Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Är jag en lat, utfattig krabat, så står mig alltid en god affär öppen, den att råna och mörda -- i fyllan förstås!
Så kommer jag fast, förklaras till hälften urskuldad för rusets skull, får en sund och fri bostad, god mat, ordentliga kläder, lagom med arbete och en charmant trädgård att promenera i efter badet.
Mot en dusör kan jag kanske till och med skaffa mig mina havana och min mokka ... det enda, snart sagdt, som är förbjudet ... ja, ja, de äro afundsvärda, dessa »gentlemen of the prisons», som så rikt skörda utan att så och som klädas likt Salomos liljor utan att de arbeta.»
Hela sällskapet skrattade.
Östlings paradoxer roade dem alla, endast assessorn, som tagit sig några veckors semester från tjänsten, hade gärna sett att samtalet fått en annan riktning.
»Hvem är det denna gång, som är den lyckliga?» frågade doktorn.
»Jag tyckte ni talade om en kvinna -- jag hoppas hon förstår att uppskatta sin af er afundade lott att få bo fritt och födas med god mat i gallerhotellet borta vid rådhuset?»
»Jo, det är en landstrykerska, förstås, hon kallas madam
Johnson -- hon kommer senast från Amerika ... men sen dess har hon ställt till en hel hop här hemma, med hjälp af det välsignade brännvinet förstås!
Oleander, vår filantrop där uppe, har naturligtvis försökt göra svart till hvitt, och att hon icke flugit bort med de hvita vingar, som hans omtalade människokärlek klädt henne uti, är högst märkvärdigt.
För tillfallet har han semester, han med, så nu hoppas jag hon får lön, så som hon förtjänt.»
»Har notarien sett henne», frågade assessorskan, »hon ser väl ryslig ut?»
»Som en tatterska!
Ja, jag har inte sett henne själf», förklarade Östling, liksom i förbigående, »men kamraterna ha haft henne till benäget påseende.
Hon skall ha' en figur som en dockarbetare och krafter som di? filisteers baneman.
Och ett humör!
Ingen kan få ett ord ur henne, när hon inte själf behagar, inte en enda af vaktmästarne kan beveka henne att tala!
Det fatala för försvararen är att hon begår tvetalan, så fort hon öppnar mun, och ljuger som en häst!
När en människa med hennes krafter -- hon lär ha' lyft upp en af konstaplarne på ett bord häromdagen, bara som ett slags smekning -- inte vill vara beskedlig,» skall hon göras oskadlig, säges det.
Ja, mycket bra, men hvad kostar det där oskadliggörandet staten?
Så mycket att det icke finnes råd att understödja de arbetsamma, de så kallade goda, de fattiga, som icke göra illa.
Man slösar på de obotlige förbrytarne, och låter dem, som vilja det goda, gå arbetslösa i dessa maskinarbetande tider, tills de svälta ihjäl, taga lifvet af sig eller besluta sig för en eller annan af de kriminella sporter, som löna sig bättre.»
»Hvad vill då min unge bror göra utaf de fångar, som han kallar oförbätterlige eller obotlige?» frågade assessorn med en skärpa i tonen, som han redan de första åren af sitt äktenskap funnit för godt att lägga bort -- för husfredens skull, men som någon gång så här dök upp igen, när han talade med främmande.
»Förlåt, käre farbror, jag känner farbrors goda filantropiska hjärta», skrattade den unge mannen, »och vet att jag misshagar, men enligt min åsigt borde man i stor dosis gifva de hopplöse detsamma, som doktorn ordinerar i liten dosis åt sina patienter, nämligen morfin.
Så och så mycket till morgon, så och så mycket till middag, och mot afton, om de inte ångra sig, sista smörjelsen.
Om aspiranterna till de goda friplatserna i det af doktorn så kallade gallerhotellet finge veta att det gällde deras eget lif, då de vilja taga andras, så skulle de betacka sig.»
»Hvad ni är för en cynisk människa!» utropade frun.
