Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty jag antager, att ni för att blifva fri från alla obehagliga efterräkningar föredrager att bosätta er i utlandet.
Mins ni den gamla Arnold Lindqvist?
Brauner drog ut skrifbordslådan och tog efter en stunds letande fram en gammal tidning.
– Se här, sade han och vecklade upp bladet, här ser ni hur väl jag redan för fem år sedan tänkte på er framtid.
Många i våra omständigheter bruka i sitt eget namn företaga affärsspekulationer i samma stil som dem vi haft och sedan ändra namnet.
I nio fall af tio har detta visat sig vara dumt.
Jag har föreställt mig att omvända förhållandet vore säkrare.
Det är på tid, att ni återvänder till Europa från Buenos Ayres.
Hvar ni än slår er ned utom Sverige, så kan ni med denna tidningsnotis och ert ingeniörsbetyg bevisa att ni är Arnold Lindqvist.
Och Danielsson är då för alltid borta.
– Hvad nu sjelfva planen beträffar, så hörde ni sjelf huru enkel och säker den var för oss båda.
– Ett brott!
– Än sedan då!
Om lifvet är er kärt och ni ej har annan utsigt att få behålla det än genom att mörda, så vill ni inbilla mig, att ni då ryggar tillbaka för ett brott.
Det gör ni inte!
Ni är fördömd på de brott, ni redan begått; ett nytt gör inte er skuldbörda tyngre.
Ni förefaller mig ibland som ett barn, som inte törs göra det eller det af fruktan för stryk.
Och ändå vet jag alltid hvar jag har er.
Nu är ni mogen för min plan, jag ser det; ni behöfver inte ens svara mig.
Men ni har ett besynnerligt behof af att genom invändningar blifva bevisad om den handlings nödvändighet ni måste utföra.
Alldeles som ordet »måste» vore för stort för er att fattas ögonblickligt.
Ni har valt?
Ni har gått in på mitt förslag.
Och nu måste jag till teatern!
– Det var sant, här är den lilla lådan, som skall göra alltsammans.
För tusan, den måste ni vara rädd om.
Dess konstruktion är lika enkel som hela planen.
Ni vore inte ingeniör, om ni ej visste hur den skall användas.
Den tunna sidan utåt.
Ja, det der förstår ni nog.
Nora såg från sitt gömställe huru
Brauner flyttade fram en trälåda på skrifbordet och invigde Arnold i dess hemlighet.
Hon ansträngde sig för att kunna höra hvad de vidare sade; men det var henne omöjligt att kunna uppfatta ett enda ord mera.
Ljuden af rösterna trängde tydligt fram till henne; men förfäran öfver hvad hon fått höra bedöfvade henne.
Samtalet ringde för hennes öron som ett oredigt surrande.
Efteråt förundrade hon sig öfver att hon ej svimmat.
Men rädslan höll henne uppe.
Värmen från det tjocka draperiet var qväfvande och samtalet varade så länge.
Hennes ben skälfde af trötthet och den torrhet hon kände i strupen hotade hvar minut att låta en hostning förråda hennes närvaro.
Hon kände hur krafterna öfvergåfvo henne mer och mer, till dess hon slutligen lät allt hopp fara om att kunna hålla sig upprätt längre.
Just i detta ögonblick erfor hon den välgörande verkan af en kall luftström.
Hon spratt till och öppnade åter ögonen.
Brauner var ensam.
Han såg så lugn och glad ut som om han nyss haft det angenämaste möte i verlden.
Ur ett fint marockinsetui tog han fram sin ordenskedja, som han fäste vid frackuppslaget.
När man har något mycket vigtigt att tänka på, brukar det hända, att man högt anförtror sig sjelf saker, för hvilka det i de allra flesta fall vore fördelaktigare att de ej halkade öfver läpparne.
Något dylikt hände Brauner.
Han mumlade något knappt hörbart.
