Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«Blif ej förskräckt: han blott på grafdörrn gläntar,
«Slår den igen kanske än på ett år.
«Movitz! din lungsot den drar dig i grafven
– «V:cllo – – – Knäpp nu oktafven:
«Stäm dina strängar, sjung om lifvets vår.« etc. 22
Sångens sista ljud och lutans samklang bäfvade, döende, i rymden.
Skalden tömde sitt glas, ställde derefter, stillatigande, detsamma ifrån sig, tog lutan på armen och gick tillbaka in i det rum, ur hvilket han utkommit.
Hopen nere på platsen skingrade sig småningom, under djup tystnad.
Var det derföre, att den befarade aldrig få höra Bellman mer, om den tillåtit sig skråla, när hans lyras strängar dallrat af vemodiga samljud?
Eller hade dessa så träffat hjertats strängar på åhörarne, att de blifvit stämda, från den yrande glädjens buller, till en inre, stilla och djupare sjelfåskådning?....
Morianen med sina begge följeslagare stego åter i slupen, hvilken afbidade deras ankomst på samma ställe, der de landat.
När de kommit ut på fjerden, yttrade den mindre herrn till den tjockare:
– «I morgon skall främst på din föredragningslista stå anmälan om någon lämplig uppmuntran åt detta sällsynta snille, och sedermera förer du Bellman upp till mig på samma gång med Lidner.«
– «Hvad Sveriges skalder äro lyckligare än Roms!
De behöfde en förespråkande Mæcenas: vår Augustus ser allting sjelf med egna ögon, känner
med eget hjerta och beslutar med opåmint ädelmod« – svarade den andre.
De begge sålunda samtalande voro: – Gustaf III och Schröderheim.
Från första Majs dryckesgillen anhålla vi att få, i förbigående, ledsaga läsaren till en hufvudstadens våning, der länge rådde det yppigaste lefnadssätt, den angenämaste umgängeston, och der man, om hvarandra, träffade personer af hög samhällsrang och af hög själsodling.
Hvilken excellens menar ni?
Ursäkta, läsare, frågan är icke om någon excellens.
Nå, lika mycket, hvilkendera af Skeppsbrons penningefurstar?
Icke heller någon bland desse.
Tålamodet förgår; skynda då att nämna värdfolket vid namn, medan betjeningen springer omkring och bjuder gästerna thé och punsch, limonad och glacer.
Aftoncirkeln är hos öfverdirektören vid stora sjö- och gränse-tullarna i Sverige och Finland samt licenterne i Pomern och Wismar: von Stapelmohr.
Det är dock mindre han, som ådrager sig uppmärksamhet, än hans spotska, bitande qvicka hustru och deras vackra, lifliga, snillrika dotter, kanske icke det skönaste, men sannolikt det älskvärdaste fruntimmer, som någonsin trampat den svenska jorden:
Anne Charlotte von Stapelmohr, – Schröderheims oförgätliga maka.
Beskrif då detta underverk! – ropar afunden, som långt för detta mätt våra krafters inskränkthet och nogsamt känner, huru föga tillfredsställande skildringen blefve, gjord af våra händer.
Nej, läsare! vi skole ej förfuska denna älskliga bild, redan gjuten af mästaren Lidner.
Se här:
«Hon är ej mer!
Så norden vid den urna gråter,
Dit snillet med förtviflan ser,
Och utur seklers barm en Sappho kräfver åter.
Hon är ej mer.
Hvem är det väl, som skådat dagen,
Och ej på hennes graf en tårfyld myrten ger?
Öm, liflig, danad af behagen,
Hon sig i kojan sänker ner
Från hofvets höjd .... ack! kanske der bedragen.
Hvem större på en courdag lyste,
Än då du ljungande kom in?
Hur många sexton anor hyste?
Men snillets lott var endast din.
De gråta, sånggudinnors skara,
Och släcka på din graf sitt bloss:
Jord .....
Englar svara:
Hon är bland oss.«
Och på dem bråddes jemväl hennes hjerta, så länge det spratt af kärlek, vänskap, lidelser – och lidanden .....
