Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det enda som väcker mitt intresse är hvad som i än så ringa mån ställer mig i ett slags förbindelse med honom: ställen som han sett, menniskor som känna honom, konstverk som han älskar.250
Hörby d. 14 Juni 1887.
I qväll fick jag veta att Brandes för tre dagar sedan (d. 11) kom hem till Kjöbenhavn.
I morgon med första tåg skickar jag honom ”Fru Marianne”.
Jag har skrifvit i:
Till G.B.
med fruktan och bäfvan,
men godt humör,
från hans tillgifne
syndabock
förf.
Naturligtvis blir han arg; han blir arg för allt hvad jag säger och allt hvad jag gör.
Det var mig omöjligt att skrifva något annat eller att vara högtidlig.
Få se nu hur det går.
Jag har föresatt mig att sätta hårdsidan till så länge han icke låter höra af sig.
Skall det bli slut, så låt det bli ju förr dess hellre, och med så litet slitningar som möjligt.
Jag kan gräfva ned mig i Hörby och arbeta, tillsvidare.
Så går tiden, och så kommer jag på det klara med att han inte bryr sig om mig.
Det är bättre att lefva som en mullvad än att låta skära hjertat ur bröstet på sig med små kalla snitt.
Man lefver icke i Hörby, det är sant, men att lefva är att slitas och blöda.
Hur har jag icke lidit!
Nej, jag vill ha ro.
Denhär gången vill jag icke sjelf ställa mig i hans väg.
Jag vill icke till Köpenhamn, jag skulle blott våndas under min dumhet och okunnighet, liksom förr.
Nu är det som om jag icke sett honom på ett helt år.
Må det lägga sig ett tjockt lag af mjuk ro öfver minnet!
Jag vill ha lof att hålla af honom, jag vill icke ryckas in i hans lif och bli föremål för hans bitterhet.251
Ur fröken Mohrs uttalanden om Brandes.
– Han behöfver ha en tryckande hand på sin skuldra; det är rentaf en njutning för honom.
Och han har många händer, som trycka.
Han kan icke skaka dem af sig, och han ville icke om han kunde.
Brandes talade om då jag tidigt på våren var i Köpenhamn, att hustrun hade varit resande i Berlin för en process, som han har der.
Genom Mohr fick jag veta att processen rör sig kring en ny upplaga af ”Hovedströmninger” i genomsedd öfversättning.
Brandes hade i företal eller på omslag sagt att den förra öfversättningen var dålig, nu hade han sjelf genomsett och reviderat denna.
Den gamle förläggarn till den Strodtmanska upplagan hade stämt Brandes och den nye förläggaren under yrkande af ansvar för det de offentligen nedsatt den upplaga han utgifvit.
Medan jag var i Paris lär domen ha fallit, och Brandes förlorade.
Fru Brandes lär ha ett utmärkt minne och ett redigt hufvud.
Han har ofta nytta af henne då det gäller gamla öfverenskommelser med förläggare och dylikt, i hvilka saker han lätt missminner sig.
Då går han alltid till henne och frågar.
Öfver hufvud taget behöfver han henne i sitt dagliga lif, och han vet det.
Hur många flygtiga förälskelser han än har kommer han ändå alltid att återvända till henne; hon är liksom det prosaiska underlaget, – stödet.
Äfven trycket, men som han icke kan undvara, och som han njuter af att klaga under.
”Det kattaktiga, som fins hos honom, märker man icke i hans skrifter,” sade hon.
I sina skrifter är han helt ut en man, en modig, finkänslig, rättfram man, med upphöjda tänkesätt.
D. 26 Juni 1887.
Allt mitt arbete har varit förgäfves.
Jag är för svag; jag duger icke att lefva.
Jag endast lider.
Jag är rädd, jag är feg.
Gud – om du finnes – låt det gå fort!252
Juni 1887.
Den 25 skref jag och frågade B. om han hade tid så att jag kunde träffa honom.
Ett par timmar efter det jag afsändt brefvet fick jag Politikens recension.
D. 29 Reste jag och vi träffades.
Hans ovänlighet värre än mina värsta farhågor.
