Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Exempel anföra hvad som ej för öfrigt kan blifva ämne för öfverläggning, och att detta ännu mindre kan vara tillfället, då fråga är om Motioner, sorn till Utskott skola remitteras, synes ännu tydligare, om man blott betänker hvad som är dessa Remissers beskaffenhet och påföljder.
Då ett Stånd bifaller Remiss af en Motion, har det väl icke derföre lemnat sitt bifall till sjelfva frågan utan blott tillåtit att den må komma till pröfning- men det kan likväl icke anses annorlunda , än att
Ståndet har godkändt både lagiigheten af Ämnet och af Formen.
Således om uti en Remiss, där man hämtadt skälen för sitt Förslag af speciela Facta eller PerSonliga förhållanden, någon skulle begagnat denna frihet för att på det orättvisaste och mäst såyande sätt angripa en Person till sin heder och ära, elier om man genom falska framställningar ef händelser eller anledningar, kastat skugga på Regeringens företag och förringat
Dess anseende 3 så kan en Författare för allt sådant icke mera tilltalas 3 ty Ståndet som ensamt har ProfOingsrätt-en, har redan dömdt och godkändt hans Anförande; dä det beviljat Remiss.
Den lidande, om han också kunde med de ojäfaktigaste bevis styrka sin oskuld, skulle ändock icke erhålla någon upprättelse, och belackaren ägde det nöjet , att ansvarsfntt och utan att behöfva ingå i någon förklaring eller förete några bevis, hafva mför Nationens Representanter, således inför den de! af Allmänheten, hvars bifall Medho,rg»reo utan tvifvel bär mäst värdera, tili Qeh ära blottställt den, som dess - Den 13 Februarii, 249 hämdelystnad eiler dess afvund önskade förfölja.
Otn det är Regeringens åtgärder, scm blifvit misstydde, om det iir Domare-Magtens insigter eller redlighet, hvaröfver misstankar blifvit utspriclde, skola de likafullt nödgas förblifva tyste Åskådare, utan att kunna blotta ondskan och oredligheten, förr än intrycket redan hunnit rota sig, utan att kunna förr än sent återvinna ett förlorat anseende.
I fall detta är det slags
Disscurser, som man åsyftade, dä man så nitiskt yrkadt rättigheten att disscursive andraga hvad man enligt Lagen ej fick göra till ett öfverläggnings-ämne; om det är på sådant siitt sorn man har trott att de Administrerade och Administrerande skulle komma att tilltalas; sfi vägar jag deremot påstå , att lika myO ket som sådant är stridande emot Grundlagarnes Stadgande och Esprit, lika mycket är det också stridande emot det Allmännas och den enskildta Medborgarens rätt och säkerhet.
Man öfverväge endast, hvad som skulle blifva följderne af rättigheten att ansvarsfritt, för Rikets Ständer få framdraga hvilka enskildta Personer och händelser som hellst; man öfverväga endast huru misstankar, förföljelser, söndringar samt sluteligen farhåga och overksamhet, skulle blifva följderne af allt detta och man sage sedan, om icke ett sådant 11 i is tand , sedan det småningom beredt Samhälls ordningens upplösning, icke sluteligen skulle leda till Anarcbie eller Despotisme.
Men säger man, om ni betager oss rättigheten att åtminstone discursive anföra hvad vi ej directe såsom bestämda Anmärkningar kunna göra gali ände, §4 250 Den 13 Februarii. stanger ni dermed en af de få vägar, hvarpå sanningen kan framtränga till Thronen.
Jag svarar att med upplysta och vaksamma Regen* ter, sådana som Sverige ej hittills saknat och ej framdeles skall sakna; med en Stats-Författning som föreskrifver att dessa Regenter skola hämta råd af ansvar underkastade Rådgifvare, och med Regenter, som för alla deras Undersåtare äro tiilgängelige, blir det icke och kan ej blifva upplysningarne, som skola saknas kring Thronen; men om någon gång sanningen likväl ej kunde framtränga, så är det ej ljuset som fattas men Fassionerne, hvilka här som annorstädes förmörka vägen, och ju mera dessa sättas i rörelse, ju mera oenigheten, misstankan, farhågorne utspridas, ju förr skall också sanningen fly en trakt, där oväsendet ej mera tillåter den att höras.