Ett sällsamt möte ägde denna afton rum i Stapelmohrs (eller rättare: hans frus) aftongille.
– «Här, min gudomliga Anne Charlotte! är jag så lycklig, att få göra dig bekant med ett utmärkt, ett sällsynt snille, herr Bellman, hvilken Hans Maj:t just i dag utnämnt till sekreterare vid Nummer-lotteriet« – yttrade Schröderheim till sin fästmö, som med det henne egna ljufliga småleendet besvarade den store skaldens hälsning, af hvars skick var lätt att sluta, det han fann sig hemmastadd i bildade sällskaper.
– «Och här, min söta Elis! utber jag mig din vänskap för en af mina vänner, som i sin hemort visat min der vistande bror mycken godhet.
Det vedermäle af ynnest, som nyss vederfarits det ryktbara snille, hvars smickrande bekantskap, du nu tillskyndat mig, ger mig hopp, att du snart skall lyckas utverka konungens rättvisa eller nåd, huru det kallas, åt en person, som deraf är förtjent i många afseenden.«
Stapelmohr föreställde i detsamma Curt.
Det fordrades en sådan förespråkerska, som hon, ett så i botten godt hjerta, som Schröderheims, för att göra öfverraskningen angenäm af sammanträffandet mellan konungens gunstling och det kända föremålet för hans ovilja och förföljelse.
Curt var redan vid den ålder, att hans af själsansträngningar och sinnesqval fårade panna och hvittnade hår satte oskuldens stämpel på den innerliga förtroligheten mellan honom och Schröderheims intagande fästmö.
Näst fästmannens var det likväl ingen i hvars sällskap hon trifdes bättre än i Curts.
Begge hade hufvud, begge ett utsökt sätt att vara, begge öppna ögon för fläckarna i Gustafs skaplynne och vandel, begge fingo omsider dyrt umgälla sina föga konungska tänkesätt.
Mellan Curt och fröken Stapelmohr eller – som hon sedermera hette – fru Schröderheim rådde en öfverensstämmelse och tillgifvenhet, som gjorde deras inbördes vänskap och förtroende bergfasta och oupplösliga, så länge lifvet räckte.
– «Du har bragt mig i verklig förlägenhet, min dyraste, med den bekantskap, du nyss påtvingat mig: – yttrade
Schröderheim till sin fästmö, så snart de fingo tillfälle, att några ögonblick tala med hvarandra, utan att höras af det öfriga sällskapet – känner du hvem det är, som du förordar?«
– «Visst känner jag honom;« – svarade fästmön – «det är en ädel och djupsinnig man, med en umgängeston, som skulle göra hofvet heder, med ett ord: ett slags snille, han också, fast han ej rimmar; men du sjelf, bästa Elis, är ju äfven ett snille på prosa?«
– «Men kungen är förtörnad på honom.
Han blandar sig i politiken, är anhängare af de förderfliga partier, hvilka konungen så ärofullt tillintetgjort, är till och med den skurken Pechlins förtrogne, och till råga på alltsammans: trotsig och halsstarrig.
Jag spår, att det ej slutas väl för honom med det åtal för embetsfel, som han och hans kamrater just nu äro underkastade.
Jag bekänner, att jag ej förstår hvem som har rätt, Hegardt i anmärkningarna eller Curt i försvaret; men det inser jag i alla fall, att om kungen vill näpsa honom, så kan det ske, och om Curt ej tar skeden i vackra handen och kryper till bönboken, så får han erfara Hans Maj:ts vrede och kommer att ångra sin sturskhet med blodpinnar.«
– «Huru vill du, att en menniska med sjelf känsla skall förödmjuka sig, då han är oskyldig.
Det vore ju att taga sak på bak?«
– «För sin konung är det hvarje undersåtes pligt att böja sig i stoftet, och för en så stor konung, som Gustaf III: hvem skulle ej med glädje kasta sig på knä!«
– «Hvar och en i sin ställning, söta Elis!
