Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om sålunda dessa utsträcktes på så sätt, att så snart ett hemman efter bestämda grunder blifvit bortarrenderadt, skulle vid inträffande ledighet förre arrendatorns arfvingar äga rätt, alt utan ny auction oell med oförändrade afgifter fä arrendet pä ytterligare 30 år förlängdt; skulle jag anse della vara en förbättring af nu gällande stadgar och lenina ett prof på den faderliga omvårdnad för underhafvande, som för enskild kan blifva en ledning.
Jag är ledsen att än en gång upptaga H.
Ståndets tid, men frågan är af vigt, och det torde lända mig till ursäkt.
En värd ledamot har med en viss värma hestridt den uppgift jag lemnade, att K.
M:s föreg:de beslut skulle äfven här yttrat sig i samma syftning, sorn den jag tillåtit mig tro vara den rälta, och behagade dervid den värde ledamoten yttra, det han sä mycket bättre borde känna den saken, som han deltog i dess beslut.
Den tiden är visserligen icke glömd af någon, således ej af mig; men må han tillåta mig återkalla i hans minne, att K.
M. är en persona moralis, och alt sålunda dermed icke absolut menas de nyaste, utan äfven äldre beslut, och torde det icke kunna bestridas, alt K. M. i sin resol. af d. 25
Maj 1720 förklarar, att presterskapet i Halland icke 1 H. 25 Den 14 Augusti e. m. var bcfogadt att fordra någon städja af hemmanen, emedan de voro pura kronohemman, som icke böra städjas, äfvensom att K. M. på 17:de århundradet förlänade desse hemman än lill den ena, än lill den andra, alltid förklarandes dem vara pura Kronans hemman, räntan dock oförkränkt för den som densamma hafva skulle.
Samme värde talare frågar, hvarföre man hade sä varmt intresse för kyrkan, hvarföre den icke lick försvara sig.
Jag kan ej neka, att. detta ”hvarföre” kommit oförväntadt, sedan det blifvit den ena parten förbjudet alt instämma kyrkorna inför laglig domstol.
Det må vara tillräckligt svar pä orden ”mäktiga relationer”.
Pä hvilken sida relationerna varit makligare, utvisar nog Sveriges historia.
Hr von Hartmansdorff har, med anleda, af mitt yllrande, påstått, alt om äboerne hafva någon rätt, så kunna de göra denna rätt gällande, och har synts deraf vilja draga den slutsats, att de omöjligen kunna hafva någon rätt.
Med anlcdn. deraf får jag upplysa, att äboerna hafva endast rätt, om Kronan äger jorden, men icke annars.
Som de ej fä föra Kronans talan, sä kunna de sålunda ej utan Kronans mellankomst göra sin rätt gällande.
Det är derföre som II.
St. vid föreg:de riksdagar hos K.
M. sökt och begärt, alt Kronan skulle utföra sin talan mot kyrkorna.
Dä detta icke skett, sä anser jag, att den af K.
M. nu väckta propos. länder till ett mildrande resultat, sorn kanske kan vara nyttigt för häda parterna, emedan, om någon rättegång skulle komma i fråga, man ej kan vela, huruvida den ena eller andra parten ej skulle komma att förlora mer, än de nu möjligen komma alt göra.
Samhället äger tvenne intressen för att bringa denna fråga till ett godt slut.
Det första är statsekonomiskl: sam hit Hets fördel fordrar, att jordens afkastning i möjligaste män uppbringas, och detta kan ej ske sorn sig bör, utan alt innehafvaren af jorden äger säker besittningsrätt af densamma.
Atagandet af eli visst arrende derföre hindrar ingalunda, hvad man än derom ina säga, jordens förbättrande, genom nedläggande deruti af förökadt capital och förökadl arbete; men ularrenderingen pä kortare tider, antingen med ärlig uppsägning, eller efter förloppet af ett visst antal är, hindrar alltid i väsendtlig män sä väl nyodlingar som förbättring af den redan odlade jorden.