»Men det finnes en liten smula sanning däri.
Min käre man, han är alltid för mild, när det gäller sådana där odågor ... ack ... men sjukdom och de lidanden, som träffa finare konstruerade naturer, dem har han ingen sympati för.
Det är därför att han saknar nerver.»
»Kära min vän, tacka du Gud för det», menade assessorn och slog i likör åt Östling.
»Här ha vi en förmildrande omständighet», fortfor han, »låt oss dricka.
Låt flickorna komma in, så få de ett glas med!
Och så kan Wetterman sjunga en liten visa för oss, bara inte för sorglig.
En riktigt munter vill vi ha.
Toreadorn eller Jätten eller någon annan hurtig visa, helst en ärlig gammal Bellman.»
»Ack», suckade fru Elisabet och steg upp, »en sådan smak.
Jag törstar efter Schumann, Wagner eller Bruch, jag.
Och man bjuder mig Jätten.
-- Kom, doktor, låt oss gå in i salongen, det är inte värdt att de unga flickorna äro alltför länge allena.»
De gingo ut.
Doktorn såg med en forskande, på en gång artig och kritisk blick på husets fru, men hon märkte det icke, utan fortsatte:
»Ser ni, jag är ju värdsligt taladt en afundsvärd hustru, min man har det ädlaste, präktigaste hjärta och allt det där ... men han förstår mig icke, han är inte begåfvad, hans vyer gå inte utöfver hans ämbetsplikter.
Och jag -- jag är en konstnärsnatur, ack! som kommit på en orätt plats i lifvet!»
De voro nu i salongen.
Vid flygeln satt fröken
Anna och sökte påminna sig en »Lied ohne Worte» utantill.
Det var skumt i det stora, vackra rummet, brasan höll på att slockna och endast ett af röda sidenskärmar dämpadt sken från de eleganta lamporna belyste obestämdt möblerna, dekorationsväxternas präktiga blad och profilen af en Venus i hvit marmor.
Allt var varmt och vackert här inne, det doftade från mattan, som nyss blifvit bestänkt med frisk eau de cologne, draperier och sidengardiner borttogo eller förmildrade en del af den starktonande flygelns resonnans, vackra målningar hängde på väggen och mjuka emmor inbjödo till hvila och angenäm ro vid bord, fulla af planscher, böcker eller konstföremål.
Den unga flickan, ännu blek, skranglig och liksom ledlös, steg upp från pianot och bad modern att sjunga något för dem.
Fru Elisabet sjöng utmärkt, sades det, och alla beundrade henne, både de, som icke förstodo, och de, som trodde sig förstå.
Hon var en af dessa lyckliga dilettanter, hvilkas fel ignoreras och hvilkas förtjänster man öfverdrifver, en af dem, hvilkas förträfflighet blifvit ett oomkullrunkeligt faktum, som det vore en hädelse att vilja betvifla -- till och med rakt emot ett sundt förnufts vittnesbörd.
Hon sjöng.
Den ene efter den andre af herrarne kom in ifrån herrummet, assessorn sist; han lemnade icke utan saknad sitt likörglas, det satte honom alltid i bästa humör, också då det eljest gått honom emot.
Man lyssnade till de vackra, med själfsäker abandon utslungade tonerna, det dramatiska föredraget, det något anspråksfullt magnifika ackompagnementet.
Alla sutto andlösa, doktorn beundrade sin patients präktiga lungor och märkvärdiga styrka.
Ack, tänkte han, hvilken lycklig människa, hur afundsvärd är hon icke!
Hon beundrar sig själf i första rummet, och i det andra rummet åter sig själf!
Sedan kommer den öfriga världen!
Hur njuta icke sådana människor af tillvarons sötma, i synnerhet då de som hon äro förmögna, ansedda, raska och friska!
För dem är världens goda till, de andra, de sjuka, de fattiga, de eländiga -- de få skörda hvad de själfva sått, d. v. s. olycka, lidande och sorg.