Din stora tillgifvenhet för kungen, hvaröfver jag är rätt glad, kommer af kungens tillgifvenhet för dig.
Det är, som ordspråket säger: gåfvor och gengåfvor.
Använd nu ditt goda hjerta och ditt stora inflytande till Curts bästa.
Gör mig till viljes att tala med honom en stund i afton, så är jag säker på, att du skall finna min beskrifning på honom riktig, och sjelfmant lägga dig ut för honom.«
Schröderheim, hvars lynne och egenskaper läsaren redan känner af Rosensteins skildring, var för ädel och känslofull, att vilja undvika Curt, sedan ödet fört honom i hans väg, men för fin hofman, att vilja synas söka ett onådens föremål.
När de senare på qvällen råkades i ett rum, der några af gästerna spelte kort, togo begge plats i en tom soffa och inläto sig med hvarandra i ett samtal, som mer och mer lifvades, ju längre det räckte.
När de begge förlofvade sedermera träffade hvarandra, frågade fästmön, hvad Schröderheim tyckte om hennes vän?
– «Litet mindre stolt och litet mera konungsk,« – svarade fästmannen – «så skulle jag vara mycket belåten med bekantskapen och nästan kunna ansvara honom, att göra ej blott sin fred med, utan till och med sin lycka under vår store monark.
Men herr Curt är ett krushufvud, hos hvilken de gamla grillerna om förtjenstens sjelftillräcklighet äro alltför djupt rotade.
Det der är en sjukdom från riksdagstiderna, som lärer bli svår att häfva, och derförutan är ej att tänka hvarken på nåd eller vedermälen deraf.
Imedlertid tycker jag, att det är synd om karlen.
Han är för god, att krossas och dömmas till evig glömska.
– För din skull, älskade Anne Charlotte, skall jag bjuda till att göra hvad jag kan.
Sök endast du öfvertala honom, att späda vatten i sitt vin.«
– «Det der uppdraget lär bli lika svårt att uträtta, som derest jag åtoge mig, att sätta litet mer ben i näsan på dig, då du talar med kungen.
Men jag är rädd vi tala för länge om allvarsamma saker i afton.
Det öfriga sällskapet har också anspråk på uppmärksamhet af dottern i huset.
Man skulle tro, att din snillrike konungs högra hand gjort ett alltför slätt val, om jag helt och hållet glömde värdskapet för fästmannens och en enda väns skull.«
Och nu räckte fröken Stapelmohr sin fina, mjuka, hvita, fylliga hand åt Schröderheim, som med förtjusning tryckte den till sina läppar.
Derefter
skyndade hon, lätt och behaglig i sina rörelser, som en kärlekens ande, till fruntimrens krets, der hennes närvaro spridde glädje och lif och drog dit hela svärmen af kringfladdrande fruntimmerspiltar.
Prinsessan Hedvig Elisabeth Charlottas införlifvande med svenska konungahuset gaf åt dess inre förhållanden en alldeles ny vändning, vållad, dels af beräkningar på framtiden, då konungens eget äktenskap dittills varit ofruktsamt, dels af hennes personlighet.
Om drottningen nästan helt och hållet saknade lif, så hade hertiginnan deraf ett öfvermått.
När den stelaste etikett gjorde drottningens umgänge enformigt, tvunget, glädjetomt, tröttande, så var i hertiginnans luftkrets allting omvexlande, okonstladt, muntert, underhållande.
Kastar man nu tillika drottningens födelseår 1746 i ena vågskålen och hertiginnans 1759 i den andra, är, af allt detta, lätt att inse, hvarföre nöjena och kärleken bättre skulle trifvas hos den tretton år yngre furstinnan, än hos den äldre, fastän dennas skönhet ostridigt var både större och mera regelbunden.
Gustaf III, småaktigt nogräknad och ytterligt ömtålig i allt, som rörde det yttre skenet af konungadömets höghet, befallte Badin, att, begagnande sin rättighet till oanmäldt inträde hos alla medlemmarna af konungaslägten, taga noga reda på allt hvad som tilldroge sig inom hertiginnans hof och derom meddela konungen en fullständig underrättelse.
