Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna riktning har vållat, att de gamla undervisningsverken, baserade som uppfostringsanstalter, i delta sednare afseende lemnat mycket öfrigt att önska, och derföre hafva vid dem på sednare tider förändringar blifvit gjorda, för att i möjligaste måtto uppfylla lidehvarfvets fordringar, ehuru dessa förändringar icke funnits tillräckliga.
Jag tror således, att man på denna basis icke kan fullständigt organisera ett uppfostringsverk, som kan vara tillfredsställande, och då återstår frågan, huruvida det bör blifva 2 skilda linier, om bredvid de gamla må organiseras nya undervisningsverk, som uppfylla hvad hittills saknats i förra, eller om man bör organisera gemensamma uppfostringsverk för båda linierna.
Det är denna fråga, som hufvudsakligen utgör tvistepunkten, och en punkt, hvilken måhända ännu icke kunnat lösas, (hiskligt vore om man kunde komma till ett sådant resultat, alt man förenade dem båda, emedan stora förmåner derigenom skulle vinnas; men i hvarje fråga af så stor vigt, så ingripande i hela samhällsorganismen, så beroende af hvad hittills varit och så mäktigt inverkande på framtiden, är det angeläget alt icke gå förhastadt lill väga, att tillse, att hvad som sker, göres med lugna Den 1 Febe u ari e. m. 63 steg, så att raan ej tager två tillbaka under det man tager ett framåt.
Om man skall söka införa förbättringar i undervisningsverket, så är det alldeles nödvändigt att opinionen gifver stöd åt desamma, att de medel och de redskap (om jag vågar begagna ett så materielt ord om de lärare, som skola användas) äro inne på den idé, som ligger till grund för dessa förbättringar, att de med kärlek verka för densamma, och att icke allenast de, utan äfven deras närmaste förmän samverka med den styrelse, som afser en sådan förändring.
Det torde icke eller härvid böra lemnäs oanmärkt, att kostnaderne för en sådan förändring icke blifva så ringa, som man tror.
Hvilketdera systemet, som än antages, så är det klart, att om en förbättrad uppfostran inom vårt land skall kunna tillvägabringas, måste, äfven med den mest nitiska hushållning, kostnaderne blifva större än de, som redan äro pä undervisningsverket nedlagde.
Då emedlertid man vid denna riksdag erfarit, att opinioner, äfven der man måhända icke bort vänta en så ifrig partiskhet, visat sig alltför ensidiga åt ett håll, hufvudsakligen i fråga om beviljande af anslag för att försöka det nya systemets tillämplighet i större scala, då det således måhända torde vara angeläget, att sådane opinioner något motverkas af en annan opinion inom RiksStm; så är jag för min del långt ifrån att tillstyrka afslag å hvad Ekon.Utsk. framställt, utan skall, i händelse af votering, lemna mitt ja Lill Ulsk:s förslag, ulan att derföre obetingadt ingå på alla de idéer, som deri linnas framställde, försäkrandes, att de på ort och ställe, som vederbör, skola med yttersta uppmärksamhet blifva öfvervägde.
Jag skulle icke hafva begärt ordet, om jag icke dertill uppmanades af hvad på andra sidan blifvit anfördt.
Jag skall dock bemöda mig att svara i korthet.
Man säger, att den moraliska bildningen hufvudsakligen bör afses, och att man icke skall väcka ärelystnaden genom sjelfva skolformen.
Det nya skolsättet är sådant, att det gör full rättvisa åt en hvar, emedan hvarje yngling får göra framsteg i mån af sin förmåga.
Han uppehälles af ingen, men enhvar kan också gå honom förbi.
Följden af den fria flyttningen är den, att hvar och en gäller hvad han är värd.
De odugliga stå tillbaka genom deras egen oförmåga, och de bättre komma fram genom egen förtjenst.
Deras hastiga framsteg, jemförelsevis med de sämre, visa desse äfvensom deras föräldrar och målsmän i råttan lid, att studier icke äro deras sak.
Fördenskull riktas deras verksamhet på andra yrken, och embelsmannabanan öfverlastas ej med oduglige ämnen.
Helt annat är förhållandet i den gamla skolan: der skall hela den flock, sora tillhörer en class, drifvas fram och göras färdig på samma gång eller till samma flyttning.
Detta är, så att säga, ogörligt, emedan anlagen äro så olika.
Följden blifver, att skolan måste rälta sin undervisning efter medelclassen af förmågor.
