Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bredvid nutidens ståtliga vesterländska städer kan ingen med fog kalla en sådan trång, låg och förfallen stad som Damaskus praktfull.
Den präktigaste bazaren i Stambul blir mörk och ruskig bredvid Viktor-Emanuels-galleriet i Milano.
Lustgårdarne i Stambuls gamla Seralj äro icke sådana parker, som vi skulle kunnat åstadkomma om vi i ett par hundra år haft turkiska rikets skattkammare till vårt förfogande.
Praktfullt, öfver all förväntan praktfullt är Österlandet lika fullt, men det är först och sist genom den hänsynslösa plastiska nakenheten och det färgrika glödande landskapet.
Det praktfullaste i våra dagars Orient är samma solsken som evigt ungt skiner ur Homeros’ sånger.
Det är samma af ametister gnistrande synrand, som i en violett ring omgaf det djupblå haf, till hvilket herdarne bekymmerslöst blickade ned från berget Ida.
Det är samma rosiga om en oskyldig ung flickas kind erinrande dagningar, som stego upp öfver Judeens kala berg och inspirerade diktaren i Jerusalem till den väldiga dityramben »Hade jag morgonrodnadens vingar».
Det är samma tigande, majestätiska, gula ökenaftnar, som
Mohammed prisade, då han efter en ansträngande dag vederkvickte sig i sin älskade Ayeschas hus med en enkel kvällsvard af kornbröd, dadlar, mjölk och honung.
Det är samma storartade solnedgångar, som ända sedan forntiden samlat män och kvinnor på husens tak till att dagligen på nytt bevittna och njuta af ett skådespel, som för hvar gång är lika gripande.
Mörkret bryter i en sådan stund in så hastigt, att man nästan tycker natten redan rufva öfver landskapet, medan den stora aftonsolen ännu glöder i horisonten.
En mörkröd belysning faller öfver allas ansigten som ett sken af facklor och fyrfat tända i en mörk graf.
Då tycker sig europeens öra förnimma tunga suckar långt vesterfrån och suckande säger han till sig sjelf:
Här jordas menniskoslägtets barndom.
Den ligger svept i muslimansk drägt, men under kaftanen ser jag en staf sticka fram, omvirad af vissnade vinrankor.
Hufvudgärden är en hög af sönderbrutna strängaspel, och under turbanen ser jag den sammantorkade olivkrans, som efter friska, lyckliga menniskors ungdomslekar och oblodiga tvekamp grekiska kvinnor öfverräckte åt pristagaren.
Nelly tänkte visserligen icke nu på allt detta, men hon kände det omedvetet.
Då Blumenbach talade för hårdt, tyckte hon att hans röst skar på ett obehagligt sätt mot aftonens djupa stillhet.
Hon tyckte, att hon nästan skulle vilja ropa till honom:
Men så tala då sakta.
Kommer ni icke i håg att vi stå framför en sofvande!
Hon hade stannat vid den innersta gårdens springbrunn.
Utan att tänka derpå lade hon sakta sitt finger på det alnshöga blyrörets mynning.
Den nyss rakt uppstigande strålen brast sönder i tusen skärfvor, hvilka föllo till marken.
– Ack, hvarför afbröt ni den vackra silfverpelaren? – ropade Blumenbach till henne med lekfull klagan.
– Ack, för att ni skulle afbryta er långa dispyt! – svarade hon i samma ton.
Alla började skratta, med undantag möjligtvis af Emin, hvars ansigte alltid uttryckte samma oföränderliga allvar.
Harven vinkade Nelly och tog temligen vänligt afsked af Emin.
Blumenbach räckte honom deremot sin hand med ohöflig köld.
Följda af Emin och Liljornas Väktare gingo de öfver den yttre gården ned mot ingångsporten.
Just då Skandar, som nu dukit upp igen, drog träregeln från porten, vände sig Emin mot Nelly för att säga farväl.