(Se häft.
№ 3 sid. 1)
D. 30.
I Dyrehaven med Axel.
D. 2 Juli Den dag då B. mötte mig vid ångbåten.
D. 3 Juli.
Mussets Les caprices de Marianne.
(Se häft. 3 sid. 6.)
D. 5 Juli (Se häftet 3. )
Den 15 Juli skildes vi. (se de lösa anteckningarne häft. 3.)
Det är underligt att han kan vara så hjertlös.
Han berättade härförleden om fru Berijnska, att hon är så förtviflad öfver att hennes äktenskap är upplöst, öfver att ha förlorat hela sin sociala ställning.
Hon skall se ut som ett lik, så alldeles likblek och bruten.
Han hade rådt henne till att bry sig om någon annan än honom, men hon svarade i ett fint och vekt bref att hon icke kunde.
”Så går det alltid,” sade han ”jeg giver saa gode Raad til alle, men til svar faar jeg kun et lille Hengivenhedspip.”
Hon skref i sitt bref att hon i hela sitt lif varit blott ”un pauvre enfant, ayant peur de tout.”
Han sade att det var en utomordentligt fin definition af hennes väsende.
Det ligger en så rörande enkelhet i dessa hennes ord.
Hvilket förstockadt samvete skall man icke ha för att ej känna det ringaste styng af sjelfförebråelse vid tanken på att blott för tidsfördrif ha brutit detta stackars barn och sköflat hela hennes lif!253
AFSKEDET MED BRANDES
Häftet № 3.254
Hur sågo vi hvarandra åter?
Det var den 29 Juni.
Jag hade rest med Axel till Kjöbenhavn.
Jag hade skrifvit att jag skulle komma, – skrifvit det från Hörby – men jag visste ju icke om brefvet träffat honom eller blifvit uppsnappadt af hustrun.
I den ljumma, instängda sommarskymningen satt jag ensam på mitt rum och väntade, våndades, gissade.
Hurudant skulle vårt möte bli?
Jag satt och virkade så länge jag kunde se, jag ville i den mekaniska sysselsättningen finna en motvigt mot själsoron, men till slut var jag så hopplöst uttröttad.
Hvad tjenade hela denna kamp till!
Jag var och jag blef blott en misslyckad, föraktad skribent.
Jag kastade mig på chäslongen, borta vid fönstret och försökte sofva.
När jag legat der en stund knackade det, och han kom.
En kall, ovänlig helsning, en min som tycktes säga: hvad vill du här?
Vi satte oss och han började tala om Fru Marianne.
Hån.
”De skaaner os slet ikke: vi skal have baade Aftenen og frokostscenen.”
Icke en vänlig min, ingenting. – ”De skriver uartige Breve.”
– Och så anspelningar på hans förhållanden i Ryssland och Polen för att plåga mig med svartsjuka.
– ”I Briandsk, – det er der man faar Naadestöden” – (det är der man får nådestöten.)
Lilla svarta satan, hvilka ögon han satte på mig!
Han såg hur jag led, han njöt af det.
Och han skröt med sin furstinna, med hvad hennes hushållning kostade om året, utom att räkna hennes toiletter eller mannens utgifter, bara hennes hushållsbok.
Han hade frågat henne en gång hvad den gick till.
Jag vet icke hvad det var, en 60,000 eller 100,000 rubel om året.255
Och så talade han om de qvinliga studenterna, som medan han satt och väntade i föreläsningssalen kommo in, stälde sig i en halfcirkel omkring honom och började applådera.
Och så frågade de och pratade rundt omkring honom, de ville veta allting, hvad det var för en vacker dam han promenerat i vagn med, hon var inte från Moskva, de hade aldrig sett henne förr etc.
”Och nu känner ni hela min resa.
Men om qvinnorna skall jag akta mig för att tala, om dem får ni ingenting veta.
Små sarkasmer och nålhvassa judeögon.
Med ett tag kastar han sig tillbaka i stolen, knäpper händerna samman om sina upplyftade knän, spärrar upp sitt stora svarta gap och ger till ett skratt så sataniskt skadegladt att det var som om han gripits af vansinne.