De bäste få ej göra framsteg nog fort, hvarföre de använda sin öfverflödiga tid till gyckel med sine lärare och okynne mot underlägsne kamrater, hvarföre det händer, att de bästa ämnen blifva Gi Den 1 Februari e. m. relegerade.
Deremot kunna de klenaste icke följa med de medelmåttiga.
Men då flyttning sker blott en gång om året och sorn man tycker det vara synd om de underhaltiga, att de blott för vissa brister skola blifva qvarsittande i classen ett helt år; så får nåd gå för rätt, och de få öfvergå till en högre dass, utan att hafva de dertill erforderlige kunskaper.
I nästa dass går det på samma sätt, och följden blir, att ju högre de komma, desto större äro deras brister och ju större dispenser för okunnighet får läraren gifva.
Således komma de bättre ynglingaree att flyttas under och de sämre öfver deras förtjenst.
När sådant läres i skolan, så kommer man äfven in i statens tjenst med anspråk på befordran rättade derefter.
Deraf härröra dessa beständiga anspråk inom tjenstemannacorpserne att befordras efter Ijensteår och icke efter duglighet.
Tillerkändes dugligheten sitt värde och sin rätt i skolan, så skulle hon lättare göra sig gällande i samhället, till dess ofantliga båtnad.
En värd ledamot har omnämnt den tafatthet, som ofta kommer deraf, att man i skolorna icke ser på den praktiska utbildningen.
Jag erkänner, att all undervisning har afseende på praktik, t. o. m. den högsta vetenskapliga åsyftar att kunna begagnas, ehuru på olika sätt än annan undervisning.
Men jag tror ej, att någon förebråelse i detta hänseende kan göras det nya lärosättet.
Det har den fördelen, att ifrån första början 'och allt framgent bilda till praktisk duglighet.
Hvarje gosse, som blifver undervisare för en annan eller hans förhörare, eller slutligen ordningsman för sin afdelning, lärer sig derigenom att behandla andra, att vara förman, den värsta af alla befattningar.
Följden måsta således blifva, att desse gossar, då de afgå ifrån skolan, hafva en erfarenhet, att kunna både leda andra och behandla dem, som icke jemlikt utbildas i den gamla skolan, hvarest en sådan organisation icke finnes.
En ledamot har omtalat, att mångå lärjungar, utgångne ifrån nya Elementarskolan, skulle i deras stilskrifningar vid academien i Upsala hafva undfått ringare vitsord än approbatur.
Jag kan ej derom säga något, ty jag vet ej huru dermed förhåller sig; men då den värde talaren uppgaf detta, borde han, på det att uppgiften skolat vara lärorik, äfven hafva gjort en jemförelse med de betyg, som erhållits af lärjungar ifrån andra läroverk.
Detta saknas; men på det att R. o. Ad. mätte hafva någon ledning för sitt omdöme, sä vill jag nämna, att i Latinet har ingen af nya Elementarskolans lärjungar fått ringare examensbetyg än approbatur, hvaremot icke mindre än 206 lärjungar ifrån de öfrige allmänna läroverken undfått i studentexamen lägre betyg' än det nyssnämnda för samma språk.
När detta händer i examen, så synes det troligt, att de i skrifningen pro exercitio äfven skola hafva fått lägre betyg än nya elementarskolans lärjungar.
Men jag förmodar, att hvarken lärjungarne från de allmänna läroverken, eller den nyss förmälda skolan särdeles värdera betygen pro exercitio, emedan de ej beräknas vid candidatexamen, utan äro att betrakta såsom hvarjehanda andra små anbefallda examina, som studenter under den första tiden af deras vistande vid universitetet, då de än - j Den 1 Februari e. m. 65 ännu ej kommit sig rätt i farten med studierne, pläga aflägga, för att hafva använd! liden lill någon nytta.
Man har sagt, alt nya Elementarskolans lärare vore väl atlönta och att om man lill jem1 i k het ökade lärarnes löner vid de gamla läroverken, så skulle man fä lika skickliga lärare, som vid den nya skolan.
Jag får i detta afseendet förklara, det jag ingalunda betviflar lärarnes skicklighet vid andra läroverk, med väl deras förmåga att öfvervinna en oriktig skolmelhods hinder.
Om förhållandet mellan lararp vid nya Elementarskolan och de gamla skolorna får jag nämna, att i närvarande ögonblick, då en lärareplats i elementarskolan är ledig, så finnes här en lärare vid Stockholms gamla skolor, (icke vid gymnasium,) som varit i fråga, men icke velat emottaga platsen, emedan han med sportler och ordinarie lön har lika goda om ej bätlre villkor, utan alt behöfva besvära sig med en ny method.
