Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och de kungliga bröderne förtärde sin aftonmåltid under glädtigt skämt med den fordne föreläsaren samt kramhandlaren och hans son, utan att konungadömet tappade sitt anseende, utan att borgarfolket svindlade af högmod.
«Huru många äro årstiderna, min gosse?« frågar en höglärd, klappande barnet vänligt under hakan.
«Två, herr magister« – svarar pilten –: «vintern, när julljusen brinna, och sommaren, då spräckliga fjärilar springa kapp i luften, samt bär och mjölk vankas både till middag och qvälsvard.«
«Hvad, din slyngel!« – återtager den höglärde och griper efter ferlan – «vet du ej, att årstiderna äro fyra: våren, då den nyttiga potatisen sättes; sommaren, då den växer och blommar; hösten, då den tages upp ur jorden; och vintern, då den, i Guds namn, förtäres?
Du är ju dummare, än den der bondlurken, som står och rifver sig bakom örat.
(Vinkar)
Kom hit fader Håkan!«
Bonden träder närmare och hälsar.
Den höglärde upprepar frågan, som nyss ställdes på gossen.
Bonden småskrattar och svarar:
«fem.«
«Fem!« – utbrister den höglärde, förvånad och missnöjd. «Fem, fader Håkan!
Men räkna då upp dem!«
«Alltför gerna, om så behagas« – återtager bonmen, okonstladt –: «våren, sommaren, hösten, efterhösten och vintern.«
«Efterhösten! hvad vill det säga?«
«Det vill säga: då lador och visthus blifvit fyllda, träd och buskar plundrade på både frukt och löf; då ständiga dimmor förvandla sjelfva dagen till skymning och de oafbrutna, kalla regnen upplöst jorden i en lös gyttja, som öfverallt ger marken utseende af ett träsk.
Det der brukar räcka från Lucas till Andersmässan; ty «när Anders braskar,« så inträder vintern.«
«Men hvad kan då fader Håkan mena med hösten rätt och slätt?«
«Så enfaldig herr magistern kan göra sig!
Hösten, vet jag, plockas rosiga äpplen och gula päron från träden; rönnen och oxeln se ut som förvuxna pioner; ett kläde, rödt som en altarduk, är utbredt öfver nyponbusken och berberisen; löfven skifta i guld och purpur; och marken glittrar silfverhvit af nattfroster.«
«Det kan så vara ....
Likväl står ingenting i naturläran om den der femte årstiden.«
Men i naturens lefvande bok står det så mycket tydligare!
Det är denna årstid, läsare! då du längtar, att med nedsläppta rullgardiner utestänga den mulna himlens gråaktiga ljus, som nedstämmer lynnet, för att i stället, vid en konstgjord dager af blekgult skimmer och vid sprakande eldbrasor, med punschens ljumma ånga eller théets aromatiska doft uppfriska dina sinnen, hvilka den fuktiga Oktober- och Novemberluften gjort dufna.
Och hvartill denna inledning?
Tålamod, läsare!
Du hinner tids nog förklaringen och «efterhösten« – din egen, så väl som den yttre naturens.
Gustaf, hvars hvimlande lif oafbrutet företedde nya strålbrytningar, liksom diamanten, träffad af eldskenet, gaf sin hufvudstad det ovanliga skådespelet af en karusell, som räckte fyra dagar på Adolf Fredriks torg, den 29 och 30 Maj samt den 2 och 3 Juni 1777.
I samma vefva hade han tagit Riksens Ständers Bank i ögonsigte, hvaröfver en skådepenning blef slagen, föreställande, å ena sidan: konungens bröstbild, namn och titel, med omskrift: «Illi mea robura curœ«.
En krönt qvinna håller med högra handen ett ymnighetshorn och stöder den venstra på en öppen kista, fylld med penningar.
Till höger synes en pelare med Riksståndens tecken och en deremot lutad sköld, med Sveriges tre kronor.
