Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
§. på lika sätt sorn jag, och de hafva derjemte försäkrat, att om de hade kunnat föreställa sig, att ett annat förklaringssätt kunnat ifrågasättas, skulle de aldrig hafva understodt §:s tillvaro.
Min åsigt har jemväl varit understödd af liera aktningsvärda nu närvarande ledamöter af detta Stånd, hvilka icke heller nu lära underlåta att säga sin mening.
Flera nu aflidna, bland hvilka jag vill pämna Ilr Pålman, hvilkens opinion icke lärer kunna frånkännas en rättvis yigt, hafva äfven delat den åsigt jag hyser.
Skulle jag således icke lyckas yinna pluralitet för min mening, är jag åtminstone glad, alt den slutar sig till deras, som förmått undersöka frågan med en så ljus blick, som dem jag citerat.
Den 6 Avig. i8i5 yttrade sig Ilr Silfverstolpe sålunda: (Frill.
Ehrenborgh uppläste derefter den del af Hr Silfverstolpe*, Axel Gabr., den 6 Augusti i8i5 afgifna yttrande, som igenfinnes uti 6:tc delen af H. R. o.
Adis protocoll vid samma ars riksdag pag. ao4—207). 348 Ben 3o Juni f. nj.
Jag anhåller att få förena mig med denne skarpsinnige och rättskaffens man, som alltid uttryckte sin opinion så, som jag anser hvar och en böra, utan fruktan eller undseende från den ena eller andra sidan.
Hr Gr. Pqsse, Arvid:
Jag skall icke yttra mig i sjelfva saken, eller ang:de dqn ifrågavar. anmärkn;sanledn:s beskaffenhet; ty jag anser mig derifrån förhindrad af grundlagen , som jag icke veterligen skall öfverträda äfven i de fall, der jag kunde anse den stridande ernot det rätta.
Men jag tror icke, att denna grundsats blifvit följd af andra talare, då de yrkat återremiss å Gonstit.Utskrs ifrågavar. memor.
Sådant är grundlagsvidrigt.
Skälen äro framställda af ordföranden i Utsk., af hvilken jag sålunda är förekommen och som jag mj förenar mig med.
Jag ber likväl att få tillägga några ord.
Efter hvad man vid föregående riksdagar erfarit, grundar man påståendet, att återremiss kail äga ruin, uppå följande mening i 29 §.
Riksd.Ordn.: ”Frågor uti detta ämne kunna i R.
St:s plepa väckas, och af ”andra R.
St:s Utsk. än Constit.Utsk. hos Stånden andragas, ”men icke af R.
St. afgöras förr, än sistnämnde Utsk. deröfver blifvit hördt.”
Utaf denna mening vill man dragg den slutsats, som skulle förbindelsen att höra Utsk., innan Ståndet äger afgöra frågan, innefatta tillåtelse för Ståndet att, sedan Utsk. blifvit hördt och yttrat sig, besluta öfver flensamma, antingen Utsk. fästat afseende vid den väckta nnmärkn:sanledningen, eller icke.
Jag medgifver, att man, 0111 man läser berörde stadgande isoleradt, kan komma till en sådan conclusion; men grundlagen, som visserligen skall tolkas efter ordalydelsen, kan likväl vid en sådan tolkning icke betraktas annorlunda än j dess helhet.
Det är nöd-, vändigt att anställa en jemnförelse emellan de särskilda föreskrifterna.
Iakttager man icke detta, blottställer man sig ofta för misstag; men iakttager man den deremot, skall man oftast undyika sådana, och mau skall i närvar, fall komma till en alldeles motsatt åsigt emot den, Hr Frih. Rantzou hyser.
För alt fullkomligt stadga min öfvertygelse i denna fråga, har jag noggrannt genomgått, hvad grundlagen stadgar om mål, som tillhöra Constit.Utsk:s behandling; och jag har funnit, att dessa stadganden obestridligen utgå från den gruudsats, att Utsk. dqri, med få undantag, äger beslutanderätt, och att RiksSt. icke kunna i anmärkntsfrågor fatta beslut, med mindre Constit.Utsk. gpdkänt en vackt anmärknrsanledning, eller sjelf framställt någon sådan anmärkning.