Angående lärarnes tillgifvenhet för den läromedhod, som vid oftanämnda skola följes, får jag anhålla, att Frih.
Hamilton, eller hvilken annan som gjort sig mödan alt derom lala med dessa lärare, uppgifva, huruvida de älska hennes method mindre, lika mycket eller mer, än den, som i de gamla skolorna begagnas?
Hr. Dalman, Wilh. Fredr.
I de sista orden, sora Hr von Hartmansdorff yttrat, är jag förekommen i hvad jag ämnade anföra.
Hr Tersmeden har satt i fråga lärarnes vid den nya Elementarskolan tillgifvenhet för den läromethod, som der följes.
Jag, som har den äran att känna åtskillige af dessa lärare, kan intyga, alt de hafva den största tillgifvenhet och det största nit, icke blott för att fullgöra de befattningar, som de sig åtagit, ulan äfven för den method, hvarefter undervisningen meddelas; och jag är fullkomligen öfvertygad, att i samma stund, som de gamla skolorne skulle inrättas efter samma method som i den nya elementarskolan blifvit införd, skulle äfven ganska snart det> hinder för deras utveckling försvinna, som Hr Ecclesiastikministern antydt, "Skulle ligga i den ovilja, som de gamle skollärare för närvarande hysa för den nya melhoden.
Jag tror icke att det behöfs .mer, än alt den nya methoden blifver införd, för att äfven desse lärare ganska snart skola fatta tillgifvenhet för densamma, och att det motstånd, som nu är så häftigt och ensidigt, skall försvinna.
Jag anser mig skyldig alt efterkomma den uppmaning, som blifvit direele ställd lill mig, och jag får i anledn. deraf äran förklara, att jag, den tid då delta ärende behandlades inom Ekon.Utsk., hade tillfälle såväl under en hel dags besök i Elementarskolan, som vid ett sammanträde hos en enskild man med flere af denna skolas lärare, att inhemta deras tankar och åsigter i ämnet.
Jag framkastade alla de svårigheter och betänkligheter mot det nya systemet, som jag kunde uppfinna, och som jag förut på papper hade uppsatt mig till minnes; och jag erhöll af dem icke endast för mig tillfredsställande svar på alla mina framställningar, utan äfven den förklaring, det de med särdeles värme och lif omfattade den nya methoden, såsom efter deras 7 H. 9 66 Den 1 Februari e. m, Sanka nyttig och ändamålsenlig samt för dem sjelfve såsom lärare mera lifvande och intressant än den gamla.
Denna fråga fördelar sig i tvenne, den pedagogiska och den parlamentariska; i den förra skall jag icke ingå, då om densamma så tillräckligen blifvit taladt af många andra ledamöter, och ber endast alt i afseende på denna del få förena mig med Hr Silfverstolpe, sorn sagt, att man dervid gått för långt pä båda sidor.
Jag tror, att man klandrar för mycket det gamla systemet, under det att man för mycket berömmer det nya, och jag hade icke väntat, att Hr Silfverstolpe skulle hafva kommit till <jen slutsats, att han ville förordna hvad han sjelf ansåg vara förmycket berömdt.
Beträffande den parlamentariska delen af frågan, så och enär den åsigt, sorn skulle ligga lill grund för Ständernes skrifvelse till Konungen, icke är stödd på en sådan bestämd erfarenhet och en så allmän opinion, att man egentligen kan säga, att frågan är sliten, så anser jag för min del, att Sländerne icke borde ingå lill Konungen med en skrifvelse, hvarigenom de så godt som förklara, att den gordiska knuten är rakt afhuggen, d. v. s. att nu är det bestämdt afgjordt att bela nationen, som R.
St. föreställa, har förklarat sig lill fördel för den method, på hvilken den nya Elementarskolan sig grundade.
Detta blifver följden, om förevar.
Ekon.Ulskts betänk, kommer att utgöra R.
Om Hr Silfverstolpe önskat en sådan opinionsyttring, så kan det visserligen vara rätt att han söker framkalla den; men jag skulle icke tro, att en sådan önskan öfverensstämmer med den åsigt, hvarifrån lian i början af sitt anförande utgick, nemi. att man på begge sider gått för långt.
Dessutom önskar jag att få fästa R. o.
Adis uppmärksamhet på en annan omständighet, som förefaller mig något betänklig.
