Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Liksom alla hysteriska personer, erfor hon en fullkomlig njutning vid rafflande sinnesrörelser och hade, trots sin rädsla, en riktig passion för allt som »var hämskt».
»Ja ha, dä går fort ibland», sa Jon Jons-mor slutligen.
»Min Karl David va’ som afsigkommen allt frå’ begynnelsen, han, men när dä le’ mot slute’, gick dä fort otroligt.
Han ba’ om en mes-smörgås – för mes-smör å mes-ost va’ dä enda han tålte me’, men juss som’en bet i kakbita, så vänd’en ut a in på yga – å så va’ dä gjordt.»
»Men hva’ gjorde I, Brita, ätteråt då», frågade Nylunda-mor, som ville kunna stå sig i examen, när hon kom hem.
»Hon skickade efter mig», svarade klockarn med värdighet, kännande sig förpligtad att gripa in; »jag är ju så godt som medicinerad å såg genast, att han dödt af konjungtioner i hufvudet».
»Ja», afslutade Nylunda-mor ämnet, äntligen tillfredsställd; »han lefde då ingen te glädje.» »Men hur som hälst», tillade hon rappt, »så måst’ vi ha’n i kista inna’ dä blir mörkt.
Ä’n raka’»?
(Detta till hus-styran).»
»Nehej»,
»Men dä mått’en bli.»
»Hocken ska’ göra’t då?»
»Samma en som ha tvätt’an».
»Tvättninga få vara», sade Brita beslutsamt; »hä syns int’.
Men dä ä’ värre me’ skägge’.»
»Jag ska’ raka honom», sade klockarfar! »Tänkte just på det i morse å’ stoppade dona på mig.
Något får man väl låf att göra för gammal bekantskaps skull.»
»Vill I!
Nå ja’ säj! I ä då bra....» Britas ögon sade resten.
»Inte sker det för hans skull», svarade klockarens ögon tillbaka.
Så tog han fram en knif ur ett fodral och profvade bladet mot nageln.
»Duger med mindre å», sade han och tog fram en annan, hvars egg liknade en såg.
»Fins det tvål?» Ja, tvål fans.
»Hvem vill hålla i handfatet»? »Dä vill ja’», sa Brita; »ja’ ha int’ vuri rädd för’en förut å int’ tänk’ ja’ bli nu häller.»
»Ja, I ha vuri sällsynt», komplimenterade Nylunda-mor med en ton, som sade både ett och annat.
»Men hva’ gör I, Jan Jans-mor!»
»Täcke’ ska’ väl vara rynka’, vet ja’.»
»Nej, vecka’!»
Och så flammade striden upp på nytt, lika häftig som någonsin.
Klockaren tog af sig rocken, och sedan han dragit knifven ett par tag mot stöfvelskaftet, förklarade han sig färdig för den kommande operationen.
Brita tog handfatet, men just som de skulle gå, reste Lisa sig upp och bad hviskande att få följa med.
– Tänderna slogo emot hvarandra, och hon darrade, så hon knappt kunde stå, men drogs med dit in oemotståndligt, som järnet efter magneten.
Klockarfar såg missbelåten ut, men hus-styran, som i botten kände sig »lite kuslig», bad henne ifrigt komma med, och så följdes de åt alla tre.
Fönstret hade blifvit uttaget i lillkammaren, och ännu hade den milda, rena sommarluften herraväldet i det låga rummet.
På sängen låg den döde, iklädd ren skjorta – för den syntes – med silfverslantar på ögonen, hakan stödd af salmboken och händerna vackert sammanknäppta på bröstet.
Rocken och »snålmössa» lågo på en stol; stöflarna, ett par gamla hasor, hade däremot Kolar-Jans i ett anfall af hämdlystnad kastat på sophögen.
Ansigtet såg lika »retfullt» ut som vanligt, men i högra mungipan låg ett uttryck af ångest.
Det var som om ett ord gömt sig här, ett ord, som han kämpat till det sista att få fram, men som stelnat i dödens kyla.