Det kan endast blifva anmärkning derigenom, att Utsk. godkännande yttrar sig derom.
Derföre får man, på sätt 39' 5- Riksd.Ordn. stadgar, icke ens benämna frågan såsom anmärkning, då den i något Stånd väckes, utan endast säga: att ”det är anjedn. till anmärkning etc/’ Jag torde sålunda hafva visat, att Frih. Rantzou utgått från en Den 3o Juni f. m. alldeles oriktig princip, då han trott, att någon anmärkn:sanledning kan ikläda sig beskaffenheten af anmärkning genom någonting annat än Gonstit.Utsk:s gillande deraf.
Det återstår mig nu att tillse, huruvida undantag blifvit gjorda från denna allmänna princip.
Man behöfver då icke forska djupt för att finna, att intet undantag är åsyftadt, utan så vida, att, om Constit.Utsk. ställer någon Konungens rådgifvare under Riksrätt, någon pröfningrätt deraf icke är RiksSt. förbehållen; hvaremot Ständerna i de fall, då Utsk. enligt 107 §. anmäler någon anmärkning, äga pröfva, om Rikets väl kräfver, att denna anmälan fullföljas hos K. M. Detta är Ständernas enda rätt i dylika frågor, och får derutöfver icke utsträckas.
Då vi dessutom här hort uppgifvas, att fyra personer af dem, som deltagit i grundlagens redaction, kort efter grundlagens tillkomst intygat, att meningen icke varit någon annan, än den jag och de med mig liktänkta hysa, samt förklarat, att de, i fall de kunnat föreställa sig, att någon annan tydning deraf kunde göra sig gällande, hade skiljt sig från majoriteten.
Då vidare tillämpningen under alla framfarna riksdagar varit sådan, tor-, de det icke vara underkastadt något tvifvel, att ju icke lagstiftarens mening varit den, jag deri vill finna.
Huruvida han gjort klokt, då han sålunda öfverlåtit en af Secreta Utsk:s attributioner på Gonstit.Utsk., derom vill jag icke lemna något omdöme.
Men då lagen finnes, skall jag icke draga i betänk, att ställa mig den till efterrättelse och inser tydligen, att lagstiftarens afsigt varit att från Stånden utesluta inflytandet af passionerna uti så grannlaga ämnen sorn ifråga var.
Jag bestrider återremissen och begär propos. å memorls läggande till handlingarna, önskande, att den dag snart må komma, då man icke vid hvarje riksdag söker tolka samma grundlagsbud på olika sätt, hellre än att man i behörig ordning söker tillvägabringa ett sådant förtydligande, att något tvifVel icke vidare kan uppkomma.
Ifr Tham, Wolrath:
Då sjelfva frågan blifvit så fullständigt utvecklad af Frihtna Boye och Ehrenborgh samt 'Gr.
Posse, anser jag det onödigt att upptaga R. o Ad:s tid med några ytterligare tillägg, ang:de densamma, utan hemställer jag blott till Hr Gr, o. Landtm., det han, med den rätt honom tillkommer, må förklara, huruvida han anser återremiss kunna äga rum eller icke.
Utfaller detta förklarande så, att propos. på återremiss icke kommer att meddelas, lära vi derigenom förkorta discussionen, sorn i sådant fall synes fullkomligt öfverflödig.
Horn, Glaes Fredr.2
Discussionen har numera öfvergått från sak till form, och jag nekar icke, att om denna förklaras så, att återremiss icke kan äga rum, är det öfverflödigt att återgå till saken.
Men då Landtm, icke genom något sådant förklarande afbrutit discussionen, hvilket han 35o Don 3o Juni f. m. ock icke lagligen kunnat eller bort göra, skall jag begära att få något yttra mig i saken.