”Tog det?
Tog det?” ropade han.
”Jag tror att det käns!”
Jag var så trött och så förplågad.
Icke ett vänligt ord, icke ett tecken till att vi någon gång stått hvarandra närmare.
Han tog mig i hand och sade att jag borde stanna helt lugnt i Kjöbenhavn och följande dag resa ut till Dyrehaven, der vore så vackert.
Han sjelf längtade och törstade efter landet och skogen.
”Moer driller mig med mine Kærester,” sade han, ”hun spurgte mig heromdagen hvor mange jeg havde.
Ti, svarte jeg.
Nej, du har i det mindste atten.
Maaske Moer har Ret i alt Fald.
Jeg synes det begynder at blive for broget, det er for mange.”256
Det var en förfärlig natt, som följde.
Jag låg som i eld.
– – – Förskjuten, förkastad, med hån och skam.
Helt och hållet i hans händer genom min oförsigtighet, prisgifven åt hans godtfinnande, knäckt i mitt arbete, strypt i min ekonomi, bunden i fattigdom, knuffad ned från min sociala ställning och sparkad ut i obemärkthetens mörker.
Jag led af en smärta i bröstet, just vid hjertat.
Jag tyckte det fans ingen lindri[n]g i annat än att sätta revolverns mynning emot bröstet och trycka af.
Jag badade i svett.
Jag är så rädd för döden.
Han hade varit så hård, så hjertlös, så omensklig.
Skulle jag böja ned mitt hufvud så ödmjukt och dö?
Skulle han hålla af mig för denna slafviska undergifvenhet?
Nej, han skulle skämta och skratta åt att en af hans ”Kærester” tagit lifvet af sig för obesvarad Elskov.
Det skulle vara en välkommen triumf för honom, och det sista som följde med mig från denna härliga verld skulle vara hans förakt.
Var jag då icke en menniska i hans ögon?
Nej, endast en qvinna, – leksaken, odalisken.
Och hvad är ett menniskolif för dessa Schylocks bröder!257
Känslan af att dock vara en lefvande varelse med samma förmåga att känna och lida, frukta och kämpa, som han sjelf, reste sig i uppror.
Hade han rätt att plåga och pina mig, blott för att till sist trampa ned mig i jorden och så gå vidare?
Hur lång skulle den väg vara, hvilken betecknas af nedbrutna qvinnoexistenser?
Jag kunde sätta gränsen, jag, om jag hade mod.
Jag skulle få straff, – javäl.
Men man kunde också hålla mig räkning för att jag skaffat undan skadedjuret, och man kunde förklara att jag gjort det i momentant vansinne, spärra in mig på ett dårhus och gifva mig fri efter någon tid.
Jag var böjd för att stå risken, om jag blott icke misslyckades.
Jag började tänka på hur det skulle kunna utföras.
Han är rädd för att dö.
Han är vig, snabb och stark; att skjuta framifrån skulle vara omöjligt.
Jag skulle misslyckas och hans hat skulle bryta lös – hans föraktande, vredefylda blick skulle säga: sådan var du!
Skammen eller en skymflig död som sjelfmördare – – – löjet öfver att ha velat tillgripa en teaterkupp.
Nej, om jag bestämde mig för det, så måste det vara med garantier för att lyckas.
Enda sättet, men det säkra, var att få honom att se på något eller läsa ett eller annat framme vid bordet, stå bredvid, och skjuta honom mellan skuldrorna, med revolvern ända in på rocken.
Skottet skulle alltid döfva så mycket att jag kunde hinna ge honom ett till.
Men skjuta bakifrån?
Fegt?
En lönnmördare.
Se honom vända sig om, bitter, hatfull, döende – denna menniska, som jag krupit för som en hund i stoftet!
Denna sista blick. – ”Du har skjutit mig i ryggen!”
– Nej, det var för lömskt, det var för vidrigt.
Om morgonen satte jag mig att skrifva innan klockan var sju; jag började på skizzen ”Förbrytarblod”.258
Om middagen reste Lundegård och jag ut till Klampenborg och Dyrehaven.
