Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»O, det var ej detta; men hur kunde du säga till folket, att jag var god och ren?
Gösta, Gösta!
Vet du ej, att jag älskade dig, när jag ännu inte hade lof därtill!
Jag blygdes för folket, Gösta.
Jag ville dö af blygsel.»
Och hon skakades af snyftningar.
»O, min vän, min älskade,» sade han stilla.
»Hvad du är lycklig, som är så god!
Hvad du är lycklig, som i ditt inre har en så skön själ!»
Kevenhüller.
Käre vänner!
Detta är bara en fattig, liten allegori.
Allegorien brukar eljes gärna kläda sig i gudaskönhet och kungliga emblem, men denna är närmast att likna vid en svulten och trasig gatpojke.
Allegorien brukar välja sitt hem i vackra, arkadiska lunder och i höga pelarsalar, men denne stackare fann jag i Karlstad, där han satt och grät utanför det stora stentornet, som ligger helt nära västra bron.
Han hade sitt hem där, sade han, och nu ville de rifva det.
Det gamla stentornet är kanske inte någon favorit i den vackra, putsade nutidsstaden.
Det är en fyrkantig, hög och smal byggnad af gråsten, och den är mäkta ful med sina små, trånga fönstergluggar.
Ingen prydnad finnes på de grå väggarna eller i de skarpa hörnen, och öfver det hela ligger något hemskt och skrämmande.
Det gamla huset liknar mycket kärntornet i en riddarborg; men som de flesta påstå, att det varit en kvarn, så saknar det äfven romantiskt värde.
Men det är verkligen sant, att den stackars, lilla allegorien har sitt hem där.
Jag vill nu berätta, hvilken snäll liten allegori han är, och jag tänker, att sedan har nog ingen hjärta att röra det gamla stentornet.
Han vill hellre bo där än vare sig i residenset eller i rådhuset eller i elementarskolan.
Han tycker mest om orappade murar och håller gärna sällskap med råttor och flädermöss.
Denna allegori talar om snillet, om dess väsen och om dess inverkan på människan, som väl många, många allegorier gjort före den.
Det vore fördenskull ej skäl att förtälja den, om den ej på samma gång läte oss veta mycket, som verkligen skett, om ej en af Ekeby kavaljerer vore hjälten däri, och om den ej berättade för oss om den sista olyckan, som öfvergick Ekeby
På 1770-talet föddes i Tyskland den sedermera lärde och mångkunnige Kevenhüller.
Han var son till en borggrefve och kunde hafva fått bo i höga slott och rida vid kejsarens sida, om han haft lust; men det hade han inte.
Han skulle velat fästa väderkvarnsvingar vid borgens högsta torn, göra riddarsalen till en klensmedja och frustugan till en urmakarverkstad.
Han skulle velat fylla borgen med snurrande hjul och arbetande häfstänger.
Men då sådant ej lät sig göra, lämnade han hela ståten och gaf sig i urmakarlära.
Där lärde han allt, som läras kunde, om kugghjul, fjädrar och pendlar.
Han lärde att göra solur och stjärnur, pendyler med pipande kanariefåglar och lurblåsande herdar, klockspel, som fyllde ett helt kyrktorn med sitt underliga maskineri, och urverk så små, att de kunde infattas i en medaljong.
Då han fått sitt mästarbref, satte han renseln på ryggen, tog knölpåken i hand och vandrade från ort till ort för att studera allt, som gick med rullar och hjul.
Kevenhüller var ingen vanlig urmakare, han ville bli en stor uppfinnare och en världsförbättrare.
När han så hade genomvandrat många land, begaf han sig också till Värmland för att studera kvarnhjul och grufkonster.
En vacker som- marmorgon hände sig, att han gick tvärs öfver Karlstads torg.
Men i samma vackra morgonstund – hade skogsfrun funnit för godt att utsträcka sin vandring ända in i staden.
Den höga damen kom, äfven hon, tvärs öfver torget, men från motsatt håll, och så mötte hon Kevenhüller.
