Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Personerna förbehållna Kungsgårdar, alla öfriga och kronolägenheter i allmänhet borde till skattbärande hemman försäljas samt försäljningsmedlen användas till inlösen af säteriernas och frälsejordens frihe - Den 27 F e b r u a 1- i i.
'9i ter, och jag inser, att om man någonsin vill ändamålet, ali jords lika beskattning, man dertill icke saknar utvägar; så har jag ansett lämpligt att, med frånträdande af förslaget till försäljningsmedlens användande, upplifva förslaget om Kungsgårdarnas försäljning.
Ifikets Kungsgårdar och Kronolägenheter, som icke äro anslagna till boställen, förvaltas nu genom KammarColb, såsom Öfverstyrelse, på det sätt, som allmänt lärer vara kändt, att de utarrenderas på längre tid och arrendebeloppen dels i spanmål, dels i penningar ingå bland statsintraderna.
Det är en gifven sanning, att, med få undantag, ingen sköter så väl annans som egen jord.
Med all den omsorg, en Öfverstyrelse ock må använda för att sköta Kronans jord, måste den likväl i anseende till de många underordnade, hvarigenom tillsynen skall verkställas, blifva otillräcklig Arrendena uppdrifvas också ofta af speculanter, som äro förlägna om bostad och som kanske aldrig sett en plog, till öfverdrifven höjd.
Dc hafva anhöriga, de hafva vänner, som vilja understödja dem.
De förete af domaren eller af Konungens Bef:h:de i Länet godkänd borgen för arrén decontractets uppfyllande.
Formen- är uppfylld.
De antagas till arrendatorer, men förstå icke, eller hafva icke medel eller nödig omtanka att sköta jorden.
All publik tillsyn hjelper icke.
Egendomen vanskötes, förfaller.
Fördenskull hafva också åtskilliga andra stater öfverlåtit Statens äganderätt till jordegendom åt enskilda.
Redan för omkring 60 år sedan försåldes i Danmark Statens jord till enskilda, och i stället för de stora, sammanhopade egendomarna framträdde bostäder för smärre familjer; och Staten har vunnit i ökad inkomst, ökad välmåga, i tillväxt folkmängd, i trefnad, sjelfständighetens följeslagare.
Jag föreslår på dessa grunder, att, såsom ofvan är nämndt, med undantag af vissa det K.
Huset förbehållna Kungsgårdar, alla öfriga och Kronolägenheter indelas i hemman, skattläggas efter hvarje orts method och försäljas till den mestbjudande genom offentlig auction.
Vid de Kungsgårdar, der större byggnader af sten finnas, kunde likväl någon större del sammanhållas till ernående af större försäljningssumma och för att lemna större capitalister tillfälle att ur sina gömmor framdraga sina penningar.
Jag inser, att detta förslag skall mötas med det inkast, att Staten af händer sig en egendom, som nu lemnar större inkomst, än af den såsom skattlagd skall erhållas.
Det skall således uppstå brist uti statsinkomsterna.
Ganska riktigt.
Otvifvelaktigt skall detta i början inträffa, så vida icke äfven försäljningsmedlen få ingå bland statsinkomsterna till årligt användande.
Jag föreslår derföre, till vinnande deraf, att till statsutgifterna, i stället för Kungsgårds- och Kronohemmans-arrendena, en bestämd summa årligen må vara att D e 11 27 F e b r u a r i i. tillgå, det Riksg.Cont. må uppdragas att årligen till StatsCont. lefverera så mycket, som dessa inkomster beräknades till vid sista Riksdag, eller 80,000 R:dr om året; att Riksg.- Cont. deremot undfår inkomsterna af Kungsgårdarna och Kronolägenheterna, hvilka fortfarande förvaltas af Kam ma rColl.