Men Nora, som nyss ej kunnat uppfatta slutet af samtalet mellan Felix och Arnold, fast detta förts med höga röster, förnam med förfärande tydlighet hvarje ord, som nu hviskades fram mellan Brauners läppar.
– Tvåhundratusen skall han skaffa mig.
Sen behöfver jag ej mera honom.
Till utlandet!
Hm, om jag skall vara säker på denne backhare, så måste han landstiga i Evigheten, och det landet ligger närmare Sverige än utlandet.
Felix Brauner mönstrade sig i spegeln.
Han var vacker, vackrare än någon man Nora skådat.
Och likväl huru aflägset lågo icke de känslor hon nu hyste för honom från verklig kärlek.
Han gick ut samma väg han släppt ut
Arnold utan att släcka lampan eller ringa på betjenten.
Nora hört honom stänga dörren, förr än hon störtade fram ur sitt gömställe.
Hon sjönk ned i en fåtölj, obekymrad om att blifva upptäckt.
Hon tänkte ingenting, kunde ej tänka någonting.
Hur länge hennes dvala varade visste hon inte.
Då hon vaknade upp såg hon att lampan ännu brann inne i Brauners rum.
Hon skyndade dit och satte sig vid skrifbordet.
Hvad skulle hon skrifva?
Till hvem?
Jo, hon erinrade sig en detektiv polisman, hvilken, efter hvad hon läst i tidningarna, i dagarne utmärkt sig för stort skarpsinne och djerfhet vid undersökningen i ett mystiskt mål.
Hans namn var Hammar!
Ja, hans namn och adress finge hon taga reda på sedan.
Nu gällde det blott att skrifva.
Med så stort lugn, som hon med en verklig jätteansträngning förmådde tillkämpa sig, skref hon:
Jag befinner mig i en svår belägenhet, etc. etc.»
SENARE DELEN.
Expeditionen börjas.
Det första Fridolf Hammar företog sig, sedan han beviljats den trettio dagars tjenstledighet, hvarom han anhållit, var att uppgöra en någorlunda bestämd plan för sin tillämnade expedition.
Han drog sig omsorgsfullt till minnet de senaste dagarnes händelser och antecknade dem med minutiös noggrannhet.
Han gjorde sig reda för:
1:o hvad han visste, 2:o hvad han antog samt 3:o hvad han kunde och hvad han måste bevisa.
Om hans visshet och antaganden tillsammans varit af samma auktoritet som ett justeradt domstolsprotokoll, så hade han lugnt kunnat anse sin expedition fullgjord redan nu.
Ty Hammar var djerf i sina antaganden och behöfde ej många fasta punkter för att kombinera ihop händelser, hvilka ingen annan än han försökt sätta i samband med hvarandra.
Han måste tillstå för sig sjelf, att han antog allt, medan han i sjelfva verket visste så godt som ingenting, och de bevis han hittills egde voro ej synnerligen bindande.
Han trodde sig kunna godtskrifvas en smula tur vid början af sin expedition.
Onsdagen den 3 December på förmiddagen hade Hammar fått emottaga ett bref, undertecknadt »Arnold Lindqvist», ehuru efter innehåll och stil att döma, skrifvet af en qvinna.
I brefvet talades på ett dunkelt sätt om ett begånget brott, hvilket kunde hafva nya brott till följd och brottslingen utpekades tillhöra den högre societeten i Stockholm.
Brefvet gaf naturligtvis anledning till närmast följande sex frågor:
Hvem var brefskrifverskan?
Hvarför undertecknade hon namnet »Arnold Lindqvist»?
Fans någon person med detta namn?
Hvilket begånget brott syftade hon på?
Hvilka voro, eller kunde blifva, följderna af detta brott?
Hvem var brottslingen?
Samma dag på middagen hade Hammar afrest till E–tuna i och för ett helt privat uppdrag.
För att uppsöka en yngling som, sedan han kommit på villovägar, skuddat stockholmsstoftet af sina fötter.