Det var vid 2–3 tiden.
När jag skulle gå i land – jag gick först – var der en röst som sade:
”ser ni, att ni reste ändå ut i skogen.” – ”Ja,” svarade jag blott och skyndade mig in i folkträngseln, nästan utan att helsa och utan att taga honom i hand.
Jag fick sedan veta att han varit der med sin bäste vän i Köpenhamn, en som bär det plebeijska namnet Petersen.
Jag tror att han är affärsman.
När vi kommo hem efter utfärden, som synts oss båda en evighet, låg det ett affärsbref till Axel på mitt rum.
Det var om en vexel, och det satte honom i misshumör.
Jag var förtviflad men lugn.
Vi sade icke många ord.
Axel beslöt sig för att resa med första båt.
Han ville att jag skulle tala med Hunderup om Final.
Jag ville icke.
Kunde jag lefva bara för att tala om det struntet?
Jag tror att han började märka hvad mina tankar rörde sig omkring.
Han bad mig helsa B.
– ”Ja, men det är inte alls säkert att jag träffar honom.”
Jag tänkte mig att B. kunde komma upp till mig på qvällen, fastän sent.
Han hade sagt att kanske han skulle titta upp.
Axel skulle gå.
”Hvad det är dumt att taga sig struntsaker så när,” sade han.
”Hela affären rör sig inte om mer än hundra kronor.”
Jag blef så glad, att jag trots min dysterhet bröt ut med ett jubel: ”inte annat!
Då är det ju ingenting!”
Jag kunde sjelf höra hur glädjen riktigt dallrade genom rösten; det var mig en sådan lättnad att slippa se hans misshumör under dessa timmar, som kanske skulle blifva mina sista.
Jag var inte heller skygg och blyg, jag visade mig sådan jag var.
Hvad voro mikroskopiska små farhågor att göra mig löjlig – mitt sinne var uppfyldt af helt annat.
Efter en stund sade han med ett slags undran:
”hvad du är känslig för allting.”
”Ja, sådana menniskor som jag borde dödas vid födseln, ty lifvet blir en enda lång tortyr för dem.
För mig är det nästan värre än för andra, för min sjelfbehersknings skull: menniskor kunde plåga mig så gränslöst utan att ha en aning derom.”
Han teg litet, så såg han på mig.
”Hur mycket har jag plågat dig i eftermiddag då?” sade han lågt.
”Inte alls, inte det allra ringaste!
Du har varit så snäll så.
Du har plågat mig, – förr, men det är så länge sedan nu.”
Jag gick omkring i rummet, jag hade ingen ro.
Axel stod och stödde sig mot en stol borta vid fönstret.
Vi kunde vexla ett ord ibland om likgiltiga ting, men vi tego mest.
”Vill du göra mig personligen en mycket stor tjenst?” sade han plötsligt.
På svårigheten att få fram orden märktes det att han icke trodde mig vara benägen att bifalla.
Det klack till i mig, liksom när man befarar en olycka.
”Om det är någonting jag kan,” svarade jag tveksamt, ”hvad är det?”
”Nej, det är för dumt; jag kan icke säga det.”
”Jo, nu skall du säga hvad det var!”
”Jag kan inte.”
”Jo!
Hvad vill du jag skall göra?”
”Vänta.
En menniska, som bad mig att icke dö.
Han, – som jag en gång hållit så af, innan han slet mig sönder med sitt hån!
Tårarne stego mig i ögonen.
Jag blef så tacksam och så vek, men så underlig till mods.
Jag blef glad, så glad att det var af glädje jag höll på att gråta, men denna glädje endast lyste upp för att visa mig hur tomt mitt lif är.
”Skulle det vara dig en tjenst?”
Jag släppte hans hand.
Jag gick ett par steg åt sidan och stälde mig vid bordet.
Ja, några veckor, ett par månader tyckte jag att jag skulle kunna lefva, liksom på hans vilja.
”Hur länge?
Det var som om det gält förfallodagen för en vexel, så bestämdt tyckte jag han kunde svara.
