Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som lektions-timman, hvilken jag önskar mellan 11 och 12, är min första visittimma, kan det väl hända att någon då och då kommer hit under den tiden.”
Vid de sista orden fästades den vackra fruns blick med ett forskande och genomträngande uttryck på Blenda.
Men Blenda hvarken rodnade eller blinkade, utan svarade helt okonstladt, att hon visst icke var så blyg att hon ej kunde fortsätta med sin elev, fastän andra personer voro i rummet.
”Godt – men nu måste jag för ordningens skull höra något litet af mamsell . . . sätt sig vid pianot, och var för all del icke rädd!”
”Jag fruktar dock att jag icke kan utföra något, som är värdt att höra!”
”Åh jo, försök, försök!”
”Egentligen har jag blott spelat för att ackompanjera mig till sång.”
”Syperbt, mamsell sjunger – då ålägger jag mamsell att genast börja sin befattning med att sjunga en stump för mig!
Och blir jag nöjd – jag är visst icke svår att tillfredsställa – kan mamsell påräkna ett vida högre arfvode än hvad jag är viss att hon sjelf skulle begära.”
Förtjust öfver så mycken godhet, satte sig Blenda helt lycklig till instrumentet.
Men hvad skulle hon spela – hvad?
Sade henne icke det tusen röster i hennes själ!
Kunde det väl bli något annat än den stolta Berthas sång på Agnes’ borg!
Och inspirerad af sitt skönaste minne, minnet af saligt klaveret och riddar Egbert Montabor, uppstämde Blenda:
upplifvas tyska riddarns blod;
dock främst bland Tysklands hjeltar står.”
Men innan hon hann börja andra versen, och just då hennes själ på sångens och fantasiens vingar sväfvade bort från jorden, med glömska af både ärendet och befattningen, afbröts hon af ett så bjert, klingande gapskratt, att hon, ryckt ur sin himmel, hastigt vände sig om.
Och se, hvad såg hon då i dörren till det inre rummet, om ej den älskvärda damen och bakom henne kammarjunkaren – Blendas egen försmådde tillbedjare – hvilken troligen i sin personlighet ensam innefattade de visiter, som skulle emottagas under ”första visit-timman.”
Med ett obeskrifligt uttryck af sårad värdighet steg Blenda upp.
Den unga frun, som förefallit henne så innerligt god, hade då på detta hjertlösa sätt kunnat gapskratta åt hennes, vare sig, röst eller föredrag: och intetdera – om den saken var vår hjeltinna fullt öfvertygad – förtjente åtlöje.
Och den infame kammarjunkaren se’n, han, hvilken hon nu af särskilt orsak ej kunde fördraga . . äfven han, åh, det var för mycket, för mycket!
”Min lilla bästa mamsell, blif för guds skull icke ond, jag ber!” sade den muntra frun, men fortfor härunder att skratta så häftigt att hon måste kasta sig ned på soffan.
”Blif icke ledsen – jag försäkrar att det icke är min afsigt att förolämpa, ty rösten är verkligen vacker, men lilla mamsell sjunger denna gamla riddar-romans med en sådan oförlikneligt heroisk sentimentalitet och en så inspirerad känsla, att jag aldrig i mitt lif haft roligare.”
Kammarjunkaren fann det nu vara passande att träda emellan.
”Ah”, sade han vårdslöst, ”det är ju lilla fröken v.
Kühlen, som jag förut sett hos hennes slägtingar, lärftskramhandlaren Thormans” . . .
En hastig och hemlighetsfull blick på värdinnan tycktes derjemte vilja säga:
För guds skull, icke den der!
”Ack”, återtog frun med någon släpning i rösten, ”en fröken – jag visste ej . . . ”
Men Blenda ville ej afhöra sitt andra afsked, som hon redan såg i antågande.
”Jag begriper ej”, sade hon, ”hvarför den omständigheten att jag är af en fattig adlig familj skall hindra mig att vinna framgång genom arbete – men i alla fall skulle det vara ett opassande inträde för en lärarinna, huru obetydlig som helst, att bli utskrattad innan hon ännu börjat!”
