Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Preussens nuv:de fasta och klarsynta regering har visat sig benägen att lyssna till sitt intelligenta folks fordringar; och i sjelfva Ryssland har man på högsta ort icke varit döf för de röster, som ur samhällets djup ropa på förlossning, likasom man ock börjat i viss män lossa på de band, som der så länge tryckt yttranderätten.
Det är således egentligen blott en enda af stormakterna, som ännu synes vilja strängt vidhålla reaktionens princip, och följderna af detta system ha redan visat sig på ett sätt och i en omfattning, sora väckt allvarsamma bekymmer hos alla dem, hvilka anse denna makt såsom konservatismens främsta stödjepelare inom Europa och såsom en nödig motvigt till vissa agressiva tendenser. 12(5 Den 23 December.
Det är under sådana förhållanden, Mine Hrr, under en sådan för den Europeiska folkopinionen utvidgad verkningskrets, sorn Sverige ånyo kallats att intaga säte och stämma i makternas råd.
Det upträder nu der för att besluta om huruvida ett ädelt folk, ett folk, som visat sig så värdigt att ega friheten, antingen skall få fritt råda öfver sina egna angelägenheter, utan afs:de på dessa suveräner, af hvilka 3:ne redan afvikit och den 4:de städse visat sig lika döf för sina undersåters rättmätiga anspråk som för sina höga vänners och bundsförvandters välmenta och välbetänkta råd — som för sin vacklande tron ej kan påräkna annat stöd än utländska bajonetter, och till qväfvande af den politiska oppositionen i Romagna ej förmått utfinna något mildare medel än utländska krigsrätter — eller i enlighet med 1815 års traktater, dessa redan vid så många tillfällen brutna traktater, återbringas under träldomens ok.
Emellan dessa båda alternativer lärer valet icke böra blifva svårt för en konung, hvars egen tron är bygd på ett fritt folks fria val, samt egt och eger de fastaste stöden i folkets kärlek, i rätt, sanning och lag, och som här upträder för ett folk, hvars jord icke på de sista 300 åren blifvit trampad af någon inkräktares fot.
Emot det nu väckta förslaget, som egentligen icke afser något annat, än att Svenska folkets representanter må i denna fråga uttala sin mening inför sin Konung och inför Europa, ha åtskilliga anm:r så utom sä inom detta hus blifvit framställda — alla likväl lyckligtvis af endast formell beskaffenhet.
Man har talat om misstroende i en sak, hvaruti jag för min del ej kan se annat än det fullaste förtroende, som af ett ridderligt folk kan bevisas en ridderlig Konung.
Man har ansett saken för en besynnerlig nyhet; nåväl, saken är ny, men det är ju det nya, om detta tillika är ett sannt, som gjuter lif i samhällena och för fram folken.
Hvad den förmenta oförenligheten med 11 och 12 gg i R.F. angår, så har denna anm. redan blifvit uptagen och vederlagd, och dessa lagrum lia ej på frågan den ringaste tillämpning.
Man har vidare befarat, och detta har isynnerhet framhållits af de håda sista talarne, att genom den föreslagna åtgärden skulle representationen ikläda sig ett alltför drygt ansvar; att förvecklingar, ja krig häraf kunde blifva en följd.
Men man synes härvid hafva förbisett: l:o att krig här svårligen kan blifva följden, tvärtemot den uttryckliga förklaringen af honom, som står främst bland Europas skiljedomare; 2:o att om sådant ock kunde inträffa, vårt geografiska läge befriar oss från deltagande deruti; 3:o att om Konungen äfven utan någon slags föreg:de opinionsyttring lättat samma beslut, som här afses — och jag är fullt öfvertygad om att han skall ha gjort detta — Sveriges
Ständer hvarken kunnat eller velat undandraga honom sitt understöd, och det här antydda ansvaret sålunda alltid hade förblifvit detsamma som nu.
Det utgör en af vår tids märkligaste och mest glädjande företeelser, att likasom inom de särskildta samhällena stånden börjat, utan att förlora sin karakter, visa en benägenhet att i politiskt hänseende sammangjuta sig med hvarandra, så ock nationerna, utan Den 23 December.
427 att eftergifva det ringaste af sin nationalitet, synas vilja ingå med hvarandra ett slags andligt fostbrödralag, och att det ena folket gerna ådagalägger sin aktning och sina sympathier för ett annat i samma ställning.
Vi ha i dessa dagar haft ett vackert prof på dessa sympathier.
