Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Spel och yttre stadfästa det goda intrycket af denna den värderade sångarens senaste création.
Fru Edling har tagits i anspråk för slafvinnan Mallikas mycket lilla parti, något som ej skulle aflöpt utan klander mot teaterstyrelsen från vår sida, därest ej förhållandena dess värre gifvit styrelsen rätt.
Det är beklagligt emellertid att en teaterstyrelse vid engagements uppgörelse ej skall vara mer klarsynt än att den engagerar en ung sångerska, som den sedan finner med sin fördel förenligt att använda så litet som möjligt.
Afven i Mallikas lilla parti visade frk.
Volf sin sceniska olämplighet, sekunderade derjärate frk.
Petrini på ett ganska förargelseväckande sätt.
Vi beklaga och beundra fru Edling, som hvar afton måste anstränga sig på k. opera och ej ens får hvila dagen före den hon sjunger partier sa stora som Mignon och Alice.
Den egoistiske åhöraren kan dock ej undgå att glädjas öfver att höra fru E. äfven i denna opera, der hennes sköna röst och utmärkta sekundering framhäfver den charmanta lotusduons alla behag.
Kör och orkester ha småningom kommit bättre underfund med hvarann än vid premieren.
I orkestern förtjena särskildt träblåsinstrumentalisterne erkännande, ej minst pic-colaflöjtens innehafvare.
Ackompagnementet har varit tillfredsställande, hvilket är behagligt att få tala om.
Uppsättning och regie må lofordas.
Processioner och ensemblescener gå med fart och naturtrohet.
Baletterna bedra hr Sjöblom, de äro vackra och af indiskt temperament.
Utförandet lemnar intet att önska.
Dekorationerna törete en lyckad blandning af nytt och gammalt, undantagandes sista akten hvars annars vackra dekoration störesaf några skriande färgsammanstötningar af gamla och nya knlisser.
Med hänsyn till de tragiska öden som på k. svensk scen öfvergått Délibes förra här visade operor, gratulera vi uppriktigt teaterstyrelsen till den framgång, den vunnit och vinner med op. Lakmé, hvarom vi nu talat till punkt.
Reprisen af Fidelio visar att hr Nordquist framhärdar att erbjuda musikaliskt fullgod kost åt de få Stockholms mnsici och finare dilettanti, som infinna sig vid sådana estetiska galarepresentationer.
Afven fru Östberg förtjenar det lifli-gaste erkännande, som med fin smak valde Fidelios härliga parti till sin réentré å k. operan efter en tids beklaglig opasslighet, om ock det stora partiet visade sig något för ansträngande för en konvalescents krafter.
Sin glanspunkt hade fru O. nu som förr i den stora arians återgifvande.
där vi endast reservera oss mot sångerskans föredrag af g: dur-satsen i allegrot, hvilken ej gafs med den fina nyansering, som Beethoven påbjudit Att fru O. i likhet med frk.
Karlsohn (i Marcellinas aria) förändrat sin arias slutfall mot hvad edition Peters angifver, anse vi vaVa temligen likgiltigt, ehuru det icke förlupit oanmärkt af traditionens förespråkare, de äldre musikvännerna.
Sången i andra akten tyckes oss nu lyckas fru Ö. bättre än förr, ehuruväl det dramatiska spelet där, trots sina onekliga förtjenster, ej kan sagas vara au niveau med rolens stora fordringar eller med hvad i detta fall för några decennier sedan å vår operascen presterades, detta sagdt med iakttagande af all opartiskhet och all rättvisa mot fru Ostberg, hvars nitälskan för högre musik i mer än en musik väns omdöme numera utplånar hennes estetiskt mindre lofvärda operett-antecedentia.
Må vara, att sångerskans naturel mera lämpar sig för semiserian och koloraturfacket, hennes högdramatiska partier i Fidelio och Don Juan skola alltid ihågkommas med aktning och beundran.
Öfriga roler i operan gåfvos af deras förre framställare, bland hvilka hr Strandberg med sitt vackert gifna recitativ och adagio fortfarande tog hedersplatsen.
