock i allmänhet någorlunda kunnat taga sig Iram, men deremot är det på högst få ställen som stångjernssmidet, om man uppsätter allt efter gångbara priser, har kunnat bära sig.
Vid ett bruksbolag, hvarest jag äfven är bolagsman, bar man beslutat att helt och hållet lägga ned stångjernshandteringen Och sälja kolen till en masugn, hvars egare anser sig kunna betala dem.
Vi hade beräknat att kolen, om vi fortsatte med smidet, skulle gifvit en inkomst, motsvarande 9 rdr pr tunna; nu få vi 12 rdr af tackjernstillverkarne och under närvarande förhållanden anse vi det vara det bästa sättet för att realisera våra skogar.
Att tackjernstillverkningen är för vårt land lämpligare är stångjernstillverkningen, tror jag att just den föregående talarens yttrande har visat, och jag, lör min del, föreställer mig, att Svenska jernhandteringen har den bästa framtid, om vi använda våra träkol att dermed tillverka tackjern, ty i detta afseende behöfva vi icke frukta någon farlig konkurrens på verldsmarknaden, då deremot konkurrensen i afseende på stångjernet är omöjlig att uthärda.
Jag vill nu endast tillägga, att det högeligen förvånade mig att höra Frih. Hamilton, hvilken jag hade svårt att följa med i afseende på alla de- ändringar, han för några dagar sedan föreslog å tulltaxan, nu vara så rädd för ändring i nämnde taxa, att han förespeglat oss, att om de, som han här benämner extra theoristei*, få hafva sitt spel, så skulle hela jernhandteringen gå under, och han har bedt att vi skola bevilja 2 års anstånd, innan vi slå ihjäl denna handtering.
Den 29 Maj f. m. 609
På grund af hvad jag anfört, anhåller jag orri bifall till denna punkt af Betänk:t, och jag hemställer äfven till Gr.
Posse, om han icke vill afstå från sitt förslag att dela punkten; ty jag föreställer mig att, örn en sådan delning egde ruin, skulle den först och främst hafva den olägenheten, att, när det kommer till votering i förstärkt Utsk., det skulle föranleda svårigheter att uppställa voter:s-propos:n, och för det andra skulle det, i fall olika beslut fattades med afseende på de särskilta delarne, föranleda svårigheter vid tillämpningen af författningen.
Det är naturligtvis hvarje representants rättighet och pligt att nagelfara med ett förslag, som regeringen framställt, men jag kan, för min del, icke finna att det är lämpligt att upptaga enskilda Statsrådsledamöters yttranden, särdeles då, såsom nu är fallet med en af dem, han icke är tillstädes för att försvara sig.
Jag skall således icke göra något sådant.
Tillika vill jag nämna, att jag icke är i samma kategori, sorn den man, om hvilken den siste värde talaren berättade, att han röstade för bibehållande af exportförbud å tackjern, när han var bruksegare, men, sedan han upphört dermed, röstade han för dess borttagande.
Jag är icke delegare i något bruk och är således ur den synpunkten opartisk.
Någon bekantskap i dessa ärenden bör jag likväl ega, då jag haft det förtroende att vara Fullmäktig i Jernkontoret, och sedermera, såsom president i Bergs-Coll., allt sedan 1848 deltagit i behandlingen af frågor rörande vår jernhandtering, och derom, till följd af Kongl, remisser, afgifvit flere underd. utlåtanden.
Man har, efter min åsigt, i den ekonomiska lagstiftningen för denna industri gått tillväga likasom i afseende å tull-lagstiItningen i allmänhet, gått från den ena ytterligheten till den andra.
I början af detta århundrade voro stångjernstillverkarne begåfvade med mycket stora privilegier, och man gick t. o. m. så långt i välvilja för dem, som sysselsatte sig dermed, att genom ett Kongl, descript, efter hvad jag vill minnas, af år 1803, det vid ett vite af 1,000 rdr specie förbjöds att göra ansökning om anläggande af nya smidesverkstäder, och sedan detta förbud omsider upphäldes, var det förenadt med mångartade omvägar och svårigheter att förskaffa sig tillstånd till utvidgande af denna industri.
Sedermera har man beträdt en motsatt väg samt h. o. h. frigjort rätten att anlägga bruk, utan att tänka på att de, som sysselsatte sig med denna näring, hade nedlagt betydliga kapitaler blott för att erhålla privilegier för näringens utöfning.
Jag nämner endast dessa förhållanden för att visa till hvilka motsatser i ekonomisk lagstiftningsväg man här i landet gör sig skyldig.
För min del fann jag den äldre lagstiftningen onaturlig och fägnade mig öfver att den tog en friare rigtning.
Under sednaste åren har lagstiftningen fortgått på denna bana, så att nu här en bruksegare all frihet att kunna ordna sin tillverkning på hvad sätt han behagar, både i afseende på dess beskaffenhet och myckenhet. H. IV. ' 39 010
Den 29 Maj f. m.
