Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I stället för att, såsom man så länge förutsagt, blifva » den stora ministéren », blef det af Gambetta bildade kabinettet blott en dagslände-ministér.Hvilka orsakerna voro till denna oväntade utgång, söker den man, hvilken såsom konseljpresidentens sekreterare stod Gambetta närmast under de dagar, hans mini-stér varade, att utreda i ett nyligen utkommet historiskt arbete af stort värde och intresse.
* Till motto har Joseph Reinach valt de vackra orden ur andra boken af Taciti annaler: » Non hoc praecipuum amicorum munus est, prosequi defimctum ignavo questu, sed quæ voluerit meminisse, quæ mandaverit exsequi. » Vän och läijunge * af den store hädangångne, har författaren icke blott velat skrifva historien om Gambettas kortlifvade ministèr, utan äfven lemna en exposé af hans politiska system.
Ty i lika hög grad som en Guizot eller en Louis Blanc var Gambetta en doktrinär inom politiken, ehuru han vid tillämpningen af sina teorier och förverkligandet af sina höga ideal ådagalade en smidighet och praktisk duglighet, som saknades hos Ludvig Filips konservative minister och de parisiske arbetames socialistiske ledare.
Vi skola emellertid icke här granska Reinachs framställning af Gambettas doktriner, utan i stället påpeka ett och annat af hvad den i förhållandena så noga invigde författaren har att meddela om ininistéren af den 14 november, dess uppkomst, dess öden och dess fall.
Det var antingen för tidigt eller för sent Gambetta kallades att som konseljpresident ställa sig i spetsen för regeringen.
För sent, emedan rätta ögonblicket skulle hafva varit i december 1877, då Gambetta såsom hela det genom den gemensamma faran enade republikanska
* Le ministère Gambetta.
Histoire et doctrine.
(14 Novembre 1881 — 26 Janvier 1882).
Par Joseph Reinach.
G. Charpentier et C: ie. 1884.
(604 s. 8: 0) .partiets ledare räddat Frankrike undan en hotande statskupp.
I stället gaf presidenten Mac-Mahon den högt ansedde parlamentariske veteranen Dufaure i uppdrag att bilda det kabinett, som efterträdde statskuppsmini-stéren Rochebouét.
Hade Thiers då ännu lefvat — han afled, som bekant, den 3 september 1877 — skulle han för andra gången hafva blifvit republikens president, ty det var endast frånvaron af en lämplig efterträdare, som förmådde Mac-Mahon att ej afgå redan i december 1877.
Thiers var så säker på sin sak, att han redan i augusti, några veckor före sin plötsliga död, gjorde upp en ministerlista.
Gam-betta skulle blifvit konseljpresident och utrikesminister, Jules Ferry inrikesminister, Léon Say finansminister, general Campenon krigsminister, Waddington undervisningsminister.
Dufaure skulle hafva blifvit president för senaten, Jules Simon och Paul de Rémusat ambassadörer.
Det slaganfall, som efter några timmar ändade Thiers * lif, korsade dessa klokt uttänkta kombinationer, hvilka afsågo att under den åldrige statsmannens högsta ledning samla alla det republikanska Frankrikes bästa krafter till gemensamt arbete i fosterlandets tjenst.
Thiers hyste under de sista åren af sitt lif den liÄi-gaste vänskap för Gambetta, som han ofta förklarade sig önska » presentera för Europa ».
Presidenten Mac-Mahon deremot, hvilken aldrig kunde glömma, att han varit en af Napoleon III: s marskalkar, höll sig alltid på afstånd från Gambetta.
Då kabinettet Dufaures ställning * böljade blifva osäker, hade en gemensam vän en dag i december 1878 anordnat ett möte mellan Mac-Mahon och Gambetta, men i sista ögonblicket lät marskalken af sin bonapartistiska omgifning förmå sig«att sända återbud.
Den 30 januari följande året afgick Mac-Mahon och valdes Jules Grévy till franske republikens president.Samtidigt inlemnade konseljpresidenten Dufaure sin afskedsansökan.
Presidenten Grévy började sin styrelse med ett fel, som skulle fä det skadligaste inflytande pä den tredje republikens öden.
I stället för att kalla majoritetens erkände ledare till konseljpresident, gaf han Waddington i uppdrag att bilda det nya kabinettet Det är sant, att detta kabinett inneslöt de utmärktaste förmågor, utom Waddington sjelf sådana män som Léon Say, Jules Ferry, Freycinet, Le Royer.
