Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vidare har Hr Prytz erinrat, att denna författning ieke vore farlig för den laglydige medborgaren, utan endast Den 26 Maj. 359 för lagbrytaren, och en annan talare har sagt, att man velat skydda lagbrylarne, men betrakta tulltjenstemännen i utöfningen af deras kall, såsom de der öfverträda lagen.
För min del vårdar jag mig föga om hvad som kan hända lagbrytaren.
Jag talar om den oskyldiga medborgaren, som icke gjort sig känd för något brott, och som skulle lida till sin heder och ära af den supposition om brottslighet, som ovedersägligen innefattas uti tulltjenstemannens anmälan af liehofvet att i bans bus anställa efterspaning, för att vinna visshet derom, huruvida något i landet olofligen inkommet gods der vore förvaradt.
Hvad skall allmänheten tänka, då en sådan visitation försiggått?
Månne den icke skall tro, alt den person, hos hvilken visitation skett, men hvarest olofligen inprakliceradt gods icke funnits, undanskaffat sakerna eller på något annat sätt undgått laglig påföljd.
Om den princip, hvarpå husvisitalionsrätligheten är grundad, i sin allmänlighet skulle få tillämpas, så borde ju äfven, på sätt en talare före mig redan anfört, till upptäckande af politiskt lurendrejeri, vederbörande tilläggas rättighet att bryta och undersöka alla ankommande och afgående bref.
Vill man vara conseqvent, så bör denna visitationsrätt äga rum i det ena, så väl som i det andra fallet, eller ock uti intetdera hänseendet.
Äfven har Hr Prytz velat uppmana oss att, vid stiftandet af våra lagar, med åsidosättande af känslans fordringar, endast rådfråga det kalla förnuftet; men om det icke kan nekas, att den individuella moraliska fullkomligheten består uti den största harmoni emellan känslan och förståndet, så måste väl äfven lagarna vara i samma mån fullkomliga, som de äga ett fullkomligare ursprung, och då torde det icke heller kunna påslås, att känslan alldeles bör undertryckas, då man går alt stifta lagar, gällande för väsenden, som äro begåfvade både med förstånd och känsla.
Man sager, att dessa visitationer äro nödiga för landets bästa; men hvad är landets bästa?
Är det alt blott hafva att äta och dricka, eller månne icke till landets bästa jemväl fordras trefnad och säkerhet; och huru kan man då säga, att man på denna väg beträdt en bana, som leder till landets bästa?
Jag förnyar min anhållan om den propos. jag redan haft den äran begära.
Flr Lefre'n, Joli. Pehr:
Cederström, Jacob, har velat deducera sin åsigt ur 16 §:n Reg.F:n. Jag hyser med Hr Frih:n olika begrepp om denna §:s både ordalydelse och syftning.
Den är, såsom man finner, om man läser honom i alla dess delar och med oaflåtlig uppmärksamhet på sammanhanget emellan alla dess särskildta stadgande!!, gifven för att ålägga den högsta myndighetens i Svea land skyldighet att freda hvar man mot andra åtgärder, än dem som lagen bjuda; och derföre anser jag denna 16 § uti Reg.Ftn för ett herrligt stadgande uti Svea Rikes grundlag; ty den ålägger Konungen, såsom Rikets högste väktare, all vaka 36o Deli 26 Ma j. deröfver, att stadgad och beskrifven lag inom vårt land icke blott må finnas på papperet, utan äfven göras gällande i verkligheten.
Jag kan derföre icke lika med Frih.
Cederström föreställa mig, att uti denna gmndlags-§ ligger något privilegium till lagbrott förvarndt, någon rättighet nedlagd för individen, att göra hvad honom godt synes, utan jag tror att förhållandet är alldeles motsatt, att lagen nemi. bjuder, det Konungen skall vaka deröfver, att hvarje medborgare inom samhället må fullgöra lagens bud och befallningar.
Denna § är icke den som säger huru lag stiftas skall, utan blott huru lag vårdas bör.
Jag anser således, att Hr Frih:n har ur denna § deducerat sin egen orimliga mening icke enligt §:ns bokstaf.
Det torde tillåtas mig få försöka att föra Hr Frihtr. till minnes, att ett samhälle, såsom förnämsta grunden tili dess bestånd, dess förkofran och tillvext, i första rummet bör söka upprätthålla lagarna och tillse, att icke deras kraft förlamas.