»Jaha, det är just inte mycke’ men nu», sade klockarfar och löddrade opp tvålen.
»Som en otäcking såg han ut, men’s han lefde, å som en otäcking ser han ut se’n han är död.»
»Ja, tvi vale!» sade Brita, som återfått hela sitt mod och retade upp sig vid tanken på allt besvär han kostat henne, »en tocken fuling!
Hadde dä’ int» vuri för pänningen så» ... hon häjdade sig och såg på Lisa, men hon kunde vara lugn.
Lisa hörde inte, hon bara såg.
Hon erfor ett nästan befallande behof af att röra vid honom – bara helt lite’.
»Ja, jag ska’ väl ’sta då», sade klockaren och vek upp skjortlinningarna.
Lisa smög sig allt närmare.
Slutligen stack hon försigtigt in pekfingret i hans högra hand, men drog det tillbaka sviken.
Dödskylan hade inte känts så svår som hon hade trott, men hon hade ändå fått som en bekräftelse på, »att det var riktigt sant».
Ofrivilligt knäppte hon ihop händerna.
Det föreföll henne så »grant», att han lagt sig ner och dö, nästan lika »grant» som att sonen tagit henne till hustru.
– Allt annat hade hon redan glömt.
Nu var intvålningen gjord, och så började klockaren med lugn värdighet rakningen eller rättare skrapningen, men hur det var kom handen i darrning.
– Knifven flög opp och ned, lämnade djupa skåror härs och tvärs – svetten lackade i pannan, och knäna slogo takt mot sängkanten.
Inte att han var rädd, långt derifrån!
»Han såg bara lite illa», men i detsamma uppgaf han ett skri, som var alldeles ovärdigt en sådan man, och slängde rakknifven ifrån sig.
»Blinka, blinka!» framstötte han, »han blinka!
Herren förbarme sig – alla trogna embetsmän till lands och vatten, jag fattig syndig männiniska.
Herre jesses – se – se!»
Alla skårorna i likets ansigte fylldes småningom af blodpärlor, som stodo stilla alldeles som de tvekat.
Det smärtsamma draget i mungipan såg ut som ett hånleende.
Lisa uppgaf ett gällt rop och kastade sig på knä.
Hus-styrans ansigte blef deremot lika hvitt som nyss den dödes.
»Tyst», sade hon hårdt, och grep klockaren, som var midt i litanian, om armen.
»Dä va’
I som blinka, inte han.
Hva’ skulle dä bli åf, om han kom te lifs igen!
Han kunde göra om testamente’ – å då stå vi där.»
Klockaren såg på henne stadigt.
Hans ansigte återfick småningom sin naturliga färg, och han tog upp knifven, ehuru med darrande hand.
»Ja, det var nog jag, som blinka», sade han, ehuru tungan just som nekade göra tjenst.
»Jag ska’ lägga fnöske på skårorna å sluta rakningen i måron, då det blir dagsljust.
I detsamma tyckte sig Lisa se som en svag ryckning i likets högra hand och började att högljudt ropa på hjälp.
»Tig I», sa Brita hest.
»Ä’ han int’ dö’, så blir’n strax, å då blir I stormor på Lögde, Tänk på man eran – å på pojken».
Lisa betraktade henne förvirrad.
Det kändes som om hon stod på något, som ramlat hvarf efter hvarf, men så slog hon armarne kring den döde och började ropa på hjälp så gällt och ihärdigt, att rummet inom ett par ögonblick fyldes af folk.
En stund senare var Lögde skådeplatsen för ett tumult utan like.
En af drängarna körde i fullt galopp efter doktorn, en annan efter prästen.
Inne i storstugan låg hus-styran i kramp, och ute på backen hade pigorna skockat sig alldeles som vid åskväder. »Dä va’ ert fel», snyftade Brita, emellan attackerna, till klockarfar, som stod bredvid med något omtvistlig värdighet och bjöd henne Hoffmans droppar på en sockerbit, »hadde int’
I snåle’s på knifven, så hadde dä aldri’ skett, å ja’ aldri’ sagt ol, som ja’ aldri’ ment – å som ja’ kom’ te å skämmes yga ur mej för i all min ti’.»