De bägge ou-vertorerna gingo som alltid med stor omvårdnad, den der eget nog mindre syntes egnad operan i sin helhet.
Dr Dagen * Krönika.
11sådan kalabalik som den i sista finalen (i en Beethovens opera!
) ar en styggelse för Gud och mänskor.
Slarf med klassikerna hörde till dem af den Edholmska regimens dödssynder (trots Norman), mot hvars gengångare man måste förklara guerre å outrance!
Det bör i sanning vara glädjande för hr F. A. Dahlgren, det ypperliga folkskådespelet » Vermländingarnes » vördnadsvärde författare, att se sin ingifvelses barn fortfarande omhuldas med sådant nit af vår främsta scen och dess artister, och fortfarande locka massor af åskådare, därutinnan särskildt ensamt i sitt slag bland alla svunna tiders svenska arbeten för scenen.
I år ha åtskilliga rolförändringar vidtagits, alla till arbetets fördel, till och med choristen hr Olsson som Löpar-nisse, en ganska rolig, måttfull realistisk framställning.
Aldrig förr torde Annas rörande visor haft fördelen af en så praktfull stämma som den nyaste innehafvarinnans, fru Edling.
hvilken också gifver partiet i dess helhet med det enkla trohjertade behag, som är denna såugerskas kännemärke, både på scenen och i lifvet.
Pigan Stina har i frk.
Jung-stedt fått den yppersta representant af detta parti, som är oss bekant, och hvars spel mot Pelle, Anders och Wilhelm hoppar och leker i yster skalkaktighet, för att ej tala om hennes » skabning » som tydligt predikar de Falhcrantzska visdomsorden » pigor äro folk också ».
Anders göres fortfarande af hr Linden, hvars förtjenster i denna rol fått en liten bismak af cirkuskomik, som ej verkar realistiskt.
Vi medge dock, att slikt kan ju få passera i ett sådant gammalt idealt drama som detta, så mycket mer som dess effekt på en ärad publik icke kan bestridas.
Som Erik har en gengångare från fordom uppträdt — hr Ödman!
Hr Ö: s kända tjusta och tjusande damgarde är till karaktären otacksamt.
Ej nöjdt med att se och höra sina tankars föremål hvar annan q väll fordrar det nu, att han skall — om ej sjunga — dock synas hvarje afton.
Som mellanstick mellan Ödmanrepresentationerna har direktionen i sin oskuld gifvit Mignon (med hr Lundmark-Meister) — strax fordrar gardet i sitt organ (D.
) hr Ö. som Meister.
Man har vidare stuckit emellan med » Vermländingarne » (med hr Lundmark-Erik) — ny petition i D.
N. om hr Ödman i den rolen.
Och verkligen — hr Ödman harhafl artigheten hörsamma kallelsen, damerna ha sin pligt likmätigt befolkat salongen och varit betagna, åvagabragt den vanliga kurragörama leken i slutet under svaga, men sega och ändlösa handihopslagningar o. s. v.
Efter dessa faktas relaterande, nämna vi blott som vår fortfarande åsigt, att hr Strandbergs stämma oveder-sagligen f. n. är den lämpligaste för Eriks folkvisor.
Hr 0: 8 röst klingade häri något hård, methoden hade väl däri sin del, men också rena smaklösheter förekommo, för vänande från detta håll.
Så sjöng hr Ö. precis som hr Hagman stället » där vill jag somna in en gång och myllas i vermländska jorden » med det mest intensiva sforzando, ehuru väl den mer heroiska timbren i företrädarens röst gjorde detta gravamen än mer bemärkt.
Fordom utbredde hr O. sin vermländska i alla operor (särdeles Trollflöjten och kärleksdrycken voro olyckligt ute) men i denna rol, då den varit på sin plats — der visade hr O. alldeles omo-tiveradt att han lärt sig fullgod stockholmska.