Detta bör främst utgöra målet för hvarje samhälles sträfvan ; det är den sanna och sköna reformbana, från hvilken det folk icke bör vika, som inom sig känner kraft och mod att bekämpa de svårigheter, hvilkas besegrande leder till det mål, som afses för allt menskligt samhälle.
Gå vi till historien, hvilken torde förtjena att något tagas i betraktande vid sådana tillfällen som delta, så finne vi att Europa under en period af omkring 1000 år sträfvat till ett lagbundet samhällsskick.
Historien visar vid hvarje epok, huru mäktiga folkclasser, äfven inom oss, sträfvat att undandraga sig lagen, under det att de tillhöllo andra att uppfylla densamma.
Så se vi huruledes under en lång period, vid slutet af medeltiden, adeln genom den myndighet, som då låg uti dess öfverlägsenhet öfver andra, tog sig rättighet att, förskansad inom sina borgar, göra hvad de behagade, under det att alla öfriga folkclasser voro skyldiga att efterlefva gällande lagar.
Gå vi ett steg längre, så se vi PresteSt. stiga upp i hierarkiskt välde, för alt under kyrkans skydd fortgå uti en likartad laglöshet, nemi. att skydda allt, som man fann för sina intressen nyttigt och gagneligt, men undandraga sig sitt lands allmänna lagar och sina pl ig t er root fäderneslandet.
Man tog till rättelse Roms och pålvestolens fördelar och brydde sig föga eller intet om landets lagar.
Vi äre nu stadde uti den tredje perioden, det är handelsväldets, krämareväldets, eller den materiella egennyttans period, det är deruti vi lefva.
Det förvånar mig ingalunda, att äfven detta välde vill i sin tur spela samma röle uti Europa, som adeln och presterne i fordna tider genomspelt och utspeit.
Det förundrar mig icke alt se denna folkclass, denna kast inom Staten, vilja göra sig lika oberoende af lag, oberoende af samhällets allmänna fordringar, som de förenämnda classerna i långliga tider varit det.
Tvertom, jag finner delta vara Den iG Maj. varn elt historiskt factum; men lika litet som man i fordna tider upphörde att sträfva emot feodalismens välde, och lika litet man upphörde att sträfva emot det hierarkiska väldet, lika litet hör man i våra dagar upphöra att sträfva mot denna lidens välde, som vill göra sig gällande på bekostnad af allmän ordning inom samhället.
Genom denna deduction kommer jag derhän, att då Sveriges R.
St. jemte Sveriges Konung äro lagstiftare i Sverige, så måste lagstiftningen ske enligt den grad af upplysning tiden äger; och då de särskilda folkclasserna inom landet mäste åtnöja sig med att lyda de lagar, som uti stadgad ordning stiftas, och det är nödigt uti förevar, fall, såsom uti alla andra, att den lag, som stiftas, äfven upprätt hålies, så kommer jag till den slutsatsen, att husvisitation måste äga rum, om lagen thyförutan icke kan upprätthållas.
Sådana visitationer komma aldrig att ske hos personer, som icke gifva någon anledn. dertill.
Jag vågar tryggt påstå, alt i milt hus komma de aldrig att äga rum.
Jag kan för ingen del instämma deruti, att dessa visitationer kunna betraktas såsom ett störande af husfriden.
Om någon kommer i mitt hus under föregifvande, att man har anledn. till den förmodan att der skola finnas i landet olofligen inföidt varor, så anser jag mig såsom redlig
Svensk förbunden att öppna min boning för laglydige tjenstemän, och jag skall känna mig lycklig att kunna visa exempel af moderation och vördnad för lag utan att finna mig fläckad eller förnärmad deraf, att lagarnes handhafvare fullgöra sina åligganden; ty en af de högsta medborgerliga pligterna är att lydigt underkasta sig ordningen i Slaten och de lagar, som i laglig ordning stadgade äro.
För min del anser jag det stadgande, som Utsktn föreslagit, bättre än det, som hittills gällande varit, och tillstyrker derföre bifall till Utsk:ns betänk. i denna punkt.
Sedan Hr Lefre'n nu så utförligen bemött det klander, som blifvit anfört emot Utsktns betänk., så kan jag inskränka mig till att endast yttra några få ord.
Att uppfatta 16 §:n i Reg.- F:n på sätt som Frih. Cederström, Jacob, förstår densamma, skulle föranleda dertill, att icke en gång en brandsyn finge äga rum.
Så snart man går in i ytterligheter, begår man elt fel och bygger på falska grunder.
Samhällsprincipen ligger lill grund för alla våra lagar.
