Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
ByggningaBalken ifrån den grundsatsen, att hufvudfrågorne i Egodelningsniål skola genom Majoritetens beslut afgöras; och denna Lag liar icke genom Konungens och Rikets Ständers beslut undergått annan ändring, än att vid 1^56 års Riksdag förordnades och genom Kongl.
Förordningen af den 5 April kungjordes, att den egde vitsord, som ville dela i Storskifte, hvarigenom Lagens stadgande örn egors läggande efter Solskifte blef upphäfvet.
Utan afsigt, ntt för nära träda Konungens höga rätt, att med Dess Högste
Domstol åter* bryta Dom, som vunnit laga kraft, framställer jag min oförgripliga mening, att denna rättighet, som i XXXI Gap. RättegångsBalkeu är stadgad för de serskilta fall, då ansökning derom göres, ej utan Rikets Ständers medverkan må utsträckas till en så beskaffad lagstiftningsåtgärd, som uti i Cap. 3 §. af SkiftesStadgan blifvit vidtagen.
Hvad som i den delen varit stadgadt genom EnskiftesFörfattningarna afåren i8o3och 1807, i en lid då gränsorne imellan de Civilaoch Ekonomiska Lagsliftningsmagterne icke voro noga bestämde, åtminstone icke bevakade, lärer nu mera, sedan desse Författningar blifvit upphäfne, icke kunna till en gällande ny
Lag öfverföras i annan ordning än den, som af 87 §.
RcgeriugsFor - 38^ Den 6 April e. m. men är bestämd.
Enär sådant icke skett, får jag härmed föreslå, att 2 och 3 §§. af 1 Cap. må erhålla följande lydelse: 2 §.
Är jord
A landet oskiftad , eller i tegskifte lagd, och mil delegare laga skifte derå erhålla; håfve der vitsord till. 3 §.
Den 4 Februari f. m. 301 ligger just det största missledande sektmakeri oell det vådligaste samt ”för all sedlighet mest undergräfvande” som finnes.
Detta är ju en uppenbar katliolicism, som Hr Just.-Ombudsm. inför Ständerne framlägger såsom det rätta oeh hvilket ger anledning till den förmodan att Hr Just.-Ombudsm:n öfvergått till Katholska läran, samt i förlitande på Ständernes tystnad, söker sålunda att införa hela det vigtigaste och hufvndsakligaste af den Katholska kyrkans lära ibland medlemmarne utaf den EvangelisktLutherska.
Sådana försök hafva nog ofta blifvit gjorda med förhoppning, att ora det rotfästar sig i sinnena, så torde sedan icke blifva svårt att insmyga och slutligen att vinna stadfästelse på den Katholska lärobyggnaden i sin helhet.
Som jag ej förr än i går kommit att taga kännedom af den märkvärdiga Embetsberättelsen, så niedgifver, ty värr, icke tiden att så detaljeradt som jag hade önskat, genomgå dess, i sitt hufvudsakliga sammanhang mot den Evangeliskt-Lutherska läran helt och hållet stridande, innehåll.
Jag vill blott deremot anföra den 4:e artikeln af den utaf
Hr Just.-Ombudsmm besvurna Augsburgiska Bekännelsen om rättfärdiggörelsen eller menniskans rättfärdighet.’
Den lyder så: ”them varder lärdt, att menniskan icke kan rättfärdig varda för Gudi, genom sina egna krafters förskyllan eller gerningar.
Men hon varder rättfärdig utan all förtjenst för Kristi skull genom trona, när hon tror sig varda tagen till nåde, och synderne varda henne förlåtne för Kristi skull, hvilken med sin död häfver fyllest gjort och "betalat för våra synder.