Sländerne hafva vid denna riksdag i anslagsväg visat sig mindre benägna just för den method, som af Hr von Hartmansdorff blifvit så varmt förordad, dä de ej beviljat det penn ingebelopp, hvarigenom denna method skulle kunna visa sin praktiska nytta i större scala.
Skola nu Sländerne, sedan de yttrat sig med det kraftigaste uttryck, en representation äger alt använda, nemi. det att vägra anslag, och derigenom uttalat sin opinion om sjelfva saken, skola de, säger jag, komma fram med en motsatt opinion, som endast är byggd pä ett omdöme, förördadt af Ekon.Utsk., sä tror jag, att i detta fallet kommer det reella att stå i strid mot det ideella.
Sländerne hafva nemi. reelt visat, att de ännu icke anse den nya melhoden sä förträfflig, att de deråt vilja lemna de begärda anslagen, men deremot skulle de nu yttra en ideel åsigt om denna förträfflighet.
Denna stridighet i åsigter kan jag för min del icke förorda, ooh anhåller derföre om afslag ä betänk.
Jag har begärt ordet endast för att bemöta det argument, den siste talaren anförde, till stöd för dess begäran om afslag, att nemi. dä Ständerna vägrat medel för den nya skolan, så vore det ineonsequent om Ständerne tillstyrkte antagande af den method, hvarefter undervisningen i nämnde skola Den 1 Februari e. m. 67 bedrifves.
Jag instämmer till en del häruti med Grefven och yrkar, att R. o. Ad., som för sin del biföll anslaget till och säledes godkände läromethoden i nämnde skola, nu, just för consequensens skull, äfven måtte bifalla ifråga var. betänk.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att han, då R. o. Ad. väl beslutit att förevar, betänk, skulle punktvis föredragas, men icke derjemte bestämdt, att det borde punktvis afgöras, finge, i öfverensstämmelse med hvad Frih.
Hamilton föreslagit, hemställa, om R. o.
Ad. bifölle, att med propositions framställande uppskjötes tills öfverläggningen om alla punkterne i betänk, blifvit slutad.
Sedan härefter den 2:dra och de efterföljande punkterne i Utsk:s betänk, blifvit föredragna, utan att någon dervid hade begärt ordet, förklarades öfverläggningen fulländad, hvarpå H. Ex. 11 r Gr. o. Landtm, i R. o. Ad:s minnq, återkallade, att de yrkanden, som blifvit framställde, afsett dels återremiss, dels bifall och dels afslag å Utsk:s betänk.
Då jag ensam yrkat återremiss, vill jag icke insistera derpå, utan förenar mig i stället med de Hrr, sorn begärt propos. på afslag å detta betänk.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde härefter, om R. o. Ad. bifölle Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s betänk.
N:o 117.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, förklarade, det han trott sig finna, att denna propos. blifvit med öfvervägande ja besvarad, begärde Frih.
Cederström, Claes Rudolph, votering.
N:oll7, i anledn. af väckte motioner, rör:de förändringar uti Rikets elementarläroverk, voterar ja; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. förenämnda betänk.
Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit, som följer: - Ja — 61.
Nej — 18. H. R. o. Ad. åtskildes kl. £ till 11 om aftonen.
In fidem protocolli, Albert Munck. 68 Den 5 Februari f. m» Onsdagen den 5 Februari 1845.
Justerades ett prot.utdrag för d. 1 dennes f. och e. ni.
Upplästes till justering och godkändes Exp.Utsk:s under N:o 89 afgifna förslag till R.
St:s und. skrifvelse till K. M., ang:de regleringen af riksstatens 9:de hufvudliteh.
Öppnades Hrr Electorers lista vid val af en ledamot i Bevilln.Utsk. under den ledamoten af detta Utsk. N:r 243.
Raab, Adam Christian, medgifna Irenne veckors ledighet frän den 1 dennes; och befans dertill hafva blifvit utsedd N:o 37 Hr Rosenstråle, Fullm.
Hr Tornerhjelm, Rudolph.
Föredrogs LagUtsk:s d. 29 sisth Jan. å bordet lagda mern.
N:o 68, i auledn. af äterremiss af en punkt i Ulsk:s betänk.
N:o 31, angtde förändring i vissa delar af nu gällande lagstadganden om giftorätt och arfsrätt m. m.
Hr von Hartmansdorff, Aug., anförde skriftligen: Ulsk:s mening är icke min, och jag förmodar, att den icke eller är R. o. Ad:s.
