Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men det enda sätt, hvarpå en sådan undersökning skulle kunna på ett rättvist sätt äga rum, vore i enlighet med det förslag, som Hr von Troil, Emil, framställde, då K.
M:s propos. i ämnet skulle till StatsUtsk. remitteras.
Till åstadkommande af jemkning i de olika arrendevillkoren, som åligga särskilda kyrkohemman i Halland, hemställde bemälde ledamot, att samtlige kyrkorne skulle behålla hvad de nu åtnjuta och samtlige hemmansinnehafvarne erlägga detsamma, som de nu Den 1 Mars f. m. 413 erlägga, men de arrenden, som äro alltför högt uppdrifne, nedsättas, och de deremot, hvilka nu äro alltför låga, i samma mån höjas, hvilken förändring borde gå i verkställighet allt efter som de bestämda arrendetiderna löpa till ända.
Om någonting i det afseendet borde ske, så vore detta utan tvifvel det bästa.
En undersökning, tillvägabragt från Regeringens sida, har alltid i allmänna opinionen en anstrykning af någonting förhatligt, isynnerhet då derigenom ifrågasättes en på gammal häfd grundad äganderätt.
Jag instämmer i detta afseende helt och hållet uti hvad Just.cancellern år 1S40 yttrade, då han hördes i denna fråga, att nemi. ingen anledn. förefuunes att betvifla kyrkornas äganderätt till de ifrågavar hemmanen.
Just.cancellers-embetet kom visserligen lill det slutliga resultat att icke afstyrka den ifrågasatta undersökningen, men anförde derföre inga andra skäl, än de, alt K. M:s Bef:h-.de i Hallands län och Consistorium i Götheborg samt Kammarcoll. äfven tillstyrkt densamma.
Jag tror för min del att vi böra vara mycket varsamma med att företaga åtgärder, som kunna rubba äganderättens helgd, isynnerhet då man ifrågasätter att det borde åligga kyrkan att i detta afseende styrka sin rätt.
Vi se detta i Afdelningens af Bengt Gudmundsson åberopade förslag lill utlåt, i ämnet.
Denna utgår från den synpunkt, att alla hemman, hvartill kyrkan icke kunde styrka sin rätt, borde anses såsom Kronan tillhörige.
Ett sådant rättegångssätt kan jag för ingen del anse behörigt.
Hvad skulle väl blifva följden om Regeringen vidrörde en så kinkig fråga, som den att i massa ifrågasätta corporationers äganderätt till hemman.
Otvifvelaktig! skulle många åboer å hemman, anslagna ad pios usus, så småningom få tillräcklig anledn. att göra sine förmenta anspråk gällande emot de nuvarande ägarne.
Exempelvis kan jag anföra, det jag hört nämnas, att å Upsala academis hemman skulle finnas åboer, som ifrågasätta academiens rätt.
De följa nog denna frågas behandling.
Skulle nu förevarande ärende afgöras af R.
St. på sätt föreslaget är, så kunde deraf möjligen högst menliga följder inträffa.
Vi böra noga akta oss att ingå på en sådan bana, isynnerhet om en sådan undersökning skulle gå derpå ut, att innehafvaren af en rätt skulle vara skyldig att förete bevisningen i målet.
Det gifves rättigheter, som icke kunna styrkas med papper, men de äro ändå orubbliga, emedan de hvila på gammal häfd.
Af sådan beskaffenhet är denna fråga.
Andra finnas af samma beskaffenhet, hvaribland jag såsom exempel vill nämna Adelsmäns arfsrätt.
Dessa begge frågor stå också mycket nära hvarandra.
Man har hört R. o. Ad. strängt tadlas, så väl inom som utom detta Hus, för att den velat söka skydd hos högsta makten emot de 3:ne öfriga Ståndens beslut i fråga om arfsrätten.
Jag tror, att om man drifver den satsen för långt, att en rättighet skall styrkas med bevis i form af handlingar, för att vara gällande, så kommer man till de aldra farligaste resultater.
