Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tack för ert bref, tack ännu mer för de förhoppningar det ger för framtiden, men ingenting om det nu.
Jag vill icke alls att ni skall binda er genom något förhastadt löfte.
Det är också för det att ni skall känna er helt fri i ert val, som jag ej vill säga »du» i detta bref, så naturligt det än förefaller mig att jag skulle göra det.
Nej, Marianne, hvad ni än tror om mig, så tro icke att jag med ett enda ord vill öfvertala er att bli min hustru.
– Min af fri vilja, eller också alldeles inte!
Och så en sak i parentes.
Skrif aldrig »patron» på mina bref.
Jag afskyr titlar i allmänhet, och denna mer än andra.
Skrif landtbrukaren eller rätt och slätt herr.
Det kan tyckas bra besynnerligt att jag skrifver ett långt bref nu, då vi ju så snart skola råka hvarandra, men saken är den att jag ibland har svårt att uttrycka mig i tal och då känner det som en lättnad att få skrifva i stället.
Det är en rest af bondblyghet, hvilken jag nog skall arbeta bort.
Tillsvidare fins den der emellertid.
Och det är nu en del saker som ni bör ha reda på innan ni bestämmer er.
Om min yttre ställning kan ni nog få upplysningar på annat håll, men om min inre eller egentliga menniska, som det ju dock måste ligga mest vigt vid att ni lär känna, kan ni svårligen få veta något genom andra, ty strängt taget har jag inga vänner; jag menar riktigt förtroliga vänner, annars har jag nog, jag som andra.
Jag vill berätta er om mig sjelf och försöka att vara uppriktig.
Mina föräldrar voro bönder.
Min far är död, men mor lefver, jag har endast en bror, äldre än jag, följaktligen är det han som efter gammalt allmogebruk fått min fars ställe.
Mor har tagit undantag af den gamla egendomen.
Hon ville nog hellre flyttat med mig, ty jag tror att jag är hennes käraste barn, men så kunde hon icke skiljas vid torfvan, der hon bott i all sin tid.
Gamla menniskor äro som huskatten, de byta hellre om husbönder än hem.
Mor har emellertid sitt alldeles för sig sjelf och behöfver icke ha mer beröring med min bror och svägerska än hon sjelf vill.
Studera har jag aldrig fått; min far tyckte det kunde vara onödigt, det var det kanske också, för det jag skulle bli, ty som landtman hade jag slutat i alla fall.
Det riktigt ligger en i kroppen, när man som jag vuxit upp vid jordbruk.
Att icke så och skörda, att icke ha kor och hästar, det skulle vara för mig som att icke lefva.
Jag har nog kunnat tänka mig att det också fins andra intressen i verlden, men jag har med det samma känt att jag blifvit född för att bruka jorden.
För mig kunde det aldrig bli tal om annat.
Hellre dräng, om så skulle vara, än den lärdaste professor.
Ty allt skall ju på sin rätta plats här i verlden, annars går det icke bra.
Jag har således aldrig gått i elementarskola, aldrig legat vid universitetet; byskolan, folkhögskolan och landtbruksinstitutet, se der hela min bana!
Jag säger det icke för att klaga.
Och boklärda ha vi nog af.
Far hade allt rätt.
Men trots min landtmannanatur har jag en stark vetgirighet, jag brinner af begär efter kunskaper, som skulle kunna göra mig till en rikare utvecklad menniska än jag är, och om ni skulle finna mitt sätt något kärft, ber jag er dock tro att jag icke är rå till min inre menniska.
Det innerliga förhållande som rådt emellan mig och min mor har säkert inverkat mycket på mig.
Man säger ju att den som varit en god son också blir en god make.
Men hvad tjenar det till att tala!
Jag tycker det är alldeles omöjligt att hitta de rätta orden.
Brefvet blir så matt och dödt, så helt olika hvad jag känner.