För öfrigt är det väl i Riks-Ståndens Plena, under dt-ras öfverläggningar om Allmänna Arender, under deras omsorger och åliggande att med mognad och lugn fatta de beslut, sorn antingen skola afhjelpa det närvarandes brister eller stadga Efterkommandes välfärd, är det väl där, under deras befattning med så vigtiga Arender, som Personliga förhållanden och händelser kunna och böra granskas?
Är det väl där, som Anmärkningar emot de Administrerande få ske på mer än ett bestämdt föreskrifva sätt?
Är icke detta tillfyllest för ansvarighetens verklighet och för hvarje Riksdagsmans håg, som i detta afseende tror sig halva något att anföra?
251 För alla andra mindre betydande omständigheter, för alla andra fall, som skulle vara snarare^ Opinions-frågor än föremål för Anmärkningar, gifves ett ganska vidsträckt och för alla lika öppet falt uti Tryckfr,heten.
Har man icke där en fullt laglig och rättvis väg för Granskningsrättens utöfning?
Skillnaden är endast, att förhållandet är lika för den angripne som för angriparen, och att, om å ena sidan gifves rättigheten att fritt granska , finnes å den andra möjligheten att affordra förklaring och erhålla upprättelse.
Om denna väg skulle för en eller annan synas mindre beqväm, än att under Patriotismens täcke mantel la ansvarsfritt sprida förtalet och misstankarne, så lärer likväl af de flästa mcdgifvas, att denna utväg just derföre är mera gagnande och mera rättvis, att den gör rättigheterna å ömse sidor lika och med all nödig frihet förenar både enskilt och allmän säkerhet.
Då man glömdt att en sådan utväg gafs, för att yrka rättigheten att till Controll öfver de Administrerandes åt°är O der, disscursive framdraga inför Rikets Ständer hvilka enskildta händelser och förhållanden som hdlst, har man icke tillika dermed ådagalagt, att den tolkning man sökte gifva Grundlagens ofvannämnde stadganden , hade en vida mer omfattande rigtning än man i början ville erkänna?
Har man icke med detsamma medgifvit, att man åsyftade en granskning, hvilken icke kunde äga turn utan en verkelig öfverläggning och har man icke således tydeligen ådagalagt ett uppsåt att utöfver Grundlagens bokstafvera innehål! utvidga dess föreskrifter - 2)2 Den I 3 Februarii. så att den skulle få en hittills okänd och emot dess Esprit stridande tillämpning ?
Jag har hördt klanckas eller förlöjligas att man vågade tala om Grundlagens Esprit.
Men detta har ändock icke kunnat ändra min öfvertygelse , att då f örfattningar icke kunna uttryckas utan genom ord och då dessa ord alltid kunna åtminstone till någon del underkastas en olika tydning, blir det ofta oumgängeligt, att utaf Författningens syftning och sammanhang i det hela, — utaf de grunder hvaruppå den är bygd, — utaf den uppmärksamhet, som där blifvit lemnad åt vissa missbruk eller olägenheter, för att förekomma dem, således utaf den riktning
Författningarna hade i sitt sammanhang, utaf de verkningar den söker att åstadkomma, bemöda sig att sluta till meningen af de föreskrifter, som ej voro nog tydeliga, och således söka att bringa alltsammans till enhet och öfverensstämmelse.
