Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
William grep sig strax an med att studera dem, medan modern satt borta vid bordet och sydde.
Han läste en halftimmas tid utan att yttra ett ord, men modern, som iakttog hans minspel, märkte hur intresserad han var.
»Detta är ju samvetsgrannt arbete!» utbrast han slutligen.
»Till detta välde öfver formen kommer man inte utan ihärdiga studier.
Du har brottats med språket innan du fick magt öfver det.»
»Men hur har det kommit sig?
Hvarför ...?»
»Det vet du ju.»
»Du skall aldrig försöka inbilla mig att detta bara är skrifvet för ditt eget minne.
Dertill är det alldeles för samvetsgrannt utfördt.
För hvem berättade du?»
»För din far.»
»Läste han dina anteckningar?»
Det var derför jag kom att göra mig så mån om dem.
Han hade ett begär att uppsuga och tillegna sig allt och det var som hade han icke nog af att vara på ett ställe af jordklotet.
Han ville icke blott lefva sitt eget lif utan också mitt.
Han var som en törstig svamp och det var lif han törstade efter.»
»Åh, jag förstår honom!» sade sonen med öfvertygelse.
»Jag förstod honom också.
Han ville se med mina ögon och höra med mina öron.
Aldrig blef han så glad som när jag kunde ge honom – riktigt lefvande – allt hvad jag hade upplefvat.
Det skärpte min blick och mitt minne.
Han med sin beläsenhet och sitt fina öra kunde bli så belåten när jag lyckats göra någonting riktigt på spiken rätt, så att både lokalton och färg och stämning var i behåll.
Då kunde han trycka mitt hufvud mot sin axel och säga:
Nu har jag inte varit bortrest, nu har jag varit med dig hela tiden, nu har jag sett det alltsammans, liksom du.
Ofta önskade han också att jag skulle anteckna hvad vi båda varit med om och som han tyckte var värdt att komma ihåg. – – ’Du är mitt minne’ brukade han säga; ’du är min skrifvande hand, min tänkande hjerna, mitt allt.’»
Hon satt tyst och det låg en stilla glädje öfver hennes drag, liksom hörde hon ännu de smekande orden i sitt öra.
»Har du aldrig tänkt på att låta trycka dethär?» sade han efter en stund.
Ett par af småbitarne skaffade din far in i ett tyskt blad; men jag har aldrig sjelf tänkt på något sådant.»
»Du borde ge ut dem som bok.»
Detta erkännande från sonens sida gjorde henne glad.
»Åh, det duger väl icke?»
»Hvarför – icke?
Det är kraft i skildringen och framför allt: det är lif.
Det är klart, konkret.
Det är just som du sjelf sett det.
När du talar om menniskor och ställen ser man det.
Du ska’ ge ut dethär.
Det ska’ bara omarbetas lite här och hvar.»
»Det kan jag inte.»
Jag ska’ hjelpa dig.
Vill du det?»
»Du blir trött på det innan boken är färdig.»
Jag blir inte trött.
När det gäller att arbeta för andra har jag en ofantlig energi.
Det är bara när det gäller mig sjelf som jag ingenting kan göra!»
»Nå – låt oss försöka då!» sade modern.
De grepo verket an redan följande dag; och sedan kom han regelbundet till henne hvarje förmiddag kl. 12.
I allmänhet höllo de i till hänemot tretiden, då han vanligen gick för att taga sig en promenad i Kungsträdgården.
En och annan gång drog det längre ut och då stannade han till middag, ifall Molly hade något godt att bjuda på.
I annat fall tog han modern med sig ut på en restaurant.
Det var Mollys fasa hvarje gång det led hän emot kl. 5 och hon hörde unga herrns slag på gongongen.
Hon hade ett mycket fint öra för om det var han eller frun, som slog.
Och hon hade en alldeles förkrossande respekt för unga herrn.
Det var derför alltid med ängslan och bäfvan hon inställde sig.
»Hvad har du till middag i dag», frågade han.
Han såg mycket väl hvilken svår fruktan han ingaf den svarta tjensteanden och det roade honom.
När Molly kunde svara: »Oxsvanssoppa, kalfkotlett med blomkål och katrinplommon», var hon ändå vid någorlunda godt mod.
Men ibland måste hon med en känsla, som om hon vore en stor brottsling bekänna: »Kokt aborre och saftsoppa» – eller något liknande.
Och då visste hon hvad som väntade henne.
»Kokt aborre?
Några små, magra pinnar med ben i?