Vi ha sett Sveriges Bondestånd resa sig som en man för att understödja motionen, och dervid på samma gång afgifva ett stolt vittnesbörd om sin egen frihetskärlek, sin medkänsla för ett ädelt folk, nu, likasom fordom det Svenska, kampande för hvad lifvet har dyrbarast, frihet och sjelfbestånd.
Jag hyser icke något tvifvel om att ju icke B. o. Ad., likasom fordom vid det gemensamma fosterlandets försvar, nu oek i uttryckandet af en opinionsyttring, sådan som denna, går med BondeStåndet..
Och vi bevisa äfven härmed vår högsinte Konung en väsendtlig tjenst; ty godt är visserligen för honom att, vid ett tillfälle sådant som detta, ha bakom sig en minister — helst en så uplyst som den nuv:de här bevisat sig vara —; bättre dock för Konungen att ha bakom sig en hel nation, sitt eget trogna, fria Svenska folk.
Afven detta anförande framkallade bifallsyttringar.
Den representant inom ett annat Stånd, som väckt ifrågav:de motion, har dervid anhållit, att Utsk:t måtte så fort som möjligt företaga den till afgörande.
Det förundrar mig då, att han, i motsats deremot, begärt kommunikation med de öfrige Stånden.
Med hänsyn till allt hvad derigenom blir yttradt i alla Stånd, verkar detta ett betydligt uppehåll i frågans beredning, — så mycket menligare, som vi här hafva hört att K.
M. till den förestående kongressen redan utsett sina ombud och försedt dem med nödiga instruktioner.
I likhet med en föreg:de talare, upträder jag mot den form, i hvilken motionären föreslår att B.
St:r skulle framställa sin önskan inför thronen.
Jag hyser ett stort deltagande för Italienska folket, men ett vida mindre för Hr Lallerstedts motion.
Jag skulle sannerligen beklaga, om Utsk:t skulle tillstyrka och K.
St:r besluta en skrifvelse, byggd på de i motionen intagna motiver, deri uttryckes så mycken frihetskänsla, så strängt demokratiska begrepp, att de omöjligt kunna vara för tillfället lämpliga.
Det är icke med enthusiasmen man skall ordna länders förhållande.
Hvartill nemi. skulle dylika reklamationer gagna, som dessa: »Staternas angelägen»heter hafva uphört att ledas i monarkernas intresse.
Familjeför»dragens tid är förbi.
Det Svenska kabinettet kan hädanefter ej »mer sluta något förbund, som strider emot folkets intresse och »önskningar».
— Har alltså detta skett förut och månne ej dessutom man i senare tider sett traktater slutas kanske just efter folkets önskningar, hvilka dock ej torde hafva ländt till dess sanna båtnad?
— Vidare yttrar motionären: »de enväldiga makterna fullfölja alltid samma frihets-fiendtliga syften mot folken, och de fria folken måste derföre alltid understödja hvarandra, om de vilja hålla friheten uppe».
Frihetsbegreppet har något så retande, och känslan deraf stegrar ofta till den grad, att friheten i sin yttring förnekar 428 De ii 2.5
December. sin egen grund.
— Sågo vi ej, i fråga om Sardinien, då frihetsfanan höjdes, dess folk lagga makten i händerna på en enväldig
Diktator, och Italiens folk skynda att kasta sig i densammas armar?
— Frankrikes enväldige, kejsare stridde ju främst för samma frihet.
Det kan icke bestridas, att 1!.
St:r ega rätt att till K.
M. ingå i önskningsväg i hvad mål som helst; men jag tror, i likhet med Hr StatsMinistern för Utrikes ärenderna, att K. M. i denna angelägenhet säkrast bevakar vårt intresse.
Jag önskar således, att i den underd:a skrifvelse!), som möjligen blifver aflåten, sådana uttryck ej må inflyta, som att Sverige borde upträda för att försvara non-interventions-grundsatsen, ett temligen obestämdt uttryck.
Meningen med en kongress måtte väl vara att intervenera, eljest antoge man väl ej en kallelse dertill.
Italien vara i denna stund möjligt att sjelft ordna sina förhållanden?
Dess folk tycka knappast tro det sjelfva, och säkert blelve det ej på ett sätt, som iemnade någon borgen för ett fortfarande lugn hvarken inora eller utom detsamma.
Jag tror således att, om en underd. skrifvelse skall beslutas.
St:r gjorde biist uti att blott uttrycka den önskan att K.
