Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Just griabelt sitta ute å förkyla sig – ough – ough – Gertrud får visst koka ölost i ställe för den kalla mjålken till Hennes Nåd.”
”Ja, det kan du göra och dricka ut den å mina vägnar,” svarar Hennes Nåd, i det hon reser sig upp från soffan, och med ungdomligt lätta steg skyndar hem undan Gertruds aftonkyla.
Ständigt till venster om och på några stegs afstånd ifrån Hennes Nåd, trippar Gertrud efter, så godt hon kan.
Nåd springer bra fort, för att vara så rik!
Ack – Ack! – Gertrud är tvungen att vara styf och stärkt i hennes ställe .....
I ena hörnet af stora matsalen brinna två ljus på ett litet dukadt bord.
Mjölk och bröd utgöra hela anrättningen.
Fru Wahl gör en tyst bordsbön, sätter sig, tar ett stycke knäckebröd i ena, en sked i andra handen – men – utan att vidare fortsätta ätbestyret – stirrar rakt in i ljusen.
Det skadar ögonen, och Hennes Nåd är i alla fall rödögd nog i qväll! .....
Till venster om Hennes Nåd har Gertrud stadnat, ser på henne och skakar på hufvudet.
Gertrud sjelf ser nu så vänlig ut, hon möjligtvis kan – af det simpla skälet att Hennes Nåd syns ledsen.
Får bara hon åter sitt vanliga humör, så får Gertruds ansigte nog igen sitt....
Det har ingen fara – tvertom kanske – mycken nytta; ty för den glade måste väl nämligen ett bistert, misslynt ansigte hos andra att se på, vara af minst samma nytta, som blåntottens afbrännande för Påfven, som för de kalasande Egyptierna det kringburna liket!
Nåd ser på ljusen, märker hon ej att vekarna börja bli ganska långa.
Gertrud tar af dem.
Hennes Nåd märker icke det heller.
”Men gunåda oss, hva må blifva här åf!” utropar slutligen Gertrud.
”Sitta ute gråta å förkyla sej, sitta inne si i ljusena å inte äta.
Hennes Nåd – Nådi Frun lilla!”
Hennes Nåd, väckt ur sina drömmar af Gertruds höga rop, ser upp på henne.
Gertrud himlar sig och gör några så besynnerliga grimasjer, att Hennes Nåd måste le.
Genast ser Gertrud åter onådig ut och Hennes Nåd säger i undskyllande ton:
”Åh kära du, med mig är ingen fara.
Jag kom bara derute att tänka på hur det går till i verlden – derborta är ju Oles med sina sju barn och snart det åttonde, och här sitter jag.”
”Hm, Hm,” hostar Gertrud.
En stark rodnad flyger öfver Fru Wahls ansigte, – gamla misstankar att Gertrud i sitt sällskap finner sin Fru hafva full ersättning för alla barn i verlden, vakna – något varmt ord tycks sväfva på Fruns ännu rosenröda läppar – men i stället att unna Gertrud den mycket värderade vederqvickelsen af ett litet gnabb, börjar hon äta, rätt ordentligt i förtreten.
”Hm, Hm,” hostar Gertrud ännu ett par gånger, utmanande.
Sedan hon märkt det förgäfves sker, fortfar hon; ”Kånde just tro såent ett slut på dä der utesittandet – sitta inne, tänka på Sali Patron, sitta ute, gråta ätter Herr Gösta.
Hennes Nåd allti sej liker.
Men Herr Gösta – ack! den beskedlige Herr Gösta – Sali Patron i ära helt annorlesare än Ludvig – sedesamer, stilla tåliger å han eländiger – fara som ett schu påhittiger å skratta folk mitt åpp i ansigtet.
Ja, ja, välsignadt barn han ock” – här höjer Gertrud sin röst, på det Hennes Nåd ej måtte anföra något till Sali Patrons älskling, Ludvigs försvar.
”Men Herr Gösta den beskedelige Herr Gösta – I kan si en når en vill me sitt bleka alltför vackra ansigte, å sin alltför stora beskedelighet, å di ögona! di ögona! så granna, så klara, å ändå som andras som gråtit.”