, så länge nuvarande arrendecontract förblifva gällande och intilldess egendomen hunnit försäljas; att Riksg.Cont. emottager försäljningsmedlen för omförmälda egendomar, och särskildt redovisar dem; att försäljningen sker med vilkor af innestående emot inteckningssäkerhet uti fastigheten tili två tredjedelar af inköpssumman emot 4 proc. årlig ränta och 2 proc. capitalafbetalning; att allt hvad genom sådan försäljning inflyter utöfver de 80,000 R:dr, som till StatsCont. böra aflemnas, går till afbetalning på Riksgälden, samt ändtligen att, så snart någon egendom blifvit försåld och skatten ingår till Statsverket, så mycket, sorn motsvarar egendomens onera, afräknas på den summa, Riksg.Cont. dit bör aflemna.
Då 77 §.
Reg.F. stadgar, att Kungsgårdar, Kungsladugårdar, Krono- och Stallängar, Laxfisken och andra Kronans fisken samt
Kronans öfriga lägenheter skola förvaltas efter de grunder, R.
St. derom föreskrifva,' inser jag intet hinder för R.
St. att vid denna Riksdag besluta sådan disposition af all denna Kronans egendom, sorn här föreslagen blifvit; lärande R.
St., om de gilla detta förslag till dess lmfvudgrunder, efter utarbetning genom behörigt Utskott af de särskilda detailler, som kunna finnas lämpliga, hos K M. i lind. anhålla om sådana åtgärders vidtagande, hvarigenom verkställigheten åstadkommes, äfvensom Fullmägtige i Riksg.
Cont. då böra erhålla behöriga föreskrifter i ämnet.
Jag anhåller, att detta anförande må till StatsUtsk. remitteras samt de öfrige RiksSt. communiceras.
Säkerligen skulle ingen mera än jag behöfva begära öfverseende för bristerna i sitt anförande; men då jag nu går att yttra mig inför personer, som vunnit ett så välförtjent mästerskap i färdigheten att vältaligt framföra sina tankar, förlitar jag mig endast på min goda sak, hvilken icke behöfver framställas med prydda ord, för att vinna uppmärksamhet.
Hr von Scheele, anförde derefter skriftligen:
Det är på det störande missförhållandet emellan Söndagens Gudstjenster och indelningen af det borgerliga dygnet, jag utbeder mig H. R. o.
Tidsbestämningen för de förra härleder sig från tider, då verksamheten var nära liktidig med naturens dag.
Förhållandet är förändradt.
Solens uppgång bestämmer näppeligen under vintersolståndet början af dagens arbete; men då midnatten är aftontimma, kan det icke vara annorlunda.
Emed - Den 37 Februarii. lertid kalla lempelklockorna till Gudstjenst, innan åhöraren uppfyllt dagens första bestyr, om de äro företagna så tidigt.
Säkert är, att mången icke alltid vet, om och när ottesång hålles.
De flesta af dem, som vilja tira söndagen i templet bereda sig derföre till högmessan; men de slamrande kyrkooch bänkdörrar, hvilket störande buller illa passar till de heliga förrättningarna, gifva högljudt tillkänna, att ganska många ägt för kort tid till beredelsen för sin Gudstjenst.
Hos den sjelfberoende är det alltid ett fel att med sin sena ankomst öka denna oreda; men den tjenande torde hafva ett icke alldeles ogiltigt förhinder deruti, att han icke hinner fullgöra sina pligter, hvarföre han ofta nödgas uteblifva, men vanligast komma sent och aflägsna sig tidigt.
Predikans amen är en nästan allmän uppbrottssignal.
Så pre-< dikas för brådskande åhörare, och boner Jäsas och psalmer sjungas under det utströmmande folkets larmande buller: slutvälsignelsen bortljuder uti de tomma hvalfvén, sedan kyrkotjenarna ensamma gifvit Gudi ärona i sitt ”tackom och låfvom Herran.”
Aftonsångerna lida mest af all Gudstjenst genom bibehållandet af den gamla ordningen.
Kl. 2 är middagstimman.
