Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hela min skrift, hela min motion, går ut 364 Den 25 Januarii e. ro. på försöket, att uppresa en skiljemur deremellan.
Jag vet, och om vårt land företett färre exempel än andra, så är dock verldserfarenheten oss öppen, jag vet, att så snart personlighetens lagliga omskansning blifvit nedbruten, instörta skaror på den lättbefarna banan.
Sak blifver då endast ett öfvergångsmedel till person; och embetsmannen, så rättvisligen i allt, hvad han som offentlig person handlar, underkastad kritik och äfven klander, vidröres blott i flygten såsom sådan, för att så m\'cket ömtåligare träffas såsom medborgare.
Men om på den ena sidan detta är svårt att undvika, är det på den andra så mycket nödvändigare, att vidtaga det enda medel, som dertill finnes, hvilket är, att genom saken komma till personen, men icke genom personen framleta sig tili saken.
I det förra fallet tarfvas bevis; i det sednare kan man vara dem förutan, och då blir följden ett sammanvefvande af allt det allmänna med det enskilta, ärender med individer.
Derföre tror jag, att
Tryckfrihetens verkliga lifs-element eller dödspriucip ligger i den frågan: kan personligheten fredas eller icke? — Herr Grefve Frölich har anmärkt, och historiskt riktigt, att vid tillfälle af stora missbruk, som för snart ett och ett halft decennium sedan inträffade, Jury tillkom just i förhoppning, alt dessa missbruk dymedelst skulle kraftigare hämmas än genom Domstolarna, Mert Den a5 Ja nu ar ii e. m. 365 min öfvertygelse är, att detta experiment icke lyckats, och följden har nu blifvit hvad den naturligtvis skulle blifva, ett vädjande från i5 års erfarenhet lill seklernas, en föreslagen återgång från en mera theoretiskt beundrad, än praktiskt rätt begagnad method, till den sorn i århundraden varit öflig, och hvaröfver, likasom öfver våra lagar, man i allmänhet ej egt skäl att beklaga sig.
Hvad den slags Jury beträffar, som här finnes, har Herr Grefven ansett den ega Nationens förtroende.
Nationen är ett stort ting; den beslår af många personer och många opinioner, och jag har lyckt mig finna, att tankarne åtminstone äro ganska delade.
Herr Grefven synes frukta, att, i händelse af nuvarande Jurys upphäfvande, detta skulle försvaga förtroendet.
Ja, visserligen hos dem, som egt förtroende till Juryn, men icke hos dem, sorn ej trott den fylla sitt ändamål.
Jag bör dervid erinra, att i den tid, då Juryn inrättades i8i5, Rikets Ständer sjelfve syntes så tvebågse om sitt nya experiment, att de uttryckligen i RiksdagsBeslutet anförtrodde åt kommande Ständer, att deruti göra ändring, i händelse inrättningen, som orden lyda, "antingen ”skulle befinnas mindre lämplig till Natio"nens lynne, eller icke motsvarande sitt ”ändamål.”
Jag vill icke ingå i pröfning af den första af dessa förutsättningar; dertill är tiden för kort, och Juryinrättnin - 366
Den 25 Januarii e. m. gen hos oss för ofullkomlig.
Men livad angår den senare af Rikets Ständers förutsättningar, att Juryn ej fyllt sitt ändamål, så är detta äfven min tanka, och jag har sökt bevisa den.
Herr Grefve Frölich omtalar Indragningsmagten, och anser densamma i sakernas nuvarande skick af ingen betydenhet.
På visst sätt delar jag denna åsigt; jag tror äfven, och har sökt, i det arbete jag deröfver utgifvit, ådagalägga, icke allenast att den efter min öfvertygelse varit i de fleste fall olämplig, utan äfven vid några (och dermed har jag menat fallen, då personligt skydd erfordrats) otillräcklig.
Hvad som är olämpligt och otillräckligt, är visserligen icke af betydenhet.
