Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Jag har hållit dig kär, alltsedan jag hörde ditt namn nämnas,» sade Astrid stilla.
Kungen knöt sin hand i vrede emot henne.
»Vet det, Astrid, att jag har längtat efter Ingegerd, så som ingen man längtat efter en kvinna.
Vid henne ville jag hålla mig fast, såsom den dödes själ vid de bärande änglarna för att stiga uppåt.
Jag trodde, att hon var så from, att hon skulle hjälpa mig att lefva ett skuldfritt lif.»
Och han bröt ut i vild längtan och talade om att han trånade efter det välde, som ägdes af Herrens helige, men att han var för svag och syndfull att nå fullkomligheten.
»Men kungadottern skulle ha hulpit mig,» sade han.
»Hon, den helgonljufva, skulle ha hulpit mig.
»O, Gud,» sade han, »hvart jag vänder mig, ser jag syndare, hvart jag går möter jag dem, som locka mig till synd.
Hvarför lät du ej kungadottern komma, som ej bär en ond tanke i sitt hjärta?
Hennes milda ögon skulle hafva spanat ut för mig den rätta vägen.
Så fort jag velat bryta mot ditt bud, skulle hennes milda hand hållit mig tillbaka.»
En djup vanmakt och en förtviflans trötthet sänkte sig öfver Olaf Haraldson.
»Det är detta jag hoppats på,» sade han, »att äga en god människa vid min sida.
Att ej ständigt vandra ensam bland vildhet och ondska!
Nu känner jag, att jag skall duka under.
Jag förmår ej strida längre.
»Har jag ej frågat Gud,» utropade han, »hvilken plats jag har inför honom.
Hvartill har du, Själars Herre, korat mig?
Är det mig ämnadt att bli apostlars och martyrers like?
»Men nu, Astrid, behöfver jag ej fråga mer.
Gud har ej velat skänka mig den kvinnan, som skulle stå mig bi på min vandring.
Na vet jag, att jag aldrig skall vinna helgonkronan.»
Och kungen teg tröstlös i sin förtviflan.
Då kom Astrid närmare fram till honom.
Olaf,» sade hon, »detta, som du nu säger, ha såväl prinsessan som Hjalte för längesedan sagt mig, men jag ville dock ej tro, att du var annat än en god och tapper hjälte och en ädel konung.
Det är först sedan jag lefvat under ditt tak i dessa veckor, som min själ börjat frukta inför dig.
Jag har känt, att det var värre än döden att träda inför dig med lögn på tungan.
»Aldrig har något så skrämt mig,» fortfor Astrid, »som då jag förstod, att du var ett helgon.
Då jag såg dig bränna spånorna i din hand, då jag såg att sjukdomen flydde på ditt bud, och att svärdet föll ur din fiendes hand, när han mötte dig!
Det har skrämt mig till döds, att du var en helig man.
Och jag beslöt att dö, innan du visste, att jag bedrog dig.»
Kung Olaf svarade ej.
Astrid såg upp till honom.
Hans ögon voro vända mot himmelen.
Hon visste ej om han hörde henne.
»O, denna stund, som vi nu upplefva,» sade hon, »den har jag fruktat för hvarje dag och timme, alltsedan jag kom hit.
Hellre vill jag dö än upplefva den.»
Alltjämt teg Olaf Haraldson.
»Kung Olaf,» sade hon, »jag ville göra något för dig, ge dig mitt lif.
Jag ville kasta mig i den gråa älfven för att du ej skulle hafva en lögnerska vid din sida.
Ju mera jag såg af din helighet, desto tydligare såg jag, att jag måste gå bort från dig.
Ett Guds helgon kunde ej ha en lögnaktig trälkvinna till hustru.»
Alltjämt teg kungen, men nu lyfte Astrid sina ögon till hans ansikte.
Då gaf hon till ett anskri.
»Kung Olaf, ditt ansikte skiner!» ropade hon.
Medan Astrid talade hade Herren Gud upplåtit kung Olafs ögon för en syn.
Alla himmelens stjärnor såg han begifva sig från sina platser och flyga kring himmelen som svärmande bin.