Nu var ögonblicket kommet, då hon genom att betrakta honom öfverlägset likgiltigt och utan att besvara hans bugning skulle gifva slutscenen i den komedi som han inblandat henne i.
Emin bugade sig samt fattade hennes hand och kysste den.
Olyckligtvis kom Blumenbach i det samma att se på henne.
Om hon dragit tillbaka sin hand eller genom äfven den flygtigaste min visat sin förtrytelse mot Emin, skulle Blumenbach ha märkt det.
Han skulle icke blott gissat allt utan kanske ännu litet dertill.
Hela hennes noga öfverlagda plan ramlade öfver ända och hon såg sig till och med tvungen att göra en lätt bugning.
Utkomna på gatan fäste sig Harven och Blumenbach genast vid hennes inbundna sätt.
Hon skyllde naturligtvis på trötthet eller hufvudvärk eller något snarlikt.
Konsuln-doktorn förklarade genast med en min så lärd som om han nyss stulit den ur bokbazaren, att krämpor af det slaget icke vore att leka med der i landet.
Hon hade säket förkylt sig på Emins marmorgolf.
Blumenbach gaf henne ingen ro med mindre än att han fick känna på hennes tinning med yttersidan af sin hand.
Han lofvade att komma upp till Harvens redan nästa morgon och se hur det stod till.
Då Nelly blef ensam på sitt rum, kastade hon sig ned på sängen med händerna knäppta under sin nacke.
Hon förstod icke sig sjelf.
Hvarför skrattade hon ej, skrattade rigtigt af hjertans lust åt alltsamman?
Om hon kunde förmå sig att helt torrt berätta allt för sin far, kände hon, att hon skulle bli lugn igen.
Han skulle gapskratta.
Derefter skulle han spefullt lexa upp Emin.
Men hade Emin då egentligen uppfört sig så opassande som hon tyckte?
Var hans sätt ej alltid rent af beundransvärdt?
Föreföll han ej bredvid Blumenbach ungefär som Saladins vålnad bredvid en vesterländsk småstadssprätt?
Stora tårar stego upp i hennes ögon.
Hon frågade sig, hur hon kunde vara till den grad barnslig att hon grät.
Först efter en ganska het strid med sig sjelf, blef hon så pass lugn, att hon kunde begifva sig till måltiden i hotellets sal.
Harven var mycket tankfull.
– Den här förvecklingen för den serbiske affällingens skull, blir allvarlig nog, – sade han.
– Jag fruktar vi få upplefva stormiga dagar.
Harven, som gerna tog lifvet litet skeptiskt, var nog fördomsfri att bära ett fult, buckligt och gulnadt gammalt fickur af nickel.
Värdelöst som det var bar han det utan kedja.
Han gjorde konster med det och lät det snurra på bordet.
Glömde han det, föll det ingen tjuf in att taga det.
Rullade det i golfvet, gick det lika bra ändå, ty liksom mycket som är fult till ytan var det invändigt godt.
Dagen efter besöket hos Emin fann Harven emellertid till sin stora förvåning, att uret stod.
Han skakade på det och petade i det med Nellys broschnål, men det ville icke komma i gång.
Visarne stodo på 7,35.
Harven gjorde en komiskt högtidlig min och yttrade i profetisk ton:
– När min nickelrofva stannar, sannerligen, då stunda onda tider.
– Mister Harven, ni spår rigtigare än ni anar, – bifogade herr Dimitri, som stigit fram för att göra sin sedvanliga bugning.
Denna gång öfverräckte han dock samtidigt ett bref.
Harven satte på sig glasögonen och läste.
Brefvet var från Blumenbach, som berättade att oroligheter höllo på att utbryta i staden.
Han påminde Harven, att Emin för länge sedan inbjudit dem till ett landthus, som han rådde om i stadens omgifningar.
Han tillrådde
Harven att just nu begagna sig af denna inbjudning.