Themia tron räknar
Gud till rättfärdighet i sin åsyn etc. — som skrifvet står till de Romare i 3:e och 4:e kap. —*•
I 2:a artikeln om arfsynden heter det: -att alla meuniskor atlas och födas med synd m. m. samt till slut å denna artikel: ”Här varda de Pelagianer och andra (såsom Katholiker m. fl.) fördömde, hvilka förneka arfsynden vara någon synd, och på thet de måga kunna förringa then ära, som Kristö, för hans förskyllan och välgerningar, tillhörer, gifva the klokliga före, alt menniskan kan för Gudi rättfärdig blifva, af sitt naturliga förstånd och egna krafter.” ■—- — Här varder ju ock Hr Just.-Ombudm:ns Katholska villomeningar, i Embets-berättelsen innehållne, tydeligen ådagalagda såsom stridande emot vår Kyrkas lära.
Skulle man lika strängt nagelfara med Just.-Ombudsm:ns berättelse rör:de den religiösa frågan som LagUtsk. gjort i afseende på den borgerliga, så skulle det för en hvar blifva uppenbart att Hr Just.-Ombudsm:ns förfarande i denna del är förtjent af vida strängare anmärkmr.
— För något mer än ett 10-tal af år sedan tog hufvudstadens press den kyrkliga frågan om liand och kämpade, som den föregaf, för den rena läran emot Methodismen, men under stridens lietta anföll Melhodismen i de punkter der den är .öfverensstämmande med Lutheranismen och lemnade den åter ovidrörd i sådana, der den är ifrån densamma afvikande.
Striden slutade så att vedersakarnes kyrka stormades under pågående Gudstjenst och predikanten jagades ur landet.
Hvem vet huru den strid, hvilken Hr JusU-Ombudsm:n genom 302 Den 4 Februari f. m. den af honom utkastade stridshandsken, upväckt skall sluta?
— Hr Just.-Ombudsm:n vänder sina stridsvapen mot vår kyrkas egna medlemmar och emot den af honom besvurna läran.
Han strider med lillfingret enrot Katholiker, men räcker i sjelfva verket åt dem hela handen, gör gemensam sak med dem i läran och uttalar sin förkastelsedom öfver vår kyrkas heliga lära.
Denna lära vill han hafva förändrad, afskaffad; han ser i denna lära hvari Protestantismen hufvudsakligen skiljer sig från Katholicismen nemi. rättfärdiggörelse-läran af tron på Kristus allena, fröet till alla söndringar och villfarelser.
Då man icke gerna kan antaga att Hr Just.
Ombudsm:n af okunnighet eller af förhastande har i Emhets-berättelse framlagt sin trosbekännelse, utan att det allians fulla öfvertygelse, så är förhållandet så mycket betänkligare.
Det kan icke gerna betraktas annorlunda än som en öppen protest emot vår Evangeliskt-Lutherska lära d. v. s. ett öppet affall ifrån densamma.
Går R.
St:r, liksom LagUtsk., detta Hr Jusf.-Ombudsm:ns celebra affal stillatigande förbi, så hafva de dermed infört en religionsfrihet icke mindre vidsträckt än den jag i min motion förordat.
För utredande af denna del af berättelsen som rörer den religiösa frågan, yrkar jag vördsammast återremiss af detta Lag Utsk:s Betänk.
Hr von Hartmansdorff, Au g..
Afven jag anser LagUtsk. hafva förfarit nog strängt med Just.-Ombudsm , och anhåller att få upgifva mina skäl dertill.
Utsk. har vid denna, likasom vid några föreg:de Riksdagar, afgifvit yttranden öfver Just.- Ombudsm:s émbetsförvaltning, hvilka synas mig vara nära nog öfverflödiga.
När något skäl till anmärkning emot Just.-Ombudsm:s embetsutöfning icke förekommit hade det, enl. min tanka, varit tillräckligt om Utsk. endast anmält sådant hos Ständerna.
Med denne Embetsman eger icke samma förhållande rum, som med Fullmäktige i Banken och Riksg:sKont., ty den förre har icke någon penningeförvaltning och behöfver således icke någon frikännelse, eller s. k. décharge.
Vid 1828—1830 årens Riksdag afgafs icke något yttrande öfver Just.-Ombudsm:s embetsförvaltning; LagUtsk. lemnade icke, så vidt jag vid det vidlyftiga Betänk:s genomläsning kunnat finna, Just.-Ombudm. något vitsord, utan yttrade sig blott öfver de lagförslag, lian afgifvit.
