Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Allt möjligt af vrede och lidelse drog ihop sig i hans inre.
Där skulle bryta ut något fruktansvärdt, så snart som han och Marcia voro ensamma.
Det förfärligaste var, att kvinnan ej gjorde något för att undgå sitt öde.
Hon stod stilla, förlamad af vissheten, att hennes dom var beseglad och att ingenting kunde ändra den.
Hon hvarken bad eller flydde.
Hon kröp ihop som en hund inför en vred husbonde.
De sicilianska kvinnorna veta hvad som väntar dem, då de sårat sin mans ära.
Den enda, som sökte försvara henne, var donna Micaela.
— Aldrig skulle hon bedt Marcia bekänna, sade hon till Piero, om hon vetat hurudan han var.
Hon hade trott, att han var en ädel man.
En ädel man skulle hafva sagt så här:
Du har handlat illa, men detta, att du bekänner ditt brott inför alla och utsätter dig för min vrede för att rädda barnet, försonar allt.
Det är nog straff.
En ädel man skulle hafva tagit barnet på ena armen, lagt den andra om hustruns lif och gått glad till sitt hem.
En signor skulle hafva handlat så.
Men han var ingen signor, han var en blodhund— — — —
Hon kunde tala bäst hon ville, mannen hörde henne ej, kvinnan hörde henne ej.
Det var, som hade hennes ord kastats tillbaka af en ogenomtränglig mur.
Barnet kom just då fram till fadern och sökte draga till sig hans hand.
Han såg förgrymmad på pojken.
Nu då denne var klädd i flickkläder och hade håret slätkammadt och tillbakastruket vid öronen, såg han genast likheten med Marcia, som han ej märkt förut.
Han sparkade undan Marcias son.
En hemsk stämning rådde på torget.
Grannarna fortforo att stilla och långsamt draga sig undan.
Många gingo ogärna och med tvekan, men de gingo dock.
Mannen tycktes endast vänta på att den siste skulle gå.
Donna Micaela upphörde att tala, i stället tog hon bilden och lade den i Marcias armar.
»Tag honom, min syster Marcia, och må han skydda dig!» sade hon.
Mannen såg detta, och det tycktes öka på hans vrede.
Det var som skulle han ej mer kunna invänta den stund, då han blef ensam.
Han drog samman kroppen.
Han var som ett rofdjur före språnget.
Men bilden hvilade ej förgäfves i kvinnans armar.
Den utkastade bevekte henne till en handling af den största kärlek.
»Hvad skall Kristus i paradiset säga till mig, som först bedragit min man och sedan gjort honom till en mördare?» tänkte hon.
Och hon kom ihåg hur hon älskat denne store Piero i de glada ungdomsdagarna.
Sådant elände hade hon ej då tänkt, att hon skulle bringa öfver honom.
»Nej, Piero, nej, döda mig inte!» skrek hon hastigt.
»De sätta dig på galererna.
Du skall ändå slippa se mig mer.»
Hon sprang mot andra sidan af torget, där den stupande afgrunden vidtog.
Man förstod nog hvad hon ämnade göra.
Hennes ansikte bar vittne för henne.
Flere skyndade efter henne, men hon hade godt försprång.
Då gled bilden, som hon ännu bar på, ur hennes armar och lade sig för hennes fötter.
Hon snafvade öfver den och föll.
Så blef hon upphunnen.
Hon kämpade för att komma loss, men ett par karlar höllo fast henne.
»Ah, låt mig göra det,» ropade hon, »det är bättre för honom.»
Men nu kom också mannen till henne.
Han hade uppfångat hennes barn och satt det på armen.
»Seså, Marcia, låt det vara,» sade han.
Han var förlägen, men hans mörka ögon tindrade af glädje djupt inne i hufvudet på honom och sade mer än hans ord.
»Kanske det efter gammal sed borde så vara, men jag bryr mig inte om det.
Seså, kom nu!
Det vore skada på en sådan kvinna som du, Marcia.»
Han lade armen om Marcias lif och gick mot sitt hem uppe i palazzo Corvajas ruiner.