En hvar som baft någon befattning med sådana hemman, som af åtskilliga directioner utarrenderas pä längre eller kortare tider, bar sig detta nogsamt bekant.
Men Staten bär i denna fråga ett annat intresse, jemförelsevis större än alla andra, och det är rättvisans.
Dä en tvist parter emellan skall slitas, finnas tvenne utvägar: den ena är att gå till domaren och underkasta sig hans utslag, — den andra är förlikning.
Ilär står ett antal kyrkor pä ena sidan och jordbrukare å den andra.
Då tvister om äganderätt i allmänhet, enligt vår statsförfattning, tillhöra domstolarne, så vore vis - Den 14 Augusti, e. m.
195 scrligen enklaste ulvägen al t dit hänvisa parlernc, och jag skulle tillstyrka denna utväg, om icke denna sak tore al' den särskilda beskaffenhet, att hvad som utgör dea verkliga rättvisan, icke kan med tillförlitlighet utrönas; emedan denna är beroende pä granskning af gamla jordeböeker oell hvarjehanda andra handlingar, allt ifrån den tid, sorn Halland lydde under Danska Kronan.
Kommer saken till domaren, sä mäste lian tillerkänna fulla rätten ät ena parten, antingen ät jordinnehafvare!!, dä kyrkan mäste nöja sig med dea gamla räntan, sådan den till Kronan af ålder ingått, eller ock mäste han i andra händelser tillerkänna kyrkorne den fulla äganderätten, dä jordiunchafvarne icke äga något annat, än hvar och en annan arrendator, d. v. s. det beror på jordägarnes nåd eller godtycke, 0111 efter arrendetidens slut arrendatorn får vid hemmanet qvarblifva.
Någon medelväg här emellan linnes icke.
Del är domarens skyldighet att efter hästa öfvertygelse fälla utslag pä de skäl, som kunna framletas; men delta kommer, efter min tanke, härvid att. hero pä ett måfå.
I sådant läll tror jag, ali det är skiil att.
Staten mellankommer och söker tillvägabringa förlikning.
Af sådan syftning har jag funnit den K. propus, vara, och gillar densamma för min ringa del.
Måhända innehälles deri någon obillighet, ej mellan de tvenne parterne, om man betraktar dem som 2:ne moraliska personer, men emellan de individer, som utgöra hvardera parten.
Om nemi., som det blifvit uppgifvet, åtskilige innehafvare af dessa hemman nu endast betala den gamla räntan, dä åter andra mäste erlägga ett temligcn uppdrifvet arrende, sä är det tydeligen ganska olika förmäner, som tillskyndas desse begge classer.
Samma förhållande äger rum i afseende pä kyrkorne, hvaraf deri ena får behålla en vinst, sorn den tillskansat sig, dä den andra måste afstå ifrån allt hopp att kunna göra detsamma.
Jag skulle alltså önska, att en utväg mätte lörefinnas att åstadkomma en förmedling i della afseende, sålunda, att samtlige kyrkorne skulle behålla hvad de nu åtnjuta, och samtlige jordägarne erlägga detsamma som de nu erlägga; men de arrenden, som äro allt för högt uppdrilna, böra nedsättas, och de deremot, hvilka nu äro alltför låga, i samma män höjas, hvilken förändring skulle gå i verkställighet allt efter som den bestämda liden för de sistnämnda t i I lända lii per.
Jag kan nu bär icke bestämdt uppgifva planen flir verkställigheten häraf, men anhåller, alt det Utsk., sorn kommer att behandla målet, ville derå fästa sin uppmärksamhet, Jag tror, alt, endast genom en sådan åtgärd, kan saken med full billighet afgöras, och här mäste billigheten vara rättvisa; ty hvilka än de lagliga skälen och anspråken må vara, sä lära de numera icke kunna utredas.
Jag har begärt ordet endast i anleda, af Frih. Hamiltons yttrande.
