Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Yi hafva den christna skyldigheten, och jag skall ej glömma den, att på ett skonsamt sätt bedömma dem, som felat; men det är tillika såsom medborgare vårt ovilkorliga åliggande, att framdraga i ljuset, huru felen blifvit begångna, och huru händelserna inverka på samhällsförhållanderna, på folkets frihet och anseende, ja, till och med på beloppet af dess Skattebördor.
Det är på denna grund jag icke trott mig igo Den ig IVJaji f. m. böra i något fall förtiga mitt omdöme; och jag har icke afgifvit något yttrande utan i allvarlig mening att få saken utredd.
Jag har icke tillsatt ett ord i mitt vid sista Plenum afgifna yttrande, för att få utgjuta mina tankar i andra saker; utan allenast åsyftat, att kunna komma till sanningen och rättvisan, i den ifrågavarande.
Jag tror visserligen, att man i min då gjorda framställning kan finna brister; men jag anser mig likväl i hufvudsaken hafva uppgifvit rätta sättet för Utskottet, att behandla denna angelägenhet, så att de 4 Stånden må kunna snart komma till ett rättvist och lagligt beslut deröfver.
Grefve af Wetterstedt har påstått, att det icke vore camerala beräkningar, som bevara Staternes sjelfständighet, utan att denna grundades på bevarandet af landets minnen och yttre ära.
Jag beklagar, alt jag icke i allo kan dela dessa tänkesätt.
Jag sätter värde på de sednare, men jag vet också, hvad värde de förra äga; ty jag vet, att till ett lands yttre heder, och folkets glädje öfver dess äldre minnen, hörer, att landets förvaltning skall vara väl ordnad, att Regeringen njuter anseende hos Utländningen forsin kloka administration, och Folket för dess välstånd, bildning och kraftfullhet.
Men om ett sådant tillstånd här vore till finnandes, tror jag ej, att vi, uti en sådan sak sorn denna, skulle nöd - Den 19 Maji f. m. gas åtnöja oss med att höra dylika granna fraser upprepas af Styrelsens personal, sona vi i dag hört, utan ett enda bevis i sak.
Det mätte ej vara för mycket, om man af desse Herrar fordrar, att de skola hafva uppfattat Statens ide'; och de skulle då sjelfve finna, att den sanna hedern för ett Land och dess Styrelse icke består i några mer eller mindre granna uttryck i dess diplomatiska acter, utan i väl beräknade åtgärder och raskt utförde beslut.
Om Grefve af Wetterstedt, likasom nu i 2lne Ståndsplena, bade fortsatt öfverläggningen om Skeppshandeln vid justeringen i Conseljen, så tror jag att ett bättre resultat derutaf skulle vunnits; och jag får uppriktigt förklara, att jag i Herr Grefvens yttrande funnit så mästerliga bitar, att om Herr Grefvens anförande heldre varit påtänkt till den Conselj, som följde näst efter den, då Skeppshandeln utgjorde föremål för Styrelsens öfverläggning, hade utgången sannolikt kunnat blifva förändrad.
Grefve af Wetterstedt har slutligen påmint oss om allt hvad som är oss dyrbart af Fosterlandets äldre förhållanden, och yrkat, att hågkomsten deraf borde föranleda till skonsamhet och lystnad.
Jag vill visserligen icke bestrida, att det vore otacksamt att glömma fordna förtjenster; men det vore på andra sidan lika vådligt, om en Representant-församling skulle låta 192 Den 19 Maji f. ui hänföra sig för långt af sådane slags minnen.
Jag tror deremot, att när Ministererne föråldras, när de icke mera hvarken äro så lycklige, eller så verksamme, eller så statskloke, eller så bestämde, som för tjugo år sedan; så är det tid för Representationen, att efterse, icke hvad som skedde för 15, 20 år tillbaka, utan hvad som sker nu.