I afskärningen: «Holmiœ d. XXVII Maji M.D.C.C.LXXVII.«
Knappt voro dessa uppträden slutade i Stockholm, då skådeplatsen förflyttades till Petersburg.
Gustaf III hedrade nu kejsarinnan Catharina II med sitt besök, liksom, 61 år sednare, hennes sonson, Nicolaus I, Sveriges hufvudstad.
De veckor, det svenska lejonet tillbragte i Muskoviternes örnnäste, delades mellan nöjen och statsvärf.
Den mäktiga czarinnan uppböd sin förmågas alla utvägar, för att blända, roa och intaga sin höge gäst: de präktigaste lustbarheter omvexlade med det utsöktaste hvardagslif.
Gustafs blod brann af lefnadsfröjd; men högre klappade dock hans svenska hjerta, när något ilbud från hans hemland öfverförde hugneliga tidningar om ärans och frihetens urgamla fosterbygd.
Hvilken ljuf och betydelsefull och följdrik öfverraskning här var honom beskärd!
Han öppnar en dag omslaget kring brefbundten från kongl. huset.
Han igenkänner enkedrottningens stil och prinsessans, hertigens och hertiginnans af Södermanland, till och med prins Fredrik Adolfs, hvars bref från kurfurstens i Bäjern hufvudstad åtföljde kabinettets post till konungen; men ingen enda utanskrift röjde drottningens hand, intet enda sigill bar hennes vapen.
Konungens blick mulnade.
Vi påstå icke, att det var ömhetens förtrytelse, som krusade hans öfverläpp; nej, det var den hos Gustaf långt mäktigare lidelsen: egenkärlekens.
Det var en uraktlåtenhet mot hans värdighet, som kung, mot hans rättighet som gemål, mot etiketten, belefvenheten, bruket och det yttre skenet; det var, med ett ord, i afseende på Gustaf III, hvad synd emot den Helige Ande är emot Herren Zebaoth, enligt de skriftlärdes förmenande: en synd, som aldrig förlåtes.
«Min mor har i sanning rätta – tänkte han nu –:
«denna schåpiga
Danska har aldrig älskat mig, kan icke älska och hvad som sämre är: hon begriper ej ens hvad som passar sig eller icke.
Min mor har genomskådat henne; hon är dum, mycket dum ......
Ja, det är afgjordt: jag bör, jag skall skiljas vid henne!«
Han läste sina bref.
När han öppnade hertiginnans föll derur ett papper, skrifvet med drottningens egen hand.
Hertiginnan skref:
«Förlåt din yra svägerska, Sire, som aldrig åter«vinner drottningens vänskap, för det spratt, jag i «bästa välmening spelt henne, om äfven Ers Maj:t «vredgas.
Hon hade nyss slutat konceptet till ett «bref till Ers Maj:t, och var i begrepp att öfverlemna «det, som vanligt, att renskrifvas af sin kammarfru, «Badins hustru, Olivia Ramström, då jag kom in i «drottningens rum, för att säga henne, att vi alla «hade våra bref färdiga och att ilbudet väntade.
Jag «tyckte det var synd, att du, Sire, aldrig får se din «gemåls hjertans tankar och skrifsätt, utan under för«klädnaden af en främmande renskrift, i synnerhet «som jag med ledsnad hört vår svärmor, enkedrott«ningen, påstå, att din gemål ej är i stånd att sätta «en förnuftig tanka på papperet, och att hvarje lyck«ligt uttryck är en uppfinning af renskrifverskan.
«Jag ryckte derföre med våld sjelfva konceptet ur «drottningens hand, sprang min väg och skickar det «här innelyckt.
Nu får åtminstone Ers Maj:t oför«stäldt se, hvad din gemål både känner för dig och «huru hon tänker och skrifver, utan andras inverkan.
«Vi lära nu komma att dela ljuft och ledt af din «godhet, Sire, eller af ditt misshag.
Ty om Ers Maj:t «icke gillar drottningens koncept, som jag mot hen«nes vilja öfversänder, kan ingendera hoppas Ers «Maj:ts tillgift.
