Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Du hör det, Hagar!
Hvarför är du icke en drottning eller till det minsta ett riksråds dotter?
Men eftersom ingen vet hvad din far var, kan man ju tänka om honom hvad som helst.
Antag, Petrus, att denna fattiga flickas far varit en kejsare, och lär henne läsa latin!
-- Det kan jag icke, svarade djäknen rodnande.
-- Hvarför kan du icke?
Är du för högmodig öfver din lärdom för att nedlåta dig till en så ringa lärjunge?
-- Nej, fader Lydik.
Hvem är ringa, om icke jag?
Hvem är fattig, och jag skulle anse mig vara för mer?
Jag skall lära flickan räkna och hvad jag annat vet, men begär ej, att jag skall lära henne latin!
-- Hvarför icke latin?
-- För att -- ynglingen tvekade på ordet, han nästan blygdes att utsäga det -- för att hon är flicka.
-- Det var en annan sak; se det hade jag åter glömt!
Nej, barn, slå bort sådana griller; icke kläcker man örnar ur hönsägg!
Det är platt oresonligt, att du vill läsa latin.
Djäknen var icke fullt ense med sig själf; han kände behof att gifva skäl för sitt afslag.
-- Det är så, fader Lydik, utlät han sig, att änskönt en kvinna icke anses skapad för lärdom, kan ju hända, att Gud understundom gifver henne Vendela Skyttes förstånd, vare sig att hon födes i gemaket eller torpstugan.
Om sådan stor hug till gagn leder, lämnar jag fuller osagdt.
Där Gud gifver god jord, må såningsmannen icke säga: där är ett stenröse!
Men latinska språket är kommet till sådant högt äreställe som lärdomens modersmål och konungakrona, att det näppeligen får kastas på landsvägen för himmelens fåglar.
Det är med det som med prästkragen: lag säger, att honom kommer icke en kvinna vid.
Och där någon af oss djäknar skulle få rykte om sig, att han lärt en flicka latin, där skulle all hans egen latin inte kunna förhindra, att han aktas såsom den där oskärat visdomens privilegium, ovärdig själf att bekläda ett lärdt ämbete.
En vet jag, som törs och kan, men han har sina hakar.
-- Väl icke Cannabis?
-- Nå ja.
Han bor på Hertonäs, några stenkast från Turholm.
Han kan slå ihjäl en biskop med Ciceros långhandskar.
-- En tokig skolmästare!
Skäms du icke?
-- Undskyll!
Man måste ju vara galen för att lära en flicka latin.
Låt mig veta när jag skall börja räkna med Hagar.
Och tack för i dag!
Jag önskar eder en rolig god natt, fader Lydik!
Djäknen begaf sig till en afplankad skrubb på vinden, där han var van att finna en dyna med rötofs och en kruka med vatten, som tillfredsställde hans måttliga anspråk på ett sofrum för natten.
Hagar bortskickades, andra gången afvisad från lärdomens förgårdar.
Hon skulle få räkna två gånger två.
Det var för en flicka mycket nog.
Tullnären måste le åt sig själf.
En sådan lismerska!
Hade ej denna trasunge från landsvägen redan två gånger förledt en praktisk man att inlåta sig på dåraktiga lärdomsgriller?
Och kanske blifva präst!
Han tände sin lykta och företog den vanliga nattronden.
Gården var tyst, all eld släckt, allt sof, allt var så som det skulle vara.
Endast det sömnlösa hafvet fortfor att i vanmäktig vrede nagga strändernas klippor.
Endast den okända, stora stjärnan, som lämnat någonting kvar i flickans ögon, fortfor att skåda ned på de ensliga bergen.
Lydik Larsson undrade, om detta himmelens tindrande ljus var Hagars stjärna, som mäster Sigfrid förutsagt.
Ja, hvad allt utgrunda icke de lärde?
Men hvad uträtta de därmed?
Bärga de ens sitt dagliga bröd?
Svälta, som djäknen, det är deras lott, när de ej därtill frysa, som mäster Sigfrid.
Det kan ingen så noga säga; något vördnadsvärdt är det.