Denne nödgar honom att tillbringa tiden ända till klockan ett på natten på en af stadens källare och passar sedan på tillfället att undfly honom.
En half timme senare bryter elden lös i Danielssonska fabriken och vid framkomsten dit står Hammar ansigte mot ansigte med konsul Felix Brauner, hvilken i sin brådska att komma undan skänker den stora eldsvådan lika liten uppmärksamhet som om det endast varit ett gammalt värdelöst uthus som skattat åt förgängelsen.
Vid stationen blir
Brauner utsatt för missödet att förlora ett telegram, hvarigenom Hammar förvissas, att han ej bedragits af någon tillfällig likhet.
Slutligen inhemtar
Hammar genom portieren å hotellet, att bland de under de senaste dagarne anlände resande ingen funnits, hvarpå Brauners signalemang kunnat passa in.
Frågor:
Hvad hade konsul Brauner i E–tuna att göra natten mellan den 3 och 4 December?
Huru kunde han vara först vid brandstället?
Hvarför hade han ej anländt till staden med någon ordinarie båt- eller tåglägenhet?
Hvarför tog han ej in på något af hotellen?
Hvarför var han så angelägen att ingen skulle observera honom?
Torsdagen den 4 hade Hammar, sedan han hos enkefru Granberg redogjort för besöket hos hennes förlorade, nu återfunne son, gjort visit hos Brauner.
Dennes betjent ljuger, att husbonden rest till Norrköping.
Sjelf ljuger konsul Brauner, men nödgas medgifva, att han varit i E–tuna.
Skälen dertill förtiger han.
Han lemnar en vittnesattest med sin namnteckning och sitt sigill åt Hammar, som härigenom får en tydlig vink om i hvilken riktning han bör gå för att söka lösningen på gåtan i brefvet.
Detektiven kunde således redan nu anteckna följande:
Visshet:
Brefskrifverskan använde konsul Brauners postpapper, kuvert och sigill.
Brefvet var skrifvet på hans kontor.
Antaganden:
Brefskrifverskan var Brauners älskarinna eller hade varit det.
Hon var svartsjuk och ville hämnas, hon behöfde dervid hjelp, men, antingen vore hon rädd för några plötsliga oförberedda följder af en direkt angifvelse eller också trodde hon på en försoning och ansåg sig då kunna återtaga brefvet, hvilket hon troligen förmodade ej kunna förorsaka några allvarsamma obehag för Brauner.
Brauner åsyftades i brefvet.
Han hade begått brott och stod i begrepp att begå nya.
Hvilka vigtiga skäl hade Brauner för sin E–tunaresa?
Hvarför ljög han?
Hvilka voro brotten?
Fredagen den 5 hade Hammar i E–tuna öfvervara polisförhöret i dervarande poliskammare.
Han hade gjort detta hufvudsakligast i nyfikenhetens intresse; men likväl funnit mera än han vågat hoppas.
Han hade förvärfvat sig en ung vän, Ivar Granberg, som genom att tillfälligt föra böcker åt handelsmännen möjligen kunde utröna, om
Brauner på något sätt stode i förbindelse med någon köpman der på platsen.
Brauner dref ju mycket omfattande affärer.
Vittnesmålen vid polisundersökningen hade gifvit honom åtskilligt att fundera på.
Nattväktaren hade iakttagit konsul Brauner, men fabrikör Eliasson, som bort se honom, förteg hans närvaro vid eldens utbrott.
Rörande sjelfva eldsvådan, med hvilken Hammar ej trodde sig få något att skaffa, funnos många besynnerligheter.
Skottet och blixten hade ej fått någon tillfredsställande förklaring; historien om det glödgade lädret lät diktad; att en driftig och ordentlig industriidkare gifver en notorisk drinkare uppdraget att stänga fabriken om qvällarne föreföll märkvärdigt liksom äfven drinkarens vittnesmål; slutligen voro uppgifterna om Danielssons affärsställning sväfvande.
