Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har som anledning härtill åberopat, att i andra länder, t. ex. i Norige, anmälan i detta fall göres hos notarius publicus, samt att i Sverige denna myndighet närmast motsvaras på landet af kronofogden och i stad af magistraten, och man har såsom bevis i detta hänseende åberopat § 72 i 1851 års vexel-lag, hvilken § innehåller stadgande, huru det skall förhållas vid protest af vexel.
Jag har verkligen svårt att fatta analogien mellan Den 17 December.
499 protest af en vexel och förrättande af vigsel.
Den förra åtgärden står i det närmaste samband med de exsekutiva åtgärder, som i allmänhet äro uppdragna åt kronofogden, men kan enligt samma lag äfven verkställas af länsmannen, och om man velat göra jemförelsen fullständig, hade man kanske bort fullfölja densamma ända derhän, att äfven länsmannen kunnat blifva vigselförrättare.
Vid vexelprotesten är äfven stadgadt, att ojäfvigt vittne skall vara tillstädes, men sådant har icke ansetts i afseende å vigseln nödvändigt, ty här kunna äfven slägtingar tjena som vittnen.
§:n 3 i det förev:de lagförslaget bestämmer ej heller, hvilken magistrat eller kronofogde, som skall förrätta vigseln, om det är magistraten eller kronofogden i den ort, der mannen bor, eller i den ort, der bruden bor, eller om det är kontrahenterne efterlåtet att vända sig till hvilken dylik person som helst, som kan förmås att åtaga sig detta uppdrag, utan att göra svårigheter eller på billigaste vilkor.
I fråga om vexelprotest står det åtminstone, att uppdraget skall lemnäs åt kronofogden i orten, men i afseende å sådana äktenskap som dem, hvarom nu är fråga, kan det till och med vara tillåtet för dem, som bo på landet, att vända sig till auktoritet i stad.
Mig synes, att man lättare kunnat finna en analogi uti 1860 års författning om främmande religionsbekännare och deras religionsutöfning, der det i § 10 stadgas, att, der aftal om den lära, i hvilken barnen skola uppfödas, blifvit före äktenskapet träffadt, bör anmälan derom göras hos K. M:s Befh:de eller Öl'ver-Ståth.-Emb:tet i Stockholm; och det hade då varit mera konseqvent, om man äfven öfverlenmat vigselaktens förrättande åt dessa myndigheter.
Den större högtidlighet, som sjelfva akten derigenom vunnit, hade, som mig synes, icke varit ur vägen; ty icke kan det vara rätt värdigt att söka möjligen afskräcka från sådana äktenskaps ingående genom att anförtro deras afslutande åt personer i en mera underordnad samhälls-ställning.
För min del skulle jag tro det lämpligaste hade varit, att detta uppdrag lemnats åt domaren på landet och borgmästaren i stad.
Vigselförrältaren skall nemi. äfven pröfva hinderslösheten, hvartill fordras lagkunskap, och det vore väl då i sin ordning, att denna förrättning anförtroddes åt en sådan person, af hvilken staten har rätt att fordra en dylik insigt, och af hvilken man kan förvänta, att han vid utförandet af uppdraget går tillväga med den grannlagenhet, som saken fordrar, och icke så mycket med den raskhet, som hufvudsakligen värderas hos en exsekutiv tjensteman.
Om nu kronofogden bedömmer hinderslösheten på annat sätt, än parterna sjelfva, och derföre afslår deras begäran om vigsel, hur skall det då tillgå?
Lagförslaget innehåller icke ett ord om det sätt, hvarpå ändring kan vinnas i kronofogdens beslut, eller inom hvad tid sådan bör sökas.
Mig synes dock, att man ej bort göra kronofogden till domare sans appel i denna angelägenhet, och icke kunna väl för detta fall tjena till efterrättelse samma föreskrifter, som gälla i fråga om öfverklagande af en olaglig ut - 500 Den 17 December. mätnings-förrättning eller dylikt.
Om deremot en kronofogde samtycker till ett giftermål, der det icke bort tillåtas, hvad ansvar skall då drabba honom?
Något sådant finnes icke alls stadgadt, då deremot prest, som i detta afseende felar, gör sig förfallen till ganska strängt straff.
Af alla dessa skäl anser jag högst olämpligt att låta kronofogden få att skaffa med befästandet af dessa giftermål, utan önskar, för min del, att uppdraget i stället måtte lemnäs åt domaren.