Frih. har ingått i sjelfva saken, och liilat om huru dessa hemman varit donerade såsom pura kronohemman.
Detta är ett misstag; de hafva viii varit donc - 196
Den 14 Augusti e. m. rade, men likväl såsom kyrkohemman benämnda i adema, och i samma donationer upplogos också skattehemman, i afseende ä hvilka aldrig någon äganderätt hos Kronan kan ifrågasättas.
Frågan oin äganderätten lill dessa hemman deremot, om denna tillhör Kronan eller kyrkan, beror pä hvilkendera sorn ägde rätt att städsla hort desamma.
Frih. Cederström, Jacob: Frågan, i sin enkelhet uppfattad, synes vara den, att i fall, genom domstolars beslut, hemmanen skulle kyrkorna frångå och Kronan tillerkännas, ilrågavar. personer, såsom endast arrendatorer, icke kunna tillerkännas någon åborätt, utan allan rätt förlustiga; enär deras nyttjanderätt är beroende pä arrendecontract, hvilka i och genom domarne mäste förklaras ogillliga, sä framt Kronan skall kunna hemmanen lilldömmas.
Del kunde dä inträffa, att dessa hemman komme att behandlas efter 77 § Reg.F., och i sådant fall skulle desamma ovillkorligen utbjudas på offentlig auction till arrende af den mestbjudande.
Detta kan visserligen förekommas på det sätt, att Konung och Ständer i förväg besluta, alt om domstol tillerkänner Kronan jordäganderätlen, skulle hemmanen såsom kronohemman, de der böra med åboer förses, betraktas; men att Konung och Ständer skulle förklara nuvar. arrendatorer för blifvande äboer, utan allt afseende pä deras mer eller mindre tjenlighet eller förmåga, synes mig icke troligt; helst alla vära författningar om disposition af kronohemman, som med äbo skall förses, innehålla, att vedcrb. K. M:s Bef:h:de skall pröfva deras antaglighet, som till åborätt sig anmäla.
I afseende å en värd talares vllrande om den statsekonomiska fördelen deraf, att, i stället att hemmanen utarrenderas, åboerne lemnäs äganderätt, så tror jag icke alt den satsen häller streck, enligt hvad erfarenheten visat, synnerligen inom andra länder.
Här i Sverige har jordculturen ännu icke stigit nog högt, och intresset för jordbruk såsom näring af personer, hvilka sjelfva ingen jord äga, är i samma män inskränkt, som äganderätt till jord är fördelad på många händer, samt capitalstyrka sällan trädas hos dem som skola sköta jorden, sä som t. ex. i England.
Der visar det sig, att ehuru i detta land inga eviga arrenden finnas, har likväl cuituren stigit mångfaldigt utöfver hvad den förut varit, genom iuuehafvarnes egen omtanka, under jordägarnes egen tillsyn.
Det har varit erkändt inför Konungen, att
Kronan icke hort göra anhängig vid domstol frågan om rättighet lill dessa hemman, och II.
Sl:s begäran derom har blifvit afslagen, och sådant med rätta; ty en rättegång i detta hänseende hade måhända haft till följd att inveckla frågan, såväl i afseende på kyrkornes rätt, som i hänseende till de enskilde brukarne af jorden.
Jag anhåller, att hvad jag nu yttrat må till Utsk. åtfölja.
De talare, som försvarat den K. propos.j hafva, så vidt jag kunnat uppfatta deras yttranden, utgått ifrån den förutsättning, att denna propos. innebure en önskvärd för - Den 14 Augusti e. m. 197 likning emellan Kronans och kyrkornes rätt.
Om än Konungen, såsom hiigste representanten af Kronans rätt, skulle härigenom anses hafva eftergifvit denna; så är det likväl icke vederh. kyrkoföreståndare betaget, om de finna sig missnöjde med det sätt, hvarpå förlikningen skulle äga rum, att, oberoende af Konung och Ständer, göra saken anhängig vid domstol; och i sådant fall hemstäilerjag, hvad som vore vunnet genom bifall till denna propus.