Jag anser visserligen, att Utsk. icke bort yttra sig ang:de Hr Ehrenhoffs större eller mindre brottslighet; men väl har jag trott, att Utsk. skolat anse sig behörigt pröfva, huruvida icke det förhållande, som inträffat med Hr Ehrenhoff, bort hafva en sådan påföljd i afseende å Konungens vederbörande rådgifvare, att de förklarats icke hafva iakttagit
Rikets sannskyldiga val och nytta, då de icke tillstyrkt Konungen att skilja Hr Ehrenhoff från sin tjenst, emedan det icke kan vara förenligt med Rikets nytta, att embetsman med förtroendesysslor fä qvarblifva vid sina befattningar, hvilka sä uppenbarligen, som bär skett, öfverträda sina pligter.
Detta har jag trott ligga inom föremålen för Utsk:s bedömande.
Man har i afseende å behandlingssättet yttrat, att då Utsk. icke till någon åtgärd anmält den väckta anmärkningsanledningen, skulle ingenting återstå för R.
St:s tillgörande; och ordföranden i Utsk. har uppf råd t med en bevisning, som jag verkligen icke väntat mig.
Är lagen tydlig, mäste man hålla sig vid dess blotta bokstaf, och emot den gälla inga auetoriteter, vare sig af Ständers beslut eller personers yttranden, de må hafva ägt hvilka förtjenster som helst.
Ordföranden har derjemte sagt, att Constit.Utsk. är en domstol.
Jag tror det icke hvarken äga eller böra äga en sådan vådlig gemenskap.
Det är endast Riksrätt, som i dylika frågor utöfvar en domstols functioner.
Om det åter finnes, att någon eller några af Konungens föredragande icke med nit, skicklighet och drift förvaltat sitt embete, äger Constit.Utsk. att anmäla sådant, och R.
St. afgöra frågan såsom samvetsdomare; då det deremot, enligt min öfvertygelse, icke tillkommer Utsk. att afgöra, huruvida verklig brottslighet blifvit begången, hvilket ensamt tillhör domaren att bestämma, Utsk. har icke den vådliga magt att oyilkorligt leda Ständerna till minister-förändringar, elfer att bestämma bibehållandet af en för landet olvcklig och otillfredsställande rådgifvarepersonal.
Jag kan derföre icke annat, än att på grund åf tydliga ordalydelsen i grundlagen yrka, det
Ständerna äga den moraliska pröfningen af landets behof i denna väg, och att Utsk., i afseende härå, endast har att meddela erforderliga upplysningar .och dervid jemväl tillkännagifva sitt omdöme.
Utsk. innehar de acter, hvarpå Ståndens beslut skola byggas, och jag begär, att Utsk. må meddela en fullständig redogörelse för dessa akters innehåll i närvar, fall, samt yrkar al
Iså återremiss af memorialet. frih. Rantzou: Constit.Utsk:s ordförande Hr Frih.
Ehrenborgh har visserligen bjudit till att med den skicklighet, som är honom egen, försvara Utsk:s ifråga var. mentor.
Mig har detta försvar lilkväl ingalunda öfvertygat, och jag betvifla!', att etfecten deraf kunnat vara särdeles stark på nå - Den 3o Juni f. m. gon, som vågar för considerationer se föremålet klart i ögat.
Det factum, att en embetsman, som olofligen användt statens medel, icke blott blifvit befriad från att återbetala största delen deraf, utan derjemte fått behålla en högst indrägtig tjenst, qvarstår likafullt såsom ovedersägligt, och en hvar domme, om sådant är rätt.
Man bar sagt, att Kronan har fått consulathuset i Tanger repareradt för värdet af det afskrifna; men jag skulle hellre vilja säga, att det är Hr Ehrenhoff, som derigenom fått ett vackrare logis och en dyrbarare trädgård, deraf likväl vår handel och sjöfart icke hafva någon nytta.
Dessutom, i hvilken fara sväfvade denna handel och sjöfart under den mellantid, som åtgick, innan man här kom i erfarenhet, att medel, anvisade till fredens bibehållande, blifvit använda till ett så främmande föremål.
Jag förnyar hos Hr Gr. o. Landtm, min anhållan om propos. på återremiss.
Oansedt hvad Gr.
Posse med flera deremot anfört, kan denna min begäran, enligt min öfvertygelse, endast grundlagsvidrigt vägras.
Jag hyser visserligen, så mycket som någon annan, en enthusiastisk vördnad för framlidne cret.