Det skedde.
Morianens beskrifning, huruledes hertiginnan rasade med sina sällskapsfruntimmer som ett glädtigt barn ur hopen, äggade Gustafs nyfikenhet, att sjelf öfvertyga sig om förhållandet.
En vacker dag, när Badin anmälte, att munterheten hunnit sin höjd inne hos hertiginnan, skyndade konungen till hennes sida i slottet (densamma, som under konung Bernadottes regering bebos af kronprinsessan) och tog Schröderheim med sig, hvilken just då inställt sig att föredraga några mål.
Hertiginnan och hennes fruntimmer voro som bäst sysselsatta att leka blindbock, då konungen inträdde.
Öfverraskad och förlägen af det icke påräknade besöket, skulle hans svägerska skynda sig undan i ett annat rum, för att ordna sin klädsel, som under leken råkat i olag; men hon snafvade och föll framstupa på golfvet.
– «Hvad skall detta heta, mina fruntimmer?« – utbrast Gustaf, skiftande färg af förtrytelse.
– «Är Hennes Kongl.
Höghet ej bättre uppvaktad, än att ett sådant ofall kan inträffa?«
Hertiginnan reste sig upp, flat och skygg för konungens misshag.
Denne yttrade endast, att han funne, det han anländt opåräknadt och olägligt, hvarefter han vände tillbaka, åtföljd af Schröderheim.
– «Det här går icke an« – tog konungen till ordet, då han kommit i sina rum – «det blottställer kungliga högheten.
Jag måste tala med min bror derom.
Du såg nu sjelf alltsammans.«
– «Jag såg mindre, än Ers Maj:t torde föreställa sig« – svarade Schröderheim, till utseendet ganska allvarsam –, «blott en del af Holstein och föga eller intet af Gottorp.« 23
Denna lyckliga ordlek, som var af Gustafs kram, återgaf honom sitt goda lynne.
Han skrattade, svängde sig på klacken, klappade händerna och tänkte ej vidare på sin svägerskas förflugna upptåg.
Lika litet som Sofia Magdalena var den qvinna, som skulle kunnat eröfra Gustaf III åt det vackra könet, lika litet var prins Carl den man, som passade för Hedvig Elisabeth Charlotta.
Han hade ej nog af sin faders foglighet, att låta leda sig af henne, ej nog af sin moders snille, att kunna beherrska sin gemål.
Hans skaplynne utgjorde en sammangyttring af allt det sträfva i möderneblodet, allt det slappa i fädernets, utan att äga hvarken den Brandenburgska öfverlägsenheten eller furstarnes af Holstein-Gottorp hjertlighet.
Hans snart sagdt offentligen fortsatta kärleksäfventyr med lättfärdiga grefvinnor och teaternymfer, bidrogo icke att öka den inbördes ömheten mellan den inbundne hertig Carl och den flärdfria hertiginnan.
Olikheten i ålder, naturfallenheter, uppfostran och lefnadsvanor hindrade henne att komma på riktigt förtrolig fot med äldsta svägerskan, drottningen, som skattade sitt eget hus – det Oldenburgska – alltför högt, att icke med en viss högdragenhet bemöta en prinsessa af furstehuset Holstein-Gottorp, som syntes sakna hopp, att vinna den högsta rangen.
Lovisa Ulrika, hvilken funnit sin äldsta sonhustru alltför liflös, tystlåten och försagd, fann nu i stället den yngre alltför barnslig, yr och obetänksam.
Både i egenskap af krönt hufvud och af svärmoder, fordrade enkedrottningen af henne mera vördnad än tillgifvenhet, och gaf i utbyte en förnäm ynnest och temligen kärfva förmaningar.
Deremot fanns ingenting, som hindrade det innerligaste och starkaste vänskapsband att knytas mellan de begge svägerskorna Hedvig Elisabeth Charlotta och Sofia Albertina: ett band, som höll så länge lifvet räckte.