Hon upptog sina handskar och sin näsduk från pianot, gjorde en nigning och var redan utom dörren, innan man, i händelse man ens önskat det, tänkte på att hålla henne qvar.
Men i tamburen kom frun efter henne och sade med brådskande röst:
”Förlåt, förlåt . . jag ville icke såra fröken, var säker på det – och ehuru det kanske icke passar sig med musiklektionerna, så låt mig ändå icke ha besvärat förgäfves!
Då man är främmande i en stor stad och (ursäkta min öppenhet) måhända i förlägenhet, så” . . .
Hon ville trycka en sedel i Blendas hand, men Blenda sköt den tillbaka och svarade i en ton af djup förödmjukelse:
”Jag arbetar visst för pengar, men jag tar icke emot dem såsom allmosa!”
Hon stötte hastigt upp dörren, och ilade så fort hon förmådde utför trappan . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
”Jesses, så upprörd och bedröfvad fröken nu är igen!” sade den beskedliga städerskan, som varit den stackars Blenda följaktig på hennes plågsamma vandring.
”Det är ingenting, madam lilla!”
”Ingenting – det syns det!”
”Lika godt . . det blir snart bra, och var så god och uppehåll sig icke längre, kära madam – jag känner nu vägen, och kommer snart efter, sedan jag varit inne i ett par bodar.”
Madam lät icke bedja sig om den saken – hon hade alltid brådtom.
Sedan hon försvunnit, skyndade Blenda in i första mörka portgång hon varseblef, för att få snyfta ut, ty tårarna qväfde henne vid tanken på det, som hon genomgått, och på det, som väntade henne hemma, då hon nödgades beröfva sin mor alla förhoppningar.
Det var en outsägligt tröstlös känsla som skakade den unga flickans själ.
Ensam, öfvergifven, utan vänner, utan råd, utan tillgångar, tillbakastött, förödmjukad, förolämpad, dignande af trötthet efter den långa promenaden och den starka spänningen, var hon nära att falla omkull i den kalla, svarta förstugan – och för att ej göra det, måste hon omfatta pelaren till den trappa, som hon påträffat.
Sången om riddar Egbert
Montabor, denna för hennes hjerta så heliga klenod, hade hånfullt blifvit utskrattad, och hon sjelf behandlad som en fjålla – var det då fjålligt att ega känslor, derföre att dessa känslor icke öfverensstämde med andras?
Om Blenda i detta ögonblick af hård pröfning kunnat afväga något, så är det nästan troligt att hon måst erkänna, det hennes dubbla olycka att icke erhålla någon arbetsförtjenst smärtade henne mindre, än det att man så skoningslöst kränkt den högsinta Berthas sång om den tappre riddar Montabor.
Emellertid tycktes det henne att de framstörtande tårarna något lindrade hennes qval.
Hon började gifva inrymme äfven åt andra känslor, ty hon erfor den marterande smärtan af kölden, som isat hennes lemmar; och skyndsamt andande på näsduken – för att, innan hon gick ut på gatan, befria sina ögon från spåren efter tårarna – stod hon färdig att lemna den plats, som skyddat henne mot nyfikenheten, när hon fick höra tvenne personer komma utför trappan.
Instinktmessigt drog hon sig härvid ännu djupare tillbaka i förstugans skuggor.
Men hastigt – då ljudet af en aldrig glömd röst nådde hennes öra, och profilen af en person, den hon tusen gånger förebrått att han återkommit endast i hennes drömmar, blef synlig i dunklet – störtade hon fram, under det enda utropet:
”Ändtligen!”
De begge gående, som nu kommit ända till tröskeln mellan portgången och gatan, stannade tvert.
Den ene, hvilken var barhufvad, emedan han var hemma hos sig och under samtalet följt sitt främmande ända nedför trappan, kastade en blick af bestörtning på den oförmodade uppenbarelsen.
