Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hård, som nii blifvit för R. o. Ad. föredragen.
Jag ber om ursägt, att jag kommit alt sammanblanda de båda frågorna och får då yttra, i afseende å Frih.
Åkerhjelm, om hvilken det säges, att hail under 38 år varit i Statens tjenst, den anmärkn., att han redan 1810 trädde ur Statens tjenst som ryttmästare och sedermera icke åter inträdde förrän 1823; emedan jag ej tror, att man kan säga honom varit i Statens tjenst de år, han Var theater-directcur.
Den grund för pensions beviljande åt nämn - Den 10 Juni f. m. i55 nämnde embetsman, som skulle ligga i den långa tjensteti— den, förfaller också, så framt man vill räkna den från hans sednare inträde på embetsmannabanau.
Sedermera kan det icke nekas, att Frih. Åkerhjelm, som sjelf har betydlig förmögenhet, af Staten uppburit så betydliga emolumenter, dels sorn Tull-directeur, dels som Statsråd, att han kan anse sig skäligen remunererad för det bestyr, han haft under den tid han beklädl taburetten.
Hvad jag nyss nämnde om de begge Statssecreterarne, nemi. att anlednrn, hvarföre de blifvit entledigade, måste vara, antingen att de sakna Konungens förtroende, eller att de afgått af egen fri vilja, inträffar äfven på dessa Hrr Statsråder, hvilka eljest kunnat sitta qvar som consultativa, så mycket hellre, efter hvad det vill synas, som det märkvärdiga förhållande äger rum, att tvänne consultativa Statsrådsplatser ännu äro otillsatta.
Hård beträffar, så var han ända till i8?.8helt och hållet privat man, och inträdde då genast från det enskildta lifvet i ett Landshöfdinge-förordnande, hvarmed följde icke obetydliga inkomster, samt har sedermera beklädt flera af Rikets högsta platser med thy åtföljande löneförmåner, utan alt ännu hafva tjent gtdel af den tid, som fordras för att erhålla pension.
Det kommer du an på, huruvida den omständigheten, att hafva innehaft de högsta platser och de högsta löner i Staten, skall medföra bättre rätt till pension, än att hafva bestrid t en lägre eller den lägsta syssla med den lägsta lönen.
Skulle åter considerationel- anses böra utgöra regeln för Ständernes beslut i frågan, så medgifver jag visserligen, att dessa mera än för någon af de öfriga må lagus i beräkning i afseende å Gr.
En blick i Const.Ulskts betänk, ger vid handen, att Gr.
Hård, som kallades till Slatsråds-embetet från en plats i Högsta Domstolen, der han var en aktad medlem, nu är genom sitt afskedstagande urståndsatt att återkomma till denna sistnämnda; och det må alltså stå derhän, i hvad mån consideration i afseende på bemälde ledamot må komma i fråga.
Jag anser det likväl vara representantens skyldighet att motsätta sig allt som synes hafva till ändamål att etablera den princip, som skulle Konungens afskedstagande Statsråd äga rättighet till pension, — en rättighet, som enligt min öfvertygelse skulle leda derhän att göra hela vår constitutionella ansvarighet, såvida den skulle bestämmas efter 107 §:n Reg.Ftn, till ett fullkomligt gäckeri.
Vi veta alla, att denna ansvarighet icke är liten på papperet, men ganska liten i verkligheten; vi veta alla, huru Coust.Utsk. vid denna riksdag arbetat från morgon till afton, ofta från kl. 8 på morgnarna till ii på aftnarna under loppet af 5 månader, med regeringsprotmas granskande.
Detta Utsk. har nu inkommit med eli ganska sakrikt betänk., ett betänk., mera upplysande än som någonsin, sedan vårt nya statsskick, kommit ifrån 8 H. 20 154 Den 10 Juni f. m. ett Const.Ulsk.; men huru slutas detta betänk.?
Jo det slutas så, alt om återremiss från R. o. Ad. icke kommer i fråga, utan Ståndet vidblifver betänk., så finnes intet annat att göra, än att lägga detsamma till handlingarna; och hvarföre inträffar detta förhållande?
