Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kom till Horn med Lorens klockan 12, så ger jag frukost.
Då kunna vi tala närmare samman.
Adjö med dig!»
Följande torsdag suto de trenne vännerna samman i Horns matsal vid en splendid frukost.
Tjocka Josua hade också tagits med från Lund af barmhertighet; han satt och sörplade ostron med skinande ögon och orörligt ansigte.
De voro alldeles ensamma i salen.
Malm bestälde champagne.
Lorens
Ek ville hålla tillbaka.
Äfven Josua protesterade; men en ande, som var starkare än han, förrådde honom på hans eget ansigte: han rodnade af idel förväntningsfullhet.
Malm kom vid den åsynen i öfverdådigt humör.
«Tyst, Josua, och prata inte smörja.
Jag ser på dig, hvad du vill ha.
Leben und leben lassen, tjockis!»
Derpå knöt han vildt begge händerna framför sitt energiska lilla ansigte, hvilket tycktes liksom hugget i sten, samt frampressade i undertryckt raseri:
«Så länge jag kan röra dessa mina begge armar, ska jag inte neka mig någonting.»
Samtalet fick en ny vändning och kom in på affärer.
Det hade ju också varit hufvudmeningen med festen: det gälde gemensamma arrangemang.
Josua satt och lyssnade med ett ansigte fullt af sakkännedom, men olympiskt oberördt: han slapp mer anstränga sig aktivt.
«Ännu ett par månader,» sade Malm och sträckte på sig, «så är man ur det värsta.
Det var min själ också på tiden; ty snart hade det inte gått längre.
– Men mer pengar får det till.
Hur är det med dig, Lorens; behöfver du inte snart i alla fall göra mynt i större skala?»
Jo, det behöfde Ek. – Alltså fattades beslut att denna gång skulle Ek skaffa pengar samt öfverlåta åt Malm och andra intressenter inom laget allt hvad han icke behöfde sjelf.
Och nu såg man Lorens Ek bittida och sent, när helst han icke hade kontorsysslor eller sof, med den anlupna cylindern i nacken och hastigt snedslitna stöflar, stadd på upptäcktsfärd genom Malmö och omnejd efter namn.
Ändtligen fick han ett par, som vid en af det församlade gardet verkstäld granskning aktades fullvigtiga, och kastade in ett papper å 7000 kronor i Bikupan.
Den afgörande dagen är inne, och Malm, Josua, Truls, Ek och ännu andra, som rest in från Lund, sitta samman på «Kramers hörna», för att invänta timman.
Omsider slår klockan borta i kyrktornet ½ 1; Ek far i rocken och sätter åstad mot banken.
De andra knacka med glasen mot bordet och dricka hvarandra tyst till.
Tiden går; man tittar smått på fickuren; klockan i tornet slår tre kvart, slår ett.
I det samma skjuter Ek i rasande fart förbi fönstret; i nästa ögonblick fyka alla dörrar, och Ek bullrar in, rifver en stol till sig, föser den hän till bordet, sätter sig i den, lägger sitt skäggiga ansigte in bland glasen, skelar genom brillorna på laget, och hviskar, så att hvarje ord höres genom hela lokalen, medan sex par ögon stå rigtade på honom:
«Det gick inte!»
Och derpå en lång utförlig historia om, hvad direktören sagt och om mångahanda andra saker, som stodo i mera eller mindre sammanhang med hvad direktören hade sagt eller som också icke stodo i något sammanhang dermed som helst.
«Och så frågade jag,» slutade han, «och så frågade jag, hvad i Jesu namn de då ville ha, när icke mer det bästa är godt nog.
Hvad i Jesu namn vill de ha?
«Ja, hvad i Jesu namn vill de ha,» upprepade Josua indignerad med ett bittert skratt.
«När icke mer det bästa är godt nog.»
Dervid upplöstes spänningen i ett allmänt löje, sällskapet bröt upp, och lundensarne foro hem till sitt land igen.