Med raska steg och mössan käckt skjuten på sned kom lill-Olle ur skogen – men hvarför uppehålla sig vid hans sorg.
Den var lika onaturlig som häftig.
Puttrande och svärjande började Kolar-Jans att peta fram stöflarna ur sophögen – under det att Lagårds-Kalle, som ämnat »spara» till dansen på söndagen, sökte få fatt i kokpigan för att »säja henne hva’ han mente, innan far kom på’n igen.»
Det var som om en slöja plötsligt sänkts öfver hela gården.
Men inne hos den sjuke satt Lisa.
Han höll henne så hårdt i handen, att hon inte kunde göra sig lös.
– De första ord han sladdrade fram, när doktorn väl låtit honom åder, voro: tack Lisa – tack – hörde allt – tack Lisa, Lisa – gå inte – Lisa – aldrig – hörde – tack!
Lögde-far låg länge sjuk.
Doktorn påstod, att han helt och hållet hade skårorna vid rakningen att tacka för sitt lif.
Emellertid behandlade inte den räddade räddaren af sitt lif artigare, än att han lät kasta honom på porten, när han kom för att fråga hur det stod till, och till sina öfriga egenheter lade han ännu en: den att aldrig tåla se skymten af en rakknif.
Med hus-styran hade han en häftig scen, när han väl kom upp, och sedan flyttade hon hem till sig – utan att få stiga i graderna.
Klockarfar lät aldrig höra af sig vidare.
– För öfrigt såg
Lögde-far efter sin sjukdom så ’mild och bli’ i syn, att man rakt inte kände igen’en.’
»Dä ha rent åf gjort’en godt att vare dö», sade Kolar-Jans, som var misstänksam på förändringen och hvar dag väntade att han skulle ’släppa hin lös igen’.
»Gamlingen» skref efter sonen och ställde till ett hemkomstkalas, så hejdundrande, att ingen i mannaminne mindes något dylikt.
Lisa satt i högsätet, klädd nästan som en brud, och uppförde sig mest som annat folk – fast hon hade mycket svårt att sitta stilla – och högsäteplatsen fick hon behålla allt se’n dess.
Det var det enda vilkor Lögde-far gjorde, när han delade hemmanet med sonen, som blifvit en dugtig arbetare i Amerika, men nog kände sig hågad att »göra upp» med
Lisa och skaffa sig en bättre »mistress», men han gaf vika, och om han också inte uppförde sig precis som en »guss engel», så tyckte Lisa så – och det var hufvudsaken.
Lill-Olle blef farfadren rent som svag för, och Lagårds-Kalle hann säga så mycket, att han just önskade »härta osagdt».
»Spött på mej», sa Kolar-Jans belåten, »om dä int’ vart ett glädlik åf’en ändå till sist!»
Gossen på bärget.
De äldre i byn mindes mycket väl, när han kom vandrande, för att söka plats.
Då hade han nyss fyllt sina tjugo, var skär och hvit som en flicka, med vackra blå ögon, stubbigt brunt hår och en tunn, fin mun med litet utdragna mungipor, som darrade nästan jämt, ’som om han varit van att ständigt svälja gråten’.
Nuvarande nämdemannens far, som då innehade samma värdighet som nu sonen, tog honom i huset ’på försök’.
Men nämdemansmor, som kände sig tilldragen af hans blida, ljusa, ansigte och stillsamma väsen, gaf sig ingen ro, förr än hon fick honom antagen till ’lilldräng’, och hon behöfde aldrig ångra sig.
Af papperen han förde med sig fick man veta, att han hette ’Karl Johan Svärd och var välfräjdad’.
Själf berättade han, att fadern varit båtsman, gift sig till många pängar, men dött i vidlyftighet’ – d. v. s. han hade supit och rumlat upp alltsammans.
Modern och två yngre syskon voro på fattighuset, men han skulle nog få dem därifrån, brukade han tillägga och knipa ihop läpparna, som om gråten hotat att tränga fram på fullt allvar.