Det är för resten någonting som vill tränga sig fram och som jag håller tillbaka nu så länge.
Jag är en praktisk man och tycker icke om att låta fantasien löpa åstad med mig.
Farväl så länge!
B. O.»
Marianne hade fått brefvet just efter middagen, då hon med en roman i knät låg på chäslongen inne i sitt rum för att taga sin lilla siesta.
Hon hade kastat boken för att i stället läsa brefvet, och sedan hon slutat, låg hon stilla med blicken drömmande riktad ut i rymden.
Förkänningen af en verklighetsroman spred sig öfver hennes fantasi som en varm imma.
Med detta friarebref i sin hand, med bröllopet i bakgrunden hade hon rätt att drömma.
Det fans hos henne en sällsam blandning af nyktert förstånd och öfverspänd sentimentalitet.
Hur ofta än tillfälle erbjudit sig, hade hon dock aldrig inlåtit sig i någon om än så oskyldig kärlekshistoria, ty hon glömde icke ett ögonblick att det kunde bli komprometterande för henne sjelf, och att flickor aldrig kunna vara nog försigtiga.
Med en ockrares slughet sökte hon att frånlocka sina tillbedjare så många prof som möjligt på deras böjelse.
Hon hade en märkvärdig förmåga att utpressa dessa tributer åt de qvinliga behagen, bestående i serenader, buketter, lyckönskningstelegram, slädfarter och mera sådant, men aldrig gaf hon något igen.
Hon var vänlig och smeksam och kokett, just till den fina gräns som betraktas för comme il faut.
Hon var för ingen del någon kall skönhet, men hon glömde aldrig sin goda uppfostran.
Hon kunde njuta af en blick, en handtryckning, en dans, der kavaljeren förstod att hålla henne som vuxen fast, och trots sin något för fylliga figur dansade hon som ingen annan flicka i staden, lätt, mjukt, graciöst.
Det var också en formlig stormlöpning om hennes balprogram.
Men aldrig kunde någon veta om hon ens märkte dessa små ömhetsbevis, hvilka alltid tycktes lemna henne lika oberörd, och på hvilka hon lika litet svarade med något tecken till vrede som till genkänsla.
Men i sitt eget sinne lade hon dessa hemliga triumfer till alla de andra, mera uppenbara.
De sade henne att om hon icke var vacker – och det framhöll hon alltid för sina qvinliga vänner – så hade hon åtminstone karltycke, hvilket vill säga oändligt mycket mer.
Hon visste mycket väl hvad det var som utöfvade denna magnetiska inverkan på det andra könet.
Hennes toiletter framhöllo alltid vissa egendomligheter i hennes utseende.
Sättet att kläda sig var för henne en skön konst, och hon visste att lämpa modet efter sin individualitet.
Och det fordrades icke liten uppfinningsförmåga till att vara ständigt ny, ständigt retande.
Dagen efter en bal var för henne mera än sjelfva balen.
Då var hon alltid trött, och modern fördubblade sina omsorger.
Hon kunde då ligga timme efter timme på sin chäslong, med hufvudet lutadt mot dess karm och ögonen slutna, hänsjunken i njutning och domning, med rummet prydligt omkring sig.
– Modern hängde undan hennes baldrägt, innan hon steg upp, ty Marianne vämjdes alltid att se den, sade hon.
Endast solfjädern ville hon behålla framme.
Det var så behagligt att känna den mellan sina fingrar medan hon i minnet åter genomlefde aftonens tilldragelser.
Hvad det var ljuft att halfslumrande hvila uti den atmosfer af beundran eller åtrå, hvaraf hon ännu kände sig omgifven, och som hon tyckte sig insupa med luften, likt doften af vissna rosor!
En blick, en beröring, ett intet kunde försätta henne i en sådan stämning för en hel dag, der hon låg omhuldad af moderns kärleksrika händer, trött och tillfredsstäld.