Att det för de lyckliga är lätt att vara dygdiga -- det tänker man icke på, allra minst hur svårt det är att gå på dygdens väg, när omständigheterna, olyckan, ödet tvingar en in på förvillelsernas stig.
Ja -- sjung du -- och beklaga dig öfver dina olyckor nästa minut!
Den, som bara finge säga dig sanningen en gång!
Men nej, den visan sjunger ingen här!
Ni lyckljga!...
När sången var slut, öfverhöljdes frun af komplimenter, doktorn var därvid den mest entusiastiske.
Och man skildes klockan elfva efter en angenäm och behaglig dag, mätta, tillfreds, med Brahms sista sånger ännu genljudande för åhörare, som hört men icke förstått, som icke förstått men ändå trott, och saliga i sin tro, uppbyggda och stolta, gingo hem att i mjuka sängar hvila efter hvilan, drömma efter njutningen och vakna för att njuta vidare dagen därpå och en oändlighet af dagar därefter, alltjämt, alltjämt.
Morgonen var grådaskig och fuktig.
Inne på den trånga gården var stenläggningen ojämn och assessorn, som var tämligen korpulent, hade svårt att gå på de slippriga stenarne; det var därför nödvändigt att fängelsets direktör hjälpte honom, i synnerhet som han icke kände vägen till den afdelning besöket gällde.
Direktören gick och ursäktade sig för rännstenarnes tillstånd, för luften här inne, för trappornas tillfälliga bristfällighet och renhållningen i korridoren, som i dag var allt annat än mönstergill, alltsammans i anledning af vissa utaf underbefälets olydnad, missförstånd eller dumhet.
Om han bara vetat att assessorn själf, och just i dag, en lördag, ville göra anstalten den äran!
Han krumbuktade sig, talade med långa affekterade uppehåll, bockade sig, när det passade och icke passade och utdelade dessemellan i förbigående stränga ordres till de väktare, som de råkade möta.
»N:r 67, fram med nycklarne till 67!» sade han till en kraftig uppsyningsman med ett ansikte som en f. d. förbrytare.
»Herr assessorn vill se 67, har hon fått mat i dag?»
Stråtröfvare-ansiktet påtog sig sin skenheligaste min, tungan slickade läpparne, han smålog och svarade, »att 67 fått den goda maten, men inte velat smaka den, så läcker den än var».
»Ack ja, herr assessor», suckade direktörn, »hederliga människor få minsann inte så god mat, därför vill de inte heller härifrån, och när de släppas lösa, gör de hvad de kan för att snart komma in igen.
Men hon här, hon är, ack herre Gud, så förhärdad.»
»Ni kan vänta utanför, jag vill tala med henne ensam.»
Direktören spjärnade emot.
Det var visst inte rådligt, hon kunde lätt göra assessorn illa.
En otäck person, 67-an, farlig och gemen, -- vore det ändå inte bäst att han var med själf, så att de åtminstone voro två, ifall något hände?
Assessorn mottog varningarna med en tämligen likgiltig blick, tog själf nyckeln, låste upp till 67 och gick in.
Det var en cell med ett litet gallerfönster uppe vid taket.
En säng med en madrass, en hård kudde och en filt, vid sängen ett bord, det var hela möblemanget.
Och på sängen till hälften framstupa, med ansiktet vändt mot väggen och orörlig som en sten, låg en väldig, kantig kvinnogestalt, klädd i en brungrå, lång kjol och tröja, håret afrakadt som på en man.
Skymningen här inne var så stark, att assessorn i början icke kunde urskilja något.
En svag ljusglimt föll ned och belyste ett stycke af den bara nacken, som i sin underliga bruna lifsfärg kraftigt kontrasterade mot tygets döda grå kulör.
Man kunde se ett lifvets och hälsans vittnesbörd redan på denna strimma hud, och att den kropp, som nu låg utsträckt där som en död, med en enda rörelse skulle kunna krossa bordet och sängen, om den så ville.