Men Lorens Ek måste ånyo ge sig ut på ströftåg.
Nu for han på landsbygden.
Nere i Hvellingetrakten suto ett par förmögne dannemän, med hvilka han var slägt på långt håll och hos hvilka han från tid till annan festat.
Han lade först an på Per Persson; efter en hel eftermiddags och en hel aftons ansträngdt arbete fick han denne så långt att afgifva ett obestämdt yttrande om att se till hvad han kunde göra i saken, sedan han, Ek, skaffat medborgensmannen.
Till precis enahanda resultat förde en med motsvarande kraftförbrukning utförd, liknande manipulation med Nils Nilsson.
Ek derpå bragte detta besked till Per Persson, menade denne, att nu kunde ju Nils Nilsson först teckna sitt namn på papperet.
Vid af Ek gjord framställning i detta syfte var emellertid Nils Nilsson af alldeles samma mening vis-à-vis Per Persson.
Slutligen, sedan Lorens Ek en hel kväll sjungit gluntar för denne senare, sade han vid femte toddyen:
«Nå, nu skulle vi väl ändtligen en gång se till att få ditt papper i ordning, Ek.»
Och Per Persson skref på, och Nils Nilsson skref på; och sedan
Ek rest fram och tillbaka med droskskjuts ett halft dussin gånger mellan Malmö och Hvellinge, kom han en lördagskväll mot midnatt till instörtande på Bryggis, der Truls satt ensam och melankolisk, drack munk och hörde madame Belinskaja, – skrek på punsch, så det hördes tvärs igenom sången, lutade sig intill Truls’ öra, hviskade, så att hvar menniska i salen kunde höra det: «Klart.
Jösses, det gick, om det så vore hundra tusen riksdaler,» kastade sig tillbaka i stolen och nickade upprepade gånger triumferande öfver till sin vän, medan hans ansigte sken som solen.
Papperet gick med pukor och trumpeter i häradsbanken, och medlen utdelades inom gardet i enlighet med hvars och ens behof.
Truls fick ingenting, då han ingenting begärt; alla ansågo att han behöfde ingenting, och af samma mening var han sjelf.
Men en dag, då han sammanräknade de efterhand lyfta beloppen å sin upp- och afskrifningsräkning, gjorde han den upptäckten, att resten stod mycket obetydligt öfver noll.
På något sådant hade han icke haft en tanke.
Nå, åtskilligt var ju bara utlånadt!
Han uppgjorde en lista öfver sina debitorer, och började björna, muntligen och skriftligen, hos den ene efter den andre.
Men han fick ingenting in: definitivt instälda utbetalningar, «tillfälliga svårigheter», axelryckningar, beklaganden och ursäkter; summa summarum: öfverallt tomt.
Då till på köpet en morgon vederbörande tillstälde honom såsom trassent ett par protesterade vexlar på sängen, måste han vidtaga anstalter af ena eller andra slaget, för att – åtminstone för ögonblicket – få mynt disponibelt.
Han beslöt draga en vexel och for en majdag in till Lund för att få fatt i Malm.
Det var ut på eftermiddagen, just vid den timma, då middagskaffet med avec’et brukade vara intaget, den nödiga kroppsliga motionen vid biljarden undanstökad och de unga herrarne försvunna på sina resp. lägenheter rundt i staden, för att läsa eller sofva.
Truls lydde emellertid instinktens röst och tittade först inom på Jernvägshotellet.
En trappa upp stod källarmästare Lundegren.
«Är Malm här?» sporde Truls.
Källarmästaren gjorde en gest vidare uppåt.
«Herrarne sitta deruppe,» sade han med en beklagande resignerad min i sitt hederliga suputansigte.
Malm gick vid biljarden och spelade carambol med studentkårens «biljardkung».
Samtlige hans protegéer suto vid ett af borden och sågo på, röda och tysta, med den ordinarie rationen punsch framför sig.
När partiet afslutats, slängde Malm köen; och Truls och han följdes åt in i smårummet bakom.