Det var ett möte för en urmakaregesäll.
Hon hade lysande, gröna ögon och stridt, ljust hår, som nära nog nådde marken, och hon var klädd i grönt, skiftande siden.
Troll och hedning, som hon var, var hon skönare än alla kristna kvinnor, Kevenhüller någonsin sett.
Han stod som förryckt och såg på henne, där hon kom emot honom.
Hon kom raka vägen från snåren i skogens innersta, där ormbunkarna bli höga som träd, där de jättelika furorna utestänga solljuset, så att det blott kan falla som gyllene stänk på den gula mossan, och där linnean kryper öfver lafklädda stenar.
Ack, jag hade nog velat vara i Kevenhüllers ställe för att få se henne, där hon kom, med ormbunkblad och granbarr intrasslade i det strida håret och en liten svart huggorm om halsen.
Tänk er henne, smidig i gången som ett vilddjur och medförande en frisk doft af kåda och smultron, af linnea och mossa!
Hvad dock människorna måtte ha stirrat på henne, då hon tog sig för att vandra öfver Karlstads torg!
Hästar skrämdes väl i sken af hennes långa hår, som flög för morgonvinden.
Gatpojkarna sprungo efter henne.
Karlarna släppte betsman och köttyxa för att gapa på henne.
Kvinnorna sprungo skrikande efter biskop och domkapitel för att drifva otyget ur staden.
Själf gick hon fram lugn och majestätisk och smålog blott åt uppståndelsen, hvarvid
Kevenhüller såg hennes små spetsiga rofdjurständer lysa fram bakom de röda läpparna.
Hon hade hängt en kappa öfver ryggen, för att ingen skulle märka, hvem hon var, men olyckan ville, att hon glömt att skyla svansen.
Nu låg den och släpade längs gatstenarna.
Kevenhüller såg svansen, också han; men man måste komma ihåg, att han var grefveson, fast han blifvit urmakare.
Det gjorde honom ondt, att en högboren dam skulle ge sig till pris åt stadsboarnas åtlöje; därför bugade han sig för den sköna och sade höfviskt:
»Behagar inte ers nåd att lyfta på släpet!»
Skogsfrun blef rörd, ej mindre öfver hans välvilja än öfver hans artighet.
Hon stannade midt framför honom och såg på honom, så att han tyckte, att lysande gnistor foro från hennes ögon in i hans hjärna.
»Märk det, Kevenhüller,» sade hon, »hädanefter skall du med dina två händer kunna utföra hvilket konstverk du vill, men blott ett af hvarje slag.»
Hon sade så, och hon kunde hålla sitt ord.
Ty hvem vet ej, att den grönklädda från skogssnåren har makt att skänka snille och underbara krafter åt dem, som förvärfva sig hennes ynnest?
Kevenhüller stannade i Karlstad och hyrde en verkstad där.
Han hamrade och arbetade natt och dag.
Om åtta dagar hade han gjort ett underverk.
Det var en vagn, som gick af sig själf.
Den gick uppför backe och utför backe, gick fort och långsamt, kunde styras och vändas, hejdas och sättas i gång, alltsom man ville det.
En ypperlig vagn var det.
Nu blef Kevenhüller en berömd man och fick vänner i hela staden.
Han var så stolt öfver sin vagn, att han for upp till Stockholm för att visa den för kungen.
Han behöfde ej vänta på skjutshästar eller gräla med hållkarlar.
Han behöfde ej skaka på rapphöna eller sofva på hållstugans träbänk.
Han for stolt i egen vagn och var framme på ett par timmar.
Han for rätt upp till slottet, och kungen kom ut med hofdamer och hofherrar och såg honom åka.
De kunde aldrig berömma honom nog.
Då sade kungen: »Den vagnen kan du gärna ge mig, Kevenhüller.»
Och fast han svarade nej, så var kungen envis och ville ha vagnen.
Kevenhüller, att i kungens följe stod en hofdam med ljust hår och grön klädning.