Om man då finner planlöshet och osammanhang i deras åtgärder; om man finner Kongl. Propositioner, som återkallas eller förändras af Styrelsens egna Ledamöter, nästan i samma ögonblick de afgifvas; Författningar, som inhiberas eller förklaras, innan de väl hunnit att allmänt kungöras; så säger den Representant, som vet sin pligt mot Folket, att man väl tackar för det Riksgälden blifvit så pass den är betald, och för det Norrige blifvit förenadt med oss, sedan vi förlorat Finland; men också säger han uppriktigt att han väl vet, huru mycket, sorn deruti ingår utaf Regentens personlighet eller Rådgifvarnes; och lika uppriktigt, att dessa lyckliga förhållanden icke kunna eller böra minska Folkets billiga anspråk på kunskaper och kraft hos Styrelsen.
Grefve af Wetterstedt har äfven begagnat ett medel, som ofta lyckats emot oss, hvilka åtagit oss den ganska bekymmersamma rolen, att sträfva mot godtycket.
Han Den 19 Maji f. m.
Han liar nemligen sagt, att det är passionerna, som allenast verka hos oss.
Jag tycker Herr Grefven åtminstone denna gång borde funnit, att det icke kunnat vara passionen, som verkat, då vi fordra, alt Rikets Ständer skola afstå ifrån deras, genom origtiga begrepp om våra Grundlagar tillkomna, vanliga plägsed, att sjelfva afgöra ersättningsfrågor, som röra Statsmedlen, och således så att säga döma i egen sak, utan öfverlemna målet åt en oberoende
Domaremakt, åt hvilken jag vågar påstå, att Styrelsen icke lemnat tillräcklig aktning, lika litet, som åt de Förvaltande Verken, då hela denna affair först blifvit en enskild Embetsman anförtrodd, och sedan under en oformlig FörlikningsDomstol dragen.
För min del kan jag icke annat än på det högsta protestera emot att vilja hänföra under namn af passion allt som går ut på, att påstå Folkets rättigheter, och fordra besparingar i de allmänna medlens förvaltning; och jag anser mig skyldig att göra denna protest, emedan jag vet, huru man begagnar hvarje uttryck under en fördold censur på Tidrtingarne, för att förvilla Allmänhetens Opinioner, om deras afsigter, hvilka försvara dess bästa och våga att motstå magten.
Det är så mycket vigtigare vid detta tillfälle, som vi äro i den svåra belägenhet, atl ingen Tidning vågar åtaga sig försvaret för våra åsigter och yttran 24 H. i3 Den ig Maji f. m. den, och vi således äro, så att säga, afstängde från möjligheten att tillrättavisa Allmänhetens omdömen, om Motiverne för vårt handlingssätt; en tillhörighet åt oss sjelf— ve, som plägar vara helig för hvarje ädel roinistere, men som hvarje dålig styrelse städse söker inbilla sig sjelf och andra, vara skadlig och förderflig.
Försök skola likväl blifva gjorda, för att åtminstone se, burn vidt makten i detta fall vill sträcka sin inflytelse.
Grefve Hornt Claés .Fredrik:
Den siste Talaren har så fullkomligt uttryckt hvad jag tänker, att jag har föga att tillägga.
Jag tror mig likväl skyldig upptaga ett och annat uttryck, som blifvit rigtadt emot mitt jemte hans anförande.
Man har trott, alt vi nekat, det något af Kronans effecter, eller ens odugliga fartyg, skulle kunna försäljas.
Detta har icke varit min mening.
Jag har blott velat antyda, att Ständerna ovilkorligen borde medge en sådan försäljning.
Jag har ansett det vara ganska oförsigtigt, om Ständerna förbise sådana förhållanden, att Kronans effecter och Försvarsverkets materiel såsom KrigsSkepp, eller Artilleri-train m. m. försäljas och bortslösas utan Ständernas medvetande eller begifvande.