Någonting liknande var det också hon kände nu, fastän stämningen icke kom af hågkomster utan af drömmar om framtiden.
Hennes föreställning dröjde vid det intryck hon måste ha gjort på denne man, vid hvilken hon sjelf fäst sig så litet, att hon knappt mindes hans utseende.
Hon kände att det fans en stor kontrast emellan honom och henne, den fängslade hennes inbillning.
Hon försökte att föreställa sig honom.
Hon tänkte sig i hans natur någonting våldsamt, som låg och gömde sig under den lugna ytan.
Denna obändighet, som hon drömde om, lockade henne, det låg någonting för hennes drifhusvuxna qvinlighet eggande i att tänka sig älskad af en sådan, nästan rå natur.
Det var någonting sagolikt och förtrollande, någonting för nyfikenheten retande i att veta sig viljelöst, värnlöst hängifven åt en sådan man.
Det var detta Marianne drömde om.
Hon hade ett omättligt begär efter att bli älskad, icke som menniska blott, utan som qvinna, och icke blott som qvinna, utan nästan som ett barn, att motståndslöst bäras bort hvart som helst.
Att i sina smekningar tämja en Lord Rochesters grymhet, det var hvad som kunde komma hennes hufvud att svindla.
Det var en sådan njutning som att åka på rutschbana och känna den hisnande rysningen dervid.
Naturer sådana som Mariannes förstå att uppskatta den.
Hade Börje Olsson varit fattig, skulle det aldrig fallit Marianne in att tänka på honom, han hade då helt enkelt sjunkit ned till en obetydlighet.
Men pappa hade från säker källa skaffat sig reda på, att bouppteckningen efter fadern gått till tvåhundra tusen kronor eller lite mera, och på de två år Börje förvaltat sitt arf hade det visst icke minskats.
Och penningen gaf makt och frihet.
Olsson kunde nog ta sig en hustru och bära bort henne, och bakom ett äktenskap af alldagligt utseende kunde det nog finnas en Rochester att tämja med mjuka armar.
Septemberdagen var ruskig och kall, regnet öste ned öfver gatorna och sqvalade ur alla takrännor.
Det hade varit ett studium hur man under förmiddagen skulle kunna göra sig fri från pojkar och inackorderingar, men det lyckades att få dem åstad i kyrkan.
Något öfver tio kunde Börje komma.
Lite hvar kände oro.
Mamma hade vidtagit alla arrangemang för middagen och gick nu paradklädd ut och in i rummen.
Pappa tassade med spända öron omkring inne i sitt rum, beredd att öppna vid minsta ringning.
Marianne vandrade fram och åter på salongsgolfvets matta, med händerna på ryggen och blicken på sina små fötter, som voro klädda i ett par mörkröda atlasskor med stora rosetter.
Hennes sulor voro så tunna, att foten kunde böja sig obehindradt och mjukt för hvarje steg.
Det var smala, fint formade fötter, som aldrig behöfde klämmas för att se små ut, och som – liksom händerna – icke tycktes stå i rimligt förhållande till den för en ung flicka något massiva öfverkroppen.
Vanan att sakta vagga med lifvet gaf i förening med den bakåtböjda nacken och korta halsen åt hennes apparition någonting af mjukt sjelfsvåld, som gled in i minnet och fäste sig kring hennes person.
Ingen kunde tänka på henne utan att se denna karaktäristiska gång – lätjefull, njutningslysten i hvarje sin rörelse.
Håret var litet, mjukt och gullglänsande.
Det låg högt uppe på hjessan i en grekisk knut, lemnande hårfästet i nacken fritt.
Några ostyriga slingor ringlade sig ned kring panna och hals, för korta att kunna strykas upp, och förtunnande sig till ett fint fjun.
Hon kände sig upprörd, men icke obehagligt.
Under de dagar, som förflutit, hade man omständligt dryftat frågan från alla sidor, och ju mera man dryftade den, dess mera skäl fans det för Marianne att säga ja.