Vid besöket å fabriken hade fyndet af fjedern och lodet samt sedermera fabrikör Eliassons utsago om skottet och blixten gifvit detektiven en helt annan uppfattning om eldens uppkomst.
Af fabrikören hade Hammar äfven erhållit det vigtiga af Brauner skrifna brefvet med underskriften »Arnold Lindqvist».
Detta besök i E–tuna gaf anledning till anteckningarna:
Visshet: Elden i Danielssonska fabriken var anlagd.
Medlet var ett särskildt konstrueradt urverk, som på bestämd tid orsakade explosion i lätt antändbara och eldspridande ämnen.
Arbetaren
Strömberg var medveten om mera än hvad han vid förhöret upplyst.
Brauner kände fabrikör Eliassons namn.
Han skref ett lögnaktigt bref till denne och han kallade sig liksom hans älskarinna gjort: »Arnold Lindqvist».
Danielsson var mordbrännaren.
Orsaken var att utfå assuransbeloppet: 250,000 kronor.
Frågor och aningar:
Hade Brauner någon befattning med mordbranden?
Stod han i affärsförbindelse med Danielsson?
Fridolf Hammar öfvervägde icke länge, innan han fattade sitt beslut.
Ännu hade han icke många bevis, men möjligheter funnos att kunna samla flera.
Vittnen kanske också skulle kunna uppletas, att börja med hade han arbetaren Strömberg.
Vissheterna voro ganska många, antagandena och frågorna ännu flera, och till allt detta hade kommit en aning, som ensamt den förtjenade en ansträngning för att antingen bekämpa eller också komma att »slå in».
Och Hammar hade icke för afsigt att bekämpa aningen.
Lördagen den 6 December 1890 begärde han tjenstledighet till och med Tisdagen den 6 Januari 1891, hvilket såsom redan nämts beviljades honom.
Hammar måste göra sin aning till ett antagande.
I så fall skulle ganska mycket kunna förklaras, som eljest vore svårt att förstå.
Hade konsul Brauner någon del i elden; om han sjelf anlagt denna eller varit närvarande då det skedde, eller på annat sätt afvetat mordbranden, så vore det klart som dagen, att det måste vara honom synnerligen angeläget att kunna bevisa sitt alibi.
Derför måste han uppgifva en annan ort för resan än den verkliga.
Men Brauner hade i sin ifver gått för långt.
Han hade skrifvet ett uppdiktadt bref till fabrikör Eliasson, i tydlig afsigt att få denne att förtiga hans närvaro vid branden, och om detta misslyckats, leda alla på ett orätt spår.
Behöfde han åberopas som vittne, skulle, trodde han, alla möjliga handelsresande med namnet Lindqvist kallas och ingen enda skulle falla på den tanken, att konsul
Brauner vore den, som gömde sig bakom detta namn.
Hur väl en brottslig plan än uttänkes, hur väl än alla spår efter ett brott antages igensopade, så förefinnas alltid brister i planen, och egendomligt nog vittna dessa brister oftast om en så kolossal dumhet, att man har svårt att tro det de leda sitt ursprung från samma hufvud, som så utomordentligt slugt och minutiöst förberedt brottet.
Detta anföres icke här af begär att moralisera, utan endast som ett oomkullrunkeligt faktum, ett faktum, som hvarje detektiv, som haft mera invecklade brottmål att utreda, när som helst kan konstatera.
Ville man moralisera, skulle man säga, att det är försynen som på detta sätt ingriper i den brottsliges företag för att omintetgöra hans planer eller också, när dådet fullbordats, visa rättvisan vägen till den brottslige.
Att Hammar händelsevis befann sig i E–tuna när fabriken brann, kunde Brauner naturligtvis ej veta eller ens taga med i räkningen, då detektiven var för honom en fullkomligt okänd person och det ju i och för sig var alldeles betydelselöst om en person kände igen honom vid detta tillfälle.