Jag har yttrat detta, emedan sådana tillfälligheter verkligen stundom inträffat i äldre tider, och derföre att man genom dylika falska speculåtioner i nö - Den 19 Maji f. m. ig5 dens stund lätteligen kan stå utan Krigsförråder.
Jag lnir icke antydt, att något förräderi här vore å färde, och jag har ingen anledning att tro sådant; men det är ingalunda otänkbart, att ännu en gång kan Ilända, hvad Historien visar tillförene hafva handt; det kan ske med vår flotta liksom med våra fästningar, då vi veta, att Warberg, Elfsborg, Carlsten, Calmare och Sveaborg nesligt öfverlemnats åt fienden.
Jag tror således icke, att Herr Hjertås farhåga är så otillbörlig, som man velat finna den.
Att Friherre Cederström här uppträdt med acter, som blifvit Rikets Ständers Revisorer förnekade, och icke en gång öfverlemnade lill StatsUtskottet, förundrar mig, då jag icke kan begripa, huru
Styrelsen vid detta tillfälle kommit att använda honom såsom organ för sitt försvar, och hvarföre dessa handlingar icke blifvit aflemnade lill behörig ort.
Det bör således icke förundra Friherren, att våra anmärkningar stödja sig på hvad vi oflicielt känna och veta.
Jag tror väl icke, att allmänheten varit alldeles okunnig om rätta förhållandet; men det är icke efter blotta rykten, sorn representationen får handla, utan den är skyldig att rätta sig efter de acter och upplysningar, som äro tillgängliga.
Det är på denna grund jag yrkar, att en sträng ansvarighet bör drabba den eller dem, som äro delaktige i denna åtgärd, hvilken inför i3* i96
Den 19 Maji f. m. liela Europa, inför liela den civiliserade verlden, visar vårt Cabinetts oklokhet och svaghet.
Jag tycker lika med Friherre Anckarswärd att det varit vida bättre, om fartygen blifvit tagne i öppna sjön, än att genom en Cabinettsordre blifva åter införda i hamnen.
Misshushållningen står likväl alltid qvar, äfven om den sednare handeln Jyckats, då förhållandet visar, att det skett för att betacka förluster i Sjöförvaltuingen.
Lika med Herr Hjerta tror jag, alt ett nytt skepp icke kan anses betaldt med köpeskillingen för dessa.
Grefve af Wetterstedt har skildrat obehaget att tala i detta ämne, men sjelf i ett behagligt tal sökt borttaga hos andra verkan af detta obehag, genom återkallande af stora och lyckliga händelser.
Jag erkänner, att vi böra vara tacksamme emot dem, som bi träd t oss i de vigtiga samhällsangelägenheter, hvilka röra betalningen af vår utländska gäld.
En annan fråga är likväl, huru det tillgått vid sjelfva liqviden af denna gäld, och måhända skulle anledning till klander deröfver icke saknas.
Jag vill för öfrigt i Herr Grefve af Wetterstedts minne återföra dessa lika vigtiga angelägenheter för Sverige, som kunnat ge oss vida större tillgångar, än denna skuld utgjorde; jag menar de medel, som inflöto från England genom subsidier; Guadeloupe, Domänerna i Pommern, och den aldrig fullstän - Den 19 Maji f. w. *97 digt utredda Rubelfonden tn. m. Alla dessa medel hafva icke blifvit redovisade.
Ständer hafva åtnöjt sig dermed, och min mening kan således icke eller vara att deröfver yttra något klander; men jag har blott velat återföra Herr Grefve Wetterstedt till dessa motstycken, som han icke synts rätt ihågkomma.
Jag instämmer för öfrigt i hvad Herr Hjerta och Herr Anckarswärd yttrat om det oformliga i hela denna discussion, och tror med desse Herrar, att en Ministér, som bordt vara inne i denna fråga, icke behöft flere dagars betänketid för att här uppträda, och inleda oss i nödvändigheten att å nyo upptaga deras skäl till besvarande.