Jo derföre, att de Konungens rådgifvare, mot hvilka Utsk. skulle hafva föreslagit att tilläm pa 107 §:n, de äro redan till största delen förflyttade till andra embeten med lika stora emolumenter, som de förut ägde.
För alt nu complettera detta i afseende på dem, för hvilka embeten icke varit för ögonblicket lediga att tillträda, har Konungen föreslagit och de nya rådgifvarne tillstyrkt, att pension i stället måtte beviljas dem, på det att ingen af den gamla Conseljens ledamöter måtte blifva alldeles lottlös.
Jag vill nu fråga, hvartill en anmälan enligt 107 §:n skulle tjena, om detta sätt att gå lill väga skulle sättas i verket och komma att gälla för framtiden.
Detta är visserligen ett särskildt capitel, som det egentligen nu icke är skäl att discutera, innan Const.Utskrs betänk, förekommer; men jag har i förbigående velat vidröra detsamma, för att visa hvart det skulle leda.
Jag ber om ursägt, att jag tager mig friheten fråga Hr Ridd.Secretrn, om frågan rörede Allm.
Beredningen äfven innefattas i den nu föredragna K. skrifvelsen.
I öfrigt anhåller jag att detta mitt yttrande må åtfölja remissen af den föredragna nåd. skrifvelsen till StatsUtskotlet, Undert.
Ridd.Secret. tillkännagaf, att K. M:s nåd. propos., rör:de Allm.
Beredningen, redan den 3 dennes blifvit till StatsUtsk. remitterad. K. M:s nu föredragna nåd. propos. remitterades till StatsUtskottet.
Vidare föredrogs K. M:s, den 3 dennes, på bordet lagda nåd. skrifvelse, angrde uppförande å indragningsstat af låneersättningar åt f. d.
Statssecreterarne Grip och von Hartmansdorff.
Hr Hjert a, Lars:
En del af det yttrande, jag nyss afgifvit, inträffar naturligtvis äfven på frågan om Hrr von Hartnåansdorffs och Grips pensionerande på indragningsstaten.
Jäg åtnöjer mig att i afseende på dessa herrar hänvisa till Const.Utskrs på bordet hvilanda betänk., hvilket ådagalägger, att ingen af Konungens rådgifvare är föremål för så många anklagelser inför Riksrätt, och att ingen enl.
Const.Utskrs opinion gjort sig så förfallen till ansvar enl.
107 §rn, sora Hr Statssecretm Grip.
Men det ligger dessutom i en afbilågörna till delta Utskrs betänk, ett yttrande af nämnde Hr StatsSecret., hvilket vore intressant om StatsUtsk. behagade läsa (Const.Ulsk. här naturligtvis redan gjort det) rörtde presidents-lönen i Krigs-eollrm.
Hr Grip har i den frågan utlåtit sig om R.
St, på ett sätt, sådant, att om Ständerne D c n 10 Juni f. ni.
155 pensionera Hr Statssecret:n Grip, så kan man med fullt skäl säga, alt de gora såsom barnen, när de kyssa riset, som de nys? fått smaka.
— Hvad Hr Statssecretm von Hartmansdorff beträffar, så vill jag bär förutskicka det omdömet, att det visserligen kan vara mindre lämpligt, att den enskilde representanten lemnar sitt vitsord om särskilde embetsmäns personer och deras embetsförvaltning.
Men då tänkesättet i denna del måste verka på Sländernes beslut, så vill jag för min del yttra, det jag tror, att allmänna omdömet om denne embetsman är, att han, som Statssecret. för ecclesiastikärendena, gjort sig aktad för oväld och rättrådighet.
Deremot känner också hela Svenska allmänheten, huru föga passande han är till statsman, äfvensom att han, genom sina tillgöranden i en annan riktning, i afseende på tryckfriheten, ådragit statsverket högst betydliga kostnader, och så betydliga, att de uppgå i capital-belopp till fullt lika mycket, som hans pension skulle utgöra i ränta, och något ändå derutöfver.