Den dag kan komma, mine Hrr, då någon stiger fram och yrkar, att all arfsrätt måtte helt och hållet upphöra och all egendom indragas till slaten.
Denna kan ju ock vara ibland de nya idcer, som gå lill sin utveckling.
Jag 414 Den 1 Mars f. ra. känner lill och med i allmänhet vältänkande menniskor, som drifva denna sats.
Den skulle också kunna vinna 3:ne Stånds löst för sig.
Men vore detta ett lagligt beslut, derföre att allmänna lagen, som stadgar huru arf skall delas, kan af 3 Stånd förändras?
För min del skulle jag tro, att ett sådant beslut innebure ett uppenbart våld å äganderätten.
Jag anhåller, alt det prot.utdr., sorn lärer hafva ankommit från PresteSt. mätte blifva uppläst och jag derefter återtfå ordet.
I anledn. häraf upplästes det af PresteSt., enligt prot.utdr. af d. 26 sisth Febr., vid pröfningen af StatsUtsk:s förevarande utlåt, fattade beslut, innehållande: ”Med bifall lill hvad Utsk. tillstyrkt i afseende på K.
M:s i ämnet aflåtna nåd. propos., fann Ståndet för godt utlåt, i öfrigt afslå, enär Ståndet ansåg vederbörande kyrkors ägande rätt till de s. k.
Halländska kyrkohemmanen numera vara så bevisad och ådagalagd, alt någon allmän undersökning derom icke är behöflig; äfvensom Ståndet ansåg dels någon öfverenskommelse, åsyftande hemmanens afhändande från kyrkorne genom skatteköp, icke vara med kyrkornes äganderätt förenlig, dels ock kyrkohemmans-åboernes rättmätiga fördelar genom de nu gällande höga författningarne fullkomligt betryggade.” H. Ex. Hr Gr. o.
Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas kl. 6 e. m., så vida icke de på föredragningslistan uppförde mål hunno att under förmiddagens plenum afgöras.
Jag instämmer hufvudsakligen i det yttrande, Hr Tersmeden redan afgifvit.
Detta mål har från sin början fått en skef riktning.
Att så skett har redan af reservanterne och jemväl nu utaf Hr Tersmeden blifvit utredt.
Men efter den behandling, som målet nu erhållit, bör man dock kunna hoppas, att ett riktigare sätt alt gå tillväga skall göra sig gällande.
Jag ämnar icke eller nu ingå i någon särskild undersökning af frågan, emedan jag förmodar, att II. o. Ad:s fleste ledamöter redan deraf tagit nog kännedom.
Lika med Hr Tersmeden tror jag, att Utsk:s betänk, icke kan antagas i den delen, der en allmän undersökning om Kronans rätt lill ifrågavar. hemman tillstyrkes.
St. nu en allmän undersökning om dessa hemman, så vore steget uttaget; hvad hindrade dem då att en annan gång begära en dylik undersökning för andra hemman, anslagna till andra offentliga ändamål, och hvad hindrade dem slutligen att begära en sådan undersökning ang:de enskildes åtkomst till deras egendom?
Staten kan föra rättegång utan betydlig kostnad; den har offentliga åklagare att för sådant ändamål tillita, och äger, om det behöfves, större tillgångar.
Hon bör således kunna uttrötta hvarje enskild person eller Corporation och äfven undergräfva den genom dyra rättegångar.
Detta vore ett slags förnyad reduclionsåtgärd, en inqvisitorisk rättegång, emedan undersökningen är sådan.
Jag är förvissad, alt R. o. Ad. icke skall gifva sin röst lill sådana företag, och tillstyrker derföre vördsamt, Den 1 Mars f. m. 415 att Ståndet måtte, på sätt Hr Tersmeden föreslagit, afslå StatsUtsk:s ifrågavar. betänk, i denna del, samt sålunda blott hålla sig till första raderne af PresteSt:s beslut, innefattande följande ord: ”med bifall lill hvad Ulsk. tillstyrkt i afseende på K.