I annat fall är du för stor och ädel«modig, Sire, att vägra din fortfarande vänskap och «ynnest åt
Ers Maj:ts
tillgifnaste svägerska, H. E.
Charlotte.«
Med den häftigaste otålighet och ett hvarje ögonblick växande nöje genomläste Gustaf sin gemåls brefkoncept.
Blicken klarnade, han knäppte med fingrarna och, när han slutat, svängde sig på klacken.
«Är det möjligt!« – utropade han – «Är det verkligen hon, som skrifvit detta ömma, detta fint skämtande bref, detta bref af det utsöktaste vett, af den bästa umgängeston!
Hvad min mor gör henne orätt!
Hvad jag blifvit förd bakom ljuset!
Hvad jag misskänt min älskade Sophie!
Det är väl då endast för att undvika de danska talesätten, som hon låtit sina bref renskrifvas af ett svenskt fruntimmer.«
Och konungens svar till hertiginnan spratt af qvickhet, och svaret till drottningen lyste af tillfredsställelse .....
Så ungefär förtäljer den svenske författaren Ristell; hvaremot den engelske författaren Brown påstår, att drottningens brefkoncept blifvit förestafvadt af konungen, som skickat det från Petersburg och sjelf anmodat hertiginnan att utföra det puts, nyss blifvit berättadt, för att såmedelst inleda den försoning, konungen åsyftade med sin gemål.
Just samma afton skulle Gustaf, enligt sin egen begäran, tillbringa i Eremitaget 30, bland den utsökta förtroliga krets, Catharina der samlade kring sig, och der, i kraft af «reglor« (elfva till antalet), anslagna i ett af rummen, intet slags etikett, utan endast glädje och frihet, fick råda, och ingenting var så strängt förbudet, som att ha ledsamt och gäspa.
(Det var umgänget dessa aftnar i Eremitaget, Gustaf III tog till mönster, då han några år sednare gaf sina ryktbara aftongillen på operahuset.)
Hans bemödanden att här uppträda med fördel understöddes af den mest upprymda sinnesstämning.
Han var denna qväll så intagande, att sjelfva den fina umgängesmenniskan Catharina tillerkände Sveriges konung priset i älskvärdhet framför alla andre, som någonsin beträdt Eremitagets förtrollade slott.
Midt under den allmänna glädjen yttrade Gustaf till henne, att han erhållit de angenämaste underrättelser från sitt rike, dit han snart ärnade återvända.
«Huru, sire,« – tog kejsarinnan till ordet, med en så sträng herrskareblick och en så rak hållning, att man svårligen kunde urskilja om hon skämtade, eller mente allvarsamt, oaktadt hon sjelf, en gång för alla, bannlyst det stränga allvaret från denna sin älsklingsort – «kan ni så bryta mot Eremitagets reglor, att med den obehagliga tidningen om er afresa störa nöjet, der nöjet ensamt är sjelfherrskarinna.
Här är ni lika litet öfver lagen som jag, och nåd kan icke äga rum, der ingen är monark och ingen således äger benådningsrätt.
Ni måste derföre vidkännas den bestraffning, som reglorna utsätta för det brott ni föröfvat, sire.«
– «Jag underkastar mig med hänryckning och undergifvenhet de lagar, er vishet stiftat, madame, och ert ädelmod handhafver« – svarade konungen med ett lika väl speladt allvar.
Eremitagets straffbalk påböd att dricka ett glas kallt vatten för hvarje begånget fel.
Kejsarinnan gaf en vink.
Liksom medelst ett trollslag öppnades golfvet och ett dyrbart bord uppsteg, endast försedt med ett konstigt slipadt dryckeskärl af kristall, en champagnebutelj, hvars kork sjelfmant flög mot taket, och ett krus seltzervatten.
Angenämt öfverraskad af den skämtsamma och fina artigheten, tillblandade konungen och drack ett stort glas i botten.