Huruvida Ständerne då finna skäl att uppföra honom till åtnjutande af pension, må blifva en särskild fråga; men jag tror, att dermed åtminstone må uppskjutas, tilldess decharge-betäok. hunnit afgöras.
Hr Lefre'n, Joh. Pehr, uppläste följande:
Sedan begge Statsmakterna, i den ordning grundlagarna bestämma, afskaffat de hittills varande statssecreterare-embetena, så anser jag innehafvarne af dessa embeten vara fullt berättigade att på indragningsstat uppbära deras innehafvande statssecreterare-löner.
Jag grundar denna min öfvertygelse förnämligast på 35rte och 36:te §§rna Reg.Fm, hvilka bestämma i hvad ordning innehafvare af embeten och tjenster kunna ifrån desamma skiljas; och som ingendera af dessa §§:r är tillämplig i förevar, fråga, så finnes ock ingen laglig grund att dem en sådan rättighet betaga.
— Dernäst utbeder jag mig att få anföra de proejudicater ifrån förra riksdagen, som bestyrka att R, St, i likartade fall respecterat den enskildes rätt; 1:0 R.
St:s vid 1823 års riksdag aflåtna und. skrifvelse
Nro 387, den 10 Dec. samma år, (torde samlingen, 2rdra bandet, sid. 347), vör;de upphörandet af allmänna magazinsinrättningen. 2:0 R.
Strs vid 1828 — i83o årens riksdag aflåtna und. skrifvelse
Nro 200 af den 3o Nov.
1829 (torde sami., 2rdra band-, sid. 25—26), rörrde Öfverste-lieutenant Moltonis rättighet att bibehålla sin innehafvande majors-lön vid det reducerade regrtet Royal Suedois, 3:o R, St;s vid sistnämnda riksdag äfvenledes aflåtna und. skrifvelse
Nro 4(>3 af den 1 Mars t83o (iorde sami., 2 band,, sid. 275—276), rörrde Majoren Frih.
Koskulls enahanda rätt.
]När R.
St., på sätt dessa und. skrifvelse!' klarligen ut - ■ 56 Den 10 Juni f. m. trycka, ansett personer, som innehaft tjenster endast i slöd af c o n s t i t u t o ri a 1 er, icke hafva hort förlora sina inkomster, då tjensterna blifvit indragna; så synes klart, att sådant så mycket mindre kan äga rum för personer, som äga ordentliga fullmakter å embeten, som å Rikets ordinarie stat varit uppförda.
Hr Lefre'n tilläde derefter:
Muntligen får jag tillägga i anledn. af en föregående talares yttrande, att de nuvar. föredraganderne i Konungens Conselj skulle hafva precist samma befattningar, som f. d. statssecreterarne, att desse nuvar. föredragande!' äro tillika Konungens rådgifvare uti alla i Statsrådet förekommande snål, då deremot de förre statssecreterarne icke voro Konungens rådgifvare i andra mål än de speciella, som hörde till hvarje statssecreterares föredragning; och om icke detta är en karakteristik skilnad, så vet jag icke hvad som skall utgöra det ena embelets skiljaktighet från det andra.
Det har utan tvifvel sin riktighet dessa praejudicat, som den siste talaren uppläst till stöd för sitt förord för pensionerande af de personer, som i den K. skrifvelsen finnas omnämnde och recommenderade; men jag anser prsejudicatcr i delta afseende betyda ingenting, emedan jag tror, att i vår parlementariska historia, det snart sagdt icke finnes någonting, hvarken godt eller ondt, för hvilket man ej skulle kunna framdraga ett praejudicat.
Jag tror, att man bör rätta sig i detta, som andia fall, efter principer och lagbud, samt de skyldigheter, deruti föreskrifvas; och då begifver det sig, alt på intet ställe finnes föreskrifvet, att embetsman, som innehafva förtroendeposter, skola få pension, innan de uppnått den dertill erforderliga åldern, eller få bibehålla lönen derföre, att sjelfva tjenstebefaltningen undergår en förändring.