Det var, som då en af de forne baronerna tågade in där.
Folket i Corvaja stod på båda sidor om hans väg och bugade för honom och Marcia.
Då de gingo förbi donna Micaela, stannade de båda, bugade djupt för henne och kysste bilden, som man lämnat henne tillbaka.
Men donna Micaela kysste Marcia.
»Bed för mig i din lycka, syster Marcia!» sade hon.
Nu hafva blinde sångare vecka efter vecka sjungit om Diamantes järnväg, och den stora kollektbössan i San Pasquales kyrka har hvarje kväll varit fylld med gåfvor.
Signor Alfredo mäter och stakar borta på Etnasluttningen, och sländspinnerskorna i de mörka gränderna berätta om härliga under, som blifvit verkställda af den lilla Kristusbilden i den föraktade kyrkan.
Från de rika och mäktiga män, som äga jord på Etna, komma bref på bref, att de vilja upplåta mark för det välsignade företaget.
I dessa sista veckor komma alla med gåfvor.
Några skänka mursten till stationshus, och några skänka krut till att spränga undan lavablock, och några gifva mat till arbetarna.
Men de fattiga människorna i Corvaja, som ej äga något att gifva, komma om natten, då de slutat sitt arbete.
De komma med spadar och skottkärror och smyga ut på Etna och gräfva upp mark och mura väg.
Så att då signor Alfredo och hans folk komma på morgonen, måste de tro, att Etnatrollen brutit sig lösa ur sina lavaströmmar och hulpit dem att arbeta.
Men så länge som detta varat, har man frågat och sport:
Hvar är Etnakonungen, Falco Falcone?
Hvar är den mäktige Falco, som behärskat Etnasluttningen i fem och tjugu år.
Han skref till don Ferrantes änka, att hon ej skulle få anlägga denna järnväg.
Hvad menade han med sitt hot?
Hvarför sitter han stilla, då man trotsar hans förbud?
Hvarför skjuter han ej ned Corvajas folk, då de komma smygande genom natten med skottkärror och hackor?
Hvarför släpar han ej de blinde sångarna ned i stenbrottet och piskar dem?
Hvarför låter han ej stjäla bort donna
Micaela ur sommarpalatset för att kunna begära upphörandet af järnvägsbyggandet, som lösen för hennes lif?
Donna Micaela säger till sig själf: »Har Falco Falcone glömt sitt ord, eller väntar han att slå, tills han kan drabba som hårdast?»
Och alla människor fråga på samma sätt:
När störtar Etnas asksky ned öfver järnvägen?
När brusar Mongibellos störtflod bort med den?
När är den mäktige Falco Falcone färdig att förstöra den?
Medan man går och väntar på att Falco skall förstöra järnvägen, talar man mycket om honom, i synnerhet bland de arbetare, som följa signor Alfredo.
Midt emot ingången till kyrkan San Pasquale, säger man, står ett litet hus på en naken bergklint.
Huset är smalt och så högt, att det liknar en skorstensmur, som står kvar på en afbränd tomt.
Där är så trångt, att trapporna ej få rum inne i huset, utan slingra fram utanpå väggarna.
Här och där hänga balkonger och andra utbyggnader, som ej äro ordnade med mer symmetri än fågelbon på en trästam.
I detta hus föddes Falco Falcone, och hans föräldrar voro endast ett fattigt arbetsfolk.
Men i denna fattiga stuga var det Falco fick lära sig högmod.
Falcos mor var en olycklig kvinna, som under de första åren af sitt äktenskap endast födde döttrar till världen.
Hennes man och alla hennes grannar föraktade henne.
Denna kvinna längtade endast efter en son.
Då hon väntade sitt femte barn, strödde hon hvarje dag salt på tröskeln och satt och spanade efter hvem som först skulle stiga öfver den.
Skulle där komma en man eller en kvinna?
Skulle hon föda en son eller en dotter?
Hvarje dag satt hon och räknade.
Hon räknade bokstäfverna i den månad, då barnet skulle födas.
Hon räknade bokstäfverna i sin mans namn och i sitt eget.