Visade sig landthuset beboeligt, borde Harven och hans dotter stanna der några dagar till dess oron hunnit lägga sig.
Serberns affall var orsaken till hela villervallan.
Nelly ville alldeles icke lyssna till Blumenbachs förslag.
Då Emin enligt vana infann sig fram på dagen, gick hon, redan då han visade sig i gårdens porthvalf, brådskande in på sitt rum.
Harven läste dock upp Blumenbachs bref för Emin.
Denne bad lifligt att genast samma eftermiddag få föra dem till sitt landthus i Salahiye.
Han skulle der låta ordna en »fantasia» och de skulle derefter gemensamt tillbringa natten derute för att slippa rida hem i mörkret, då för öfrigt stadsportarne stängdes.
Harven föreslog då, att de så gerna under Emins ledning kunde begifva sig ut på en flera dagars ridt till Baalbek.
Emin vägrade dock bestämdt.
Hans närvaro i staden vore af nöden och han, araben, fann intet nöje i ansträngningar utan ändamål, besvärliga ridter och dåliga nattherbergen.
– Men, – invände Harven, – en arab skall väl gerna sitta till häst?
Emin svarade:
– Då gud skapade menniskan så att hon kunde sitta, var det, för att hon skulle hvila sig, icke för att hon sittande skulle skaka af och an från den ena staden till den andra.
Det blef alltså beslutadt att de redan samma eftermiddag skulle begifva sig ut till Salahiye i Emins sällskap.
Då deras lilla karavan tågade förbi serbiska konsulatet, stod Blumenbach bakom trägallret i burspråket.
Han gned belåten sina händer och sade för sig sjelf:
– Jag visste nog jag, hur jag skulle få monsieur Emin ur vägen på några timmar.
I sin egenskap af serbisk konsul hade han inlemnat en skrifvelse till paschan, fordrande att den till Islam affallne serberns två omyndiga barn skulle utlemnas och uppfostras i kristna tron.
Blumenbachs handling kunde förefalla rigtig, men var det ej, ty om en musliman med sina minderåriga barn öfvergått till kristendomen, hade konsulerne icke tillåtit att barnen återlemnades till Islam.
Dessutom funnos i Orienten en mängd katolska skolor, som – man kunde nära nog säga – uppköpte arabbarn och i en ålder då dessa ännu saknade eget omdöme, lockade dem till affällingar från sina fäders tro, seder och bruk, så att de blefvo en skam för sin race.
Det var alltså ojemnt spel.
Detta upptäckte genast befolkningens skarpa öga och det var derför ett upplopp låg i luften.
Guvernören besvarade tills vidare skrifvelsen med tystnad för att hinna höra sig för i Stambul.
Utslaget berodde på hvilket parti som der händelsevis med hjelp af europeiska mutor hade magten för tillfället: reformturkarne eller gammalturkarne.
Det fans emellertid någon i Damaskus, som ansågs nästan ännu inflytelserikare är paschan.
Det är ju vanligt att anse Orientens kvinna nästan som en slafvinna.
– Och dock var denna mäktiga person en halfgammal kvinna, kadins hustru och sultanens syssling.
På henne berodde ej så litet frågans lösning.
Blumenbach hade emellertid ett allt för energiskt temperament för att ej begagna tiden.
Han mottog besök af grekiskt-katolska prester, franciskaner och infödde kristne.
Han bjöd dem på vin och smörbakelser, gaf dem präktiga presenter och utdelade almosor.
Det löjliga lilla Serbien kunde helt säkert icke förse honom med alla de guldstycken, som han strödde kring sig.
Man började hviska om, att det var Ryssland, som gömde sig bakom hans person.
Skämtande hade han ju visserligen ibland framkastat, att han ville bli mohammedan för att få ett harem, men i sjelfva verket uppsvingade han sig inom några dagar till en banérförare för Vesterlandet och kristendomen.