Sådana äktenskap förekomma val ej så ofta, att olägenheten af tilläfventyrs en eller annan mils längre resa kan för kontrahenterna vara af någon särdeles betydenhet.
Det prot., som bör vid en sådan akt upprättas, skulle äfven vara i bättre förvar, om det läge i domarens arkiv, än om det skall blandas tillsammans med de handlingar, som stadna hos kronofogden, och som i allmänhet icke äro afsedda att i all framtid bevaras.
Dessutom förekommer här, att pröfvandet af frågan om hinderslösheten är uppdraget åt tvänne särskilda myndigheter.
Först skall denna nemi. pröfvas af presten, innan lian utfärdar lysningen, men sedan skall också kronofogden verkställa enahanda pröfning, innan han samtycker till att befästa och inprotokollera äktenskapet.
Detta synes mig icke höra till förtjensterna i förslaget, och kunde lätteligen hjelpas, om, såsom jag föreslagit, vigseln anförtroddes åt vederbörande domare, som då också kunde meddefa tillstånd till lysning.
Man har visserligen sagt, att denna ^édnare måste verkställas af presterskapet, emedan det ensamt' förer kyrkoböckerna, ur hvilka upplysning kan vinnas om hinderslöshet verkligen förefinnes; men den prest, som i detta fall skall meddela lysning, har blott att tillgå den kyrkobok, deruti den ene af kontrahenterne finnes upptagen, och måste i afseende å den andra förlita sig på en uppgift af Rabbinen, och då kan ju pröfningen lika väl förrättas af domaren.
Icke heller i afs. å sättet för upplösande af äktenskap emellan kristen och jude innehåller den föreslagna lagen några bestämmelser, och LagUtsk:t har bemött denna ganska vigtiga anmärkning med det, enl. min tanka, svaga skäl, att icke heller i K.
Förf. af 1860 något stadgande i detta afseende förefinnes, samt att Utsk:t icke nu vore befogadt att sträcka sin åtgärd derhän att uppgöra nya stadganden i detta fall.
Den föregide talaren har redan, genom åberopande af 1795 års K. Br., lemnat Lag-Utsk:t en upplysning om anledningen, hvarföre man ej ansåg nödigt att i 186Ö års Förf. intaga särskilda föreskrifter om skilsmessa i äktenskap; men det torde vara för en hvar tydligt, att de nu gällande föreskrifterna i berörda hänseende icke kunna tillämpas på sådana äkta makar, af hvilka den ena tillhör Mosaiska trosbekännelsen.
Svårligen lärer väl ett dylikt par kunna inkallas inför kyrkorådet eller för öfrigt ställas under den disciplinära kontroll, som är gällande för Lutherska trosbekännare.
Jag tror således, att äfven i detta fall förslaget är bristfälligt; och får på alla de skäl, jag nu haft äran andraga, anhålla att R. o. Ad. måtte till Utsk:t återremittera ifrågavrde lagförslag.
Den 17 December. 501 Frih.
Jag tror, att den opinion, som f. n. är rådande bland Svenska folket, att nemi. lysning och vigsel äro nödvändiga former för ett giltigt äktenskap, skall länge bibehålla sig; och så väl derföre, som med afseende på Judarnes ringa antal i vårt land, hade jag önskat, att det civila äktenskapet icke blifvit på detta sätt föreslaget till införande hos oss.
Då dessutom, enl. K. Br. af d. 30 Juli 1838, Judar skola vara lika berättigade med landets kristna innevånare, borde de äfven vara underkastade samma föreskrifter, som för de sednare äro gällande, hvarigenom de också skulle alltmera och mera amalgameras med nationen och känna sig hemmastadde i landet.
Då man nu emedlertid vill göra början med det civila äktenskapet, borde man hafva gått något längre, och befriat presterskapet från all befattning med lysningen.
Sage hvad man vill, så innebär dock denna ett kyrkligt element, och anses allmänneligen på detta sätt; och jag tror det icke vara skäl att alltför mycket missakta den i detta fall rådande opinion.
Kyrkolagen säger också, att lysning är en trolofning, som icke kan höfvas annat än genom presterskapets åtgärd; och detta synes bevisa, att den är något mera än en blott borgerlig akt.
Det hade då varit skäl att ej tvinga statskyrkans presterskap att taga befattning med sådana handlingar för personer, som icke bekänna sig till densammas lära, liksom jag anser, att äfven fråga om skiljsmessa i detta fall borde handläggas och afgöras af borgerlig myndighet.