Hela slägtens tanter och familjefäder ansågo det vara en galenskap att släppa någonting sådant ifrån sig, och Marianne blef noggrannare underrättad om faderns affärsställning än hon någonsin varit.
Allt tydde således på förlofning.
Man hade försökt att hålla alltsammans hemligt för Mariannes bröder, men på något outransakligt sätt tycktes äfven de ha blifvit gripna af den allmänna spänningen, ja till och med pigorna i köket hade en aning om, att någonting ovanligt var i görningen.
Minuterna skredo framåt med nervpröfvande långsamhet, och enformigt sqvalade regnet ned öfver gatan.
Marianne gick och undrade hvad han skulle säga och hvad hon skulle säga.
Hon hade förestält sig allting på förhand, men hon visste att det icke skulle blifva så, utan helt annorlunda.
Det ringde.
Hon spratt till.
Nu skulle det komma!
Hon hörde faderns röst i tamburen, ty alla dörrar genom våningen stodo öppna.
Och hon hörde en annan röst, som hon icke kände igen – en låg karlröst var det – så gick det i tamburdörren, och steg kommo genom rummen.
Han bugade sig i dörren, och kom så fram till henne, åtföljd af sin blifvande svärfader, som gick och höll styr på ett belåtet leende.
Mariannes blick var så skärpt af väntan och nyfikenhet, att den sekundsnabbt uppfattat hela personen, med alla detaljer.
Drägten var oklanderlig, men i gång och hållning fans det någonting rustikt, – en viss tyngd och tröghet.
Han räckte Marianne sin hand och helsade som en vanlig gammal bekant.
Det fans en trygghet i hans sätt, som meddelade sig åt andra.
Man satte sig och började ett samtal om väder och vind.
Ibland var det som hade ett leende velat spela till i friarns ögon; han fann tydligen situationen komisk, men höll god min.
Svärfadern var uppenbarligen mera brydd än han.
Alla parter sökte låtsa som om ingenting ovanligt vore på färde.
Marianne satt och observerade sin tillkommande.
Det var svårt att få klart för sig om han borde anses ful eller icke.
Han hade tätt, svart helskägg, som såg ut att aldrig ha varit klippt; svart, glanslöst hår, som krusade sig vid tinningarne; jemn, solbränd hy och en kort, rak näsa.
Det fans ingenting ovanligt i det utseendet, och det kunde vara lätt att glömma.
Så hade han ljusa grå ögon, som kontrasterade på ett märkvärdigt sätt emot den mörka hyn och de korta svarta ögonhåren.
Det var ett par lugna uppmärksamma ögon, som tycktes kunna gå till botten med allting, utan att behöfva göra sig besvär.
Vid ögonvrårna funnos några små rynkor, som gjorde att de lätt kunde se skälmaktiga ut.
När fru
Björk kommit in och man pratat om åtskilligt, fick värden plötsligt en angelägen skrifvelse att affatta, hvarför han bad om ursäkt att han aflägsnade sig på en stund.
Strax derefter kallades värdinnan bort af hushållsbestyr, och de unga voro ensamma.
Det inträdde en stunds förlägen tystnad.
»Nå?» sade han.
»Ja, hvad skall jag säga?
Marianne satt borta vid det stora fönstret i salongens brutna hörn.
Börje gick nu fram till henne, så att de kommo att sitta alldeles midt emot hvarandra och i full belysning.
»Så länge det är på det här sättet bli vi ändå aldrig bekanta», sade han, »ty gå vi ensamma tillhopa, så börja folk prata, och skola vi jemt vara i sällskap med andra, så komma vi hvarandra aldrig närmare.
Det blir då som nu, att se på hvarandra och att prata om allt möjligt strunt, som ens egna tankar inte ens bry sig om att följa med.»
Det var alldeles icke den vilda passion, som
Marianne drömt sig, men det var ett sansadt lugn, som verkade tilldragande.