Han kände nog igen henne, och han förstod, att det var hon, som rådt kungen att bedja honom om hans vagn.
Men han blef förtviflad.
Han kunde ej tåla, att en annan skulle äga hans vagn, och ej heller vågade han i längden säga nej åt kungen.
Därför körde han den med sådan fart mot slottsmuren, att den sprang i tusen stycken.
Då han kom hem till Karlstad igen, försökte han göra en ny vagn.
Då blef han förfärad öfver den gåfva skogsfrun gifvit honom.
Han hade lämnat lättingslifvet på sin faders slott för att bli en välgörare för många, icke för att tillverka trolltyg, som blott en kunde använda.
Hvad hjälpte det honom, om han blefve en stor mästare, ja, den störste af alla mästare, om han ej kunde mångfaldiga sina underverk, så att de blefve till nytta för tusenden?
Och den lärde, mångkunnige mannen längtade så efter lugnt, sansadt arbete, att han blef stenhuggare och murare.
Det var då han byggde det störa stentornet nere vid västra bron efter mönstret af kärntornet i hans faders riddarborg, och hans mening var väl att äfven bygga huslängor, portaler, borggårdar, vallar och hängtorn, så att en hel riddarborg skulle uppstå vid Klarälfstranden.
Och därinne skulle han förverkliga sin barndomsdröm.
Allt hvad industri och handtverk hette, skulle hafva sitt hem i slottets salar.
Hvita mjölnardrängar och svarta smeder, urmakare med gröna skärmar för de ansträngda ögonen, färgare med mörka händer, väfvare, svarfvare, filare, alla skulle hafva sina verkstäder i hans slott.
Och allt gick väl.
Af de stenar, han själf krossat, hade han med egen hand murat sitt torn.
Han hade satt fast kvarnvingar på det – ty tornet skulle bli en kvarn – och nu ville han taga itu med smedjan.
Stod han så en dag och betraktade hur de lätta, starka vingarna vände sig för vinden.
Då kom hans gamla onda öfver honom.
Det var honom, som om den grönklädda åter sett på honom med sina lysande ögon, till dess hans hjärna ånyo fattade eld.
Han stängde sig inne i sin verkstad, smakade ingen mat, njöt ingen hvila och arbetade utan uppehåll.
Så gjorde han på åtta dagar ett nytt underting.
En dag steg han upp på taket af sitt torn och började spänna vingar på sina axlar.
Två gatpojkar och en gymnasist, som sutto på brokaren och metade löjor, fingo se honom, och de uppgåfvo ett skri, som hördes genom hela staden.
De gåfvo sig åstad; flämtande sprungo de gata upp och gata ned, slogo på alla dörrar och ropade, i det de sprungo:
»Kevenhüller skall flyga!
Kevenhüller skall flyga!»
Denne stod helt lugn på torntaket och spände vingarna på sig, och under tiden kom folkskarorna myllrande fram ur de trånga gatorna i det gamla Karlstad.
Pigorna lämnade den kokande grytan och den jäsande degen.
Gummorna släppte stickstrumpan, satte brillorna på och löpte framåt gatan.
Rådmän och borgmästare stego upp från domarebordet.
Rektorn slängde grammatikan i vrån; skolpojkarne jagade ut ur klasserna, utan att begära lof.
Hela staden var på språng mot västra bron.
Snart var bron svart af människor.
Salttorget var packadt, och hela älfstranden ända bort till biskopsgården vimlade af folk.
Det var större trängsel än i Persmässan; där sågos flere skådelystna, än då kung Gustaf III kom körande genom staden, dragen af åtta hästar och i en fart så vild, att vagnen stod på två hjul i svängarna.
Kevenhüller fick ändtligen vingarna på sig och satte af.
Han slog ett par slag med dem, och så var han ute i det fria.
Han låg och sam i lufthafvet högt öfver jorden.
Han drog in luften i fulla drag; den var stark och ren.
Hans bröst vidgades, och det gamla riddarblodet började sjuda inom honom.