Det är detta som utan tvifvel bör förstås med Lagens Esprit, och således om icke 90 §. af Regerings-Formen redan i sig sjelf vöre nog tydelig, skulle jag dessutom utaf Svenska Grundlagens syftning i det hela, utaf den grannlagenhet, hvarmed den Verkställande och den Lagstiftande Magtens åtgärder och verkningskrets blifvit bestämde och afsöndrade ifrån hvarannan, utaf det oberoende sorn blifvit åt Domare-Magten försäkradt; utaf den omsorg, hvilken så väl genom Constitutions-Utskottets inrättning, sorn genom flera serskildta Stadgandea, öfver ailt röjes att hindra Ständerna, att ifrån allmänna ärende? och; göromål befatta, sig med detaljer och småsaker, jag skulle, sä-- Den 13 Felruarii. ger jag, utaf allt detta hafva lika säkert slutat, att hvad sorn igenom 90 §. i Regerings-Formen är bestämdt uteslutit ifrån att kunna blifva föremål för Riksens Ständers öfverläggningar, redan i följe af Grundlagens lätta mening i dess öfriga Stadganden icke kunde eller borde blifva ett föremål för dessa öfveiläggningar.
På sådant sätt, då Utskotten icke heller få öfverlägga om enskiidta saker och1 förhållanden, anser jag mig kunna och böra med ft-U visshet sluta, att sådana ämnen icke heller derföre böra uti Remiss till Utskotten inflyta, emedan när en sådan Remiss beviljas, det med det samma till Utskottets pröfning helt och hållet öfverlemnas, hvad och huru mycket utaf Memorialet det vill upptaga till öfverläggning och det således kunde hända att ett Utskott inginge i granskning af ett
Mål, med hvilket det har ingen ting att göra.
Men, säger man, Lagstiftaren har sjelf uti Riksdags - Ordningens 29 §. tillåtit och äfven förutsatt möjligheten, att andra Utskott än Constitutions-Utskottet skulle hos Riks-Stånden anmäla frågor om Stats-Råds Ledamöters åtgärder och ansvarighet, och hvarifrån skulle sådana Anmärkningar hos Utskotten uppkomma, om ej i anledning af de till dem remitterade Memorialer?
Jag frågar tillbaka:
Är det genom Memorialer som till andra Utskott än Constitutions-Utskottet kunna remitteras, som enskiidta Riksdagsmän igenom samma §. erhållit rättigheten att in Plenis göra Anmärkningar emot vissa Embetsman?
Eller dr icke Formen 2T4 Deri 13 Febril arli. för dessa Anmärkningar ordagrant bestämd.
Hvarföre då inblanda sådana Anmärkningar t andra Memorialer?
Då man utaf 29 §. i Riksdags-Ordningen, i detta fall sökte en ny förevändning, har man utan tvi(vel glömdt, att det gifvas fleta Utskott än Constitutions-Ut^kottet, hvilka för sin verkningskrets, hafva sig anvist att granska åtskilige Förvaltnings-grenar; man har glömdt att det är vid en sådan granskning, som
Anmärkningar kunna förekomma och art det är tydeligen af denna anledning, sorn det ifrågavarande Stadgandet kommit att i Riksdags-Oidgen inflyta.
Men, invänder man sluteligen, om vi icke få uppå serskilta händelser och exempel, grunda våra Motioner; är det då endast med förnuftsskäl sorn vi skola motivera dem, och äio väl alltid förnufts-skäl till hands för den som vill be. visa:
I sanning , jag väntade mig icke en sådan invändning, då jag under Discussion i Plenum den 24 Januarii råkade att erindra om förnufts-skäls nyttjande ; jag väntade mig icke heller den länga Afhandling hvarmed detta uttryck blifvit hedradt.
Jag vet icke hvad sorn hos en man af snille, väckt ett sådant misshag till ordet förnufts-skäl, eller så oförmodat ingifvit den misströstan, att i brist af exempel att anföras , — skulle man icke kunna gifva styrka åt sina framställningar.