M. vid den blifvande kongressen sökte göra gällande de grundsatser, hvarpå vår egen sjelfständighet ytterst hvilar.
Frii.
Jag skulle icke hafva ut bedt mig R. o. Ad:s upmärksamhet på några ord i denna fråga, derest icke den besynnerliga företeelsen inträffat, att 2:ne i tjenst varande officerare, en öfverste och en kapiten, yttrat åtskilliga betänkligheter emot förev:de förslag, hvilka tyckas hafva synnerligen slagit an på R. o. Ad.
Jag ber derföre, att få i korthet uptaga Hr Brakels blodiga yttrande.
Han har nemi. gjort ett amendement till Hr Lallerstedts motion, åsyftande att Svenska folket skulle förklara sig beredvilligt att offra lif och blod och förmögenhet för att försvara Italienarnes sak.
Det låter på ett sådant tal, med hvilket Hr Brakel velat upskrämma Ekon.Utsk:t, som skulle den ifrågasatta underd. skrifvelse!! ådraga Svenska folket en vida större fara, än annars kan vara att emotse.
Om vi tänka oss hvad som möjligen kan ifrågakomma vid denna kongress, lärer det val icke blifva annat, än att några makter vilja försvara Italiens frihet, och andra återinsätta de fördrifna furstarne.
Vi hafva redan af Utrikes StatsMinisterns värderika anförande hört att åsigterna i detta fall på högre ort äro till förmån för den mening, som i motionen uttryckes, — så åtminstone tillåter jag mig att tyda detta anförande och så förmodar jag, att alla andra tyda det.
Jag frågar derföre
Hr Brakel på allvar, hvad som kan blifva följden af R.
8t:rs inblandning i saken mera. än om de ingenting yttra?
Det blir ju alldeles samma förhållande; vi kunna icke annat än gå på ena eller andra sidan, autingen att yrka på de Italienska furstarnes återinsättande (detta är hvad Hr Brakel icke vill), eller också skola vi uttala den mening, som öfverensstämraer med motionärens och Svenska folkets opinion.
Om nu konaressen skulle hafva till följd ett allmänt Europeiskt krig, och om det blefve omöj - I) en 24 D ecember. ligt för Sverige att undgå deltagande deri, skulle viii icke då Svenska folket nödgas släppa till så väl erforderliga medel, som sina personer, ehvad våra ombud vid kongressen förklarat sig för eller emot Itnlienarnes sak, och ehvad R.
St:r yttrat någon opinion derom eller ej?
Jag ber nu att få vända mig till en föregide talare, som var synnerligen rädd för prsejudikater.
Jag tror icke. att det vore så särdeles farligt i denna sak; ty jag tror icke att Sverige hädanelter kan inblandas i något krig emot folkviljan, och derföre tror jag det vara nyttigt att folkviljan får uttala sig genom R.
Deremot får jag säga, att det väl kan inträffa, såsom Gr. af Ugglas yttrat, att
Regeringen behöfver ett stöd af representationen vid fattande af vigtiga beslut i utrikes politiken och, i betraktande af opinioners ombytlighet, måtte det alltid vara en god sak för regeringen att ett sådant stöd är på förhand lemnadt.
Gr. af Ugglas har framhållit deu omständigheten, att i England, den förnämsta bland konstitutionela stater vi kunna åberopa, icke är bruket att parlamentet på förhand tillkannagifver en opinion för Regeringen i afs:de på den utrikes politiken.
Han fullföljde dock icke de orsaker, som kunna föranleda skillnaden i detta afs:de här emot der.
Vi skola komma ihåg, ätt här sitta vi på 4 kamrar, och någon interpellation till ministrarne- kan här icke upfylla samma ändamål som i England; om en minister der interpelleras, så förauledes deraf en allmän diskussion, hvarunder omdömen uttryckas af husets ledamöter äfven i afs:de på den yttre politiken.
Sådant vore icke möjligt här i mer än ett Stånd.
Sedan nu förslaget en gång är väckt, så anser, jag, för min del, att det skulle antaga ett högst besynnerligt, för att icke säga misstänkt utseende, om Ekon.Utsk:t skulle så förfara, som här blifvit föreslaget, nemi. förklara att något yttrande i frågan icke behöfves.
Jag tror, att Ekon.Utskit i detta afs:de är pligtigt att följa, om icke de ordställningar, som stå i motionen och här blifvit klandrade, åtminstone de tankar, som hos R.