Jag är i högsta grad förundrad, att så oväntadt finna mig å nyo uppkallad i ett ämne, som jag ansåg, åtminstone för denna gång, tilian cl a b r n g t genom den sista voteringen.
Lika förundrad jag då vid frågans behandling var öfver den i saken delaktiga delens af Ministéren tystnad; lika förundrad är jag nu öfver det afsteg från ordning, det öfvertänkta uppträde, som nu från Ministrarnes sida ägt rum.
Ehuru jag känner min rättighet att begära de nu afgifue yttranden på bordet, och fastän jag måhända bordt vidtaga denna utväg, för att vinna ett tillfälle att afleda verkningen af den Ministeriella skriftliga vältalighetsförmågan; anser jag likväl detta så oparlamen - ig8 Den 19 Maji f. m. tariskt och oformligt, att jag icke vill mig deraf begagna, utan skall söka genast besvara den Ministeriella klagoakten, så godt jag kan.
— Må det tillåtas mig att ännu en gång upprepa min förundran deröfver, att Ministrarne behöft en så lång betänketid för att besvara anmärkningarne i denna fråga.
Jag måste verkligen förmoda, det andra omständigheter, än egen öfvertygelse om sak, äro driffjedern till Ministérens handlingssätt; om det ock knappast är tillåtet att tro, det Ministéren calculerat händelser, inom hvars gränsor legat möjligheten att blifva frikallad från att någonsin behöfva eller kunna ingå i discussion med mig.
— Man har uttryckt sin förundran öfver den ton, som var rådande, och de talesätt jag nyttjat i mitt anförande uti sednaste Plenum.
Jag bör beklaga, att mitt talesätt icke passar för det Ministeriella intressets fordringar; men jag bör lika öppet bekänna, det min mening aldrig varit, alt rätta det derefter.
Jag beder Eder, mine Herrar, fästa uppmärksamhet derpå, att uti den Ministeriella ömtåligheten för uttrycken, hvilka så ofta och nästan alltid från den sidan stämplas såsom hårdhet, ligger oftast beviset på medvetande att till fullo hafva förtjent allt hvad som blifvit yttradt.
Det vore visserligen i högsta måtto beqvämt för maktens innehafyare, om lill och med de anmärkande personerne befunno sig i de förras sold.
Det vore utan tvifvel för Den 19 Maji f. nr. *99 Martens beräkningar förmånligare, om anmärkningarne uttalades så svagt, att de förlorade egenskapen af kraft och känsla.
Men jag frågar, om detta vore att bevaka Folkets rätt; och hvad mig angår, beklagar jag, att jag aldrig kan komma att söka behaga makten annorlunda, än genom den öppenhjertighet i handlingssätt och det fria uttalande af mina tänkesätt om Maktens förhandlingar och åtgärder, som en värd Talare nu lagt mig till last. —.
Friherre Cederströms bestridande af Rikets Ständers rätt att i denna sak yrka lagligt åtal, är ett nytt bevis på Friherrens visserligen ej ovanliga, men destomera betänkliga, sätt att tolka 3o §.
Riksdagsordningen och 90 §.
Det synes mig enligt desse §§. klart, att StatsUtskottet äger anmäla hvilken för Statsutgifter redovisande Tjensteman som hälst till ansvar i laglig ordning.
Men det är icke något nytt i Friherre Cederströms Grundlagstolkning, att alltid i hvarje §. finna ett sednare Moment, som upphäfver det förra.
Berörde 90 §, af RegeringsFormen är så mycket mindre här tillämplig, som jag ej brustit mot det deri stadgade stränga förbud att, i Ståndens och Deras UtskottsPlena, på annat sätt än Grundlagarne bokstafligen föreskrifva, väcka frågor om Tjenstemäns till- eller afsättande, utan endast, i den ordning 3o
Riksdagsordningen uttryckcligen medgifver, antydt förekomne anledningar att hos Ko - aoo Den 19 Maji f. m. nungen anhålla om tillvägabäingande af lagligt åtal emot en del för Statsutgifterne redovisande Tjenstemän.