Sätter man det ensluldta framför det allmänna, så kan icke samhället äga bestånd, utan då får den enskilde försvara sig så godt han förmår, och hans frihet sträcker sig så långt som krafterna läcka.
En annan talare har räknat det för en fördel i gamla författningen, att den som anställde visitation skulle bevisa att varorna voro inkomna inom nästförflutna 4® timmar. a5 fl. 46 36z Dcc 26 Maj.
Detta stadgande kan jag för min del icke betrakta annorlunda, än såsom rakt gynnande för lagbrytaren.
Ilar lian sin bod inrättad på sätt Hr von Rosen omnämnt, så skulle han der kunna oantastad drifva sitt laglösa förfarande, undandraga sig alla afgilter lill Staten och undergräfva en mängd fabriker, samt rycka brödet från arbetaren, sorn af fabriksrörelsen skall lefva.
Men, såsom jag redan sagt, vill jag icke vara vidlyftig, utan inskränker mig till att blott anhålla om bifall till Utsk:ns betänkande.
Jag beklagar med skäl att jag måste upp träda mot en ledamot, hvars tänkesätt jag i så många fall delar, och för hvilken j>g hyser så mycken enskild högaktning.
Cederström, Jacob, har sagt, att den vådliga bana, jag anvisat Ständerna att beträda, skulle leda till att förstöra grundlagen.
Utom det att jag icke vågat tilltro mig att anvisa Ständerna någon bana att följa, får jag äran erinra, att den bana, jag följer, längesedan är beträdd af Ständerna vid föregående riksdagar.
Skulle således det omdömet vara tillämpligt, alt det blott är upprorsstiftare, sorn kunna beträda denna bana, så beklagar jag, att Sländerne tillförene varit upprorsstiftare, äfvensom att Frih. Cederström, som tillhört samma Ständer, faller under samma dom.
Jag anser likväl domen vara förhastad och fäller den icke.
Hr Frihrn har i öfrigt jerntoft vår lagstiftning med de lagar, som stiftades under Konung Magnus Ladulås’ tid.
Denna jemförelse anser jag icke lämplig; ty de lagar, som af nämnde Konung stiftades lill husb idens skyddande, voro nödvändiga på en lid, då våldgästning och näfrätt hörde till ordningen för dagen; nu deremot lefva vi uti en tid, då husfriden finnes skyddad genom f.igarna.
Här är icke fråga om alt borttaga skyddet för husfriden, utan fråga är blott om sättet att upptäcka brottet, när det vill undandölja sig.
Skulle man kunna komma derhän, att all tull försvunne och att all tullstat upphörde, så skulle det vara mig mycket kärt; ty det vore ganska rättsenlig!, att inga tullafgifter existerade; men då statsutgifterna kräfva denna inkomst, så måste man vidtaga nödiga medel för att kunna indrifva den, sedan den i laglig ordning blifvit bestämd.
Cederström sade, mördaren och rånaren skulle kunna njuta skydd i privat mans hus, har hittills varit mig obekant; men väl liar jag höit, alt i catholska länder brottslingen vid altaret njuter säkerhet lill sin person, mc-n på ett sådant förhållande i Sverige saknar åtminstone jag exempel; och då lagbrytaren icke i det ena fallet njuter en sådan säkerhet, så vet jng icke hvarföre denna säkerhet skall lemnäs uti ett annat fall, och hvarföre ett så heligt namn, som husfriden, skall lånas till täckemantel för att skydda brottet.
En annan värd talare har yrkat, att åtminstone boningsrummen böra vara fredade för visitation och D e 11 aG Ma j. 363 liar funnit någonting kränkande deruti, att friden tili hans hus möjligtvis kunde blifva störd i otid.
Jag tror att det är orätt alt befara något sådant, nemi. att visitation skulle ske utan gifven anledn., och der anledn. är gifven, der upphör friden alt vara störd; ty der bör icke någon frid existera.
Det förfärliga vid dylika undersökningar, hvarvid någon talare fästat sig, har jag äfven varit i tillfälle att på närmare håll betrakta; men jag har icke funnit något förfärligt uti det sätt, hvarpå lagens organer fullgjort lagens föreskrifter.
Har det funnits något förskräckande, så liar det legat i medvetandet hos den, af hvilken brottslighet blifvit utöfvad; ty ingen menniska, med ett godt samvete, kan finna sig förskräckt deraf alt Ingens organer anmäla sig för att anställa en efterforskning.