Assessorn väntade en minut.
»Stör jag er?» sade han om en stund, och hans melodiska röst med dess humana, milda tonfall ljöd med en vacker klang i den dystra cellen.
Då han icke fick något svar, upprepade han sin fråga.
Då vände hon sig häftigt om, reste sig halft upp i sängen och såg upp med sina rödkantade ögon, förskrämd och med en misstänksam, orolig och brinnande blick.
»Var inte ledsen», sade assessorn, »jag menar väl med er, ni behöfver icke försvara er eller tänka att jag vill er illa.»
Tvenne pingstaftnar i Lidners lif
På sjuttonhundratalet fanns i Göteborg ett hem, hvarest en gosse växte upp, som en dag med sina ovanliga själsgåfvor skulle förvåna sin samtid och väcka beundran hos eftervärlden.
Oaktadt naturen i vissa hänseenden slösat sina yppersta skatter på honom, var han likväl ett barn, som genom ytterligheterna i sitt lynne måste uppväcka mycken oro i modershjärtat.
Det hem, hvaruti han uppfostrades, tillhörde inspektor Aurell, gift med organisten Olof Lidners änka och styffader till hennes son i föregående giftet.
Redan vid sex års ålder, då modern firade sitt bröllop med Aurell, hade den lille Bengt gifvit prof på sina poetiska anlag.
Lika tidigt som hans skaldenatur framträdde, visade sig äfven sådana drag, som hos modern måste föda ångest för hans framtid.
Vek och svag till karakteren, tycktes han bestämd att lik en redlös farkost drifva för vinden, utan kompass och styrman, blindt följande lidelsernas och ingifvelsernas vindkast.
Rikt på idéer, redan innan tanken fått någon stadga eller ordning, liknade hans inre ett kaos, uppfylldt af fantasier och drömmar, som åter togo form af hans lättrörda och känsliga hjärta.
Alla hans intryck voro barn af stunden, hvilka föddes och dogo med den häftigt uppsvallande känslan.
Vacklande i sina grundsatser, exalterad och glödande i sin inbillning, kunde man redan i hans barnaår förutse, det lifvet för honom måste blifva en lång och smärtsam strid med verkligheten, hvilken han aldrig skulle lära sig förstå, och som alltid skulle stå i rak motsats med den värld, i hvilken hans själ lefde.
När modern betraktade sonen och tänkte på hans framtid, brukade hon smekande föra handen öfver den höga pannan, inom hvars hvalf så många oordnade tankar hvälfde sig, och då tänkte hon:
“Om Gud låter mig få lefva, skall jag måhända, genom den kärlek Bengt hyser för mig, kunna hålla honom tillbaka från de förvillelser, för hvilka han eljes helt säkert skall duka under.
Min stackars gosse har fått alltför mycket hjärta och känsla, för att med sin brist på fasthet kunna på egen hand besegra de otaliga frestelser, som skola möta honom.“
Hon tryckte i sådana stunder hans hufvud till sitt hjärta och höljde den fria pannan med kyssar.
För hvarje år, som gick, gaf Bengt sin mor ökad anledning till förhoppningar med afseende på hans naturgåfvor, men äfven nya skäl till oro öfver hur lifvet skulle gestalta sig för honom.
En högre hand hade i hans själ nedlagt snillets gudagnista, och hvarest finnes väl den mor, som vid upptäckten däraf icke fröjdas och hoppas; men det hände likväl ofta, då fru Aurell lät hoppet hviska om ära och utmärkelse för sonen, att denne kom ur skolan utan väst, halsduk, mössa eller någon annan klädespersedel, eller ock att han af någon vild fantasi företagit något ströftåg och icke på hela dagen återvände samt, då han slutligen gjorde det, presenterade sig med sönderrifna kläder och förstördt yttre.