Jag såg honom ifrigt i ansigtet.
”Den frågan är för ohygglig att besvara,” sade han, gripen af ett slags vedervilja.
Det var onaturen i att på detta sätt afhandla frågan om lif och död, – sitt eget kött och blod.
Jag sade ingenting mer.
Den qvällen stod jag ensam vid mitt fönster och såg upp mot den skumma himlen, den qvällen satt jag och skref mina bref, alltjemt med en klämmande känsla om strupen, emellanåt stridande med ett par tårar, som ville tränga sig fram i mina ögon.
Den qvällen skulle jag velat göra det, men det fans för litet penningar att bestrida utgifterna med, om jag endast skulle bli svårt sårad och bli liggande att kämpa med döden.
Den natten var jag icke afklädd, och om morgonen reste jag till Malmö för att lyfta penningarne, så att barnen måtte ha medel att göra allt för att lindra mina plågor.
Jag skref först till Brandes, och jag sände Kristen bort med brefvet.
Jag mins inte klart, men det var ungefär såhär:
”Jag kom hit endast derför att de mina icke oförvarandes skulle finna min döda kropp.
Intrycket skulle vara för ohyggligt.
Jag reser till Malmö kl. 8,20 och återkommer med första derifrån afgående ångbåt.
Jag hade hoppats att få säga er farväl och att vi skulle skiljas som vänner, men ni hade icke ett vänligt ord att ge mig, – jag fick nöjas med mindre än hvad en döende hund får af sin herre.
Men jag hoppas ännu.”
Så blott min bestämda fordran att han icke finge hindra mig.
När jag kom tillbaka var han vid ångbåten.
”Hur kan ni bedröfva edra vänner genom att skrifva sådana bref?”
Jag lydde och gjorde allt hvad han sade.
Hustrun bakom dörren såg oss resa.
Hvarför jag aldrig skrifver annat än romaner och noveller?
Han ville ge mig ett arbete.
Han tvingade mig att äta, han följde mig hem, han följde mig upp på mitt rum, denna stora otrefliga kammare, der jag tänkt att göra det.
Och der ändtligen blef han god emot mig, som om jag vore det stora barn, jag är; han drog mig till sig och smekte mig och sade att jag var så dum och att jag skulle läsa och arbeta, och att han skulle titta till mig när han hade tid.
Och så skrattade han i det han tryckte mitt hufvud intill sig och sade att han kunde nog förstå att det måste vara harmligt att så der vara ”nummererad”.
”Maaske det nu kan være mig tilladt at gaa hjem og arbejde og være et nyttigt Mandfolk?”
Jag hade lofvat att lyda; jag läste och lagade blott så att tiden gick.
Jag lefde på hans vilja.
”Ni behöfver stå under kommando, det är allt som fattas,” sade han.
Åh, ja, ja, ja!
Jag vet det ju.259
Jag hade det samma stora, otrefliga hörnrummet.
Han kom upp på qvällen.
Fann Musset och läste upp ett par scener af Les caprices de Marianne.
”Det är just det,” sade han då han lade boken igen, ”att qvinnorna aldrig veta att sluta.
Är det inte sant?”
Ännu ett slag i ansigtet således.
4 Juli
Han stör mig.
Lidelsen har nästan värkt bort.
Jag vill ha ro.
Hvad skall jag med hans hån?
Han kan gå.
Hans verld är mig främmande som jag är främmande för hans.
Att göra mig förstådd af honom är omöjligt.
Så vill jag tala till andra och gå min egen väg.
D. 5 Juli.
Han kom på förmiddagen.
Fru Horten var der.
Jag gaf henne tecken att gå.
Jag våndades.
Kunde jag bara få veta om han vill vara af med mig eller om han icke vill!
Jag kunde hvarken tala eller tänka.
Vi sutto helt nära hvarandra, främmande af allt det som kommit emellan oss.
”Jag har något att bedja er om.”
”Hvad da?”
”Säg att jag skall gå.”
”Hvorfor skulde jeg sige det?”
”Ty då gör jag det.”
”Hvorfor skulde de gaa?”
”Jag vill gå, men jag kan inte utan om ni säger det.”