Men från den tidpunkt det blifvit föreslagit att insätta lagliga former, i stället lör godtyckliga, har
Indragningsmagten förlorat mycket af den förmenta kraft till allt ondt, som förut så idkeligen påbördades densamma.
Naturligt var att, som Indragningsmagten endast varit rigtad mot tidningar, tidningarne äfven skulle bekämpa densamma; men mera anmärkningsvårdt är, att just då fråga uppstått om dess försvinnande, elen så märkbart mildare bedöinmes.
Om denna magt hittills blifvit beståndande, oaktadt de förhoppningar man haft anledning göra sig om dess upphörande såsom temporär och undantagslag, månne det är möjligt att dertill söka andra orsaker, än bristande surro - Den 25 J a n ua r i i c. m. gater?
Man kan ej tro, alten Regering bibehåller ett vapen, som hotar, meri icke verkar; men hon har nödgats finna, att äfven det obetydligaste skyddsmedel är bättre än intet; utan att derföre hvarken Regeringen eller Conslitutions-Ulskottet uti dess bibehållande behöft söka medel till ett politiskt utbyte.
Af flere Ledamöter är erinradt, att ett af Indragningsrnagtens föremål vore att åtkomma sådana förbrytelser mot lagens anda, som enligt dess bokstaf ej kunde bestraffas.
Om sådan var meningen med Indi agningsmagten, så återstår ju samma motiv, ty i alla dessa fall har lagen blifvit oförändrad.
Herr Cederschjöld har uppträdt lill besvarande af de anmärkningar, sjelfve i form af svar å dess reservation, som jag i förmiddags uppläste.
Det obetydliga jag dervid har att erinra, skulle äfven af mig blifvit undertryckt, om jag icke önskat finna ett tillfälle att, i afseende på hvad Herr Cederschjöld anfört, förklara å min sida mig anse allt det obetydliga personliga, som synts vara oss emellan, såsom alldeles förbi.
Herr Cederschjöld har nämnt, att han nödgats besvara mitt yttrande, utan att deraf kunna taga kännedom, Det hade varit af mig illiberalt, att icke lemna det till LandlMarskalksbordet, om jag det kunnat; men jag hade sammanfattat det på en större skala, så väl öfver GonstitutionS - 368 Den a5 Januarii e. m.
Utskoltets egna förslager, sora några mindre jemkningar i redactionen, och jag befann mig, genom det beslut Ridderskapet och Adeln vid öfverläggningens början vidtog, nödsakad, att undanrödja detta, för att följa den ordning af deliberationen, sora Ridderskapet och Adeln fastställt.
Jag kunde således icke i det hela aflemna mitt anförande, emedan jag framdeles behöfde det.
Herr Cederschjöld förklarar, och jag var tillförene derom öfvertjgad, attingen personlig afsigt fanns i det sätt, hvarpå lian uppfattat och recenserat mitt yttrande.
Han tyckes tillskrifva det sätt, hvarpå jag uppfattat hans reservation, såsom härrörande af någon ömtålighet, den jag tror han liknade vid en flugas.
Jag är dock ingen fluga, men vore jag det, så måste Herr Cederschjöld icke förtänka mig, att jag, fruktande öfvermagten, vore rädd för spindlar.
Herr Cederschjöld anmärker, att jag ansett honom icke hafva ledt i bevis sina i den nämnda reversationen yttrade saltser.
Jag har endast anfört delta vid ett tillfälle, eller med anledning af hvad lian anmärkt emot de af mig föreslagna borgensförbindelser.
Herr Cederschjöld har till exempel anmärkt, att sådant vore stridande emot 86 §.
Regerings-Formen, hvaruti står, att hvar och en Svensk man har rätt att yttra sina tankar, utan något af den offentliga magten i förväg lagdt hinder.
Jag Den Jan tiar ii e. m.
Jag vågar tro, alt denna satts, ensamt ufcsagd, icke utgör något bevis, emedan beviset skulle ligga i §:ns ådagalagda oföi enbarhet med förslaget.