Bengts styffader, en rättänkande och praktisk man, hade genom allvar och stränghet sökt få gossen till litet ordning; men trots alla förbud hände ändå, att Bengt tillät sig dessa och andra små förseelser.
Det såg ut som gossen haft svårt att ens begripa, att han begick ett fel, då han följde stundens ingifvelser och glömde de förbud och föreskrifter styffadern gifvit.
Efter att ha varit borta på någon af sina utflykter, kunde Bengt sällan göra reda för sig.
Han hade funnit det tråkigt att gå hem, han hade däremot tyckt det vara roligt att irra omkring i skogen eller leka med kamraterna, och han hade glömt, att hans far sagt honom, att han skulle vara hemma på bestämd tid.
En dag, då han dröjt mycket länge borta, kom han hem utan öfverrock.
Modern frågade honom, huru detta kom sig.
“Jag gaf den åt en bonde, för att jag skulle få åka med honom,“ svarade Bengt.
“Hvart åkte du då?“ frågade fru Aurell.
“Omkring på landsbygden.
Jag behöfde denna motion, mamma.
Ja, den var mig så nödvändig, att, om jag ej fått den lifliga åtrån tillfredsställd, hade jag bestämdt blifvit sjuk.
Då jag icke fått vingar att flyga med, måste jag ovillkorligen ibland låta ett par ystra hästar föra mig framåt och det mycket fort ändå.
Jag blir därunder så glad och lycklig, att jag vill famna hela världen, alldeles såsom jag nu gör med dig.“
Bengt slog armarna om modern, hvars milda ansikte såg sorgset ut.
“Men du köper dig denna glädje genom att bedröfva mig och förarga din far.“
“Kan det, som gläder din son, bedröfva dig!
Omöjligt!“ utropade gossen.
“Helt visst, då din fröjd uppväcker din fars rättvisa missnöje.
Det är den andra rocken du inom kort tid förstör.
Du skall nu åter hafva en ny sådan, och det kostar pengar, har du betänkt detta?“
Bengt böjde ned hufvudet och stammade:
“Det hade jag glömt; ack mamma, därpå tänkte jag icke!“
Man kan säga, att i detta gossens svar ligger hela mannens karakter tecknad; ty alla den senares lidanden kommo däraf, att han aldrig tänkte sig för.
En dag i slutet af maj, – Bengt var nu tretton år, – fick han af sin styffader en ny beklädnad.
Med mycken tacksamhet emottog
Bengt gåfvan, och, iklädd densamma, uttryckte han på vers sin glädje öfver att äga den.
Modern förmanade honom att vara rädd om de nya kläderna, och styffadern, som i det hela var något sträng emot pilten, sade, att om han förstörde de här kläderna, som han gjort med dem han förut fått, skulle han icke få några andra.
Bengt försäkrade, att han nog skulle vara rädd om dem.
Några dagar därefter inföll pingsthelgen.
På pingstaftonen hade Bengt om morgonen erhållit tillåtelse, att jämte några kamrater göra en utfärd på landet; men herr Aurell tillsade honom bestämdt att vara åter till middagen; en sak, som Bengt också lofvade.
Middagen kom, men icke Bengt.
Aftonen inbröt, utan att han ännu syntes till.
Fru Aurell blef ängslig.
Ehuru hon borde vara van vid gossens oordentlighet, kunde hon likväl icke förhindra sig att vid hvarje sådan händelse erfara fruktan öfver att något ondt möjligen händt sonen.
Hennes man var icke det minsta orolig, men påstod, att hustrun kunde skylla sig själf för Bengts olater, emedan hon skämde bort honom och alldeles för mycket öfversåg med hans fel.
En riktigt grundlig aga skulle med ens kurera gunstig herrn för att begå dylika brott emot lydnaden, menade herr Aurell.