Kyrkornas bänkar äro derföre tomma, medan borden äro fullsatta.
Likväl är jag fullkomligt öfvertygad, att mången husfader skulle med maka och barn, äfven om han bevistat högmessan, gerna deltaga uti denna vackra och korta andaktsstund.
Ändamålet med flera Gudstjenster på samma dag har af ålder varit, att de alla skulle beqvämligen kunna begagnas af den, som det önskade.
Men detta var i mera än ett afseende andra tider och andra seder.
Att häruti återgå till de goda, framfarna dagarnas fromma bruk, tror jag vara mångas innerliga önskan.
Säkerligen skulle då många de obotfärdigas förhinder undanrödjas och mången polisförfattning icke Jjeliöfva tillämpas.
Enligt nu gällande Kyrkoordning är endast högmessan tillgänglig för hvar och en, som icke vill för söndagen ändra sitt husliga lif.
Alen hvarken är det möjligt, att en huslig förenings alla medlemmar kunna på samma
Lid aflägsna sig, ej heller skulle de folkrikare församlingarna på en gång rymmas i sin kyrka.
Yi behöfva derföre flera Gudstjenster, och jag hyser den glada förhoppning, att, om KyrkoOrdningen lämpades i afseende på Gudstjensttiden närmare intill det nu antagna lefnadssättet, skulle aldrig någon Gudstjenst fåtaligt besökas, hvilket nu inträffar, ej sällan till den obetydlighet, att en kyrka för några tusende hyser 3 a 4 personer, samt åhörarna tålsammare deltaga uti dessa andaktsöfningar.
I allt fall tyckes gagneligheten att hålla Gudstjenst på tider, då åhörare äro att vänta, i stället för att låta presterna i de tomma templen hålla högtider, då andra menniskor sofva eller äta, ligga i så öppen dag, att 1 H. 25 194 Den 27 Februarii. endast falska åsigter och oädla motiver kunna för densamma tillsluta sina ögon.
Jag har ansett mig böra använda min rätt att här tala för detta ändamål, särdeles då den motiverade förändringen är både oskyldig och lätt samt af behofvet länge påkallad.
Jag yrkar ingen reformation, inga statsanslag; men jag anser mig hafva talat i en god stund, om jag kunnat i ringa mån medverka lill våra Gudstjensters mera andäktigt, mangrannare och flitigare bevistande.
På dessa grunder anser jag mig böra föreslå Gudstjensternäs framflyttning på följande sätt: att Ottesången börjas kl. £ till 9, Högmessan kl. 11 f. m. och Aftonsången kl. 4 e. m.
Dessa tider anser jag böra fastställas för Rikets alla städer och uti de landtförsamlingar, der vederbörande Consistorium pröfvar dem förenliga med locala förhållanden.
Lefnadsordningen är i städerna öfverallt i strid med närvarande bruk.
Synnerligast i hufvudstaden motverkar detta Gudstjenstens bevistande.
Under den mörka årstiden skall visserligen behofvet af ljus för aftonsångerna uppstå; men de besparades dock i ottesångerna.
Skulle någon vilja räkna ännu nogare på denna obetydlighet, så uppgår dock aldrig denna möjligen ökade kostnad till den ökade collect, som då til
Iföl le kyrkorna af de större folksamlingarna, för att icke nämna fromhetens frikostighet att på många sätt fylla detta behof.
Dessutom, hvarföre våra ottesånger nu fordra endast 10 h 12 ljus, är just derföre, att de af så få besökas.
Då de antogos och utsattes på morgonen, beräknade man visst icke ljuskostnaden.
I de Evangeliska kyrkorna i Tyskland föreskrifver Preussiska Agendan af år 1817 och 1828, hvilket jag sjelf har sett, att ljus brinna å högaltaret under sjelfva högmessan hela året igenom.
Att hushålla härutinnan på Gudstjenstens bekostnad, ser jag intet skäl.
Emot framflyttning af ottesång och högmessa torde inga, ens skenbara hinder kunna anföras.