Hellre en brygga med grundliga tullintrader, än all världens lärdom med skrikande mage.
Animus har äfven en feminin form, som heter anima.
Hagar hade börjat räkna för Petrus Luth och borrat sig genom quatuor species, förrän en annan ännu lärt tabulan.
Läraren hade ämnat göra halt vid divisionen af hela tal såsom det högsta tänkbara mått för kvinnlig räknekonst, men om få dagar var gränsen öfversprungen och marschen fortsatt in på bråkens område.
Här gick det framåt med samma hejdlösa fart.
Oförväntadt befann man sig midt inne i regula de tribus, och så fortgick det vidare, vidare, till dess att den andfådde läraren slutligen måste bekänna sig hafva uppnått gränsen för sina aritmetiska kunskaper.
Men hade Petrus Luth gifvit ett finger, så tog hans lärjunge hela handen.
Steg för steg såg han sig inledd på nya kunskapsfält.
Han uppritade kartor i sanden och invigde sin åhörarinna i elementerna af geografin.
Nästa steg ledde till det lilla man då visste om naturens riken.
Ett steg vidare, och man var inne i bibliska historien.
Därifrån kom man till kejsar Augustus och Rom, därifrån till ytterkanten af metafysiken.
Det gick som ett trolleri.
Gåtans enkla lösning var den, att en djäkne i högsta klassen af 1600-talets skola ej skulle fylla måttet för andra klassen i nittonde seklet, med undantag dock af latin och grekiska, där han kunde prata kull en nutidens professor.
När den brydde unge läraren såg sitt eget kunskapsförråd taga ett hastigt slut och kände sig stå allt mera svarslös gent emot närgångna frågor, förklarade han sina lektioner afslutade.
Mellan ett begåfvadt barn och dess intresserade lärare uppstår snart en förtrolig vänskap.
Djäknen och hans elev sutto under den gamla eken på Turholms gårdsplan.
Hagar bröt kvistar från eken, ifyllde gåsört och lejontand, som växte på gården, band hop en krans, lade kransen kring djäknens bruna hatt, såg honom smilande i ögonen och sade honom med sin mest bevekande röst, som icke var alldeles fri från koketteri:
-- Lär mig latin!
Petrus Luth tog till flykten med hastiga steg.
Han litade ej på sin ståndaktighet.
Denna efterhängsna snärta, ännu i den ålder när barn få ris, var oemotståndlig.
Hvar hade hon lärt sig detta?
Icke i Kaskas torp, än mindre i Turholms ladugård.
Tidigt på morgonen dagen efter hade Hagar fått lof att gå med Anders Hackspet att vittja fågelsnaror i skogen.
Fångsten var lycklig, den gamle knekten råkade vara vid bästa lynne.
Han bar, utom järparna, äfven en ståtlig tjäder, fallen med ära för hans säkra lod.
De satte sig att hvila på en kullfallen fura vid stranden och framtogo sitt medhafda matförråd, torrt bröd, jämte en träflaska fylld med mjölk.
Den första septembersolen glittrade i det våta gräset och försilfrade ett sakta strömdrag i Hertonäs sund.
Tusen brokiga svampar, årstidens barn, betäckte i yppig färgprakt skogsfruns mossgröna klädningsfållar.
-- Anders, sade Hagar, hur har du fått ett så besynnerligt namn?
Hackspet!
-- Det skall vara spett, icke spet, svarade knekten med det lustiga grin, som stundom upplyste hans barkade fysionomi.
-- Hvarför skall det vara spett?
-- Det var nu där vid Moskva under herr Jakob.
Nej, vid Troitska var det.
Vi stodo fyra man till häst på utpost vid floden.
Två skulle vakta, två rasta.
Det var kallt, vi gjorde upp eld.
Hade metat laxöringar.
Ville steka dem.
Hack, sade korporal Bjugg, när har du sist tvättat din skjorta?
I julas, sa' jag.
Och nu är det snart Marie, sa' Bjugg.
Vi tvätta våra skjortor, Hack, sa' han, så länge vi rasta.
Godt, sa' jag, de torka vid elden ...