Men genom att utesluta majoritetens ledare från regeringen hade presidenten Grévy från första böljan gjort det nya kabinettets ställning osäker och vacklande.
Han hade brutit mot det parlamentariska styrelsesättets första grundsats, och en rad af svaga, kortlifvade ministérer blef det straff, hvarmed franska republiken fick umgälla sin presidents politiska misstag.
Och det var icke ovamad som Grévy begick detta fel.
Då han uppmanade den afgående konseljpresidenten Dufaure att stanna, svarade denne erfame parlamentariske statsman helt öppet, att Gambetta vore den man, till hvilken statens öfverhufvud måste vända sig.
Grévy vägrade att följa detta råd, men utan att uppgifva sina skål.
Det kunde icke vara fruktan för afslag.
Ty medan nationalförsamlingens sekreterare ännu höllo på med att uppräkna ^östsedlame vid presidentvalet, hade Gambetta förklarat Grévy, att han fullkomligt stode till den nye presidentens förfogande.
Grévy svarade, att han önskade, att Gambetta skulle blifva hans efterträdare som deputeradekammarens president.
Såsom skäl för Grévys vägran att göra Gambetta till premierminister har stundom blifvit anfördt, att Gambetta, » denna republikens visserligen icke sista, men dyrbara och stora ressurs, icke borde obetänksamt förslö-sas *. » Andra hafva antydt, att personliga skäl skulle hafva medverkat.
Det sannolikaste är, att Grévy fruktade, att Gambetta genom allt för radikala och bråd-störtade reformer och genom en djerf och stolt utrikespolitik skulle äfventyra Frankrikes lugn och måhända fred.
Hvilka nu än skälen voro, säkert är, att Grévy bröt mot det parlamentariska styrelsesättets första lag, då han kallade en annan än den parlamentariske ledaren att tråda i spetsen för regeringen.
Och samma fel förnyades, då kabinettet Freycinet aflöste kabinettet Wadding-ton, och upprepades ännu en gång, då kabinettet Ferry efterträdde kabinettet Freycinet.
En af följderna, som dessa presidenten Grévys misstag förde med sig, var att de tjenade som förevändning för de häftigaste anklagelser mot Gambetta.
Orsaken, hvarför Gambetta icke är premierminister, är — förklarade hans anklagare — den, att han icke vill vara det, och orsaken, hvarför kan icke vill vara premiermi-nister, är hans beräknande ärelystnad, som närer de brottsligaste planer.
Det var icke mot den verklige skyldige, mot presidenten Grévy, - utan mot Gambetta som Clémenceau och hertigen af Broglie, yttersta ven-stem och högern riktade sina anfall, derför att det parlamentariska styrelsesättets grundsatser kränktes.
Hvarje morgon och hvarje afton ropade intransigenta och rojalistiska tidningar i kapp till Gambetta: Hvarför tar ni icke makten öppet, i stället för att utöfva den i smyg?
Och den så anfallne var för stolt eller för ädelmodig att svara: Derför att republikens president icke har erbjudit mig makten, utan föredragit Waddington, Freycinet, Ferry framför mig.
Denna Gambettas tystnäd uttolkades
* Senatom Edmond Schérers ord i en artikel i Revue politique et littéraire (29 jan.
1881) .som ett bevis, att de mot honom riktade anklagelserna vore berättigade.
Och likväl var detta icke fallet.
Ännu den 21 september 1880, då Freycinet just afgått, begåfvo sig flere inflytelserika deputerade till republikens president för att enträget uppmana honom att tillkalla Gam-betta.
Jules Grévy svarade, att han föredrog att » reservera » Gambetta för en lämligare tidpunkt.
Det är sant, att Gambetta under fyra på hvarandra följande ministérer (Dufaures, Waddingtons, Freycinets och Ferrys) styrde deputeradekammarens majoritet nästan med en diktators makt.
Men det var en diktator, som icke stödde sig på våldet, utan på öfvertygelsen.
Det var en diktatur af samma slag som den Themistokles och Perikles, William Pitt och Canning utöfvat före honom och som Gladstone utöfvar ännu i dag, en diktatur, som aldrig skadade frihetens eller fosterlandets heliga intressen, om den än stundom sårade en ministers fåfänga eller egenkärlek.