Han tumlade som en dufva, han sväfvade som en hök, hans vingar voro snabba som svalans, han styrde sin väg säkert som falken.
Och han såg ned på hela den jordbundna hopen, som blickade upp till honom, hvilken låg och sam i luften.
Hade han blott kunnat tillverka ett par liknande vingar åt hvar och en af dem!
Hade han blott kunnat ge en hvar af dem makt att höja sig i denna friska luft!
Hvilka människor skulle det ej blifva af dem!
Minnet af hans lifs elände lämnade honom ej ens i detta segerns ögonblick.
Han kunde ej njuta blott för sin egen del.
Ah, den skogsfrun, om han blott kunde råka henne!
Då såg han med ögon, som voro nästan bländade af det skarpa solskenet och den skimrande luften, huru någon kom flygande rätt emot honom.
Stora vingar, just liknande hans egna, såg han röra sig, och mellan vingarna sam en människokropp.
Gult hår fladdrade, grönt siden böljade, vilda ögon lyste.
Där var hon, där var hon!
Kevenhüller besinnade sig ej.
Med vild fart störtade han sig på vidundret för att kyssa henne eller slå henne – han visste ej rätt hvilket – men i alla fall för att tvinga henne att lyfta förbannelsen från hans tillvaro.
I denna vilda fart sveko honom besinning och sans.
Han såg ej, hvart han styrde; han märkte blott det flygande håret och de vilda ögonen.
Han kom alldeles inpå henne och sträckte fram armarna för att gripa henne.
Då fastnade hans vingar i hennes, och hennes voro starkare.
Hans vingar remnade och förstördes, han själf svängdes rundt och störtade ned, han visste ej hvart.
Då han återfick sans och besinning, låg han på taket af sitt eget torn, med den krossade flygmaskinen vid sin sida.
Han hade flugit rätt på sin egen kvarn; vingarna hade gripit honom, svängt honom ett par hvarf rundt och därpå nedstörtat honom på torntaket.
Så var den leken ändad.
Kevenhüller var nu åter en förtviflad man.
Ärligt arbete väckte hans leda, och vidunderskonsterna vågade han ej använda.
Gjorde han ännu ett underverk och kom att förstöra det, då skulle väl hans hjärta brista af sorg.
Och förstörde han det ej, blefve han väl tokig vid tanken på, att han ej kunde göra andra någon nytta med det.
Han letade fram gesällränseln och knölpåken, lät kvarnen stå, som den stod, och beslöt att ge sig ut på forskning efter skogsfrun.
Han skaffade sig häst och åkdon, ty han var ej mer så ung och lätt på foten.
Och man berättar, att då han kom till en skog, steg han ur åkdonet och gick in där och ropade på den grönklädda från snåren.
»Skogsfru, skogsfru, det är jag, Kevenhüller, Kevenhüller!
Kom, kom!»
På dessa resor kom han till Ekeby, några år innan majorskan blef förjagad.
Där blef han väl mottagen, och där stannade han.
Och skaran i kavaljersflygeln blef förökad med en lång, stark riddarfigur, en rask herre, som kunde göra skäl för sig vid ölstånkan och på jaktpartiet.
Hans barndoms minnen återkommo: han tillät, att man kallade honom grefve, och han fick alltmera utseende af en gammal tysk röfvarbaron, med sin stora örnnäsa, sina barska ögonbryn, sitt helskägg, som var spetsigt under hakan och morskt uppvridet öfver läpparna.
Han blef då kavaljer bland kavaljererna och var ej bättre än någon annan i den hopen, som folk trodde, att majorskan lagade i ordning åt den lede fienden.
Hans hår grånade, och hans hjärna sof.
Så gammal var han, att han ej mer kunde tro på sin ungdoms bragder.
Han var ej mannen med underverkskrafterna.
Det var ej han, som gjort den själfgående vagnen och flygmaskinen.
Åh nej, sagor, sagor!
Men då hände sig, att majorskan blef fördrifven från Ekeby, och kavaljererna blefvo herrar på den stora gården.