»Det kan nog vara sant», sade Marianne och lekte i sitt knä med ett grönt blad, som hon nupit ur en af blomkrukorna.
»Ja, och det vigtigaste för oss är ju att komma på en sådan fot med hvarandra, att vi kunna visa oss sådana vi äro, och så att det kan komma förtroende och uppriktighet emellan oss.»
Det var eget att höra honom tala.
Rösten hade intet särskildt välljud och han talade långsamt och eftertänksamt, det egendomliga låg deri, att Marianne tyckte att denna röst icke var ny för henne, det var liksom om hon hört den många, många gånger och hade lärt sig att hålla af den.
Detta var så allt igenom annorlunda än hvad hon väntat, – ingenting af eggande sinnesrörelse, ingenting af spänning och hjertklappning.
Under pausen hade han suttit och sett på henne, nu såg också hon upp, och deras blickar möttes, men hon svarade icke, såg blott ned igen utan att rodna.
»Vore det derför inte bättre att vi förlofvade oss redan nu?
Efter det icke funnits någon kärlekshistoria emellan oss eller så, tror jag det vore bäst om vi började i den kanten.»
Hon såg upp nästan förskräckt.
»Ja-ja», sade han med en trygg humor, »den kommer nog, men allting skall växa och gro af sig sjelf, och det betyder väl inte så mycket om den kommer på den ena eller den andra sidan om förlofningen.»
Hvilken underlig menniska!
Nu drog hon på mun.
»Saken är den, att jag längtar att få allting klart, så att vi kunna komma att umgås som menniskor, ty detta är ju bara en komedi.»
Det förargade henne smått att han kunde vara så lugn.
Var detta likt ett frieri!
Hon satt och vred sitt gröna blad mellan fingrarne, så att det blef alldeles slappt.
»Ja nu har jag talat», sade han på sitt tvära, humoristiska sätt.
»Jag tycker bara att det är ett spektakel, att vi förlofva oss när vi äro så främmande för hvarandra som nu», sade hon och rodnade häftigt, utan att veta hvarför.
»Ah, jag förstår!» sade han hastigt, och tycktes derpå leta efter orden ett ögonblick, »jag förstår så väl; men är det inte bättre att vi spela komedi för andra så länge, än om vi nu en tid skulle gå och spela komedi sins emellan och låtsa som om ingenting om giftermål och dylikt vore taladt?»
»Jo, men» – – – –
»Ja, det är det jag menar, ni känner er skygg för mig nu.
Det är naturligt, det måste ni – en sådan flicka som ni.
Ni kan inte låta bli att tänka att jag skall vara rå, derför att jag är bondson, och derför är ni rädd att innan det kommit en varmare och fullt gemensam känsla emellan oss ge mig en förlofvad mans rättigheter.
Är det inte så?»
»Vet inte», svarade Marianne så sakta att det nästan lät som endast ett djupt draget andetag.
Hur annorlunda var icke hennes egen stämning än hvad hon förestält sig!
Hon kände sig blyg och allvarsam som om hon stått i en helt annan ålder än sin egen.
Det kändes som om hon aldrig varit så ung som nu.
»Men det får du inte tänka, Marianne», sade han i det han böjde sig på stolen framåt utan att se upp, »vi bönder kunna också ha finkänslighet, fast man inte tror det om oss.»
»Ni är ju inte bonde!»
Hon nästan ropade det med förskräckelse.
»Inte till det yttre, nej.
Men det ligger en i blodet, man hänger fast vid det gamla med tusen rötter.
Om man också blir polerad till det finaste som fins, så har man ändå kärnveden qvar, och nere i ens eget sinne fins det alltid något af det nedärfda, någonting godt kanske, men ändå någonting olika mot er.»
Hans röst lät så sympatisk och hon kastade en snabb blick på hans nedböjda ansigte, hon såg det tättvuxna, glanslöst krusade håret.