Truls framsatte ärendet.
«Behöfver du göra pengar?» utbrast Malm sakta och förvånadt.
Truls utvecklade situationen.
«De pengarne får du aldrig igen,» sade Malm torrt.
«Utlånta pengar äro förlorade pengar, – numer.»
Dermed drog han fram en bundt vexelblanketter, utskref och endosserade den ena samt räckte den åt Truls.
«Drag den i Kristianstadsbanken i Malmö,» sade han.
«Der går den nog.»
Protegéerna hemtades in och slogo sig förväntningsfullt ned i afvaktan på godt-godt.
«Calcric,» kommenderade Malm ut genom dörren.
«Caloric,» istämde protegéerna i jubelkör.
Flickan kom för att erhålla närmare besked.
Det var en «ny»; Truls hade icke sett henne förr.
Hon blef som af en händelse stående vid Malms stol och betraktade den nykomne, som om hon ville taga mått af honom med sina blickar, – oförskämdt spörjande blickar, fulla af lasciva snaror, och på samma gång så färglöst kalla i uttrycket, att Truls rönte en fysisk förnimmelse som vid beröringen af en fuktkall hud.
Han satt och sökte inom sig, lyssnade efter, om icke hans erinringar skulle anförtro honom något om denna kvinna.
Om henne särskildt bestämdt icke; men om typen.
Ja, typen kände han, – om också bara i sin instinkt.
Hon stod och snodde sig hos Malm, gaf ögon och skrattade.
Egentligen var allt vackert hos henne; hon var så smärt om lifvet, att en man nästan skulle kunna omsluta det med sina händer, och det regelbundna ansigtet egde det mjella, hvita och röda skinn, hvilket är så egendomligt för så många för hysteri och brott anlagda kvinnor.
Men hennes kropp hade i sin böjlighet något af maskens benlösa mjukhet; och när hon en gång böjde hufvudet framåt, greps Truls af ett plötsligt illamående, hvilket – utan att han kunde säga hvarför – härledde sig från den långa, fulla, hvita halsen inunder det i nacken på mansvis kortklippta bruna håret.
Hon gick, och kom in igen med det bestälda.
Hon hade åter, som af en händelse, blifvit stående invid Malm.
Hon gjorde sig god tid och lång omsorg med att ordna glas och flaskor.
Dervid böjde hon sig fram öfver Malm, och Truls lade märke till, att hennes ben trycktes hårdt mot vännens.
Det flög som en stöt genom Malm, och i nästa ögonblick satt flickans smärta kropp sluten inom hans ena arm som i ett skrufstäd.
Hon ormade sig för att slippa lös, föll med brösten mot hans axel, satte begge händerna mot hans bröst, spände och bände; men det var alltsammans slappa rörelser, som endast gåfvo en retelse mer, och de gråblå ögonen sågo ned i hans med samma uttryck, hvarmed de nyss betraktat Truls.
Malm satt och höll henne fast, utan att säga ett ord eller skifta en min i sitt ansigte, hvilket hotande och sammanpressadt var rigtadt upp mot hennes.
Så slängde han henne plötsligt handlöst från sig och röt:
«Ut med sig!
Marsch!»
Flickan ordnade sin pannlugg, glättade på sin klädning, log mot honom, som om ingenting händt, och gick långsamt ut genom dörren.
Libationen tog sin början, och det eldades häftigt på.
Malm dref sjelf på och föregick med godt exempel, satt mestadels tyst, liksom frånvarande, skrek så upp, sjönk tillbaka igen i sitt mörka grubbel.
Plötsligt reste han sig och gick ut.
De andre fortsatte; tiden led; han kom icke.
Truls gjorde sig ett ärende ut.
Det var tomt i biljardsalen, lamporna voro icke tända, och det begynte redan skymma.
Han hade blifvit stående vid dörren och såg sig omkring, – då hörde han halfhögt samtal inne från skänkrummet.
Han tog sakta ett par steg framåt och blickade in genom dörröppningen.