Och saftsoppa!
Åt folk som arbetat med hjernan fyra timmar å rad!
Nej, min bästa Molly, det duger inte.»
Och vänd till modern fortsatte han:
»Hvad menar du om att låta hissa oss ner till Pelikanen?»
Modern sade aldrig nej.
Hon hade en alltför stor svaghet för dessa små källarmiddagar på två-manhand.
Hon var så stolt öfver att få gå ut i sällskap med sonen och bli behandlad alldeles som en kamrat.
De betalte alltid hvar för sig.
När han inga pengar hade kunde han låna ett par kronor, som han regelbundet återlemnade dagen derpå.
Och när han hade pengar föll det honom aldrig in att bjuda; detta gaf frihet åt deras förhållande och gjorde att han icke kände sig ligga modern till last.
Emellertid plågade det henne att han, som alltid var så noggrann med att betala igen hvarje lånad krona, icke ville taga betaldt för det arbete han nedlade på bearbetningen af hennes anteckningar.
Hon hade en af de första dagarne slagit fram något om att hon icke kunde taga hans tid i anspråk utan att ersätta honom; men han hade svarat med att skämtande anhålla att få räkningen på det arbete hon gjort åt honom före jul.
Och när hon höll i sig, förklarande att detta icke alls var detsamma och att hon ville betala honom, vände han strax taggarne utåt.
»Hvad är det för småaktigheter.
Ska vi behöfva räkna med hvarandra som kälkborgare?
Hon måste låta saken förfalla.
Hon visste att om hon envisades skulle han neka att fortsätta och det vågade hon icke utsätta sig för.
Hon ryste vid tanken på hur tomt hennes lif då skulle bli; det var som om det skulle mista sin enda glädjekälla.
Hon kände allt tydligare och tydligare hur denna dagliga samvaro blifvit henne till ett behof, hur hon vuxit fast vid den.
Hon tyckte nästan att arbetet skred för fort framåt.
Han var ifrig och uthållig.
Det var icke arbetsförmåga han saknade; det var arbetsvana.
Här låg vägen klar, steg för steg; det gick som en lek, det tycktes knappast fordra någon ansträngning.
Hon började nästan misstänka att han förtalade sig sjelf när han sade sig vara håglös och slapp.
Och en dag när han arbetat fyra timmar utan uppehåll kunde hon icke neka sig nöjet att komma fram med denna sin förmenta upptäckt.
»Det är ju osanning när du säger att du icke kan arbeta.
Du gnor ju här som ett lastdjur, dag ut och dag in.»
»Åh, dethär är ju ingenting.
Det kallar jag inte att arbeta.»
»Hvad är det då som du hedrar med detta namn?»
»Att göra någonting.
Så fort jag börjar kommer jag inte ur fläcken.
Min sjelfkritik är så stor att jag fruktar den gjort mig steril.»
»Det kan öfvervinnas», sade hon med en klang af sin egen energi.
»Nej», sade han sakta och missmodigt.
»Det kan visst inte öfvervinnas.»
Åh, hon förstod honom nu!
Han med sitt öfverlägsna och säkra sätt pinades dock af en ständig ångest att icke kunna åstadkomma ett dugligt arbete.
Och han var för stolt att komma med ett medelmåttigt.
Han såg alltför tydligt bristerna i hvad han skref och derför plågade det honom så att hans ansigte förvred sig i nervös smärta blott han talade derom.
»När jag sitter hemma blir der intet gjordt», sade han.
»Det är bara en tröttande pinsam kamp.
Jag ser hur ord radar sig vid ord, enformigt och själlöst.
Och min hjerna vrider sig i kramp för att få de alldagliga orden att gnistra.
Men det lyckas aldrig.
Det bara gnistrar för mina ögon, och så går jag ut, efter att kanske ha åstadkommit fyra rader under fyra timmars pinsam hjernansträngning.
Och när jag så är ute, har jag ingen ro.
Jag tänker alltid: om jag varit hemma hade ’ jag kunnat arbeta.
Jag känner hur tiden rinner mellan mina fingrar – och der blir intet gjordt.»
Det slog sig som en hand kring hennes strupe.
Hennes barn!
Hennes son!
Åh, i detta ögonblick kände hon hur kär han var henne.
Men hon skulle icke ge tappt.
Hans modlöshet borde icke få smitta henne.
Hon tvingade fram ett småleende på sina läppar och sade i skämtsam ton:
»Jag önskar att du kunde bli förälskad i någon.»