St:r i allmänhet gjort sig gällande, och jag för min del önskar, att
Utskit måtte skyndsammast inkomma med sitt yttrande.
R O. hafva vi visserligen rätt att förelägga Utskit viss tid; jag vill dock icke yrka på något sådant, utan hoppas att Utskit opåmint skall i detta fall gå billiga önskningar till mötes.
Raabs anförande torde tarfva ett svar.
Detta skall blifva kort.
UtrikesMinistern har tydligen uttalat att innehållet af Svenska ombudens instruktion skall blifva sådant, som är förenligt med Sveriges värdighet och sanna konstitutionella intressen.
Alla hafva tolkat så dessa ord, och de kunna ej tolkas annorlunda, än att Sveriges ombud skall omfatta de åsigter, som hylla Italiens oberoende, och denna tolkning har UtrikesMinistern ej motsagt.
I hvarje utländsk riksförsamling skulle en ministers ord, sådana sora Frih. Manderströms, vara tillfyllestgörande, och det skulle anses för ett parlamentariskt oskick, att vidare pådrifva en sak, 431) Deli 23 December. som al ministérn förklarats skola handhafvas enl. nationens önskan.
Hvad vill då Frill.
Raab?
En talare hör bredvid mig bär yttrat, att vi sett Sveriges Bondestånd resa sig som en man för att understödja motionen och dervid afgifva ett stolt vittnesbörd om sin frihetskänsla etc. etc.
Det är vackert af BondeStåndet, men viii detta Stånd äfven något mer än få veta att Sveriges värdighet och konstitutionella intressen skola af dess ombud fullt iakttagas, vill det att vi skola understödja Italiens sak ej allenast med ord utan ock med handling, om vårt alltför bestämda upträdande skulle föranleda dertill, då må de vid motionens återkomst till deras
Stånd enstämmigt stiga upp och förklara att de ej sky att offra million efter million för att med England häfda Italienska folkens frihet.
Göra de det, så skall ej heller Sveriges Adel rygga tillbaka att som en man stå upp och uttala sin önskan till Sveriges Konung, att Han ej allenast skall, som han genom UtrikesMinistern redan förklarat, föra ett språk öfverensstämmande med sitt folks värdighet och konstitutionella intressen, utan att Han ock skall tala ord, som mäktigt inverka på Italiens öde, kosta Sverige hvad dessa ord ock kosta må.
Å detta yttrande följde äfven bifallsrop.
Sedan öfverläggningen härmed ausetts fulländad, hemställde H. Exc Hr Gr. o.
Landtm., att den ifrågav:de motionen, hvilken Hr Stjernsvärd, Gustaf Mauritz, uptagit såsom sin egen, jemte de i ani. deraf nu afgifne yttranden finge remitteras till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:t; och då härtill svarades ja jemte ett och annat nej, förklarade II.
Föredrogs ånyo StatsUtsk:ts d. 17 och 21 dennes bordlagde Utlåt.
N:o 13, i ani. af R.
St:rs åren 1857 och 1858 församlade Revisorers Berättelser ang:de nämnde år verkställda granskningar af StatsVerkets samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under åren 1854, 1855 och 1856.
Detta Utlåt, företogs punktvis till afgörande. §§ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11 och 12 biföllos. § 13, såsom innefattande endast en anmälan, ansågs ej erfor dra något beslut. §14 bifölls. § 15 ansågs f. n. ej föranleda till någon annan åtgärd än att läggas till handlingarne. § 16, innehållande endast ett tillkännagifvande, ansågs ej behöfva föranleda till något beslut. § 17. Gr.
Det förefaller mig, sora Utsk:t i denna punkt under täckmanteln af fagra ord sökt bibringa Krigs-styrelsen ett rätt kännbart sår.
Jag är visserligen icke någon beundrare af KrigsKollegium; men ett är att godkänna den - I)eu 23 December.
431 lia möjligen föråldrade inrättning, ett annat att derifrån borttaga de kassor, hvilka ensamme medgifva någon Regeringens sjelfverksamhet på ett fält, der andra konstitutionela länder lemna sina styrelser nära nog fria händer.
Utsk:ts framställning synes visserligen vid första påseendet vara rätt oskyldig; den förutsätter att »sedan kassorna blifvit till Riksg.Kout. öfverlemuade, för att i dess lånerörelse ingå, skall ett särskildt af R.
St:r anvisadt anslag, motsvarande hvardera fondens ränteafgäld, ställas till K.
M:s disposition.»