Deremot skulle kanske någon vilja uppleta sådana uti cathechetskolorna; men på de högst få ställen, der de ännu qvarhållas uti det för dem så otjenliga rum, sorn kyrkans sacristia, vore verkligen en länge kräfd förbättring af dessa skolor vunnen derigenom, att de blefve derifrån flyttade.
Numera hafva församlingarna egna fattigskolor, hvilkas salar stå obegagnade alla helgdagar och då gerna kunde inrymmas åt dessa, deras fränden Presterliga förrättningar, af hvilka söndagseftermiddagen, särdeles i folkrika och fattiga församlingar mest upptages, skola tilläfventyrs anföras såsom hinder för denna motion; dock då endast en af presterskapet är vid aftonsången sysselsatt, äro således de öfriga oförhindrade att äfven före densamma gå församlingen tillhanda, samt alla dertill lediga omkring kl. 6 e. m., då aftonsången ar slutad äfven de största helgdagar, då ritualen är vidlyftigare.
Att föreskrifva kl. 11 till allmän sammanringning å landet, torde möta lika många svårigheter, som nu kl. 10 omöjligen Den 37 Februari i. öfverallt kan dertill användas.
Jag vill således för dem icke yrka någon ändring i nu gällande föreskrifter, ehuru upplyftande det är att veta, det hela Svenska folket endrägtigt på samma timma i templet lofsäger sin Gud.
Men att i städerna ensamt aftonsångerna framflyttas, ehuru af behofvet mest påkalladt, kan med skäl anses för en ofullständig åtgärd.
Denna min motion anhåller jag vördsammast måtte blifva till Allm. Besv.- och Oecon.Utskottet remitterad.
Frih. af Nordin, Carl Joli.: K. M:s Nåd.
Propos. om in- oell utvexling i R.
St:s Bank har af åtskilliga Stånd blifvit remitterad till BancoUtsk.; men för Utsk. möter svårighet att handlägga denna Nåd.
Propos., innan alla de enskilda motioner, som stå i beröring med Banken, till Utsk. inkommit.
Jag får derföre till Hr Gr. o. Landtm, samt H. R. o.
Ad. vördsamt framställa den hegäran, att R. o.
Ad. täcktes besluta, att, när motionstiden tilländalupit, R. o. Ad. i första rummet kommer att företaga till remiss alla de motioner, som kunna stå i beröring med Banken.
Propos. innehåller, att Banken bör öppnas till in- och utvexling d. 1 nästk.
Juli, är det omöjligt för BancoUtsk. att handlägga ärendet med erforderlig skyndsamhet, derest Utsk. icke, så snart som möjligt, erhåller del af hvad i ämnet kan blifva anfördt inom RiksSt.
Detta är grunden föf den begäran, jag tagit mig friheten framställa.
Vid sisth Riksdag beviljades, på K. M:s Nåd.
Propos., ett statsanslag till beredande af förbättrade lönevilkor för befälet vid indelta Arme'en.
En ny reglering af lönerna, till sin grund mera öfverensstämmande med tidens fordringar, än vårt åldriga Indelningsverk medgaf, har deraf blifvit en följd.
Olämpligheten, att aflöna det yngre befälet medelst boställen och spannmål, var allmänt erkänd.
Alla de oformligheter i förhållandet mellan lönerna, hvilka, isynnerhet efter 1813 års organisation, ägt runi; alla de förluster för enskilda löntagare, som uppkommit genom boställens utarrendering, och det lägervall, hvari många boställen derigenom råkat &c. &c., voro tillräckligt upplysande facta, för att påkalla en ny princip för militär-befälets aflöning.
Den nva regleringen bär stämpel af Styrelsens önskan att bygga löningssättet på en grund af ordning, billighet och tidsanda, ehuru de författningar, hvilka, i följd deraf emanerat, vittna om svårigheten att bringa den nya principens tillämpning i öfverensstämmelse med det gamla indelningsverkets qvarstående former.