Atskillige talare hafva förmenat, alt åboerne ä dessa hemman icke hafva någon laglig besittningsrätt: jag ber likväl att fä erinra dessa Hrr derom, att, såvida genom domstols beslut de Halländska kyrkohemmanen blefvo förklarade för rena Kronohemman, kunde, i följd deraf, dessas åboer icke kännas skyldige till kyrkorne erlägga något högre belopp, än de räntor, som af ålder utgått, och att i sådant fall de, som voro åhoer ä dessa hemman 1808, voro, enligt K. försäkran den 21 Fehr.
1789 och Kammar-Coll. kungör, d. 29 Fehr. 1808, tryggade vid dessas besittning; att deras efterkommande äfven äro det, såvida de kunna styrka sin descendance, och alt i sådant fall ]82(i års föreskrifter om hemmanens utarrenderande komme ali förfalla, och kyrkorna linge hälla sina arrendatorer skadeslösa sä godt de kunde.
I följd häraf, och på det allas rätt må bevaras, måste jag fortfara i den yttrade åsigt, att den K. propus, på ett otillfredsställande sätt löser frågan, och afstyrker StalsUlsk. att stanna i annat beslut än föreg:de Ständers.
Cederström, Jacob, är en af våra statsekonomer; han har en gång för R. o. Ad. framställt ett statsekonomiskt förslag, hvilket jag tror behandlades af 5 eller ö Ulsk., ehuru resultatet blef — intet.
Ilan är äfven ex officio, såsom President i Kammar-Coll., en af vära statsekonomer och har nu framträdt med en sats, som säkerligen är lika ny som märkvärdig, då han påslår, att den säkra besittningsrätten ingalunda befrämjade jordens odling och deraf följande större afkastning.
Detta påstående står, att börja med, tydeligen i strid med sunda förnuftet.
Det lärer icke vara synnerligt svårt att fatta, att man hellre arbetar för sig sjelf, än för någon annan.
Det står äfven i strid med alla tiders erfarenhet; mä man blott se efter, huru utarrenderade boställen skötas, emot hemman, sorn innehafves med säkerhet om ständig besittning.
Men Friherren har hemlat sin bevisning ifrån England.
Uti England finnes ingen ständig äganderätt för jordbrukare, men England är likväl bättre odladt än Sverige; följaktligen är del bättre all besittningsrätten är osäker.
Lätom oss dock dröja med denna jemförelse, till dess Sverige hunnit såsom England fä en fabriksindustri, som sysselsätter llere millioner förbrukare af landtmannaprodueter, och derjemte spannmålslagar, som genom utestängande af utländsk medtäflan uppdrifvit prisell lill cn oerhörd höjd.
Under sådane förhållanden skulle vart landtbruk visserligen ej slå tillbaka.
I England har man dessutom varit någorlunda ense 198 Den 14 Augusti e. m. derom, alt den jord som innehafves på den möjligast längsta besinningstid, jag tror det är 99 år, i allmänhet är hällre skött än den, som på kortare tid är öfverlåten, och ett angränsande rike, som har vida mindre naturförmåner än England, har likväl uppdrifvit jordens odling till än större höjd, just derföre alt innehafvarue besitta den med full ägande rätt.
Frågan är i öfrigt alldeles för enkel, för att jag längre skulle vilja dermed upptaga tiden.
För att vinna någon jemlikhet i räntan, eller afgiflerne för de hemman, hvilka voro utarrenderade och dem, hvilka innehafvas med åbo- eller städslorätt, har dea ledamoten, som sist talade, i sitt nästföreg:de yttrande, framställt det förslag till jemkning af den K. propos., att hvad kyrkorne vid tillfällen af arrende-auclioner tillskansat sig mera än hvad skäligen vara bort, skulle afgå ifrån delta hemmans arrende och läggas pä andra hemman, hvilka hade en mindre afgift.
Jag ber att få fästa dea värde ledamotens uppmärksamhet derpå, att kyrkorna icke hafva tillskansat sig någonting.