M:s i ämnet aflåtna nåd. propos., fann Ståndet för godt utlåt, i öfrigt afslå.”
Ståndet bar dä icke yttrat sig på något sätt ang-.de utredningens fullständighet.
Det skulle likväl kunna hända, att något vore der att ytterligare utreda, och deröfver behöfva icke R.
St. yttra sig.
Jag tror icke någon betänklighet bör förefinnas, vid instämmande i PresteSt-.s beslut; men skall derutinnan rätta mig efter hvad R. o. Ad:s ledamöter i allmänhet önska; hufvudsaken är att den allmänna undersökningen afslås.
Hvad beträffar den här uttalade åsigt, att indragning af ifrågavar. kyrkohemman från kyrkorne skulle innefatta ett ingrepp i äganderätten, så måste jag på det högsta protestera emot en sådan tolkning af meningen med förläningar till kyrkan.
Kyrkan är en samhällsinstitution, sora samhället kan när som helst indraga eller gifva nya förläningar, allt efter hvad behofvet kan påkalla i och för förändringar.
Jag hänvisar i afseende derpå till vår historia, som visar huru det tillgått med indragande af förläningar tili kyrkan.
Men den fråga, som här borde vara föremål för öfverläggning är, huruvida arrendatorer af hemman i Sverige skola få sig tillerkände rättigheten att såsom åboer vara ansedde, och på grund af 1789 års författning jemväl vara berättigade till skatteköp.
Hvad de nu ifrågavar. hemmansbrukarne beträffar,, hafva de alldrig varit åboer, de innehafva sina hemman efter arrendecontracter, uppgjorda på längre eller kortare lid, och hafva öfverenskommit med ägaren eller disponenten om vissa arrendevillkors utgörande under tiden.
I samma stund man förklarade, att de icke vore arrendatorer, utan skulle blifva åboer, i samma stund voro deras innehafvande hemman åboledige.
Då inträder den ordning, att allmän kungörelse skall utfärdas, ang-.de bättre rätt till åboskapet.
Dertill har då den förre innehafvaren ingen annan rätt, än hvarje annan duglig hemmansbrukare kan hafva.
Då kan också en hvar Svensk man, som har skatterättsfordringar hos Kronan, anmäla sig hos Konungens Bef:li:de, för att få införsel i hemmanet med skatterätt, och dertill vore han berättigad, med förmånsrätt framför alla andra, emot villkor likväl, att utgöra den afgift, som till kyrkan bör erläggas, vare sig i smör eller annat, Dessa förhållanden äro således icke af natur att vid behandlingen af frågan kunna anses i någon mån inverka på rättsförhållandet medborgare emellan.
Om en åbo, d. ä. brukare å ett af dessa hemman, icke är berättigad att arrendera detsamma, i händelse det fråntogs kyrkan och öfverflyttades till Kronans ägo, och hemmanet eller lägenheten ej lämpligen kunde förvaltas enligt 77 § Reg.F., så borde det genom särskildt beslut af Konung och R.
St. stadgas, att de borde med åboer förses; skatterättsinnehafvares rätt, såsom Kronans fordringsägare, dem dock förbehållen att framför andra vinna in - 416 Den 1 Mars f. m, försel; men i intetdera fallet har man trädt den förre arrendatorns rätt för nära, ty i begge fallen är han oberättigad till annan rätt, än den, som genom arbetsamhet, kunskap i, och redbar förvaltning af anförtrodt gods kan från Kronans fördel vid dess bibehållande hemtas, och hvilken, honom förutan all företrädesrätt, göres gällande vid tillsättning af brukare eller åbo.
I intetdera fallet är han hindrad, om värdskapet på arrende ulbjudes, från att genom öfverbud vid auclionslillfället göra sin rätt till arrendet gällande, eller om hemmanet med åbo i den derför bestämda ordning skall förses, anmäla sig.