Men jag vet att det är länge som en gammal Regel varit gällande, att exempel icke bevisa något, ehuru de kunna någon gång upplysa ett ämne och jag vet att då jag nyttjade ordet förnufts-skäl, Den 13 Felruani, 255 hvarken trodde eller mente jag att man dermed skulle förstå några Metaphysiska Abstractioner.
Jag var långt ifrån att vilja utestänga den slags upplysning, som kan hämtas utaf erfarenhetens område j men jag tog för afgjordt, jag bekänner det, att under ordet förnults-skäl skulle innebegripas alla de slutledningar och grundsatser, hvilka erfarenheten gifvit vid han. den, och jag förmodade att denna erfarenhet, som efterhand inhämtas och som företer de uppgifter, sorn erfordras för att deruppå grunda hvad man kallar ett förnufts-slut, skulle äfven kunna användas vid författandet af Tal och Motioner innom Riks-Stånden utan att man derföre skulle behöfva anföra bestämda Casus eller vissa enskildta förhållanden.
Är det väl af sådana hvar för sig, eller är det icke snarare af de Resultat, hvilka igenom föreningen af flera erfarenheter uppkomma, som de mäst grundade anledningar till förslag rörande allmänna Ärender kunna och böra hämtas?
Och om någon gång en eller annan händelse skulle ge tillkänna behofvet af nya föreskrifter, gifves icke möjligheten, och fordrar icke till och med en rigtig bevisning, att framställa följderne jemte de allmänna slutsatser, som utaf en händelse kunna dragas, utan att derföre speciel! nämna hvarken sjelfva händelsen eller Personerne?
Merendels inträffar annars, att i stället för att verka öfvertygelse, uppkommer genom framställningen af serskildta personliga förhållanden, olika begrepp och motsägelser •, då deremot de förslag, sorn grunda sig pä allmänna åsigter och på slutsatser, hämtade af en sam; Den 13 Felruariii lad erfarenhet, eller af en rigtig granskning af dg vid inträffad händelse förekomne förhållanden, merendels vinna både mera uppmärksamhet och mera bifall3 och säkerligen gifves möjligheten att pä sådant sätt inrätta sina Motioner, utan att de derföre skulle förlora hvarken i styrka eller omfattning.
Om vid frågan om bevisnings.rättigheten och skyldigheten 1 ett bekant Tryckfrihets-mål, i stället att återkalla minnet af en man, som åtminstone förtjenar den förebråelsen att, efter den nyss återvundna friheten, hafva varit den förste , som gaf exempel af sjelfsvåld igenom missbruk af Tryckfriheten, mar. hade sysselsatt sig att utveckla det naturliga förhållandet emellan bevisnings.rättigheten ä ena , samt skyldigheten å den andra sidan} om man utvecklat på hvad sätt smädelsen skulle derigenom lättast upptäckas, säkerligen hade en sådan Motion derigenom mera vunnit än genom erinran om en obehaglig Rättegång.
Om Herr Grönhagen, i stället att på lösa rykten och allusioner, hämtade ur ett Tidningsblad , grunda sitt Anförande, hade i allmänhet framställt behofvet af skydd, äfven för de minst ansedde Individuer och deras oförmåga att göra sitt försvar gällande5 om han utvecklat huru möjligheten och behofvet af en vaksam Police skulle kunna förenas med tillräcklig varsamhet vid Enskildtas behandling, visserligen hade hans Motion derigenom väckt mera 1 V* Den 13 Febfuarii, mera deltagande och mycken tid hade för Ridderskapet och Adeln varit bespard.
Om vid frågan om förbättringar och rättelser i Kyrko Lagen, man hade, i likhet med hvad en värd Ledamot af det Hedervärda Bonde-Ståndet redan verkställt, fästat uppmärk, samheten på vigten af Religions-Lärornas kraft, för allmänna Sedligheten och man då hade framställt dessa frågor: ’’Är denna Lära (nemligen vår heliga Religionslära) genom våra Kyrko-Författningar och deras puncteliga efterlefnad, betryggad för all vanvård?