Hvartill skall ock ett sådant vitsord tjena?
För den händelse att Utsk. gifver Just.-Ombudsm. ett förträffligt vitsord, men R.
St:r likväl utse en_ annan person till detta embete, så betyder Utsk:s Utlåt, intet.
Är åter vitsordet mindre förmånligt, men Ständerna återvälja samma person till Just.-Ombudsm., så blifver Utlåt, lika litet verkande.
Det är egentligen 3:ne omständigheter, för hvilka den nuvar:de Just.-Ombudsm:n tadlas.
Den första är småaktigheter uti åtskilliga af hans embetsåtgärder.
Denna .tillvitelses befogenhet kan icke rätteligen bedömas, med mindre hans åtgöranden jern - Den i Februari f. m. 303 förås med företrädarnes.
Han har sjelf i sitt tryckta anförande, emot hvilket Hr Carleson yttrat sig, förklarat, att intet af hans åtal rört ringare föremål, än dem företrädarne uptagit, och sådant har Hr Carleson icke heller bestridt.
Vid dylikt förhållande bar Embetets nuvande innehafvare ju endast rättat sig efter hvad förut brukligt varit.
Om Utsk. ingått i någon utredning af dessa småaktigheter, så hade dess förfarande förmodligen förskylt samina benämning och måhända varit overkställbar!.
Det var således mindre lämpligt af Utsk. att framkomma med en dylik anmärkning.
Afven jag har uti en ringa sak varit af Just.-Ombudsm. besvärad, ehuru målet förföll.
Månne det icke var vida bättre, att målsegarinnan, sorn ansåg sig af mig förnärmad, hade den tillfredsställelsen att kunna anföra klagomål hos Just.-Ombudsm., och, sedan hennes påståenden, efter af mig afgifven förklaring, ansetts vara obefogad, åtminstone hafva den trösten, att hennes sak blifvit uptagen af den man, som var tillsatt att bevaka de lidandes rätt, än om Just.-Ombudsm. genast svarat: att målet vore alltför obetydligt, för att uptagas.
För mig var det en ringa möda att svara på anmärknm.
Andra Embetsmän och Domare fä icke heller vara så granntyckta, eller rädda om besväret.
Vi hafva nyss hört ett långt anförande emot Just.-Ombudsm., för det han befattat sig med religionsmål.
Månne äfven dessa åro småsaker?
Har väl någonsin en Just.-Ombudsm. före honom sysselsatt sig med dylika frågor?
Om vi vilja vara rättvisa, så måste vi erkänna, att ingen Just.-Ombudsm. utöfvat sitt embete i så vidsträckt omfattning sorn den nuvande.
Man säger, att han underlåtit öfverlemna mindre betydliga förseelser till Just.-Kanshs åtgärd.
Men det är icke Just.-Ombudsm. ålagdt att besvära Just.-Kanslern, om han sjelf vill utföra dylika saker.
Det bör väl icke rimligtvis kunna läggas en embetsman till last, om han, utan att öfverskrida gränsen för sin befogenhet, sjelf uträttar hvad han kunnat till annans åtgärd öfverlemna.
Man har sagt, att flere af honom anställda åtal blifvit af domstolarne ogillade.
Men hvilken åklagare är väl så ofelbar, att icke han kan fela och få orätt vid domstolen?
Jag bör dessutom erinra, att vissa åtal af betydande art blifvit af Högsta Domstolen ogillade, ehuru de, såsom jag tror, af allmänheten ansetts riktiga.
Jag hemställer till Eder, Mine Hrr, om det i allmänhet är ett godt eller elakt tecken, att en upsyningsman är illa omtyckt af dem, som stå under hans upsigt, men väl ansedd af andra.
Utsk:s andra skäl att ogilla Just.-Ombudsm:s förfarande är det, att han klandrat åtskilliga från Högsta Domstolen utgångna beslut.
Hvilka kunna orsakerna vara till Utsk:s ogillande?
De äro måhända 3:ne, verkande hvar för sig, eller alla tillsammans.