I sådan mening vore hvarje lag ett i förväg lagdt hinder, och bela Tryckfrihetslagen intet annat än ett dylikt.
Då lagen erkänner en rättighet lios medborgaren, tillerkänner den sig likväl, att reglera utöfningen af denna rätt.
Eljest kunde ju hvarje §., som ordnar formen af denna utöfning, anses såsom ett i förväg lagdt hinder; men om man jemför detta med ordalydelsen i Tryckfrihetslagen, skall man finna, att inga andra hinder förbjudas, än de, som lagen sjelf icke utsätter.
Ett vilkor för utöfningen af en rätt kan ej vara hinder.
Hvar och en Svensk man har rättighet, enligt Slats-författningen, att till alla embeten och tjenster befordras utan afseende på börd.
Detta hindrar icke den speciella reglering, att vilkor bestämmas i afseende på hvad som erfordras för att vara lagmässig sökande.
Lagen utsätter borgen för uppbördsman; hvar och en kan blifva det, men han måste uppfylla vilkoret; och att det vilkor jag föreslagit ännu ej står i lagen, bevisar ej, att förslaget är oförenbart dermed, emedan lagstiftaren, som sjelf är den befogade myndigheten, när han stiftar, upphäfver eller förändrar lag, kan gifva lagbjudande egenskap åt hvad ännu blott är ett förslag. 58 H. A 3 7* Den 25 Januarii e. m. Herr Cederschjöld anför, i afseende å de anmärkningar jag gjort om tillvaron af personalitets-andan, att han, den värde Talaren, sjelf icke kan vara okunnig derom, emedan han sjelf varit föremål derföre, men att lian ansett det allmänna bästa kräfva en uppoffring af hans känsla i delta hänseende.
Detta är ädelt tänkt.
Skilnaden i våra åsigter ligger blott deruti, att jag icke tror denna uppoffring så alldeles öfverensstämmande med det allmänna intresset; den ligger ytterligare deruti, att jag tror, att om hvar och en med denna personligen berömliga försakelse uthärdade smädelse, så torde, långt ifrån att förolämpningarna skulle upphöra, just i denna strafflöshet, i denna bristande ömtålighet ligga en uppmuntran för libellisterne, att i deras ofog än vidare framhärda.
Herr Cederschjöld har, i afseende på de garantier, som skulle synas erforderlige för Tidningsutgifvare, äfven omnämnt den af en annan Talare ifrågasatte speciminering, eller bevis om kunskaper, sorn berättigade en skribent, att i den vidsträckta bemärkelse, som allmänna tidningar nu innefatta, vara en målsman för Statens intressen och för Nationens opinioner.
Jag skulle gerna förena mig i denna åsigt, om jag insåg någon möjlighet att verkställa förslaget.
Herr Cederschjöld synes på ett annat sätt deruti vilja instämma.
Han vill utsträcka dessa examina tili alla, äfven lill de högre Em - Den a5 Januari i e. m. hetsbefattningarne.
Jag bör erinra, alt allt inträde i Statens tjenst kräfver en speciminering; men sedan den är aflagd, torde den svårligen böra återkomma i alla grader; och den, som en gång aflagt den, synes böra vara lika berättigad, alt icke vidare examineras, som de vid våra Universiteter, efter fullgjorda prestanda, promoverade Medicinae Doctorer.
Herr Cederschjöld framställer en anmärkning vid den erinran jag gjort i anledning af hans yttrande, att en skrift endast vore brottslig genom det intryck den gör på allmänna opinionen.
Han förklarar det så, att visserligen sådana fall kunna inträffa, då en allusion blefve brottslig, om den vore förstådd, men ej vore det, om den ej förstodes.
Detta är visserligen sannt, roen månne ej såsom undantag?