Dcu aj Febriuarii.
Den nya principen åsyftade hufvudsakligen följande ändamål : 1:0
Likhet i lönevilkor inom samma grad; 2:0 ett billigt förhållande emellan olika graders löner, och 3:o att lönerna skulle utgå contant och, så vidt möjligt var, på bestämda tider.
För att ernå dessa hufvudändamål, hafva följande åtgärder vidtagits: 1) Största delen af det yngre befälets boställen indrages, i mån af innehafvarens afgång eller befordran. 2)
Sådana indragna boställen administreras sedan af en s. k. Boställs-Direction inom hvart Reg:te. 3) Regrtsskrifvarna uppbära alla arrendeinkomster af indragna boställen, jemte öfriga till löningsfonden anslagna medel, och redovisa dem till en s. k. Lönings-Direction. 4) En Lönings-Direction är tillsatt vid hvarje Regrte, hvilken åligger att fördela alla lill befälets aflöning anslagna medel, på grund af den utaf K.
M. fastställda nya aflöningsstaten.
Sådan är hufvudgrunden till den nya löneregleringen.
Första årens erfarenhet visar redan, att det åsyftade ändamålet — en bestämd lön på bestämda tider — svårligen kan vinnas genom det vidtagna administrationssättet af de indragna boställenas afkastning.
Boställs-Direct:na skola ombesörja boställenas bortarrendering.
Om af denna åtgärd, ehuru analog med de så mycket öfverklagade 3o-års-arrendena, likväl icke samma olägenheter böra kunna befaras, om det reglemente, K.
M. låtit utfärda för nämnde Directtr, strängt tillämpas, och således arrendeafkastningen alltid, vid påräknad tid, kommer Lönings-Direct:na tillhanda; så uppstår likväl ett förhållande, hvarpå man icke synes hafva tänkt, enär det helt och hållet strider emot den nya löneregleringens anda.
Försäljning af spannmål är nemligen ej lika lätt verkställd på alla orter, och det finnes provinser, der den, vissa år, är nära omöjlig.
När det nu inträffar, att LöningsDirect:n ej kan i penningar realisera den af indragna boställen och kronotionde erhållna spannmålen', upphör dess förmåga att kunna utdela lönerna, och löntagaren har då, likasom förr, väl spannmål, men inga penningar, endast med den skillnad, att han nu ej får, som förr, sjelf disponera öfver sitt lilla spannmålsmagasin.
Detta exempel är icke en blott fiction; ty förhållandet har redan inträffat vid mer än ett Reg:te.
Val hafva Lönings-Directrna erhållit tillstånd att upplägga den osålda spannmålen i Kronans 111agasiner emot vanlig afskrifningsprocent; men årets lön är derigenom åter- ställd på framtiden, hvilket man genom de anbefallda åtgärderna trott sig förekomma.
Att, i brist af tillfälle till spannmålens föi'säljning, till löntagarna utanordna spannmål i stället för penningar, såsom vid något Rcg;te Den aj Februarii. »97 skett, anser jag stridande emot den nya regleringens anda och mening, ehuru välvillig grunden för en sådan åtgärd än kunnat vara.
Den nu gällande aflöningsstaten är, efter nu fastställda grunder för löningssättet, ingenting annat än en calcul, i hvilken hvarje summa bort åtföljas af ordet: ungefär.
Dessa summor äro endast välvilliga önskningar, så länge de dertill påräknade medel, till största delen, skola bero af spannmålsförsäljning.
Så länge de indragna lönerna skola fortfara att vara en Reg:tets och icke Statens tillhörighet, blir det naturligtvis en omöjlighet att på siffran kunna tillämpa ofvannämnde stat, enär alltid, utan en särdeles besynnerlig slump, antingen brist eller öfverskott måste uppstå.