»Det önskar jag också; men jag fruktar att jag mist förmågan.»
Der skälfde en tomhet i hans ord, som skar henne invärtes, så att hon skulle velat skrika högt.
Det var så förfärligt att se denna rika menniskonatur förfara, krympas ihop, förtorka.
Räddningen – hvar fans räddningen?
Denna tanke lemnade henne ingen ro.
Hon ansträngde sin hjerna för att söka en möjlighet; men hon såg ingen.
Och hon kände att här var intet för henne att göra.
Hon var maktlös.
Hon hade blott att lägga armarne i kors öfver bröstet och se tiden an, medan lifvet hvirflade dem rundt och brusade förbi.
Der var räddning och der var undergång.
Hvilket det skulle bli, stod icke i hennes makt att afgöra.
I början af april var arbetet färdigt.
William hade erbjudit sig att söka skaffa förläggare, men modern ansåg det bäst att sjelf taga saken om hand.
Tiderna voro dåliga, allmänheten varnad af kritiken att icke köpa böcker, som kunde komma under rubriken »den usla literaturen», hade för säkerhets skull helt och hållet upphört att köpa böcker.
Det var icke så godt att afgöra hvar gränsen gick mellan de goda och de dåliga.
Der fans dåliga böcker som innehöllo så mycket förnuft och der fans goda böcker som voro så enormt tråkiga.
Allt bidrog till att göra valet svårt; derför var det bekvämast att öfver hufvud taget icke köpa literatur.
Och vid de tillfällen, då det icke kunde undgås, hade man ju alltid de gamle att tillgå.
De gamle hade nu en gång för alla fått sin soliditetsstämpel; det var på de unge alla misstankar föllo och deras böcker lågo högtals osålda.
Derför var det mycket naturligt att herrar förläggare alltid antogo sina allvarligaste miner så snart de sågo en ung man med manuskript i handen komma dykande in på deras kontor.
Hade nu denne unge man energi och förmåga att tala lyckades han dock ibland få sitt opus deponeradt till genomläsning; men denna framgång var blott illusorisk, ty då han om en månads tid, efter öfverenskommelsen, inställde sig igen för att få besked, hade förläggaren kanske icke haft tid att läsa manuskriptet och om han hade läst det blef resultatet vanligen några förbindliga ord och ett faderligt råd.
– Men den unge författaren var oftast en materialist, som skulle ha satt mer värde på något reelt, och som icke vederbörligen uppskattade nyttan af ett faderligt råd.
Eller han hade en ömtålig stolthet och då blef resultatet en ordvexling.
Hur som helst: det slutade alltid med att författaren gick bort förnärmad och förläggaren blef kvar icke mindre förnärmad.
Och båda parterna voro öfvertygade om att det icke fans oresonligare menniskor under solen än dem de på grund af sin lifsställning voro dömda till att handskas med.
Fru Zimmermann kände allt för väl till ställningar och förhållanden inom den literära verlden för att mottaga sonens anbud.
Hon vände sig i stället till en af sina äldre literära vänner och tack vare dennes bemedling kom hon i förbindelse med en af hufvudstadens mera ansedda förläggarfirmor.
Det var icke hennes eget lilla arbete, som lockade mest, ty firmans hufvudman dolde icke, att han ansåg utgifvandet af ett svenskt originalarbete som en mycket tvifvelaktig affär; men han trodde att en upplaga af de ryska öfversättningarne skulle betala sig och på denna basis ville han gerna träda i affärsförbindelse med vår utmärkta öfversättarinna och taga hennes egen lilla bok på köpet.
I medio af maj utkom således:
Resebilder af Kate Zimmermann.
Med en känsla af saknad hade de båda, mor och son, lagt sista hand vid det gemensamma arbetet.
I synnerhet hade det kommit öfver modern en förnimmelse af tomhet då hon tänkte på att från och med den bestämda dagen skulle det vara slut.
Han skulle icke komma mer så regelbundet som förr, hon skulle icke ha den glädjen att se honom dag efter dag, att känna hur hon vann honom steg för steg, hur hans kyla smälte och hans skygghet försvann.
Hon hade en slags vidskeplig föreställning om att från och med den stunden, då deras samarbete upphörde, skulle han så småningom glida ifrån henne; hon skulle icke kunna hålla honom kvar; hon skulle icke längre ha någon del i hans lif.
Detta smärtade henne så mycket mer som hon under den sista tiden tyckte sig ha märkt, hur hon vann på honom; han blef menskligare och mera tillgänglig för hvarje dag han kom och der var all utsigt till att han till sist skulle kapitulera.