Och mårine icke den allmänna regeln står fast, att ett brott icke efter sina följder, utan efter lagstridigheten och uppsåtet, kan såsom moralisk förbrytelse bedömmas, hvadan en anklagad blott på dessa sistnämnda grunder kan frias eller fällas?
Herr Cederschjöld anser Jurymän såsom vittnen i Tryckfrihetsmål, emedan gerningen ej genom andra vittnen kan bevisas.
Vittnet är skriften; och till Jurymäns i öfrigt ansvariga kall ville jag ej tillägga det af vittne, hvilket är föga passande att förena med det af Domare, helst af en sådan, hvars dom ej kan återkal58 H. a4* 372 Den i!> Januarii e. m. las. Herr Cederschjöld försvarar den i lagen nu stadgade verkliga minoritet, men lagliga pluralitet, som uppkommer derigenom, att 4 af 9 kunna frikänna.
Utan att uppehålla mig vid hvad Herr Cederschjöld anför om Tryckfrihetsmålens egna beskaffenhet, som synes kräfva denna fördel, och som jag tror vara i mitt skriftliga anförande besvaradt, bör jag blott erinra något vid det exempel han anfört, om behofvet af £ pluralitet i vissa frågor, som nära röra detta Stånd.
Dessa äro absoluta opinionsfrågor.
I de fall åter, der | erfordras, förutsattes en större eller mindre förseelse, icke ett brott vara begånget.
Herr Munck af Rosensköld har i sitt yttrande till försvar af närvarande Juryinrättning anfört den rättighet, som en Jury eger, men en Domstol icke skulle ega, att dörrima, mindre att fördömma, i de fall, der personen, som ås\'ftas, ej vore nämnd; korrt sagdt, han vill ådagalägga olägenheten deraf, alten Domstol icke eger rätt att, sorn Tryckfrihetslagen dock tillåter, dömma efter syftningen.
Den i sanning stora fördel för den rättsökande, som af en sådan Jurvn ensam tillkommande rättighet skulle uppstå, fruktar jag ginge ofta förlorad vid en Nämnd, så sammansatt sora vår.
Herr Munk af Rosensköld nämner, att i Frankrike de correctionella Domstolarne i Tryckfrihetsmål härröra af en
Den 25 Jann ar i i e. ro. 373 mindre autoritet, och att det är svårt att blifva dömd af de så kallade Cours d’assises.
Jag tror häruti vara någon irring.
Det är alltid samma Domstolar, som domina i Tryckfrihets-mål, nemligen les Cours Roy ales.
Dessa äro indelade på Divisioner, hvaraf det är en, som, efter en viss rotation, döm mer en po lic e correctionelle; men dess utslag kan genom vädjande hänskjutas till hela Domstolen, eller, sorn det kallas, till les chainbres assemble'es.
Det är således alltid en Öfverdomstol, som dömmer i båda instanserna.
Herr Munck af Rosensköld betviflar, att i England Scheriffen utser Jurymän.
Jag tror mig kunna försäkra, att så förhåller sig.
Han gör det ej utan föreskrifter, men den hufvudsakligasle, som finnes, är den, att inora hvarje Grefskap är hvar och en notabel, det vill säga, skicklig att vara Juryman,-sorn eger 10 punds grundränta.
Deribland tager Sheriffen Jurymän, och det stora antal af recusationer, som i England eger rum, gör, att han får upprätta en ansenlig lista, men då man besinnar Englands folkmängd, och antalet af dem, som kunna uppfylla det för en Juryman nödiga pekuniära vilkoret, finner man, att hans inflytande i alla fall är stort.
Hjerta har i begynnelsen af sitt anförande omtalat Utskottets, såsom orden lyda, besynnerliga förslag-, som skulle än - 374 Den 25 Januarii e. m. dra andan af vära Grundlagar.
Besynnerligheten att, sedan man åkt fram ettstycke, vända om dit man kom ifrån, är icke stor; och hvad andan af våra Grundlagar angår, tror jag mig hafva besvarat denna anmärkning, då jag visat, att principerne af Svenska Tryckfriheten icke blifvit förnärmade.