Det var inte spirituelt
Prisnedsättningen vid detta skådespels uppförande är ett glädjande försök att låta en större publik och en annan än den vanliga få njuta af en god och för sig passande teaterföreställning.
Vi ifrågasätta nu, om icke flera sådana pjeser borde upptagas, som kunde härutinnan alternera med Dahlgrens stycke, t. ex.
Tillfallet gör tjufven, Nerkingarne, Den Ondes besegrare, Kronfogdarne o. s. v. Af den nuvarande personalen torde flere taga sig bra ut i denna re-pertoir, såsom fruarne Strandberg, Edling, fröknar Karlsohn, Jnngstedt, hrr Lundmark, Rundberg, Linden, Grafström eller ungefar samtliga de i Vermländingarne uppträdande.
Man kan åtminstone fundera på saken till dess stöket med julmaten inträffar.
» Mignon » är alltjämt en repertoiropera och förtjenar det ock, särdeles som titelrolen fortfarande har lyckan att tolkas af fru Edling, hos hvilken man vid hvarje nytt åhörande upptäcker nya förtjenster, så i dramatiskt som vokalt hänseende.
Det samma kan dessvärre ej sägas om hennes medhjelpare, af hvilka fröken Ek icke passar för sin rol.
I dramatiskt hänseende lyckas hon väl något bättreän företrädarinnan, frk.
Karlsohn, hvars friska röst och lätta koloratur hon deremot så godt som totalt saknar.
Af alla k. operans damer lär väl ingen mer än fru Östberg numera kunna i alla hänseenden lemna en acceptabel Philine.
Men som hon har sin repertoir för sig, har hon ej tid att uppträda i sådana roler som denna, en af dem, der fru Anna Strandberg — Bergmans bortgång från scenen gör sig bemärkt.
Hr Lundmark har tagit sig orådet imitera ett af hr Ödmans fel, hj el te tenori sera i lyriska partier.
Han sjunger sin Vilhelm for starkt och jämntjockt, utan dessa läckra och haft koketta nyanser, som Thomas ' musik ej mindre än Délibes fordrar.
Spelet bör deremot atan reservationer lofordas.
Hr Nygren lider af samma fel som sin kamrat, sjunger denna musik ej nog smidigt.
Däremot erbjuder han en god apparition och ett nobelt ehuru ej nog pathetiskt spel.
Hr Lange var häri förträfflig.
Fröken Jungstedt kunde kanske vara litet gladare i Fredriks rol, hvilken annars hör till de bäst utförda numren, så t. ex. återgifvandet af den insinuanta gavotten.
Hr Rundberg har efter hr Linden fatt Lairtes parti, hvarpå detta förlorat och Jarno, zigenarhöfdingen, spelas icke tillräckligt förfärligt af hr Grafström.
Orkesterpartiet är tacksamt, men mycket ömtåligt.
Så ofta som operan gifves borde detta gifvas förträffligt Detta är också fallet, men icke alltid.
Vår goda operaorkester bör icke hvila på sina rättvist eröfrade lagrar.
De bli så tillskrynklade och platta att ingen mer kan se hvad det är för godt.
Stå stark!
Hr Nordquists modiga och energiska natur tycks ha till devis: Ingen skam att bjuda till!
Det är derföre han med Operans nuvarande resurser dristar gång efter annan försöka sig på den stora och ståtliga Grand Opéras i Paris lika stora och ståtliga repertoir med dess fasta stock af 4 Meyerbeer, 1 Rossini, 1 Auber, 1 Halivy o. s. v.
Oförskräckt, trots op. Hugenotternas i sin helhet medelmåttiga utförande och framgång sistlidne vår, rycker hr N. f. n, an med denna operas äldre broder » Robert djefvu-len », eller som öfversättaren Bernhard Crusell med modesti titulerade » Robert le Diable », » Robert af Normandie » .Af alla jordens kompositörer torde berlinaren Jakob Meyer Beer (italiserad Giacomo Meyerbeer) ha varit den slugaste, den som mest kunnat göra skäl för yankeebenäm-ningen » a smart man ».