Hon lade ihop och drog ifrån.
Det blef jämna tal.
Hon skulle alltså föda en son.
Nästa dag gjorde hon om räkningen. »Kanske jag i går räknade orätt,» sade hon.
Då Falco föddes, fick hans mor så stor heder, att hon för den skull älskade honom mer än alla sina andra barn.
Då fadern kom in för att se barnet, strök han af sig mössan och bugade djupt.
Öfver husets port satte man upp en hatt som ett äretecken, och man slog ut barnets badvatten öfver dörrstenen och lät det rinna ned på gatan.
Då Falco bars till kyrkan, lades han på sin gudmors högra arm, då grannkvinnorna kommo för att se till hans mor, nego de för barnet, där det slumrade i sin vagga.
Det var också större och starkare än barn bruka vara.
Falco hade genast sträft hår, och då han var åtta dagar gammal, hade han redan en tand.
Men då hans mor lade honom till bröstet, var han så vild, att hon skrattade och sade: »Jag tror, att jag har satt en hjälte till världen.»
Hon väntade alltid storverk af Falco, och hon satte högmodet i honom.
Men hvem annars hoppades något af honom?
Falco kunde icke en gång lära att läsa.
Hans mor försökte att taga boken och lära honom bokstäfverna.
Hon pekade på A, detta är stora hatten, hon pekade på B, detta är glasögonen, hon pekade på C, detta är ormen.
Detta lärde han.
Så sade hans mor:
’Om du lägger ihop glasögonen och stora hatten, så säger det Ba.’
Det kunde han ej lära.
Han blef ond och slog henne.
Och hon lät honom vara.
»Af dig blir det ändå en storman,» sade hon.
Falco var trög och elak under sin barndom och ungdom.
Som barn ville han ej leka, som vuxen ville han ej dansa.
Och han tog sig ingen käresta.
Men han gick gärna dit, där man kunde vänta strid.
Falco hade två bröder, som voro lika andra människor och som räknades mycket för mer än han.
Falco kände sig nog sårad af att se sig tillbakasatt för sina bröder, men han var för stolt att visa det.
Och hans mor stod alltid på hans sida.
Sedan hans far dött, lät hon honom sitta högst vid bordet, och hon tillät aldrig, att man gycklade med honom.
»Min äldste son är den förnämste af er alla,» sade hon.
Då man påminner sig allt detta, säger man:
Falco är högmodig.
Han skall sätta en ära i att fördärfva järnvägen.
Och knappast har man skrämt upp sig med detta, förrän man kommer ihåg en annan historia om honom.
Under hela trettio år, säger man, lefde Falco på samma sätt som andra fattiga människor på Etna.
Om måndagen gick han bort till arbetet på fälten med sina bröder.
Han hade bröd i sin påse för hela veckan, och han kokade bönor och ris till soppa såsom en hvar annan.
Och han var glad, då han om lördagskvällen fick vända åter till hemmet.
Han var glad åt att finna bordet dukadt med vin och maccaroni och sängen bäddad med mjuka kuddar.
Det var en sådan där lördagskväll.
Falco och Falcos bröder voro på hemvägen, och Falco kom som vanligt en smula efter de andra, ty han hade en tung och långsam gång.
Men se, då bröderna kommo hem, stod ingen aftonvard och väntade, sängen var obäddad, och dammet låg tjockt på dörrtröskeln.
Hvad, voro alla i hemmet döda?
Då sågo de sin mor sitta på golfvet i ett mörkt hörn af stugan.
Hon hade håret neddraget i ansiktet och satt och ritade med fingret på jordgolfvet.
»Hvad står på?» sade bröderna.
Hon såg ej upp, hon talade, som om hon talat till jorden.
»Vi äro utarmade, utarmade.» — »Vilja de taga huset ifrån oss?» ropade bröderna. — »De vilja taga äran och brödet.»
Så berättade hon:
»Er äldsta syster har varit i tjänst hos bagar Gasparo, och det har varit en god tjänst.