Gertrud far tvers öfver näsan med högre fliken af sitt gulrandiga förkläde, men om hennes små, runda, gråbruna ögon voro granna, så hade de åtminstone icke gråtit.
”Hennes Nåd ville hört den förbannade, Gu förlåta mina synder, Grefvinnan på Högesta.
Ne – nej –men –kommer inte hit – te tacka för alla Hennes Nåds allra första visiter till sin Niers – å Sali Patrons allt besvär – knäckt nog honom då me – inte tåla höra Hennes Nåd ha Herr Gösta.
Just en Mor för lik söta Fröken Elin kan man säja!
– – Äntelitt ändå töras komma till Högesta – för hög tro på nået kan en tro.
– För i den beskedelige Herr Göstas trädgård” – detta framhviskas i Hennes Nåds venstra öra – ”Hennes Nåd vet väl, gå di å hålla sej i hand, å många på gåren ha sitt ut.
Bara allt för god – kånde gerna knipas lite blåer – men sonen som allti skålle krusas å hans stycke till Grefvinna görat nog i ställe – Just rätt åt henne!
Gu förlåta mej så visst.”
”Och förlåte den stackars Grefvinnan och oss alla, våra fel och brister”– tillägger nu Fru Wahl såsom bordsbön, efter slutad måltid.
Gertrud lyser Hennes
Nåd in i sängkammaren.
Lycka är emedlertid att Gertrud, sedan hon afklädt sin Fru, öfver natten retirerar sjelf till rummet näst intill!
Annars skulle hon ansett sig föranlåten att strängt beifra det sätt, hvarpå Frun tillbringar de timmar, som af rikt, samt ej af gikten plågadt folk böra sofvas bort.
Fru Wahl kan nämligen icke somna – men det är den visa Jungfru Gertruds eget fel.
Hvarföre just vara så språksam i afton, som Hennes Nådiga suttit ute?
Ehuru icke spökrädd på vanligt oandligt vis, kan Frun ej lösgöra sig från tankan på de begge unga varelsers, af Gertrud mystiskt för di benämnda gengång i Herr Göstas trädgård.
Under deras korta jordlif var det deras älsklingsställe – der voro de rätt hemmastadde.
Att de der fordom visat sig lifslefvande, var knappt mindre underligt än att nu synas der......
Allt flera glada hugkomster, allt flera sorgliga minnen af fordna dagar ställa sig upp kring den yrvakna
Fruns hufvudgärd, och hon genomlefver åter den del af sitt lif, hvarunder hon sett och älskat Gösta utan namn och Elin Ringschöld.
Men innan vi försöka att någorlunda göra reda för alla Fru Wahls sömnförjagande tankar och minnen, måste vi be Gertrud ödmjukligast om förlåtelse för det vi glömt nämna, huru
Frun innan hon lade sig, ganska ordentligt lade sina många penningar i sin Salige Mans stora skrifpulpet, som hon flyttat in i sitt eget rum, såsom det ibland undfaller henne att kalla sängkammaren, till Gertruds innerligaste harm, hvilken för hvar gång ej försummar att med utrop af gäll förvåning säga: ”Hennes Nåds eget rum?!
Hvems då kabinettet å stora å lilla förmaket å matsalen, å alla gästrummen å hela Stånga bruk å egendom?
Mä?”)
Ödet som gynnat Herr och Fru Wahl med frid och kärlek inom hus, och utom hus med ovanlig framgång i alla verldsliga företag, tog i så måtto sin skada igen, att dem förnekades icke allenast egna barn, utan ock all lycka med de fosterbarn de tid efter annan upptogo.
Ett par dogo genast vid inträdet i Fosterföräldrarnas hus.
Ett tredje, den Ludvig man hört Gertrud smått hacka på, njöt i flera år deras vård och kärlek.