Eller behöfs det ej slughet, mycken slughet för en berlinare att i Paris skörda sitt lifs största framgångar, af Paris uppsättas på ärans piedestal inför all verlde »:, af Paris ännu många år efter döden vara hyllad och ärad som på intet annat ställe i hela verlden, af Paris, detta för fremlingar inom konsten så otillgängliga Paris!
Och en tysk, en jude, en berlinare!
Meyerbeers bana gick dock ej direkt med kurirtåg Berlin — Paris.
Den gick dit via Italien och resan upptog tio år.
Liksom Weber elev af Vogler, lyckades Meyerbeer dock ej så väl som denna sin kamrat intaga läraren, ej heller draga så stor profit af hans lärdom.
Meyerbeers första opera blef ett fiasco.
Man tänke sig den äregirige judens känslor!
Nej, det dugde sannerligen ej längre nöta bort sin tid hos Vogler och med Vogler-operor.
Hör, livilka toner söderifrån, hvilka siréntoner!
Och hvilket namn på ryktets vingar!
Gioachimo Rossini, Tancreds, Barberarens, Cendrillons, Gazza ladras lyckliga, firade, tillbedde maestro!
Tiden var i Rossinis våld, den som vill smeka tiden, göra lycka — till Italien!
Med den beundransvärda assimilationslätthet och lo-kaliseringstalang, som är Israels barns arfvedel i alla land, satte sig Meyerbeer genast efter endast ett par åhöranden af de nyaste Rossinistyckena in i maestrons manér.
Och nu farväl gamla pappa Vogler med dina ärevördiga melodier, dina snäfva harmonier, din stränga kontrapunkt!
Fram med Pesarosvanens insmickrande melodier, kittlande orkesterbuller och doftande koloraturblomster!
Meyerbeer försökte till och med öfverbjuda Rossini i allt detta och hopade i några operor fioriturerna så lasstals att t. o. m. Rossini fann det vara för mycket blommor, Rossini som just då i böijan af 20: talet började gifva sin stil en mer dramatisk och sofrad hållning, hvilket trots den ännu frodiga koloraturblom stringen märkes i mästarens ståtliga opera » Semiramis », Rossinis sista arbete för Italien, som i^ början ansåg operan för komplicerad, för — lärd.
Afven Meyerbeer hade några år förut för Torino komponerat en » Semiramis » (till Metastours librett), men den boll sig ej länge uppe.
Bättre gick det med » Emma diRisburgs » och » Margherita di Angiu », två operor i mycket lydig Rossinikostym, af h vil ka den senare fick äran af europeisk turné och först gjorde kompositörens namn mer bekant, efter att i Milano vid premièren htfft stor succès, creerad af den berömde Tachinardi och den ej mindre celebra Rosa Mariani.
I denna opera spårar man trots mycken banalitet och ymniga » läsefrukter » kompositörens geni, som än tydligare framglimtar i den för Fenice-Operan i Venezia 1824 skrifna » Crociatio in Egitto ».
Emellertid hade Meyerbeers vänner hemma i Tyskland blifvit oroliga öfver hans långvariga Rossiniserande och de ej mindre än sex operor, som däraf blifvit följden.
Hans ungdoms vän Weber skref till honom ett mycket varnande, delvis straffande bref.
Meyerbeer blef nu ledsen, och — Rossini böljade bli stor i Paris.
Alltså — dit!
Böljan der var ej lofvande.
» Margherita », blifven » Marguerite », gjorde på den (f. t. musikaliska) Odéon fiasco under kompositörens eget befäl.
Nu teg Meyerbeer, såg tiden an, lurade på revanche.
Tvärtom, han såg Rossini förfranska sina italienska operor på Grand Opéra med stor succès, han såg Auber inviga den stora operastilens modernisering med Den Stumma, han såg snilleverket Tell (af Rossini) idiotiskt missförstås och förkastas af den stundom mer än egna pariserpubliken och han planerade sin hämnd, ifrigt studerande Tell och Den Stumma.