Derefter fyllde han det på nytt med oblandadt vin och yttrade till kejsarinnan:
– «Tillåt mig tacka er, madame, för nådigt straff.«
Gustaf tömde glaset, fattade en af Catharinas händer och tryckte den mot sina läppar.
– «Ni är en farlig förbrytare, sire.« – återtog kejsarinnan, leende – «Om
Ryssland kunde framte er make, skulle mitt hjerta snarare bli hans medbrottsling, än hans domare.
Men« – tillade hon med bekymrad uppsyn.
– «ni beröfvar mig väl icke alltför hastigt det ljufva nöjet att vara er värdinna?
– «Om Calypso i stället varit Catharina, skulle Minerva haft ännu svårare att skilja Telemaque från förtjusningens hemvist, madame,« – svarade konungen.
I denna ton fortsattes samtalet mellan dessa begge hufvuden, krönta, ej blott med herrskarebindeln, utan äfven med snillets ovanskliga lager.
«Gustaf, förd på ryktets vingar,
Re’n sin ankomst bådad fann;
Och vid Ceres’ altar, grann,
Muskoviten ännu svingar
Glad sin hatt, och hurrar tätt;
På två hjessor dem vi vörda,
Kronans tyngd och rika börda
Blef nu några timmar lätt« 31.
Vid sommarens slut återvände Gustaf till Sverige.
Hösten tillbragte han i dess trogna gränsort.
Den svenskt sinnade konungen samlade nu kring sig Finlands ädle söner i detta samma Åbo, der, 35 år: senare, en annan af Sverige upptagen furste – – –
Gustaf och efterhösten inträffade samtidigt i Stockholm.
Om vi ej alltför illa hittills framställt begges utmärkande drag, behöfver nu knappt tilläggas, att konungen ej trifdes länge qvar i hufvudstaden, och att denna årstid ej var lämplig för ett längre vistande vid hans tjusande Haga, der naturen är allt.
Hofvet flyttade i stället, straxt efter konungens återkomst, till Gripsholm, dit han tillika inböd åtskilliga andra personer af de förnämares cirkel.
Det är icke nejdens skönhet, som förlänat Gripsholm dess stora ryktbarhet, den mest vördnadsbjudande, som är fästad vid något kungligt lustslott i verlden.
Visserligen speglar det sina seklersgamla torn i Mälarens bölja: visserligen utbreder en vidsträckt park sina rörliga kronor under fönstren af denna majestätiska borg, som, århundrade efter århundrade, hyst så många konungar, både med och utan krona, bevittnande hvälfningarnas kraft och den anborna, gudomliga rättens vanmakt: visserligen ligger det lilla trefliga Mariefred gent öfver, för att stämma till milda känslor ett sinne, som det uråldriga slottets hågkomster fylla med svårmod; men den svenska huvudstadens flesta omgifningar äro så sällsynt sköna, att, i det hänseendet, denna punkt jemförelsevis ej äger något företräde.
Nej, det är icke naturen, det är minnena, som skapat Gripsholms storhet.
Detta slott är, medelst tidens och händelsernas eget föranstaltande, för vårt land hvad Versailles blifvit för Frankrike, i följd af Ludvig Philips omtanka och frikostighet, hvad
Köpenhamns konstkammare och Rosenborgs slott äro för Danmark: en spatsergång genom häfderna: historiens uppslagna bok, der hvarje sida är ett rum, som varit åsyna vittne, och hvarje bokstaf en på duken qvarhållen bild.
Till och med den toma platsen efter kedjans bortröfvade länk är historisk och upplysande; ty när man här numera saknar de sista medlemmarna af Holstein-Gottorpiska huset – och endast dem – i samlingen af Sveriges furstar, så framstå ett fegt samvetes orimliga farhågor i hela sin eländiga nakenhet för det allmänna omdömets åtlöje och förakt.