Sedan de slutat sitt arbete hade hon tyckt sig finna att det började gå utför igen.
Han kom numera sällan om förmiddagarne; men dock ännu hvarje dag i skymningen, strax efter middagen.
Der kunde han då sitta i en af de bekväma stolarne och röka sin cigarett, tigande, medan mörkret föll på.
Hon såg spetsen glänsa till och försvinna för hvarje drag och fast han icke talade hade hon dock en behaglig förnimmelse af menskligt sällskap; af en hjerna som arbetade, af ett hjerta som slog – liksom af en magnetisk ström, hvilken strålade emot henne från denna lilla eldfläck, som andades.
De hade mindre att säga hvarandra nu än förr; deras gemensamma stora intresse var ju borta.
Men de kunde njuta af samvaron ändå, utan utbyte af ord; de hade en känsla af trygghet och frihet i hvarandras sällskap, ty tystnaden kändes aldrig tryckande och konversationen var aldrig tvång.
Modern rufvade emellertid ständigt på, hur hon skulle åvägabringa ett nytt gemensam-intresse.
Hon tyckte att han blef nervösare och nervösare, ju mer det led framåt våren; han magrade synbart och der kom åter öfver hans drag och hans väsen den kvicksilfveraktiga oro, som så länge han höll på med anteckningarnes bearbetning nästan hade varit helt och hållet försvunnen.
Om sitt arbete talade han aldrig.
»Hvad finner du på, nu för tiden?» frågade hon en dag.
»Åh, just ingenting.»
Han sade det i trött ton och hon visste hvad det betydde.
Hedström hade berättat henne att »William höll på med att öfversätta en fransk roman och att han nämt något om att använda honoraret till en badresa under sommaren.
Till modern hade han ingenting nämt om denna sin plan.
Han klämde på med arbetet och i början af juni hade han öfversättningen färdig.
Men som boken icke kunde komma ut förr än på hösten gjorde förläggaren svårigheter med att utbetala hela honoraret strax.
William fick endast en mindre summa, hvaraf största delen strök med till amortering å ett sparbankslån.
Hela juni månad gick och ännu hörde modern icke talas om någon resa.
Fråga ville hon icke.
Det förtroende som han icke frivilligt gaf, visste hon att hon icke på något annat sätt skulle lyckas afvinna honom.
Derför hade hon gjort sig till regel att aldrig på ringaste sätt blanda sig i hans göranden och låtanden.
Hon kände honom tillräckligt för att veta, att ett allt för tydligt visadt intresse för hans angelägenheter endast skulle irritera honom, att han skulle uppfatta det som försök till att på konstlad väg åstadkomma ett slags förtrolighet, att hans oppositionslusta skulle reagera deremot och komma honom att stöta henne tillbaka.
– Men genom herr Hedström fick hon reda på transaktionen med förläggaren och att det var brist på penningar som höll honom kvar i Stockholm.
Sedan dess fans det blott en tanke i hennes hufvud: hur hon skulle få honom att mottaga den andel af honoraret för Resebilderna, som med rätta tillkom honom.
Hon grubblade öfver detta dag och natt; och rakt i strid med sin nyktra natur grep hon sig den ena gången efter den andra i att ha uppgjort de mest fantastiska förslag till att bringa penningarne i hans händer.
Denna enkla sak blef i hennes fantasi till ett stort berg, som tryckte henne så att hon ibland kände det som en fysisk plåga.
Allt i hennes hjerna kretsade kring en enda punkt, der denna tanke bitit sig fast som fix idé.
Att se honom hade nu nästan blifvit till ett lidande för henne; men ett lidande som hon icke kunde undvara.
I hennes inbillning stod det snart som fastspikadt att på denna badresa hängde lif och död för sonen.
Hon kände hvarje minsta linie i hans ansigte och den ringaste förändring, som ofta kunde ha en helt naturlig grund, skrämde hennes onda samvete upp; det var som hade hon begått en skamlig förbrytelse, som om hon stulit dessa penningar från sitt eget barn; och nu skulle hennes barn gå under, andligen och lekamligen, – – det enda medlet till räddning hade hon rånat ifrån honom.
Hur skulle hon kunna återställa honom dem; hur skulle hon kunna godtgöra sitt brott?
Hennes hjerna arbetade i feber; men det var ett sisyphusarbete utan resultat.