Men plötsligen hade de alla förenat sig öfver hans hufvud och bildat en glansomfluten krona.
»Astrid,» sade han med bäfvande röst. »Gud har talat till mig.
Det är sant, som du säger.
Jag skall blifva Guds helgon.»
Hans stämma skalf af rörelse, och hans ansikte sken i natten.
Men då Astrid såg ljuset, som omstrålade hans hufvud, reste hon sig.
Det sista hoppet var utslocknadt för henne.
»Nu vill jag gå,» sade hon.
»Nu vet du hvem du är, aldrig kan du nu mera tåla mig vid din sida.
Men tänk i mildhet på mig.
Utan fröjd och lycka lefde jag hela mitt lif.
Tänk, jag har blifvit slagen, jag har gått i trasor.
Förlåt mig, då jag är borta.
Min kärlek har ej skadat dig!»
Då Astrid i tung förtviflan skred bort öfver bryggan, vaknade Olaf Haraldson ur sin hänförelse.
»Hvarför vill du gå?» sade han.
»Hvarför vill du gå?»
»Måste jag ej gå nu, då du är ett helgon,» hviskade hon knappt hörbart.
»Ej skall du gå för den skull, just nu menar jag, att du kan stanna,» sade kung Olaf. »En ringa man vår jag förr, och för allt ondt måste jag bäfva.
En fattig jordisk kung var jag, för arm att skänka dig min nåd.
Men nu är himmelens härlighet gifven mig.
Om du är svag, så är jag Herrens hjälte.
Om du faller, så kan jag uppresa dig.
Gud har utvalt mig, Astrid, du kan ej skada mig, men jag kan bistå dig – Ack, så jag talar – I denna stund har Gud tömt sin kärlek i mitt hjärta så rikligt att jag ej ens förstår, att du felat.»
Och i stor mildhet upplyfte han den darrande gestalten, och ömt stödjande henne, som alltjämt snyftade och knappast kunde hålla sig uppe, vände han med Astrid åter till kungsgården.
MARGARETA FREDKULLA
På detta sätt tillgick det, då Margareta Fredkulla, som skulle rida till Norge och gifta sig med kung Magnus Barfot, kom till Storgårdsbyn i Västergötland, som ligger på södra älfstranden ett stycke ofvanför Kungahälla.
Först af alla hade de båda gummorna Karin Wullum och Valborg Toot, hvilka varit uppe på Storskogen för att samla mossa, fått se en skymt af prinsessan från en hög bergklint.
De kastade genast sina bördor och rusade ned till byn för att berätta, att det red något ljust och fagert långt borta på skogsvägen, att vackra människor färdades fram under träden.
Men ingen, som hörde dem, ville tro dem.
»Ve edra skumma ögon!» ropade man till dem.
»Det kan ej ha varit en prinsessa, det var säkerligen ingenting annat än träskdimman, som dansade kring under röda furustammar.»
Strax efter gummorna kom Rasmus kolargosse springande.
Ögonen skeno i hans ansikte, och han var så andfådd, då han kom till byn, att han knappast förmådde tala.
Men så snart han kunde få fram orden, började han öfverljudt ropa:
»I skolen vara glada!
Prinsessan kommer!
Jag har sett den fagra sakteligen rida fram under träden.
I skolen vara glada!»
Rasmus kolargosse hade stannat på den trekantiga platsen midt i byn, där tre vägar möttes.
Några bönder stodo där och hviskade med hvarandra om att kriget med Norge snart skulle bryta ut på nytt, och då de hörde Rasmus, trodde de, att han ville göra spe af deras olycka.
»Björnunge,» sade de, och hotade honom med näfvarna, »tig, om du vill behålla lifvet!
Ej ett ord mer om detta, du bortbyting.»
Men Rasmus kolargosse var ej så lätt att tysta.
Han började på med sitt än en gång: »Prinsessan kommer.
Furuskogens tysta fåglar hörde jag kvittra för att hälsa henne.
Där hon drog fram, hasade sig ekorren ned ur trädtoppen och satt stilla på lägsta grenen med svansen upprätt och ögon som eldkol.