Jag instämmer med dera, sorn tillstyrka afslag å betänk.; men jag bestrider belt och hållet den mening, att R. o. Ad. borde instämma i PresteSt:s beslut, att frågan vore nog utredd, att det vore afgjordt, det ifrågavar. hemman tillhöra kyrkan.
Detta är ett förhållande, som, oaktadt all den möda och det arbete, som Doctor Stenhammar har nedlagt uti sin reservation, ännu icke är fullt utageradt.
Den författning af Christian IV i Danmark, som der citeras, kan icke angå Halland; ty man äger icke lagstifta för ett landskap, som man icke har under sin styrelse.
Sådant var förhållandet med Halland, hvilket Christian IV icke ägde under sin lydno då nyssnämnde lag utfärdades, emedan det innehades af Sverige.
Hvad åter beträffar den förmenta oriktiga öfversättningen af ett betyg, som Konungens Befdnde i Hallands län skall hafva låtit komma sig till last, och hvilken öfversättning Kammarcoll. sedermera åberopat uti sitt und. utlåt., så bar jag icke varit i tillfälle att få se sjelfva originalet, hvarföre jag icke kan controllera, huruvida den version, som i D:r Stenhammars reservation finnes intagen, är riktigare än den, som af landshöfdingen i nämnde län blifvit förebragt.
Jag tviflar dock, att denne sednare kunnat företaga sig göra uteslutningar i texten, och endast låta qvarstå de orden: ”att de af Konungens länsman bortstaddes för Kronans räkning.”
Detta lemnar jag dock derhän.
Jag är icke nu i tillfälle att utreda denna fråga.
Dertill kan dock möjligen i framtiden tillfälle gifvas.
Emedlertid måste väl alla medgifva, att om i speciella fall, då fråga om städsel af kyrkohemman i Halland förekommer, åboen, som man behagat qvalificera brukaren, eller rättare sagdt arrendatorn å dessa kyrkohemman, skulle anse sitt innehafvande hemman vara af krono natur, hvilket är sant, och sig således icke behöfva utgöra något slädsmål, hvilket åter är falskt, så länge hemmanet får vara upplåtet kyrkorna, det skulle stå honom öppet alt begära bekräftelse å åboskapet å samma hemman hos Konungens Befdnde, samt söka styrka sin förmenta rätt dertill genom en fortsatt descendens från urminnes lid, från innehafvare af hemmanet, och att få åtnjuta den rättighet till skatteköp, som 1789 års förfaltn. i allmänhet medgifver, hvilket sedermera ytterligare blifvit befästadt genom 1808 års kungörelse ang:de skatteköp.
Jag skulle då tro, att det icke vore hvarken rätt eller billigt eller ens förnuftigt, att vägra en undersökning för hvarje särskildt fall, der sådan person uppträder, och att denna undersökning då måtte få omfatta alla de omständig he - Den 1 M a r s f. m. 417 heter, som behöfdes för att pröfva ärendet; men jag förnyar hvad jag nyss yrkade, nemi. alt jag begär afslag å SlatslJtsk:s ifrågavar. betänk., oell afslyrker helt och hållet det tillägg dervid, som PresteSt. beslutit.
Då jag förmodar, alt vederbörande (d. v. s. kyrkan å ena sidan och äboerne ä den andra) icke, efter det 182(1 års föreskrifter ang:de kyrkohemmanens utarenderande utfärdades, kunna vara belåtna med något jemkningsförslag, som åsyftar att rubba de förhållanden, hvilka i följd af nämnde föreskrifter uppkommit, utan att tillika återställa dem, som af gammalt och ursprungligen ägt rum, så hyser jag den öfvertygelse, alt, för alt kunna bevara hvars och ens rätt i ifrågavar. afseende, linnes ingen annan utväg öfrig, än att, på sätt 11.
St. vid förra riksdagen beslutade, låta saken, genom stämning till laga forum, i domslolsväg undersökas och utredas.
Jag kan således icke hafva något emot, att, såsom SlatsUlsk. föreslagit, en förberedande undersökning äger rum, pä sätt K.