Jag anser dess arfs- och giftorätt vara en Ståndets sak, hvilken R. o. Ad. är berättigadt att för sin del behålla, och af den vigt, alt den bör åt efterkommande förvaras.
Om denna mening af H. R. q.
Ad. gillas; så hemställer jag, att Ståndet, med skyldig aktning för Medståndens olika beslut i ämnet, mätte lägga LagUlsk:s nu föredragna betänk, till handlingarne, under förklaring, alt Ståndet anser frälsemans arfs- och giftorätt vara en förmån och rättighet, från hvilken Ståndet ej finner sig böra afstå, och med beslut alt lill K. M. i berörde hänseende ingifva en underdånig skrifvelse af det innehåll, som jag tager mig friheten härmedelst föreslå:
Preste-, Borgare- och BondeShn hafva vid innevar. riksmöte förenat sig om ett beslut, ang:de giftorätt och arfsrätt, hvilket åsyftar alt betaga svärdssidan det företräde, den i berörde hänseenden hittills ägt.
Detta beslut är väsendteligen eli förnyadt godkännande af det förslag från LagUtsk., hvilket R. o.
Ad. vid sisth riksdag förkastade och Konungen ogillade.
Ståndet anser de skäl, hvarpå Konungens afslag då grundades, visserligen icke hafva nu förlorat något af deras fortfarande gilltighet;' men R. o.
Ad. befarar, att ett förnyadt framläggande af samma lagförslag skulle, om det ej beledsagades af detta Stånds und. föreställningar deremot, uttrycka en enhällighet, som icke äger rum. -R. o. Ad. finner tvertom Den 5 Februari f. m. 63 den nu ifrågaställa lagförändringen vara så förderflig för Riket i allmänhet och för delta Stånd särskildt samt så ingripande i dess, genom 114 § Reg.F. försäkrade rättigheter, att Ståndet, som, icke blott vid den sista riksdagen, utan äfven vid de 2:ne föreg:de, afslagit LagUlsk:s i ämnet gjorda framställningar, ej tror sig böra längt;e underlåta att inför thronen böja sin röst till försvar för sitt eget bestånd, och den del af fäderneslandets väl, som derpå beror.
Den olika arfstägten har, såsom andra rättigheter, sin djupaste rättsgrund i de pligter, hvilka mnehafvaren åligga.
Det företräde i alf, som mannen här och i de flesta af sednaste statslivälfningar orubbade samfund ännu äger, åsyftar otvifvelaktig! hans sättande i stånd att vederbörligen uppfylla sin dubbla bestämmelse, samhällets och hushållets upprätthållande.
Hans uppfostran för beggedera måste vara långvarigare och kostsammare, än den, som fordras för qvinnans inskränktare verksamhet.
Ingendera af dessa mannens förbindelser kan från honom på qvinnan öfverföras, i samma mån, som egendomen betages honom och tillägges henne.
Hans pligter både i allmänna och enskilda förhållanden qvarstå oförminskade, om än hans förmåga att dem fullgöra genom arfslagarne förringas.
I Sverige, hvarest städerne äro så små och varuförädlingen sa inskränkt, utgör jorden, mera än i många andra länder, medborgares betydligaste egendom.
Hon är följakte ligen äfven beskattningens förnämsta föremål.
Men hennes bör dighet är svag och luftstrecket hardt.
För alt lefva af sin jord, behöfver ägaren en vidsträcktare rymd och ett strängare arbetes nedläggande, än der man är bättre lottad.
För att göra ägaren sjelfständig, genom jordens sammanhållning, och vid henne fästad äfven med kärlekens band, har lagstiftaren hos oss företrädesvis bort vara sorgfällig om hennes bibehållande i slägterna.
När innehafvarens käraste minnen sammanhänga med besittningen, när fosterlandskänslan har ett rotfäste i hemmets jord; så bör samhället kunna påräkna, att han både i fred och krig skall för hennes bibehållande göra de största ansträngningar.
Denna förväntan har icke svikits, och förläningarnes ändring och utsträckning till den för Sverige egna aflöningen i jord, äfven åt de ringaste tjenstemän och krigare, har visat sin välgörande verkan. R. o. Ad. tror, att dessa omständigheter i förening väsendteligen bidragit till
Svenska folkets förmåga att utföra bedrifter och bestå i missöden, af hvilka de förra eljest varit omöjliga och de sednare onthärdeliga.
Ståndet fruktar desto mera för rubbning af de grundvalar, på hvilka Sveriges styrka hittills hvilat, som det ser sina farhågor bekräftade genom den maktlöshet, hvilket en nog vidsträckt hemmansklyfning redan vållat de små besittningarnes innnehafvare.