Och tjädern flög upp mellan träden, dundrande som åskan.»
Då han sade detta, rusade
Per smed fram och tog Rasmus kolargosse vid örat.
»Prinsessan,» hväste han åt honom, »säger du, att du sett prinsessan!
Det var ett rå, förstår du, ett fagert skogsrå.
Prinsessan kommer ej.
Gud ömke sig, prinsessan kommer ej!»
Men fastän ingen ville tro ryktet, löpte det genom byn på ett ögonblick, och folk kom från alla håll ned till trekanten för att höra hvad gossen hade att säga.
Storgårdsbyn hade till största delen blifvit nedbränd under förra årens krig och bestod nu mest af svarta brandtomter, på hvilka man ej vågat resa nya hus af fruktan för kriget.
Men ur källare och usla jordkulor, där människorna bodde, kommo de framsmygande, aftärda och i trasor.
De gingo mycket stilla och tordes knappast komma ända fram till Rasmus kolargosse, som om de ej vågade höra hans budskap.
Men då Per smed såg, att allt fler och fler kommo, knep han gossen i örat så hårdt, att han jämrade sig.
På samma gång försökte smeden att med kloka ord öfvertala gossen att tiga.
»Du skall ej drifva gäck med oss arma bönder, som bo i gränslandet under dessa onda tider, då nordens kungar ej bevara freden,» sade han.
»Vi äro får, som äro skilda från hjorden.
Vi äro jagade af björnar, vi äro fallna i bråddjup.
Hvarje dag och hvarje timme blicka vi döden in i hans grymma anlete.»
Medan smeden talade, kommo allt fler och fler bönder tillstädes.
Där kom en vid namn Hallvard, som förra dagen varit så viss, att kriget skulle börja på nytt, att han ställt ut sin skattekista på allfarsvägen och bjudit alla de förbigående att taga därur hvad de ville.
Och där kom folket från Västergården, som hade förvandlat allt sitt arfvegods i öl och gillesmat och väntade kriget, vältrande sig i synd, och till sist kommo människorna från en liten gård längst borta i byn, hvilka nyligen tagit sig för att själfva bränna upp allt sitt hö och slakta ned boskapen, för att ej norrmännen skulle hafva nytta däraf.
Då smeden såg alla dessa människor komma ännu alltjämt tysta och stilla, men med vansinne brinnande i ögonen, blef han rädd för hvad de skulle taga sig till, om de nu narrades att hoppas på fred.
»Begriper du ej, att det var skogsrået?» sade han åter till Rasmus och talade högt, så att alla skulle höra honom.
»Det går där uppe i skogen och smilar och smiskar och förvänder ögonen på er, kolare.
Det kan du väl veta, att skogsrået har reda på att kung Inge höll fredsmöte med den norske kung Magnus i fjol sommar i Kungahälla.
Det vet nog, att det då bestämdes, att freden skulle befästas på så sätt, att kung Inges dotter skulle komma till Norge och gifta sig med kung Magnus.
Och då skogsrået nu kan förstå, att vi alla gå och spana och speja efter fredsjungfrun, så gör det sig till för att förvrida synen på oss och ter sig som en prinsessa.
Det tycker om att gäckas, det trollet.»
Rasmus kolargosse stod stilla och hörde fromt på Per smed, så att denne trodde, att han öfvertygat gossen och släppte honom.
Men ej förr var Rasmus fri, än han började skrika högre än förut. »Prinsessan kommer, jag har sett prinsessan.»
Och på det att man skulle tro honom, började han berätta om kronan, som var lik en blomma med pärledagg, och om sadeltäcket, som lyste så grant som den röda flugsvampen.
Men då kom gamla gumman Sigrid Torsdotter fram ur hopen.
Hon svängde sin käpp högt i luften och började ropa:
»Hvem är det som säger, att prinsessan kommer?
Jag vet, jag, hvad det är, som kommer.
Hela långa vintern satt jag ensam i stugan och såg röken bolma upp från härden.
Men hvarje kväll var röken full af tecken.
Den fylldes inför mina ögon af gestalter, som buro spjut och pansar.