M. linner tjenligast, för alt samla de malerialier, hvilka skola läggas lill grund för stämningen och bidraga lill frågans slutliga afgörande.
Men då jag således icke har något emot bifall till SlatsUtsk:s ifrågavar. betänk., så mäste jag här polemisera icke emot Utsk:s majoritet, utan emot en af dess ledamöter, Ilr Prosten Doctor Stenhammar, som har företagit sig en undersökning på egen hand, i ändamål att söka bevisa, att någon annan undersökning vore helt och hållet öfverflödig, och att det förhållande, som nu äger rum, är både rätt oell billigt, hvaruti han blott ville medgifva några undantag lill förmån för åboerne, så vida kyrkorna dertill samtyckte.
Hvad lian i sistnämnde afseende yttrat, synes dock icke hafva baft något inflytande pä PresteSt:s beslut, utan har detta Stånd endast fästat sig vid den undersökning, som D:r Stenhammar verkställt, men icke funnit några förändrade föreskrifter i afseende på ifrågavar. kyrkohemman vara nödige.
Jag vill då företaga mig en undersökning af denna undersökning.
Den värde reservanten utgår från det factum, att kyrkorne af gammalt haft rätt till landgille af dessa hemman, (d. v. s. till en del af hemmanens ränta) och söker derefter visa, att af denna rätt följt kyrkans rätt till slädsmål (d. v. s. till viss afgift vid hvarje åbo-ombyte).
Detta vill reservanten styrka med företeende af Christian IV:s recess af är 1043, jemte några, åren 1009 och 1670, af Kongl. Commissarierne i Skåne, Halland och Blekinge fällda resolutioner.
Derpå följde vidare ett försök alt ur denna kyrkans rätt till städsraälet härleda för henne sjelfva städselrälten, d. v. s. rättigheten att antaga åboen å hemmanet; en rättighet, som ända till år 1643, då ofvannämnde recess utfärdades, och sedermera så länge dessa provinser hörde under Danmark, utöfvades af Konungens länsman, d. v. s. landshöfdingen, men dock blott för Kyrkans räkning.
Derifrån öfvergår bevisningen lill ett försök, att med denna rättighet till slädsmål och landgille samt, såsom han påstår, 7 H. 53 418 Den 1 Mars f. m. äfven lill städsrätlen förena dominium eller en fullkomlig äganderätt till hemmanen, och hvarifrån Hr
Doetorn otvunget leder sig till den slutsats, att kyrkorna äga göra sig detta dominium till godo på hästa sätt, och att således de i sednare tider verkställda ularrenderingar af hemmanen enligt 1826 års bref äro fullkomligt lagenliga och grundade i kyrkornas urgamla rätt.
Huruledes del verkligen hänger tillsammans med denna bevisning skall jag nu söka ådagalägga.
Doctor Stenhammar börjar med alt säga, att det skulle hafva varit ett högst besynnerligt förhållande, om i Halland Calholska kyrkan hade haft så litet inflytande, att icke der, som annorstädes, donationer blifvit gjorda till kyrkor.
Mig åter skulle det högeligen förundra, om Calholska kyrkan i denna fattiga provins varit så mäktig, att den kunnat tillskansa sig dominium lill 212 hela hemman.
Utan att mera än i förbigående vidröra kyrkans i Danmark i allmänhet underordnade ställning under Adeln, från hvars öfvervälde hon först lösryckte sig vid 1660 års riksdag, dä PresteSt. tillika med 3:dje Ståndet gjorde gemensam sak med konungamakten emot Adeln, vill jag blott anmärka, att om, under Calholska tiden, donationer af hemman till både jord oell ränta blifvit till kyrkorna i Halland gjorda, sädane icke kunnat ske af andra än sjelfägarne, d. v. s. antingen adelsmän af deras frälsehemman, eller sjelfägande bönder af deras hemman, eller också af kronan sjelf; som likväl icke kunde bortskänka äganderätten lill något hemman, ulan blott räntan af detsamma.