Beträffande den fråga, som nu är föremål för öfverläggning, är det min åsigt, att man vid afgörandet icke får se på hvilket som kan vara fördelaktigt för den ene eller den andre samhällsindividen, utan måste betrakta hvilket som kan vara fördelaktigast för landet i sin helhet, och om en lagstiftning medför nyssnämnda resultat, bör den vidtagas, äfven om, genom följden deraf, det skulle svida litet för en eller annan enskild.
När förbudet för tackjernets utförsel upphörde, och densamma af Ständerna först medgals, sattes derpå en ganska hög export-tull.
Innan denna tullsats bestämdes, infordrade regeringen ett gemensamt utlåtande af dåvarande Bergs-Coll. och Kommers-Colk Genom Kommers-Colkii försorg inkommo från konsulerna i de länder, der jern-industri eger rum och med hvilka vi stå i handelsrelationer, åtskilliga uppgifter och kalkyler, på det man skulle kunna dömma, om tackjernet kunde med fördel transporteras till samt nedsmältas och förädlas uti ifråga v:de länder, så att deras behof af här tillverkadt stångjern i mer eller mindre mån kunde fyllas. 1 Kommers-Coll. satt då såsom President en man, som visserligen icke kan beskyllas för att hafva baft frisinnade åsigter rörande industri och tulllagstiftning, nemi. frami.
Presidenten Skogman, och såväl han, som begge Collegiernas samtlige ledamöter, voro af den gemensamma tanke, att, om förbudet att utföra tackjern upphäfdes, det var nödvändigt att en hög exporttull sattes på denna vara, och, om jag icke missminner mig, föreslogs den till 2 rdr banko pr skeppund.
Sedan har denna tull småningom minskats, och för närv:de utgör den endast 25 öre pr centner.
Hvad har väl följden varit af denna låga tullsats?
Jag vill icke tala om de bruk, som hafva både tackjerns- och stångjernstillverkning.
De äro naturligtvis oförhindrade att göra det, som lönar sig bäst, antingen tillverka stångjern eller tackjern, eller också, i likhet med Hr von Koch, intetdera, utan sälja skog; men jag tror att hvar och en måste medgifva, att de bruk, som icke hafva eget tackjern, icke kunna bära sig, och det är dock en näring, som på mångfaldiga ställen blifvit framkallad derigenom, att den både af Kegering och Ständer varit på det högsta uppmuntrad.
Jag skulle likväl icke säga något derom, om jag icke hyste den fruktan, att man, genom att tillintetgöra denna stångjernstillverkning, snart nog skulle komma derhän, att man hvarken gjorde stångjern eller tackjern, ty om nu tackjernet är det enda, som kan med fördel säljas, så är det naturligt att tillverkningen deraf skall fortfara till dess skogstillgången på de orter, der malmen finnes, tager slut.
Skogen har också redan blifvit i så hög grad medtagen, att kolen betalas med det ofantligt höga pris, som vi nyss hörde uppgifvas, och när denna tillgäng helt och hållet upphör, så kan man icke fortfara med tackjernstillverkningen, emedan densamma, i anseende till de kostnader, som äro förenade med långväga transporter af malmer och kol, icke kan med fördel bedrilvas å andra orter, än der skogstillgångar finnas.
Den 29 Maj f. m. 611 Jag har icke reserverat mig mot Utsk:ts beslut ang:de denna artikel, derföre att jag ansåg att den låga exporttull, som nu finnes åsatt densamma, är af så föga betydenhet att det kommer på ett ut, antingen den bibehålies eller icke, ty beslutet derom har skadat vår stångjernshandtering lika mycket, som om ingen tull alls hade varit fastställd.
För dem, som ansett likgiltigt för landet, om våra produkter utföras i rå eller förädlad form, kan denna fråga vara likgiltig.
Icke så för mig, som föreställer mig att landets välstånd ökas i samma mån våra exportartiklar, genom inhemsk förädling, erhålla ett ökadt värde.
Jag har begärt ordet blott för att bemöta ett par yttranden, som blifvit afgifna med anledning af hvad jag sednast hade äran säga.
En värd talare här bredvid har yttrat, att de beskyllningar, jag gjort emot Hrr theoretici, varit lör bårda.
Jag önskar visst icke att såra någon med mina yttranden, och särskildt hvad mitt ifrågav:de yttrande beträffar, så gällde det statsekonomiska utlåtm i allmänhet.
Det kan icke nekas, att många af de theoretiska sanningarne, som äro riktiga i sig sjelfva, likväl icke äro lämpliga i praktiken.
En annan talare har sagt att det vore hardt, om man skulle gynna stång jernstillverkningen på tackjernstillverkningens bekostnad, då den förra nu är lika fri, som andra fabriker, hvaremot den sednare är bunden af tionde.
Hvarje tackjernstillverkare inom bergslagen, som vill afstå från det skydd och de privilegier, hvilka äro honom tillförsäkrade framför andra medborgare, t. ex. frihet från rotering etc , slipper också att erlägga denna tionde.