Herr Hjerta önskar, att i ett så vigtigt mål, som detta, Ståndet ej måtte taga förhastade beslut.
Detta är allas önskan, och jag tror, att långsamheten af våra former gör det omöjligt att förhasta sig.
Herr Hjerta anser motionens syftning vara att hindra kunskapers spridande, emedan i det tillstånd litteraturen nu är, ovedersägligt vore, att dess alster lättare genom den periodiska, än genom bokpressen, skulle ega framgång.
Visserligen är, — och Herr Hjerta erinrar det sjelf, då han omnämner de speciella fördelar, hvaraf den periodiska pressen är i besittning, — visserligen säger jag, är den periodiska pressen i en närmare contact med massornes bildning; men månne icke just närheten af denna contact autoriserar en högre uppmärksamhet på lagstiftningens sida, ty denna opinionskraft, som på massornas bildning inverkar, kan, om alldeles obevakad, leda denna bildning på hvad sätt som för ögonblickets passioner ansåges tjenligt, och delta i en helt annan riktning än i lagarnas syfte, ty lagstiftningens föremål är icke ogönblicket.
O en 25 Januarii e. ni.
I7S
Af sådan öfvertygelse om den periodiska pressens inflytande på den stora allmänheten, en öfvertygelse den jag delar, drager Herr Hjerta en slutsats, den jag deremot omöjligen kan dela, den nemligen, att genom de föreslagne åtgärderne, i afseende på den periodiska pressen, det är, om jag icke origtigt uppfattat yttrandet, mängdens bästa man vill hindra.
Jag vet icke, i den conflict af olika meningar, som i denna fråga uppstått, huruvida man, å den sida, hvars opinioner den värde Talaren söker göra gällande, kan med så mycken säkerhet påstå sig ensamt försvara mängdens intresse, och att således å den motsatta sidan, man icke skulle hafva mängdens, utan minoritetens, intressen i syfte.
Det synes mig ingalunda omöjligt, att äfven aritmetiskt upplösa denna fråga»
Min utgångspunkt har jag visat vara per* sonlighetens fredande.
Denna har jag trott vara så rättvis, att den i sina fordringar innefattade allmänneliga intressen.
Vi känna alla Sveriges population.
Af 1000 dess innevånare är det troligen knappast en, som skrifver och trycker; ty vore det flere, så hade vi mera än 23oo författare, hvilket jag ej tror.
Af 100, som skrifva och trycka, är det knappt en Tidningsutgifvare; ty vore det flere, så hade vi att fägna oss åt mera än 280 publicister, hvilket jag icke heller förmodar.
Af dessa publicister hr det visserligen icke få, utan, jag / 376
Den 25 Januarii e. ni. älskar tro det, största delen, söra ingalunda befatta sig med personliga smädelser, och således inträda i den skyddsfordran, som är hela anledningen till detta förslag.
Nu vågar jag fråga: från hvilken sida försvaras bär majoritetens intresse?
Stödd på öfvertygelsen, att detta sker från hans, anser likväl Herr Hjerta den nu föreslagne Tryckjrihetslag såsom orätt benämnd; han vill kalla den en Trycktvångslag.
Som egen opinion, allt för gerna; men lagstiftare irrledas icke af antitheser.
Herr Hjerta uppgifver åtskillige, och jag tror, nästan alla de fall, der i vår Tryckfrihetslag smädelse förbjudes och belägges med straff.
Detta är visserligen grundadt, men har ej varit föremålet för min motion, icke heller, som jag tror, för ConstitutionsUtkottets förslag.
Vi veta alla, att smädelse är förbjuden.
Fråga har blott varit derom, att aosvars-påföljd äfven i verklighet må ega rum; detta har gifvit anledning till förslaget, ty lagens döda bokstaf gifver ej säkerhet.
Nationen, säger Talaren, är ej böjd, att gilla smädelsen.