För att utforska honom hade man hos lämpliga personer hört sig för hvarifrån han erhöll penningeförsändelser.
Man gaf till svar, att han icke fått några.
Snart berättade man, att han redan vid sin ankomst medfört de mest otroliga summor i ett skrin.
Den lättrörda österländska fantasien gaf denna historie vingar och förkunnade slutligen, att han förvarade detta skrin i bottenvåningen innanför apoteket i ett litet rum utan fönster.
Ingen arab i hela staden hyste längre något tvifvel om, att denna misstanke var visshet.
Med penningarne i hans skrin skulle Ryssland skaffa den grekiskt-katolska kyrkan ett inflytande i Damaskus, hvarom ännu ingen kunde drömma.
Blumenbach vederlade icke dylika rykten.
Han tycktes tvärtom genom dunkla anspelningar bekräfta dem.
Den serbiske affällingen och hans två barn, hvilkas talan fördes från sjelfva predikstolen i Velids moské, hade flyttat till Emins hus.
Det var derför Blumenbach fann sig ha gjort en mästerkupp, då han lyckats aflägsna denne från staden för en hel natt.
Så snart han sett Emin i sällskap med Harvens rida ur staden, gick han till paschan och bad denne begagna tillfället.
Han bad honom att utan vidare låta afhemta serberns båda barn ur Emins hus.
Paschan gjorde svårigheter och Blumenbach måste återvända med oförrättadt ärende.
Han var mycket villrådig och orolig.
Vilda hotelser hade mött honom i bazarerna och aftonen kom redan.
Sent på kvällen, då han satt vid sitt skrifbord, hörde han häftiga slag på dörren.
Han bleknade och spratt upp.
Skandar trippade in på sitt slängiga sätt och anmälde, att fyra af kadins tjenare väntade der nere.
Kadin, som i många år varit sjuklig, hade blifvit häftigt illamående och behöfde snar läkarehjelp.
I sanning, detta kom som en försynens skickelse.
Att vinna kadins hustru för sin sak var att vinna slaget.
Blumenbach klädde sig i svart rock, fästade i knapphålet ett litet rödt band, som han hittat om ett cigarettpaket, men hvilket såg ut som ett ordensband, samt begaf sig genast åstad.
Bakom honom gingo kadins tjenare och framför honom vaggade Skandar med en stor lykta.
Med barns skvalleraktighet berättade kadins tjenare under vägen om sin herres hus.
Kadin hade fått den stora äran att äkta sultanens syssling.
Han måste derför visa henne den största vördnad och lydnad.
Han var snarare hennes lifegne än hennes herre.
Han fick aldrig taga flera hustrur och han måste alltid betrakta henne som husets hufvudperson.
Ibland ville hon flytta på landet.
Genast måste han flytta med.
Ibland upptäckte hon en het sommardag att hans sofrum var svalare än hennes.
Genast måste han packa sina mattor och madrasser på en tjenares rygg och flytta.
Ung var hon icke längre, men hon ansågs dock vacker.
Att se henne var som att se Velids moské: man såg yngre tiders leende linier i förening med senare dagars kraftiga bågformer och färger.
Hon var mycket lärd och kvick och läste franska tidningar.
Att höra henne tala var som att höra dånet af franska postvagnen: man sade till sig sjelf, nu få vi veta nyheter, nu få vi höra om Stambul och Europa!
Blumenbach, som ofta läst om de muslimanska kvinnornas svåra lott, småskrattade och tänkte:
Ack, om bara Harven vore här med sin kladd!
Kvarterets port var låst, men vid klangen af drickspengar öppnades den genast med doft rassel.
Portväktaren, som stoppade mynten i sin ficka, var blind.
Han var alltså lika olämplig till väktare som en krympling utan händer till flöjtare.
Men så var det med litet af hvarje i Orienten; det var ej så noga om det var ändamålsenligt bara det icke var något nytt.