Men gästen deremot, Blendas riddare, ropade genast:
”Ah, min lilla kusin!” och härvid tog han så vänskapsfullt och enkelt hennes hand, att herrn uppifrån blott yttrade: ”Nå, lycka till gladt möte”, innan han, tänkande på sitt bara hufvud, skyndade bort.
Blenda stod häpen öfver såväl sitt eget oförsigtiga och opassande uppförande som öfver grefvens fattning att gifva denna färg åt hennes besynnerliga förtrolighet.
Ack, den stackars flickan ville förgås af på en gång glädje, bestörtning och blygsel: hon visste ej hvart hon skulle se hän – åtminstone hade hon ej mod att fästa ögonen på grefven.
Efter ett par minuters ganska vältalig tystnad hördes åter främlingens röst – denna gång likväl med ett vida mindre förtroligt uttryck än nyss:
”Förlåt, min fröken, att jag påbördade er en slägtskap, som ni troligen icke vill erkänna, men sannerligen jag visste något bättre parti att befria oss båda från all nyfikenhet!”
”Det är tvertom jag som . . som bör be om förlåtelse för det min påflugenhet tvingade er till en osanning!” svarade Blenda darrande.
”Men jag var i detta ögonblick så olycklig, så upprörd, att jag glömde allt annat än det att ni en gång visat er som en verklig vän.”
”Och begär jag väl bättre nu än att få anses så” . . . blicken bekräftade tydligt orden . . . ”Men tillåt mig att fortsätta vårt samspråk, under det vi gå framåt!
Åt hvad håll får jag göra fröken sällskap?”
”Vi bo på Riddargatan.”
”Så mycket bättre: vi ha då en lång väg . . .
Men fröken bleknar – min gud, fröken mår illa?”
Och Blenda, skakad af så många olika sinnesrörelser, kände sig verkligen gripen af en svindel.
Hon tyckte sig färdig att dö vid den ångestfulla, djupt marterande tanken att grefven måhända tänkte något illa om henne – det var så besynnerligt, det talade ju så emot henne, det sätt hvarpå han funnit henne.
”Bästa fröken, tag min arm . . och anse mig för guds skull som en verklig slägting – ingen sådan, var derom uppriktigt öfvertygad, kan mena fröken bättre!”
”Men”, invände hon stammande och med en obeskriflig sorgsenhet, ”denna öfvertygelse, som jag eger, hindrar mig icke att vara förtviflad deröfver att jag ej alltid rätt kan urskilja hvad som är passande och opassande.
Jag ville gerna antaga anbudet – jag förmår knappt hålla mig uppe.
Slig mig då ni sjelf, ni, som säkert icke vill missleda mig, om det går an?”
Det svar Blenda erhöll på sin öppna fråga, var, så att säga, helt och hållet odecideradt.
Det bestod deruti, att hennes riddare, efter att med en öm och uppmuntrande blick hafva betraktat henne, hastigt ropade till sig en vagn, som just lagom kom emot dem; och förrän den unga flickan hunnit ens tänka på, långt mindre efterhöra, huruvida detta passade bättre, satt hon i den slutna täckvagnen, och vid hennes sida den, hvilken hon för sig sjelf fortfor att kalla ”grefven”.
Innan denne person steg upp, hade han yttrat några ord åt kusken.
Blenda hörde dem ej, men att dömma af den tid, som åtgick för hemresan, trodde hon sig begripa att befallningen icke innehållit en befallning om kortaste vägen.
Med den tjenstaktigaste och ifrigaste sorgfällighet gjorde sig vår frökens följeslagare nu underrättad om hennes helsa, och då hon försäkrade att hon begynte befinna sig ”mycket bättre”, tillade han med en ton af så vänlig godhet, att det velat till ett mer stålsatt hjerta än unga Blendas att motstå den:
”Berätta mig då era öden, sedan vi skiljdes!
Jag har så ofta i tankarna sysselsatt mig med dem, att jag brinner af längtan att höra huru det gått fröken i Stockholm.”
”Det skall jag!” försäkrade Blenda, och hennes ögon började stråla af en barnslig glädje.