Då börjades där ett lif, som aldrig varit värre.
Det gick en storm öfver landet; all gammal dårskap bröt upp i ungdomsyra, allt ondt kom i rörelse, allt godt bäfvade – människorna kämpade på jorden och andarna i himmelen.
Vargar kommo från Dovre med trollkäringar på ryggen, naturmakterna gåfvos fria, och skogsfrun kom till Ekeby.
Kavaljererna kände henne ej.
De trodde, att hon var en fattig och nödställd kvinna, som en grym svärmor jagat till förtviflan.
Så gåfvo de henne skydd, vördade henne som en drottning, älskade henne som ett barn och kallade henne grefvinna.
Kevenhüller ensam såg, hvem hon var.
Till en början var nog han bländad som alla andra.
Men en dag hade patron Julius och Örneclou, som ej blygdes att betjäna henne som skräddare, sömmat henne en klädning af grönt, skiftande siden, och när hon fick den på, kände Kevenhüller igen henne.
Där satt hon, bäddad på siden, på den bästa soffan på Ekeby, och alla de gamle männen gjorde sig till narrar för att tjäna henne.
Kock var en och kammartjänare en annan, en föreläsare, en hofmusikant, en skomakare: alla hade de tagit sin syssla.
Sjuk skulle det heta, att hon var, det leda trollet; men Kevenhüller visste nog, hur det var beställdt med den sjukan.
Hon hade dem till ett åtlöje allihop, det hade hon.
Han varnade kavaljererna för henne.
»Se på de små, skarpa tänderna,» sade han, »och de vilda, lysande ögonen.»
Hon är skogsfrun – allt ondt är i rörelse i denna förskräckliga tid.
Jag säger er, hon är skogsfrun, hitkommen till vårt fördärf.
Jag har sett henne förr.»
Sannerligen är ej människornas förblindelse stor, då deras hjärtan äro rörda!
Kavaljererna voro som en mor, den där fått en bortbyting i vaggan.
Icke kan hon förmå sig att se det stora hufvudet och den mörka hyn; hon tycker, att trollungens hesa skrikande är likt hennes barns kvittrande skratt, hon kan ej se, att läpparna äro tjocka och att naglarna kröka sig som klor.
Och så var det med kavaljererna; de voro färdiga att döda Kevenhüller, då han ville öppna deras ögon.
Men så snart Kevenhüller sett skogsfrun och känt igen henne, kom arbetslusten öfver honom.
Det började brinna och sjuda i hans hjärna, hans fingrar värkte af lust att kröka sig om hammare och fil; han kunde ej kämpa med sig själf.
Med bittert hjärta satte han på sig arbetsrocken och stängde in sig i en gammal klensmedja, som skulle blifva hans verkstad.
Då gick det ett rop ifrån Ekeby ut öfver hela Värmland:
»Kevenhüller har börjat arbeta.»
Och man lyssnade andlöst efter hammarslagen från den stängda verkstaden, efter filarnas raspning och bälgens stönande.
Ett nytt underverk skall se dagen.
Hvari månde det bestå?
Skall han nu lära oss att gå på vattnet eller att resa en stege upp till sjustjärnorna?
Ingenting är omöjligt för en sådan man.
Med egna ögon ha vi sett honom bäras genom luften af vingar.
Vi ha sett hans vagn brusa genom gatorna.
Han har skogsfruns gåfva: ingenting är omöjligt för honom.
En natt, den första eller andra i oktober, hade han underverket färdigt.
Han kom ut ur verkstaden och hade det i handen.
Det var ett hjul, som oupphörligen gick rundt; då det vände sig, lyste ekrarna som eld, och värme och ljus utgingo därifrån.
Kevenhüller hade gjort en sol.
Då han kom ut ur verkstaden med den, blef natten så ljus, att sparfvarna började kvittra och molnen brinna till morgonrodnad.
Det var den härligaste uppfinning.
På jorden skulle ej mer finnas mörker eller köld.