Ty för ministrame kunde det visserligen kännas kränkande att dag ut och dag in af den rojalistiska och ultraradikala pressen förlöjligas som marionetter, hvilkas alla rörelser leddes af » diktatorns » osynliga hand.
Det är äfven sant, att många gånger handlade ministrame tvärt emot Gambettas råd eller åsigter.
Men det hindrade icke de reaktionära och intransigenta tidningarna att låta » diktatom » bära skulden så godt som för allt hvad regeringen gjorde och hvad hon underlät att göra, både för Barthélemy Saint-Hilaires misstag som utrikesminister och Albert Grévys svaghet som generalguvernör öfver Algeriet.
Gambetta utöfvar makten utan att bära ansvaret, idislade hans fiender.
Verkliga förhållandet var, att han inför allmänna opinionen fick båra ansvaret äfven i de fall, der han icke utöfvade makten.
* * xSålunda sökte den bonapartistiska, rojalistiska, kleri-kala och ultraradikala pressen med förenade krafter undergräfva Gambettas popularitet.
Detta skulle likväl måhända ej hafva lyckats i någon nämnvärd grad, derest icke Gambetta sjelf genom sina planer ätt reformera vallagen och införa scrutin de liste stött många republikanska deputerade från sig och gifvit sina fiender det fruktansvärdaste vapen i handen.
Det är uppenbart, att i ett land med parlamentariskt styrelsesätt vallagen är den vigtigaste af alla lagar.
Ministéren, regeringen är beroende af folkrepresentationen, och folkrepresentationens sammansättning beror i väsentlig mån af vallagen.
Ju färre valmännen äro och ju mindre valkretsen är, desto lättare utsätter man folkrepresentanterna för frestelsen att söka främja valmännens och valkretsens egennyttiga intressen, desto mer underlättar man penningens skamliga inflytande på valen, desto större blir faran, att icke politiska, fosterländska hänsyn, utan kälkborgerliga, lokala intriger bestämma valets utgång.
Det var mot sådana frestelser och faror Gambetta ville skydda folkrepresentationen genom att införa scrutin de liste.
Enligt den franska vallagen af år 1875 utses deputeradekammarens ledamöter medelst » scrutin individuel * eller såsom det vanligare kallas scrutin d ’ arrondissement.
Hvarje arrondissement väljer en deputerad.
De arron-dissementer, hvilkas befolkning öfverstiger 100,000 invånare, välja ytterligare en deputerad; de arrondissementer, hvilkas befolkning öfverstiger 200,000 invånare, välja tre deputerade o. s. v. Men i så fall skola arrondissemen-tema delas i lika många valkretsar som antalet deputerade, hvilka skola väljas.
Det var en af det republikanska partiets ädlaste ka-rakterer, Bardoux, hvilken i juli 1880 framlade ett lagförslag om ändrande af vallagen och införande af scrutinde läte.
Enligt detta förslag skalle hvaije departement utgöra en valkrets, så att valmannen på sin röstsedel skref så många namn som departementet skulle utse deputerade.
Antalet deputerade skulle vara en för hvaije 70,000-tal invånare.
Scrutin de liste var icke någon nyhet för Frankrike.
Detta valsätt hade flera gånger tillämpats.
Äfven 1871 års nationalförsamling, hvilken 1875 gaf den tredje franska republiken dess författning, hade blifvit utsedd medelst scrutin de liste.
Och redan långt före den tredje republikens tid hade sådana hofsamma och patriotiska män som Lainé, Royer-Collard, Cuvier och Berryer kämpat för scrutin de liste såsom det bästa medlet att befria representationen från de lokala och klass-intressenas för-derfliga tryck.
Frågan var naturligtvis äfven före, då man 1875 stiftade de nya grundlagame.
Gambetta hade då föreslagit ett amendement om införande af scrutin de liste, och hela det af Thiers ledda republikanska partiet, deribland äfven Jules Grévy, Albert Grévy och Jules Ferry, hade då röstat för detta amendement, som endast till följd af högerns kompakta motstånd förkastades.
Och ännu i juli 1880, då Bardoux framlade sitt förslag om scrutin de liste, hade Jules Grévy, nu mera republikens president, uppmuntrat honom dertill.
Grévy ändrade emellertid sedermera åsigt, och då förslaget våren 1881 kom till behandling i kamrame, var det icke någon hemlighet, att republikens president motarbetade det med alla honom till buds,stående medel.
Det republikanska partiet delade sig i två stora läger.