Ack, hur lycklig var hon ej nu!
”Och fröken blir uppriktig?”
”Det förstås: jag vill berätta alltsammans!
Ni kan tro, det har icke varit någon brist på händelser, och nu i dag . . . om ni endast visste hvad jag lidit i dag!
Det förtretar mig mest att det var den otäcke kammarjunkaren, som min onkel kongl. sektern en gång så präktigt näpste . . . men ni begriper ingenting af allt det der . .
Säg likväl först om det verkligen är säkert att ni någon gång kommit ihåg den lilla landtfröken, som hade er goda rekommendation hos kaptenen att tacka för . . . mycket godt?”
”Det är så säkert, att om icke händelsen fört oss tillsammans, skulle jag hafva genomsökt hela Stockholm för att få rätt på er . . .
Men för all del säg mig då hvem ni menar med den otäcke kammarjunkaren och er onkel kongl. sektern?”
Allvaret i förra delen af svaret och otåligheten i den sednare tillfredsställde Blenda i lika grad.
Hon nickade helt triumferande åt sig sjelf, såg med ett skälmskt leende på den bredvid henne sittande unge mannen, som i sin eleganta pelsrock och med sitt fina, mörka ansigte tog sig mycket väl ut, och sade muntert – ty nu kände hon sig åter munter som lärkan:
”Det är helt enkelt: kammarjunkaren har liksom kongl. sektern och alla de andra, utom ni, velat kurtisera den lilla enfalden från landet.
Men min förträffliga tant – ack, om ni visste hur jag sörjer henne . . hon är död nu, dock lofvar jag att ni skall få göra bekantskap med henne i mina öden – hon lärde mig så väl förstå värdet af deras innehållslösa smicker, att jag nog vetat akta mig från att fångas deraf.”
Blenda gjorde här ett uppehåll.
Minnet af tant Regine Sofie återverkade på hennes sinne.
Äfven främlingen försjönk i tystnad för ett par ögonblick.
Derefter sade han:
”Förlåt att jag återför er till ett ord, hvarpå jag fick löfte om förklaring: ordet näpst?”
”Jo, dermed var det så . . . men för att begripa det, bör ni först veta att kongl. sektern, efter tants död, förvandlade sig från fjäsk och kurtisör till en hederlig, tjenstaktig och mycket redbar vän, som skaffade mig och mamma tillräckligt arbete.
Han bedyrade att han dåmera tänkte så allvarsamt och ärligt, att han ganska väl kunde passera för min onkel, en titel, som jag äfven fortfor att ge honom ända tills han reste . . . ”
”Jaså, han är då rest?”
”För en hel månad sedan, och det är osäkert när eller om han återkommer.”
”Och kammarjunkaren?”
”Ifall ni icke så ofta afbröte mig, hade jag redan kommit till honom.”
”Förlåt, förlåt – nu tiger jag.”
”Det var en söndag, då jag gått ensam i aftonsången, såsom jag ibland brukar . .
Nå, när jag kom ut, hade den efterhängsne kammarjunkaren, som visst ett par månader förföljt mig med sin tråkiga uppmärksamhet, ställt sig vid kyrkdörren och ville nödvändigt – det är en mycket påflugen karl – följa mig hem.
”Nej, jag tackar, min herre”, sa’ jag, ”jag går nog sjelf!” . . .
’Åh, tillåt, lilla nådiga fröken’, svarade han, ’att jag får vara envis!’ . . . ”Ingalunda: hvarken envis eller näsvis, ty om jag icke misstager mig, är det verkligen rätt näsvist att så här påtruga en stackars flicka sitt sällskap” . . .
Jo, ni kan lita på att jag reder ifrån mig!”
Och med en förtjusande liflighet vaggade Blenda sitt lilla hufvud fram och åter.
Denna rörelse gick visst icke förlorad för hennes åhörare. ”Det märks nog”, sade han leende, ”hur hjeltemodig fröken är . . .
Men fortfar, fortfar!”