Jag hemställer dock, är det icke en betydlig skillnad emellan att disponera både ränta och kapital, eller att blott ega räntan till mitt förfogande.
Granskar man förhållandet närmare, torde man finna att en dylik dispositionsrätt äfven öfver kapitalet, i de flesta fall, nu är K. M. tillerkänd.
En per-mille-fonden, börjad 1794 genom en afgift på alla till Götheborg inkommande varor, afsågs för stadens militära behof.
Ar 1813 uphäfdes afgiften och hela kapitalet öfverlemnades till K. M.
Vi komma derefter till tross-passevolans-fonden.
Bildad genom Rusthållarnes sammanskott, steg den vid 1851 års slut till ett belopp af 217,691 rdr 11 sk. 6 rst bko, men nedgick år 1856 till 1 14,089 rdr 20 sk. 5 rst., emedan arméen då förseddes med den för dess tjenstbarhet erforderliga tross, fordon och effekter — man ser att dertill användes icke allenast räntan, utan äfven öfver 100,000 rdr af kapitalet.
Ingen har dock klandrat detta; det bevisar blott, att jemväl kapitalet står till K. M:s disposition.
På samma sätt förhåller det sig med den af llustoch Rotehållarne bildade förenade mötes-passevolans-fonden; den lemnades genom Ständernas und. skrifvelse år 1840 till Regeringens uteslutande förfogande.
Så äfven Invalidbus-fonden, hvilken efter försörjnings-inrättningens vid Ulriksdal indragning år 1848 öfverlemnades till K.
M. att af honom för upgifvet ändamål disponeras.
Beträffande Norrbottens Hästjägare-sqvadrons-fond, är det kändt, att om K.
M. skulle anbefalla denna korps’upsittande, skulle hela fonden så till kapital som ränta dertill åtgå.
Enahanda eller ännu värre är förhållandet med Militie-boställs-kassan, hvarmed kostnaderna för upförande och underhållande af karaktershus vid indelta arméens befäls-boställen skall bestridas.
Fordom plundrad, räcker den ej på långt när till det afsedda ändamålet; återstår da volentär-vakans-medels-fonden, hvars inkomster äro så olika, att ett deremot svarande statsanslag torde blifva svårt att bestämma, samt Wadstena krigsmanshus-kassa, hvartill jag sednare återkommer.
Det visar sig af hvad jag nu anfört, att K.
M. verkligen har dispositionsrätt öfver dessa fonders såväl kapital som ränta.
Utsk:t erkänner äfven detta öfver strecket, der det heter, »beträffande sådana medel, deraf äfven kapital-tillgången möjligen kunde komma i fråga att vid förefallande behof i större eller mindre mån användas, bör del vilkor vid öfverlåtandet fästas, att denna tillgång likaledes skulle, vid anfordran från styrelsens sida, af Riksg.Kont. tillhandahållas, under iakttagande af motsvarande minskning i ersättningsanslagen för räntan.»
Utsk:t har deremot hvarken här eller på något annat ställe i sitt Utlåt, yttrat något om, huru förhållas skall för den händelse att statsanslaget iemnade öfverskott; detta är likväl en I)«n 23 Dcc eui b er. ganska vigtig fråga.
Under de lyckliga fredsår, vi nu uplefvat, hafva inga särdeles betydliga anvisningar beliöft göras å dessa kassor; de hafva derföre ganska mycket förkofrats.
De, hvilka i detta fall gjort de hastigaste framsteg, ii ro de tvenne vig tignste, Wadstena krigsmanshus-kassa och Invalidhus-fonden, hvarföre ock underhållet för en afskedad soldat de seduaste åren kunnat höjas med icke mindre än 6 6 proc., och dessutom en särskild fond inrättas för den så kallade Svärds medaljen.
Invalidhus-kassan ensam har på de sista sex åren ökats med öfver 150,000 rdr.
Huru skulle det nu gestalta sig, om Utsk:s förslag ginge igenom?
Jo, så snart ett öfverskott upstode, skulle det lemnäs till liiksg.Kont.; kassorna deremot, de finge icke ett öre, deras kapital skulle således väl kunna minskas, men aldrig ökas.
Jag tror icke alt ett sådant förhållande vore lyckligt.
Saken har äfven en annan olägenhet.
Genom Kongl. Brefvet den 26 Oktober 1840 tillförsäkras ordentliga låntagare i nämnde kassor att icke upsiigas, så framt medlen ej för de afsedda ändamålen erfordras.