På ena hållet anhängame af scrutin dc liste med Gambetta i spetsen och vid hans sida republikaner af så olika slag som Ribot och Louis Blanc, Casimir Périer och Paul Bert, Brisson och Madier de Montjau, Léon Renault och Lockroy.
På andra sidan motståndame till scrutin de fote, hvilka öppet åberopade republikens presidentsförändrade àsigt såsom ett bevis, att ett bifall till det af Bardoux väckta och af Gambetta understödda förslaget skulle kunna medföra faror för friheten.
Samma söndringinom pressen.
För scrutin de liste ifrade det republikanska partiets förnämsta organ, såsom Journal des Débats, • Temps, XIX Siècle, République Française, Voltaire, Siècle, Rappel, Justice; mot.
förslaget kämpade Jules Gré vys organ Paix, Freycinets språkrör Télégraphe, Henri Rocheforts tidning Intransigeant, den då ' ultra-radikala France och nästan hela den reaktionära pressen.
Stäld i valet mellan republikens president och Gambetta fattade ministéren, i spetsen för hvilken Jules Ferry då stod, det försigtiga beslutet att förblifva neutral i denna stora konstitutionella- fråga.
Detta beslut hindrade emellertid ej utrikesministern, senatom Barthélémy Saint Hilaire, och understatssekreteraren i finansministeriet, deputeraden Wilson att lifligt uttala sig mot Bardoux ’ förslag.
Den antigambettistiska pressen sprutade eld och lågor.
Scrutin de liste — ropade man med verklig eller låtsad förfäran — betyder Gambettas diktatur, och denna diktatur betyder krig, krig med Tyskland, krig med Turkiet, krig med hela verlden!
Trots allt motstånd och alla intriger lyckades Gambetta den 19 maj 1881 genomdrifva scrutin-de-liste-för-förslaget i deputeradekammaren, om än med ringa majoritet.
Man trodde nu allmänt, att slaget var vunnet, och att senaten icke skulle vägra att bekräfta deputeradekammarens beslut, hvilket ju uteslutande angick valsättet till deputeradekammaren.
Gambetta begick nu det stora politiska felet att dela denna tillförsigt och deraf låta insöfva sig i säkerhet.
Han lemnade Paris för att i sin födelsestad Cahors inviga ett monument, som blifvit rest öfver de soldater i departementet Lot, hvilka stupat under försvaret mot tyskarne 1870.
Han följdes på resan till Cahors af enskock referenter för reaktionära och intransigenta tidningar.
Dessa sanningsvitnen skildrade i sina telegram och bref Gambettas resa såsom en » diktators » triumftåg.
De försäkrade, att han mottogs med salut och klockringning, att oräkneliga skaror samlades vid hvaije jem-vägsstation för att hylla den mäktige, att besöket i Ca-liors var en oafbruten rad af » cäsariska » demonstrationer.
Huru öfverdrifna och falska dessa skildringar än voro, gjorde de likväl åsyftad verkan.
Legenden om triumftåget till Cahors fördubblade misstroendet mot Oambetta och ingaf fienderna till scrutin de liste nytt mod.
Till allmän öfverraskning förkastade senaten den g juni scrutin-de-liste-förslaget.
Det var hatet, fruktan eller misstroendet, som dikterat detta beslut.
» Om Gambetta hade dött denna morgon, skulle jag hafva röstat för Bardoux ’ förslag », yttrade en senator af venstra centern strax efter omröstningen.
Senatorerna Oudet och Cher-pin anförde öppet presidenten Grévys åsigt såsom skäl för sitt afslag, Waddington förklarade: » Huru viljen I, .att republikens president gent emot en i ett stort antal ■departement vald personlighet skall kunna fritt välja sina ministrar? » Då Broglies och Jules Simons vänner röstade mot scrutin-de-liste-förslaget, skedde det icke af någon fördom mot detta valsätt, utan emedan de ville bereda Gambetta ett nederlag och derigenom försvaga hans makt.
Detta lyckades dem också förträffligt
Det var fem månader senare, den 10 november, som Jules Ferry till republikens president öfverlemnade mi-aistérens afskedsansökan.
Presidenten Grévy lät genast kalla Gambetta till Elysée-palatset och gaf honom uppdraget att bilda det nya kabinettet.Detta kabinett hade redan långt på förhand fått det anspråksfulla och farliga tillnamnet «den stora ministéren ».