’Jag måste tala med fröken!’ bedyrade han då fort och häftigt.
Om fröken visste hur denna rysliga köld plågar och smärtar mig, skulle fröken vara mindre sträng!’
Nu blef jag både rädd och otålig: jag fick tårar i ögonen och var visst icke någon modig hjeltinna, när jag sade:
”Var så god och gå er väg, min herre, ty ni skrämmer mig, då ni ser på mig så der!”
Men tänk, han var nog djerf att vilja bjuda mig sin arm ändå!”
”Den eländige!” mumlade främlingen, och en hög rodnad lågade upp på hans kind.
”Lyckligtvis kom i detsamma min onkel kongl. sektern, som också ville hemta mig; och då jag fick se honom, gaf jag till ett rop i glädjen och sade honom att jag varit ganska blottställd . . .
Ni förstår väl att jag dervid kastade en mulen blick på kammarjunkaren – men efter ni ej sett det, kan ni aldrig förstå sådan myndig och patriarkalisk min som kongl. sektern satte på sig, då han, efter att ha yttrat ett par skarpa ord om oblygheten att påtruga ett fruntimmer sitt sällskap, bjöd mig armen och förde mig bort.
Kammarjunkaren stod qvar helt flat, och sedan dess har jag icke återsett honom förrän i dag.”
”I dag – ah, var det kanske för att undfly hans förföljelse som ni sprungit in i den mörka gången?
Arma unga flicka, ni hade gråtit – jag vill tala med den karlen jag, om det är han som afpressat er dessa tårar!”
”Åh nej, nej, han har icke förföljt mig; men han har i sällskap med ett fruntimmer, till hvilket jag var kallad, gapskrattat åt mig för det . . för det . . . ack, det var verkligen rätt illa af dem!”
”Jag ber er, tala tydligare: hvilket fruntimmer?”
”Jag känner ej hvad hon heter.
Men ser ni, då efter en långvarig frossa, som mamma haft, vi befunno oss mycket illa – kongl. sekterns beskedliga fruar hade så många att gifva arbete åt – ville mamma nödvändigt . . . ”
. . ”att vi skulle annonsera om . . .
Men kan ni säga mig”, afbröt hon hastigt, ”hvaraf det kommer att jag berättar allt detta för er, liksom jag träffat en gammal bekant – vi ha dock icke sett hvarandra mer än en enda gång förut, och kanske handlar jag orätt i att vara så öppenhjertig: ni har ju icke ens sagt mig hvem ni är!”
”Jag skall börja med att besvara frågan, innan jag går till invändningen.”
”Det är bra – låt mig höra!
”Orsaken att fröken ifrån vårt möte i Wennersborg fattade förtroende till mig var, såsom jag vågar hoppas, den, att fröken såg och begrep att, om äfven jag, hänförd af stundens makt, tillät mig ett ögonblicks galanteri, det likväl låg en allvarlig väns uppriktiga och djupa mening i hvad jag sade – ni såg, med ett ord, att jag menade ärligt.”
”Ah, fattar man förtroende för personer blott för det de mena ärligt, så begriper jag icke hvarför jag ej kände något sådant för den hygglige handelsexpediten, som ville gifta sig med mig!”
”Han anhöll då om er hand?”
”Hos min tant!
Men, ser ni, jag hade icke förtroende för honom.
Sedermera, när det blef så ledsamt för oss, har jag tänkt att jag kanske hade orätt i det, äfvensom i en viss annan sak.”
”Ångrar ni då ert afslag?”
”Åh nej, hvarken det ena eller andra, ty jag skulle visst göra om det igen, ifall det komme i fråga.”
”Aha, fröken har då varit i valet och qvalet mer än en gång?”
”Hvarför icke?
Föreställ er att min tant – jag skall också begagna mig af ett riktigt tantligt uttryck – ville försörja mig med sin son hattstofferaren . . . hattstofferare – usch, sådan vedervärdig titel – nej, förr än jag kunde älska en person, som kallades så, skulle jag . . . ”
”Omöjligt”, anmärkte hennes granne, ”kan den barnsligheten vara frökens allvar, att mannens yrke skulle motarbeta frökens känslor, ifall mannen sjelf vunnit dem?”