Staten bör visserligen icke subordinera under kyrkan, — snarare bör det vara tvertom —, men då man vill göra begifvanden åt opinionen och i den närvarande tidens rigtning på en statskyrkas bekostnad, som bestått genom sekler, bör man också befria dess tjenare från sådana åligganden, som äro för henne alldeles främmande.
Jag anhåller vördsamt om återremiss.
Då man såväl i K. M:s Propos. som i Lag-Utsk:ts Betänk, läser, att K. M. och Utsk:t ansett förbindelser mellan kristna och andra trosbekännare, samt mellan kristna och judar, icke vara att önska, och då man dessutom tager i betraktande det ringa antalet af sådana förbindelser, så bör man vara regeringen tacksam att hon icke tagit steget fullt ut, och det kan väl ifrågasättas, huruvida det varit nödvändigt att framlägga detta förslag, som dock utan tvifvel framkommit till följd af en berömvärd omsorg om sedligheten.
Men jag kan för min del icke förlika mig med den tanken, att vid en förbindelse mellan kristen och jude all slags religiös prägel skall borttages från äktenskapet.
Svenska folket, kändt för sin varma gudsfruktan, kan efter min tanka icke med välbehag se, att en förbindelse af denna art får ingås så alldeles utan religiös invigning, och jag fruktar att sådana äktenskap, som här ifrågastäIlas, icke komme att åtnjuta den aktning, som bör tillkomma en äkta förening.
Jag anser derföre att vigsel bör ega rum, och vet icke hvarföre den ej kunde ske först efter vår 502 Den 17 December. läras formulär, som dock möjligen beliöfde undergå någon förändring, samt sedan efter judarnes ritual.
Bet blefve då samma förhållande, som nu eger rum vid ingående af äktenskap mellan en lutheran och en katholik eller en medlem af grekiska kyrkan.
Dervid åberopas f. n. helgon, som vi icke erkänna, men vi veta att det innefattar en religiös betydelse för den ena parten.
På samma sätt tror jag, att en jude skulle kunna med vördnad höra vår Frälsares namn, om lian också icke tillmäter detsamma så stor betydelse som vi göra.
I flera af de anmärkningar, som Gr.
Mörner framställt, får jag dessutom instämma.
Den siste talaren bar särskildt berört frågan om lysning.
Det torde vara nödvändigt, att Lag-Utsk:t och R.
St:r närmare bestämma sin åsigt om denna handling.
Antingen är den af borgerlig natur, och den bör då förkunnas efter kyrkobönerna, samt i sammanhang med kungörelser om lörymda brottslingar och vargskalls anställande m. m.; eller ock eger den en religiös betydelse och åsyftar att öfver det blifvande brudparet nedkalla himmelens välsignelse och den kristna församlingens förböner.
Hvilkendera uppfattningen, som är den rätta, deröfver har Lag-Utsk:t icke tydligt uttalat sig.
Hvad vidare beträffar den lagliga befogenheten eller hinderslösheten, så kan det väl icke vara önskvärdt, att pröfningen häraf är öfverlemnad åt 2 auktoriteter, som lätt kunna komma att stanna i olika beslut.
I afseende å skilsmessa eller upplösning af sådana äktenskap borde också något närmare stadgas, och icke allt öfverlåtas till en oviss framtid.
Då jag sålunda förenar mig med de ledamöter, som yrkat återremiss, sker det i ändamål, att lagen måtte vinna en mera tillfredsställande form än den för närvarande har, och ingalunda till följd af något underkännande af judarnes egenskaper och rättigheter.
Hr Olivecrona, Knut: Lag-Utsk:ts nu föredragna Betänk, innehåller egentligen tre särskilda frågor, nemi. l:o huruvida det nu befintliga förbud mot äktenskap mellan kristna och judar skall upphöra; 2:0 sättet för sådana äktenskaps-förbindelsers ingående; och 3:o förhållandet med barnens uppfostran.
Besvarar man den första frågan nekande, så förfalla naturligtvis de båda andra.
Svarar man åter ja på den första, så måste man inlåta sig i pröfning af de öfriga.
För min del anser jag, att förbudet bör utgå.
Det är till sin uppkomst ganska gammalt; ty, ursprungligen infördt i den romerska rätten, upptogs det derefter i den kanoniska ratten och har derifrån inkommit i våra kyrkolagar.