De få icke bibehålla lönen, om Konungen alsätter dem, hvilket kan ske när som helst, och det är under della villkor, de emotlagit embetet.
Detta torde också vara orsaken, hvarföre en särskild K. skrifvelse till Ständerna ankommit i ämnet, och alt, mer än procjudicater, de skäl, jag för motsatsen anfört, böra komma i betraktande.
I den skriftliga framställning, jag nyss gjorde, anför jag tydligen, att jag anser de ifrågavar. personernes rätt i främsta i limmet grundad på 2:ne grundlags§§:r, nemi. den 35 och 36 §:n Reg.F:n, och alt jag blott upplysningsvis och i andra rummet citerat praejudicater.
Jag tror lika med Hr Hjerta, att praejudicater i allmänhet icke äro så bestämda, att ju ej tydlig lagården, som främst bar rättighet att tagas i betraktande; men nu inträffar just det förhållande, att tydlig lag finnes, och det är dessa grundlags§§:r. 35 §:n Reg.F:n säger, att Konungen äger rättighet att Dcu 10 Juni f. m. utan dom och ransakning skilja vissa personer från innehafvande tjenste!'; men der säges också, att
Statsrådets ledamöter äro skyldige alt deremot göra und. föreställningar, om de finna sig dertill skäl äga.
När en sådan anmälan icke skett, när ett sådant skiljande från embetet af Konungen icke heller skett, så måste de ifrågaställde personerne icke anses som skiljde från sina embeten, ulan embetena anses vara indragna; och det finnas då ingen makt i Sverige, ingen Svensk lag, som kan skilja en Svensk man från sitt på grund af fullmakt inneliafvande embete, utom Konungen, då embetet är af natur att kallas och vara förlroende-embete, och icke annat än laga dom och ransakning, då fråga är om alla öfriga tjenstemän, hvilket synes af 36 §:n, så lydande: ”De, ”sorn bekläda domare-embeten, så högre som lägre, samt alla ”andra embets- och tjenstemän, än de i föregående § nämn”dc, kunna icke, ulan medelst ransakning och dom ifrån si”na inneliafvande sysslor af Konungen afsättas, ej heller, utan ”efter egna ansökningar, till andra tjenster befordras eller ”flyttas.”
Det finnes således inga andra myndigheter, som kunna afsätta tjenstemän från sina tjenster, än Konungen och domstolarne, med undantag af ett enda fall, eller då Justitieråd få ett visst antal röster emot sig inom opinionsnämnden; och det finnes således ej heller någon som på grund af lag kan påstå, att speciella lagbestämmelser behöfvas för att skydda den person, hvars embete eller tjenst blifvit indragen, vid sina inneliafvande löneförmåner, och delta åter grundar sig på den gamla, goda, Svenska lag-principen, att ingen kan annans talan föra än mindre an nors rätt förverka.
Om alltså, genom en ny organisation af Statens embeten och tjenster, vissa embetens och tjensters indragning befinnes nödig och nyttig, samt dessas innehafvare i följd deraf sättas ur tillfälle alt utöfva de befattningar, hvarföre de på grund af fullmaktér äga rätt att lön åtnjuta; så äro icke desse embets- och tjenstemän derföre skyldige att förlora sina inkomster, alldenstund de äro oskyldige till, att Staten företager sig alt reorganisera embetsverken, utan äro de just i följd deraf skyddade af nämnda grundlags-§§:r.
Hvad de nämnde personernes förhållande åter vidkommer, deras ställande under Riksrätt och under 107 §:n, så är det något helt annat, sorn har sin lagliga och gilda gång, utan afseende på den fråga, som nu är före.
— Förra gången jag hade ordet, glömde jag alt uttrycka den gärd af erkänsla och aktning jag hyser för Hr Hjerta för det yttrande, han afgaf ronde en af de herror, hvarom nu är fråga.