Det var den reaktionära boulevardtidningen Le Figaro som i januari 1881 hade döpt Gambettas blifvande minister till » le grand ministère ».
Uttrycket hade blifvit accepteradt icke blott af den rojalistiska och bonapar-tistiska utan äfven af den ultraradikala pressen.
Man försäkrade, att Freycinet och Jules Ferry, hvilka båda varit konseljpresidenter, och Léon Say, hvilken var senatens president, skulle * samtycka till att som ministrar tjena under Gambetta som konseljpresident.
Kanstöpame delade långt på förhand ut ministerportföljerna.
Freycinet skulle blifva krigsminister, Léon Say finansminister, Jules Ferry minister för allmänna undervisningen, Brisson justitieminister, en annan af det republikanska partiets storheter, Challemel Lacour, utrikesminister.
Gambetta gjorde verkligen ett allvarsamt försök att vinna åtminstone några af dessa män för sin ministèr.
Han erbjöd Léon Say finansportföljen och Freycinet icke krigs-, men utrikes-portföljen.
Léon Say och Gambetta voro vänner allt sedan kejsardömets tid, då de tillsammans kämpat mot Napoleon III.
Som finansminister i flera kabinett hade Say alltid åtnjutit finansverldens och bankernas förtroende.
Hans öfvertagande af finansportföljen hade hvaije gång helsats med en hausse af 2 eller 3 francs.
Det var derför naturligt, att Gambetta gema skulle vilja för sitt kabinett vinna en statsman med så lysande antecedentia och så erkänd och pröfvad förmåga.
Léon Say å sin sida hade sedan flere månader visat sig benägen att lemna sin höga och beqväma värdighet som senatens president för att blifva finansminister i ett kabinett ' Gambetta.
Å ömse sidor önskade man derför komma öfver ens.
Gambetta och Say hade den 11 november ett långt samtal om saken.
» Jag märkte mycket snart » — hadeSay vid ett senare tillfälle yttrat om detta samtal — » att rörande de politiska frågorna kunde våra åsigter med lätthet sammanjemkas. » Rörande domarkårens reformerande, den militära tjenstetidens nedsättande till tre år, frihandeln, den obligatoriska folkundervisningen, återställandet af scrutin de liste o. s. v. hyste i sjelfVa verket de båda statsmännen samma åsigter.
Men Léon Say var bestämd motståndare till Gambettas plan att genom hotelser om jemvägames inköpande tvinga de stora!
jemvägsbolagen till att ingå nya, för staten fördelaktigare konventioner.
Ingendera ville gifva efter i denna stora fråga, och följden blef, att Léon Say afslog anbudet att blifva finansminister.
Gambetta besökte derefter Freycinet, hvilken för tillfället var allmänna opinionens förklarade gunstling, så att han vid senatorsvalet två månader derefter valdes af fyra departement Gambetta erbjöd Freycinet att välja mellan att blifva minister för allmänna arbeten, finans-minister eller utrikesminister.
Freycinet samtyckte att blifva medlem af kabinettet och valde utrikesministerportföljen.
Men morgonen derpå, lördagen den 12 november, fick Gambetta ett bref från Freycinet, hvari denne underrättade, att han » efter en natts närmare öfvervägande icke kände sig i stånd att riktigt fylla den rol, som den blifvande konseljpresidenten ämnade honom, och att han derför bad om tillåtelse att stanna på sin senatorsbänk, der han alltid skulle förblifva en pålitlig och tillgif-ven vän. »
Det berättades allmänt, att Freycinet på fredags aftonen, efter Gambettas besök^begifvit sig till Elysée-palat-set och haft ett samtal med republikens president.
* Försöket att bilda en » stor ministèr » hade sålunda misslyckats.
Och äfven om Freycinet, Léon Say och de öfriga republikanska storheterna skulle hafva samtyckt att blifva medlemmar af kabinettet Gambetta, var den tid förbi, då ett sådant kabinett skulle hafva kunnat räkna på en stark och fullt pålitlig majoritet De band af gemensamma faror och gemensam hänförelse, hvilka i början förenat alla den 14 oktober 1877 valda republi ' - kanska deputerade kring Gambetta såsom deras erkände ledare, hade nu länge sedan lossnat.
I den nya deputeradekammaren, som valts den 21 augusti 1881, var visserligen den republikanska majoriteten ännu större än i den förra.
Men denna majoritet var söndrad i flere fraktioner, af hvilka endast en, Union républicaine, erkände Gambetta som sin ledare.