Så tror äfven jag.
Men huru många läsa den icke, helst när den finnes i de så lätt tillgängliga, så lutt lästa periodiska skrifterne.
Man läser, man missaktar den; men då den ofta återkommer, slutar man med att lyssna till det gamla, så ofta falskt tillämpade, ordspråket: ingen rök utan eld.
Man tror väl, att mycket är öfverdrifvet, men Den 25 Ja n nai i i e. m.
J/7 man säger; något mätte det dock vara; och på sådant sätt kommer detta något att gälla för sanning, fastän rätta sanningen vore intet.
Hjerta öfvergår till en närmare granskning af de tre punkter ConstitutionsUtskoltels förslag innefattar.
Han anmärker först emot den föreslagne borgensförbindelsen sjelfva dess oformlighet.
Han anser sådant vara, att liksom taga på hand rättigheten att begå brott.
Men hvarföre draga denna slutsatts mera af en dylik caution, än af cautionen för uppbördsmannen, som då skulle hafva tagit på hand, för att begå malversationer?
Jag kan ej anse della som ett motskäl.
Det allvarsammare motskäl Herr Hjerta dragit af 86 §.
RegeringsFormen har jag förut sökt vederlägga.
Den värde Talaren bar ur Tryckfrihetslagen uppläst åtskilliga ställen, sorn röra periodiska skriftställare, och deraf velat draga den slutföljd, att på en enda skyldighet när, eller anmälan hos HofCanlzleren, desamma icke äro af Tryckfrihetslagen ansedde som varande under en speciel lagstiftning.
Jag bör härvid anmärka, alt han öfvergått en hufvudpunkt, som tydeligen ågagalägger tillvarelsen af en speciel lagstiftning för periodiska pressen, och det alltifrån 1810, nemligen alt dubbla böter äro Tidningsutgifvare ålagda i alla de fall, der böter ega rum.
I hänseende till Indragningsmagten har Herr Hjerta förenat sig med Grefve Frölich, 378 Den 25 Januari i e. m. och ansett densamma numera såsom likgiltig; men den värde Talaren har för egen räkning tillagt, att han ansåg alltför dyrt, att blifva denna magt qvitt genom densammas försäljande emot tryckfrihetsmålens öfvergång från Jury till Domstolar.
Jag har haft flera tillfällen, alt öfver detta ofta förekommande inkast först utlåta mig; men som jag tror det vara af natur, att göra verkan på sjelfvilljande sinnen, så bör icke eller jag tröttna att upprepa, hurusom, så väl i motionen, som uti förslaget helt andra till en del af hvarandra oberoende motiver blifvit uppgifne; och att således hela denna aversions-handel icke har någon grund hvarken i förslaget eller i motionen.
Det sista af de föremål, som den värde Talaren omnämner, är den fråga, som han med rätta anser här vara bufvudfrågan, nemligen om Tryckfrihetsmålens återgång från nuvarande Jury till Domstol.
Herr Hjerta tror icke, att efter det tjugu-åriga Statsskick, som sedan 1810 års händelser ti 11 vari t, det är rådligt att tro på Domares inviolabilitet.
Inför allmänna opinionen finnes icke denna och bör icke finnas; men i hänseende till Styrelsen är det nog till garantien, att den finnes under ett annat namn, under det nemligen af oafsätt/ighet.
Vid betraktande af det sätt, på hvilket Juryn tillkommer, anmärker Herr Hjerta, att af de tre persosoner, som af Domstolen nämnas, och Den 25 Januarii e. m. 379 hvilka visserligen äro i en närmare position af oväld än de öfriga sex, 2 roslev skulle jemte åklagarens 3:ne fordras lill fällande.
Jag har ingen anmärkning att göra emot detta Domstolen tillerkända val.