Tvertom måste han finna sig tillfredsställd, då det ådagalägges, att han icke är brottslig, oell att den, som tillåtit sig anse honom såsom sådan, blir straffad för sin förolämpande förmodan.
Opinionen gör saken vida mera förfärlig, än den i verkligheten är.
Skall man göra afseende på en opinion, som har sin grund uti egennytta och slem vinning?
Skall man borttaga liusvisitationen, så bereder man en fristad åt lagbrytaren och en förlust för Staten, så väl som för redlige handlande; ty lurendrejaren skall icke underlåta att begagna, om det vore sjelfva sängkammaren, för upplag af o lo fl i— gen inprakticerade varor.
— T anledn. af Frih.
Anders Cederslröms yttrande, får jag fästa Hr Fri hins uppmärksamhet derpå, att om en votering skulle slå ut lill Hr Frihtns fördel, så komma vi alt stanna vid den gamla författningen, som gillar liusvisitationen, utan att innebära den modification, som Utsktn föreslagit, att nemi. visitalionen icke får anställas af andra än vissa utaf tuilstatens tjenstemän, hvilka anses äga tillräcklig urskiljning och erfarenhet att kunna bedömma vid hvilka tillfällen sådan visitation bör verkställas, för att icke ske i otid eller på ett olämpligt, sårande och förnärmande sätt.
Den uti gamla författningen stadgade skyldigheten för beslagaren, att bevisa det godset, som vid beslagslillfället upptäckes, inom 4& timmar inkommit, innebär en sådan orimlighet, att det förundrar mig att en jurist kan gilla denna princip; ty, oansedt en sådan bevisning icke kan åstadkommas, blir godset icke destomindre dömdt förbrutet, och godsägaren pliktfälld; men beslagaren, som upptäckt brottet, blir äfven straffad, om beslaget sker en minut senare än två gånger 24 timmar efter det varorna inkommit.
Månne icke delta är en af de största orimligheter man kan tänka sig i lagstiftningsväg?
Delta torde icke kunna nekas, oell derföre hafva Utsk:n äfven utbytt denna bevisningsskyIdighet mot det correctiv mot missbruk, att visitalionsrätlen blifvit inskränkt till sådana tuilstatens tjenstemän, som jag nyss förut omnämnt.
Frih. Anders
Cederström har äfven yttrat, ali den sats, Ulsktn antagit i sill 36} D c n aG M a j. utsträckning, skulle kunna leda lill alt öppna andras bref, om det i politiskt hänseende funnes nödigt.
Det är likväl en himmelsvid skilnad emellan alt ingå uti andras rum, för att anställa undersökning efter olofligen införda varor och att intränga uti förtroenden personer emellan, yttrade i enskildta bref.
Då jag ansett mig böra afgifva detta svaromål i anledn. af hvad som blifvit yttradt emot den åsigt, till hvilken jag bekänner mig, får jag upprepa min förra anhållan hos Hr Frih. o. Landtm, om propos. till bifall påUtsk:ns förslag i denna punkt.
Frih. von Kraemer, Robert Fredr.:
Hr Prytz bar uti sitt förra anförande upplyst, att tvänne Stånd bifallit detta betänk.
Hvad beslut R. o.
Ad. än må fatta, torde således vara afgjordt, att husvisitationen kommer att qvarstå.
Frågan torde således blott vara den, huruvida den gamla författningen är bättre, än den som nu blifvit föreslagen.
Min öfvertygelse är, alt den föreslagna författningen är bättre än den gamla, och stödjer jag denna öfvertygelse på de sakrika yttranden jag varit i t i I Tfa I le att höra, så väl inom Utsk:n, som på Riddarhuset.
För min del tillstyrker jag således bifall till IJtskms betänk, i denna del.
Det är i anledn. af Hr Lefrens yttrande, som jag har begärt ordet.
Hr Lefre'n anser 16 §:n Reg.F:n icke innehålla föreskrift huru lag stiftas skall, utan endast huru lag vårdas må.
I förra hänseendet instämmer jag med honom; men att denna § skulle innehålla en enkel föreskrift huru lag vårdas må, i stället för de rättigheter, som jag för min del deruti finner vara förvarade, mäste jag bestrida.
Denna § innehåller icke någon skyldighet för Konungen att vårda lagen, utan den innehåller bestämda föreskrifter om hvad Konungen icke äger rättighet att tillstädja utan afseende på hvad lagen kan bjuda eller icke.