Friherren har trott sig i mitt anförande finna blott smädelser.
Jag måste beklaga, att Friherren ej vill lemna sanningen sin förtjenta gärd, utan anser den för smädelse.
För min del kan jag icke finna det vara smädligt att tala sanning, och jag får förklara, alt jag i detta afseende troligen ej kan på minsta sätt af Friherren eller någon annan tillrättavisas.
Friherren stämplar såsom lättsinnighet bemödandet att hindra Styrelsen forsk i ngra materielen.
Mig synes det icke så; ty det måtte vara oformligt att materielen, som samlas medelst Folkets skattebidrag, af Regeringen göres till en handelsvara; och då resultatet af de i denna väg gjorde försök varit så olyckligt, tyckes anledning ej saknas till att söka förebygga dylika åtgärder i framtiden.
Friherren anser hvad jag yttrat om frågans Politiska förhållanden och följder vara foster af en sjuk fantasi, och säger det vara olagligt, att i RiksStåndens Plena afhandla Politiska ämnen.
Jag uppskjuter att besvara detta, till dess jag kommer att afhandla ämnet med Herr StatsMinistern.
Sluteligen har Friherren fägnat sig deråt, att min caracter blifver, genom mina yttranden i denna fråga, fullständigt framställd inför Svenska Allmänheten.
Friherren för den smickrande uppmärksamhet sålunda visas mig; Den 19 Maji f. ra. 201 men jag hoppas att mina tänkesätt redan äro för Allmänheten tillräckligt kände; likasom jag tror bevisen om Fri herrens offentliga handlingssätt och känsla för medborgerlig frihet och rätt, under så många olika synpunkter, ligga så öppna för Svenska Folkets bedömande, att del biographiska bidrag Friheren sjelf i dag lemnat, icke för samma ändamål ens varit af nöden.
— En Ledamot af Styrelsen, Grefve Mörner, har såsom orsak till sin tystnad, då discussion om denna fråga i sjelfva saken förehades, uppgifvit, alt lian ej ville genom något yttrande söka inverka på Ridderskapets och Adelns beslut.
Jag lemnar denna grannlagenhet i sitt värde; men jag tror, att Svenska Folket fordrar af Ministéren, icke omdömen öfver ord och uttryck, men upplysningar i sak.
Det har förundrat den värde Talaren, att man, i anledning af StatsUtskottets Utlåtande om Skeppshandeln, ingått i pröfning af saken i hela dess omfattning.
Må han deremot tillåta mig uttrycka min förundran deröfver, att Ministéren kan tro, att de personer, som åtagit sig försvara Folkets rättigheter, skulle af några serskilta considerationer underlåta detta, och icke uppfatta allt det anmärkningsvärda af saken i sin helhet.
Jag inser ej, hvarföre någon inskränkning i discussionen öfver ämnet bordt äga rum, då StatsUtskottets Utlåtande är thema lör densamma, och då således ingen af de anmär - 203 Den 19 Maji f. ra. tande Talarne gått öfver gränsorne för sin yttranderätt.
Om detta gifvit anledning till obehagliga förklaringar, så var det en följd af den satts, som alltid måste stå fast, att olagliga handlingar böra beifras och straffas, äfven då de deri delaktige personer äro högt uppsatte i Staten; ehuru man nu vill anse sjelfva de felaktiga gerningarne betyda ingenting, men deremot stämpla såsom brott, att man vågat omtala och anmärka desamma.
Samme värde Talare har yttrat det icke vara ovanligt eller i denna sak oväntadt, att sakens halt stämplas enligt dess utgång, och har ansett mig vilja härleda ifrågavarande Skeppsförsäljning från oädla motiver.