Först sedan Konungen, hvilken, såsom den högsta myndigheten i samhället, måsle äga någon rätt alt ang:de värden om kyrkans egendom besluta, meddelat den föreskrift, att hemmanen skulle utarrenderas emot ett maximum och minimum, — först då skedde utarrenderingen af desamma.
Det stod dä en hvar fritt att emellan båda dessa medelvägar, nemi. emellan maximum och minimum bjuda hvilken summa som helst, och då lärer man ej kunna säga, alt kyrkorne tillskansat sig något, och man har följaktligen saknat lbg att med slike tillvitelser framkomma.
Hvad belrällär den värde talarens yttrande om orsakerna till den höga grad af eultur, som jorden i England vunnit; så önskar jag ingenting högre, än att summa orsaker äfven blefve gällande i Sverige.
Jag tviflar då icke, att samma resultater här skulle bli förverkligade, som visat sig så välgörande för England.
Frih. Cederström, Jacob: Hr von Troil har behagat säga, det jag fällt ett sådant yttrande, som skulle arrendatorer i allmänhet sköta jorden bättre än jordägarne sjelfve.
Jag torde fä erinra den värde ledamoten, att det alls icke går an att lägga ord i munnen på mig, som jag icke haft.
Jag har icke yttrat något sådant; jag är tverlom öfverlygad, att en jordägare, som besitter lika skicklighet i jordens skötande som en arrendator, bör hafva större intresse för culluren af den jord hau sjelf rår örn, än den sednare; men der det händer, att den arrenderade jorden är bättre häfdad emot den jord, som skötes af ägaren, kan orsaken dertill vara, dels att den sednare saknar den förmåga, som besittes af den förre, dels att andra omständigheter hindra honom att ät jordbruket egna vederbörlig uppmärksamhet, hvarföre omsorgen derom uppdragits ät andra personer hvilka hafva uteslutande intresse i jordcultureu.
I Den 14 Augusti e. m.
199 öfrigt må det vara den värde ledamoten förbehållet att icke förstå grunderna för det statsliushällnings-systern, som jag vid en föreg:de riksdag framställt, och derifrån hemta anledning till den förmodan, att icke statshushållningen i Sverige kan ordnas sä alt alla skulle blifva belåtne oell deraf finna sig väl, derföre att motionen derom blifvit remitterad till flere Utsk.
Jag har för min del icke för afsigt att återkomma till ett ämne, som icke hörer till detta.
Jag har icke eller för afsigt att vidare inlåta mig i afhandlingar om följderna af det Engelska jordbruket genom arrendatorer.
Det torde vara klart, att emedan jordägarne sjelfva i allmänhet icke äga nog frihet från andra sysselsättningar för alt sköta jorden, öfverlemnas omsorgen derom till sädane personer, hvilkas yrke det blifvit att studera jordbruket, att förstå detsamma, och vela att deraf draga den möjligaste största fördel.
Då stiger culturen och denna medför högre arrenden, i män af högre afkastning; sådant blir icke samhällets förlust, ulan samhällets vinst.
Mångå röster hördes ropa på propos:n. Hr von Hartmansdorff:
Hr von Troil har yttrat en mening, som bör utgöra sjelfva grundtanken för den ifrågavar.
Öfverläggniugen.
Den är sä riktig, att jag är förvissad, det lian af alla gillas, nemi. att rättvisa skall skattas högre än fördel.
Det är klart, att fördel tjenar till ingenting, om man ej är säker i äganderätten af hvad man vunnit.
Men Hr von Troil har gjort en tillämpning, som jag icke gillar, och hvilken jag anser mig höra upptaga, pä det att riktigheten af grundtanken icke mäste föranleda någon till att gilla tillämpningen, lian sade nemi., det han trodde, att rätten och fördelen här vore så svåra att utreda, det häst vöre, att man öfverlemnade saken till den förlikningscommission, som nu skulle utgöras af R.