När han äfven afsomnade, hvilket inträffade icke långt efter Wahls flyttning till Stånga och Gertruds förklaring att Nådi Herrskapet hade inte mera att önska, skakades Wahl så af denna förlust1, att han icke mera ville se något barn i sitt hus och Fru Wahl, visserligen barnkär, men älskande sin man öfver allt annat, var nöjd huru som helst, blott han ville gifva sig tillfreds.
När Erik Wahl friade till sin Ingalill, hade han några hundrade
Riksdalers lön, samt hvad besparingar han under förrgående år på den kunnat göra, att sätta hushåll på.
Icke så grufligt många år derefter var han egare af hela Stånga bruk och egendom, en af de bästa lägenheter i * * * län.
Och det stannade icke dervid, ty med hvar dag blef det barnlösa äkta paret rikare.
Intet barn syntes dock för beständigt i deras tysta hvardagsrum.
När båda Makarna sutto der allena tillsammans, talade Wahl gerna om de många små, som af dem utomhus vårdades och slutade ofta med det yttrandet: ”Numera trifvas alla våra barn, sedan vi ej mer älska dem för vår skull utan för Guds.”
Hans hustru svarade aldrig med annat, än att hon sakta kysste mannens kind eller rockskört eller axel eller till och med hans hand.....
Ännu en gång efter Ludvigs död skulle Wahls likväl för sin egen skull älska barn.
Också –
Men hvarföre vara vidskeplig och tillika gå händelserna i förväg?
Gertrud brukade säga om Stånga, åt hvars besittning hon måhända något väl mycket yfdes, att det som annat öfverstort folk intet tålte andra bredvid sig, och var meningen häraf, att inga nära granskap funnos omkring detta ställe.
Om det närmaste, som ändå låg två mil ifrån Stånga, visste hon länge ej mer, än att det hette Högesta, samt var Grefve Ringschölds, ”Sali Friherrinnans köttsliga halfsyster dotterdotters mans Grefliga Fillekommissariat”, men hvilket just icke heller var så litet, och nästan allt hvad man en lång tid kunde säga om den ytterst vanvårdade egendomen.
Men tiderna ändras.
Grefve Ringschölds flyttade till Högesta, och Gertrud fick sannerligen nog att tala om.
Icke att hon vore squallersjuk.
Med undantag af Hennes Nåd, Nådi Herrskapets och den tyvärr utslocknande Hägerhjelmska familjen, kunde verlden gerna för henne ramla opåtald, men ”allra först och främst sade Grefvinnan Ringschöld Fru (ej ens Hennes Nåd) och icke Tante till Hennes Nåd som varit hennes djupaste skyldighet, och Tanten var icke Tantig”,– skulle vara Tantlik – ”nog att låta sin Niers förstå hvad hennes djupaste skyldighet vore” hvarföre också Gertrud aldrig underlät att i Grefvinnans närvaro fälla ett eller annat ord om ”Sali Friherrinnan, Nådi Grefvinnans Fru Mormors köttsliga halfsyster” – och sedan voro tusen andra anledningar till missnöje, hvilka troligen skulle uttrötta alla andra än Gertrud och hennes outtröttliga Hennes Nåd att höra upprepas, men hvaraf resultatet var, att Gertrud alldeles icke tyckte om Grefvens på Högesta, och sanningen att säga, gjorde hennes Herrskap det ej så mycket heller.
Men Grefve Ringschöld behöfde Herr Wahls råd och hjelp och Herr Wahl gjorde Grefve
Ringschöld stora tjenster, det var ett skäl att umgås.
– Ett annat blef att Ringschöld lånade af Wahl betydliga summor, och ett slags förtroligare umgänge egde rum emellan båda husen.
Gertrud hade till och med i tidernas längd kunnat höra Grefvinnan säga – Tante? – nej bevars – men Du till Hennes Nåd – men det kom något surt för stolts Gertruds hörsel.