De befunno sig nu i de muslimanska kvarteren.
Den stjernklara natten var stilla och smekande ljum, ty våren var redan kommen.
De låga tvåvåningshusen föreföllo mörka och sofvande, men de talade i sömnen.
Svaga ljud af pipor och handpukor berättade förtjusande haremsdrömmar om odalisker som med nakna armar och med den guldstickade, ljusblå sammetsjackan öppen öfver bröstet sakta dansade på den mjuka, brokiga mattan täflande om att för en kort natt eröfra sin herre, som var enda målet för deras åtrå.
Der var intet buller, intet stoj, ingen högljud sång som vid vesterländska lustbarheter.
Allt gick upp i en smäktande hviskning, en vällustig, halft medveten dvala.
Sjelfva dansen var ingen dans i egentlig mening utan endast ett oafbrutet upprepande af retande åtbörder och ställningar.
Högt ofvan stod den mörka evigheten med sina stjernor som ett väntande »i morgon» och vid foten af denna maskerade bedragare firade den dåsiga staden det närvarandes korta lycka.
Ansigtet smektes af en varm andedrägt från dessa hundra yrvakna harem.
Denna andedrägt var bemängd med smittämnen, hvilka till den förbiskyndande vandraren der ute öfverförde en inre, andlig asiatisk feber, som till all tid skulle komma hans pulsar att bulta fortare och hans hufvud att genomkorsas af vilda österländska fantasier.
Vore han skald, skulle det gå honom som det gick Tannhäuser efter natten i Venusberget.
Äfven då man väntade det minst, skulle till alla beskedliga åhörares fasa och öfverraskning dessa fantasier sprakande flamma upp ur hans dikt.
Blumenbach var nu visserligen alldeles icke något skaldeämne, men den smittande febern steg i denna stund dock honom i hufvudet och uppjagade tusen önskningar.
Samtidigt erinrade han sig, att han ibland om aftnarne sett Nelly stå vid fönstret och med egendomligt glänsande ögon se ut öfver den insomnande staden.
Hade jag en dotter vid den åldern eller en hustru, tänkte han, skulle jag sannerligen icke taga henne med till Orienten.
En gryende böjelse, en kärlek måste här taga oerhörda proportioner.
Här i huset till venster bor en ökänd gammal engelska, som en gång råkade att förälska sig i en beduin, ty hon greps, också hon, af febern.
Den gamla fjollan gaf sig icke med mindre än att hon, utskrattad af alla, ingick ett slags äktenskap med honom.
Hvar gång han begifver sig hit in i staden till gumman får hon betala honom tio louisdorer för hans besök.
Kvinnor voro fullt ut lika mottagliga för febersmittan som män.
Det skulle icke förvåna om Nelly finge griller i hufvudet och den halte gamle Harvens humoresker en vacker dag visade sig omgestaltade till erotiska rimmerier.
Medan Blumenbach sökte att lugna sin upphetsade fantasi genom att på detta sätt gifva tankarne en anstrykning af skämt, gick han förbi en låg, vidöppen port till en gård.
Der inne flammade ett stort risbål och i ring kring elden sutto ett tiotal danserskor tuggande sockerrör och berättande sagor. – »Det var en gång en sultan ...» – började den äldsta med sjungande röst.
På tröskelstenen i dörren stod den yngsta af dem med en slocknad cigarett.
Hennes drägt var mer beslöjande än skylande.
Hon bar en tunn i hvitt och blodrödt randad skjorta och kring halsen ett band med små darrande guldmynt, det var allt.
Hennes älskligt unga ansigte var varmt bronsfärgadt.
Hennes späda armar och täcka, koketta små fötter voro välformade och fullkomliga som en vacker liten terracottastatyetts.
Ett stycke ofvan vristen glimmade en bred slät silfverring kring smalbenet, och i venstra näsvingen blänkte en ring af guld.