Malm satt i soffhörnet och höll flickan, hvilken stod framför honom med sina knän mot hans, i handen.
Han tycktes ha bevekande och inträngande talat till henne; han satt ännu och höll hennes händer i sina och såg upp mot henne med ett spändt uttryck i sitt ansigte, som om han väntade svar.
Den unga flickan vred på sig, höll ögonen sänkta, undvek hans blick; men sade ingenting.
Slutligen höjde hon blicken, fick syn på Truls och drog händerna till sig.
Malm följde rigtningen af hennes blick; och det flög en skugga öfver hans ansigte, när han varseblef vännen.
Truls gick vidare, och låtsades, som om han ingenting sett; och när han kom tillbaka in, fann han Malm åter på sin plats vid bordet.
Truls hade nästan helt och hållet glömt allt detta, när han en vacker eftermiddag långt framme i maj såg Lorens Ek och Anna på långt afstånd komma mot sig, der han strök genom Södra Promenaden upp mot Gustaf Adolfs Torg till.
De gingo helt långsamt och som det tycktes inbegripna i ett vigtigt samtal.
Ek med hufvudet böjdt ned mot den unga flickans och oupphörligt snubblande öfver sina egna fötter.
Truls vände om, när han mötte dem, och slog följe.
Anna hade gråtit; Ek pratade visserligen som vanligt i alla fyra väderstrecken, men det klang icke naturligt och han förstummades från tid till tid.
De båda vännerna följde den unga flickan ända till hennes dörr i Stora Trädgårdsgatan, togo afsked med henne och gingo samman tillbaka den väg de kommit.
Anna hade icke väl hunnit försvinna i huset, förrän Ek grep Truls i armen, i det han tillika hastigt vände sig om, för att ytterligare öfvertyga sig om, att hon vore utom syn- och hörhåll.
«Hon har berättat mig om Bror,» sade han lågt och sköt sitt skäggiga glasögonsansigte in under sin följeslagares.
Denne såg frågande på sin vän.
«Hvad då?»
«Det är egentligen stor synd om henne; jösses, hon grät, min själ, så det kunde skära en in i hjertat.
Det kan väl hända, att hon trott, han skulle gifta sig med henne; och det trodde vi ju alla.
Det var bestämdt också hans mening.
Men hur det än gått med det, så hade hon gerna nöjt sig med som det är, ty hon håller af honom; och i alla fall är hon tusen gånger bättre än den andra.
’Ack, den konan!’ sa hon och knöt händerna och skar samman tänderna – och Lorens Ek imiterade energiskt – ’det är hon som förderfvat honom för mig.’
Han kommer icke mer till Anna; han sitter bara och hänger öfver den andra.
Och herre jesus, nu när han skulle hålla både tid och pengar samman!»
«Nå,» menade Truls, «det är väl inte så farligt heller.
Låt honom bara hållas en stund, så blir han nog mätt på den också.»
tillträdde Magnus Stagnelius
sitt biskopsämbete i Kalmar.
De goda stadsborna voro ganska nyfikna att få göra närmare bekantskap med den nya biskopsfamiljen.
Man hade sig bekant, att biskopinnan skulle vara ett älskvärdt och angenämt fruntimmer och sonen Erik en besynnerlig gosse.
En afton i maj samma år öppnades porten till biskopshuset, och en yngling om fjorton år trädde ut därifrån.
Han gick gatan framåt, tagande vägen öfver lilla torget, för att genom vallporten begifva sig ut till den så kallade gamla staden.
Gossen var klädd i en kappa med något hög krage och en mössa, den han tryckt djupt ned öfver pannan.
Klockan i domkyrkan slog sex, just som han skulle passera lilla torget.
En mängd små flickor kommo samtidigt ut ur ett af husen därstädes.
Första ögonkastet på dem sade, att deras loftimme slagit och att de nu lämnade skolan.