Wahl tog sig ganska bra ut med Ringschöld; den förre var aldrig mångordig, utom någongång på tu man hand med sin Inga, samt mycket sysselsatt; den sednare deremot pratsam och sysslolös, men verkligt angenäm sällskapsman, icke utan hufvud eller hjerta, endast man ej litade på någondera – – – och i det hela taget trifdes begge
Herrarne bättre tillsammans än deras fruar, ty Wahls lilla hustru hade möda att hålla sig varm vid sidan af Ringschölds ståtliga Gemål, och denna, ehuru för belefvad och artig att låta sig generas af någonting, fann vår Fru alltför litet genant, och det förblef kallt dem emellan, hvilket, då Hennes Nåds stora fel, enligt Gertrud, just var att låta folk ”sätta sej på näsan på sej”, torde förefalla alla dem besynnerligt, som icke känt och lefvat med den ej så stela, som andra förstelnande Grefvinnan Eleonora Ringschöld.
Ett skäl fanns dock, hvarföre Wahls gerna sågo, och till och med sökte tillfälle att se Ringschölds, och giltigt måste det vara, eftersom Gertrud godkände det, ehuru hämtadt ur barnkammaren på Högesta.
Der funnos två barn; egentligen tre, ty man får icke glömma lilla Grefven och Fideikommissarien Alfred, Fadrens ögonsten och det enda i verlden Modern måhända ömmade för, en ganska vacker gosse.....
Men icke han, utan hans syster och hans såkallade lekkamrat var det, som nära gjort Wahl Ludvigs minne otrogen, och i hans hustrus själ rörde upp känslor, dem en Moder fattar och en icke-Moder begriper.
Dessa barn voro i sanning älskliga.
Elin, eller som hon på Söndagsspråket hette, Helena Ringschöld, hvars ätteledning, med tillhjelp af Föräldrarnas respektiva stamträd och af några ännu icke på tryck utgifna handlingar, skulle kunna följas ända in i Hedendomen, bråddes, redan i vaggan, så litet på sina Föräldrar, ja, på hela sin kända slägt, undantagande kanske sin Mors mormors köttsliga halfsysters dotter – ett, man måste medgifva det, bra långt håll att hämta slägttycke ifrån – att man kunde frestas att tro henne hafva på något sätt kommit vilse i Ringschöldska familjen, och fastän hennes änglasköna utseende tillfyllest utvisade det hon ingen byting vore, föreföll hennes härkomst lika främmande, nästan lika oviss som Göstas, om hvilken man med säkerhet ingenting visste mer, än att han hette Gösta, och vid fyra års ålder, kort efter Elins födelse, inkommit i hennes Föräldrars hus, för att leka med hennes bror......
Att Göstas antagande till lilla Fideikommissariens lekkamrat varit den enda sak, hvari Grefve
Ringschöld brytt sig om att hafva en annan vilja än Grefvinnans, och Grefvinnan vårdat sig att rakt motsäga sin man, ville man äfven veta, men det hör lika litet hit, som vissa hviskningar om en Fröken Adele Ringschöld, (syster till Grefven), hvars död man ingalunda misströstade om att få att träffa in på den förmodade tiden för Göstas födelse....
Hvarifrån Gösta än ledde sitt ursprung – antingen han, på ögon och blick när, frappant liknade Grefve Ringschölds Syster, eller icke, så blef han icke bekant under annat namn än Gösta, som skulle vara lilla Grefvens lekkamrat, och i sjelfva verket var den mest intagande gosse man ville se.
Bredvid honom försvann Alfred helt och hållet.
Af ett dunkelt medvetande härom, var det kanske att Alfreds Moder ogerna såg begge gossarne tillsammans, och Gösta, äfven ensam, så litet som möjligt.
Säkert är åtminstone att Gösta icke lefvat många dagar i Grefvinnans hus, innan han visste att Alfreds Mamma icke ville vara hans också, samt utan knot eller bitterhet underkastat sig hennes vilja....
Detta förklarades väl sedan vara tecken till ett sturskt, känslolöst sinne, men så kunde endast Grefvinnan, som aldrig ville se på Gösta, och hennes smickrare säga.
Såg man på Gösta, råkade man ut för en enda blick ur hans härliga, dunkelblå ögon, kunde man ej säga så mer – men Grefvinnan utsatte sig aldrig för den faran!