Då hon fick syn på Blumenbach, som bar en nyss tänd cigarett mellan läpparne, gick hon fram till honom med naturligt behag i alla sina rörelser och reste sig upp mot honom på tåspetsarne för att tända sin cigarett på hans.
Det låg en viss kysk blyghet i hela hennes sätt, men just då hennes cigarett fattade eld hviskade hon smeksamt sakta:
– Ya habibi (min älskling)!
Han nickade nedlåtande vänligt men påskyndade hastigt sina steg med en våldsam kraftansträngning.
Österlandet hade i natt påtagit sitt mest sinliga leende, för att eröfra honom just i den stund, då han gick bort att förråda det.
Den vackra danserskans gestalt förföljde hans tankar och tycktes honom allt mer intagande, ju längre han aflägsnade sig.
Men han var allt för energisk att icke följa ett redan fattadt beslut.
Med stadiga steg beträdde han kadins hus och infördes genast i sjukrummet.
Rummet saknade fullkomligt möbler.
På en brokig matta midt på golfvet låg kadin svagt belyst af en dåsig oljelampa.
Han tycktes vara
Soliman den tjockes gengångare, så rund och stor föreföll han.
Ur det ofantliga klädbyltet framstack ett komiskt, rakadt hufvud med två stickande falkögon och en tandlös mun.
– Hvari består era plågor, effendi? – frågade Blumenbach.
Väl tio eller tolf tjenare, flertalet svarta, hade samlat sig kring sjukbädden.
De sorlade alla på en gång:
Effendin har grufliga magplågor.
– Tillåt mig att undersöka er, – fortsatte Blumenbach, bugande.
Tjenarne började afkläda kadin Jussuf Effendi, som insvepts i en mängd klädesplagg för att komma i svettning.
De drogo först af honom en pels.
Så följde en svart kumbaz, så en mörkblå kaftan, derefter en ljusare blå, slutligen en gulrandig och allra sist en violett sammetsjacka samt en kudde, som legat på magen.
Soliman den tjocke hade inom två minuter förvandlats till en mager och hoptorkad gubbe, som nu låg der på mattan, hvitklädd, löjlig och ängslig.
Blumenbach gjorde en läkaremessig rörelse med armarne, så att de hvita manschetterna åkte fram.
Derefter lade han sig ned på golfvet och började undersöka kadins mage.
Med ett doft morrande fattade kadin honom i kragen och höll honom oroligt tillbaka.
– Effendi, jag vill endast känna på er mage, – framstammade Blumenbach höfligt och med nöd bekämpande sin skrattlust.
– Ack ja, effendi, doktorn vill bara känna på er mage, – sorlade tjenarne och böjde sig ned öfver den sjuke.
Kadin lät sina armar sjunka och höjde ögonen mot taket med en min som om han tänkt:
Lär mig att tåligt foga mig i mitt öde!
Blumenbach begagnade tillfället och lät sin hand glida öfver kadins mage.
Med ett lätt anskri af smärta och med vildt rullande ögon fattade kadin honom strax i kragen på nytt och kastade honom tillbaka.
– Räck ut tungan, effendi, – föreskref Blumenbach ..
Kadin öppnade sin mun och lydde.
Blumenbach lyste på tungan med oljelampan.
Derefter reste han sig och yttrade på store läkares vis liksom om han, med suveränt förakt för de kringstående, halfhögt talat med ett osynligt väsen:
– Det är ingenting, men magen tycks ömma.
Vi ska ta litet fräspulver och så ska vi sätta ett klistir.
Vid det sista ordet blef kadin utom sig af vrede.
Han satte sig upp och gjorde med högt upplyftade händer åtbörder af yttersta förtviflan och harm.
Tjenarne sökte lugna honom och sorlade i smekande ton, som om de haft ett tre års barn framför sig:
– Vi taga bara litet ljumt vatten och tvål.
Sedan smakar effendi helsans ljufhet på nytt.