Den ena är, att domaremakten allestädes har ett bemödande, eller åtminstone ett medvetslöst sträfvande att vexa alla andra myndigheter öfver hufvudet.
Det andra skälet torde vara att vi sakna en tryckfrihetslag, som stäfjer smädelsen, och det tredje, att vi hafva en opinions-nämnd.
Hvarföre skola Högsta Domstolens ledamöter, mera än andra embetsmän och domare, mera 304 Den 4 Februari f. m. än Konungens rådgifvare, vara fritagna från granskning eller klander af deras åtgärder?
Aro de förnämare och oantastligare personer än Stats-Råden?
Just.-Rådens beslut fattas efter flesta rösterna, hvadan flera äro för domsluten ansvarige.
De beslut, som tagas i Regeringen, fattas af Konungen allena, omgifven af majestätets helgd.
Likväl granskas eller klandras de, ehuru man skjuter skulden på Hans rådgifvare.
Att vilja göra Högsta Domstolen oantastligare än Regeringen, är väl långt gånget.
Jag har, såsom offentlig person varit, måhända mera än mången, utsatt för tadel.
Jag vet huru det svider, men jag vet också, att man förmår bära det, då det är oförtjent.
Ett grundadt klander kan deremot ingen med rättskänsla fördraga, utan att känna inre förebråelse och upmaning att rätta sig för framtiden.
Jag önskar väl, att tryckfrihetens missbruk måtte hämmas genom tjenligare lagstiftning, än den nu gällande, men jag skall aldrig tillstyrka att denna frihet borttages.
Ingen Domstol, icke ens den Högsta, må tillmäla sig klanderfrihet.
Det är omöjligt under nuvande tid och i ett samhälle, der yttranderätten är obehindrad.
Men det finnes ett skäl, hvarföre Högsta
Domstolen måste mera än andra myndigheter vara känslig för offentligt klander.
Detta skäl ligger i opinions-nämndens tillvaro.
När en ledamot af Högsta Domstolen vet, att han, utan att känna sin anklagare, utan att veta hvarför han fördömes, kan genom slutna sedlar skiljas från sitt embete, måste han, enl. sakens natur, vara serdeles ömtålig för det klander, som emot honom höjes, vare sig från enskild eller offentlig person.
Men den omständigheten, att vi hafva en felaktig inrättning i vårt samhällsskick, får ej blifva ett skäl för yttranderättens inskränkning.
I början af min bana såsom embetsman och Riksdagsman gillade jag opinionsnämndens tillvaro; jag ansåg henne vara tjenlig och hade under mitt vistande i Norrige fått anledning tro min åsigt yara den rätta.
Der fanns pä den tiden en ledamot af Höjesle-Rett, som väl var en rättskaffens man i öfrigt, men som hade den olyckan att till följd af ständig sysselsättning med processer slutligen förälska sig i dem till sådan grad, att han hade rättegångar med hvem han kom i närmare beröring.
Han blef derigenom vid under-domstolarne bötesfälld för rättegångs-missbruk eller, såsom det der i landet kallas, för onödig träta.
Norrmännen, som äro ömtålige om sin beder, harmades häröfver och hade gerna sett om de kunnat blifva af med en högste domare af en sådan beskaffenhet.
Jag tyckte dä att vi för dylika fall’hade en förträfflig inrättning i opinionsnämnden.
Men sedan jag återvändt hit, fann jag annat.
Jag blef en gäng
Suppleant i en opinionsnämnd och jag hade der tillfälle alt se, huruledes vid omröstningen öfver Högsta Domstolens ledamöter afgåfvos sedlar, som inneliöllo andra namn, än Just.-Rådens.
Det fanns nemi. på den tidén en Stats-Sekreterare, som var af oppositionen illa omtyckt, och hans namn förekom på några sedlar.
När sådant kan hända, finnér man lätteligen huru mycket inrättningen är värd och huru lätt hon kan miss - Den 4 Februari f. m. 305 missbrukas.
Vi veta äfven, att man understundom genom hotelser med opinions-nämnden tvungit ledamöter af Högsta Domstolen att taga afsked.