Medan jag bar ordet, vill jag äfven bemöta ett yttrande i Statsrådet Malmstens ofta citerade reservation.
Han hänvisar nemi. till den Bessemerska tillverkningsmethoden.
Det vore önskligt, om denna method kunde tillämpas öfverallt, men så är icke förhållandet.
Det är blott på de malmer, hvilka äro så rena som möjligt från svafvel och fosfor, som den kan tillämpas.
Dessutom har man ännu icke i vårt land kommit så långt att man kan garantera till verkarne, enligt denna method, en säker afsättning.
Det sista skäl, som blifvit anfördt i reservationen för afskaffandet af all export-tull å jernmalm och tackjern, nemi. att det vore en orättvisa att bibehålla den, då införseltullen å dessa artiklar är afskaffad, har af en föreg:de talare blifvit besvaradt; men jag ber att få upprepa, att det jern, som införes, är så väsendtligen olika och användes till helt andra ändamål än det Svenska jernet, att dessa båda varor icke kunna ställas i samma kategori.
Det Engelska jernet användes endast till sådana fabrikater, hvartill man anser att det Svenska jernet är för godt.
Jag fortfar i mitt yrkande att l!tsk:ts förslag måtte afslås och de gamla tullsatserna å ifrågav:de artiklar bibehållas.
Bland alla de besynnerliga saker, som blifvit anförda, synes den vara den aldra 612 Den 29 Maj f. m. besynnerligaste, att man ansett det vara nödvändigt för vårt land, hvilket ända sedan Hedenhös burit namn af jernlandet, att belägga denna artikel med exporttull, och på samma gång man talar om den allt jemt stigande importen, vill man lägga utförseltull på vår förnämsta exportvara.
Om man skulle föreslå att införa exporttull å några al våra andra hufvudprodukter, såsom spanmål etc., som aldrig haft sådan sig pålagd, så skulle det förefalla hvar och en i högsta måtto besynnerligt.
Det är blott en gammal inrotad vana, som gör att tull på utförsel af tackjern ej förefaller lika orimlig.
Icke heller kan man i detta afseende åberopa andra länders exempel.
Man hyser här i landet de största farhågor för att gå framom andra länder, men i detta fall vill man icke en gång följa med den öfriga delen af den civiliserade verlden.
Exporttull å tackjern existerar icke i något land i hela verlden.
I Finland är denna artikel, det är sannt, förbuden till utförsel, men allvarsamt bör väl icke ifrågakomma att uppställa Finlands exempel emot alla öfriga länders.
Den grundsats att vilja behålla inom ett land den råvara, som detta land förnämligast producerar, är alldeles orimlig i sig sjelf och äfven öfvergifven af alla civiliserade nationer.
Hvad skulle man väl säga, om t. ex. Amerika ville behålla för sig sin bomull.
Ett sådant förfarande skulle ju alldeles tillintetgöra en stor del af handeln.
Den nuv:de utförseltullen har äfven blifvit kallad obetydlig.
Såvidt jag känner värdet af den här ifrågav:de råvaran, så utgör tullen icke mindre än 8 proc.
På samma gång man sagt att denna tull är obetydlig, har man likväl påstått att jerntillverkningen icke kan undvara densamma.
Denna skenbara motsägelse tror jag kommer sig deraf att man ganska väl vet att tullen icke är så obetydlig, som man vill låta påskina.
Enligt min tanka skulle det icke inverka menligt på stångjernstillverkningen, om tackjernet finge fritt utföras, ty då komme det naturligtvis att tillverkas i vida större skala än nu, och det är med tackjernet, som med alla andra varor, att, när det tillverkas i stor skala, blir det både bättre och kan säljas för billigare pris.
Om man vill att ett land skall exportera en vara, måste man väl medgifva tillverkarne af denna vara att sälja den i den form, som utländningen önskar.
Det bästa beviset på att jernhandteringen icke haft något gagn af de prohibitiva åtgärder, som blifvit vidtagna, är dess långsamma framåtskridande.
Malmsten visar att tackjernstillverkningen från 1840 till 1859 icke ökat sig med mera än 39 proc.
Samma förhållande är det med stångjernstillverkningen.
Deremot har det öfriga Europas jerntillverkning under samma tid ökat sig med 125 proc.
Jag ber äfven få påpeka att det är en stor orättvisa mot tackjernstillverkarne att belägga tackjernet med utförseltull, då införseln o af denna vara än fri.
Denna införsel är icke så obetydlig.
Ar 1859 infördes öfver hälften så mycket tackjern som utfördes.
Man har sagt att frihandeln nog var riktig i theorien, men att den ännu icke kunde tillämpas.
När skall den då kunna tillämpas?
I dag är det för tidigt, i morgon är det för tidigt, och på det viset blir den aldrig tillämpad, oaktadt man erkänner att dess lära är riktig.
Slutligen ber jag att äfven få nämna ett ord med afseende på den Franska traktaten.