Det var mest för att hjälpa dem, som han begifvit sig ut i världen.
– Han var arbetsam, pålitlig och ärlig.
Aldrig gick han på ’danser’, aldrig var han i gräl, jäntorna lämnade han i fred, utom när han fick ett ’glas i rocken’, då han blef så kärvänlig, att man knappt kunde berga sig för honom, men det hände så sällan.
Nämdemansmor höll af honom som en son, och nämdeman ’lyste ut honom som ett mönster för de andra’.
Men om sig var han.
Det var litet knappt med maten i huset – hur galant där än för öfrigt var.
Man sa, att nämdemansmor gråtit sina modiga tårar, innan hon gifvit vika i det fallet, men att hon varit tvungen ’för husfridens skull’.
Huru som hälst, nu syntes inte något spår efter sådant, utan allt gick sin gilla gång.
– De andra drängarna knotade ofta högljudt, när ärtgrytan nekade att lämna mer än en tallrik åt en och hvar och aftonvards-smörgåsarna gingo ut i halfva i stället för i hela kakor, men aldrig Karl Johan.
Han åt noggrant upp hvad han fick, skrapade tallriken så blank, att katten inte hade kunnat få den finare, men han begärde aldrig mer.
Ja, mat-brödet stoppade han till och med i lommen, förebärande att det smakade bättre sedan.
Men en dag, när knotet blef högre än vanligt ute på fältet, knöt han upp en ren, snygg, bomullsnäsduk, fyld med ordentligt hoplagda brödbitar, och frågade, om kamraterna ville ge honom en slant för innehållet.
Det blef skratt och skoj af.
Han fick heta pås-Kalle, tiggar-Johan m. m.
Men hur det var, så strök en bit åt då, en annan då, och efter en halftimme var knytet tomt.
Speglosorna, han fick inpå handeln, tycktes inte göra honom en smul.
Af brödpängarna köpte han snus, af tobakspängarna bränvin, och så hade han en liten affär i gång.
Den enda svaghet han egde var den för kläder.
Han var rent som litet fåfäng för sin person, och när han kom i kyrkan så ljus, fin och putsad, så var det allt mer än en jänta som tyckte det var skada, att han var så ’apart’.
Ja, hur han knogade och sparade, så fick han ihop nog, för att våga sig på ett torp.
Ogärna miste nämdemans honom, men de hade ju ingen makt, och så flyttade han en vacker dag in i stugan på bärgsklinten.
Från den tiden hette han:
Den, som den dagen sett Karl Johan, hade nog inte trott honom vara ’riktigt klok’.
Han bara sprang och sprang.
In i stugan, ut på fältet, rundt kring potatistegen.
Det rent var som han hållit på att kväfvas, så hjärteglad kände han sig.
Han hade fötterna under eget bord – han skulle hjälpa mor – småbarnen – och så kastade han sig ned under en tall så lång han var och gret, som om alla de tårar han gömt på brutit fram på en gång Hela Karl Johans barndom hade varit en enda skrämsel.
Fadern var så svår, när han var drucken, och så hade det gjort ’så ondt’ att höra moderns gråt och jämmer.
– Och sedan, när hon skulle till fattighuset!
Det var ändå det värsta.
Hon ville inte.
Hon gret, bad, slog emot, bet och sparkade.
– Men de togo henne ändå – med våld – och barnen med.
Se’n dess hade han bara haft en, om också oformulerad, tanke – att slippa dö som far och lefva som mor.
– Och nu var han vid målet, eller åtminstone ett godt stycke på väg.
Åh, så han skulle sträfva och arbeta.
Och han sträfvade.
Det var en så stor njutning att skrapa ihop slant efter slant åt mor, att se hur den lilla summan ökades.
– En dag växlade han till sig två spiller nya sedlar.
– Nu hade han äntligen summan full.
Nu kunde mor och barnen komma.
Men när han skulle lägga in pängarna i brefvet, så kunde han inte.