Men brefvet till fabrikör Eliasson!
Det var skrifvet i största hast på ett blad ur anteckningsboken och i afsigt att leda den ende person, som på nära håll iakttagit Brauner, på orätt spår.
Den, som skref det, hade ej tid att tänka, lika litet som han hade tid att utfråga någon om namnet på den person som varit jemte honom först vid branden.
Alltså förrådde
Brauner genom sjelfva brefvet, att han visste hvem Eliasson var.
Sannolikt hade han blifvit uppmärksamgjord på denne vid ett föregående besök i E–tuna.
Vidare var underskriften en stor dumhet.
»Arnold Lindqvist»!
Antingen nu detta var namnet på en verklig person eller icke, så framginge det af den omständigheten att både Brauner och hans älskarinna användt samma underskrift, att Brauner stundom uppträdde med detta namn.
Det kunde sålunda leda till hans upptäckande.
Men i ögonblickets brådska hade han tagit det namn, som utom hans eget låg närmast till hands.
Huru stor del hade Brauner i eldsvådan?
Hur stor del hade han i Danielssonska fabriken?
Hur stor del af assuransbeloppet väntade han sig?
Ja, det var detta detektiven åtagit sig att besvara.
Hammar funderade mycket på, om han handlade riktigt, då han åtoge sig ensam utredandet af denna sak.
– Min affär är Brauner! hade han sagt till sig sjelf.
Härmed menade han det eller de begångna brott, hvarom det anonyma brefvet talat samt följderna af detta brott.
Mordbranden kunde ju vara en af följderna, ehuru den ännu tedde sig såsom ett fullt sjelfständigt brott och icke i någon mån tillkommen för att dölja ett föregående.
Dessutom, branden låge helt och hållet utom hans verkningsområde, och det enda hvarmed han reglementsenligt hade att befatta sig i denna sak vore utredandet af huru stor andel Brauner hade i detta brott, om han nu hade någon andel alls.
Ty detta var ännu endast en aning, ett löst obevisadt antagande.
Mordbranden i öfrigt och Danielssons samt naturligtvis äfven Brauners skuld dertill tillkomme ordningsmakten på platsen.
Hur skulle Hammar handla i detta fall.
Han hade nog sjelftillit att tilltro sig ensam kunna utreda saken, i hvilket fall E–tuna-polisen dock ej skulle gå misste om ett större brottmål; ty sjelfva den formella utredningen och behandlingen skulle blifva deras sak.
Risken var emellertid härvid ganska stor; ty misslyckades han i denna affär och det upptäcktes att han handlat med större sjelfständighet än han bordt, så vore hans afsked från detektiva polisen gifvet.
Men hellre vågade han denna risk, än han anförtrodde sig och sina misstankar åt E–tuna polismyndigheter.
Förhöret ansåg han hafva lemnat så mycket öfrigt att önska, att han ej tilltrodde stadens poliskår förmågan af en utredning, som kräfde den yttersta försigtighet och slughet på samma gång som den största djerfhet.
Man skulle gå för direkt till väga och i förtid varna brottslingarna.
Kanske man skulle lyckas fånga och döma Danielsson.
Men dermed vore ej den största brottslingen straffad; ty Hammar antog, att Brauner, om han stått i förbindelse med Danielsson, noggrant undvikit möjligheten att i händelse af kompanjonens upptäckt, blifva komprometterad.
Och äfven om Brauner blefve dömd, så omintetgjordes alla Hammars försök att upptäcka och leda i bevis Brauners föregående brott.
Måhända han i sina egna tankar nedsatte E–tuna poliskår; men han beslöt sig dock för att ensam utföra sitt sjelfpåtagna värf till slut.
Hvar skulle han börja?
I alla brottmålsromaner förekommer ett kändt uttryck.
Det var just detta, som kom detektiven i tankarne:
»Où est la femme?»
En »smart» man.
E–tuna den 10 December 1890.