Hon vred sig under verkningarne af den inre striden, som upprepades hvarje dag – striden mellan hvad hon ville och hvad hon vågade.
Fruktan att mista det lilla grand af hans tillgifvenhet som hon tillkämpat sig, höll henne tillbaka; men tanken på denna resas uppfriskande inflytande, både fysiskt och psykiskt, dref henne fram.
Och som dessa båda faktorer gjorde sig gällande med lika styrka, blef striden i hennes inre ständigt ny, spänningen ständigt lika plågsam.
William hade icke kunnat sofva om natten; han hade stigit tidigt upp och gjort en tur ut till Nacka der han ätit frukost.
På återvägen gjorde han en titt upp till modern.
Blott den omständigheten att han kom på en något ovanlig tid skrämde hennes onda samvete.
Han var blek efter den sömnlösa natten och hade blå ringar under ögonen; han såg så dålig ut att det stack till inom henne då hon betraktade honom.
Men hon smålog vänligt och räckte honom sin hand till välkomst.
»Det var snällt af dig att titta upp», »sade hon.
»Snällt?» upprepade han med en axelryckning och i föraktlig ton. »Jag kom att gå här förbi och jag var trött.»
Han slog sig ner midt emot henne vid fönstret och betraktade med ett slags slött intresse det arbete, hon hade för händer.
»Det är underligt att se dig med de der pinnarne i hand», sade han.
Tycker du det?»
Det passar så dåligt både till ditt utseende och till stilen i det här rummet.
Om man såg det på en tafla skulle man säga att figuren var ’ditsatt’; den stämmer inte med omgifningarne.»
»Det är visst bara för det du så sällan ser mig syssla med fruntimmersarbeten.»
Det är något i sjelfva ditt väsen som skriker emot.
Det är som att se en kökspiga spela fiol.
– Hvad skall det för resten bli till?»
»En plaid.»
»Du har ju tre förut.»
Hon stred mot en plötsligt uppdykande lust att med munter förtrolighet svara:
»Men du har ingen!»
Emellertid betvang hon den och fortsatte sitt arbete under tystnad; men der låg ett skimmer af inåtvänd glädje öfver hennes drag.
William satt och stirrade ut genom fönstret.
Der nere låg staden, öfvergjuten af solljus:
Skeppsholmen inbäddad i grönska, med de röda tinnarne af den gotiska kasernen och kyrkan på backen högst uppe.
Nationalmuseum, norska ministerhotellet, Bolinderska palatset, Grand hotell och Fersenska terrassen drogo sig i en sned linie längsmed Norrström.
Närmast, till venster låg
Skeppsbron med lossande skutor och rörligt lif; och längst i fonden Ladugårdslandskyrkans kupol, höjande sig öfver de mellanliggande taken.
Öfverallt föll solljuset skarpt, med glansdagrar och reflexer.
Strömmens böljor gnistrade och glittrade som hvita lågor, genom hvilka de små kolibribåtarne skuro fram i linier som korsade hvarandra.
Utanför Grand hotell kastade just en skärgårdsångare loss.
Långsamt gled den utför strömmen med flagga på akterstången och försvann utom taflans ram, efterlemnande en fåra i vattnet och i luften en röksky, som snart drog bort.
William hade följt den med ögonen; och länge efter det den försvunnit satt han tigande och stirrade utåt.
Modern betraktade honom i smyg: der låg en svårmodig längtan öfver hans drag.
Han hade synbarligen glömt att det fans en annan menniska i rummet, ty den medvetenhet och sjelfironi i uttrycket, som annars alltid preglade hans drag, var nu helt och hållet försvunnen.
Sådan hade han sett ut som barn – hon mindes det nu med ens; och detta öppna och oskyldiga, men på samma gång inåtvända och drömmande barnaansigte som hon mindes, blef till en anklagelse för ouppfylda moderspligter.
Hon kunde icke beherska sig; tårarne stodo henne i ögonen, hon måste lägga arbetet ifrån sig och vända sig bort för att dölja dem.
Han märkte att hon rörde sig och hans medvetenhet vaknade.
Han såg ännu dit ut, men det ironiska uttrycket hade kommit igen i hans ansigte; och hans ton var forceradt sarkastisk, när han gaf sin stämning luft i ord:
»Jag kan aldrig se en ångbåt lägga från land eller ett tåg flåsa i väg från stationen utan att bli sentimental.
Har du nånsin känt det der?