Det är en origtig beskyllning, att jag i detta fall tillvitat Styrelsen oädla afsigter; åtminstone har ej något sådant undfallit mig med vett och vilja.
Men deraf att afsigten är god, följer icke att företaget ej är klandervärd!, då det är byggdt på falska principer och misslyckas; helst det aldrig kan vara Styrelsens föremål att sysselsätta sig med enskilta handelsspeculalioner.
Man har sagt, att de emot Styrelsen i denna fråga framställde anmärkningar störa den endrägt mellan StatsMagterne, som man så mycket åberopar böra råda dem emellan.
Ja, mine Herrar; men endrägten är egenteligen bruten af den verkställande Magten, då den, utan lagstiftande Magtens samtycke, inlåter sig i så orimliga speculationer, som denna, och derige - Den 19 Maji f. m. 2o3 norn tillskyndar Staten ofantliga förluster.
Talaren har påstått det vara origtigt att här vilja tillämpa 77 §.
RegeringsFormen, då den endast lägger hinder i vägen för Styrelsen att föryttra Statens fasta egendom, men Försvars-materielen ej borde derunder förstås.
Det oriktiga af en sådan tillämpning kan jag icke inse.
Det måtte vara mindre underligt, om Lagstiftarenej förutsett möjligheten af en sådan händelses inträffande, som nu hos oss skett, och sora. troligen saknar exempel i något annat Lands annaler, att nemligen Styrelsen skulle företaga sig att sälja Statens försvarsmedel; men jag tror, att man från nämnde §. kan hämta en säker analogie för Lagstiftarens mening att förbjuda en dylik förskingring, enär man icke torde kunna neka, att Rikets Flotta utgör en likaså vigtig egendom för Staten, som en Stalläng eller ett Laxfiske.
Det är ju för öfrigt af desse Styrelsens handelsspeculationer en följd, att de skattdragande tillskyndas utgifter af ett nytt slag, nemligen medel att ersätta och betäcka StatsVerkets förluster genom desse olagliga företag.
Den värde Talaren har trott rättegångssätlet i ersättningsfrågan ej vara underkastadt anmärkning, emedan det borde vara Staten lika tillåtet, som enskilte, att antaga Compromissarier till rättegångens afgörande och förkortande.
Denna liknelse förutsätter, att Verkställande Magten skall betraktas såsom ägare till den ifrå - 204 Den 19 Maji f. m. gavarande egendomen; men den är ingalunda ägare af det omtvistade, utan blott commissionair åt ägaren, sorn är Staten, hvilken ej åt den förra öfverlåtit rättigheten att underkasta frågan någon mot den vanliga rättegångsordningen stridande pröfning, endast för alt lyckas hemlighålla en åtgärd, som annars blifvit känd.
När härtill kommer den i Utskottets Utlåtande uppgifna omständighet, alt
Compromissarierne förklarat sig icke handla med en Domstols offentlighet, så kan man med skäl sätta i fråga, om denna sak är lagligen afslutad, och yrka laglig undersökning om förhållandet, innan man i afskrifni ags väg pålägger Folket de dryga ersättningarne såsom en ny skattebörda.
Äfven har Talaren ansett det icke vara anledning att förebrå Utskottet för dess medgifvande, att, såsom vid alla handelsföretag är vanligt, vinsten af den förra Skeppsförsäfjningen finge betäcka förlusten af den sednare.
Att ju detta är ganska förmonligt för Styrelsen, kan visserligen ej nekas; men det är stridande mot all rättsgrund.
Da det skadliga af sednare försöket skall bedömas, får man ej beräkna den lilla lyckan af det föregående.
Dessutom är förlusten af den sista handeln så stor, äfven med afdrag af vinsten å den förra, att ej någon tillgång deraf finnes öfrig till byggande af ett nytt Skepp, än mindre af tyå.