Men man hör ihågkomma, att vid all förlikning är grundvillkoret, alt hegge parterna skola vilja förlikas.
Nu är förhållandet likväl, att kyrkornc alldeles icka hafva begärt någon förlikning.
Får man då tvinga dem dertill och säga:
J måsten frånträda hvad J ägen, antingen J viljen eller ieke.
Månne icke detta är ett förmynderskap, sträckt utöfver alla billiga gränser?
Huru kan sådant försvaras af dem, sorn klaga öfver och bestrida allt hvad som kallas faderlig omvårdnad och förmynderskap? ty här tyckes faderligheten gå längre än skäligt är.
Hr Lillje hök, Adolph Ludvig, hade inlemnat följande :
Hindrad att personligen öfvervara R. o. Ad:s plenum i dag, anhåller jag ödmjukast alt framdeles till vederbörligt Utsk. få inkomma med mina anmärkte, i afseende på K. M:s nåd. propos. rör:de Halländska kyrkohemmanet
Ilr von Troil: I anlcdn. af Ilr von tlarlmansdorlfs sednastc anförande, torde jag blott få fästa uppmärksamheten derpå, att man flere gånger åberopat ifrån den sidan, som jag icke 200 Den 14 Augusti e. m. tillhör i detta ämne, att Konungen vore kyrkans högsta embetsmyndighet i detta land; och i sadan t fall härer väl han vara berättigad att på ena sidan ingå i den föreslagna förlikningen.
Då härefter öfverläggningen, uppå derom gjord propos., förklarats vara fulländad, yttrade H. Ex. Ilr Gr. o.
Landtm., att vid föreg:de riksdagar frågan om Halländska kyrkohemmanet! visserligen varit remitterad dels till Stats-, Lag-samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utskm, dels till Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Ulsktn, men alt vid dessa riksdagar ärendet haft egenskapen af önskningsmål, och de derom väckte motioner åsyftat frågans handläggning vid domstol.
Deremot förekom målet nu i ett väsendtligen förändradt skick, sedan K. M., medelst nåd. propos., till R.
Sl:s bedömande öfverlemna! ett förslag lill bestämmande af de villkor, hvarunder nuvar. åboer å ifrägavar. hemman kunde dertill förvärfva skattemannarätt, och hade H. Ex. derföre föreställt sig, att ärendet lämpligen kunde remitteras endast till StatsUtsk., helst detta Utsk. vid frågans behandling vore genom Riksd.Ordn. berättigadt att med andra Utsk. sammanträda, om sådant ansåges nödigt.
Då åtskilliga ledamöter ansett en förlikning vara i fråga, och förlikningscommissioner utgöra föremål för LagUtsk:s åtgärder, så hemställer jag, om icke remiss af den K. propos. må ske ensamt till LagUtsk., eller åtminstone till Lag- och StatsUtsk. gemensamt.
Spens, Jacob Melcher: I anleda, af Hr von Hartmansdorffs yttrande, ber jag att få uppläsa 33 § Riksd.Ordn. så lydande: l:o ”LagUtsk., bestående af 16 ledamöter, äger att, ”jemlikt 53 och 87 §§ af Reg.F., utarbeta de från R.
St:s ple”na remitterade förslag till stiftande, ändring, förklaring eller ”upphäfvande af allmän civil- criminal- och kyrkolag, samt upp”taga de i sådana ämnen R.
St. meddelade Konungens propos:r, ”eller i R.
St:s plena väckta frågor.
Under civil- och eriminal”lag böra äfven förslås de delar af krigslagar och författningar ”ronde krigsväsendet, som äga tillämpning till medborgare ”utom krigs-staten. 2:o LagUtsk. lillkomme ock att granska ”Just.Ombudsm:s, vid hvarje riksdag, afgifvande allmänna redogörelse samt årliga berättelser, äfvensom hans embetsdiarier ”och registratur, samt med utlåt, deröfver till R.
St. inkomna.”