Han har nemi. lemnnt ett erkännande åt denna persons egenskaper både som enskild man och embetsman, som hedrar lika mycket den, som gjort erkännandet, sorn den, hvilken fått emottaga detsamma, — synnerligast då rättvisa fått vederfaras en person, nied hvilken Hr Hjerta står i opposj - 156
Sen 10 Juni f. m. tion i hänseende till olika politiska tänkesätt.
Jag anför detta som ett stöd för den gamla satsen, att heder och ära, nit, oväld och trohet gälla i alla händelser.
Dä, enligt hvad Hr Lefren upplyst, föregående Ständer aktat billigt att bevilja t.o. m ledamöterna uti styrelsen af f. d. kronomagazinerna pensioner; anser jag, att nuvar.
St. icke böra akta för rof, att låta proejudicatet gälla och jemväl bevilja Hrr Grip och von Hartmansdorff pensioner.
Ånyo föredrogs till justering och godkändes Exped.Utskls förslag N:o 19 till R.
St:s und. skrifvelse till K. M., ang:de upphäfvande af den Hofrätterna lemnade tillåtelse att, under särskild omständighet, i dråpmål dömma till lottkastning emellan flera anklagade.
Cederslröms, Jacob, den 3 dennes e. m. på bordet lagda motion, ang:de förändrade föreskrifter i afseende å prsescriptionstiden för utsökande af fordringar hos statsverket.
Företogs till pröfning StatsUtskls, den 27 sisth Maj och den 3 dennes, på bordet lagda utlåt.
N:o 148, i anledn. af »nmär.knlr vid Ulsk:s uti betänk.
St:s revisorers berättelser om granskningen af Riksg.verket m. m. R. o.
Ad. ansåg detta utlåt.
N:o 148 böra punktvis föredragas.
Ingressen och lista punkten.
Bifölls. aldra punkten.
Ceder st rom,Jacob:
Ulsk. har förklarat sig omöjligen kunna inse, huru de anmälanden, som Utsk. gjort till Constit.
Utsk. med anmärknings-anledn:r, kunnat i Stånden föranleda till öfverläggningar i grundlagsvidrig ordning.
Om StatsUtsk. helt enkelt genomläst 29 §:n Riksd.Ordn., så hade icke denna slutföljd i deras utlåt, kunnat äga rum, och Utsk. hade funnit hvilka ordalag, och inga andra, som vid sådana tillfällen måste användas; och då vederbör, i ett sednare betänk, på sidan om delta lagbud gjort hvad man icke vid första anmälan äger rätt till, mäste man finna, alt Utsk. handlat rpot lagliga förmer.
Jag begär Hr Frih. o. Landtnäs propås, tjll ogillande af 2:dra punkten af Utsk:s betänkande.
StatsUtskis utlåt, i 2:dra punkten blef af R. o. Ad. gilladt.
Den i o J u n i f. m. 3: d j e punkten. Fril).
Då jag instämmer med StatsUtsk. lielt och hållet deri, alt Utsk. borde och måste ställa sig till efterrättelse Ständernes beslut i afseende på Utskrs utlåt.
N:o 10, nemi. att uppskjuta bestämmandet af aflö'ningen för R.
St:s och Utsk:ns cancelli-pei sonal till slutet af riksdagen, har jag dock derutaf icke kunnat draga den slutsats, att Utsk. holde uppskjuta bestämmandet utöfver den i grundlagen för riksdagens längd utsatta lid; utan hade denna aflöning inom nämnda tid ovillkorligen bort vara bestämd.
För min del skulle jag tro, att R. o. Ad. nu bör företaga denna fråga, och jag hemställer derföre, om icke R. o. Ad. skulle finna skäligt besluta, att vårt cancelli, som vid denna riksdag ovillkorligen arbetat med mycket större skyndsamhet och haft mera att göra än förut, må få en tillökning, utöfver hvad som vid sista riksdagen fastställdes, af 24 sk. b:co om dagen på person.
Jag lager mig friheten upplysa Ståndet derom, att ett förslag till slutlig aflöning är uppsatt på StatsUtskrs riksgälds-afdeluing och kommer oförtöfvadt att till afgörande företagas.