Signor Gasparo gaf Pepa allt bröd, som blef öfver i boden, och hon bar det till mig.
Det har varit så mycket, att det räckt för oss alla.
Jag har varit glad, alltsedan Pepa fick den tjänsten.
Detta ger mig en sorgfri ålderdom, tänkte jag.
Men förra måndagen kom Pepa hem till mig och grät.
Signora Gasparo hade kört bort henne.»
»Hvad hade Pepa gjort?» frågade Nino, som var äldst näst Falco.
»Signora Gasparo beskyllde
Pepa för att stjäla bröd.
Jag gick till signora Gasparo och bad henne taga åter Pepa. — ’Nej,’ sade hon, ’flickan är ej ärlig.’ — ’Pepa har fått brödet af signor Gasparo,’ sade jag, ’fråga honom blott.’ — ’Jag kan ej fråga honom,’ sade signoran, ’han är borta och kommer hem i nästa månad.’ — ’Signora,’ sade jag, ’vi äro så fattiga.
Låt Pepa komma åter i tjänsten.’ — ’Nej,’ sade hon, ’jag själf flyttar ifrån signor Gasparo, om han tar åter den pigan.’ — ’Akta dig,’ sade jag då, ’tar du brödet från mig, tar jag lifvet från dig.’
Då blef hon rädd och ropade in folk, så att jag måste gå.»
»Hvad är att göra vid detta?» sade Nino. »Pepa måste skaffa sig en annan tjänst.»
»Nino,» sade mor Zia.
»Du vet ej hvad den där kvinnan sagt till grannarna om Pepa och signor Gasparo.»
»Hvem kan hindra kvinnor att prata?» sade Nino.
»Om Pepa nu ej har annat att göra, kunde hon åtminstone lagat mat till oss,» sade Turiddo.
»Signora Gasparo har sagt, att hennes man lät Pepa stjäla bröd för att hon skulle ...»
»Mor,» afbröt Nino eldröd. »Jag ämnar ej låta sätta mig på galererna för Pepas skull.»
»Galererna äta inte kristna,» sade mor Zia.
»Nino,» sade då Pietro, »vi få gå in till staden och skaffa mat.»
Då de sade detta, hörde de någon skratta bakom sig.
Det var Falco, som skrattade.
En stund därefter, kom Falco in i signora Gasparos bod och bad att få köpa ett bröd.
Den stackars kvinnan blef rädd, då Pepas bror kom in i boden.
Han är nyss kommen från arbetet.
Han har ännu ej varit hemma.
Han vet intet.
»Beppo,» sade hon till honom, ty Falco hette då ännu ej Falco, »går vinskörden godt?»
Och hon var beredd på att han ingenting skulle svara.
Men Falco var mera talför, än han brukade, och berättade genast hur mycket drufvor de hade hunnit föra under pressen.
»Vet ni,» sade han vidare, »att i går blef vår förpaktare mördad.» — »Ack ja, den stackars signor Riego, det hörde jag.»
Och hon frågade hur det tillgått.
»Det var Salvatore, som gjorde det.
Men det är för hemskt för en signora att höra?» — »Ånej, hvad som är gjordt, kan ock bli spordt.»
»Salvatore gick emot honom så här, så signora.»
Och nu drog Falco sin knif och lade sin hand på kvinnans hufvud.
»Så skar han honom öfver strupen från öra till öra.»
Men i detsamma Falco sade detta, gjorde han det.
Kvinnan hade ej ens hunnit skrika.
Det var gjordt som af en mästare.
Efter detta kom Falco på galererna, och han var där i fem år.
Och då man berättar detta, växer förskräckelsen.
»Falco är modig,» säger man.
Ingenting i världen kan skrämma honom att afstå från en föresats.
Så kommer man genast att tänka på ännu en historia.
Falco blef förd till galererna i Augusta, och där gjorde han bekantskap med Biagio, som sedan följt honom genom hela lifvet.
En dag blefvo han och Biagio och en tredje fånge befallda att gå ut på fältarbete.
Det var en af uppsyningsmännen, som ville anlägga en trädgård kring sitt hem.