De sågo också helt lyckliga ut och togo sig som hastigast en mindre städad springtur kring torget och kyrkan, utan att låta hejda sig af de förmaningar, skolans föreståndarinna gifvit dem, att gå skickligt.
Den ystra flocken stormade förbi gossen utan att ägna honom den minsta uppmärksamhet, så lifvade voro de af den frihetskänsla, åt hvilken de nu fingo gifva fria tömmar.
Kalmar domkyrka.
Vid slutet af torget skingrade sig skaran och troppade af i smärre afdelningar till skilda trakter.
Gossen hade ett ögonblick stannat och blickat efter dem.
Han suckade och fortsatte sin gång utan att observera, det ytterligare tvenne små flickor helt sedesamt trädde ut ur skolan.
“Kors, Manda, jag tror du ämnar klifva öfver gossen, som går där,“ sade den ena af dem.
“Tyst, kära Minna, och följ bara med!
Du ska veta, att den där pojken i kappan är biskopens son, Erik.
Jag vill se, hur han ser ut,“ svarade Manda och drog systern med sig i den riktning, att de skulle komma tvärs öfver gossens väg.
“Mabonne har sagt,“ började
Minna helt förnumstigt, “att det icke är passande att se på ...“
Någon människa klädd i karlkläder.
Ja, det där vet jag; men nu vill jag ha reda på den här pojken, och det skall jag också ha.“
Manda påskyndade deras gång, och utan att se sig för rusade de af med sådan hastighet, att Minna i förbifarten knuffade till biskopssonen och det med ett sådant eftertryck, att hon höll på att själf falla omkull, hvarvid den lilla tärnan uppgaf ett rop. Gossen stannade och räckte ut handen, för att fatta tag i flickan.
Vid denna rörelse nedföll kappkragen, och hans ansikte blottades.
Manda bekymrade sig icke det minsta om systern, utan fäste ögonen på gossen.
När hon fick se hans ansikte, vände hon honom tvärt ryggen, fattade systerns hand och sade i vresig ton:
“Se så, Minna, nu ska vi skynda oss hem.“
De gingo framför gossen genom vallporten, öfver bron och ut till gamla staden.
Manda smågrälade på Minna för det denna varit nära att falla omkull, och då Minna ville skjuta skulden på Manda, blef systern ond, och fara var det, att hon på ett uttrycksfullare sätt gifvit luft åt sin vrede.
Slutligen yttrade Minna halfgråtande:
“Du är alltid elak emot mig, när det icke är som du vill.
Nu blef du ond på mig för att biskopens gosse var så förskräckligt ful, och därför grälar du på mig; men inte rår jag för, att han hade ett sådant där otrefligt ansikte.“
“Biskopens gosse“, såsom Minna kallade honom, var inte på längre afstånd ifrån de små damerna, än att han hörde allt hvad de sade.
Han hade i början varit road af deras käbbel; men då Minna yttrade sig om hans fulhet, drog han samman ögonbrynen och mumlade något mellan tänderna, hvarefter han tog ut stegen och skyndade om dem.
Han kunde likväl icke afhålla sig ifrån att kasta en blick på den, som kallades Manda.
Hans steg vände sig till Kalmar slott.
Inkommen genom vallporten till detsamma, följde han vallen åt och trädde in i det yttersta af de gamla förfallna vakttornen.
Här voro några skolgossar upptagna med det oskyldiga nöjet att söka bryta loss stenar, för att därmed bygga sig en fästning.
Då Erik inträdde, upphörde de med sitt arbete, fruktande, att det var vaktmästaren, som kom för att gifva dem bannor för deras ofog; men då de fingo sikte på nykomlingen, utropade en af dem:
“Det är bara en pyssling, och den köra vi af med på eviga rappet.“
“Nej, det låter du allt bli,“ inföll en annan i låg ton; “det är ju biskopens fula Erik, och den kunde skvallra, och då blefve det rammel af, när rektorn finge kunskap om vårt företag.“
“Håll munnen, Kalle,“ utropade en tredje, “du är då alltid en mes.