”Na saa gaa da!”
Den som kunde tyda detta ansigte!
”Det är så dumt, det är så dumt at aldrig kunna vara ärlig, aldrig kunna säga rent ut.
Hvarför kan man inte säga hvarandra farväl!”
”Det eneste virkelige Farvel er det, som ikke siges.”
Det var tydligt nog, men ändå!
”Om jag visste!”
Åh, jag såg, jag såg in i detta opålitliga ansigte, som om mina ögon kunde draga fram sanningen derur.
”Om jag visste hvad ni vill, om ni vill att jag skall gå eller stanna.”
”Nu slaar jeg dem.”
”Ja, gör det, det är visst det enda som hjelper.”
Trots allt måste jag skratta åt mig sjelf.
Jag behöfde ju inte resa till Stockholm strax; jag kunde ju vänta litet, sade han.
Och så läste han högt, för det vi inte skulle kifvas.
På qvällen kom Matti.
Jag började få en förnimmelse af att jag varit bergtagen och att jag nu längtade efter de mina.260
Den dagen hade jag flyttat till Stocks pensionat.
Han kom på qvällen.
Jag hade min nya vackra sommarklädning med ljusa västen på.
”Nu är ni i bättre humör.
Att en dam har en ny klädning på sig, det är ett säkert tecken.”
Han var i bättre humör.
Och det var klädningen, som gjorde det.
Han satt på mitt skrifbord och jag på stolen, vi småpratade rätt gladt; det var något af den gamla vänligheten.
”När får jag se er igen?”
”Vil de binde mig, saa gaar jeg.”
Hur det ansigtet blef vredt och ovänligt!
Jag sträckte båda mina händer tillbaka för att visa hur fri jag ville lemna honom.
Jag vill icke binda er!”
”Sesaa, vær nu rolig; jeg ved jo at de ikke vil.”
Och så reste han sig.
”Omfamn mig; jeg vil föle at de er et Menneske.”
Och sedan:
”jeg kommer nok snart igen.”
Den 8de hade han varit och sökt mig, men jag var icke hemkommen från min Langelinje promenad, mötte honom emellertid på Nyhavn.
Han gick med ett stycke och kysste mig på näfven midt på gatan, när vi skildes.
D. 10de Juli.
Han kom, vänligare och belåtnare än vanligt.
Tog mig i handen och förde mig bort till chäslongen, der vi satte oss att prata.
Fönstret stod öppet, och jag satt rakt emot dagen naturligtvis med min ljusa klädning på.
Så kysste han mig.
”Ni sitter midt för fönstret, och vi ha genboar.”
”Det bryder jeg mig ikke en Döjt om.”261
Han reste sig och rullade ned gardinen.
Der var det gamla igen, – att han kan vara så hjertvinnande vänlig, och att det är så härligt att sluta fred.
Vi kysste hvarandra och voro vänner på nytt.
Efter allt detta!
Han satt och såg in i mitt ansigte och när jag rodnade, småningom, stigande, medan jag icke helt kunde låta bli att le, då log också han åt att jag kunde sitta der och rodna.
Jag vände mig mot väggen så att han icke kunde se mitt ansigte.
”Jag skäms.”
”Skammer de dem?
Da skal jeg ikke röre dem.”
Och hans ansigte mörknade af harm igen.
Som jag krympte mig under denna kalla, ovänliga blick!
Han flyttade sig långt bort och talade som till en främling.
Jag skulle velat kasta mig om hans hals och be om förlåtelse, men också det skämdes jag för.
Vi traskade omkring hvarandra som katt kring het gröt, och vi pratade tvunget.
Men hur det nu var, så kysste han mig ändå till afsked.
Och jag – jag måste ha fred: jag slog armarne om hans hals och bad honom stanna några minuter till.
Jag var ingenting annat än kattungen.
Och han såg tveksamt god ut, såg mig i ansigtet och småskrattade.
”Ni är så dum, så dum så; ni säger att jag icke kan längta.”
”Har de længets efter mig?”
”Ja – åh ja.”
”Længtes de i Paris ogsaa?”