Icke långt efter Göstas inträde i Ringschöldska huset, der han ingen Moder fick, dröjde det, innan han äfvenledes visste, att Alfreds Pappa, som var så beskedlig, icke kunde också vara hans.
(Alfreds Pappa kunde egentligen och i förtroende sagdt, icke vara någonting.)
Äfven från det hållet måste Gösta draga sig tillbaka.
Till Alfred sjelf var icke värdt komma med ett hjerta och dess dunkla, ”jättelika fordringar.”
Alfred behöfde redan icke en Bror eller vän, utan en complaisant, och om Alfred än velat hafva en kamrat, så ställde sig hans Mamma ju framför honom, på det han ej måtte se in i Göstas ögon och sedan leka med honom......
Hvarken till Alfred, eller till hans Pappa, som var så beskedlig, eller till hans Mamma, var alltså för Gösta att vända sig.....
Efter dessa upptäckter, stod det arma kärleksbehöfvande, fader- och moderlösa barnet så ensamt, blickande skyggt omkrig sig!
Hvad var det då, som rörde sig i vaggan derinne i rummet, dit Alfred och hans Föräldrar så sällan gå?
Var det icke lilla Elin?
Jo, det var lilla Elin, som är ensam och gråter – men Gösta kan leka för henne, så hon tystnar, börjar skratta, ser på Gösta, som annars ingen ser på och skrattar likafullt, och räcker sina små armar mot honom.....
Kan man undra öfver att Gösta leker för Elin?
Kan man undra öfver att Elin räcker sina små armar mot Gösta?
Ingen undrade deröfver och de båda barnen fingo ostördt blifva allt i allo för hvarandra.
Under tiden voro de tillika så föga besvärliga, att det just varit att hålla dem räkning för, så vida, notabene, något att hålla räkning för funnes hos dem, som likaså gerna kunnat varit ofödda.
Ty Göstas födelse opåtald, hvarom ingen talar, så hvad hade väl Elin – ehuru visserligen bättre att hon en flicka och ingen gosse var, egentligen i Ringschöldska familjen att göra?
Den hade ju en Fideikommissarie och alldeles nog deraf!
Så tänktes omkring dessa barn.
Elin, som ingenting i Ringschöldska familjen hade att göra, sökte sig ett hem och fristad vid Göstas bröst, och hvad deraf blifva månde betänkte ingen.
”Menniskan är me rispäkt just ett höns.
Ruf”var ägget – när ungen ju är kläckter, står så fla”ter å gapar å Tacka Gud inte hackar ihjäl stac”kars liten piphalsinge på köpet,” sade Gertrud en gång efter ett förmiddagsbesök i Hennes Nåds hönsgård, och i sitt hjerta triumferande öfver likheten hon funnit emellan ett obetydligt höns och den höga Grefvinnan Ringschöld, som för denna liknelse var Gertruds menniska.
Men ack! att vi i våra ifrigaste bemödanden, att någorlunda ordentligt göra reda för hvad som förnämligast hindrade Fru Wahl att sofva, skulle komma att nämna Gertrud!
Ack, att vi skulle komma att nämna Gertrud, och, af fruktan att på någon af hennes inkrånglade meningars lockande afvägar komma för långt från vårt ämne, icke våga uppehålla oss vid alla minnen blotta nämnandet af den hedervärda personens namn uppväcker!
Ack! ack! att vi skulle komma att nämna Gertrud!
Men det är också svårt att undvika, då man sysslar med hennes Hennes Nåd.
När Ringschölds flyttade till Högesta var Gösta åtta, Elin fyra och ett halft år gammal.
Redan då var deras öde utsådt i deras oskyldiga hjertan.
Wahl hörde det gro och suckade.
Men hans hustru, hvilken, liksom han, genast fästade sig vid de tjusande barnen, såg med glädje och rörelse, ja uppbyggdes ordentligt af att se barn så eniga, så hvarandra tillgifna.
Och i sanning voro de så eniga, så tillgifna, att Fru Wahl hade rätt i att glädjas.