Landtm, yttrade, att den egentliga frågan, som innefattades uti nu föredragna punkt af Utskrs betänk.
, angick en anmälan af revisorerna, rörrde bestämmandet af tiden för RiksStms cancellipersonals och vaktbetjenings aflöning efter sistförflutna riksdags slut.
Cederströms nu afgifna yttrande vore deremot egentligen en ny motion, som icke nu kunde föranleda till något bestämdt beslut j hufvudsaken.
Den anmärknm vore ganska rik tig, att ifrågavar. punkt i betänk, om revisorernes berättelse icke skulle tillhöra denna riksdag, i händelse icke den bär frågan i 3:e punkten af detta betänk, vore en följd af de anmärknrr BondeSt. gjort emot det föregående betänk., att
Utsk. må i sammanhang med berättelsen afgöra frågan 0111 lönebeloppet vid denna riksdag för RiksSt:ns cancellier; och det är derföre Utsk. har förklarat, att Utsk, i anlrdn. af Ständernes beslut i afseende på betänk.
Nro 10, uppskjutit att yttra sig till emot riksdagens slut.
, och derföre att tiden för riksdagens slut redan är förliden, som jag yttrat det vara i sin ordning, att Ständerne skulle bestämma sjelfve, efter som StatsUtsk. icke behagat något föreslå.
Då likväl numera Utskrs ordförande upplyst, att förslag till aflöningens slutliga bestämmande är på Riksgälds-afdelningen inom Utsk. uppgjordt, har jag ingenting emot, att min anmärka, må förfalla. R. o.
Ad. lät bero vid hvad uti 3:dje punkten af utlåt.
Nro 148 blifvit yltradt. i6o Den 10 J 11 ni f. m. 4: de punkten.
Hr von Hartmansdorff begärde att få veta, om detta mål redan blifvit afgjordt hos de öfriga Stånden, och i sådant fall, i hvad beslut de stannat rörtde denna punkt.
Enligt uppgi ften i den nu upplästa punkten har BorgareSt. bifallit samt Preste- och BondeSltn lemnat densamma utan anmärkning.
Någon ytterligare underrättelse har icke kommit från PresteSt. betänk.
N:o 148, hvaremot från BondeSt. anländt ett så lydande prot.utdrag. — Under t.
Ridd.Secret. uppläste derefter BondeSttts prot.- utdr. af den 29 sisth Maj, hvarigenom upplystes att den ifrågavar. punkten i betänk.
N:o 45 blifvit af Ståndet bifallen.
Jag hyser visserligen sam ma mening som StatsUtsk. derom, alt de ifrågaställda skulderna icke komma att till capitalet återbetalas; men de uro då icke att anse annorlunda än såsom skulder, ouppsägbara från fordringsägarnes sida.
Derföre upphöra de likväl icke att vara skulder.
Riksg.cont:s skulder, nu såsom tillförene, yrkar jag således, att de måtte såsom skulder upptagas.
Om man i ett annat land, der ouppsägbara skulder finnas, skulle föreslå Representationen att föra dem inom linien och sålunda befria Staten från verkliga skulder, så är det sannolikt, att man icke ens trodde på allvaret af ett sådant förslag.
Jag anser detta ledande åtminstone till förvillelse; t. ex. hvad Lappmarks-ecelesiastik-fonden beträffar, örn hvilken Utsk. säger, att den är alt anse som ett årligt anslag.
Så är denna fond icke att betrakta, ty den är en ränta, som Riksg.cont. är skyldigt att betala för ett erhållet capital, och bör icke från sin rätta natur förryckas.
Utsk. tror det vara nog, när summan föres inom linien.
Der qvarstår hon visserligen till sin beskaffenhet såsom skuld; men i samma ögonblick hon upphör att balanceras bland Riksg.contts verkliga skulder, upphör den äfven att synas i verkets räkenskaper under sin rätta rubrik och vigt.
Jag får således vördsamt tillstyrka R. o. Ad. att från det allmänna förslaget om afskrifning och förande inom linien borttaga punkten d rörande Lappmarks-ecclesiastik-fonden.