Nejdens stillhet, den storartade byggnadens allvar, med sina höga torn och sina dystra borggårdar, ödsligheten i dessa salar, der endast vålnader dväljas af allt hvad Sverige haft utmärkt sedan ett halft årtusende tillbaka: allt står till hvartannat i den närmaste öfverensstämmelse, allt gör ett helgjutet intryck, fattligt, men obeskrifligt.
Vill man derföre få ett begrepp om Gripsholm i hela dess mjältsjuka högtidlighet, så bör man ingalunda skåda det vid de tillfällen, då ångfartygen utspruta hundratals muntra, stojande hvardagsmenniskor öfver stranden, då slottets hvalf genljuda af prat och fjät, och då de stora rummen hvimla af lättsinnigt nyfikna begapare.
Man hinner då knappt följa Ciceronen; man störes i sina känslor; betraktelserna blifva blott fragmentariska.
Nej, besök Gripsholm ensam eller i sällskap med någon själsfrände: dröj der ett par dagar: sup i långa andetag in luften i dessa rum, der kungliga bröder skiftesvis trampat blodsband och mensklighet under fötterna: der en svensk konung, som dog på en främmande thron, först såg dagsljuset mellan gallren af ett fängelse: der en svensk konungaätt, störtad och bevakad, tillbragte den sista sorgliga tiden före sin nödtvungna landsflykt: hvarifrån en verklig hjeltekonungs enka frivilligt tog flykten ur ett land, hvarest hennes egen dotter regerade: der «Befriaren« mottog den förkrossande underrättelsen om det gräsliga blodbad, en utrikes boren konung anstiftat.
– Skåda denna tarfliga ståt i denne samme «Befriares«, Gustaf Wasas, rikssal, der hans – Befriarens från katholicism och främmande öfverherrskap – egen bild står främst ibland alla sin kraftdigra tids store regenter: det är ärans och fosterlandskänslans och minnets glans, som ensamme förgylla dessa väggar och bänkar af hyflad ek, utan guld, utan sammet och siden, utan färgprakt; men böj hufvudet vördnadsfullt i stoftet, ty den store mannens höga ande sväfvar kanske ännu kring detta rum, der den fullständiga samlingen af hans samtida regenter, i afbildningar rundt omkring salen, nedblickar i stelt och liflöst majestät.
– Från den Förste Gustafs tidehvarf, skynda till den Andres: läs i de djupsinniga anletsdragen af dessa vise, förslagne, outtröttlige statsmän, från hvilkas pennor Europa utgick omskapadt ur det kaos, hjeltarnes svärd beredt; men också, utan Gustaf Adolfs klinga, huru litet j haft att beställa, j fintlige underhandlare, som bragten westfaliska freden, till stånd, och som nu här, i kongress-salen med sina möbler från 1600-talet, tyste och slutne, som det egnar sjuttonde århundradets diplomater, med tillfredsställelse låten edra gerningar och tideböckerna tala.
Det är Gustaf Adolfs dotter, som här sitter främst, vid sidan af hans andra jag, Axel Oxenstjerna, hvars bild bär den sanna, betydelsefulla, för Sverige ärorika påskriften: «Maximus communis divisor vid Westfaliska freden.
– Ännu ett tidehvarf väntar – den Tredje Gustafs – förfiningen ler öfverallt, yppigheten prunkar, nöjena vinka: tänk hvad man då haft roligt! – roligt kanske till och med någon gång på bekostnad af flera bland de pudrade majestäterna, som voro denne Gustafs samtida; ty icke allas ögon brinna som hans, icke allas pannor äro hvälfda som Catharinas, icke allas anleten bära ståndaktighetens prägel, som Maria Theresias, icke alla hafva örnens skarpa blick, som Fredrik den Ende, icke allas uppsyn vittna om filosofen, som Josef II:s.
Mätta blick och tanka med alla dessa namnkunnigheter från skiljda – man skulle nära nog kunna säga: från alla – tidehvarf: ur snillets verld och vetandets, i staten, på slagfälten; namnkunnigheter genom sina öden, framgångar, ej mindre än olyckor; namnkunnigheter genom brott så väl som dygder; namnkunnigheter genom förtjenst, namnkunnigheter genom slumpen.