Det kändes som om det gält att rycka loss en bit ur honom själf.
Han skulle bara låta dem ligga ett par dagar till, men dagarna blefvo veckor, veckorna månader, och ännu lågo sedlarna blanka och nya i skrinet, men de hade fått sällskap.
Han var som i en yrsel.
Han ville bara ha mer och mer.
Att en gång tanken på, hur han skulle bli i stånd att hjälpa de sina, varit hans högsta glädje, det hade han redan glömt.
Men ännu visste han, att han borde hjälpa mor.
Och han skulle hjälpa henne, bara han fick litet till, ännu var det ju så litet att dela på.
Men han fick aldrig ’litet till’.
Och ändå låg det på botten ett slags ömhetskänsla, som han aldrig kunde komma öfver.
Husdjuren rent skeno af välmåga, och såg han en usling, stack han gärna åt honom ett stycke bröd, fast han sedan drog in det på sig själf.
– Men – modern var frånvarande – känslan för henne närdes inte.
– Ja, till sist tyckte han sig riktigt nöjd och belåten ’som det var’ – ända till dess dödsbudet kom.
– Modern och små-barnen hade dött på fattighuset i någon smittosam sjukdom ’och hälsade honom så mycket’.
Den natten såf inte Karl Johan en blund.
Han ’skakade invärtes’, så han trodde sig aldrig bli människa mer.
’Han skulle resa hem.
Dom skulle inte behöfva komma i jorden som fattighjon ...
Men när morgonsolen sken in i rummet, dimmade det lifliga intrycket bort.
Det skulle ju se konstigt ut, om han kom dit nu – när han inte låtit höra af sig förr ... det var ju till ingen nytta för dem, att han rent kastade bort pängar i onödan...
Påföljande söndag lade han en hel silfverkrona i håfven, och sedan kände han sig så lugn och rentvådd, som om den köpt honom själaro och samvetsfrid med ens ...
Hvad det led, blef det ingen hemlighet att ’Gossen på bärget’ lånade ut mot ränta.
Men någon oskälig vinst tog han inte, och inte var han oskälig att hålla efter en stackare häller, fast nog förstås ville han ha ut sitt.
Han var mera som blyg och försagd än hård och sträf.
Också var det just ingen, som kände harm emot honom.
Många försök gjordes vid denna tid att få honom ut bland folk, men de misslyckades alldeles.
Han blef allt mera människoskygg och mån om sitt.
Han gaf sig åt sin passion med både hull och hår, utan att hvarken reflektera eller erfara blygsel.
Numera gingo år, utan att han skaffade sig ett nytt plagg, och de gamla lappade han på själf, bäst han kunde, med tråd eller segelgarn, som det föll sig.
Han uträttade för öfrigt allting själf.
Bakade, mjölkade, kokade, tvättade, fast man nog kan förstå att det blef gjordt därefter.
Nämdemansmor, som i det längsta behöll sitt intresse för ’gossen’, sträfvade en vacker dag uppför bärgsklinten och höll en dundrande straffpredikan.
’Skämdes han inte att gräfva ned sig som ett djur i sin kula?
Hvem sparade han åt? o. s. v.’ Karl Johan lyssnade som han brukade lyssna, när han var i tjensten och någon gång fick en påminnelse, med nedböjdt hufvud och händerna på ryggen, ’alldeles som han väntade att få stryk’, utan att hvarken försöka förklara eller ursäkta sig, men påföljande lördag, när nämdemansmor skickade upp ladugårdspigan med attiralj, ’för att göra rent hos kräket’, var förstugudörren stängd och gråpapper satt för fönstren.
Pigan bedyrade, att hon hade hört honom tassa innanför, men trots alla rop och bultningar var och förblef dörren stängd.
Det värsta af alltsammans var, sade nämdemansmor sedan, att han i botten såg så belåten ut – och belåten var han.
Ja, kanske har man svårt att finna en människa mera nöjd än Karl Johan var under denna tid.