Det svindlade för hans hufvud, när han tänkte den tanken.
Dagens sol skulle fortfara att gå upp och ned, men då hon försvann, skulle tusenden och åter tusenden af hans eldhjul flamma öfver landet, och luften skulle darra af värme såsom på den hetaste sommardag.
Då skulle man inbärga mogna skördar under midvinterns stjärnehimmel; smultron och lingon skulle kläda skogsbackarna året om; isen skulle aldrig binda vattnet.
Sedan nu uppfinningen var färdig, skulle den skapa en ny jord.
Hans eldhjul skulle bli de fattiges päls och grufarbetarens sol.
Den skulle gifva drifkraft åt fabrikerna, lif åt naturen, som nu måste sofva från vår till höst, en ny rik och lycklig tillvaro åt mänskligheten.
Men han visste väl, att allt detta var drömmar, och att skogsfrun aldrig skulle tillåta honom att mångfaldiga sitt eldhjul.
Och i sin vrede och hämndlystnad tänkte han, att han ville döda henne, och så visste han knappt mer, hvad han gjorde.
Han gick upp till manbyggnaden, och i förstugan tätt under trappan satte han ned eldhjulet.
Det var hans mening, att huset skulle fatta eld och trollet brinna inne.
Sedan gick han åter in i sin verkstad och satt där tyst lyssnande.
Det blef rop och skri på gården.
Nu började det märkas, att en stor bragd var gjord.
Ja, springen, skriken, klämten!
Nu brinner hon dock inne, skogsfrun, som ni bäddade på siden.
Månne hon vrider sig i plågor, månne hon flyr undan lågorna från rum till rum?
Ah, hvad det gröna sidenet skall låga, och hur flammorna skola leka i det strida håret!
Friskt mod, flammor, friskt mod, fången henne, sätten eld på henne: häxor brinna!
Frukten ej för hennes trollord, lågor!
Låten henne brinna!
Den finnes, som för hennes skull måst brinna genom hela sitt lif.
Klockor klämtade, vagnar rasslade, sprutor drogos fram, vatten langades upp från sjön, folk stormade till från alla byar.
Det var skrik och jämmer och befallningar; det var tak, som störtade in; det var det förfärliga knastret och dånet af eldsvådan.
Men intet störde Kevenhüller.
Han satt på huggkubben och gned händerna.
Så hörde han ett brak, som om himlen störtat samman, och han for upp i jubel.
»Nu är det gjordt,» utbrast han.
»Nu kan hon ej undkomma, nu är hon krossad under bjälkarna eller bränd af lågorna.
Nu är det gjordt.»
Och han tänkte på Ekeby ära och makt, som måst uppoffras för att skaffa henne ur världen.
De härliga salarna, där så mycken fröjd bott, rummen, som genljudit af minnenas glädje, borden, som dignat under läckra rätter, de dyrbara gamla möblerna, silfver och porslin, som ej mer kunde tillrättaskaffas . . .
Och så for han upp med ett anskri.
Hans eldhjul, hans sol, modellen, på hvilken allt berodde, hade han ej ställt in den under trappan för att åstadkomma eldsvådan?
Kevenhüller såg ned på sig själf, förstenad af fasa.
»Är jag tokig?» sade han.
»Hur kunde jag göra något sådant?
I samma stund öppnades verkstadens väl stängda dörr, och den grönklädda steg in.
Skogsfrun stod där på tröskeln, småleende och fager.
Hennes gröna klädning hade ej fel eller fläck, ingen brandrök hade satt sig fast i hennes strida hår.
Hon var sådan han sett henne på Karlstads torg i sina unga dagar, vilddjurssvansen släpade mellan hennes fötter, och hon hade all skogens vildhet och doft med sig.
»Nu brinner Ekeby,» sade hon och skrattade.
Kevenhüller hade släggan lyftad och ämnade kasta den i hufvudet på henne, men så fick han se, att hon i handen bar hans eldhjul.
»Se, hvad jag har räddat åt dig,» sade hon.