Vi stodo som Gud skapat oss, när två af Sapiehas kosacker kommo rännande emot oss.
Bjugg till att varsko posten, jag fick de etterormarna öfver mig.
Ryckte spettet ur elden, så hett det var, där satt en bränd fisk kvar på det.
Ryggen fri mot en lind.
Parerade spjuten med rödheta spettet.
Svedde kosackernes skägg, så det fräste i dem ...
Si, till den dagen hette jag
Hack, men sedan kallade skvadronen mig Hackspett.
Hagar skrattade.
Hon hade velat se kosackernes svedda skägg!
-- Men, sade hon, det finns andra underliga namn än Hackspett.
Cannabis ... hvad är han för en?
-- Cambis?
Han är en tassig karl på Hertonäs.
Bor här vid sundet.
-- Anders, här är en ekstock, låt oss ro öfver!
Det sägs, att han slår ihjäl biskopar med latin.
-- Nej, är han så grym?
Det har någon ljugit på honom.
De säga, att ibland är han klok, men så kommer det öfver honom, att han slår stenarna.
Det gick Anders Hackspet liksom alla, hvilka råkade inom Hagars trollkrets.
Han stod ej emot.
Han erinrade sig, att på Hertonäs bodde en utmärkt sadelmakare, och fuxen behöfde ny grimma.
De rodde öfver det smala sundet med dess lilla klippö.
Hertonäs, en variant af det gamla namnet Hertugnäs, var ett af de många gods, som under Gustaf Vasa öfvergått från kyrkan till kronan.
Vid tiden för denna berättelse ägdes gården af två bröder, Henrik och Thomas Lydikssöner Jägerhorn, som allodialsäteri om 1-1/8 mantal.
På stranden vid sundet låg ett fiskartorp, där man byggt en ny sjöbod för fiskredskapen.
Den gamla förfallna boden stod ledig och uppläts till sommarbostad åt en utfattig, afsigkommen och sinnessjuk skolmästare, hvilken socknen inackorderat i kost och underhåll hos fiskarefolket.
Hvad namn denne usling i tiden burit visste knappt någon mer, om icke prästen och kyrkoboken, men det spenamn, som skolpiltarne fordom gifvit honom, trotsade tiden.
Cannabis, eller förkortadt Cambis, hette han numera i folkets mun -- Cannabis, hampa, detta var inseglet på ett lif som hemfallit åt glömskans stora inkognito.
Hvaraf han fått namnet var likaså obekant, ty af hampans sega trådar fanns intet kvar i denna trådslitna, söndersmulade tillvaro, om icke möjligen en seg lifstråd.
Troligen hade skolmästaren engång trakasserat en pojke med deklinerandet af detta alldeles icke svårlösta latinska ord, och så hade det klibbat vid hans person för hela hans återstående lif.
Dörren till gamla sjöboden stod öppen och tillät en blick i eländets bostad.
Ingen eldstad, intet husgeråd, intet fönster, endast en öppen glugg.
Väggarna likasom öfverlimmade med fiskfjäll, golfvet betäckt med torkadt sjögräs.
Gräset var ej från i går och tjenstgjorde som sänghalm.
Här och där sågs en afrifven bokperm eller ett fläckadt enstaka blad af en bok fläkta för luftdraget, som strömmade in genom gluggen.
Vid stranden satt skolmästaren på en sten -- ruinen af en lärd man, nedsjunken under nivån af den okunnigaste.
Hans magra gestalt skyldes knapphändigt af trasor, hans långa, tofviga grå hår var en lekboll för vinden, hans bara fötter buro märken af hvassa stenar och törnbuskar.
Likväl fanns någonting mänskligt kvar i denna aplika hamn.
Han var en af desse stilla grubblare, hvilkas ande tär på sig själf, i brist på bränsle från världen därute.
Nu begrundade han något som tycktes uppfylla honom med glädje och segervisshet.
-- Ja, sade han vid sig själf, jag har funnit det.
Samma paradigma!
Samma syntaxis!
Samma prosodia!