“Det hör numera till ordningen för dagen, att den lymmeln går bort och icke kommer hem,“ bifogade han, “och att oroa sig öfver att något händt honom, är att plåga sig i onödan; bättre att du tänkte på att sätta en gräns för hans själfsvåld genom en exemplarisk bestraffning.“
“Bästa vän, jag tror, att du däruti mycket irrar dig,“ inföll fru Aurell; “på ett lynne, sådant som Bengts, skulle stränghet verka högst ofördelaktigt.
Han är af ett ömtåligt sinnelag, i behof af vänlighet, kärlek och öfverseende.
Endast genom dessa medel kan man vinna och bibehålla makt öfver honom.
Stränghet kommer att nedslå honom, göra lifvet bittert och skapa tusen lidanden, hvilka åter skola föda behofvet af att på ett eller annat sätt söka döfningsmedel för det, som plågar honom.“
“Dumt kvinnoprat!“ utropade Aurell häftigt.
“Pojken behöfver smörj, det är säkert, och smörj skall han ha, det lofvar jag.“
Fru Aurell skickade bud till de gossar, med hvilka Bengt företagit utvandringen, men fick till svar, att de vid middagstiden återkommit hvar och en till sitt.
Bengt hade skilt sig vid dem, då de varit på hemvägen.
Natten inbröt, och man gick till hvila.
Den stackars modern kunde ej få en blund i sina ögon af ångest.
Helt tidigt på morgonen kallade Aurell på en af tjänarinnorna och frågade:
“Är Bengt hemkommen?“
“Ja, han kom hem vid midnattstiden,“ blef svaret.
Aurell beredde sig att lämna rummet; men hustrun fattade om hans arm och sade bönfallande:
“Låt mig först tala vid honom, jag ber dig så mycket!“
Han såg på den bedjande kvinnan, i hvars ögon glimmade en tår; därefter vände han sig bort med de orden:
“Må göra; men jag säger dig, Elisabeth, stryk skall och måste han ha för sitt ofog, det kan icke hjälpas.
Du har så många gånger undandragit honom en välförtjänt bestraffning, att det nu vore fåfängt försöka göra det.“
Fru Aurell gick till sonens rum.
Hon fann honom liggande vänd åt väggen med täcket uppdraget ända öfver öronen och hufvudet djupt nedtryckt i kudden.
Då modern inträdde, drog han täcket ännu mer öfver sig.
Fru Aurell gick fram till sängen; utan att säga ett ord, drog hon ned täcket från hufvudet; men Bengt vände sig det oaktadt icke emot henne.
“Bengt, hvad vill det säga, att du gömmer ditt ansikte; är det af blygsel öfver att du åter har bedröfvat dina föräldrar genom din ohörsamhet, eller vill du med ett dylikt uppförande ännu mer öka din förseelse i mina ögon?
Se på mig, barn, och svara; tycker du dig handla så emot din mor som du bör?
Förtjänar jag verkligen, att du gör mig så mycken sorg, som du å nyo gjort?“
Den stackars modern satte sig gråtande på sängkanten.
“Mamma, älskade mamma, icke skall du gråta,“ utbrast Bengt, reste sig upp och slog armarna om modern.
“Du får icke fälla tårar, då jag känner mig så nöjd och glad med mig själf och med den dag, som flytt.
Förlåt mig, om jag gjort dig ledsen; men jag har ej kunnat handla annorlunda än jag gjort.“
“Bengt,“ sade fru Aurell och sköt honom ifrån sig.
“Du är således icke allenast obetänksam, utan äfven elak, då du så kan tala, när du varit olydig.
Svara genast, jag fordrar det!
Hvar har du varit?“
“Hos en fattig sjömanshustru, långt, långt bort på Majorna.“
“Och hvad har du gjort där?“
“Hm!
– Hvad du lärt mig – jag har utöfvat barmhärtighet.“
Bengt lade armarna om moderns hals, lutade sitt hufvud emot hennes och tillade:
“Om detta är något ondt, hvarför har du då lärt mig, att hvar helst jag träffar en arm och olycklig, är det min plikt att hjälpa honom?