Där gingo de helt stilla och gräfde i jorden, men deras blickar började vandra och vandra.
De voro utanför murarna, de sågo slätten och bergen, de sågo till och med ända upp till Etna. »Det är tid,» hviskade Falco till Biagio.
»Jag dör hellre, än jag går tillbaka till fängelset,» sade Biagio.
Därpå hviskade de till den tredje fången, att han måste bistå dem.
Han ville ej, därför att hans strafftid snart var slut.
»Så döda vi dig,» sade de.
Men vaktsoldaten stod öfver dem med sitt laddade gevär i handen.
För fotbojornas skull hoppade Falco och Biagio jämnfota fram till vaktsoldaten.
De svängde sina spadar öfver honom, och innan han hann tänka på att skjuta, var han kullkastad, bunden och hade en jordtorfva i munnen.
Därpå bände fångarna upp sina kedjor med spadarna, så att de kunde taga ut stegen.
Och så smögo de sig bort öfver slätten och in bland bergen.
Då natten kom, smögo sig Falco och Biagio från fången, som de tagit med sig.
Han var gammal och svag, så att han skulle hindrat deras flykt.
Nästa dag blef han gripen af karabiniererna och skjuten.
Och man ryser, då man tänker på detta.
Falco är obarmhärtig, säger man.
Man förstår, att han ej skall skona järnvägen.
Och historia efter historia kommer och skrämmer de stackars människorna, som arbeta för järnvägen ute på Etnasluttningen.
Man berättar om alla de sexton mord
Falco begått.
Man berättar om hans öfverfall och plundringar.
Det är en historia, som skrämmer mer än alla de andra tillsammans.
Då Falco kom från galererna, bodde han i skogar och grottor samt i det stora stenbrottet vid Diamante.
Han fick snart ett mäktigt band samladt omkring sig.
Han blef en härlig och ryktbar hjälteröfvare.
Då fingo hans släktingar ett helt annat anseende än hittills.
Man aktade dem, som man aktar de mäktige.
De behöfde knappast arbeta, ty Falco älskade sina släktingar och var frikostig mot dem.
Men han var ej öfverseende mot dem, han var sträng.
Mor Zia var död, och Nino hade gift sig och bodde i sin fars stuga.
Då hände en dag, att Nino behöfde pengar, och han visste sig ej bättre råd än att gå till kyrkoherden, ej till don Matteo, utan till gamle don Giovanni. »Högvördighet,» sade Nino till honom, »min bror ber er om femhundra lire.» — »Hvarifrån skulle jag taga femhundra lire?» sade don Giovanni. — »Min bror behöfver dem, behöfver dem nödvändigt,» sade Nino.
Då lofvade gamle don Giovanni att lämna pengar, om han endast finge tid på sig att skaffa några.
Nino ville knappast gå in på det.
»Du kan dock ej begära, att jag skall taga fram femhundra lire ur min snusdosa,» sade don Giovanni.
Och Nino beviljade honom tre dagars uppskof. »Men akta er för att råka min bror under den här tiden,» sade han.
Nästa dag red don Giovanni till Nicolosi för att söka utkräfva en fordran.
Hvem mötte han på vägen, om ej Falco och två af hans band.
Don Giovanni kastade sig af åsnan och föll på knä för Falco.
»Hvad vill detta säga, don Giovanni?» — »Jag har ännu inga pengar åt dig, Falco, men jag vill försöka skaffa dem.
Haf barmhärtighet med mig!»
Falco frågade, och don Giovanni berättade.
»Högvördighet,» sade Falco, »man har velat bedraga er.»
Han bad don Giovanni följa med till Diamante.
Då de kommo till det gamla huset, red don Giovanni in bakom San Pasquales mur, och Falco ropade ut Nino.
Nino kom ut på en af balkongerna.
»Eh, Nino!» sade Falco och skrattade.
»Du har lurat pengar af kyrkoherden?» — »Vet du det redan?» sade Nino. »Jag ämnade just berätta det för dig.»
Nu blef Falco strängare.