Är den öfverallt i Lands-Orterne förkunnad af Lärarne med det eftertryck, styrkt med de efterdömen. som bereda henne en sådan inflytelse på Folkets Religions-känsla och seder, som Christendom?n hufvudsakeligen åsyftar?
Om med samma Riksdagsman, man fortfarit att vidare erinra, det, all ordning i Samhället synes röra sig omkring sin Medel punctj den verkställande Magten, Konung och Regering.
Derifrån utgå Instructioner, Föreskrifter, Anmanmgar, dit gå Redogörelser tillbaka.
Controll är ställd bredevid all förvaltning.
Våra verdsliga Stridsmän hafva deras Mönsterherrar.
Collegier och Embetsmanna-Corpser efterses af Justitia •
Canceller och Justitia -Ombudsman :
Penninge och Uppbörds Verk af Revisorer.
Hos den Styrande Magten samlas kunskaper om allt.
Skulle väl Kyrko-Ordningen ensam vara oberoende af denna allmänna ledning, och huru blir Kongl. Majrt årligen underrättad ona ■Ridd, och Ad, Fröt. lil B. 33, 34, Den 13 Felruarii. dess behöriga efterlefnad?
Vi bäre likväl årligen till Altaret en del af vårt Arbetes frukt, och dervid synes då och då Regeringens åtgärd mellankomma; skulle vi ej önska att samma höga Magt blef i tillfälle att närmare inse hvad vi få för uppbyggelse, för undervisning och efterdömen derifrån?
Om, säger j3g, med sådana och dylika framställningar man utvecklat behofvet af de rättelser, man ansåg nödiga, under det att man icke underlåtit att göra rättvisa åt de mänga förtjente Män, Svenska Presterskapet räknar bland sina Medlemmar, visserligen hade man dermed snarare och bättre verkat öfvertygelse än om man anfördt exempel på Själa-sörjare, som vårdslösade sitt Embetes förvaltning.
Det senare skulle fordra flere bevis, sorn i de flesta fall voro svåra att åstadkomma; då deremot de skäl, som äro i det föregående anförde, väcka hos enhvar ett motsvarande begrepp och således snarare skola verka öfvertygelse.
Jag tror mig derföre kunna påstå, att likasom inblandandet af Speciella händelser och personliga förhållanden uti Riksdags-Memorialer, är stridande emot Grund-Lagens bokstafliga föreskrifter j så är det äfven stridande emot Samhällets och Enskildtas verkliga fördel, emot sakernas ordentlig» gäng och behandling och emot hvarje Talares sanDa fördel, så vida han vill sprida ljus öfver diet ämne han företagit sig att afhandla.
Jag förutser likväl, att den tolkning af Grund-Lagarne man häremot yrkat, just derföre blir förledande, att den sträcker rättigheterna utöfver den gräns Grundagen verkeligen före - Den 13 Februarii.
259 skrifvit och jag vet att det har merendels alltid handt, att den som vetat att på sådant sätt smickra Menigheters passioner och öppna för dem utsigten af utvidgad verknings-krets, af större inflytande, af tillfredsställda begär, afven vunnit dessa Menigheter på sin sida.
Men intqr Rikets första Stånd, inför Högloflige Riddersleapet och Adeln, hvars flesta Medlemmar åtminstone vid början af sin bana gått den väg , som ej allenast lär att befalla, mert att lyda, som visar Samhälls Jnraitningen, ärnad att berna allas rättigheter} derföre fordra Lagens ovillkorliga efterlefnad såsom en borgen för dessa rättigheter; inför detta upplysta
Stånd tror jag mig icke behöfva erinra, att det gifves ingen Samhällsordning utan Laglydnad, och att förtydningar af Lagen äro i de flesta fall lika skadeliga som uppenbara förbrytelser.
De sednare förekommas snart och den allmänna Rätts känslan underlåter ej att ogilla dem} men förtydningarne sprida förvillelsen, sedan de må hända först af ett misstag uppkommit.