Hon hade en öfvergående lust att smekande stryka sin hand deröfver för att visa att hon icke var rädd, eller för att säga honom att han inte fick vara ledsen.
»Och om det inte kan bli något af», sade han monotont och nästan likgiltigt, »då är det bäst att jag får veta det nu.»
Det klack till.
– Ingenting bli af!
Nej det var icke hennes mening.
Det skulle vara nästan som att skiljas vid någon af sina anhöriga.
»Jag bara tycker det är så brådstört», invände hon.
»Som ni vill», sade han i fullkomligt förändrad ton och reste sig.
»Det är en vacker våning frökens föräldrar ha, det slår en så fort man kommer in.»
Hon kände sig förödmjukad, tillintetgjord.
Hon rodnade ända till tårar, medan hon utan att se upp rullade den lilla gröna massan mellan sina fingrar.
»Det är väl fröken som spelar?» sade han med en blick på pianot.
»Ja», svarade hon knappt hörbart.
»Ni sjunger också, ser jag», återtog han och bläddrade i ett nothäfte, »det var ju synd att vi inte fingo höra er en enda gång derute i Hallstorp.»
»Det var ingen förlust», svarade Marianne i ömklig ton, och så blef det ett ögonblicks paus.
Regnet hördes sqvala ned på gatan och trumma i takrännorna.
När messan var slut skulle pojkarne kanske komma hem.
Och så vid middagsbordet både de och inackorderingarne.
Hon sjelf skulle se brydd och tafatt ut, alla skulle märka det, se på henne, undra och sqvallra, och ingen bundsförvandt skulle hon ha i honom derborta, han skulle sitta lugn och trygg och tala om vädret.
Hon kastade bort de hoptrillade resterna af blombladet, stälde sig vid fönstret med ryggen mot rummot, men såg ingenting.
»Trifdes fröken bra på landet?» återtog han.
»Nej, det står inte till att hålla ut!» ropade hon i förtviflan.
»Inte det?»
»Jag menar detta!»
Hon hade trotsigt vändt sig om med ögonen fulla af tårar.
»Så?
Hvad är det då ni vill?»
Hon gick fram till honom med sin vaggande sjelfsvåldiga gång, medan han såg på henne, begärlig att uppfånga hvarje rörelse.
Det var denna gång, som kunde göra honom tokig; och så dessa tysta, mjuka steg, liksom om hon gick på silkevadd!
Han stod och lekte med sin urkedja, och hon lade båda sina händer på hans arm.
Nu, när hon stod så nära, såg hon att han knappt var hufvudet högre än hon.
»Var inte ond.»
Hon såg med barnslig naivitet in i hans ansigte.
Det lyste upp med ens, nu var det intet tvifvel om att han såg bra ut.
Och om han nu var bonde eller ej, och om han nu ville vara finkänslig eller inte, så tog han henne om lifvet, och om hon nu var rädd att ge honom en förlofvad mans rättigheter eller ej, och om det fans någon gemensam känsla emellan dem eller inte, så drog hon sig icke tillbaka.
Och det var icke han som kysste henne eller hon som kysste honom, utan de kysste hvarandra, och det utan betänketid.
Ty försonas skulle de till hvad pris som helst.
Och när det var undangjordt sågo de hvarandra in i ögonen temligen skrattlystna.
Och det kändes som om de varit förlofvade alla sina dar.
»Hör du, kommer här någon?» sade han.
»Jag vet inte – ja, när de komma ifrån kyrkan.»
»Är detta ditt rum?»
Han såg in under en nedhängande och med en kedja uppburen portière.
»Ja.»
»Du har ju syskon?»
»Ja, tre bröder.»
»Jag har så mycket jag ville språka med dig om innan de andra komma.»
»Vi kunna godt gå in i mitt rum.»
»Det var skönt, jag tycker jag känner mig liksom en hare, som letar efter en buske», sade han skrattande.