Om den hufvudprincip, hvarpå den nya löneregleringen grundar sig, skall kunna conseqvent tillämpas, blir det således nödvändigt att ställa befälets aflöning på en mera säker och bestämd fot.
Dertill fordras ingen i den nuvarande regleringen ingripande förändring, endast ett beslut af Statsmagterna, lika enkelt i verkställigheten, som nyttigt, rättsenligt och ordningsbringnnde till sin orsak.
Att Lönings-Direct:na skola helt och hållet försvinna; att BoställsDirect:na, på sätt nu är förordnadt, skola besörja de indragna boställenas utarrendering; att Reg: tsskr ifvar na skola uppbära arrendemedlen, jemte alla öfriga till den samfällda löningsfonden indragna medel, såsom kronotionde, hemmans räntor, m. m., men redovisa alltsammans directe till Statsverket.
De contanta medlen insättas, för Statsverkets räkning, i Länets ränteri, och den spannmål, som ej genast kan förvandlas i penningar, lefvereras i Kronans närmaste magasin.
Emedlertid skulle alla löner utgå directe från StatsCont. på bestämda tider, antingen på en gång för året i Dec. månad, eller qvartaliter, och K. M:s Bef:h:de öfvertaga omsorgen att, för Statsverkets räkning, i penningar realisera den i Länets magasiner lefvererade spannmålen, och medlen till StatsCont. remittera.
Detta vore, efter hvad jag förmått inse, det enklaste, säkraste och kanske enda sättet att, så länge en del af de gamla indelningsformerna, i afseende på befälet, ännu måste bibehållas, tillvägabringa ordning och system i löningssättct.
Jag har härvid hufvudsakligen afsett den erkända bi 1— lighetsgrunden, att löntagare skola hafva bestämda löner och vela när de skola utfå dem, så vidt dessa den enskildes billiga anspråk kunna stå tillsammans med det allmännas förmåga att, utan nya uppoffringar, tillfredsställa dem.
Någon ny utgift för Staten kan ej här komma i fråga.
Tvärt* Den 27 Februa rii. om är det troligt, ja säkert, att ju mera den nya regleringen kommer att tillämpas, d. v. s. ju flera af de dertill bestämda löner till Staten indragas, desto säkrare skall man kunna påräkna en ren behållning för Statscassan, uppkommande derigenom, att de flesta boställen äro, i den tariff, som ligger till grund för det af R.
St. beviljade lönefyllnadsanslag, uppskattade till ett värde under deras verkliga afkastning; och hvarigenom troligen nämnde statsanslag framdeles skall blifva öfverflödigt till betäckande af den brist, som uppkommit endast genom boställenas, i allmänhet, alltför låga uppskattning, Föreskriften uti K. M:s Nåd.
Bref af d. 2 Fehr. i833 (sid. 13, 4:de punkten): att ett möjligen blifvande öfverskott skall fördelas på löntagarna vid Regitet, synes mig innebära en afvikelse från den princip, man antydt i afseende på likheten i lönevilkor; emedan det skulle kunna hända — och troligen äfven inträffar —, att lönerna vid de Regrter, der boställena blifvit mycket lågt uppskattade, komma, vid tillämpningen af det citerade stadgandet, att öfverskjuta den fastställda aflöningsstaten, under det de vid andra Regtter, der större samvetsgrannhet mot Staten ägt rum, inom samina grader understiga aflöningsstaten.
Genom den ändring jag föreslagit jernnäs alla dessa förhållanden, sedan befälets aflöning ej mera grundar sig på 28 särskilda löningsfonder, utan på en enda gemensam, — Statens.
De öfverskott, hvilka då framdeles ©tvifvelaktigt uppkomma, tillfalla då alla lika, d. v. s.
Statscassan; och om Statsmagterna en gång, när detta förhållande inträdt — hvilket ej kan blott anas, utan med visshet förutses —, skulle finna skäl att använda öfvex-skottet till en förhöjning af lönerna, i fall en sådan vore behöflig, skulle denna tillökning blifva gemensam för hela Arme'en och ej orättvist stx’äcka sig till vissa Reg:ter, hvilket blefve fallet, om närvarande löningssätt skulle fortfara.