Och jag vet hvad det betyder, då röken är full af krigare.
De äro förebud för andra, som en mörk natt, medan vi sofva, komma framsmygande till våra hus.
Vi höra dem ej, då de komma, ty vi sofva, men vi vakna, då den röda hanen börjar gala på taket, då vi hålla på att kväfvas i våra rökfyllda stugor, då den norske konungens folk höjer segerskri utanför de brinnande väggarna.
Alla människor kände rysningar af fruktan, då de hörde Sigrid Torsdotter, men kolargossen ställde sig rätt i vägen för henne.
»Jag bryr mig ej om edra rökmoln,» sade han.
»Jag har sett prinsessan.
Fin och fager lyser hon under kronan.»
Per smed, som fruktade för de arma människornas gäckade hopp, rusade öfver Rasmus kolargosse och släpade honom bort till jordkulan, där han hade sin smedja, förde in gossen där och vräkte för ingången den stora stenen, som tjänade till dörr.
Men Rasmus skrek oupphörligen:
»Jag har sett prinsessan, och mig synes, att ni borde glädja er åt att hon kommer.»
Men knappast hade
Per smed skaffat undan kolargossen, förrän en man, som i flera år vandrat omkring fredlös på Storskogen, kom ned till byn.
Han såg ut som ett vildt djur i sin skinndräkt och med sitt långa, oklippta skägg, men han log högt af glädje, då han kom springande, och han svängde en grön kvist öfver hufvudet som ett fredstecken.
Han sprang genom hela byn, stannade på hvar och en af de svarta brandtomterna och ropade så högt, att det hördes ned i de mörka källrarna, där folket bodde: »Prinsessan kommer.
Jag har sett prinsessan.»
Sålunda kom den fredlöse också till Folke Lagmans stora gård och ropade lika högt där som annorstädes.
Men Folke Lagman, som hörde honom, kom då gammal och böjd ut ur en källargång och ropade till honom: »Fred vare med dig, du fredlöse.
Du behöfver ej komma med lögner för att locka oss att förlåta dig.
Jag lyfter bannet från ditt hufvud.
Du skall ej vända åter till skogen.
Vi äro själfva som fredlöse, vi döma ingen att gå biltog bort ifrån oss.»
»Hvarför vill du ej tro mig?» sade den fredlöse.
»Vet du ej, att kung Inge lofvat att sända fredsjungfrun nu till våren?
Då han sade detta, såg den gamle på honom med trötta, hopplösa blickar.
»Ej vet jag något om att det nu är vår,» sade han.
»Vän, för oss arma bönder är nu höst och vår ett och detsamma.
För oss må drifvan bli liggande på åkern, ty vi skola ej fåra den med våra plogar.
Regnet må bli hängande i molnen, och fröet må ligga stilla i jorden utan att gro och spira.
Vi skola ej så och ej skörda.
Vi sitta stilla och vänta fördärfvet.
Men under tiden kommo fattiga jägare och trälar, som förlupit sina herrar, ned ur skogen och berättade nyheten för folket, som samlats på trekanten.
Hoppet började lysa ur mångas ögon, endast gamla gumman Sigrid Torsdotter satt ännu skum och dyster och talade om sina drömmar.
»Ve den som hoppas, innan han sett prinsessan med egna ögon,» ropade hon.
»Då hon blänker i skogsbrynet på silfverskodd fåle, då pärlkronan lyser öfver dalen, då är det tid för gränsbönderna att börja hoppas.»
Knappast hade hon sagt detta, förrän Karin Wullum och Valborg Toot utstötte ett »Guds moder, hjälp oss!» och sågo upp mot skogsbrynet, där vägen kom fram ur den täta skogen som ur ett källarhvalf.
Då började alla ropa om hvarandra: »Kommen hit och skåden!
Guds moder, hjälp oss!
– Skuggen era ögon med handen och sen upp mot skogen! – Gören korstecken och sen upp mot skogen!»
»Är det ej en jungfru, som kommer där med fagert följe?
Se vi henne alla?»
Alla de förskrämda och förvildade människorna började ropa och sträcka upp händerna.