’Bryt ditt bröd åt den hungrige, aftorka den lidandes tårar och sök att göra så mycket godt du kan mot dina likar!’
Detta, mamma, har du så många gånger upprepat för mig, att jag icke kan glömma dina ord, om jag blir aldrig så gammal.“
Han blickade upp i moderns ansikte.
Strängheten hade smält bort däruti och den vanliga sorgsenheten intagit dess ställe.
“Jag vet ju icke hvad du gjort eller om du verkligen för att hjälpa en nödställd behöfde vara borta nära ett helt dygn.
Förrän jag har reda på hvad som händt, är och förblir jag missnöjd.“
“Och nu vill mamma, att jag skall tala om hvad jag själf gjort.
Å nej, det kan du icke begära.
Du har också sagt, att den vänstra handen icke bör veta hvad den högra gör.
Därför så lägger jag mig att sofva ännu en timme eller par.
Godnatt, du snälla, älskade mamma!
När jag åter vaknar, skall du följa mig till de fattiga stackarna jag var hos i går.
Se nu litet glad ut på mig, så är jag nöjd; men begär icke, att jag skall säga något närmare om mitt vistande hos matrosen Andersons hustru.“
Fru Aurell hann icke svara.
Dörren rycktes upp, och hennes man inträdde, hållande i handen en rotting.
Bengts arm, som legat om moderns hals, sjönk.
Han blickade helt förbluffad på styffadern, som i fullt vredesmod kom fram till sängen, sägande:
“Hvar är din nya jacka och väst?
Svara genast, pojke, eller slår jag armar och ben af dig!
Hvar har du gjort af dina nya kläder, och hvar höll du hus hela dagen i går?“
Fru Aurell reste sig upp och fattade helt förskräckt om mannens arm.
“För Guds skull, Aurell, var icke så häftig!“ bad hon.
“Vill du vara så god och icke blanda dig i den här saken,“ snäste Aurell och sköt hustrun häftigt åt sidan.
“Du vet icke, att den eländige pojken kommit hem utan kläder.
Jag hade lofvat honom stryk, om han skulle våga vara borta längre än han hade lof, och han skulle ha fått det blott och bart för denna förbrytelse; men nu skall han hafva dubbelt upp, eftersom han åter igen plockat bort sina kläder.
Vill du därför gå din väg, din närvaro gör mig endast ännu mer uppretad.“
Fru Aurell rörde sig ej ur stället.
Då tog
Bengt hennes hand, förde den till sina läppar och hviskade:
“Gå, mamma, om du håller af mig!“
Tårarna störtade utför kinderna på den stackars modern, och hon gick emot dörren.
Styffadern stängde den efter henne.
Han och Bengt voro allena.
“Vill du nu svara,“ röt Aurell.
“Hvar har du varit, och hvar har du gjort af dina kläder?“
“Hvar jag varit, har jag sagt min mor,“ svarade Bengt, “och hvar jag gjort af mina kläder, kan jag icke säga.“
“Nå väl, då inser du väl, att du måste hafva stryk, såsom varande en vanartig son, den man ej har något annat medel för att rätta hans fel, eftersom godhet och förnuft icke förmått något.“
“Nog inser jag, att pappa måste tycka så, och äfven att jag rätt ofta gjort mig förtjänt däraf, men denna gång icke; och för min mors skull, förlåt!“
Hade Aurell mött den blick Bengt fäste på honom, är det möjligt, att nåd fått gå för rätt; men nu ville olyckan, att hans ögon föllo på benkläderna – det enda, som återstod af den vackra, nya munderingen Bengt fått – och vid denna syn stegrades faderns vrede, då han betänkte, hur mycket dessa kläder kostat och att de redan voro sin kos.
Allt nog, Bengts bön blef ohörd, och unga herrn fick af rottingen betaldt för det han slarfvat bort sin väst och jacka.
Ehuru grundlig och eftertrycklig afstraffningen var, gick likväl icke en suck öfver Bengts läppar.