Kadin tycktes dock i ett ursinne som skulle intet på jorden mer förmå att blidka honom.
Blumenbach tänkte för sig sjelf, att det ändå icke var så orättvist af alla tiders författare att göra den kujonerade äkta mannen löjlig.
Ty en kujonerad äkta man är löjlig, filosoferade Blumenbach; och är en karl icke löjlig, så låter han heller icke kujonera sig.
En neger bar fram en tvål och en tennskål med ljumt vatten.
Blumenbach doppade fingrarne i vattnet och förklarade att det var för varmt och borde svalna något.
Derefter knäppte han af sig manschetterna och stälde dem på golfvet, ty hvarken bord eller stol fans i rummet.
I det samma öppnades en dörr, och in steg en obeslöjad, ganska vacker men något fet och bedagad turkinna.
Hon var klädd i hvit atlas, halft österländskt halft parisiskt, och liknade derför en konstberiderska.
Det var kadins gemål, sultanens syssling.
Det var egentligen kadins pligt att helsa henne stående.
Han gjorde också ett mycket lustigt försök att resa sig.
Hon lät dock med en vink förstå, att han, sjuk som han var, icke behöfde besvära sig den här gången.
– Hur är det med honom? – frågade hon den djupt bugande Blumenbach, betraktande denne med en blick som tycktes säga:
Jag ser gerna på vackra karlar.
– Bara en liten förkylning, – förklarade Blumenbach vårdslöst artigt, som hade hela åkomman förefallit hans oerhörda lärdom högst ointressant.
– Jag vet endast icke om vår höge effendi vill underkasta sig obehaget af mina små ordinationer.
– Det måste han! – svarade hon befallande kort.
– Hur kunna vi gälda er skicklighet och omtanke?
– Att en gång få se och höra er är redan i och för sig en större heder än jag någonsin vågat hoppas.
Skulle jag dertill tordas framställa ... skulle jag ... icke direkt en anhållan, men ...
– Mycket gerna.
Låt oss gå in i sidorummet här!
Då Blumenbach blef ensam med kadins gemål började han tala om den serbiske affällingens båda barn.
Midt under samtalet erinrade han sig dock ännu den vackra danserskan.
Österlandet hade fått kött och ben i hennes täckt ungdomliga gestalt och förföljde honom, bedjande att han skulle försvara det.
Han tyckte att han såg hennes hufvud och svagt bronsfärgade runda axel sticka fram under den gula golfmattan af strå.
Han tyckte att hon sprang fram till honom och lindade sin heta arm om hans hals, snyftande, bedjande och kyssande honom så som endast en österländska kan kyssa.
Men han sköt henne åt sidan och bad kadins gemål, som han visste gynnade Europa och civilisationen, taga den invecklade frågans lösning i sin mäktiga hand.
Hon lofvade att göra det – och hon höll ord.
Samma natt, medan Emin ännu var hos sina gäster i Salahiye, sprängde Skandar, åtföljd af fyra turkiska soldater porten till hans hus.
Den serbiske affällingens barn framletades och bortfördes.
Redan innan dagningen voro de båda gossarne under eskort på väg till Beiruth.
Kadin, som blifvit bättre, prisade Den Ende och rökte nästa afton sin stora vattenpipa på taket af sitt hus.
Vintern hade varit ovanligt mild och våren kom vida tidigare än den brukade.
Då Emin och han gäster redo ut genom stadsporten mötte de ett haf af blommor och grönska.
Våren i Damaskus var en tre veckors blomsterfest.
Marken bar saftigaste gräs och en mängd af örter.
»De sju floderna» blänkte mellan platanerne och foglarne kvittrade.
Bakom de ridande sträckte sig den bugtande ringmuren, flankerad af stora, förfallna torn och med monumentala portar.
På sina ställen var muren belagd med rödaktiga stenar i långa tvärränder och tornen inkrusterade med arabesker eller prydda med lätta bågfönster.