»Är ej detta ett rå?» skreko de.
»Är det ej ett gyckelspel af trollen?
Se vi alla en prinsessa?
De kastade sig på knä och började bedja och sjunga fromma sånger.
De skyndade hän till klockstapeln och ringde för att pröfva om den fagra jungfrun var ett troll, som fruktade klockklangen.
Men då gamla Sigrid Torsdotter med sina långsynta ögon såg, att en jungfru kom ridande ut ur den mörka skogen, så tvekade hon ej, utan var den första, som ropade:
»O kära, väna, morgonljus och blomma.
Du är ej ett rå, du är en kungadotter.
Tacken, lofven!
Nej, kära, att du ändtligen är kommen!
Att det är du, som rider ned i dalen!»
Sigrid Torsdotter svängde käppen högt öfver hufvudet, och följd af allt folket skyndade hon mot prinsessan.
»Kära, väna, morgonljus och blomma!» ropade de alla mot henne.
Och då de voro henne alldeles nära, ropade de:
»Kära, väna, du lyser fin och fager under kronan.
Vik undan silkesdoket!
Låt oss se dig riktigt.»
De trängde sig tätt intill den store, svarte gångaren, som gick fram högtidlig i sitt purpurtäcke med stora plymer gungande vid örat, med manen delad i flätor, omvirade med guldband.
»Kära, väna!» ropade de.
»Den är väl sedig denne store, svarte hästen!
Kära, att du ändtligen är kommen!»
Där Margareta Fredkulla kom ridande, följdes hon af många ädla herrar och fruar från hennes faders land, men framför hennes häst gick en fattig bonde, som bar ett brutet spjut i handen och oupphörligen ropade:
»Här rider den sköna fredens jungfru.
Här rider Margareta Fredkulla!»
Under hela den tid prinsessan ridit fram genom gränslandet, hade hon sett glädje och lugn utbreda sig bland folket.
Hvarhelst hon kommit, hade hon sett bönder sätta plog i jorden, och husmödrar breda ut väfvar på bleke.
Hungrig boskap hade blifvit utsläppt på betet, de unga hade åter vågat smycka sig med armband och ringar.
Hjälmar och svärd hade blifvit nedkastade i vapenkistan.
Hvarhelst hon dragit fram, hade barn och kvinnor kommit emot henne med blommor och med spädt vårlöf.
Och uppe på Storskogen hade den gamle, vilde kolaren kommit springande och bjudit in henne i sin koja samt fägnat henne med frusna bär.
Men aldrig hade den vackra kungadottern blifvit hälsad med sådan glädje som i Storgårdsbyn.
Ett par af männen togo hästen vid tygeln och började varligt leda den i den branta utförsbacken.
»Gud signe dig!» ropade de till henne. »Gud signe ditt vackra ansikte!
Gud signe dig, Fredkulla!»
Medan tåget gick ned mot Storgårdsbyn, sprungo bönderna bredvid kungadottern och berättade henne flämtande hur de lidit och väntat.
De talade om för henne allt hvad de utstått under den långa ofreden.
Då de ändtligen kommit ned på trekanten, drog Fredkulla tyglarna åt sig och höll inne den store gångaren.
Hon hade aldrig förr sett så mycket elände.
Hon såg bort öfver brandtomter och plundrade hus, och hon såg på de arma människorna.
Och hennes ögon fylldes af tårar.
Men då kysste bondkvinnorna hennes händer och ropade åt henne, att nu voro de ej mera sorgsna, eftersom hon var kommen.
Nu hade de fredsjungfrun ibland sig, nu var det slut med deras lidande.
»Tänk ej på oss, du Fredkulla,» sade de, »gråt ej öfver vårt elände.
Tänk på kung Magnus, den store hjälten, som du skall tillhöra.
Le mot honom i huldhet.
Smek du i tanken hans långa, ljusa, silkesbleka hår.»
Och då hon alltjämt satt stilla på hästen och grät, började de alla att trösta henne.
»Nu är ej tid att gråta, jungfru,» ropade de.