Nu gälde det att fä en librett, en uppseendeväckande librett.
Eugène Scribe åtog sig beställningen och levererade ett hyperromantiskt pot-pourri med tusentals bjerta och grella effekter.
Meyerbeer mediterade, imiterade, kompilerade — komponerade.
Nu hade han fått sin stil: en sammansmältning af den tyska lärdomen, den italienska sinligheten, den franska slagfärdigheten.
Denna stil kan väl anses som ingen stil alls, men orättvisst torde vara att ej anse det denna sammansmältning lyckats i flera fall än den misslyckats.
Men den har fall, där den misslyckats, och misslyckats grundligt, men på grund deraf bör man ej utdöma musiken i sin helhet.
I » Robert » märker man lätt Meyerbeers fruktan för att ånyo undergå » Margaretas » öde.
Han ödmjukar sig i denna opera för publikens smak mer än sedan, litet kurtisör var Meyerbeer alltid, han var ju ock jude, men mest iRobert.
I Rossinis Comte Ory hade en dryckeskör gjort största lyckan.
Bachanaler voro på modet — jag menar musikaliskt och med en bachanal hoppas Meyerbeer operans inledning ma vara räddad.
Han har sökt göra sitt bästa, bachanalen slog an^ blef populär, men fick aldrig samma anseende som Rossmis förtrollande kör.
Också här i Stockholm har kören ur Robert blifvit populär.
Senast i somras hörde jag ute i skärgården tvenne unga män på 13 — 15 ir gasta denna kör, under det de rodde ut att fiska: » Åt vin, åt spel, och åt det täcka könet jag egnar mina dar ».
En liten musikalisk gosse i grannvillan befanns sedan ha lärt sig melodien och föredrog inför mormor och andra gamla tanter (kanske ur federationen) en vacker dag följande:
&gt;Å vin, å ' pel, &amp;, &amp; de ’ tätta sönet
A vio, ä ’ pel jad ednar mina dal ».
Meyerbeer var dock rädd att alltför mycket låna sitt öra åt Rossini ty — Tell hade ingen lycka gjort vid sin première.
Men det hade » Den Stumma * däremot, alltså — plockom Auber!
Auber hade introducerat sin prinsessa med en koloraturaria, nåväl görom likaledes, koloratur åt Isabella, andante och allegro och damkor.
I fjerde akten gjorde Åuber sin lyriska furstinna mer dramatisk, lät henne krypa på golfvet med en Nåd-aria dedicerad Tenella på sioa sköna läppar.
Nåväl, görom likaså och uppbjudom all vår talang.
Detta lyckades också Meyerbeer, som nu lyckades öfverträffa Aubers nådaria och nästan sig sjelf på köpet.
Isabellas nådaria skall alltid räknas till ej blott Meyerbeers utan hela operalitteraturens skönaste smycken.
Men Aubers slummeraria, som gjort sådan lycka!
För den kunde Meyerbeer ej sofva.
Öfverträffom äfven den!
Men det — misslyckades.
Trots hvarjehanda likheter tänker ingen på Roberts lilla sång, under det Masaniellos » Hugsva-lan för dem som lida » ännu hänför verlden.
Samma missöde hade den stora mansduon, ämnad att öfverglänsa den ryktbara patriotduon mellan Massaniello och Pietro, trots den nästan vansinniga bravur Meyerbeer utvecklar och fordrar af sin hjelte, som här skall prestera det otroliga, ett heroiskt Ciss3 (!
) koloraturer, drillar, uthållande högatoner o. s. v. Endast Duprez har kunnat göra detta korrekt (en liten tid), sjelfva Nounit, annars den förste och bäste Robert, mäktade det ej.
En preghiera fick ej heller fattas, hade icke kanske Auber gjort stor lycka med en sådan i Den Stumma?