»Det lär nog behöfvas vana till att vara förlofvad.»
Marianne lade handen på hans axel, och så gingo de in i hennes rum, hon lyfte upp portièren och böjde hufvudet åt sidan medan de gingo igenom, på det de skulle kunna gå i bredd.
Börje tvärstannade.
»Ett så vackert rum du har!»
»Så elegant har jag visst inte hemma hos mig.»
Han tänkte med en viss förskräckelse att han visst inte ville ha det heller.
»Vi skola nog få det trefligt», sade Marianne uppmuntrande.
Hon satte sig på chäslongen och han midt emot, grensle öfver en stol, med armarne på dess ryggstöd, beredd att se på henne riktigt af hjertans lust.
»Hur var det, vi skulle ju inte gå så brådstört till väga med förlofningen?» sade han, ur stånd att, glad som han var, undertrycka en liten lust att retas.
»Inga elakheter, till det är du alldeles för nybakad fästman!»
»Hör du, ska vi inte byta ringar i morgon?
Jag åtar mig att skaffa bojorna.»
»Ja, ja!
Tänk nu skola de inte ha nys om det i staden, inte det ringaste.
Åh det blir gudomligt!»
Börje blef allvarsam.
»Men i alla fall, Marianne, se på mig riktigt och tänk efter om du verkligen tror att du kan komma att tycka om mig.»
»Visst kan jag komma att tycka om dig.»
Hon kastade en liksom skygg blick in i hans ljusa grå ögon med de små pupillerna och de korta, svarta ögonhåren.
Någonting drog henne till denne man, och på samma gång kände hon sig hållen tillbaka.
Det fans något i hans blick som tvingade till ärlighet.
»Jag är så rädd att du skall begå något misstag», sade han, satte sig bredvid henne på chäslongen och grep hennes händer.
Om du skall säga nej en gång, så är det bäst att du gör det nu, bäst för oss båda.»
»Jag kan inte säga nej», svarade hon liksom rädd för sina egna ord.
»Om du sade nej nu, skulle jag naturligtvis ändå gifta mig med någon annan; jag tror inte på olycklig kärlek.
Men jag är inte alltid så här lugn, och sen – – – längre fram – – – är det inte sagdt att jag kan släppa dig lös så lätt som nu.
Och att gifta sig, ser du – – – jag menar att du har väl riktigt gjort dig reda för det, – – – nej, jag ville säga, att om du känner den allra minsta lilla motvilja mot mig nu, så skall du inte tro att den ger med sig med tiden, utan att den blir värre och värre.
Och om du inte af fri vilja och eget tycke är villig – – – nej, jag menar känner dig glad åt – ja, du förstår, så tro inte att det fins någonting i verlden som skall kunna ersätta det som brister.
– Af eget tycke, Marianne!
Annars vill jag inte.»
Han hade lösgifvit hennes händer och tog sina armar tillbaka med en rörelse af djerf och omedveten plastik.
Det kom verkligen i hans ögon någonting af att lyfta henne upp och bära henne bort, men icke brännande lidelsefullt, som hon drömt, utan friskt på samma gång som förledande.
Och hon gjorde just hvad han ville, hon slog båda armarne om hans hals, och de kysste hvarandra.
»Och nu», sade han, »nu gäller det bara vår redliga vilja.
Nu kan det komma hvad det vill.
Nu är det afgjordt.»
Som af en gemensam impuls reste de sig båda och började tillsammans gå fram och åter i rummet.
Börjes ansigte var som förändradt, den öppna, manliga själsblidhet, som lyste derur, gjorde det nästan vackert.
Marianne kände sig dragen till honom af det innerligaste förtroende.
Det fans något i hans enkla, osammansatta personlighet, som drog en trollring kring det bästa i hennes sinne.
Hon hade aldrig känt sig så god, och derför aldrig så lycklig som nu.