Kevenhüller kastade sig på knä för henne.
»Du har bräckt min vagn, du har krossat mina vingar, och du har förstört mitt lif.
Haf nåd, haf förbarmande med mig!»
Hon klättrade upp på hyfvelbänken och satte sig där, alltjämt lika ung och skälmsk, som då han första gången såg henne på Karlstads torg.
»Jag finner, att du vet, hvem jag är,» sade hon.
»Jag känner dig, och jag har alltid känt dig,» sade den stackars mannen, »du är snillet.
Men gif mig nu fri!
Tag din gåfva ifrån mig!
Tag underverksgåfvorna ifrån mig!
Låt mig vara en vanlig människa!
Hvarför förföljer du mig?
Hvarför förstör du mig?»
»Galning,» sade skogsfrun.
»Jag har aldrig velat dig något ondt.
Jag gaf dig en stor belöning; men jag kan äfven taga den ifrån dig, om den ej behagar dig.
Men betänk dig väl!
Du kommer att ångra dig.»
»Nej, nej,» utbrast han, »tag ifrån mig underverkskrafterna!»
»Först måste du förstöra det här,» sade hon och kastade eldhjulet framför honom på golfvet.
Han tvekade ej.
Han svängde släggan öfver den glimmande eldsolen, som blott var ett styggt trolltyg, då den ej fick användas till nytta för tusenden.
Gnistorna flögo kring rummet, skärfvor och eldslågor dansade kring honom, och så låg äfven hans sista underverk i spillror.
»Ja, så tar jag min gåfva ifrån dig,» sade skogsfrun.
Då hon stod i dörren för att gå och skenet från eldsvådan därute öfverströmmade henne, såg han efter henne för sista gången.
Skönare än någonsin förr syntes hon honom och ej mer ondskefull, endast sträng och stolt.
»Galning,» sade hon.
»Förbjöd jag dig någonsin att låta andra eftergöra dina verk?
Hvad ville jag annat än skydda snillets man från handtverksarbetet?
Därmed gick hon.
Men Kevenhüller blef vansinnig ett par dagar.
Därefter var han en vanlig människa igen.
Ekeby stora byggnad var bränd.
Ingen människa blef dock skadad.
Men det var stor sorg för kavaljererna, att det gästfria hem, där de njutit så mycket godt, skulle lida så mycken skada under deras tid.
Ack, sena tiders barn, om det varit ni eller jag, som mött skogsfrun på Karlstads torg!
Tror ni ej, att jag gått i skogen och ropat: »Skogsfru, skogsfru, det är jag, Kevenhüller, Kevenhüller!»
Men hvem ser henne nu för tiden?
Hvem klagar i våra dagar öfver att ha fått för mycket af hennes gåfvor?
Broby marknad.
Den första fredagen i oktober börjar den stora Broby marknad, som varar i åtta dagar.
Det är höstens stora högtid.
Den föregås af slakt och bak i hvarje stuga; de nya vinterdräkterna äro då färdiga att bäras första gången; helgdagsrätter – sådana som klengås och ostkaka – stå på bordet dagen om; brännvinsransonerna fördubblas; arbetet hvilar.
Det är fest i hvarje gård.
Tjänare och arbetsfolk få då ut sina löner och hålla långa öfverläggningar om hvad de skola köpa på marknaden.
Långväga folk kommer i små flockar vandrande vägen fram med ränsel på ryggen och staf i handen.
Många måste ock drifva sina kreatur till marknaden för att få dem sålda nu i denna nödens tid.
Små envisa ungtjurar och getter, som stå stilla och sätta frambenen rätt i backen, ställa till mycken förtret för ägaren och mycken glädje för åskådarna.
Gästrummen på herrgårdarna äro fyllda af kära gäster: nyheter utbytas, och priser på boskap och bohag diskuteras.
Barnen gå och drömma om marknadsgåfvor och marknadspenningar.
Och på den första marknadsdagen – hvilket vimmel rör sig ej då uppför Broby backar och öfver det vida marknadsfältet!