Silfverstolpe, och tror, att vi ägt få män , hvilkas exem - pel det vöre så önskligt, att Constit.Utsk. cch RiksSt. ville i många fall följa, som hans.
Men jag tillåter mig icke att åberopa och följa auctoriteter, då jag har att fästa mig vid grundlagens tydliga bokstaf.
Jag tror äfven, att ju närmare man var de menlösa tiderna, desto svårare bade man att lätta de långväga följderna af vår statsförfattning, ännu mindre möjligheten af vära närvarande constitutionella förhållanden.
Möjligen har man också icke insett, hvarthän det skulle kunna leda , om det ifrågavar. grundlagsbudet så tillämpades, som mina motståndare påstå, och sålunda verkligen velat deri nedlägga cn annan mening, än som finnes i ordalydelsen.
Men att lagen icke är så skrifveri, som om man velat uttrycka en sådan åsigt, det åtager jag mig att bevisa på ett i min tanka så öfvertygande sätt, att alla deremot uppställda skäl måste bortfalla.
Hvarken Frih.
Ehrenborgh eller Gr.
Posse hafva brytt sig om ordalydelsen i lagen, utan hafva endast talat om andemeningar, sammanhang med andra stadganden m. m., hvilken slags tolkning vid förklaring af grundlagen icke, i mintanka, får anlitas, då ordalydelsen är tydlig och klar.
Ehrenborgh har åberopat 56 §.
Reg.F., der det heter:
"Ufsk:ns förslag ”skola först i Ståndens plena framställas till antagande eller ”förkastande, utan förändringar eller tillsatser.
Göras der”vid i Ståndens plena sådana anmärkningar, som hindra antagandet, erhålle Utsk. del af dessa anmärkningar för att ”förslagen ytterligare granska och jemnka.”
Hr Frih. har härutaf velat förmena, att, då Constit.Utsk. afstyrkt den väckta anmärknlsanledningen, och altså icke framställt nå - 35a D c 11 So J n n i f. ni. p;ot förslag, kunde någon jemnkning icke tiga rum, 6ch" 56 (j. vore altså icke tillämplig.
Jag tager mig friheten häremot endast hänvisa lill 4i) §■ Riksd.Ordn., som stadgar : ”Återförvisar något RilcsSt. ett redan beredt mål till veder-c ”börande Utsk:s ytterligare utlåt., uligge Ulsk. att dermed ”inkomma till det Stånd, som återremitterat etc.”
Af dessa ord kan icke dragas annan mening än den, att det är RiksSt:s rätt att återförvisa alla mål, så framt ej särskilda undantag eller vilkor deremot linnas stadgade.
Ett sådant vilkor gifves endast i afseende å ConstitUtsk:s betänktn, då de nemi innefatta frågor om grundlagsförändringar, och i hvilka fall det vilkor är utfäst, att återremissen skall åtföljas endast af de anmärkningar, som förklaras utgöra Ståndets gemensamma tanka.
Men hvad angår de i 107 §. omförmälda frågor, får jag fästa Uppmärksamheten derå, att denna §. innehåller 2:né särskilda momenter.
Första morn-, förutsätter, att anmärka, blifvit väckt i Utsk. till följd af vid Statsrådsprolms granskning inom Utsk. upptäckta förhållanden.
I fall någon anmärkn. efter detta morn; icke blifvit äf Cönstit.Utsk. framställd, är det klart, att återremiss icke kan i afseende derå äga rum; ty Stånden nfd då naturligtvis i okunnighet om, huruvida några facta .fia-» refnnnits, som kunnat föranleda Utsk. till ett annat beslut.
Men just för att bilda en eontroll emot Utskrs möjliga missbruk eller förbiseenden har lagstiftaren i 2 mom. af samma §. tillåtit, att uti allmänt kända regeringsåtgärder, som, utan tillgång till statsfådsprotm, kunna blifva1 föremål för uppmärksamheten, anmärkningar få väckas inom Stånden eller andra Utsk., hvilka anmärkningar likväl icke få afgöras, förrän Cönstit.Utsk. deröfver blifvit hörd t.
Uti 29 §.
Riksd.Ordn. stadgas i lika ordning: ”Frågor i detta ämne ”kunna i R.