K, propos. kan anses höra till något af de ämnen, som i denna § omförmälas, torde jag fä hemställa till R. o. Ad:s afgörande.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, det Iian, då remiss lill Stats- samt LagUtsk:n blifvit yrkad, ansåge sig skyldig att derom framställa propos., och frågade derföre, om R. o. Ad. behagade till dessa Utsk. remittera förevar, nåd. propos.
I anledning häraf hemställde II. Ex., om R. o. Ad. bifölle, att ^ ** den - Den 14 Augusti e. m. 201 denna nåd. propos. blefve remitterad endast till SlalsUtsk., hvartill svarades starka ja, blandade med några nej: i följd hvaraf H. Ex. förklarade, det lian trott sig linna, ali denna hans propos. vunnit R. o. Ad:s bifall.
Ånyo föredrogs K. M:s d. 10 dennes på bordel lagda nåd. propos., ang:de befrielse för Lofta, Gamleby oell Törnesfalla församlingar i Linköpings stift och Calmare Ian från utgörande af socknegångsspanmål eller s. k. skolmästareskäppa till rector och collega schola; i Westervik.
Anleda, till min begäran om denna propos:s bordläggning, anhåller jag nu att få förklara.
Genom 1624 års riksdagsbeslut stadgade Ständerne en afgift, att utgå med 6 öre silfvermynt af hvarje matlag, till understöd för skolorne i riket, under namn af djeknepenningar.
Dessa upptogos först af skolungdomen, under kringvandring i socknarne, och lingö derföre äfven namn af sockerigångspenuingar.
Genom K. Br. d. 6 No v. 1780 anbefalldes, att detta uppbördssätt, såsom mindre lämpligt, skulle upphöra, samt debiteringen oell uppbörden ske genom Kronans uppbördsmän, hvilka inlevererade medlen direele till vederbörande consistorium.
Uti de i propos. omnämnde församligar hade denna afgift blifvit förvandlad i spaniuål, utgående ifrån hvarje hemman med jt tunna, och enligt, gammal disposition anordnad rector och collega scholm i Westervik på lön, under benämning af skolmästareskäppa.
Vid 1834 och 1835 arens riksdag beslöto Konung och Ständer, att djekuepenningarne, som ansågos vara af grundskatts natur, med sistnämnde är skulle upphöra, hvaraf också följde, all ifrågavarande skolmästareskäppa, såsom endast utgörande ett surrogat för djeknepenningarne, icke vidare borde utgå.
Men antingen afgiftens natur då icke var fullkomligt känd, eller hvilken orsaken än må hafva varit, — alltnog, följden biel', att afgifteu fortfarande utgick i de omnämnda församlingarne till skolelärarne i Westervik, intilldess framställning om befrielse derifrån till Konungen ingafs.
Sedan undersökning i ämnet skett, och vederbörande blifvit hörde, är naturen af denna afgift numera utredd.
Konungen har också funnit, alt jordägarne i omförmälde församlingar icke vore skyldige alt afgifteu betala, oell begärt af R.
St. en ersättning till skolelärarne, motsvarande beloppet af den förra afgiften.
Jag saknar likväl i den Kongl, propos. all framställning om ersättning till hemmansägarne i dessa församlingar, allt ifrån 1835, för den afgift de erlagt, ulan alt dertill vara skyldige: och som det icke är Staten värdigt att uppbära en redan afskalfad afgift, mera derföre alt den utgått i spanmål, än om den hade utgjorts i penningar, får jag, i sammanhang med den K. propos:n, väcka den motion, att utaf statsmedlen ersättning malte meddelas vederb. hemmansägare i de ifrågavar. försam 1 11.
" ' 26 ?02 Den 14 Augusti e. m. tingarnö, antingen i spanmål, eller penningar efter hvarje års markegängspris, liviIkeldera ma anses lämpligast, för hvad de oriktigt i flere år erlagt, under vördsam anhållan, att denna motion må blifva lill StalsUtsk. remitterad.