Alt några donationer af adelsmän blifvit gjorda till kyrkorne i Halland har man icke ens försökt att bevisa, och det skulle troligtvis icke eller lyckats.
Hade sådane skett, så skulle de donerade hemmanen varit af frälse natur; inga räntor eller annan herrlighet hade dä af dessa hemman utgått till Kronan, och någon fråga om att tillsätta äboer för Kronans räkning hade då sannolikt icke uppstått.
Annu mindre troligt är det, att sjelfägande bönder i Hallands län skänkt något hemman till kyrkorne derstädes.
Del finnes visserligen exempel på något dylikt i Skåne, i det att åtskilliga kyrkor derstädes äga jord, som brukas under skattehemman, och möjligtvis blifvit i forntiden skänkt af bönderne.
Men sådane donationer hafva dock der inskränkt sig lill jordar eller lägenheter af ringa värde och omfattning.
34 § uti det vid reservationerna fogade transumtet af Christian IV:s recess leranar föreskrifter ang:de sådane jordars förvaltning; men i samma recess saknas alldeles föreskrifter om dylikt i afseende på donationshemman, hvilket dock varit en alltför vigtig fråga, för att i recessen förbigås.
Deremot är det ganska troligt, att de s. k. kvrkohemmanen i Halland ursprungligen blifvit af Danska Konungar till kyrkorne derstädes skänkte med den rätt deröfver, som Kronan dä ägde, d. v. s. alt kyrkan fått sig tillagd de deraf utgående räntor och andra afgifter, hvilka kyrkan af ålder uppburit.
Att dermed äfven följt städsmålet anser jag ganska troligt, efter den undersökning D:r Stenhammar gjort, men att med rätt till delta städsmål skulle hafva varit förenad rättighet att bortstädja sjelfva hemmanet eller att antaga åbo å detsamma, det måste jag
Den 1 Mars f. m. 41 y belt och hållet bestrida.
Den värde reservanten säger dervid, att ehuru oftanämnde 1643 års recess lemnade åt Konungens länsman eller landshöfdingen att bortstädja kyrkornas hemman, skedde delta dock blott i egenskap af kyrkans försvarare och för kyrkans räkning.
Men om man närmare granskar förrberörde recess, så finnér man, att orsaken till ett sådant öfverlåtande af kyrkans försvar åt Konungens länsman har legat deruti, att de s. k. ”Regnskalis-Robster”, d. v. s. kyrko-föreståndarne, hvilka förut antagit åboer, dervid galt egennyttigt tillväga, och slagit under sig slädsmålet.
Derföre, och på det att kyrkan malte, såsom man plär säga, komma alt stå midt i byn, har troligen Konungens länsman såsom mera opartisk fått denna befallning alt antaga åboer, för att dervid tillse så väl kyrkans som åboens rätt.
Det synes äfven af det utaf Doctor Stenhammar bifogade utdrag af K.
Commissionens protocoll af d. 3 Juni 1670, alt ehuruväl Malmö recess af år 1662 betryggade vederbörande vid åtnjutande af deras privilegier, så kunde likväl icke frälseman, som fält Kronans andel af något kyrkohemman i förläning, förmenas att tillsätta åbo å detsamma.
Således har man häruti ännu ett bevis derföre, att kyrkan icke ulöfvade denna rätt att tillsätta åboer.
Reservanten har vidare antagit, att dominium öfver ifrågavar. hemman bör anses åtfölja all den rätt, som han förmenar kyrkorne till desamma ägde, nemi. rättigheten att deraf uppbära landgille och slädsmål samt utöfva slädselrälten.
Detta dominium grundar han ytterligare på Danska Konungen Fredrik II:s bref af år 1569, hvaruti föreskrift meddelas om upprättande af den s. k. Lunds
Landabok, ett register öfver kyrkornes egendom; och han resonerar dertill på följande sätt: att då uti detta register de flesta Halländska kyrkohemman finnas upptagna utan anteckning om dominium, så tillhör dominium kyrkorna, efter Landaboken afser deras egendom.