Utlåningarne upgå till närmare 4V2 millioner, till större delen fördelade i mindre poster.
Hvilken oro skall icke väckas hos denna mängd smärre låntagare, när de få veta att medlen nu genast komma att indrifvas för att, enl.
Utskrts förslag, användas till jernvägsbyggnader.
Förslaget torde slutligen vara mindre lagligt, åtminstone hvad Wadstena krigsmanshuskassa beträffar.
Den är, som man vet, bildad dels genom donationer af våra framfarna stora Konungar, dels genom enskilda gåfvor, dock med det uttryckliga förbehåll att medlen aldrig få användas till något annat än det med dem afsedda ändamål, samt att de sålunda skola särskildt förvaltas, såsom äfven allt hitintills skett.
Jag har icke klart för mig, huru detta skulle, kunna ske, derest kassorna nu i klump lemnades till Riksg.Kont. Förslaget förefaller mig således både onödigt och till och med vådligt.
De fördelar, sora Utskrt anser deraf skulle upkomma, inskränka sig till »enkelhet i redovisningen och minskad förvaltningskostnad.
» Hvarföre detta skall blifva en följd deraf att räkenskaperna föras på Riddarholmen i st. f. vid Munkbron, är för mig obegripligt, särdeles som Utsk:t sjelft förutsätter, att kassorna skulle hvar för sig förvaltas.
Deremot förefaller det mig som om ordspråket: »1’appetit vient en mangeant» möjligen härigenom kunde få sin tillämplighet på Fullmäktige i Riksg.Kont.; sedan dessa väl fått kassorna om händer, är det ej otänkbart att hågen snart skulle komma att äfven hafva sitt ord med om penningarues användande.
Det är denna verkliga olycka för krigsförvaltningen, som jag önskar förekomma, hvarföre jag vördsamt anhåller, det R. o. Ad, ville lorena sig med Högv.
PresteSt. att afslå Utsk:s nu ifrågavule förslag.
Då fråga vid denna Riksdag blifvit väckt derom, att BankoUtsk:t skulle tåga i öfvervägande, huruvida det ej vöre nyttigt, att vissa kassor öfverlemuades till Banken, emot ersättning af R.
St:r, kan jag för min del icke De n 23 December icke instämma i den sista värde talarens afstyrkande å det af StatsUt. sk. jag och många andra vid föreg:de Riksdag yttrade, anser jag att det skulle vara en stor fördel, om KrigsKollegium befriades från förvaltningen af ifrägav:de kassor, och jag kan icke inse att de derigenom skulle lida någonting, då organisationen af deras förvaltning icke är ifrågasatt att löriindras.
För min del tillstyrker jag således bifall till StatsUtsk:ts framställning.
Om ett bifall till ifrå gav;de hemställan kunde ens i ringaste mån leda till något intrång på regeriugs-maktens område, såsom den förste värde talaren tycktes vilja antaga, skulle jag vara den första, som motsatte mig ett dylikt förslag.
Jag har likväl icke kunnat så upfatta saken.
Jag trodde, att ilen tiden var förbi, då regeringens orgauer å ena sidan och II.
St:r å den andra betraktades såsom tvenne mot hvarandra stående fieodtliga makter.
Här är emellertid icke frågan om den grundsats, som ställer ItiksgäldsKontoret uteslutande under R.
St:s styrelse och förvaltning, utan frågan galler, huruvida detta penningeverk eger all den soliditet, som erfordras, för att öfvertaga förvaltningen af medel, hvilka äro anslagne till ändamål, hvaröfver den andra statsmakten förfogar, och att lliksgäldsKontoret eger en sådan soliditet lärer väl icke kunna bestridas.
I Europas förnämsta handelsstäder lärer nu mera icke finnas någon affärsman, som häller kassa, utan han insätter sina penningar i någon bank eller bos någon enskild bankir, hvarifrån han vid förfallande behof kan lyfta dem.
Skulle icke denna för lättnad och beqvämlighet beräknade utväg vara än mera ändamålsenlig, enär fråga är om en statsaffär?
Björnstjerna har anmärkt, att StatsUtsk. velat ställa K rigsföryaltningen i förlägenhet, och han har i detta afs:de gjort erinringar mot inledningen till Utsk:s hemställan, hvilka tyckas ådagalägga, att han icke upmärksamt genomläst Utsk:s Betänk.
Han har trott att genom den föreslagna förändringen statsverket skulle komma att allenast disponera räntan af de ifrågavtde fonderna, men ieke deras kapitalbelopp.