»Ser du, här ligger älfven och på andra stranden är Norge, där är skeppsrikt Kungahälla, där din brudgum väntar dig.
Gud signe dig!
Han lär nog glädas den stunden han får sluta dig i sina armar.»
»Se, jungfru, nu vet man redan längs båda älfstränderna, att du är kommen.
Se glädjeeldarna, som tändas på alla kullar!
Se, folket, som strömmar ned mot älfven!
Och hör, att där borta hafva de redan lärt att ropa: ’Fredkulla hell’.
Du kan höra orden, de bäras tydligt öfver vattnet.»
Men Fredkulla lät ej trösta sig, utan alltjämt höll hon bedröfvad hästen stilla och lät sina blickar vandra från den ena till den andra.
Hon såg dem trasiga och sjuka, hon såg dem förvildade, så att de ej mer voro lika människor.
Då lyfte hon högt handen till tecken, att hon ville tala, och det blef tyst omkring henne.
Så talade Margareta Fredkulla på trekanten i Storgårds brända by, och alla de fattiga människorna hörde henne, och likaså hörde henne de höga herrar och fruar, som redo i hennes följe.
»Det vill jag, att I alla skolen minnas hvad jag nu lofvar vid Gud och alla helgon:
Så länge som jag äger ord på tungan, så länge som jag äger blod i hjärtat, så länge skall jag verka fredens verk.»
Här tystnade hon, som om hon förstode, att i detta, som hon lofvat, låge en fara, och så tillade hon:
»Om ock det skall mig kosta lif och lycka.
Då kungadottern afgifvit detta löfte, såg hon upp med glädtigt mod och grät ej mera.
Hon dref hästen framåt på vägen, som förde ned till färjestaden.
Men utmed den gröna vägkanten satt där en liten herdegosse.
Han var fullt ut så glad som någon annan, och han ville ge prinsessan hvad han hade bäst.
Han började sjunga för henne en liten kärleksvisa om en kung högt i nordanland, som längtade till österns kejsardotter.
Och återigen satt Fredkulla stilla på hästen och lyssnade till gossen, som sjöng med hög och klar röst:
En är hon, som mig binder,
att vaka långa nätter,
en är, som mig förmenar,
att njuta lek och fröjder,
den fagra mön i östern,
som själf sitt rike värjer,
svarthårig, svartögd stridsmås,
Matilda, kejsarns dotter.
Hvad är i hemmet bättre
än stolt och fager hustru?
Nu följer mig min längtan
på fältet och i stugan.
Från tinget rider sorgen
tung jämte mig på hästen,
den sorgen, att jag aldrig
skall kejsarns dotter äga.
Så ljöd visan, och då kungadottern hört den till slut, log hon mot gossen och frågade hvem som diktat den.
Och ingen var det, som förstod att hindra herdegossen, utan han svarade på frågan, stolt öfver att kunna svara:
»Det är kung Magnus, som diktat visan i tanke på Matilda, kejsarns dotter.»
Ack, hvilken sorg, som då grep den väna Fredkulla.
»Har kung Magnus diktat den visan!» ropade hon.
»Hvad skall då jag hos honom, som trånar efter Österlandets kejsardotter?
Om mig har han ej diktat visor, som gå från mun till mun allt öfver landet.
För mig bär han ingen kärlek i sitt hjärta.»
Och i stor bestörtning hörde de arma bönderna hur jungfrun kallade på sitt följe.
»O, kära herrar och goda fruar, följen mig hem tillbaka!
Hafven miskund med mig, min faders goda tjänare!
Låten mig slippa att fara till kung Magnus.
I ej visan?
Det är ej efter mig han längtar, den mannen.
Han trånar efter en skön kejsardotter.»
Då Fredkulla sade detta, hörde hon hur folkskaran, som stod utefter vägen och väntade, högljudt ropade: »Fredkulla hell!»
Och från alla de tusen, som strömmade ut ur det stora Kungahälla för att möta henne hörde hon upprepas i ett mångstämmigt eko: »Fredkulla hell!»
Men jungfrun fortfor att klaga och bedja.
»Kära goda herrar och ädla fruar fören mig hem!
Vi göra synd mot kungen.