St:s plena väckas och af andra R.
St:s Utsk. ”än Cönstit.Utsk. hos Stånden andragas, men icke af R.
Sfr. ”afgöras förr, än sistnämnde Utsk. deröfver blifvit bordt.”
Så framt nu ordet afgöra ej står utan all betydelse —• och dertill synes det vara alltför vigtigt—, måste meningen väl vara, att, sedan Utsk. meddelat alla upplysningar i målet, Stånden äge afgöra detsamma, huru de behaga.
Sådant kan dock icke ske första gången frågan föredrages, och derföre är återremiss erforderlig.
Eljest kunde man genast afgöra saken.
Det enda motskäl, som härvid kan förtjena någon uppmärksamhet, är det af Gr.
Posse anförda, att nemi. i 2q §.
Riksd ordn. bestämmas ordalagen, Uti hvilka ämnen af den ifråga var. beskaffenheten få i Stånden väckas f sålunda, att man skall säga: ”Det är anledning till anmärkning etc.”, hvaraf den slutsats förments böra dragas, att anledningen icke blir anmärkning,- förrän Cönstit.Utsk. godkänt densamma.
Jag vill härvid endast göra den erinran, att anledningen i den förseglade rullen visserligen ieke - Dn .'!« Juni f. m. iclie blifver anmärkning derföre, att fråga derom i R.
.M:s pJena väckes; men den blir anmärkning, då Stånden godkänna anledningen, likasom alla andra förslag eller motioner icke blifva R.
St:s beslut derföre, att de viickas och remitteras i Slånden, utan först da de, elter behörig handläggning i vederbörliga Utsk., af R.
St, antagas.
Så enkel ser jag frågan, och jag tror, att det i politiskt hänseende är högst vådligt att öfverlemna till Constit.Utsk., så organiseradt, som det vanligen nu är, att med R.
St:s rätt döma öfver den rådgifvande personalen.
Tager man från Ständerna denna lätt och later den bero på majoriteten af i röst i Constit.Utsk., d. v. s. på i3 röster emot 12, så liar man fråntagit dem en bland de vigtigaste constitutionella rättigheter; och för att inse denria vigt, behöfver man blott besinna, huru vigtigt det är för ett land att behålla eller icke behålla en Regering, till hvilken det hyser eller icke hyser fördroende, för att utan farhåga kunna åt henne disponera betydliga anslag och på en så lång tiderymd som 5 ar öfverlemna henne vården om landets angelägenheter.
Jag har visst icke hopp örn, att Hr Gr. o. Landtm, afgifver någon, enligt mina äsigter, nöjaktig förklaring af grundlagen i denna del, och jag har sålunda uppträdt med min molbevisning endast i anledning af den utveckling af skälen för den stridiga tolkningen, hvilken Frih.
Ehrenborgh och Gr.
Posse framställt.
Jag reserverar mig emedlertid nu, såväl som vid sista riksdagen, emot den grundsats, att
Ständerna skola bortskänka sin anmärkningsrätt emot Konungens rådgifvare till ett Utsk., som vägrar del af sina prot., och som i allt omger sig med en hemlighetsslöja, hvilken i clt constitutionelt land icke i något alseende borde finnas; och jag skulle hellre gå in på, att alldeles ingen granskning af Regeringens åtgärder agde rum, än jagj skulle vilja anförtro den ät Constit.Utsk. ensamt.
I afseende på lmfvudsaken får jag emot Frih.
Rantzou erinra, att några medel icke blifvit efterskänkta, emedan de, oriktigt amanda, likväl voro nedlagda uti en staten tillhörig egendom, och salunda icke al consuln egentligen lörskingrade.
Jag tror alisa, att någon återremiss i detta afsende icke érlbrdras.
Men hvad immen beträffar, anhåller jag om R.
Ads tålamod, i händelse jag blir något vidlyftig i mitt bemödande att visa, det icke något hinder emot återremiss lagligen finnes.
Ehrenborgh har bestridt rättigheten till återremiss, under påstående, att Utsk. skall äga domsrätt 1 dylika frågor, och i dem altså besluta med R.
Stts rätt.