Dessa allmänna förhållanden gälla ännu mera för R. o. Ad. särskildt, som bör uppfostra sina söner ej blott för inträde i Rikets tjenst, utan äfven i riksdagsmannaval.
Lönen för den sednare befattningen är ingen, och för den förra ringa, när hon en gång, vanligen efter flerårig lönlös tjenstgöring, omsider erhålles.
Hafva då sönerna ingen större arfslott än döttrarna att i fädernehuset 70
Den 5 Februari f. m. bekomma, så skall deras skuldsättning i ungdomen, oftare än hittills, hindra både deras offentliga verksamhet och deras enskilda bosättning.
Majorat eller fideicommiss, som i andra länder uppehålla Adeln, äro i Sverige fåtaliga och jemförelsevis små.
Beståndet af de redan befintliga försvagas dessutom genom tillåtelser till deras belåning, och upprättandet af nya är, medelst författningarne, så inskränkt, att det ej mera inträffar.
Genom deltagande ej mindre i allmän tjenst än i Rikets lagstiftning föranlåtes R. o. Ad. till kostnader, öfverstigande hvad Ståndets medlemmar af allmänna medel uppbära.
Skillnaden måste genom Adelns enskilda förmögenhet bestridas, och tillgången derå skulle minskas om den lika arfsrätten infördes.
Emedlertid har K. M. i 24 § af Ståndets privilegier i nåder förklarat
Sig ”alldeles benägen att handhafva, skydda och bibehålla R. o. Ad. vid deras fasta egendom såsom Ståndets vältrefnad och styrka.”
Om R. o. Ad. kunde inse, att Riket gagnades genom Ståndets undergång; så skulle det möta sitt öde med samma sjelfuppoffring, som i krig och statshvälfningar kostat så många af dess medlemmar lif och gods.
Men R. o. Ad. vädjar till häfdernas vittnesbörd, om ej under de sednaste, likasom de föregående tiderne, fäderneslandets uppi ätthållande och ära varit på det närmaste förknippade med Adelns tillvaro och verksamhet.
Det synes ock, som skulle ett af de urgamla stöden för det monarkiska regeringssätt, hvilket i Sverige härleder sig både från häfd och lag, ej kunna undergräfvas, utan att oberäkneliga förändringar derigenom förberedas och äfventyras.
Enär Ståndet följakteligen finnér sig af pligt emot fäderneslandet böra försvara sitt eget bestånd, öfvergår R. o. Ad. till åberopande af de värn, hvarmed det af Rikets grundlagar och andra författningar är omgärdadt. R. o. Ad. förmodar, att om det nu förnyade lagförslaget betraktas blott ur allmänna lagstiftningsåsigter, skall E. M., likasom Dess högstsaliga Herr Fader, glorvördigst i åminnelse, finna det vara så behäftadt med formella brister, att dessa allena böra föranleda dess förkastande, jemlikt Hans yttrande den 10 Juni 1841, eller sista gången, Han svarade på något lagförslag från Sveriges Ständer.
Så långt häfd och lag gå tillbaka har den olika arfsrätten till Svensk jord varit gällande, sammanvuxit med folkets tänkesätt och vanor, samt grundlagt beräkningar, som skulle tillintetgöras och afliandlingar, hvilkas gilltighet kunde ifrågaställas genom det nya förslagets antagande.
Då det icke stadgar, att den nya giftorätten och arfsrätten skola blifva gällande först i afseende på de hjonelag, som efter dess antagande byggas; så synes lagen få en återverkande kraft, icke blott på makars, utan äfven på föräldrars och barns, samt syskons inbördes rättigheter.
Genom morgongåfvans oförändrade bibehållande åt hustrun, sedan giftorätten blefve lika makarne emellan, skulle hon få större rättigheter än mannen, eller en större andel af boets behållning.
Detta är motsatsen af de lagstadganden, under förutsättning af hvilkas gilltighet adelsmäns och, med undantag af presters, alla på landet bosatta personers äktenskap äro ingångna.
Otaliga öfverenskommelse!' och beräkningar inom slägterna äro i detta ögonblick uppgjorde, efter den gällande Den 5 Februari f. m. 71 lagen; mångfaldiga rättsanspråk, med afseende på giftermålsförhällanden, jordupplåtelser, skuldsättningar, lösningsfrågor, m. m. äro för närvarande stödda på grunden af den olika arfs- och giftorätten.