Hr Fridolf Hammar.
Min vän och välgörare!
Såsom ett ringa bevis på den uppriktiga tacksamhet jag är skyldig er för allt hvad ni gjort för min skull skyndar jag att lemna er de upplysningar, ni bad mig försöka skaffa.
Gerna skulle jag velat sända er dem förut, då jag ju vet med hvilken otålighet ni väntat på dem; men det var omöjligt huru jag än arbetat och ansträngt mig för att göra er till viljes.
Mitt bref blir långt och kommer att sysselsätta sig med en oändlig mängd bagateller; men detta vet jag att ni öfverser med, då det till största delen är ert eget fel.
Ni bad ju mig att ej förbigå den minsta småsak, äfven om jag sjelf ansåg den värdelös och utan all betydelse.
Jag har lydt er.
Skulle ert tålamod tryta under genomläsningen af denna »lunta», fritager jag mig från början från all skuld dertill.
Ännu en sak, innan jag öfvergår till sjelfva hufvudändamålet med mitt bref. (Som ni hör, så har jag också ett biändamål, men det lofvar jag gömma till aldra sist)!
Ni kommer att känna er smått besviken öfver ofullständigheten i mina upplysningar; men jag kan ej hjelpa det.
Jag har gjort så godt jag kunnat, och jag tviflar på att det här i staden står att få fullständigare uppgifter än dem jag nu går att nedskrifva.
Ni gissade rätt, då ni sade att jag nog skulle blifva intresserad af det extraarbete, ni uppdrog åt mig.
Ni bad mig utforska huruvida det i grannskapet af fabriken bodde eller för tillfället vistades något fruntimmer, gift eller ogift, hvars utseende, samhällsställning eller förmögenhet vore af den beskaffenhet, att en elegant och till anseendet rik Stockholmsherre kunde förmodas stå i intimt förhållande till henne, antingen hafva eller haft henne till älskarinna eller börjat inleda bekantskap med henne.
Jag måste skratta, när jag tänker på resultatet af mina undersökningar för att besvara denna fråga.
Jag snokade genom boningshusen på båda sidor om Wallongatan.
De äro icke många, då här företrädesvis endast finnes fabriker, uti hvilka ingen har sin bostad.
Endast ett större hushåll kunde anträffas, nemligen ingeniör Danielssons.
Han är ungkarl, hans hushållerska är omkring sextio år och ful, de båda pigorna äro från en grannsocken och hafva liksom hushållerskan aldrig tjenat eller vistats någon längre tid i Stockholm.
Öfriga qvinliga väsen vid gatan bildade tillsammans en utsökt samling af typiska fulheter.
De voro arbetarhustrur, som af fattigdom, slafveri och årligen återkommande barnsängar fått sin fägring tidigt utbytt mot ett intresselöst, markeradt, oftast motbjudande utseende.
Några unga fula flickor, trasiga och smutsiga samt slutligen tvenne prostituerade qvinnor från Stockholm.
Emellertid kunde ej dessa gerna hitlocka någon elegant från hufvudstaden, enär de tillhörde det sämsta slaget af dessa varelser, sådana som tillbringa sin mesta tid i närheten af kasernerna i Stockholm.
Deras »kunder» voro här de sämre af ungkarlarne inom arbetsklassen, företrädesvis ynglingar och stundom helt unga pojkar.
Efter hvad jag hört hafva de nu af polisen blifvit förda utom stadens område.
Ingen här i staden tyckes känna till någon stockholmare med det signalemang och namn, ni uppgaf.
Jag har hört efter på hotellerna och hos nästan alla mina hittills gjorda bekantskaper, men förgäfves.
Visserligen hafva många genom tidningarna blifvit bekanta med konsul Felix Brauner; men ingen här står i affärsförbindelse med honom, ingen har någon personlig bekantskap med honom, ja, ingen har ens sett honom, åtminstone så mycket jag tills nu kunnat inhemta.