Det finnes icke mer än en deklination och en konjugation, men två numeri, förstår du, det komma vi icke ifrån.
Du för dig och jag för mig, men båda tillsamman äro vi flera.
Latin som grekiska, det är intet annat än munarter.
Latinet från grekiskan, grekiskan från koptiskan, koptiskan från hebreiskan och så vidare, du förstår?
Det finnes icke mer än ett språk -- urspråket, det som var före Babels torn, och det har jag funnit!
Han lade tonvikt på detta jag, uppreste sig från stenen och stod där stridsfärdig mot alla vedersakare, i sin egen tanke ett föremål för världens beundran.
Hemligheten af hans fall låg förborgad i detta jag, som brutit så många starka andar i förgudningen af sig själfva.
Ingen är så lärd, så stor, så upphöjd öfver människors vanliga mått, att icke en afgrund öppnar sig under hans fot i detta samma försåtliga, allt förtrampande, allt förnekande, gudatrotsande jag.
-- Men -- tillade Cannabis, i det han uppmärksamt betraktade en nätstolpe, som troligen skulle föreställa en solvisare -- det är tid att vi börja skolan.
Klassen intager sina platser.
Ostiarie, huru många absentes?
Och han beväpnade sig hotande med en färla af rötofs, kastande en sträng blick på stenarna, alarna, enrisbuskarna, nätstolparna, hvilka stodo där talrika nog att föreställa en manstark klass.
I detsamma fick han sikte på Hagar, som förvånad betraktade honom, medan hennes följeslagare gått att uppsöka sadelmakaren.
Fantomen försvunno, anblicken af en lefvande varelse, ett barn i skolåldern, återförde honom till besinning.
Han for med handen öfver pannan, antog uppsynen af en välvillig lärare och frågade om Kajsa ville gå i skola hos honom.
Hagar var rädd, hon vågade icke svara.
-- Så, så, sade Cannabis uppmuntrande, äst du ett flickebarn?
Taceat mulier ...
Vi måste räkna två genera: masculinum, femininum och därtill neutrum.
Men det hindrar oss ej att ha ett commune.
Scholaris och studens äro communis generis.
Animus, själen, har äfven en feminin form, som heter anima, lifvet.
Morte carent animæ, lifsgnistorna kunna icke dö.
Och om någon säger dig, Kajsa, att du ej får gå i skola för att du är en flicka, så svara dem, att icke allenast alla dygder, utan äfven så lärda ting som scientia, eruditio, doctrina, facultas, humanitas, litteræ och många andra äro feminini generis.
Den ur sin rot uppryckta anden, som förtärde sig själf, hade nu fått ett stycke bränsle utifrån.
Detta nya skolbarn skrattade icke åt honom, som alla de öfriga, åt hvilka han erbjudit sin föraktade skola.
Hon ingick på hans fixa idé, hon tog den för allvar, och detta gjorde honom lycklig.
Hagar betänkte sig.
Läsa för honom?
Om han icke vore så afskyvärdt trasig!
Om han icke inbillade sig, att hon var en sten!
Skolan var allt annat än inbjudande.
Men det var dock en skola, och en latinskola!
Om hon skulle försöka?
Tullnären var borta på resor ...
Ensam tordes hon icke ...
Men om Anders Hackspet ...
-- Jag skall komma i morgon, svarade Hagar.
-- Klockan sex!
Det är bäst på morgonen.
Jag är stundom så tung i hufvudet, de många pojkarne göra mig så mycken förtret.
Har du böcker?
Har du grammatika?
Eutropius?
Cornelius Nepos?
-- Vänta litet!
Du skall få låna af mig.
Men tala ej om det!
Tala ej om det!
Cannabis såg sig försiktigt omkring, gick till sin sjöbod, afröjde i ett hörn sjögräset, lyfte en lös stock i det otäta golfvet, framdrog därunder en halfmurken kista och valde därur två böcker, som han lämnade Hagar med ny förmaning om tystlåtenhet.
Det var grammatikan och Eutropius.
Den fattigaste bland fattige hade också en dold skatt, som han omsorgsfullt gömde för allas blickar.
Det var hans kära gamla skolböcker.