Det är visserligen denna oformliga sammansättnings bästa del, alt Domstolen eger 3 Jurymän att nämna; men då redan minoriteten blir pluralitet till frikännande, och Domstolen ej kan, ej bör nämna andra, än de, som noloriskt äro mera böjde att fria än fälla, är det ganska litet troligt, att alla 3 komma öfverens att fälla, hvadan äfven erfarenheten visat, att detta sällan sker.
Jag har aldrig varit Juryman; och jag skulle ej vilja vara det; men jag har stark anledning tro, att, bland andra olägenheter af Juryns nuvarande organisation, äfven finnes den, att då Actor ensam eger att bestämma den lag-§, hvarefter den anklagade skall dömmas, det bar kunnat bända, att en Jury funnit den anklagade till en viss grad brottslig efter en annan §., af ringare ansvars-påföljd, än den af Actor åberopade, och som det ej är möjligt att vara rättskaffens
Domare och dömma till högre ansvar än man finner skäligt, har Juryn nödgats frikänna den anklagade, ehuru den ansedt honom vara skyldig.
Herr Hjerta har, i afseende på personliga smädelser, yttrat en ganska besinningsvärd opinion, då lian nämnt sig icke obenägen, att till Domstol öfverlåta 38o Den 25 J a n u a r i i e. in. alla personliga smädelser i skrift liksom de, hvilka i tal begås, af ålder dithora.
Jag bör i hänsigt dertill högtidligen förklara, att om delta förhållande verkligen egde rum, hade troligen min motion uleblifvit.
Herr Hjerta har väckt en fråga, hvaruti han stödt sig på 8i och 56 §§.
RegeringsFormen, hvilkas andemening han tror vara, att Rikets Ständer, bundne att icke vid samma Riksdag, då förslag framställas, bifallande j yttra sig, dock skulle vara befogade att dem af slä.
Jag tror ej, att denna discussion, så rik på ämnen den i alla fall är, bör besväras med en så ömtålig sak, som en tolkning af Grundlagen.
Jag tror helt enkelt, att det generiska ordet besluta har afseende på så väl afslag som bifall.
Hvarföre dessutom detta brådskande afslag?
Om mot min förmodan under de flere år som ännu skola tillryggaläggas, innan Rikets Ständer sammankomma; om tinder denna tiderymd den periodiska pressen skulle hafva bättre, mångsidigare, oväldigare utbildat sig; om agtning för hvarje inedborgares dyrbaraste egendom, bans ära och rygte, hade inträdt i stället för okynnet att såsom lekverk ofta nog begagna dessa vigliga föremål; ega icke Rikets
Sländer en alltid förvarad rätt att afstå, hvad först dä genom erfarenheten blifvit bevisadt vara såsom skyddsmedel öfverflödigt?
— Men om åter periodiska pressens framsteg i en annan väg, icke blott Den i5 Januari! e. m. har utan öfverallt, hvilka bevittnas af deras märkbara utveckling äfven under den korta tiderymd, som förflutit emellan min motions första framställande och den dag, då derom bos Ridderskapet och Adeln öfverlägges, om, säger jag, dessa framsteg omisskänneligen skulle antyda elt ytterligare fortsträfvande på en allt mindre begränsad bana; om periodiska publicitetsmedel småningom skulle urarta till elt slags Stat i Staten, till ett välde, som förlamade den lagbestämda verkningen af andra välden, —• värdigens besinna det, mina Herrar, bör då vår i alla fall genom formerna återhållna förmåga ännu mera och sjelfvilligt motverkas uti en epok, der både tankans och tingenas föränderlighet hastigare fortlöper, på ett Decennium, än fordom på Sekler?
Skola vi nästa Riksmöte nödgas ytterligare invänta 5 år för att vinna en nödig rättelse, och slutligen möjligtvis falla in i en tidepunkt, då just genom den ökade kraft, som det nyss omtalta moraliska väldet hunnit förvärfva, det ej mera vore görligt, att i lagliga former tillvägabringa den rättelse, hvars oundgänglighet alltför sent blifvi t insedd?