”Ja, ja, ja!
Ah – gå inte – stanna ett par minuter.”
”Jeg maa gaa, men jeg kommer igjen i morgen.
– Saa de kan længes saa vidunderligt?
Jeg længes aldrig efter noget Menneske.
Men da jeg var ung – – – ”
Ja, så måste jag låta honom gå.
Det sista visdomsordet var:
”Det er fornuftigere at slaa ihjel end at elske et Menneske.”
Han kom den följande dagen, men var trött och nervös af tidningsstriden.
Sedan var det två dagar, då jag icke såg honom alls.
Jag började tro att jag skulle få resa utan att säga farväl.
Ingeborg var hos mig när han kom.
Det var temligen sent och skymde starkt.
När vi blifvit ensamma gingo vi fram till mitt skrifbord, der han satte sig vid det öppna fönstret och jag tog plats i skrifstolen.
Han var trött och förstörd.
”Jeg har altfor mange Fjender.”
Han berättade att han föregående afton varit i för dåligt humör för att vilja komma.
Han hade fått ett anonymt bref fullt af hotelser och de gröfsta oqvädingsord.
Det hade legat inuti ett bref till hans hustru, hvilket var så groft att hon icke ville visa honom det, ty det handlade om honom.
Hon hade blifvit så upprörd deraf att hon känt sig alldeles sjuk och måst gå till sängs.
Han hade varit ute och gått och kunde icke begripa hvad som stod på.
Han trodde henne vara sjuk af värmen.
Men Edith hade mycket snusförnuftigt kommit och sagt att det icke var det, utan ”moer,” hade fått ”et saa bedrövet Brev.”
Så hade han frågat och fått veta alltihop.
Han var rar, som han alltid är när han är ledsen.
”Selv Edvard, der ellers ikke har for meget Hjærte, siger, det er da uværdigt at du skal staa ene i den strid.
Tro ikke at Hörup en eneste Gang skulde spidse sin Pen for den Skyld.”262
Han talade om Edith. ”Hvor jeg da elsker dette Barn!”
Hon är så mjuk och fin och nervös.
Hela hans hysteri har hon ärft efter honom.
Hon kan få tårarne i ögonen för ingen ting.
Han var sjelf färdig att gråta; han böjde sitt ansigte gång på gång ned öfver mina händer för att dölja att tårarne ville stiga upp.
”Stryg Haaret af min Pande,” sade han så.
Jag strök öfver detta täta, vackra hår, skyggt, tafatt en smula.
”Nej, drag Fingrene igjennem.”
Jag försökte göra det.
”Nej, de skal tage haardt; helt igennem.”
”Nej mer, mer,” sade han då jag ville hålla upp. ”Jeg har et sa uhyre Trang til Kærtegn.”
– Och så berättade han hur Edith kan komma in i hans rum, knäppa upp hans väst och stryka med sina små händer ideligen stryka och stryka öfver hans blottade bröst.
Jag kan tänka mig hur det måste kännas lugnande och godt för denna nervösa, söndersplittrade natur med detta lilla barns energiska smekningar i hvilka hon lägger all sin kraft, hela sitt älskande lilla barnahjerta.
Det blef fråga om att vara god, – om att man håller af den som alltid är god emot en.
”Det hjelper inte alltid för att bli älskad.
Det är inte alltid man bryr sig om den som håller af en.”
”Jo, nästan alltid.
– Hvis det ikke ligefrem er Modbydelighed.”
Så talade han om att det är en ”gammel Jomfru” i Kjöbenhavn, som sjelf säger att hon användt alla medel för att närma sig till honom.
”Hun har tilmed gjort sig til min Kones Veninde, men det kan næppe siges at være den bedste Maade.”
– Och så har hon alltid ”vaade Hænder, og maa altid sidde med Lommetörklædet mellem Fingrene.”
Hon hade gjort någon slags tilnärmelser, ”men jeg flyttede en Stol foran mig.”263
När jag sade att jag fruktat att få resa utan afsked, svarade han:
”Kære Veninde, saa fremmede ere vi dog ikke for hinanden.”