När han tidigt om morgnarna for ut på sjön alldeles ensam, hörde fågelsång och såg solen höja sig rakt som ur vattnet, ’kändes det nästan, som om det ringt till hälgsmål’, och när han sedan satt vid sin usla kost, en kost, som han visste med sig själf att inte ens grisen ville tära, ’tyckte han sig just göra rätt för sej’, det högsta uttryck han kunde finna för glädjen att vara till.
En vacker höstafton, ett par år senare, satt nämdemansmor på bron och stickade.
Hon och ’gossen på bärget’ hade inte träffats sedan hennes misslyckade omvändelseförsök.
Hon hade rakt ’gifvit honom upp’, och han hade som skämts att göra sig påmind.
Då fick hon se en sluskig, snuskig karl komma uppför backen med långsamma, släpande steg, som om han varit förlägen att gå fram.
Först ’fick hon inte någon känsel på honom’, men så såg hon, att det var Karl Johan.
Hon rent kände sig färdig att gråta, så förändrad var han.
Af den vackre, ljuse gossen återstod endast de små vänliga blå ögonen, som tittade fram alldeles främmande i det otvättade ansigtet, och så de jämna, hvita tänderna, som skeno riktigt ’sorgmodigt’ i det tofviga skägget.
Han kom för att bedja nämdemansmor skaffa sig ett kvinfolk i huset.
Han hade råkat fast för ett par ängslotter, och det gick inte att hjälpa sig ensam längre.
En af grannarna hade låfvat att ta ut en barnhusgosse åt honom till ’lilldräng’, men han redde sig inte ändå, efter som han hade måst öka på ladugården också.
Kommissionen var inte den bästa, ty det var just ingen, som kände sig hågad för platsen, men nämdemansmor var ihärdig, och till sist fick hon fatt i rätt person.
Lovisa Larsson var omkring fyratio år, fet, dugtig och såg bra ut.
Hon hade haft ett något vidlyftigt förflutet och tyckte, att hus och grund, med thy åtföljande mors värdighet, inte kunde vara så dumt att få så här på gammaldagarna, men den spekulationen behöll hon för sig själf.
Altnog: hon antog platsen ’af beskedlighet’.
»Där satt både han och pojkkräket, en blek, eländig stackare – vid sin gröna mjölk, när jag trädde in», berättade hon sedan. »Jesses, en sådan lukt där va’.
’Aldrig i mitt lif har jag sett så mycken smörja.
Men jag satte i, och rent blef det.»
Karl Johan sade aldrig ett ord vid hennes framfart, han såg bara olycklig ut, och olycklig kände han sig.
Första gången han försökte äta af den rena mjölkvälling, hon satt på bordet, fick han så ’illa’ i magen, att han måste lämna rummet.
Sedan dess lagade han sina bitar själf, som han var van.
Lovisa och gossen åto sund, ordentlig föda sade han aldrig någonting om, ’det bara gjorde ondt i honom’.
Inte var det någon glädje med gossen häller.
Det tog så emot att väcka honom om morgnarna, när han såg hur väl han behöfde såfva, ja, ibland lät han honom till och med såfva ett tag ute på fälten under värsta middagshettan, – men trifdes med honom gjorde han inte – och inte med den andra häller.
Slutligen en dag, när Lovisa i sin ifver började att klippa sönder hans gamla paltor till tras-mattor, stod han inte ut längre.
Han gaf henne ett års kåst och lön och bad henne gå.
Han hade ändå sett, att det inte fans något riktigt arbete åt henne.
Lovisa, som blef ursinnig, gick genast, och under månader lefde byns kvinfolk af de pepprade historier hon hade att berätta från sin ’släptid’ hos ’gossen på bärget’.
Ja, nu voro Karl Johan och lilldrängen ensamma i stugan, men trefnaden ville inte komma tillbaka.
När han såg de mörka, hungriga barnaögonen stirra på sig från andra sidan bordet, vände sig den så kallade maten i munnen på honom.
Ibland steg han upp och gick ut efter en skopa nysilad mjölk och gaf honom, men den glupskhet, hvarmed drycken slukades, gjorde det inte mycket ’lättsammare’.