Jag kan icke dela en sådan åsigt.
Väl vet jag, att det enl. 1 mom. af I07 $. Reg.F. beror pä Utsk. allena att göra eller 8 H ' ‘ 45 Den 3o Juni f. m. icke göra anmärkningar; men uti andra mom. är en garanti leni nåd R.
St. emot Ulsk:s möjliga obenägenhet att uppfylla sin pligt.
Det är alisa klart, att
Utsk. icke bör kunna hafva magt att tillintetgöra sjelfva garantien.
Man har å motsidan åberopat 4 aktningsvärda personers auctoritet.
Jag värderar så mycket som någon annan dessa män; likväl kan jag icke förneka det gamla tänkespråket:
Araicus Calo, amicior vero veritas.
Jag har aldrig vågat blindt tro på någons auctoritet.
För öfrigt har jag länge tvckt mig linna, att 180g års lagstiftare, af fromhet och ädel fruktan att utsträcka R.
St:s magt för vida, i flera afseenden inskränkte den alltför mycket.
Det är derföre möjligt, att deras afsigt uti ifrågavar. fall tilläfventyrs varit sådan, som mina motståndare uppgifva; men i sådant fall var det då och icke här den enda gång, som Sveriges skyddsengel styrde pennan så, att uti orden blifvit nedlagd en bättre mening, än afsigten varit.
Man har emot min åsigt åberopat 56 §.
Reg.F., hvarest endast talades om förslag, sorn kunde återremitteras, med erinran, att Constit.Utsk:s memor. icke innehöll något förslag.
Hr Dalman har redan hänvisat till 4g §■ Riksd.Ordn., som sager: ”Återförvisar något RiksSt. ett redan beredt mål ”till vederbörande Utskrs ytterligare utlåt., åligge Utsk. att ”dermed inkomma till det Stånd, som återremitterat.”
Här talas icke om förslag, utan om mål i allmänhet, som kunna återremitteras.
För öfrigt borde, efter min tanka, hvarje utlåt., i anleda, af en väckt anmärkningsfråga, hafva varit iklädt form af förslag, att antingen låta anmärkningen förfalla eller ock att tili thronen frambära en underd. anhållan, om rådgifvarens entledigande; och om Utsk. begått en oformlighet, måtte väl R.
St. icke derigenom hindras att iakttaga deras rätt.
Slutligen får jag tillkännagifva, att jag hade väntat, det någon skulle, till stöd för sitt påstående, åberopa auctoriteter, och har derföre gjort mig mödan att utur proltn sedan 1815 års riksdag sammandraga de olika åsigterna, som inom detta Stånd blifvit i denna fråga yttrade.
Jag anhåller att få uppläsa detta sammandrag.
Hvarefter FIr Cederschjöld uppläste följande:
Till ledning för omdömet om Constit.Utsk:s lagliga magt i afseende på anmärkningar, rör:de Konungens rådgifvare, och om RiksStåndens rätt att återremittera Constit.Utsk:s utlåt:n i dylika ämnen, torde jag få meddela ett kort sammandrag af hvad som hos R. o. Ad. derutinnan blifvit vid de föregående riksdagarna yttradt och tillgjordt.
Jag skall uti detta ytterst hopträngda sammandrag endast upptaga hvad sora rör formfrågan, Utan ringaste inblandning af de saker, sorn för öfrigt utgjort föremål för discussionerna.
Dcu 3o Juni i. in. 355 Den 17 Juli 1815. k.o.au.s • jjrot.
Föredrogs Constit.Utskrs memor., innefattande Utskcs p. 737. lemnade decharge för Statsrådet, de föredragande saint Konungens rådgifvare i comniandomål.
Landtmarskalken yttrade sig, innan lian uppropade 75g. en, som anmält sig att tala, ”böra tillkännagifva, att öfver ”den af ConstitUtsk. meddelade dechargen kunde ventilation ”till beslut icke äga rum, utan endast reservation dervid va”ra tillåten.” Frih.
Stael v.
Holstein, Corfitz Ludv., anmälde 7^°- anledning till anmärkning, hvilken remitterades till Constit.- 7(53.