Jag erkänner således, att det gifves ett giltigt skäl för dem att vara ömtåliga för hvarje klander af deras beslut, men låtom oss då heldre borttaga detta skäl, än inskränka yttrande-rättens frihet.
Man har sagt, att Just.-Ombudsm. icke skulle, i anseende till sitt embete, hafva rätt att klandra Högsta Domstolen, med mindre han åtalade densamma.
Således skulle den Svenska medborgare, sorn valdes till Just.-Ombudsm., i och med detsamma hafva förlorat den yttrande-rätt, som hvarje annan Svensk man eger.
Hade Just.-Ombudsm. i stället att i sina berättelser yttra sig om Högsta Domstolen, onämnd skrifvit i någon tidning om Rättens åtgärder, hvad omdöme skulle deröfver hafva fälltst?
Troligen det, att denne höge embetsman, hvars upriktighet man borde kunna påräkna, vore hvad man kallar en krypskytt?
Om Just.-Ombudsm. ronde Högsta
Domstolen låtit trycka en skrift, undertecknad med sitt namn, jemte följande tillägg: ”Detta har jag skrifvit, icke i egenskap af Just.- Ombudsm., utan såsom enskild Svensk medborgare,” så skulle ju hela Svenska allmänheten hafva skrattat deråt, eller snarare ät den lagstiftning, som genom sina stadganden föranledt honom att på detta sätt begagna tryckfriheten.
Att Just.-Ombudsm. borde ställa Högsta
Domstolen under tilltal inför Riks-Rätt hvarje gång han ansåge sig hafva anledning alt mot dennes beslut göra någon anmärkning af mindre betydenhet, lärer man ej kunna påstå, utan att lian skulle äfventyra beskyllning för en ännu större småaktighet, än den man redan hos honom klandrat.
”Det är för stora fall som blixten måste sparas”.
Denna regel gäller för Just.-Ombudsm., likasom för hvar och en, hvilken innehar en sådan makt.
Att Just.-Ombudsm. af LagUtsk. ansetts befogad att granska Högsta Domstolens åtgärder, har Hr Cederschiöld korteligen omförmält.
Han har dock icke upläst ordalagen, men jag skall göra det, på det att något tvifvel derom ej må kunna ega rum.
De lyda, som följer: ”Till det af Utsk. nu afgifna Utlåt, får Utsk. foga en framställning, i anledn. af det i Just.-Ombudsm:s tredje berättelse (pag.
150) förekommande yttrande, att föreskriften i 100:de §:n af Reg.F., det Just.- Ombudsm. skall anmärka lagars och författningars brister och upgifva förslag till deras förbättring, antydde en pligt, som vore bland de vigtigaste af älla, men tillika den svåraste att upfylla.” ”Erkännande riktigheten af hvad Just.-Ombudsmrn sålunda anmärkt, tror Utsk. sig böra fästa upmärksamhet på ett sätt att befrämja det med nämnde föreskrift åsyftade ändamål.
Om det nemi. icke kan bestridas, att ju tillvaron af brister i lagar och författningar ofta ådagalägges derigenom, att alldeles motsatta lagtolkningar ega rum i högsta instansen, helst man icke bör föreställa sig, att derstädes enhet i Iagskiphingen skall saknas för fall, der bestämd och tydlig lag finnes; så synes äfven följa, - H. 3. 20 306
Den 4 Februari f. m. att, genom samlandet och framläggandet af dylika skiljaktigheter, anvisning till lagarnes fösbättring skulle erhållas”.
”Utsk. anser sig derföre böra uttrycka den åsigt, att Just.- Ombudsm:n, som egt öfvervara Högsta Domstolens öfverläggningar och beslut, samt haft tillgång till dess Protocoll, skulle hafva kommit ifrågavar:de ändamål närmare om han, ehuru sådant förut icke varit öfligt, äfven för andra fall, än då han sjelf talan fört, uti embets-berättelserna uptagit en kort redovisning för sådane i Högsta Domstolen afgjorda vigtigare mål, der olika begrepp om lagens grund och mening bland Högsta
Domstolens ledamöter yppats, samt angifvit de skiljaktiga åsigterne och tillika meddelat yttrande, huruvida Just.-Ombudsmm ansett desamma påkalla förklaring eller ändring af gällande lagar eller författningar”.