”Jag har icke sett honom!” utbrast hon skrattande.
”Men om jag också sett honom tusen gånger, millioner gånger . . . fy, det låter så simpelt!”
”Jag fruktar”, återtog främlingen, och det uppenbarade sig ett visst tvång i den glädtighet, som han ville gifva sin ton, ”jag fruktar att fröken är behäftad med några små synder.”
”Synder – kan man höra!”
”Ja, antingen är fröken högmodig eller romanesk, och begge delarne motarbeta det enklaste sättet att bli lycklig.”
”Det är kanske så godt att jag erkänner mig skyldig till den sista anklagelsen . . .
Men säg, hvilket är det enklaste sättet att bli lycklig?”
”Att icke skapa oss högre behof än dem vi kunna vänta att se uppfyllda.”
”Ni lär väl vara filosof, ni . . .
Men med allt det der har ni nu pratat bort ert namn.
Jag måste ju, för att icke öka antalet af mina romaneska synder, nödvändigt veta med hvem jag åkt och för hvem jag bigtat!”
”Ingenting kan vara på en gång rättvisare och mera billigt än denna fordran . . . ”
”Ja så, ni erkänner det!”
Blenda spetsade sitt öra – i hennes ögon strålade nyfikenhet, triumf och sällhet.
”Men hur billig frökens önskan är, kan jag icke uppfylla den.
Ty ehuru jag visserligen anser mig vara den siste att komma i fråga vid en romanhjeltes rol, nödgas jag dock anhålla att fröken täcktes tillåta mig att bibehålla mitt inkognito!”
”Åh, verkligen . . det väntade jag icke!
Jag får då icke mer återse er?”
”Mitt hopp är tvertom att jag någon gång skall få njuta den glädjen att träffa fröken . . . och då kongl. sektern erhöll ynnesten att benämnas onkel, torde jag möjligtvis få behålla min redan antagna kusins-titel?
Säkerligen eger ni någon slägting, hvars namn och rol jag vid påkommande tillfällen kunde öfvertaga?”
Ingen lärer väl tro att Blenda fann någonting besynnerligt i ett dylikt förslag!
”Minsann”, utbrast hon, ”var icke det förträffligt – och min kusin Patrik, lärftskramhandlaren, är en så beskedlig karl, att han visst förläte oss denna lilla mystifikation; men jag fruktar att Henriette, hans hustru, refve ut mina ögon, om jag dristade taga något, som henne tillhörde!”
”Än den der andre då?”
”Allt bättre och bättre!
Ni skall passera för kusin Johan, hattstofferarn . . . gudomligt” . . .
Hon skrattade som en liten toka . . . ”Nåväl, min kusin, detta förslag är icke illa uttänkt, särdeles som den verklige kusin Johan icke känner någon af oss, och Stockholm är så stort att icke hälften kan känna honom.”
”Det är då uppgjordt?”
”Vänta ett ögonblick, medan jag tänker efter . . . jag fäster vid mitt löfte ett villkor.”
”Ah, hvilket då?”
”Namnet Johan är så trivialt och opoetiskt, att jag ej kan vänja mig vid det . . .
ni måste alltså förbättra det på något sätt!”
”Tycker ni mer om Jean?”
”Ja, det är ypperligt . . .
Jean Blücher – tänk bara, min gud, jag kunde ju hafva blifvit kär i min kusin, om jag hört honom benämnas så . . . .
Men, allvarsamt taladt, jag har ett annat skäl att icke kalla er Johan.”
”Törs jag fråga derefter?”
”Gerna – min förträffliga tant nämde alltid sin älsklings namn med så mycken kärlek, att jag aldrig skulle kunna tillåta mig att gyckla med det, som hennes läppar så uttalat.”
”Jag tackar er innerligt för denna grannlagenhet, som vittnar om det bästa hjerta . . .