Utsk, hvars mentor, emedlertid blef hvilande.
I anledning deraf, att en ledamot af Constit Utsk. till- 795. kännagifvit, att Utsk. vägrat honom få låta sin reservation mot dechargebetänk. till Stånden åtfölja, begärde Frih. S tae 1 796. v. Holstein, att Utsk. skulle anmodas uppgifva skälen till denna dess vägran.
Proposition härom blef af R. o. Ad. yrkad, men af 809.810.
Landtm, vägrad.
Den 20 J u 1 i 1815.
Constit.Utsk. gillade Landtmts nyss förut omnämnda för- 904. hållande och förklarade den yrkade propos. stridande mot Biliang-, grundlagen, men gjorde detta med en vidlyftig redogörelse 5. för skälen till dess förhållande alt hafva vägrat ledamot bi- p- ao35. foga sin reservation till Stånden.
Utsk. visade sålunda sig kunna de facto meddela, hvad det nekade Ståndet att de jure kunna begära.
I detta utlåt, yttrade Utsk. bland annat, att det i anmärkntsmål handlar med R.
St:s rätt; att hvad Constit.Utsk. lemnat oanmärkt bör anses hafva vunnit decharge; att någon pröfning af Utskts förfarande ej är R.
St. medgifven; att på utlåttn, som öfver förrättningen af denna granskning från Utsk. inkomma, ingen återremiss kan äga rum, emedan Utsk. ej är skyldigt eller ens berättigadt attRoAd;s framställa de facta, det granskat, o. s. v, p,-ot.
Hr Pålman, Otto Fredr., ansåg Constit.Utsk, hand- p. 909. la i anmärknrsmål med R.
HrCedersch jöld, Pehr Gust., bestred Constit.Utsk:s 914. påstående att i anmärknrsmål handla med R.
St:s magt.
Enl. 2 mom. af 107 §.
Reg.F. tillkom det nemi. R.
St. att sjelfva afgöra, sedan blott Constit.Utsk. blifvit hörd t. gi5.
Men rättigheten att afgöra' måste nödvändigt afven innefatta rättigheten att förkasta.
Holstein:
Då enligt 2 mom, af 107 §, 916, Reg.F. anmärkningar göras af enskild ledamot i Ståndets plenum, är afgörande-rätten hos R.
St., dock ej förr, än Constit.Utsk. blifvit hördt.
Det är helt andra ämnen, hvari 29 §.
Riksd.Ordn. lemnar Constit.Utsk. rätt att afgöra i R, St:s ställe.
Cederström, Jae.:l Enl. 107 §.
Reg.F. pröfvar 356
Den 3o Juni f. m.
Conslit.Utsk. med R.
St:s magt oell rätt, om någon anmärkning finnes.
Om fråga, rör:de anmärkning mot någon Konungens rådgifvare, väckes i Ståndens plena, kan Utsk;s åliggande deraf icke förändras.
Pröfvar Utsk. en gjord anmärkning ogrundad, lemnäs Stånden del af Utskjs beslut, men icke af sjelfva anmärkningen.
Endast da Utsk. godkänt anmärkningen, äga Stånden att besluta, nemi. huruvida de P jpS. vilja anmäla rådgifvaren till entledigande. ,yjL-.
Stael v. Holstein hänskjöt till framtiden att slita striden emellan R. o.
Ad. och Constit.Utsk, oell Utsk:s memorial blef lagdt lill handlingarna.
Den 6 A ug, i8i5.
Hr Silfverstolpe, Axel Ga,b r., anförde justeringen af prot. för d, 20 Juli, att hvarje önskan 0111 förklaring måaoa. stc hafva till ändamål alt få antingen, ett rättesnöre för utöfningen af en handling, eller moliver för uttrycket af ett omdöme.
Men som anmärkningsmål afgöras af^Constit.- Utsk. med R.
St:s rätt, kunna icke heller R.
St. afConstit.- Utsk. infordra någon förklaring.
Den 12 Mars 1818, 282, Företogs till pröfning Constit.Utsk;s memor.
N:o 3, i, anledn. af en från R. o. Ad. remitterad anmärkning emot Konungens rådgifvare i commandmnål.