Hertigen af Östergöthland, Europas vackraste prins på sin tid, älskvärd äfven i andra afseenden, liflig, glädtig, förbindlig, med det bästa hjerta och det angenämaste umgängessätt, hyste för sin täcka svägerska ännu blott en sann broderlig ömhet, som först senare blef något mera.
Sitt hjertas dyrkan egnade han nu ett annat föremål, hvilket, ehuru icke af furstlig rang och – sällsamt nog – ehuru icke benäget att motsvara hans böjelse, likväl hos honom upptändt en kärlekslåga, lika ren som häftig.
Ödet hade utsett huset
Fersen att spela en stor och minnesvärd roll under huset Holstein-Gottorps spira.
Axel Fersen den äldre, föga underlägsen Adolf Fredrik sjelf i anseende och ofta öfver honom i inflytande, var, äfven af Gustaf III, både fruktad och fjäsad.
Redan denne konung uppdrog åt Axel Fersen den yngre vigtiga och kinkiga politiska värf, hvilka började en ryktbarhet, som vardt europeisk, då han, blifven drottning Marie Antoinettes gunstling, visade sig vid
Bourbonernes hof under sista scenerna af den gamla franska statsförfattningens sorgespel, och som blef historiskt odödlig, just i kraft af den död, han ljöt under Carl XIII:s svaga regemente.
Brodern till den äldre Axel Fersen var gift med Charlotte Sparre, så omtyckt och omtalad vid flera Europas hof, der hon syntes vid grefvinnan Tessins sida och under hennes ledning.
Af detta äktenskap föddes «Gratierna« Augusta och Ulla Fersen, de för sin skönhet bekanta och besjungna grefvinnorna Löwenhjelm och Höpken.
Men äfven Axel Fersen den äldre sjelf hade en dotter, mindre ryktbar för sina behag, än hennes begge syskonbarn, men deras vederlike i tjusningskraft, och öfver dem i själsegenskaper och öden, både lysande – och rysliga.
Fersen var hennes namn och hennes ålder sex år yngre, än prins Fredrik.
Det kan ej väcka någon undran, att han förälskade sig i henne; men väl, att hon motstod både kärlekens och ärelystnadens frestelser.
Det var i dessas besegrande hon satte sin ära.
Hertigens första hyllning åt fröken Fersen gjorde föga uppseende.
Riksrådet hennes far var en af förra tiders mäktige, rike och stolte aristokrater, som fann afståndet mätbart mellan sitt hus och det regerande, och som hvarken öfverraskades eller hänfördes af den uppmärksamhet, konungens bror egnade hans dotter.
Riksrådet och hans grefvinna togo endast så sina mått och steg, att utmärkelsen ej måtte förvandlas i en fläck.
«Du vet sjelf huru dyrbar du är mig, mitt älskade barn« – yttrade fadern till sin dotter –; men just derföre vill jag ej i dig se hvarken en Ebba Brahe, en Aurora Königsmarck, eller en Hedvig Taube.
Om du liknade någondera, skulle jag ej längre erkänna dig för mitt barn.«
Modern tillade: «var på din vakt mot ditt eget hjerta; ty han är älskvärd: om ditt rykte; ty han är prins.
Bemöt honom i öfrigt artigt; ty han förtjenar det; men icke hjertligt; ty han är lättsinnig.
Med hvem du än må gifta dig inom ditt stånd, kommer alltid din man att finna sig hedrad af förbindelsen.
Äfven förmäld med en prins, och en prins utan din förmögenhet, skulle de högdragna furstehusen i dig snarare se en underordnad, än en like.«
Fröken Sophie Fersen var ett af dessa starka skaplynnen, som kunna hvad de vilja och som ville med eftertryck och ihärdighet.
Hertigens fjäs, smicker och suckar upptogos af henne med den artighet, som höfdes hans rang, men utan ringaste tecken till ömhet.
Tvertom ökades hennes köld i samma mån som hans enträgenhet.
Hon visade sig veta hvem han var, men glömde också ej hvem hon var sjelf.
Ledig, skalkaktig, qvick, afslog hon hans förklaringar med skämt, eller tillbakavisade dem med stolt sjelfkänsla om de blefvo af mera allvarsam art.