När man nu likväl steg för steg medgifvit åt judarne de flesta af våra medborgerliga rättigheter, såsom att ega fastighet, så väl å landsbygden, som i stad, att bo och vistas hvar som helst i landet, samt att välja hvad näringsfång, de sjelfva vilja, så uppstår naturligtvis mellan dem och den kristna befolkningen en mycket närmare beröring än tillförne egt rum; och det måste då ligga i sedlighetens sanna intresse att tillåta sådana äktenskap, som här äro ifrågasatta.
Skälen för Den 17 December.
503 detta förbud finnas icke heller numera.
Den kristna kyrkan behöfver ej frukta något proselytmakeri från mosaiske trosbekännares sida; tvärtom kan man ega anledning hoppas, att genom tillåtande af sådane äktenskap kristendomen skall vinna ytterligare tillväxt, ty man kan med skäl antaga, att om en kristen man gifter sig med en judinna, det icke skall dröja länge, innan hon öfvergår till den kristna läran.
Deremot behöfver man ej frukta att den kristne skall afsvärja sin tro och antaga mosaismen.
Uppfattningen af äktenskapet är för öfrigt hufvudsakligen lika inom de kristne och nutidens mosaiske trosbekännare; både kristne och judar erkänna blott monogamien, och enligt bådas uppfattning af äktenskapet är denna förbindelse mellan äkta makar ingången för lifstiden.
Några betänkligheter synas mig deremot kunna uppstå i afseende å den andra frågan, eller om sättet för dessa äktenskaps ingående.
Hittills har alltid lör en äkta förening erfordrats lysning och vigsel, och det är utan tvifvel af stor betydelse, att kyrkan såsom hittills fortfarande fullkomnar äktenskapet.
Att beträda en annan bana måste i viss mån försvaga den aktning, som denna institution nu åtnjuter.
Jag hade derföre, i likhet med högsta domstolens ledamöter, önskat att man äfven i afseende å ifrågavarande äktenskap vidhållit den princip, att de skulle ingås under kyrkans auspicier, ehuru naturligtvis efter förändradt formulär, enär den nu brukliga ritualen icke utan någon förändring i ordalagen synes kunna användas. Lag-Utsk:t säger visserligen, att, äfven om man med ett förändradt formulär skulle ålägga den kristna presten att verkställa en sådan vigsel, så skulle det ändå icke blifva annat än en borgerlig akt.
Härut kan jag alldeles icke instämma, ty åtminstone för den kristne kontrahenten måste akten alltid bibehålla sin religiösa karakter.
I Norge, der äktenskap mellan kristne och judar äro tillåtna, är dock föreskrifvet, att de skola med vigsel fullbordas, och då synes det väl äfven kunna gå för sig hos oss att använda den religiösa akten, för att utmärka äktenskapets begynnelse.
Jag har äfven härom talat med åtskilliga prester, för hvilkas insigter och omdömen jag hyser stor aktning, hvilka icke ansågo någon betänklighet möta vid att öfver en sådan förening uttala välsignelsen.
Tror man åter, att sådant skulle möta stora svårigheter från det judiska presterskapets sida, och att intet annat medel återstår än det civila äktenskapet, så får jag erkänna, att jag delar de betänkligheter, hvilka Gr.
Mörner framställt i afseende å formen för detta äktenskaps ingående.
Det är egentligen i Frankrike, som det civila äktenskapet uppkommit och vunnit sin största utbredning.
Det framkallades af religiös intolerans.
Det infördes der efter Nantesiska ediktets upphäfvande 1683, då Hugenotterna förvägrades rätt att vigas af sina egne prester, och det katholska presterskapet äfvenledes nekade dem vigsel.
Det återstod då för dem ingen annan utväg än att ingå äktenskaplig förbindelse inför brudens föräldrar i närvaro af tillkallade vittnen; men då sedermera tvister uppstodo ang:de äkta börd, så 504 Den 17 December. föranläts regeringen att genom ett edikt af 1788 inrätta civiläktenskapet.
Detta är civil-äktenskapets historiska anledning och uppkomst.
Under den första Franska revolutionen upphäfdes år 1792 h. o. h. alla föregående bestämmelser rörande äktenskap, och förklarades, att det endast skulle betraktas såsom ett civilt kontrakt, hvilket såsom sådant kunde afslutas och likaledes upplösas genom blotta samtycket.