Jag kanner icke så noga förhållandet med det s. k. hemgifts-capitalet för Hertigen af Södermanland, stort 100,000 r:dr b:co; men jag ser, att det är öfverlåtet till Konungen, och att Han öfverlemnat det till förstärkning åt arméens pensionscassa.
Detta capital är således jemväl anslaget till en from stiftelse, likasom Lappmarks-ecclesiastik-fonden.
Så länge räntan skall utgå, är capitalet bestämdt en räntebälärande skuld.
— På det att fråga icke mätte uppstå om bidragets upphörande lill ifrågävar. cassa, hvilken fråga möjlig1"
- Den 10 Juni f. m. ligtvis skulle kunna väckas, om summan ansåges för ett anslag i stället för en ränta å verklig skuld, så får jag vördsamt yrka, att äfven punkten a måtte undantagas från den allmänna afskrifningsåtgärden.
Det är således punkterna a och cl, hvilka jag anhåller, att R. o. Ad. ville utesluta från det allmänna förslagets godkännande.
Hvad Utsk. i denna punkt föreslagit blef af R. o. Ad. bifallet, med det undantag blott, att de af Hr von Hartmansdorff omtalade uti io:de punkten af betänk.
J\:o 45 under litteris a och d bland skulderna upptagna tvänne poster skulle uteslutas från de poster, som skola föras inom linien uti Riksg.contorets räkenskaper. 5:te punkten.
Hvad Utsk. i denna punkt yttrat blef af R. o. Ad. gilladt.
Sedan sålunda alla de anmärknrr blifvit genomgångna och afgjorda, hvilka hos R. o. Ad. samt de öfriga Stånden blifvit framställda emot betänk.
N:o 45, blef, uppå derom af Hr Frih. o. Landtm, framställd propos., allt hvad StatsUtsk. i öfrigt i samma betänk.
N:o 45 yttrat och föreslagit af R. o. Ad. bifallet.
Ånyo föredrogs BancoUtskts den 27 sist!.
Maj och den 4 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 28, rör:de dels uppsägning och dels äfven omskrifning, efter ursprungliga myntvärdet, af de s. k. låne-banco-capitalen.
Då räntan på dessa obligationer är så låg som 3, 4 oc^ högst 4| proc., så är det icke troligt, att det för de fromma stiftelser, som äga dem, innebär någon särdeles eller ens någon fördel alt hafva capitalen i banken qvarstående.
För dessa stiftelsers skull finner jag således icke något skäl, hvarföre icke banken må kunna dem uppsäga.
För hans skull synes å andra sidan ej heller finnas något skäl att behålla dessa medel.
Banken har tillgångar nog ändock, och mer än tillräckliga medel äro dragna ur allmänna rörelsen genom bancovinsten, så alt, som sagdt är, det icke vore något skäl för banken att begagna dessa penningar, utan må han å sin sida uppsäga ifrågavar. lån.
Man invänder måhända att de milda stiftelser, sorn erhållit sina capital med bestämdt åliggande att icke fä lyfta deni ur banken, och förut måst vidkännas alla förluster, härrörande deraf aLt de icke haft sina medel rörliga, nu böra i stället tillgodonjuta fördelen att behålla dem qvar.
Af skäl, som jag redan anfört, är det icke troligt, att de milda stiftelserna vilja hafva deni qvar i banken.
Men om de äro ålagda eller önska att der hafva sina medel förräntade, så må det stå dem öppet.
Men för att få veta hvilka och huru många lånecapital äro af denna beskaffenhet, och hvilka sam ännu äro i de fromma stiftelsernas händer, vore 8 H. 11 Den 10 J u n i f. m. det väl nödigt, att banken gjorde en allmän uppsägning af desamma, då man kornrne i tillfälle att få vela hvilka sorn innehade dem oell hvilka som ville hafva dem qvar.
Om Ständerne skulle vid denna riksdag endast besluta en sådan åtgärd, så finge man vid nästa riksdag fullständigt svar på dessa frågor.