Om branden talar naturligtvis hvarenda menniska.
Här i en småstad händer så litet af någon egentlig vigt, att en så stor tilldragelse måste som samtalsämne stå på repertoaren en längre tid.
Hvad man pratar?
Jo, den finare publiken, d. v. s. arbetsgifvarne och handlandena äro af den åsigten, att en olycka vållat elden, och att D. gör förlust på densamma.
Detta senare kan jag knappast tro, då assuranssumman, 250,000 kr., ju är ett ganska vackert belopp.
Arbetarne deremot, isynnerhet de sysslolösa, ty alla kunde ej få deltaga i afrödjningsarbetena, framkasta de värsta beskyllningar.
De säga nästan rent ut att elden anlagts af ingeniören.
Motivet är naturligtvis de 250,000 kronorna.
Jag medger, att arbetarne ofta slå hufvudet på spiken; men i detta fall är jag fullt och fast öfvertygad, att de hafva orätt.
De kunna ej heller framdraga den minsta egendomlighet vid eldsvådan som skulle kunna bestyrka deras misstankar.
Tvärt om talar allt hvad jag kunnat utransaka till förmån för antagandet att elden uppstått af våda, och polisen skulle, om den af arbetarnes sladder föranleddes till en ny grundligare undersökning, efter all sannolikhet komma till precis samma resultat som vid förra undersökningen.
De tvifvel, som jag då möjligen hyste, hafva nu fullständigt blifvit häfda, hvilket äfven edra skola blifva, då ni får del af följande omständigheter, hvilkas sanning när som helst kan styrkas.
Innan jag nedskrifver dem, skall jag likväl först »en passant» besvara tvenne af edra frågor.
Den ena rör assuransen.
Beloppet har ej betalts ännu och efter hvad man säger så kommer det att dröja ett par veckor till, innan regleringen blifvit verkstäld.
Afrödjningen pågår ännu; den började först i måndags, den 8 d:s.
Försäkringsbolagen gå omständligt till väga.
Ingeniör Danielsson lär hafva fordrat hela summans utbetalande mot det att bolagen öfvertaga hvad som möjligen är användbart af ruinerna och inventarierna.
Bolagen åter vilja, sedan afrödjningen försiggått, låta fackmän värdera det qvarvarande användbara för att sedan bestämma huruvida något afdrag härför skall ske eller ej.
Detta drar naturligtvis ut på tiden.
Den andra frågan rör mina iakttagelser om arbetaren Strömberg efter eldsvådan.
Dessa äro af sorgligaste art.
Karlen tillbringar hela sin tid på ett illa kändt näste, den s. k.
Hobergskrogen, i sällskap med stadens värsta slödder.
Gudarne vete hvar han får penningar ifrån; det skulle ej förvåna mig, om han blefve förvunnen med att på orätt sätt hafva tillegnat sig dem.
Att han var en drinkare var en känd sak förut; men på de sista åtta dagarne, eller sedan den 3 d:s, har hans dryckenskapsbegär antagit otroliga dimensioner.
Han söker inte något arbete, går ej hem om aftnarne utan tillbringar nätterna i vedbodar, skjul och lador.
Tidigt om morgnarne stryker han berusad kring gatorna och lefver sedan hela dagen till stängningstiden på Hobergskrogen.
Någon orsak till detta supraseri måste finnas, och jag för min del tror, att han känner med sig, att han genom vårdslöshet eller bristande uppmärksamhet på något sätt varit vållande till branden och nu söker genom ett ständigt rus döfva de tärande samvetsqvalen.
Hvad ingeniör Danielsson beträffar, så behöfde han helt enkelt icke den summa, som branden nu kommer att tillföra honom.
Och då han ej kunde vänta sig någon fördel af fabrikens brand, är det ju tydligt och klart, att han ej heller anlagt eller deltagit i anläggningen af elden.
Olyckan tyckes för honom kommit mycket olägligt.