Men hennes Man, som var född på en Söndag (första Söndagen efter Trettondedagen det året, då vintren kom så hastigt, att menniskor och kreatur på flera ställen funnos ihjälfrusna under snön – hade hans goda Moder ofta sagt honom) hade äfven rätt, som förutsåg en framtid, då menniskor skulle vilja åtskilja hvad de nu gjorde allt sitt till för att sammanfoga, och icke begrep hur Gösta skulle kunna slita sig ifrån Elin, hur Elin, som redan nu i Göstas frånvaro, tycktes likasom andas tungt och med svårighet, skulle kunna lefva utom Gösta.
Men Wahl, ehuru Söndagsbarn, suckade ej beständigt.
Äfven han rördes ofta djupt af barnens inbördes känsla.
Huruvida han hade rätt i att icke dessmindre påstå, att denna tillgifvenhet, så djup, så innerlig, – så redan skiftande i de rena, skära färger alla heliga förhållanden man och qvinna emellan antaga, – så redan exklusiv, som den exklusivaste af alla känslor, icke vore för barndomen, förstå vi ej.
Så mycket kan medgifvas, att Gösta och Elin hade med sig någonting främmande, ovanligt, ja till och med obarnsligt – utjordiskt, sade Gertrud, – ack, är hon nu här igen! – hvilken, alltse’n hon kommit i tjenst hos Välborne Herr Majoren Hägerhjelms, högeligen beflitat sig om ett städadt språk, och hade hört talas om utländskt, samt för öfrigt i Göstas och Elins närvaro aldrig kom att tänka på den myckna till Stånga hörande utjorden ....
Men om denna utjordiskhet var medfödd eller ej, åtaga vi oss icke att afgöra.
Gösta och Elin, som gerna älskat alla menniskor, om de fått lof, fästade sig genast vid de goda Brukspatronens.
Wahl, ganska stor, ingalunda vacker och ej särdeles vänlig, hade ett ovanligt barntycke.
Hvar han kom, der barn funnos, omringades han genast af dem.
Hans Ingas ögon tårades ofta vid den synen, men hon såg derpå till tårarna åter fördelat sig och hon börjat le, då äfven hon blandade sig in i den småväxta skaran och var ändå det Wahl käraste barnet 2 af alla.
– Det honom deremot kanske minst interesserande af alla han någonsin träffat på, nämligen lilla Grefven och Fideikommissarien på Högesta, var i trots af all ärfd och förvärfd sjelfviskhet ej heller helt och hållet stålsatt – nej, nej, icke stålsatt, utan vaddad – emot Wahls tjusningskraft.
Då tjusaren likvisst hvarken smickrade eller fjeskade, hade troligen lilla Grefven snart blifvit stött och dragit sig undan, om Wahl icke varit rik och barnlös, och om Alfred Ringschölds Fader ej begått den synden, att göra sin son uppmärksam härpå.
Åtskilliga omständigheter vållade erkännande af slägtskapen mellan Fru Wahl och Grefvinnan Ringschöld, och dennas barn tillsades att kalla Fru Wahl för Tante, samt Herr Wahl för all del för Onkel.
Lätt och fort rättade de sig efter den tillsägelsen ....
Men nu hände sig att Gösta, som aldrig ens under lek eller i misshugg kallat Grefven och Grefvinnan Ringschöld för Pappa och Mamma, började om Wahls bruka samma benämning som Elin.
Länge hörde det ingen eller lade ej märke dervid, förr än en afton då buller nog blef om den saken.
Det vanliga antalet ljus brann i Högesta salong, der djup tystnad för tillfället rådde; men tystnaden, så väl som lilla biten lif som derunder aflefdes, hade icke varit utan en viss trefnad, om verklig trefnad, notabene, någonsin kunnat finnas på Högesta.
Grefvinnan, fulländad mästarinna i tapisserisöm, satt i sitt soffhörn, ifrigt sysselsatt med ett af de största arbeten hon företagit.
Gud vet hur – men templet i bakgrunden hade kommit att se ut, som om det velat ramla omkull. – Grefvinnan sprätte och teg – och hela verlden vet, att den som sprätter är icke upplagd att tala.