Häraf synes, att mitt föx-slag strider emot vissa Reg:tei's fördel; men jag är, för nxin del, öfvertygad, att det står i fullkomlig harmoni med Statens och Armeens gemensamma interesse©, och att det grundar sig på ordning och x-ättvisa.
Statsverket ofta måste förskottera en del af lönerna, är en olägenhet, som det bör ikläda sig och som ej kan få namn af uppoffring —- knappast af förskott —, enär Utbetalningen endast gäller den förflutna tiden.
Erfarenhetens lärdomar, ehuru af högt värde, kunna likväl ej sträcka sig ända till ett bestämdt förutseende.
Författningarna i afseende på den nya löneregleringen hafva uttryckt den allmänt gillade princip, man velat följa, deras tillämpning visar behofvet af en förändring i formerna, hvars orsak man troligen ej förutsåg, Lades på bordel.
Den 27 Februari i. »99 Gr. Horn, Glaes Fredr., anförde skriftligen: 73 §.
Reg.F. stadgar, att "inga nya pålagor, utskrifnin”gar af manskap, eller af penningar och varor, må hädanefter, utan K.
St:s fria vilja och samtycke, i den ordning "förut nämndt är, påbjudas, uppbäras eller fordras.” Ordningen, hvaruti dessa frågor kunna förekomma, bestämmes uti 61, 62, 63, 6g, 70 och 71 §§. af samma Reg.F. samt uti 3o och 3i §§. Riksd.Ordn.; och då 83 §.
Reg F. bjuder, att grundlagarna skola efter deras ordalydelse i hvarje särskildt fall tillampas, följer deraf ovedersägligen, att R.
St. icke äga magt att på annat sätt, än grundlagarna i förstnämnde §tj. stadga, bevilja något statsanslag, eller ålägga Svenska medborgare något skattebidrag, vare sig i penningar eller varor.
Skulle likväl sådant hafva inträffat; skulle föregående Ständer, genom förhastande eller missförstånd, hafva handlat emot grundlagarnas tydliga föreskrift i nämnde fall, så äga ofelbart Rikets nu församlade St. icke allenast rättighet, utan äfven ett åliggande, att rätta det begångna misstaget, såvida ej R.
St. vilja göra sig saker till en uppsåtlig öfverträdelse af grundlagen.
Sednaste
R St:s beslut om mötespassevolance-afgiften innebär detta olyckliga missförstånd om frågans natur och R.
St:s beslutanderätt deri.
Den föreslogs af K. M. i Dess Nåd.
St. att utgå i följd af contract, men beviljades af Ständerna med uttryckligt förbehåll, att derom icke skulle contraheras, enär rust- och rotehållare förmenades att sin lagliga talan utföra eller att om afgiftens erläggande sig yttra.
Det var således i form af bevillning denna pålaga utskrefs.
Men dervid företer sig den oformlighet, att densamma, uteslutande ålagd en särskild samhällsclass, icke af Bevilln.Utsk. föreslogs, än mindre att, på sätt 71 §.
Reg.F. föreskrifver, det4;de Ståndets, från de öfrigas skiljaktiga, beslut derom gjordes gällande.
Den beviljades på de förenade Stats- och Oecon.-Utskottens tillstyrkande — alltså utan laglig pröfning —, och beviljades för i5 års tid.
Man skulle förgäfves efterforska någon rättsgrund för detta beslut, hvartill Ständerna förmodligen föranleddes af de förenade Utskottens felaktiga utredning af ämnet och oriktiga uppgift om förhållandet med den år 1812 beviljade mötespassevolancen, hvars villkorlighet nogsamt bestyrkes genom rust- och rotehållares hörande öfver frågan samt af det factum, att åtskilliga bland dem undandrogo sig afgiftens erläggande.