»Nino,» sade han, »kyrkoherden är min vän, och han tror nu, att jag velat plundra honom.
Du har handlat mycket illa.
I ett nu satte han bössan till ögat och sköt ned Nino.
Och då han gjort det, vände han sig till don Giovanni, som var nära att falla från åsnan af skräck.
»Se nu, Högvördighet, att jag ej hade någon del i Ninos anslag emot er!»
Och detta hände för tjugu år sedan, då Falco ej hade varit röfvare i mera än fem år.
»Skulle Falco skona järnvägen,» säger man, då man berättar detta, »då han ej skonade sin egen bror?»
Man påminner sig ännu något annat.
Efter Ninos mord fick Falco en vendetta öfver sig.
Ninos hustru blef så skräckslagen, då hon fann sin man död, att hon blef lam i halfva kroppen och ej mer kunde gå.
Men vid fönstret i den gamla stugan tog hon sin plats.
Där har hon suttit i tjugu år med bössan bredvid sig och väntat på Falco.
Och för henne har den store röfvaren varit rädd.
På tjugu år har han ej gått förbi sitt fädernehem.
Den kvinnan har ej svikit sin post.
Aldrig gick någon fram till kyrkan San Pasquale, utan att han såg hennes hämndgiriga ögon lysa bakom rutan.
Hvem såg henne sofva, hvem såg henne arbeta?
Hon kunde ej göra annat än vänta sin mans mördare.
Då man hör detta, blir man än mera rädd.
Falco har lyckan med sig, tänker man.
Den kvinnan, som vill döda honom, kan ej röra sig från sin plats.
Han skall också lyckas förstöra järnvägen.
Lyckan har aldrig svikit Falco.
Karabiniererna hafva jagat honom, men aldrig kunnat gripa honom.
Karabiniererna hafva fruktat Falco mer, än Falco fruktat karabiniererna.
Man berättar historien om en ung karabinierlöjtnant, som en gång jagade Falco.
Han hade anordnat skallgång och jagade Falco från snår till snår.
Ändtligen var officeren viss om att han hade Falco instängd i en småskog.
Rundt om skogen stod vakt, och officeren gaf sig in där och gick fram och åter med bössan i hand.
Men hur han än letade, såg han ej Falco.
Han gick ut igen och mötte en bonde.
»Har du sett Falco Falcone?» — »Ja, signor, han gick nyss förbi mig, och han bad mig hälsa er...» — »Diavolo!» — »Han såg er inne i snåret, och han var nära att skjuta er, men han gjorde det ej, därför att han tänkte det kanske var er plikt att förfölja honom.» — »Diavolo, Diavolo!» — »Men om ni försöker ännu en gång efter detta ...» — »Diavolo, Diavolo Diavolo!»
»Tror ni, att han kom åter den där löjtnanten?
Tror ni ej, att han genast sökte sig till en trakt, där han icke behöfde jaga röfvare?»
Och arbetarna, som gå ute på Etna, fråga sig själfva: »Hvem skall bistå oss emot Falco?
Han är fruktansvärd.
Till och med soldaterna darra för honom.»
De tänka på att Falco Falcone nu är en gammal man.
Han plundrar ej mera postvagnen, han röfvar ej bort godsägare.
Han sitter för det mesta lugn i stenbrottet i Diamante, och i stället för att röfva pengar och ägodelar, tar han pengar och ägodelar i sin vård.
Han tar afgift af de stora godsägarna, för att han skall skydda deras gods mot andra tjufvar, och det har blifvit lugnt och fredligt på Etna, ty han tillåter ingen att skada dem, som ge skatt till honom.
Men detta lugnar ingen.
Sedan Falco blifvit vän med de store, kan han ju desto lättare förstöra järnvägen.
Och de komma ihåg historien om Niccola Galli, som är uppsyningsman på markis di San Stefanos gods på det sydliga Etna.
En gång strejkade hans arbetare midt i skördetiden.
Niccola Galli råkade i förtviflan.
Hvetet stod moget, och han kunde ej få det afmejadt.
Hans arbetare ville ej, hans arbetare lade sig att sofva på dikeskanten.