Och dertill kom, att många af dessa deputerade, som endast hade lokalt inflytande att tacka för att de lyckats blifva valda, voro svurna vmotståndare mot Gambettas oryggligt fasthållna plan att införa scrutin de liste, som ju skulle beröfva dem utsigten att blifva återvalda.
Hade Gambetta endast tänkt på sitt eget personliga intresse, sin egen prestige, skulle han hafva atböjt uppdraget att nu, i november 1881, bilda en ministèr, och han skulle hafva haft rättighet att såsom skäl för sin vägran anföra, att presidenten Grévy lemnat honom detta uppdrag antingen för sent — ty den fasta republikanska majoritet, hvars ledare Gambetta varit i januari 187g, var nu splittrad — eller för tidigt, ty någon ny fast majoritet hade ännu icke hunnit uppstå.
I stället bildade Gambetta inom 48 timmar mini-stéren af den 14 november, en ministèr uteslutande sammansatt af medlemmar af Union républicaine.
Gambettas afsigt härmed var — förklarar Reinach — » att på ett bestämdt och tydligt sätt för hela landet framlägga de regeringsgrundsatser, som voro hans och somman envisades att, trots hans många tal, låtsas vara.
okunnig om.
Hvad det än skulle kunna kosta honom, skulle man hädanefter noga veta, hvad han var och hvad han ville.
Man skulle vara underrättad för framtiden.
Det ansvar, som man hade anklagat honom att undfly, emedan man icke hade velat anförtro honom det i rätta ögonblicket, det ansvaret skulle han denna gång åtaga sig i hela dess omfång.
Ett dylikt ändamål var väl värdt en förlorad batalj och en öfvergående impopularitet.
Och för öfrigt, eftersom man hade rättvisan på sin sida, var det icke afgjordt, att man skulle blifva besegrad. »
Måndagen den 14 november undertecknade republikens president de dekret, som utnämnde det nya kabinettet.
Konseljpresidenten Gambetta öfvertog utrikesministerportföljen med Spuller som understatssekreterare.
General Campenon blef krigsminister.
Gougeard, en sjöofficer, som med stor utmärkelse deltagit i Loire-fält-tåget 1870 — 71, blef sjöminister.
Inrikesministerportföljen gafs åt en ung deputerad, Waldeck-Rousseau, på hvars karakter och talent Gambetta, såsom det sedermera visat sig, med skäl satte högt värde.
Den berömde fysiologen Paul Bert, hvilken inlagt stora förtjenster om folkskoleväsendets höjande och med glänsande framgång bekämpat jesuiterna, blef minister för allmänna undervisningen och kultusminister.
Allain-Targé blef finansminister, Raynal minister för allmänna arbetena, Rouvier minister för handel och kolonier, Dévés åkerbruksminister och Antonin Proust minister för de sköna konsterna.
Två af det föregående kabinettets ledamöter, justitieministern Cazot och ministern för post- och telegraf-väsendet Cochery, stannade qvar.
De flesta af de nya ministrame voso unga män, från 30 till 45 år gamla, och hade på de senaste tio • åren icke haft annan sysselsättning än politiken.
» De voro alla », anmärker Reinach, » intelligenta, arbetsamma,djerfva, några redan berömda sedan striderna mot kejsardömet, andra upptäckta af Gambetta, som insett, att de i en snar framtid skulle vara republikens ära och styrka. » Icke mindre än fyra af dessa män, som Gambetta sålunda drog fram, Waldeck-Rousseau och general Cam-penon, Raynal och Rouvier äro nu högt ansedda medlemmar af Jules Ferrys ministèr.
Vid bildandet af sin ministèr visade sålunda Gambetta samma skarpblick, som han förut ådagalagt, då han drog fram Freycinet, Chanzy och Faidherbe.
Det var én solidarisk, strängt parlamentarisk ministèr, med fast sammanhållning.
Af Gam bettas fiender döptes den emellertid genast till » Ministère des commis ».
» Bokhållare-ministéren » var under några dagar på boulevarderna och kaféerna föremål för ändlösa mer eller mindre q vicka epigram och för en mer eller mindre uppriktig förbittring.
Det haglade sarkasmer och invektiv.
» Socken-politikens store män », yttrar Reinach, ¿hvilka blifvit förbigångna af Gambetta, tröttnade ej att jemra sig öfver de nya ministrames medelmåttighet och servilism.