Och sålunda qväfdes hertigens böjelse i sin födsel?....
Nej, läsare! då känner du illa menniskohjertat.
Ju flera hinder, ju värre svårigheter, ju sannolikare omöjlighet: desto våldsammare begär, desto djerfvare beslut, desto mera förtviflad lidelsen, – förtviflad – märk noga! – icke förtviflande ....
En vacker dag satte prinsen sig ned att skrifva ett bref, brinnande af kärlek, smältande af känslor, flämtande af utrop, sprakande af löften, dundrande af trohet.
Han förseglade det med sitt hertigliga vapen och skickade efter Badin.
Denne inställde sig.
Fredrik riglade dörren.
Morianen studsade, då han till denna hemlighetsfulla inledning lade häftigheten i prinsens rörelser och förvirringen i hans blickar.
Morianen förlitade sig i alla händelser på lugnet i sitt samvete och öfverlägsenheten af sin kroppsstyrka.
– «Badin, vi äro snart sagdt uppfödda barn tillsammans, och jag har alltid hållit af dig nästan lika mycket som mina egna bröder.«
Det vill just icke säga mycket tänkte morianen vid sig sjelf, men behöll omdömet inom sig.
I stället svarade han:
– «Sannt, min Höghet, och smickrad öfver beskrifning.
Tillgifvenheten är också, med förlof, ömsesidig.«
– «Och deraf vill du gifva mig ett prof?«
– «Oändligt gerna.«
– «Jag vet, att du förr tillhandagått min syster med framskaffandet af bref till fursten Hessenstein: vill du nu göra mig samma tjenst, med iakttagande af samma förtegenhet?«
– «Utan tvifvel .....
Men hvarföre i all verlden skickar ej Högheten heldre efter fursten eller besöker honom sjelf?«
– «Dumhufvud!
Det är visst nu fråga om fursten!«
– «Ja så; ursäkta! det var en helt annan sak.«
– «Det är ett bref, som du skall tillställa fröken Sophie Fersen och skaffa mig svar på.«
– «Väntar hon något bref från Högheten?«
– «O, nej!.... men hvarföre frågar du så?«
– «Uppdraget blir då bra kinkigt, och jag afstode gerna från ambassadörsbefattningen, om Högheten ville anförtro den åt någon annan.«
– «Hvad fruktar du?«
– «Att mista halsen i värsta fallet; eljest armar och ben; och i lyckligaste händelsen, att bli bortkörd med snäsor, blodviten och oförrättadt ärende.«
– «Oförrättadt ärende!
Det vore det värsta.
Men du känner ju alla Stockholms kammarjungfrur, och således äfven hennes?«
– «Högheten har alldeles för god tanka om mig och min smula förmåga.
Det vissa är, att jag ej skulle ha något emot en närmare bekantskap med den brunögda näsperla, som besörjer fröken Fersens uppassning.«
– «Bra, det passar förträffligt!
Se här har du brefvet.
Gör ditt bästa, och skynda.«
Badin aflägsnade sig och prinsen räknade sekunderna först, minuterna sedan, slutligen timmar.
Nu förgick honom tålamodet.
Han skickade efter morianen; men denne fanns ej hemma.
Hertigen befallde en häst sadlad och red, endast åtföljd af en stallknekt, till Fredrikshof.
Det var i den honom alltid hulda moderns, i den innerligt tillgifna systerns sköten, han hastade att nedlägga sina bekymmer.
I ett kabinett, med utsigt åt Djurgårdsparken, sutto enkedrottningen och prinsessan.
Deras uppvaktning befann sig i yttre rummen.
Endast öfverhofmästarinnan var tillstädes i det näst invid kabinettet, till hvilket dörren var stängd.
De begge kungliga fruntimren jollrade med ett barn, en liten flicka af omkring fem års ålder, täck och näpen, hvarken blyg eller förflugen, smårolig i sina svar, med öppen uppsyn och anletsdrag, som syntes hertig Fredrik kära och väl bekanta, då han inträdde hos sina höga anförvandter.