Och nu hade han fått det som han i långa år efterlängtat, det som han så länge förgäfves sökt, en verklig elev, som kunde hvad dessa stenar och buskar icke kunde: höra, tala, förstå, lära.
Den trasige stackarens magra ansikte lyste af glädje.
Han skulle uppbjuda all sin skolmästarekonst för att göra något af denna elev.
Frågan var blott, om icke stenar och buskar åter skulle tränga sig fram mellan mästaren och den lefvande, talbegåfvade lärjungen.
Lyckligtvis hade han själf insett, att hans hufvud var klarast i tidiga morgonstunden.
Hagar lyckades öfvertyga sin Hackspet, att snarorna borde hvarje morgon efterses.
Antingen de gåfvo fångst eller icke, låg alltid ekstocken tillreds vid sundet, och kort därefter hade skolmästaren sin elev vid sjöboden.
Den eländigaste, den mest förtorkade, den af alla stoftets maskar förhärjade, af alla vandrares fot förtrampade grenen från kunskapens träd hade ännu bevarat ett grobart frö, som slog rot i ett annat, nästan lika skyddslöst, åt alla vindar prisgifvet människoväsen.
Sammansvärjning och möte.
Hufvud hade hon, det visste han mer än väl, men hade hon hjärta?
Det var långt lidet på sena hösten, när tullnären Lydik Larsson åter satt ensam vid den stora öppna spiseln i Turholms sal.
Mörkret stirrade så nattsvart in genom rutorna, att det kunde skäras med knif; granveden i brasan sprakade som muskötskott; en skalbagge, som lefvat inkrupen under barken, drefs ut af lågorna och sökte sig, oroligt springande upp och ned långs vedträet, en utväg till flykt.
Tullnären kände åter en änklings enslighet; än en gång öfvervägde han det brydsamma valet mellan en hustru eller en fosterdotter.
Tiden var kommen att fatta beslut: han skulle i morgon inflytta till staden och därefter företaga en längre resa.
Betty Luth eller Hagar?
En af de två.
Han räknade på fingrarna, den gamle räknemästaren.
Betty såg icke oskaplig ut, var beskedlig och ärbar.
Tjugufyra år var hon, han femtioett.
Tjugusju år mellan sommar och höst, däri låg intet otänkbart.
Men antag, att han, Lydik, lefde ännu i tolf år och Betty skulle blifva änka vid trettiosex år, så skulle hon gifta om sig, och någon ung odåga skulle anamma det mödosamt hopsparade innehållet i tullnärens kassakista.
Vidare -- ty det fanns ett vidare, kanske flera -- behöfde brodern, Petrus Luth, penningar för sina studier.
Så funnos tre oförsörjda systrar, som skulle underhållas ...
Hagar var snart elfva år, hon skulle tolf år härefter vara tjugutre.
Fosterfadern skulle utse åt henne en bra man, en burgen man, som ej skulle tära på hennes hemgift.
Och hon var kvick, hon var läraktig ... maken till hufvud fick man söka.
Nu, sedan hon lärt sig räkna, hade hon användts att summera tullspecialerna och på en timme hunnit med mera, än tullskrifvaren på tre.
Voro de icke slarfvar, alla dessa snedögde, skrymtaktige lurifaxar till skrifvare?
Nå ja, barn var hon, späd som en ärtvinda, men lofvade hon ej att blifva vacker?
Hennes bruna ögon och smekande röst kunde ingen emotstå.
Låt henne blifva femton år, och hon skall styra huset som en prinsessa ...
Vågskålen tyngde så djupt för Hagar, att valet var nästan afgjordt.
Lisbet
Wolle hade inträdt med sin vanliga syssla att duka aftonmåltiden.
Hon såg ovanligt bekymmersam ut i dag.
Hon bar någonting på sitt hjärta, men tullnären brydde sig ej om att fråga.
Förmodligen var det åter en ko som sinat.
-- Käre far, sade hushållerskan.
-- Nå, hvad är det?
-- Just ingenting.
Jag ville fråga, om Hagar ...
-- Jaså.