Frågan är således den: kan man rätlsenligt genom administrativa författningar, genom civil-lag, genom kyrkolags stiftande, upphäfva de garantier för Svenska folkets frihet, sorn grundlagen innehåller?
Om så vore, tjenade grund - lagen till ingenting.
Det vore likgiltigt om den funnes eller icke; ty den kunde då upphäfvas genom 3:ne Stånds beslut och Konungens sanction.
Samme värde talare har hänvisat oss till kasternas strider under medeltiden och har jemfört den tidens förhållande med nutidens strid emellan krämare-intresset och de allmänna grunderna för samhällsskicket.
Om jag med honom instämmer deruti, att kasternas välde under medeltiden och deras sträfvande till makt voro stridande emot de grunder för ett väl ordnadt samhällsskick, som helgade folkets frihet, så kan jag likväl icke med honom instämma deruti, att krämaie-intressets nuvarande sträfvan skulle deremot vara en följd af de allmänna grunderna för eli val ordnadt och lungt framskridande samhällsskick; men Den 26 Maj. 365 hur är icke fråga om någon krämare-intressets sträfvan, utan fråga är att tillse, huruvida Svenska medborgares rätt Liefve kränkt genom ifrågavar. lagstiftning.
Bland Svenska folket, som utgör öfver 3 millioner, är krämarnes antal högst ringa, och deras sträfvande måste icke ingå i någon beräkning, jemförelsevis med dessa millioners vida öfvervägande och heligare rätt, alt icke emot grundlagens bud kunna till lif, ära eller gods kränkas, d. v. s. i annan ordning i dessa hänseenden tillfogas något lidande, än sedan de äro lagligen förvunne och dömde.
I annan händelse hafva vi icke behof af 16 §:n Reg.Ftn, hvilken gerna helt och hållit kan bortgå, om den icke äger den betydelse jag nu haft äran ådagalägga.
Samme värde ledamot har förklarat sig villig att underkasta sig husvisilationer.
Det må vara honom förbehållet-, men örn man derifrån kommer till visitationer på kroppen hos personer, som linnas i huset, så torde det blifva något svårt för honom att medgifva, åtminstone hvad hans fruntimmer beträffar, att visitationen må vara fri.
En sednare talare har förklarat, att när man går till ytterlighet, så går man förbi det sanna förhållandet.
Han har rätt deruti, och derför har jag äfven velat visa, att just en ytterlighet ligger uti denna lagstiftning; ty hvad hindrar tjenstemannen, som anställer visitation, att, sedan han undersökt skåp och byrå, anmoda husets innevånare kläda af sig, på det han må se om de icke hafva på kroppen hvad han förgäfves sökt under lås och nyckel.
Det vore ganska intressant att veta om man derigenom vunnit något för den personliga friheten och säkerheten i landet.
Man har äfven sagt, att om man ställer den enskilda rätten framför den allmänna, så gör man orätt.
Det är klart att enskild rätt skall vika för allmänt bästa.
Denna idee ligger till grund för Sveriges lagstiftning alltsedan urminnes tider, dock icke så att förstå, som skulle den enskilda rätten af det allmänna kunna få våldföras.
Sådant vore ett förbiseende af den allmänna fördelen och skulle leda till allmän skada.
Genom denna lagstiftning skulle icke allmän medborgerlig, utan endast tulltjensternännens enskilda fördel tryggas och befrämjas på samhällets bekostnad.
Jag förnyar min anhållan om den propos., som jag förut begärt.
Hr Halling uti sin reservation, Frihine Cederström med flere talare hafva så förträffligt och tydligt ådagalagt grundlagsvidrigheten och olämpligheten af husvisilationer, alt jag anser hvar och en böra vara öfvertygad derom.
Jag förenar mig med dessa ledamöter.
Hr Lefre'n har sagt, det han vore säker att husvisitation aldrig komme att äga rum hos honom.
Lika öfvertygad kan jag vara, att jag icke kommer att hafva någon olägenhet af husvisilationer, destomindre, som jag icke är husägare; men då det gäller fria medbor - 366
Den 26 Maj. gare, skola vi dä anse det vara nog, alt vi sjelfve icke blifva blottställde för en sådan olägenhet?
Jag anhåller örn ofslag på Utsk:ns betänk, i denna del, och såvida 3?. §:n icke redan är afgjord, skulle jag anhålla, alt visitation mätte inskränka sig till de fall, sorn omnämnas uti de tre första inomrna uti samma §.
För den historiska skildring, som Hr Lefre'n behagat lemna oss, är jag honom högst förbunden.