Långt ifrån att blifva förläget vid prinsens ankomst, sträckte barnet i stället armarna åt honom.
Han lyfte upp flickan i sin famn och kysste henne hjertligen.
Lovisa Ulrika såg härvid mera vänlig ut, än vanligt, och Sofia Albertinas ögon strålade af sällhet.
Sedan hertigen smekt och låtit smeka sig af barnet, lyftade han det sakta ur sitt knä, steg upp och gick häftigt fram och tillbaka på golfvet.
– «Du ser så upprörd ut, Fredrik!« – mälte enkedrottningen – «har du något nytt obehag att förtälja om dina äldre herrar bröder?«
– «Nej, nej, bästa mor!« – föll prinsessan i talet.– «Det är visst något annat, som ligger Fredrik på hjertat.
Hans smäktande ögon tyda på ömmare orsaker.
Är det icke sannt, min älskade vän?«
– «Ja, Sophie! du har rätt, alltid rätt, när det rör hjertats hemligheter« – svarade hertigen –.
«Jag är kär, jag är utom mig, jag är färdig till allt.«
– «Sakta, sakta, käre son!
En mor är väl icke någon passande förtrogen åt en förälskad yngling; men för ditt kön pläga dylika lidelser ej vara så farliga, dermed vill jag trösta dig.«
– «Men den här lidelsen är lika litet af det vanliga slaget, som den engel, hvilken är dess föremål.«
– «Törs jag fråga, hvad din engel heter?«
– «Sophie, liksom du, och älskvärd som du, men deruti dig olik, att jag är henne likgiltigare, än allt annat här i verlden.«
– «Denna gången är han riktigt kär, mamma,« – yttrade prinsessan, småleende, vändande sig till enkedrottningen.
– «Han glömmer att säga tillnamnet och tror, att hela verlden skall ha reda på hvem hans «Sophie« är.«
– «Sophie Fersen.«
– «Sophie Fersen!« – utbrast enkedrottningen, återtagande hela sitt vanliga stolta allvar. – «Det var rätt illa.
De der grillerna måste du slå ur hågen, min son.«
– «Aldrig, min mor, aldrig!
Och hvarföre kallas den renaste och våldsammaste böjelse «griller«, när det är fråga om Sophie Fersen, men ej om det gällt någon annan?
Hvarföre skulle just hon vara sämre lottad, än någon annan?«
– «Lidelsen förblindar dig, min son.
Den högdragne aristokraten Axel Fersen skulle anse något sådant för en skymf mot sitt blod, och den gunstige herrn är för mäktig att göra oss allesammans till fiende.«
– «En skymf!
Att bli hertiginna af Östergöthland, det kallar min mor en skymf!....«
– «Hvad tänker du på, min son?
Du ville således gifta dig!
Det går för ingen del an.«
– «Går ej an!....
Och hvarföre icke?....
Ni sjelf, min fru mor, tyckte likväl att det gått förträffligt väl an, om prinsessan af Sverige Sofia Albertina blifvit förmäld med en grefve Hessenstein, född till och med i oäkta säng.«
Prinsessan skiftade färg och satte näsduken för ögonen.
Den lilla flickan såg på henne, bekymrad, och omfattade hennes knän.
Prinsessan lutade sig ned och kysste barnet.
Enkedrottningen fästade oroliga och missnöjda blickar på sina barn.
Ändtligen bröt hon tystnaden.
– «Just det exempel, du anför, min son, visar omöjligheten för dig att tänka på en sådan förbindelse.
Konungen, din broder, skulle aldrig samtycka dertill.«
– «Men jag är myndig sjelf!«
– «Men om du gifter dig emot konungens vilja, så blir du af med arfsrätten till thronen.
Det är likväl något, som du ej bör afyttra för en ringa grynvälling.
Gustafs äktenskap är och förblir ofruktsamt: i Carls hörs ej heller någon välsignelse af.
På dig, min Fredrik, hvilar hela mitt och folkets hopp för framtiden.