Är icke detta en tydlig anvisning åt Just.-Ombudsm. att sysselsätta sig just med det, hvarför han nu blifvit så skarpt klandrad.
Återstår då att afgöra, huruvida de uttryck, han vid denna granskning begagnat, varit emot Högsta Domstolen förnärmande, eller icke.
De äro redan af Hr Cederschiöld uplästa.
Hvar och en af eder, Mine Hrr, kan således bedöma huru härmed sig förhåller.
Slutligen klandras Just.-Ombudsm. derföre, att han ansett domaren berättigad att pröfva lagens giltighet.
Den sats, som Just.-Ombudsm. här drifvit, kan, efter min tanke, hvarken i sin helhet bejakas eller förnekas vid fullständig tillämpning af det förra alternativet och skulle medföra vådliga följder.
Men förnekandet skulle ej heller, såsom Hr Cederschiöld visat, kunna fullkomligt genomföras.
I begge fallen måste en pröfning inträda, hvilken icke kan af mig, kanske icke heller af någon annan på förhand bestämmas.
Ätt samma tanke, som Just.-Ombudsm. här yttrat, emellertid gjort sig gällande i andra länder, derom vittnar Frankrikes gamla författning.
Enl. densamma blef ingen från Konungen utgående förordning till efterlefnad gällande, förr än hon inregistrerats hos de höge Domstolarne, eller de s. k.
Parlamenten och såmedelst erkänd.
Om denna åsigt af saken alltså varit likaledes förstådd och allmänneligen bragt till verkställighet i ett stort rike, så mätte det väl kunna åtminstone förlåtas en embetsman i Sverige, att han hyst och uttalat samma mening.
Förhållandet härmed är i alla fall sådant, som Gr.
Sparre redan anmärkt, eller att denna, af Just.-Ombudsm. gjorda framställning icke innebär någon embets-åtgärd utan endast uttrycker hans egen åsigt af saken.
Den som icke delar denna hans mening, rättar sig icke derefter.
Frågan är, för att så säga, en katheder-sats, om hvilken kan fram och åter disputeras, men hvilken icke har med Just.-Ombudsm:s embets-förvaltning något att skaffa.
För öfrigt synes det mig som Hrr Jurister icke skulle ega någon giltig anledn. att vredgas öfver denna framställning, emedan hon syftar att närma dem ett efterlängtadt mål, eller domaremaktens oberoende af alla andra myndigheter, samt alltså bevisar att äfven han har en flägt af sina em - Den 4 Februari f. m. 307 betsbröders allmänna anda.
De borde snarare hålla honom räkning derför, än med honom derom tvista.
Det har slutligen blifvit såsom tadelvärdt anmärkt, att Jnst.- Ombudsm. i en tryckt och till
Stånden utdelad skrift tillåtit sig genmäla hvad LagUtsk. emot honom anfört.
J tordén påminna eder, Mine Hrr, att vid Riksdagens början till oss utdelades en liten skrift, hvilken tog Högsta Domstolen i försvar emot Just.-Ombudsm:s anmärkmr.
Hvarifrån tron J väl att detta genmäle korn oss till handa?
Jag hörde ej, att LagUtsk:s ledamöter ansågo delta förfarande otjenligt eller opassande.
Kan den ena parten låta sticka oss papper i händerna för att försvara sig, så måtte väl den andre kunna göra detsamma.
Hvad jag nu sagt åsyftar ej alt vara afvog hvarken mot den ena eller andra; jag önskar hlott, att Just.-Ombudsm. måtte få åtnjuta den rättvisa, han i min tanke ovedersägligen förtjenar, emedan jag icke tror att någon innehafvare af hans embete upfyllt det så väl som han hitintills gjort.
Ständerna böra hålla honom räkning derför, hvadan jag instämmer uti Gr.