Det är en känsla alldeles egen i sitt slag, att finna ett kungligt lustslott befolkadt – ja, öfverbefolkadt! – endast med hågkomster: att stå ansigte mot ansigte med personligheter, slägten och tidehvarf, efter hvilkas storverk, ömsom sednare storverk, ömsom tillfälligheten eller tidens tand bortgnagit spåren: att träffa sammanträngda inom murarna af en enda borg slägten och århundraden, som hvar för sig behöft så mycket utrymme i tiden, som fylla så många starka band i häfderna.
Men, för att kunna försjunka i djupa och ljufva svärmerier måste man vara ostörd.
Derföre – ännu en gång – besök Gripsholm ensam, eller i sällskap med några få utvalde, – eller också när det är bebodt af en furste med sitt hof, som förvandlar boningarnas ödslighet i lif, och hvars hågkomst sedermera blir ett nytt ämne för aflägsna framtiders betraktelser.
Äfven sådana minnen har Gustaf Wasa här efterlemnat.
«Här var det han, med sitt Råd och «sina trogne män, sedan han erhållit deras bref och «sigill på de land och län, som han med
Rikets Råds «samtycke gifvit sina söner till furstendömen, firade «den i Westerås med Rikets Ständer afslutade arf«föreningen.
Han lät då bjuda till sig allt Riksens «Råd till Gripsholm; der gjorde han dem gästabud «hela fjorton dagar bortåt, och gjorde sig der lättsin«nig och glad med sina trogne män; i synnerhet «gjorde han sig en särdeles aftonmåltid, då Drottning «Margaretha sjelf bar in allehanda konfekt, och «Konungen bar sjelf drycken in, bad dem göra sig «lustiga och glada, såsom ock Konungen sjelf ville «göra, derföre att de hade nu känt hans söner gode «för riksarfvingar; deremot skulle desse ock vara «pligtige igen till att bevisa dem alla, så länge de «lefde, all gunst och nåde, dem och deras barn, och «vara dem hulde, trogne och rättrådige herrar, der «skulle de fritt och fullkomligen förlåta sig uppå.
«Skedde ock Konungen med detsamma ära och re«verens åt hans kära söner, sedan tacksägelse, som «det sig borde, och yttrade
Riksens Råd den för«hoppning, att de kunde tryggeligen förlita sig uppå «hvad
Konungen på sina söners vägnar förtröstade «dem om.« 32
Gustaf III:s ankomst till Gripsholm besjälade de tunga stenmassorna.
På borggårdarna: betjening och åkdon; i de kungliga gemaken: regentslägten och hoffolk; i flyglar och torn: gäster, bjudna och befallda.
«Suggan« och «galten« – så kallas de begge stora metallkanonerna, som ligga på yttre borggården midt emot stora porten, hvilka af Pontus De la Gardie togos i Ivanogrod 1581 – voro de första föremålen, på hvilka man öfvade ett hånande skämt, tills Gustaf erinrade, att han så nyligen njutit gästfrihet hos deras landsmoder, att man nu ej borde låtsa om trofeerna efter de föregående krigen.
Konungen, en verklig kännare i afseende på sättet att omvexlande och angenämt fördrifva tiden, hade äfven nu så tagit sina mått och steg, att den otrefliga efterhöstens ledsnad skulle skingras, ehuru dess töcken obevekligt svepte solen i dok och undanskymde ända till slottstornens vindflöjlar.
Till ringa förlust således för älskarne af naturens behag, fick konungen det infallet att förvandla dag i natt och natt i dag.
Man steg upp först vid middagstiden, åt middag på aftonen och uppförde fransyska skådespel nattetid i den praktfulla teatersalen, med loger och bänkar, hvälfd och gipsad, hvars nedra ända är sirad med vackra, refflade, förgyllda pelare, mellan hvilka väggen, från taklisten till pelarnas fot, är beklädd med spegelglas, så att åt hvilken sida man än vänder sig, ser man alltid skådespelet.