Bra, Lisbet, jag tycker om flickan och ser gärna, att alla göra det.
-- Det är inte allt guld, som glimmar.
Nå, hvad är det som glimmar i dag?
-- Hon läser.
-- Mycket bra.
Det har hon förstånd till; därför har jag låtit henne läsa för Petrus Luth.
-- Men hon läser mest hela dagen och stundom på nätterna.
Hon läser underliga böcker, som ingen förstår, och försummar sysslorna.
-- Måtta skall det vara med allt, Lisbet.
Lägg för henne vissa timmar, hälften åt böckerna, hälften åt hushållet!
-- Det är inte allt, käre far.
Hon är ute alla morgnar med Anders i skogen.
Skräddarens
Margit har sett henne på Hertonäs hos den tokige skolmästaren.
Tullnären rörde skrattande om brasan, så att gnistorna flögo från granveden.
-- Hos Cannabis!
Se på ett sådant illmarigt stycke!
Det är henne likt, det hade jag bort gissa, så snart hon engång fick lukt på latinet.
Och Anders, den åsnan, följer henne rätt som en stallgumse.
Det är ock likt henne, hon lindar eder alla om fingret.
-- Inte mig, vill jag tro, invände Lisbet Wolle förnärmad.
Det är ännu inte allt, käre far.
Det är ännu icke allt?
Kanske företager hon sig att förhäxa gröten?
Lisbet började gråta.
-- Att käre far kan tokas med så bedröfliga saker!
Det måste ju gå en barmhärtig människa till sinnes att se ett barn uppväxa i stygga hedniska konster och mista sin fattiga själ.
Är inte Cambis, eller hvad han må heta, besatt af djäfvulen?
Håller han inte skola med albuskarna?
Läser han ej katekesen med stenarna?
Lita på, han får dem att svara, och det får Hagar med.
Priska berättar, att när Hagar kommer i ladugården, se korna så underligt på henne.
Hon tänker läsa katekesen med dem också, bakfram, det förstås.
-- Hör nu, Lisbet, det där är enfaldigt prat.
Han är tokig, som hvar man vet, och icke vill jag, att han skall förvrida hufvudet på vår flicka.
Säg henne det!
-- Men det är ännu inte allt, käre far.
Ni har kanske hört, att hon är en tattarunge?
Det sitter i blodet, det går inte ur henne, lita på det.
Ingen vet hvems hon är och hvarifrån hon kommit.
Simon Berg har berättat, att hon är hittad i snödrifvan, hon har fallit från mån.
Hon kan bibeln och psalmboken utantill, men hvar vers bakvänd.
Är något borta, så hittar hon det, och väntas främmande, säger hon: nu komma de!
Si om detta inte är tattarekonster, vill jag aldrig koka en ärtsoppa mer.
Och därför -- hon hade svårt att få ordet fram -- och därför kan käre far behålla Hagar, men jag vill tjena i ett kristeligt hus ... jag och Priska och hennes man och Lena och Ulla och Lisa ... och är det så, att flickan blir kvar, så måste vi alla uppsäga tjensten.
-- Uppsäga tjensten?
Hvad är detta för tokprat?
Är flickan bortskämd, hvem har skämt bort henne, om icke ni?
Hvem har klemat med henne och låtit henne få sin vilja i ditt och datt, som holländarne säga, om icke just ni, Lisbet, ni och alla de andra?
Sickingen, edra skvallertaskor, ha ni icke beprisat henne som ett mönster för kloka ungar?
Och när ni kammat henne om morgnarna, Lisbet, har ni icke inbillat henne, att hon är något slags Askunge, som en dag skall gå klädd i gyllenduk?
-- Ja, snyftade Lisbet, det ha vi alla gjort, men si Priska säger, det är just den rätta tattarekonsten, som öfvergår alla andra, att vända folks ögon så, att det svart är blir hvitt och det fördömeligt är blir öfver all måtta älskansvärdt!
Det är rätt åt oss, käre far, för ni har varit en god husbonde, men si vi stå inte längre ut.
Snart är allhelgona; vi lämna städseln tillbaka.