Sparres yttrande och anhåller, att Utlåt, måtte läggas till handlingarne.
Sparre har, såsom en slags ursäkt för de svåra anmärkmr, reservanterna emot Just.-Ombudsm. anfört, yttrat att de skulle härleda sig derifrån, att de som före den nuvande innehafvaren förvaltat embetet icke utvecklat någon synnerlig verksamhet samt att nuvande Just.-Ombudsm. således beträdt en alldeles ny bana.
Den ädle Gr:n har äfven sagt, att ifall en sådan åklagaremakt missbrukas, kan det blifva ganska farligt.
Sparre onekligen rätt, men faran gäller den, som missbrukar makten, emedan han kommer att derför stånda laga ansvar.
Hvad åter beträffar den vigtigaste af de satser, Just.-Ombudsm. försvarat, eller domarens rätt och pligt att pröfva lagars giltighet, har Gr.
Sparre sagt, att LagUtsk. icke behöft deröfver sig yttra, emedan någon tillämpning af denna sats i lagskipningen icke varit ifrågasatt, och häruti har Hr Carleson instämt.
Jag får likväl fästa de värde ledamöternes upmärksamhet deruppå, att det väl ej är så alldeles omöjligt att frågan om satsens tillämpning kan förekomma, helst vi i fordna tider icke saknat exempel på criminal-lagar, hvilka, utan Ständernas medverkan, tillkommit.
Jag behöfver blott erinra derom, att mer än en Svensk medborgare, just på grund af en så beskaffad lag, blifvit dömd till landsflykt.
Sådana tider kunna återkomma, och folden händelsen är det af största vigt, att domaren stadgar sitt omdöme i denna fråga.
För öfrigt har Just.-Ombudsm. på ett så klart och öfvertygande sätt bevisat satsens riktighet, att man ej behöfver vara jurist för att inse sanningen deraf..
Det skulle vara mig mycket kärt, om alla domare, både äldre och yngre, ville läsa och återläsa Just.-Ombudsm:s framställning af detta ämne, och i synnerhet den som förekommer i 1841) års embets 20 * 308 Den 4 Februai i f. m. berättelse.
Utan tvifvel skulle de deraf hemta stor nytta både för sig sjelfva och sina embeten.
Jag har ingalunda tillvitat
Hr Carleson något småsinne, helst han från sednaste Riksdag, då vi voro kamrater i LagUtsk., förvärfvat rätt till min högaktning.
Men innan jag inlät mig i pröfning af Utsk:s Utlåt., framställde jag blott såsom en allmän sats, att småsinnet ligger till en öfvervägande grad i menniskonaturen samt att det således varit lätt att förutse, det en man, som med oförskräckthet och nit samt utan afseende till person framgick på sin bana i ett så ömtåligt kall, som Just.-Ombudsm:s, skulle bereda sig många ovänner.
Härjemte får jag erinra, att det icke är jag, som först framkastat tanken, att Hr Carleson skulle vara jäfvig att öfver Just.-Ombudsm:s embets-förvaltning sig utlåta, utan att det just är Hr Carleson sjelf, som i sin reservation lemnat en antydan derpå.
Jag har icke heller sagt, att Hr Carleson vore under tilltal af Just.-OmBudsm.; jag har blott sagt, att jag trodde, det flera af reservanterna voro föremål för denne embetsmans anmärkmr eller åtal, samt att en af dem, såsom öfverdomare gillat ett beslut, hvilket sedermera af Just.- Ombudsm. åtalats.
För öfrigt skulle jag icke lägga Hr Carleson till last, om han verkligen vore af Just.-Omhudsm. actionerad, helst jag befinner mig sjelf i denna ställning; men utgången af denna action må blifva hurudan som helst, så skall jag aldrig föra Just.-Ombudsm. till last, att han aclionerar de domare och embetsman, hvilka, enl. hans åsigt, under tjensteutöfning orätt förfarit.
Hr Carleson har framställt åtskilliga exempel deruppå, att af Just.-Ombudsm. anställda åtal blifvit ogillade samt ansett en sådan utgång bevisa åtalens obehörighet.