En vacker dag tog han gossen vid handen och ledde honom ner till nämdemansmor samt bad henne vårda sig om honom.
Han behöfde honom inte längre.
Kort därpå fick man höra, att ’gossen på bärget’ sålt ut allt han egde, med undantag af stugan och bete till två kor.
Köparen var en helt ung bonde, som gift sig till otroligt med pängar och inte gaf sig någon ro, förr än han blifvit den störste hemmansegaren i byn.
Men betala fick han.
Det var från den tiden, som man, genom att lägga ränta till ränta, nästan på skillingen kunde följa med hur mycket ’gossen på bärget’ ’ökade’.
Nu gingo år efter år, utan att Karl Johan lät tala om sig vidare.
Han svalt, frös och knogade som förut.
Från tjugo år nådde han till fyratio, från fyratio till sextio.
När han var några år däröfver, kom helt plötsligt det ryktet ut i byn, att han skulle gifta sig med Johanna Larsson, nypigan hos nuvarande nämdeman.
Det gamla nämdemansfolket voro döda för längesedan.
Äldste sonen, det enda af barnen, som ärft moderns utseende och sinnelag, hade öfvertagit gården, och dit brukade Karl Johan gå ibland af gammal vana, fast han just inte var så välkommen i köket numera.
Han hade så småningom blifvit täckt af ett riktigt smutslager, ’det var hans sätt att göda sig’, sade byns kvickhufvud – och så påstodo pigorna, ’att han förde sällskap med sig’.
Men far själf hade alltid ett vänligt ord att säga.
Nämdemansmor hade rent som gifvit honom ’gossen’ i testamente, och ingen hälg gick, utan att han kom ihåg honom med både mat och annat godt.
Visst hade litet hvar sett Karl Johan stryka kring knutarna tidt och ofta under den sista tiden, men att han gick i giftastankar kunde ändå ingen tro och att någon skulle vilja ha honom, än mindre, så rik han var, ty rik var han.
Tio tusen kronor minst i säkra papper, så ett grant skogsskifte och därtill torpet, som häller inte var så dåligt.
Hur frieriet tillgått visste ingen, ja, knappt han själf.
Han visste bara, att första gången han såg den breda, köttiga ryggen och de höga höfterna – hon stod vid spisen, när han kom in – och mötte de djärfva, grå ögonen, som så ’konstigt’ blickade in i hans, så gick det som en eld genom kroppen på honom.
Sedan dess hade han hvarken haft fred eller ro.
Han ville bara se henne.
Han gaf sig knappt tid att tära en bit själf, och för första gången under alla dessa år fingo kreaturen både svälta och frysa.
Johanna Larsson var tjugotvå år, hade tjenat i sta’n och var brorsdotter till den Lovisa Larsson, som en gång så uppoffrande tog ihop med Karl Johan.
Liksom fastern hade hon ett något vidlyftigt förflutet och tyckte att pängar och en viss ställning i samhället inte var att förakta.
En nära sjuttioårig rik brudgum var just hvad hon behöfde.
Att han var snål och smutsig gjorde ingenting.
’Sådant går bort under lämplig behandling’.
Hon hade mer än väl sett hvilket intryck hon gjort, och hur det bar till, så träffade hon ’gossen på bärget’ än här än där ute på marken.
Alltid mötte hennes blick hans med samma konstiga uttryck.
Det var rent som om hon lockat honom.
Ibland hälsade hon, och ett par gånger snuddade hon så tätt förbi honom, att han kände de fylliga formerna mot sin arm.
Det fans en skomakar-enka i byn – spring-Fina – som var allas kastkäpp och hjälpreda.
Henne tog Karl Johan reda på och bad henne gå bud till Johanna.
Han hade nämligen köpt sig ett litet hemman i byn (det var som om han dragits till människor under denna tid) – och behöfde någon, ’som stod för’.
Hon skulle få just hvad lön hon ville.
Men Johanna bara ryckte på axlarna och svarade: ’om han dröjer’.