Men här skulle första tenoren och il basso profondo ej slafviskt biträda i resp. körstämmor, här skulle de fristående briljera, den ena knipa sitt höga C, den andra sitt låga F. o. s. v. Denna komposition lyckades.
En vacker melodi understödes af en fint arbetad harmoni och nobel rhytra, solisternas inlägg äro ädla och effektfulla.
Härmed hade nu » Den Stumma » genomgåtts.
I » Tell » fanns en kärleksduett, som Meyerbeer derpå erinrade sig, ett amoroso och ett eroico, bägge med koloratur.
Voyons!
Roberts och Isabellas koloraturduett kom sålunda till stånd, ett chevalereskt, smekande lätt behagsjukt andantino med ett blänkande fyrverkeri af duovokaliser i slutet samt ett krigiskt briljerande allegro con spirito med koketta kromatiska imitationspassa-ger och rätt mycken ridderlig bravur öfver det hela.
Ur Tell togs också, beklagligen not för not, Roberts tirad om Rosaliaqvisten midt i 3: dje aktens recitativ, en ädel ridderlig melodi, hvartill originalorden i Tell lyda: O Ciel, tu sais si Mathilde m * est chère ».
Sutim cuique.
Efter att sålunda ha kikat in (litet smått indelikat) bland den Meyeerberska musikens kulisser, så görom rättvisa åt det myckna goda, hvarmed Meyerbeer sjelf riktat den dramatiska musiken.
Vi ha redan nämnt« att han skrifvit många stilfulla nummer, der hans egendomliga stil korrekt och klart utvecklar sig.
Meyerbeers preludier som ersätta ouverturen, utmärka sig alla för konstnärligt populariserad vetenskaplighet, så ock det till Robert med dess magnifika besvärjelsethema och dess lika lärda som klara kontrapunktiska behandling.
Réentrén i slutet af motivet för full orkester forte fortissimo är ett genidrag, som imitatorum pecus, af hvilka Meyerbeer egt.
flera och otacksammare (Wagner t. ex.) än de flesta, icke försummat tillegna sig bland otaliga andra annekterade saker, nemesis divina för Meyerbeer, som sjelf dock aldrig gått så långt och okritiskt till väga.
Melodiska glansperlor af ganska originel affattning finnas i stort antal.
Alices Edurromans är innerlig och rörande, dess harmonier särdeles veka och inträngande.
Siciliennen har nu blifvit utnött som de flestamycket populära sanger, men för en frisk, stark och böjlig hög tenor är den ännu i dag en verklig skatt (t ex. Mir-zwinski, Sylva, Wachtel, Bötel, Jean de Reszhé).
Arnold-son har varit den ende, som hos oss fullt gått ut med detta Duramers alla fordringar.
Populära äro ock Alices kupletter, hvilkas idylliska ton fått stå modell till så många plagiat.
Dess sceniska inflickande röjer redan den rutinerade effekt-kännaren.
Melodiken i Robert störes något af de dans-rhytmer, som Meyerbeer sedan snart nog bortlade men hvilka han, tankande på Aubers framgång med detta medel, icke vågade uraktlåta att anlita för sitt debut- och prof-arbete inför parisarne.
Så är t. ex. demonernas berömda kör och den dramatiska spelfinalen kalkylerad på valsmusik, hvilket dock ej hindrar åtminstone finalens sceniska effekt.
Demonernas kör föreföll däremot med rätta Weber löjlig, han som i Friskytten skapat mästerverk i denna hemska branche.
En lyckad demonisk ton genomgår däremot 3: dje finalen, ebaru skilnaden mellan Webers mer idealiska och Meyerbeers mer realistiska demonik äfven här gör sig gällande.
Ett snillrikt ställe af gripande sann effekt är stället » dömd till eviga qval ock jag » med dess rent oratoriska höghet.
Mästerligt fotograferar musiken sedan ljusgubbarne öfver graf-varne, mästerligt ock nunnornas uppväckande och hemska procession.
Af denna sorgmarsch ha sedan både Wagner och Gounod sett sig till godo, särdeles den senare vid sina kanda sluteffekter.