-- Gå er väg, Lisbet, och sof på den dårskapen!
Kalla hit Hagar! befallde tullnären strängt.
Det fanns likväl något i hushållerskans enfaldiga anklagelseakt, som bragte husbondens redan nästan afgjorda beslut att vackla.
Han anade, att sammansvärjningens trådar utgått från fogdens hustru och gingo ut på att jaga från huset en rival om makten.
Men han kunde icke dölja för sig, att ju de två barnens härkomst var ganska tvifvelaktig.
Och därtill mäster
Sigfrids spådomar!
Skulle han, Lydik Larsson, upptaga i sitt ansedda, välordnade hus ett fosterbarn af så tvetydigt rykte och för hvars framtid siaren förutsagt så oberäkneliga, ja så hotande tilldragelser?
Hagar inträdde.
Hon var blek, måhända af för mycken läsning vid så unga år.
Hennes blick var skygg och frågande; man kunde nästan misstänka ett ondt samvete.
Det förekom tullnären, som hade flickan sedan tre månader vuxit, magrat och mognat.
-- Du har läst latin för Cannabis?
-- Ja, Petrus ville icke mera läsa med mig.
-- Jag har lofvat dig läsa för Petrus, men icke för Cannabis.
-- Käre far har icke förbjudit det.
Tullnären betänkte sig.
-- Mycket som ej är förbjudet är ej därför tillåtet.
Hvarför har du ej frågat mig?
-- Käre far var bortrest.
-- Hm ... jag kom ju tillbaka.
Nå, det var väl bara hick och behej med den tokige karlen?
Han lärde dig, som han lärde stenar och albuskar?
-- Han gaf mig böcker och läxor.
Han frågade och förklarade alla ord.
Han var alltid klok från sex till nio på morgonen.
Lärde du något?
-- Grammatikan, Eutropius och Cornelius.
Därefter gaf han mig
Virgilius, som jag nu stafvar på.
Käre far må tro, att Virgilius vet mer än en präst!
Jag tycker om Æneas, han var en hjälte från det trojanska kriget.
Hon lyckades locka ett löje på den stränge domarens läppar.
Lydik Larsson hyste, såsom de fleste olärde män, en till vidskepelse gränsande vördnad för lärdomen.
-- Jaså, du har kommit in i trojanska kriget.
Det var väl icke i går det.
Sköto de ihjäl hvarandra med muskedundrar och stora kanoner?
-- Nej, de kastade spjut.
-- Aha, det var lansknektar.
Nå, hvad togo de i tull för en tunna sill i Troja?
-- Det står ej i boken.
Det är smickrande för en olärd att förbluffa den lärde med en snärjande fråga, som icke får svar.
-- Nåväl, jag förlåter dig, barn, att du gifvit dig i krig utan min vetskap, men gör icke om det!
Cannabis går i trasor, jag skall skicka till honom ett par stöflar och en vinterpäls.
Vi flytta till staden i morgon, och om en vecka följer du mig tillbaka till Kaskas torp.
De stora bruna ögonen betraktade honom förvånade, men alldeles icke gladt öfverraskade.
Hagar hade i öfverflödet på Turholm nästan förgätit det fattiga torpet.
-- Får jag ej läsa mer för Cannabis? frågade hon.
-- Vi få se nästa sommar.
Skicka hans böcker tillbaka, jag skall förskaffa dig egna i staden.
Tullnären hade ändrat beslut.
Han beundrade detta barn, han höll henne mera kär, sedan man velat jaga henne från huset.
Men upptaga henne till sin, det vågade han icke ännu.
Han ville betänka sig än ett år, och vågskålen började sjunka för Betty Luth.
Följande dag flyttade Turholms sommargäster med båt till det nära belägna gamla Helsingfors.
Sammansvärjningen hade lyckats och misslyckats.
Hagar skulle resa, men samtidigt fingo fogden Berg och hans hustru Priska sitt afsked ur tjensten.
För egen person gjorde tullnären en omväg och medtog Hagar.
Han ägde ett tegelslageri på Estnäsudden, där nu det nya Helsingfors är beläget.