Fru Wahl, som kommit till
Högesta för att der vara sin från en längre resa återvändande man till mötes, hade väl ett arbete af icke någon för conversationen menlig art, nämligen en beskedlig stickstrumpa – men dels behöfde Frun rätt väl hvila sig efter ett lifligt samtal i skymningen med barnen – dels hade hon ock, sedan ljusen tändes och hon för skam skull flyttat sig fram till soffan, börjat smått undra hurudags Wahl anlända månde.
Den, som undrar, talar icke alltid gerna.
Alltså var äfven hon tyst.
Besynnerligare än de begge arbetande Fruarnas tystnad skulle Grefve Ringschölds måhända kunna förefalla – men han hade ganska mycket att göra vid lilla bordet, der han som vanligt satt.
På flera qvällar, äfven med tillhjelp af tre Cartes de Grace, hade han icke varit i stånd att få sin Patience att gå ut.
Nu också tecknade den sig illa.
Grefven lade korten hastigt och hade ej tid att tala – – bevis nog detta att der verkligen, såsom Grefven trodde, för tillfället fanns något förhexadt och förhexande i Patiencen.
I full mundering – ty på sin tionde födelsedag hade han nyligen fått en komplett Husaruniform – stod Alfred framför den stora trumåen, med välbehag skådande sin bild ....
– Skada blott att högmössan icke ville sitta still!
Oupphörligt föll den på mattan – outtröttligt lyftade han den åter upp, ja ända upp till venstra sidan af hufvudet, men allt förgäfves.
– Alfred Ringschöld började nästan svettas, och teg.
Om Gösta och Elin bort i vrån, dit de efter vanligheten krupit, sade någonting, hördes det åtminstone icke.
Länge och väl varade tystnaden.
Fru Wahl nästan hoppade till, när Gösta rätt, som det var, med hög och glad stämma sade:
”Och så skola vi be Onkel och Tante om båten, och så skall jag ro dig till holmen” .....
Dessa ord, som också gerna kunnat uttalas lika sakta som meningarna hvartill de hörde, träffade olyckligtvis Grefvinnans öron.
Ett obeskrifligt uttryck af harm, vrede och stolthet flög öfver hennes regelmässigt sköna, nyss så lugna drag, och hennes öfverläpp kröktes föraktfullt, under det hon med den kalla hånande ton, hvarmed hon städse tilltalade Gösta, utan att se upp från arbetet, sade: ”Hvem är det han kallar för Onkel och Tante, om jag får fråga?”
”Jo, det är Herr och Fru Wahl, som äro så goda och som Elin också kallar Onkel och Tante,” svarade Gösta raskt och frimodigt, i det han kom fram till Grefvinnans sybåge, och såg, först något skyggt på henne – sedan på Fru Wahl med en blick så vänlig, så tacksam, så till hjertat gående, att – att –
Lika mycket kan det vara att göra reda för hvad Fru Wahl, hvilkens ögon tårades, ämnade sig till, ty hon fick ej tid för Grefvinnan, som, med mera ifver än någonsin sprättande, sade: ”Understå sig icke, min Herre, att vara näsvis mot mina slägtingar, utan säg vackert Herr och Fru till dem, det vill jag bara be”; och ett så skarpt eftertryck lade Grefvinnan på ordet mina, att ett par kort halkade ur Grefvens hvita, adelsmanna hand, och så mycken smärta och känsla, hans vackra glatta ansigte kunde tåla, målade sig derpå – under ett ögonblick, förstås – sedan måste de nedfallna korten tagas upp, och all möjlig uppmärksamhet egnas den sin kris nalkandes patiencen.
Göstas läppar darrade.
En glödande rodnad öfverhöljde hans ansigte och ädelt formade hals – tårar framträngde i hans ögon.
När Grefvinnan tystnat, drog han sig sakta tillbaka till mörkaste delen af rummet.
Länge men icke väl, ty nu var den bestämdt otreflig, varade åter tystnaden.