På denna teater hafva flera kongl. personer uppträdt, som i dessa glädjens och snillets dagar hedrat Thalia och Melpomene, hvilkas bildstoder af Sergel pryda denna teatersal, en af de täckaste i Europa.
Den har ock en tid beträdts af Monvel.
I klädlogerna sitta små historiska taflor, som föreställa uppträden ur Gustaf III:s teaterstycken, i hvilka kongl. huset med personer i dess umgängeskrets hafva deltagit. 33
Det enda, hvarvid Gustaf III aldrig tröttnade, var teatern.
Det var en vurm, som följt honom från barnaåren, och på teatern visade han sig ock sista gången bland allmänheten.
Ja, han gjorde till och med sin omgifning utledsen vid dessa oafbrutna skådespel.
Umgänget mellan konungen och drottningen var, efter hans återkomst från Ryssland, mera vänskapsfullt och förtroligt, än hela tiden förut, allt sedan deras uppstigande på thronen.
Men hennes naturliga skygghet, stegrad af en mer än sträng uppfostran, hindrade henne att låta märka någon önskan, sträckt utöfver den vanliga artighetens fordringar: medan det långa afbrottet uti innerligare förhållanden, vanan vid detta afbrott och hennes redan för långt hunna ålder (Sofia Magdalena var nu 31 år gammal) att, oaktadt intet spår till höst ännu visade sig i sommarens fullmognad, kunna från de döda uppväcka häftiga lidelser och begär, gjorde honom föga benägen, att sjelfmant taga första steget till en närmare förening.
De sågo hvarandra någon gång, förmiddagarna, merendels måltidstimmarna, alltid i aftoncirkeln; men dervid stadnade det.
De bebodde städse hvardera sin våning och hade intet rum gemensamt.
En vacker dag blef dagen verkligen vacker – jemförelsevis åtminstone –; luften klarnade, himlen höjde sig, solen syntes.
Konungen beslöt en spatserfart, för omvexlings skull och för att hemta frisk luft.
I konungens kalesch åkte med honom endast riksrådet Carl Scheffer, som aftonen förut anländt.
Gustaf hade från barnaåren vant sig, att hysa ett stort förtroende till denne sin f. d. guvernör, hvars inflytande, som oafbrutet fortfor till hans död, var det största, någon i allmänna värf utöfvat på denne monark.
– «Ni ser så tankfull ut, bästa herr grefve!« – yttrade konungen när de satt sig i vagnen – «Tyckte ni ej om stycket, som uppfördes i natt, eller spelte vi så illa, att ni skäms på våra vägnar?« –
– «Der Ers Maj:t sjelf är handlande person, går allting oöfverträffligt bra,« svarade Scheffer.
– «Jag vill slå vad, att ni ännu icke hört omtalas den särskilta anledning till glädje, som jag, mitt hus och hela Sverige nyss fått: ni såge eljest icke så fundersam ut.«
– «Än om detta just vore orsaken både till min underdåniga uppvaktning denna sena årstid på Gripsholm och till det utseende, som Ers Maj:t behagar kalla tankfullt och fundersamt?«
Nej, herr riksråd, det är platt omöjligt; ni gissar visst icke hvad jag menar.
Vet då, att hertiginnan nu verkligen befinner sig i välsignadt tillstånd, och att Sveriges framtid således blir betryggad.«
– «Händelsen var mig ingalunda okänd; men hvad följden angår, hyser jag tvifvelsmål.«
– «Jag vet af gammalt, att ni är en Thomas (småskrattande); ni fruktar att den nyfödda blir en prinsessa, eller, ännu värre, kanske till och med en chevalier d’Eon.«
– «Nej, Ers Maj:t, det fruktar jag, i sanning, icke; men väl, att den nyfödde varder ett Erisäpple i mitt fädernesland.«
(Mulnar) «Misstänker ni mig att bli en stjuffar åt barnet, herr riksråd?«