Men berätta vidare om era förhållanden – jag är mer förvirrad än upplyst af det ni vidrört.”
”Ack, vi hinna icke med hälften!”
”Säg icke det!
Jag kan ej återse er förrrän om ett par veckor . . .
Äfven jag har lidit!” tillade han derefter med ett uttryck af djup sorgsenhet.
”Och så många göromål fordra för närvarande min uppmärksamhet, att jag icke eger mer än den närvarande stunden att egna åt mig sjelf.
Döm då huru det bör oroa mig, ifall denna enda stund – då vi, ostörda af all nyfikenhet, kunna samspråka – skall afbrytas, utan att jag fått veta allt som rör er och huru jag kan gagna er . . . ty jag kan det, om vi också icke så snart träffas.”
”Men . . men . . ”, stammade Blenda, liksom uppvaknad ur en ljuf yrsel, ”vägen måste väl taga slut!”
”Ni ser min oro, och ni undviker att svara – har ni då ej mera förtroende för mig?”
”Ack, jo!
Jag vill också försöka att i korthet berätta min lilla historia!”
Och börjande från ångbåten, genomgick hon – ty underbart nog, räckte vägen ännu – hela sitt lif, och i dessa bekännelser förekom så ofta, henne sjelf omedvetet, intrycket af hennes första bekantskap, att denna ”första bekantskap” behöfde hela sitt sjelfvälde för att icke fatta den lilla handen, med hvilken hon under sitt tal flitigt demonstrerade.
Nu var äfven hennes bedrövelse på morgonen klar för hennes åhörare, och hans första ord, sedan hon slutat, var icke ett tack, utan en ifrig bön att hon ej måtte företaga sig det ringaste, innan hon erhållit budskap från honom.
”Det skall vara hos er i morgon afton!” tillade han.
”Det lofvar jag bestämdt!” försäkrade Blenda . . .
”Men om icke kammarjunkaren varit, så hade jag ej i dag behöft gråta.
De gamla välgörande mamsellerna kunde jag förlåta; men den unga vackra frun var så nöjd med mig att hon helt säkert antagit mig, om icke den dåliga menniskan – det förlåter jag aldrig – hade narrat henne i skratt.”
”Tro icke det!
Då kammarjunkaren kände igen fröken, kunde den lilla intrigen, som var beräknad att spelas under slöjan af en obetydlig musiklärarinnas närvaro, icke utföras.”
”Min gud, ni tror då att det vore möjligt . . . ”
”Både möjligt och säkert . . .
Men fröken blottställer sig icke vidare?”
”O, att jag ej behöfde det!
Ack . . . när jag kommer hem – min stackars mor!”
”När ni kommer hem, skall ni säga er mor att hon i morgon får ett bref, och detta bref skall försäkra er båda om arbete af det slag, som ej kan blottställa för något.”
Straxt härefter höll vagnen stilla ett stycke från Blendas hem, och hon steg ur.
”Hör” – sade hon, vändande tillbaka, sedan hon först gått ett par steg framåt – ”jag har icke glömt, kusin Jean, att tacka er för böckerna och blommorna, men jag ville göra det aldra sist!”
Och i det hon skänkte sin inuti vagnen djupt helsande riddare ett obeskrifligt intagande småleende, ilade hon bort som en vindfläkt.
”Till Drottninggatan!” sade herrn åt kusken, som slog igen vagnsdörren.
Och kastande sig tillbaka i vagnen, frammumlade han endast tvenne ord:
”Arma engel!”
Det är icke möjligt att gifva en föreställning om Blendas uppträdande i moderns kammare.
Hon gick icke: hon dansade, hon flög in – hon ville berätta den stora tilldragelsen, men hon föll i gråt och visade sig i ett så öfverspändt tillstånd, att fru Emerentia blef helt rädd.
”Du har gått för häftigt, stackars mitt barn: blodet har slagit åt hufvudet, eller kanske åt hjertat . . . drick vatten, flicka, i himlens namn drick vatten!”