Vänta bara, skall ni få se, att jag ger ölandspojken respass härifrån.
Vi äro bekanta, han och jag, så det skall gå som en dans.“
Den som så talade gick fram till Erik, sägande:
“Hvad har du här att göra?“
“Jag skall se på hafvet,“ svarade Erik; “men hvad har du, Claes Henrik, och dina kamrater för er?“
“Å, vi samla nedfallna stenar, och om du icke lagar dig härifrån, så kunde det nog hända, att du finge en sten i skallen på dig, för det rasar ned sådana oupphörligt.“
“Du narras,“ utropade Erik, som fått klart för sig, att det var endast med gossarnas tillhjälp stenarna lossnade.
“Om landshöfdingen och min far få veta, att ni förstör slottet, så ...“
“Så skall du få dig för besväret, det lofvar jag,“ skrek Claes Henrik, en vacker, storväxt gosse, och knöt näfven åt Erik, “för då är det du, som skvallrat, och sådant tåla vi icke, utan då märka vi dig, din otäcka öländing.“
Claes Henrik var af ett hetsigt temperament och hade synbarligen för afsikt att låta biskopens son känna, huru kalmarnäfvar smakade, då de trumfade om sin nästa.
“Se så, Claes Henrik, icke några dumheter,“ inföll Kalle och gick emellan.
“Det kan icke någon säga, att vi förstört slottet.
Kom därför och låt oss gå, vi hafva ingenting här att göra.“
“Skola vi afbryta vår lek för den där tuppkycklingens skull?“ skrek Claes Henrik och ville nödvändigt taga sig en sammandrabbning med Erik, som icke heller hade något vänskapligt leende, utan blickade på Claes Henrik med uppretad min.
De andra gossarna omringade emellertid den senare, och efter en stunds ordväxling dem emellan fingo de Claes Henrik med sig.
Erik klättrade nu upp till öfra delen af vakttornet, där han satte sig, såsom det ville synas, helt trött af ansträngningen.
Han aftog mössan och lät den friska vinden spela genom det glesa, ljusa håret.
Framför honom låg hafvet öppet; öfver honom hvälfde sig den djupblå himmeln, och emot tornets fot bröto sig de brusande böljorna, hvilkas skum stänkte högt upp på ruinen.
Där och hvar syntes ett hvitt segel, liknande en jättestor sjöfågel, hvilken med utbredda vingar gungade fram.
Stödjande hakan i handen, blickade gossen drömmande utåt hafvet, liksom hade han önskat att kunna följa de bortåt ilande böljorna.
Tvisten med gossarna nere i tornet var glömd, harmen öfver det helgerån han ansåg dem begå, då de bröto sönder dessa murar, försvunnen, och tanken hade tagit en annan riktning.
Nu, när mössan är aftagen och hufvudet obetäckt, kunna vi betrakta detta ansikte, som de små flickorna funno så fult.
Är han då verkligen så frånstötande, denna gosse med sin tankedigra panna, sina drömmande, svärmiska ögon och sitt vemodiga leende?
– Ja, fäster man sig vid dragen, är han det visserligen.
Hufvudet har en så egen form, att man behöfver vänja ögat därvid, för att försona sig därmed; därjämte är det utrustadt med ett så tunt ljust hår, att hjässan knappast betäckes däraf.
Näsan är uppåtböjd och läpparna tunna; men oaktadt allt detta hade i denna stund detta fula ansikte ett uttryck som gjorde det nästan vackert, så vida prägeln af öfverlägsen intelligens och varm känsla försköna människans drag.
Man tyckte, då man betraktade honom, att denna yngling var en af de utvalde, som blifvit rikare utrustad än de flesta andra, och att inom honom bodde en själ, som fått vingar att höja sig öfver den materiela värld, inom hvilken mängdens tankar röra sig.
– Det fanns i hans ansikte ett omisskännligt drag af genialitet och snille, men det saknade ungdomens sorglösa glädtighet och okufliga lefnadslust.