Den var förträfflig, men huruvida den hörde hit, det öfverlemnar jag åt eder, mine herrar, att bedömma.
Denna fråga är af den vigt, alt jag icke kan underlåta att äfven yttra min tanke deruti.
Jag tillhör den mening, som tror, att så väl det statsekonomiskt mest fördelaktiga, som det, hvarigenom tullförsnillning lättast förekommes, ligger uti moderata och väl afvägda tullafgifter, och att man förgäfves skall söka förekomma lurendrejeri så länge tullafgifterna äro så höga, att intresset frestar till lagens öfverträdande.
Men sedan man en gång stadgat höga tullafgifter, så är jag öfvertygad, alt man icke för Reg.F:ns 16 §:s skull kan helt och hållet borttaga vi silatio— nen äfven i enskildta hus.
Man måste i det fallet rätta den ena åtgärden något conseqvent efter den andra.
Mig synes att man i sådant hänseende måste inskränka sig till vissa försigtighetsmått, och dessa försigtighetsmått torde kunna rangeras under tvänne särskilda omständigheter.
Den ena att visitation i öppna bodar icke måtte tillåtas så oinskränkt, att man derigenom obehörigen hindrar trafiken i dessa bodar, och derigenom föranleder enskilda förluster.
Sådant veta vi icke sällan hafva inträffat uti hufvudstaden, då, t. ex. just dagarna före julaftonen, beslagsmän inkommit i bodar, som varit uppfyllde med köpare.
Kunderne hafva blifvit bortskrämde och boden igenstängd för anställande af visitation, som kunnat räcka hela dagen, och den handlande har gjort en förlust derigenom, att ingen försäljning fått ske just på de dagar, då han beräknat den största afsättning kanhända under hela året, en förlust, hvilken lätt öfverstiger de böter, hvartill beslagarne kunde blifva dömde, i händelse de icke funnit något olofligt gods.
Man kan tänka sig möjligheten deraf att en rival till en handlande öfvertalade en tulltjensteman att på så sätt företaga en visitation, som icke blott kastade skugga på denne handlandes rykte, utan äfven kunde leda till hans materiella ruin.
Detta är den ena punkten, uti hvilken jag anser lagstiftningen böra värna den enskilda rätten.
Den andra omständigheten är, att lagstiftningen synes böra tillse, att böterna, när beslagsgods ej träffas, blifva tillräckligt höga.
Uti 3a §: 11 4 och 5 momtn stadgas 100 r:drs böter, då olofligt gods icke finnes vid visitationer uti vindar och källare, utan afseende derpå, om dessa förvaringsrum tillhöra handlande eller andra personer.
Delta bötesbelopp anser jag vara för litet, och att ifråga var.
Den 26 Maj. 36; mom. derför bör hänföras, i afseende pu bötesansvaret, under samma cathegori, som gäller för visitalioner uti enskildta rum oell boningar.
Den 3:dje omständigheten är den, att 5o rrdrs varuvärde, såsom berättigande till beslag, synes vara alltför litet.
Man vet nemi., huruledes bland manufacturarbeten en enda liten pjes, på hvilken stämpeln af oförsigtighet förkommit, kan vara värd den nämnda summan.
Jag skulle derför tro, att om man ville bifalla betänk, i denna del, så böra böterna vara minst 200 r:dr för visitation uti vindar och källare, då olofligt gods icke påträffas, samt att minsta varuvärdet, som berättigar tili beslag, bör vara 100 r:dr. Frih.
Då denna discussion varat så länge och den anmärkt!., hvarvid jag fästat mig, redan blifvit upptagen, så afstår jag.
Att 16 §:n Reg.Fm skulle innefatta något hinder för Konung och Ständer att vidtaga förbudslagar, kan jag så mycket mindre gilla, som det i min tanke innebär detsamma, som att gifva företräde åt enskild mans rätt framför samhällets rätt.
Den värde ledamoten, som drifvit detta påstående, nemi.
Frih. Jacob Cederström, har medgifvit, att 16 §:n Reg.F:n har för afsigt alt skydda enskild rätt, men påstår, att denna rätt icke är skyddad, om man tillåter våldsamt intrång deruti.
Till bemötande häraf behöfver jag blott erinra derom, att den händelse, som Frih.
Cederström stämplar med namn af våldsam händelse, har upphört att vara det från den stund densamma är laglig.
Alla förbudslagar innebära inskränkning i den enskilde mannens handlingssätt; men de äga sitt försvar uti samhällets behof af dessa lagar.