Man kan godt veta att tåget bara går till Trosa – – när man ser det försvinna är det alltid som styrde det rakt ut i den vida verlden – – medan jag ensam stannar kvar.
– – Värst är det med en ångbåt, helst om utsigten är öppen och fri och intet land skymtas vid horisonten.
– – Mindre och mindre blir skutan; och till sist är den bara en prick, som mina ögon hänga fast vid liksom en hypnotiserad menniskas ögon suga sig fast vid magnetisörens hand, medan hela den hypnotiserades kropp följer denna hands minsta rörelse, som om tusen osynliga och oslitliga trådar vore spunna mellan de ögonen och den starka handen som drager ...
Men allt eftersom ångbåten blir mindre och mindre är det som om hafvet blef större och större – – och min längtan i samma proportion alltmera intensiv – – – Det är så menskligt, gu’bevars; och kristligt också för resten.
Allt hvad jag har omkring mig är ingenting – utanför är all rikedom och fullhet – det okända är paradiset och saligheten och himmelriket ...»
Hon hade rest sig upp och gick nu omkring i rummet för att dölja huru upprörd hon var.
Hon kände en lust att få kasta sig till hans fötter och kyssa hans hand – och be om förlåtelse ...
Allt var så oklart och mörkt inom henne.
Men plötsligt gick hon bort till fönstret igen, ställde sig raklång och stel framför honom och sade i en ton som hon försökte göra så torr och affärsmessig som möjligt:
»Hör – det är en sak jag vill säga dig.
Du skall icke bli ond; det är icke för din skull utan för min egen.
Det plågar mig så ...»
Han vände ansigtet upp emot henne med ett litet småleende:
»Det är de der pengarne, som jag fått för ditt arbete.
Det är oresonligt och småaktigt af dig, att icke vilja mottaga din andel af honoraret.»
Han gjorde sin nervösa axelryckning, men svarade icke.
Han hade egentligen aldrig tänkt närmare öfver saken och som den nu framstäldes för honom fann han den i grund och botten både rimlig och antaglig.
Utsigten till att så här med ens komma i besittning af en samlad summa, att kunna skudda Stockholmsdammet af fötterna och resa sin väg, innebar också, särskildt i hans nuvarande sinnesstämning, något obeskrifligt lockande.
Men just detta, i förening med moderns enträgna, nästan bedjande sätt att framställa saken, väckte hans vanliga omotiverade lust att göra svårigheter, en rent animalisk instinkt, som hade sin grund i en omedveten fruktan för en öfverrumpling af ett eller annat slag – en själens reflexrörelse som kom honom att vända sitt lynnes afvigsida utåt.
»Jag fick tusen kronor för boken», fortsatte modern – hon talade med en värme som om hon på förhand insåg nödvändigheten att försvara den handling hon nu ämnade begå – »och af dessa penningar äro minst hälften dina.
Hvarför kan jag nu icke få betala dig dem, när du vet att det plågar mig att icke få göra det.»
»Äh – – det är så småaktigt att räkna», sade han med ett irriteradt uttryck i ansigtet.
»I detta fall är det ju du som räknar då du icke vill ta emot pengarne.
Det är ju att tillskrifva saken en betydelse, som den i sjelfva verket icke har.»
»Gör som du vill», sade han och såg åter ut genom fönstret.
Hon gick bort till skrifbordet och satte sig att skrifva ut bankanvisningen med en känsla af lättnad, blandad med en orolig förnimmelse af att ännu var spelet icke vunnet.
Han kunde ännu vägra – – och hon satt och grundade på ett sätt att sticka anvisningen åt honom så omärkligt som möjligt.
Men hon fann ingen annan utväg än att göra det helt rättframt och ogeneradt,
»Var så god», sade hon och höll papperet ut emot honom.
Han tog emot det långsamt och hans blick gled med låtsad likgiltighet öfver det skrifna talet:
Femhundra kronor – – och i samma ögonblick stack det till inom honom af glädje, så att hjertat ett ögonblick tycktes stå stilla.
Den der lilla papperslappen rymde två månaders frihet från tvång – nya menniskor, nya omgifningar – allt det obekanta, detta utanför som är oroliga själars himmelrike.
Men just styrkan af den sinnesrörelse som tog honom, framkallade åter den vanliga reflexrörelsen.
»Låt oss vara ärliga emot hvarandra», sade han i en lätt sarkastisk ton.
»Hvad ligger der under det här?»
»Kan du icke förstå det, du som är så skarpsinnig?»
Hon gick med händerna på ryggen af och an på golfvet.