– Den drömmande blicken sade, att tanken ilat bort, långt bort; den hade följt de rullande vågorna och med dem sökt ändlöshetens strand.
Solen sjönk mot hafvet, vinden aftog, och aftonens frid utbreddes öfver jorden.
Luften blef sval, nästan kylig; men det oaktadt kvarstod gossen och blickade “dit bort“.
Öfver hans drag hade, allt eftersom solen sjönk, lägrat sig en skugga af dysterhet, och då de sista strålarna föllo på dem, uttryckte de en djup sorgsenhet.
Han suckade, blickade ned i vattnet och mumlade:
“O, om min själ redan vore löst ur stoftets band och hvilade i oändlighetens famn!“
Här afbröts han af ett muntert skratt från ett par glada barnröster, som hördes från det inre af vakttornet.
– Eriks panna mulnade, liksom ljudet af glädtighet gjort ett plågsamt och störande intryck på honom.
Han kastade en blick inåt tornet; men i detsamma tystnade skrattet, och ett genomträngande skrik hördes.
“Någon har skadat sig,“ utropade gossen och var genast på benen.
– Kappan kastades öfver axeln, och han klättrade ned med stor hastighet.
I hvar sitt hörn af tornet befunno sig tvenne små flickor.
Den ena stod upprätt, den andra hade fått ett helt ras af lossnadt murbruk öfver sig.
Ifrån ingången af tornet regnade dessutom stenar, liksom kastade af en osynlig hand.
Obekymrad om den fara som hotade, nalkades Erik det stackars barnet, som till hälften var begrafvet under gruset.
Han lyckades, oaktadt stenkastningen utifrån, draga fram henne; men just som han upplyfte henne på sina armar, träffades han af en sten.
Han vacklade och föll baklänges med sin börda.
Där låg han nu med den lilla flickan i sina armar.
Ögonblickligen upphörde stenkastningen och man hörde ljud af steg, hvilka hastigt skyndade bort.
Flickan, som stått i det motsatta hörnet, kom nu fram, utropande:
“Herre Gud, Minna, har Claes Henrik slagit ihjäl honom?
Å kors i Herrans namn så du ser ut!
Hvad skola vi taga oss till!“
Dessa sista ord mera skrekos fram än uttalades.
Minna, som fått några svåra kontusioner och var full af blodiga skråmor i ansiktet, hade emellertid icke något sinne för sina egna smärtor, utan reste sig upp, sägande till systern:
“Skaffa vatten, så skola vi tvätta hans panna!“
Manda rusade ut ur tornet och återkom ögonblicket därefter med förkläde och näsduk drypande af vatten.
Nu började hon gnida gossens panna och tinningar.
Efter några sekunder såg Erik upp.
Hans blick fästes på Mandas upprörda ansikte.
Det vackra barnet syntes honom i denna stund likna en uppenbarelse från himlen, så skön var hon.
Icke en enda blick fäste han på den sårade och blödande Minna, som gråtande fortfor att bada hans tinningar.
“Kan du resa dig upp?“ frågade Manda, då Erik fortfor att se på henne.
“Är du bra nu, eller har du skadat dig illa?“
Gossen reste sig.
Öfver de färglösa kinderna göt sig en mörk rodnad.
Han syntes förlägen och framstammade något om att han bara var helt litet yr i hufvudet.
Manda tog hans mössa och sprang efter vatten.
Minna satt stilla bredvid honom och grät.
Nu först erinrade sig Erik hvad som händt och såg på flickan, frågande, om hon var illa skadad.
Ett kort samtal uppstod, och då Manda återkom med vattnet, var Erik så bra, att han kunde stå upprätt.
“Nu är bäst att vi gå hem,“ sade Manda, “så att Minna får hjälp, och du får gå och lägga dig,“ tillade hon, vänd till gossen.
“Det börjar redan mörkna.
Se så, Minna, tag min arm; du, Erik, kan ju gå allena?