Man har sagt, att Grundlagar stiftas icke för några förnufts-dockor utan för Män.
Jag bekänner, att jag icke rätt förstår denna anthhese, eller hvad sorn egentligen menas med det nya ordet, förnufts-dockor.
Om tänkati är, att det skulle gifvas Personer , hvilka vöro lika så angelägna att i alif följa sunda förnuftets anvisningar, som Petit-maitreo att följa ett härskande mode, så ser jag ingenting sorn hindrar, att ett tänkesätt, sorn består uti vana och uppmärksamhet aft lyda förnuftets anvisningar, ja skulle förenas med det af en Man i 260 Ifen 13 Februarii.
I sin falla kraft och med strängt alfvar att följa Lagen och yrka rättvisa.
Är åter tankan att med benämningen af förnufs-dockor utmärka det föragt en del Mode Philosopher yttrat för den Guds gäjva, som vara Förfäder aktade under namn af sunda förnuftet och hvars Onödighet dessa nya Lärare söka att bevisa både med grunder och ännu mera med exempel; (se Tegnérs Tal) så anser jag detta ämne icke höra hit, och förmodar att en sådan Lära vinner härstädes föga insteg.
Här, inför Högloflige Ridderskapet och Adeln, tror jag icke kan bli frågan, om visko* le handla såsom Män; men för att så handla, blir det utan tvifvel af vigt, att rätt inse hvad ögonblickets behof och Fäderneslandets rätt kunna fordra af Sveriges Lagstiftare.
Manne dessa fordringar uppfyllas, när vi skulle sysselsätta oss med frågor om enskildta Personer och förhållanden9 med granskningen af ord och uttryck, med ett ord med Småsaker?
Om det är sant hvad en man af mycket snille och förstånd yttrat, ”att närvarande tidens anda gör som stora Fältherrar, den Maneuvrerar för att förvilla; det är ej lätt att gissa hvad den egenteligen åsyftar; allt är partie med eller mot, och det är svårt ?tt döma utan väld och vrede,” så är det likväl en annan obestridelig sanning, att Sveriges Lagstiftare icke kunna uppfylla sin pligt, utan att med fullt alfvar och manlig beslutsamhet svara emot Allmänhetens väntan och afhjelpa dess lidande.
Sättet äter att skafw fa denna hjelp består uti att, skyndsamt bota Dea 13 Felruarii.
261 de olägenheter, vid hvars utbrott Rikets Ständer genast blefvo sammankallade, men i afseende hvarpå, föga ellec intet hittills blifvit uträttat.
Må vi komma ihog, att detta är o» gonblickets stora föremål, och må, vid allt annat, vi djupt hos oss intrycka den sanning, att under den jäsning i hviken en stor del af verlden ännu befinner sig, böre vi skatta oss lycklige, att redan äga Grund Lagar , som försäkra oss samma rättigheter, sorn andra Folkslag sträfva att erhålla, och att det är blott derigenom, att vi noga iagtraga dessa Grund» Lagars föreskrifter, som vi kunna med säkerhet bevara våra rättigheter, både ifrån att fördränkas i Anarchiens stormande
Haf, och att krossas af Despotismens tryckande Ok.
Grefve von Schwerin, Fredric Bogislaus, hemställde, att Ridderskapet och Adeln måtte anmoda Grefve Mörner att från trycket utgifva dess nyss uppläste Anförande; hvilken hemställan, uppå at Herr Grefven och LandtMarskalken gjord Proposition, af Ridderskapet och Adeln bifölls.
Friherre Boye, Ludvig.-
Ali upplysning är följd af undersökningen, och älskar man upplysningen, så fördrager man undersökmngen.