Flere Ledamöter och deribland den nyssnämnde Talaren hafva erindrat så - Den 19 Maji f. m. ao5 sorn opassande af mig att yttra, det Styrelsens grundsatser liota att undergräfva det allmänna välståndet, genom en böjelse för bandel, som tyckes vara ett hufvuddrag i Styrelsens caracter.
Jag medgifver att uttrycket är hardt; men jag nödgas upprepa, att det öfverensstämmer med min öfvertygelse; och jag har icke eller nu hört några resultater framställas, som vederlägga denna.
Hvad angår ursägten för de misslyckade handelsspeculationerne med spannemål, att nemligen man haft för stort öfverflöd derpå och att priset borde upprätthållas; så tviflar jag icke, att någon annan utväg i detta afseende fanns, än att så godt som rent af skänka hort spannemålen, för att några år derefter nödsakas återköpa sådan, till fyllande af behofvet inom landet; och hade det då icke varit bättre att låta torrka och upplägga den öfverflödiga säden?
Det är beklagligt, att Styrelsen, vid alla för Riket olyckliga tilldragelser, söker skydda sig genom åberopande; af Rikets Ständers åtgärder, såsom dertill föranledande.
Så har man nu varit tillreds alt skrifva Magazinslnrättningens förluster på Rikets Ständers räkning.
Men jag hemställer, om inom någon Representation i verlden, Styrelsen har ett så afgörande inflytande, som hos oss, och om således icke skulden för misstagen ytterst stanna på den sednare?
Dessutom härledde sig' många af Magazinslnrättningens olyckliga följder och förluster ao6 Den 19 Maji f. m. från brist på eller fel i Instructionerne; och jag frågar, om det var Styrelsen eller Rikets Ständer, som skulden härföre hör tillräknas, och om väl Ständerne gifvit de Instructioner, som funnits, och orri de tillämpat desamma?
Det har blifvit mig lagdt till last såsom en inconseqvence, att jag sagt mig ej kunna inse något giltigt hinder kunnat möta den sednare Skeppshandelns afslutande och bestånd.
Jag upprepar, att jag är öfvertygad derom, att den kunnat försiggå lika väl som den förra, om man icke enfaldigt låtit genom obehöriga och obetydliga hotelser afskräcka sig derifrån.
Här har blifvit såsom princip Aberopadt framlidne RiksCanzleren Axel Oxenstjernas yttrande, om nyttan af några Örlogsskepps försäljning på hans tid.
I anledning deraf får jag till den värde Ledamoten, sorn anfört detta, och som närmare än jag har tillgång på de historiska käilorne i denna väg, framställa den vördsamma anhållan, att han tillika, såsom ett för Ridderskapet och Adeln säkerligen intressant bidrag, täcktes meddela den tidens Amiralitets yttrande i frågan, och om det gillade principen, samt om afsigten med försäljningen möjligen kunnat vara att betacka omkostnaderne för någon viss dyrbar Åmbassade i främmande land.
Jag känner väl icke de historiska händelserne så väl som Talaren; men jag har ganska mycken anledning att tro, det
Amiralitetet då var af en olika Den 19 Maji f. m. 207 mening med RiksCanzleren.
Af samme Talare bar blifvit anmärkt, att det är bättre att hafva nya Skepp, än gamla; och detta lärer icke eller af någon bestridas; men lika obestridligt måste det vara, att det är bättre att hafva gamla men brukbara Skepp, än inga; hvilket sednare är resultatet af ifrågavarande Skeppsförsäljning, så framt icke de skattdragande åter skola tillitas alt fylla behofven till nya Skepps byggande.
Man har här också i granna fraser omtalat resultatet af slaget vid Cannse, och huru Romarne tackade den Fältherre, sorn från detta nederlag återkom, för det han ej misströstat om Republikens räddning.
Jag förstår ej denna jemförelse med ifrågavarande händelse.