Niccola satte sig upp på en åsna och drog ned till Catania för att fråga sin herre om råd.
På vägen mötte han två män med bössor på axeln.
»Hvart skall du rida, Niccola?»
Innan Niccola hunnit säga många ord, togo de hans åsna vid betslet och vände henne.
»Du får ej rida till markisen, Niccola.» — »Får jag ej?» — »Nej, du skall rida hem.»
Det bar af framåt vägen.
Niccola satt och skälfde på sin åsna.
Då de voro framme vid gården, sade männen: »Visa oss nu till åkern!»
Och de gingo ut till arbetarna. — »Arbeta, era lymlar!
Markisen har betalt sin afgift till Falco Falcone.
Ni kunna strejka annorstädes, men ej här.»
Den åkern blef mejad som ingen annan.
Falco stod vid ena sidan af åkern och Biagio vid den andra.
Det går undan med skörden, då man har sådana rättare.
Då man kommer ihåg detta, minskas ej förskräckelsen.
Falco är ordhållig, säger man.
Han skall göra hvad han hotat göra.
Ingen har varit röfvarhöfding så länge som Falco.
Alla de andra ryktbara hjältarna äro fallna eller fångade.
Han ensam håller sig med otrolig lycka och konst kvar vid lifvet och yrket.
Så småningom har han dragit till sig hela sin släkt.
Hans svågrar och systersöner äro alla med honom.
De flesta hafva blifvit satta på galererna.
Ingen af dem frågar efter om han lider i fängelset.
Han frågar endast om Falco är nöjd med honom.
I tidningarna står ofta att läsa om Falcos bragder.
Man vet, att engelsmännen sticka en tiolire-sedel i handen på föraren, om han visar dem fram till Falcos stenbrott.
Man vet, att karabiniererna ej mer skjuta på honom, därför att han är den siste store röfvaren.
Han är så litet rädd att bli fångad, att han ofta vandrar till Messina och Palermo.
Han har till och med gått öfver sundet och varit i Italien.
Han for till Neapel, då Guglielmo och Umberto voro där och döpte pansarskeppet.
Han reste till
Rom, då Umberto och Margherita firade silfverbröllop.
Man tänker på detta och bäfvar.
Falco är älskad och beundrad, säga arbetarna.
Man tillber Falco.
Han har frihet att göra hvad han vill.
De veta också, att då Falco såg drottning Margheritas silfverbröllop, behagade det honom så mycket, att han sade: »Då jag har lefvat på Etna i fem och tjugu år, vill jag fira silfverbröllop med Mongibello.»
Människor hafva skrattat åt detta och sagt, att Falco där hade en god tanke.
Ty han hade aldrig haft en käresta, men Mongibello med grottor och skogar och kratrar och isfält hade tjänat och skyddat honom som en hustru.
Mot ingen i världen var Falco skyldig sådan tacksamhet som mot Mongibello.
Man frågar, när Falco och Mongibello skola fira sitt silfverbröllop.
Och man svarar, att det skulle ske denna vår.
Då tänka arbetarna:
»Han kommer att förstöra vår järnväg på Mongibellos dag.»
Det är tvekan och förfäran ibland dem.
De våga snart ej arbeta vidare.
Ju närmare den tiden kommer, då Falco skall fira sitt förbund med Mongibello, ju fler äro de, som lämna signor Alfredo.
Snart går han så godt som ensam vid arbetet.
Det är ej många människor i Diamante, som hafva sett det stora stenbrottet ute på Etna.
De hafva lärt sig att undfly det, därför att Falco Falcone bor där.
De hafva vaktat sig att komma inom håll för hans bössa.
De hafva ej sett det stora gapet i Mongibellos sida, ur hvilket deras förfäder, grekerna, togo sten i längesedan försvunna tider.
De hafva ej sett de härligt skiftande väggarna och de mäktiga klippblocken, som likna fallfärdiga pelare.
Och de veta kanske ej att på stenbrottets botten stå präktigare blommor än i ett växthus.
Där är ej mer Sicilien, där är Indien.