Men Landaboken skulle efter detta Konungabref omfatta allt hvad kyrkan ägde, icke blott i jord, utan äfven i landgille, som af andra hemman kunde utgå.
Således om kyrkan äfven endast ägde uppbära landgillet af ett hemman, borde dock det sednare i Landaboken antecknas.
Nu är det likväl att märka, alt vid de flesta af de ifrågavarande hemmanen lärer i denna bok, (efter hvad jag hört berättas, sjelf liar jag icke sett den) den anteckning finnas:
"af det och det hemmanet, landgille.”
Dervid behöfde således icke någon äganderätt antecknas, emedan det var tillräckligt tydligt, att kyrkan af det hemmanet endast ägde landgillet.
Enär nu, genom 1662 års recess, vederbörande i de lili Sverige aflrädda provinserne blifvit försäkrade om ett orubbadt åtnjutande af sina fri- och rättigheter, således åboerne lika väl som hemmansägarne eller kyrkorne, sä följer också deraf, att någon vidsträcktare rätt, än kyrkorne ägde 1662, aldrig kunnat dem sedermera tillkomma; samt all åboerne borde med samma rätt, som de förut blifvit af Konungens länsman antagne, nu äfven af Konungens Befdv.de i deras provins- antagas.
Efter denna tid bade således hemmanens prestationer lill kyrkorne bort inskränkas lill hvad de förut varit, eller till landgillet och möjligen äfven till 420 Den 1 Mars f. m. städsmålet.
För min del är jag öfvertygad, att de åtgärder, som på grund af 1820 och 1826 arens K. br. blifvit vidtagne, i ändamål att lill det möjligen högsta söka uppdrifva kyrkans inkomster, verkligen förnärmat enskildes, på grund af recess och häfd, lillvunna rätt.
Då Kronan, icke för sin egen räkning, men för att kunna bevara enskildes rätt och fördel, söker återvinna det dominium, som Kronan aldrig förlorat,-men som K.
M. genom nyssnämnde bref måhända nog oförsigtigt inskränkt; lärer ett sådant åtgörande icke kunna benämnas såsom ett försök att skaka kyrkans grundvalar.
Mine Hrr! jag önskar, lika med mine värde motståndare, kyrkan allt godt; men jag vet också, att kyrkorne i Halland äro ganska väl försedde med inkomster.
De hafva £ af tionden i hvarje socken och äro i allmänhet i vida bättre skick än kyrkorne i de flesta andra delar af riket.
Jag kan deremot icke underlåta att sympatisera för ättlingarne af de familjer, hvilka under några 100 år innehaft åboskapet lill ifrågavar. hemman, men hvilka nu genom högre anbud vid arrendeauclionerne hotas med att derifrån blifva fördrifne.
Fordom, såsom de fleste troligen hafva sig bekant, var det icke ovanligt, att icke blott Kronan för kronohemmanet!, utan äfven embetsman för sine indelta hemman samt rusthållare för sina augmentshemman, tillsatte åboer; ty så snart man hade fått sig räntan anslaget af ett hemman, ansåg man sig också berättigad att deröfver disponera, och dervid gick man tillväga pä samma sätt, som frälseägare gjorde med sine frälsebönder.
Man uppsade hemruansåboerne och antog andra, som betalte bättre; och pä det sättet sökte man alt tillgodogöra sig hvad man fått.
Hvad Kronans hemman beträffar så drefs denna industri vanligen af kronofogdarne eller landskamererarne.
Men 1789 satte Konung Guslaf lil en damm för detta ofog.
De som dä voro antagne till åboer försäkrades om ett fortfarande bibehållande af sin åborätt och ali endast genom domstols åtgärd kunna derifrån skiljas.
Sedermera år 1S08 har en successionsordning blifvit fastställd, som ytterligare tryggar åboernes rätt.