Balettfinalen därpå är oöfverträfflig i omvexlande åskådlighet, bachanalens satyrgyckel och hetäri-ska yrsel, spel-ballabilets mer graciösa och beräknande ton med sina afmätt hoppande staccati, men främst älskogsdansen med dess förtrollande violoucellsolo (där man hos oss ej glömmer Fritz Söderman) och behagsjukt frestande hållning i sin helhet.
Fjerde akten inledes af en sirlig, nägot preciös kör och afslutas af den stormande, förträffligt arbetade finalen: » Nu med hast etc. » I dramatisk liflighet öfverträffar den andra akten, som är af öfvervägande kon-serterande innehålL ehuru skrifven med praktfulla färger och storslagna kontnrer.
En ful fläck finns där, tyvärr öppnar den ock akten, nämligen Isabellas första andautino.
Något så odramatiskt har knappast Donizetti skrifvit och något så omelodiskt ingen italienare.
Detta andantino kunde gerna strykas och akten inledas af de uuga flickornas behagliga h.durkör.
Koloraturkabalettan försvarar sin plats och ärcharmant instrumenterai}.
Femte akten öppnas af en högtidlig och storartad munk-kör, hos oss vanligen utesluten.
Efter den ofvannämnda bönen kommer ett af operans glansmoment, den stora trion, som trots den dåliga figur hjelten där som flerstädes gör, ej kan undgå att gripa och röra på grund af det sätt, hvarpå Bertram och Alice här äro tecknade.
Deras kamp når stundom sublim verkan och af-slutar värdigt detta gigantiska arbete, som alla anmärkningar till trots dock ännu har stor lifskraft och fullständigt berättigande på en god operarepertoir.
Hos oss saknas numera många faktorer for ett korrekt framförande af Pariseroperans repertoir.
Uteslutningarne äro ock här, som i Tell och Hugenotterna, många och långa.
Tredje akten ges nästan mest helt, undantagande bravurduon, som är sin kos.
Äfven koloraturduon i andra akten är sin kos, hvilket var väl för Robert men illa för Isabella och publiken.
Att en mängd körer uteslutits eller förkortats, var ledsamt, men på samma gång angenämt, ty man måste tänka på vår körs numerär och slitna karlröster.
De förtjusande koketta danserna i andra akten uteslötos med anledning af balettkårens kända beskaffenhet: de fa flickorna måste spara sig till nunne diablerierna i tredje akten.
Operan var temligen ofardig vid reprisens première, ackompaguementet groft och inkorrekt, kör och orkester i lufven på hvarandra flera gånger, särdeles i 4: de akten, där en orkesteranförare torde knackat af — vid en repetition, sådana som man fordom afsag med det ordet, öfning utan betalande åhörare.
Solisternas prestationer voro af olika värde.
Hr Lundmark är i intet fall vuxen hjeltepartier i de historiska operorna.
Hans métier är den komiska operans.
Då hr Ödman varit hindrad af Lakmé, hade man bort leta reda på hr Sellman, hvars verksamhet vid k operan nästan tycks upphörd år 1890.
Sedan hr Lundmark sjöng hr Lohengrin har hans stämma öfver f ej fått den nödvändiga intensitet, som hjelteroler där kräfva och hans figur har också sedan dess blifvit mer omöjlig för seriös operaplastik, hvaraf nu icke mycket sågs.
Nyanserna voro ej många, särdeles bönen fraragormades utan en gnista finhet.
Ej heller första akten fick den elasticitet, söm der tarfvas.
Detta användande af en sångare hedrar ej veder-börandes skarpblick.
— Fru Östberg hjelpte ej upp Isabellasförsta omöjliga sång, der föredraget var lika odramatiskt som kompositionen.
Allegrot gafs deremot med stor för-tjeost, de svåra triol- och ackord-passagerna svingade sig ut öfver rampen med mycken klarhet och precision, om ock ej så briljant, som i Louise Michaélis sång fordoms-dags.