Häraf fick man dock snart erfara olägenheterna, och införde derföre de bestämmelser, som nu återfinnas i Gode Napoléon.
I öfverensstämmelse med dessa, skall lysning verkställas genom tre gånger anslagen kungörelse på rättens dörr, samt derefter den civila akten, hvilken skall vara offentlig, ske inför mairen i arrondissemcntet på hans embetsrum.
Enligt det nu föredragna förslaget skulle likväl den civila akten kunna ske utan all högtidlighet eller offentlighet, hemma i kronofogdens arbetsrum, blott 2 vittnen tillkallades.
En föregående talare har redan framställt olämpligheten af att uppdraga den äktenskapliga förbindelsens afslutande åt kronofogden, enär begreppet om denna embetsman hos allmogen så nära sammanhänger med föreställningen om utmätning och exsekution af stral!', och med hans befattning i öfrigt synes icke vara lämpligt att åt honom uppdrages en så vigtig handling, som afslutandet af ett äktenskap.
Icke heller är här i förslaget stadgadt, till hvilken kronofogde kontrahenterna böra vända sig, eller om de hafva rätt att fritt anlita, vare sig en sådan tjensteman på landet, hvar som helst i riket, eller en magistratsperson i stad.
I händelse sedermera i framtiden tvist skulle uppstå, så kunde härigenom möta ganska betydliga svårigheter.
Protokollet, som skall öfver denna handling förås, blir naturligtvis för framtiden af den yttersta vigt, och det synes mig icke vara särdeles välbetänkt att låta detta för all framtid förvaras på ett kronofogdekontor, som icke är underkastadt sådane inventeringar, som kunna anses fullt betryggande.
Då dessutom kronofogden icke alltid har något offentligt embetsrum, utan handlingen, såsom nyss anmärktes, i de flesta fall väl kommer att försiggå hemma hos honom, så får sjelfva akten icke den högtidlighet, sorn vederbör.
Det synes mig deremot vida bättre och lämpligare, om äktenskapets afslutande uppdrages åt Konungens Bef:de eller åt domaren, som alltid åtnjuter mycken aktning hos allmänheten, då i sednare fallet sjelfva akten, som kunde förrättas vid tingsstället, vunne nödig offentlighet, och älven protokollet deröfver vore i säkert förvar i härads-arkivet, sorn är underkastadt kontroll af vederbörande myndigheter.
Afven synes mig att här bort vara något stadgadt om sättet för upplösande af ifrågavarande äktenskap; en föreskrift härom var deremot icke nödvändig i 1860 års författning, som handlar om religionsfriheten för kristne, som icke bekänna sig till den Svenska kyrkan.
Det hade utan tvifvel varit lämpligast att i en enda lag sammanföra alla stadganden rörande äktenskap mellan kristne och judar, så väl med afseende på ingående, som upplösning genom skilsmessa, och konseqvensen synes dervid Den 17 December.
505 äfven fordrat, att om de skola afslutas genom en civil akt, bör äfven kyrkan från all befattning dermed, således äfven från skiljobrefvets utfärdande, befrias.
Då jag således anser dessa äktenskap böra tillåtas, men att den form, som här är föreslagen för deras alslutande, icke är den rätta, yrkar jag återremiss afBetänk:t för rättelse i den rigtning, som jag nu antydt; men om denna åsigt ej vinner bifall, önskar jag en sådan förändring af förslaget, att den befattning, som enligt detsamma är anförtrodd åt kronofogden, må uppdragas åt domaren.
Jag vågar således vördsamt anhålla, att Hr Gr. o. Landtm, behagade framställa propos. på återremiss.
De reservationer, som af Preste-St:s medlemmar inom Lag-Utsk:t blifvit mot detta Betänk, afgifna, kan man icke förneka en viss grad af riktighet, då frågan betraktas ur kyrklig synpunkt, ty statskyrkans presterskaps skyldighet är att så mycket som möjligt upprätthålla lärans renhet, dock utan all förföljelse, som alla tiders erfarenhet visat vara fullkomligt ändamålslös.
Att presterskapet således sätter sig emot dessa äktenskap emellan kristen och jude, af fruktan för ett farligt prejudikat, likasom det skulle sätta sig emot äktenskap mellan en kristen och en mahomedan, är icjie så underligt, och innebär endast, att judendomen, lika mycket som islamismen, är emot kristendomen fiendtlig.
Detta motstånd härflyter utan tvifvel af ett välmenande religiöst nit, och afser dessutom att förebygga religiös splittring inom familjen.