Jag vill ej tvinga mig till drottningnamnet.
Det är endast hem jag vill komma.»
Alltjämt ropade de, som stodo på afstånd längs båda älfstränderna: »Fredkulla!
Fredkulla!»
Då satte Fredkulla händerna för öronen.
Hon hade redan vändt hästen och dref honom framåt med höga tillrop.
»Ack att folket tege,» sade hon.
»Fredkulla ropa de, men det blir väl fred, fastän jag ej kommer.
Kung Magnus börjar ej kriget för min skull.
Det vållar honom endast glädje, att jag vänder åter hem.»
Alltjämt, alltjämt fortsatte de, som stodo utefter vägkanten och väntade henne att ropa sitt Fredkulla.
Men de som stodo nära, började fråga och undra: »Hvart rider hon?
Hvart rider hon?»
Och då de sågo, att hon ville rida upp mot skogen, stormade de efter henne.
»Hör, kungadotter, hör hvad denna gamla kvinna säger!» ropade de.
»Mitt hufvud vacklar under årens tyngd,» säger hon, »skall nu kriget beröfva mig min son?»
»Nu, kungadotter,» skreko de, »nu skola alla dörrar slås igen längs hela dalen!
Nu skall vapenkistan öppnas!
Bonden skall rycka plogen ur jorden!
Hvad menar du med att hålla händerna för öronen?
Du måste höra, höra, höra!»
»Fredkulla!» ropade de, där de jagade efter henne.
»Du bär ditt namn i fåvitsko.
Fredkulla, vi våga ej kasta säd i jorden!
Fredkulla, vår dotter skall ej fira bröllop detta år!
Fredkulla, då våra gårdar brunnit, skola gamla kvinnor resa en nidstång på den svarta grunden och därpå skola de rista ditt namn, Fredkulla, Fredkulla!»
Hela hopen från Storgårds by var efter henne.
De skreko omkring henne, alla de olyckliga människorna.
»Fredkulla, tänk på oss, då vi falla!
Då boskapen röfvas från oss, tänk på oss!
Då vi hämnas våra fränder, tänk på oss!
Då vi öfva vilda dåd, tänk på oss!
Tänk på oss, såsom vi alltid skola tänka på dig!»
»Du får ej rida hem, jungfru, du får ej rida ifrån oss.
Hvad svor du nyss, du löftesbryterska?
Hör du hvad folket ropar emot dig från andra älfstranden?»
Och folket från Storgårds by rusade om Fredkulla och kastade sig framför henne på vägen.
»Öfver våra kroppar, jungfru, kan du rida hemåt,» ropade de.
Men somliga kysste jungfruns händer och bådo sakta och vackert: »O stanna, rid ej bort ifrån oss!»
Hon såg, att de ej ville göra henne något ondt.
Men det stackars fattiga, krigströtta folket visste sig ingen råd.
Somliga grepo efter hästens tyglar för att vända honom.
Fredkulla höll då inne sin häst, fastän hon väl visste, att hon skulle fått rida hemåt oskadd, ty om det ock funnos några vilda män från skogen och några fredlösa, som hon lofvat tillgift, hvilka nu hotfullt höjde knifvarna mot henne, så kysste de dock med detsamma hennes kjortelfåll.
Hon lät ridspöet hvina midt i flocken och ropade: »Undan, undan!»
Och när bönderna sågo detta, drogo de sig bort från henne och stodo slagna af förtviflan.
De sågo, att öfver henne hvilade en sådan ångest, att de ej vågade begära hennes miskund.
»Ske dig, som du vill, jungfru,» ropade de. »Din väg är fri.»
Fredkulla satt stilla, och hennes blickar gledo längtansfullt upp mot de skogbevuxna kullarna i fjärran.
Där bakom låg hemmet, dit hon ville fly, som ett såradt djur flyr till sin kula.
En lång stund satt hon så och stirrade med ögon, som voro så heta, att hvarje tår i dem förtorkades.
Så vände kungadottern hästen helt stilla och red åter ned mot dalen.
Hon vände om ensam, onödd, af kärlek till den stora, sköna freden.