Visserligen talar man behagligt för Riksdagsmannens magt, dä man, inför honom, döljer eller utvidgar dess gränsor; men kan hända, bär man honom likväl ett sannskyldigare be» 2 62 Den 15 Februarii. vis af agtning, då man tilltror honom’h‘ga nog dygd, att ej vilja utöfva annan magt, än den Constitutionen verkeligen ger, och nog rättskaffenhet, att i undersökningen af dess vidd lemna lika uppmärksamhet åt båda sidornes skäl, såsom den enda utväg, hvarigenom man kommer i tillfälle att pröfva på hvilkendera sidan sanningen står.
I frågan om rätta förståndet af 90 §. i Regerings Formen, är redan så mycket taladt, att jag icke bör gå för långt i förlitandet till Högloflige Riddérskapets och Adelns tålamod.
Undersökningen om Lagens beskaffenhet är af Herr Grefve Mörner så fullständigt framlagd, att jag blott bör åberopa den; men jag utbeder mig att få anföra de öfrige skäl , som jag anser tala till klokheten, billighets- och rättskänslan.
Min önskan att dem framställa härrör endast från den öfvertygelse jag hyser derom, att de äro rigtige5 och derom, att hos Högloflige Kidderskapet och Adeln råder dock en allvarlig vilja att, i hvarje ämne, tänka och handla rätt.
Härefter uppläste Friherre Boye följande:
För att inse vigten och angelägenheten af det band, som man nu vill lossa eller borttaga, må man blott eftersinna beskaffenheten af de olyckor, uti hvilka man kunde snart falla, i händelse bandet försvinner.
Må man påminna sig den tid , då Standerne voro en InStants öfver Instantierne; då, med ett ord, Riksdags-Populariteten, betydde mera än allmänna Säkerheten.
Må man besinna, att den omdö; Den 13 Februarii. mes-rätt öfver Domare- och Styrelse-Magternes handlingar, som man nu vill, genom borttagande af ifrågavarande band, tillerkänna oss, lätteligen kan blifva ett indirect medel till inflytande på både Regerings- och Domare-Magterne; ett inflytande, som likväl vore något helt annat, än Lagarnes, och följaktligen alltid vore af våda för allmänna Säkerheten.
Eller kan man väl, under det man ofta, och kan hända någon gång med skäl, klandrar Embetsmännen, på samma gång ändå tro, att de alla skulle äga nog mod, nog sinnesstyrka, att alltid, till beskydd för den Part, som hade Lagen på sin sida, trotsa all den Popularitetsmagt, som kunde agas på den andra?
Vår Regerings-Form ställer högsta Domstolens Ledamöter under Ostracismen af Riksdags Opinionen; och vi skulle likväl lätta, vi skulle öka tillfället för Cabalen?
När, i fordna dagar, Ständerne hade ryckt åt sig högsta DomareMagten, föregecks likväl hvarje omdöme af en sak utaf undersökning, anställd af dertill valde Lagkunnige män ; och innan omdöme gafs öfver någon Domstols, någon Embetsmans handling , lemnades honom åtminstone tillfälle att försvara den, och derigenom försvara sig sjelf; ty Domstolens eller Embetsmannens Utlåtande infordrades alltid; men nu åter vore det hvarje Riksdagsman, med eller utan Lag-kunskap, med eller utan oväld obetagit, att under utöfningen af hvad man nu vill kalla hans fria yttrande rätt, framställa hv lken Domstols* handling, hvilken Embetsmans åtgärd, han hellst ville, såsom besynnerlig, olaglig och 2(?
Dm 13 Fébruarii.
Trettiondeåttoncle Häftet.
Tryckta hos Johan Hö r ber g j i83i.
Plenum klockan 9 Förmiddagen. •> usterades Sexton ProtocolIsUtdrag, innehållande Ridderskapets och Adelns i Plena den 12 dennes f. och e. m. fattade beslut.
Grefve Spens, Carl Gustafa anförde skrifteligen:
I Plenum den 3o sistlidne Julii f. m. gjorde jag oförberedd några mundtliga anmärkningar vid Lag- och EkonomiUtskottens