Men det finnes en annan auktoritet, för hvilken kyrkan får lof att maka åt sig, och åt hvilken den måste göra sina koncessioner, — och denna auktoritet är staten.
I detta särskilda fall är ett medgifvande från kyrkans sida så mycket nödvändigare, som det nu bestående förbudet mot ifrågav:de giftermål lätt kan eluderas, då de nemi. äro tillåtna i grannländerna, dit sålunda kontrahenterna kunna begifva sig för att vederbörligen förenas; och för öfrigt, ju mera reformerna i allmämhet närma sig ett land, destomera blir detsamma tvunget att gifva vika för och gå in på dem.
Det är det mellersta Europa, som kan betraktas såsom en slags centralhärd för de stora sociala reformerna, och vi kunna skatta oss lyckliga, att de hinna mogna, innan de komma ända till oss.
Då nu emellertid i detta fall så skett, och våra grannriken gått in på denna eftergift, så blir det äfven för oss en tvingande nödvändighet att följa exemplet.
Jag tror dessutom, att man ingenting förlorar på att utsträcka judarnes rättigheter till större likhet med den kristna befolkningens, och att erfarenheten lemnar i detta afseende det mest ojäfaktiga vittnesbörd.
I ett afseende måste jag dock instämma med dem, som gjort anmärkningar emot förslaget; jag anser nemi. att vigseln borde bibehållas.
Man bör i allmänhet vara ytterst försigtig vid att borttaga religiösa förättningar, ty visserligen utgöra de icke religionens kärna, men ganska många finnas, som anse dem för något högst väsendtligt och skulle betrakta deras upp - 506
Den 17 December. häfvande såsom ett helgerån.
Om man nu till en början tager bort vigseln och anser det vara nog att äktenskapet afslutes med en civil akt, så kan man också ganska lätt komma derhän, att man tager bort döpelsen och åtnöjer sig med att blott inregistrera barnet i kyrkoboken; och likaså kan det gå med konfirmationen, så att ungdom, som genomgått en skola, anses icke behöfva mera kyrklig undervisning är den theologiska bildning, den derstädes inhemtat, och att den derföre icke anser nödigt att gå till den Heliga Nattvarden.
Jag instämmer sålunda för öfrigt i Utsk:ts förslag, men anser att äktenskapet bör fullbordas genom kyrklig vigsel, efter ett något förändradt formulär.
Hvad beträffar sättet för dessa äktenskaps upplösande, kan denna fråga sedan bli föremål för särskild lagstiftning.
De många invändningar, som blifvit mot detta förslag framställda, ådagalägga, att om de också sjelfva äro af skiljaktig natur, för dem dock finnes en gemensam grund, och denna grund är motviljan mot det civila äktenskapet.
St. vid förra riksdagen antogo lagen om en utvidgad religionsfrihet, visste säkerligen hvar och en, att det icke var slut med den frågan, att man icke kan stanna, utan måste gå vidare på den en gång beträdda banan.
Det är ett sådant ytterligare steg, vi nu stå i begrepp att taga.
Vid hvarje stor och genomgripande fråga, sorn sträcker sina verkningar in i framtiden och gifver kommande århundraden sin prägel, ske förberedelserna småningom och oförmärkt, likasom då ett med vatten fyldt kärl så småningom förändrar sin temperatur.
1 början bilda sig vid kärlets botten helt långsamt små luftbläddror, och man lemnar deråt ingen särdeles uppmärksamhet, men snart blifva de allt talrikare och större, de bilda sig hastigare och stiga uppåt, — och man ser sig slutligen tvungen att lyfta på locket, på det att kärlet ej må sprängas sönder.
— För min del får jag erkänna, att jag ingalunda påskyndat den stora reform, som vid förra riksdagen skedde i vår religiösa lagstiftning, emedan jag anser sådana stora förändringar icke böra göras förr, än de kommit till full mognad i folkets medvetande; men då vi en gång beträdt denna väg, så ryggar jag heller icke tillbaka för konseqvenserna eller för att densamma fullfölja.
Jag anser det civila äktenskapet vara en ovilkorlig följd af den antagna religionsfriheten, och det måste derföre införas äfven hos oss.
Dermed är dock icke sagdt, att det behöfver stadgas för alla fall och sålunda uttränga det kyrkliga, men vid förening mellan olika trosbekännare är det ovilkorligen nödvändigt.