Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den lilla bytingen var med en trasa fastbunden i byttans ena öra, som en länkhund, så att han kunde röra sig fritt i sitt lilla förvaringsrum.
Och han kände sig synbarligen hemmastadd der.
Han satte nosen i vädret med en oförskämd liten nyfikenhet, och rörde på murrhåren.
Så började han ogeneradt söka omkring på byttans botten, sprättande bland de tomma nötskalen tills han fann en full nöt; med den satte han sig derpå helt kavat, trissade den rundt och synade den från alla sidor.
När detta var gjordt, tog han fatt på arbetet och började knapra ett hål.
Och medan
Kurre knaprade, berättade Nils hur han funnit gunstig junkern, fångat honom och inhyst honom i byttan.
»Det står en söndrig fogelbur uppe på vinden; den kan du ha honom i.»
»Tack», kom det framhviskadt.
»Berta, vill du lysa mig med lyktan, så kunna vi gå upp och ta den strax», sade Nils.
Och Berta var ytterst beredvillig att följa med.
När de voro gångna, klängde sig Lalla upp på bordet med armbågarne, sträckte fram halsen och betraktade ännu mer uppmärksamt sin egendom.
Hon vågade knappast tro att denna riktigt lefvande lilla varelse var hennes, alldeles hennes egen.
Detta var mer än sagor, ty sagorna hade aldrig någonting verkligt uti sig, och den här kunde hon ta på.
Hvad han måste vara fin och slät.
Ännu finare än kattungarne.
Och så var han hennes.
Ingen menniska skulle dränka honom.
Kattungar dränker man, men inte ekorrar.
Hon stod der likväl så förstenadt allvarlig i all sin glädje.
Ty detta var så otroligt.
Hon var så ängsligt glad.
Det kunde aldrig sluta väl.
– – – Åh!
Men om det kunde!
– – – Om hon kunde få ha honom!
Med sin vanliga högtidlighet sträckte hon fram sitt pekfinger och strök honom pröfvande öfver pannan, midt emellan de uppstående öronen.
Han gaf till ett vredgadt skrik med sin svaga lilla röst och flyttade sig hastigt åt sidan, förnärmad öfver en sådan närgångenhet.
Han hade fått nötskalet midt itu, kastat det bort, och mumsade nu på kärnan, snurrande den rundt och rundt som om han vore en riktig liten konstsvarfvare.
Hon hade känt att han var fin, – finare än det finaste silke.
Och varm.
Hur månne det kunde vara att stryka honom på ryggen?
Hon stack långsamt ned sin hand i byttan och sökte utföra manövern.
Men Kurre gjorde ännu en vändning, lika snabb som den första, och undanbad sig med ett harmfullt litet rop all dylik förtrolighet.
Så lätt och behändig han var!
Åh, att få taga honom intill sig och stryka honom!
Hon stack ännu en gång ned sin hand och grep om hela hans lilla person.
Liten som han var, visste han dock att vara herre i sitt hus: han böjde sig ned och bet henne i fingret, och hon drog skamflat handen till sig, som om hon fått en välförtjent tillrättavisning.
Det var icke tu tal om, hvilken af de två som skulle komma att taga husbondväldet.
Hon nöjde sig nu med att betrakta honom, och detta behagade han tillåta, började ännu en gång leta omkring bland sina nötskal, men fann ingenting.
Han såg upp på sin matmor, icke utan en viss fordringsfullhet, men då hon icke gjorde min af att gifva honom någonting, skakade han på sig, så att alla nötskalen sprättes åt sidan, kröp samman till ett enda litet nystan, drog svansen öfver öronen och gjorde sig i ordning att sofva.
Lalla hade aldrig sjelfvilligt kysst någon, aldrig någon annan än kattungarne.
Men den ekorren hade hon lust att kyssa, – en alldeles gruflig lust!
Han skulle dock aldrig tillåta det.
Hon visste det nog.
Derför stod hon bara och betraktade honom.
Han sof, – sof så godt.
Det var att bli tokig af, så rar var han.
Lallas första tanke den följande morgonen var Kurre.
Han hade blifvit inhyst i den söndriga buren, och man hade bundit förklädet öfver hålet.
»Mor», – det var icke Lallas mor, ty Lalla visste icke af några föräldrar, utan det var husbondmoran – mor hade sagt att buren kunde få stå i ett hörn af stugan.
Och der stod den.
Kurre var redan uppe.
Han dansade i ena hörnet af sin bur, fram och tillbaka på samma fläck, – ett slags solofiguré.
Under frukosten satt hans lyckliga egarinna hela tiden och sneglade bort åt sin skatt, och han fortfor att dansa.
»Jaså, du har fått en ekorre», anmärkte morfar.
»Morfar» var inte Lallas morfar.
Hon visste inte hvem han var morfar åt, men alla i huset kallade honom så, och Lalla som de andra.
Han hade varit korporal.
Lalla visste inte riktigt hvad det ville säga, men hon hade reda på, att det var för den skull han hade så stora, gråa mustacher.
Han hade en egen kammare och en hylla med gamla böcker, och en annan hylla med gamla tobakspipor.
Lalla kom dit in ibland, ty han tyckte om att ha henne der och lät henne rifva om i några lådor med gammalt jernskrammel, och så gaf han henne socker.
Egentligen var Lalla rädd för morfar.
Han var så högväxt och så bred, och det var som om ett litet hus vandrade omkring i stugan, när han kom in.
Och så tog han sig så ofta om hakan, och den var full af korta, gråa skäggstubbar, som krasade när han strök öfver dem, och det ryste i Lalla hvar gång hon hörde det.
Och så sipprade det alltid fram tobakssås i hans mungipor, och när han talade, lät det alltid som om han skulle spotta strax, och det var Lalla rädd för.
Ja – och så var hon rädd att han skulle ta henne på knät, för han luktade af starkt.
Och så hade han en långhårig fårskinnspels, klädd med grått vadmal, och den luktade som när en hund kommer in från vått väder.
Och så blygdes hon öfver att han så ofta gick i sitt skåp och drack ur en flaska, ty det skrattade folket åt.
Och så blygdes hon öfver att han om aftnarne var så röd på kinderna och pratade så mycket.
Men för resten var morfar snäll.
Och ibland – helst när husbond och husbondmoran voro borta – kunde han berätta roliga historier om »Skam och Kitta grå» eller om »Rike Per och fattig Per».
Och ibland sjöng han också visor, – vackra visor, som »Jungfrun skulle sig till ottesången gå» och mera sådant; men då skämdes Lalla också.
För det lät som om rösten vore sprucken, han kunde inte alls komma ut med det, och Lalla satt som på nålar af fruktan att han skulle se hur ömkligt hon tyckte det lät.
Men visorna lärde hon.
Det var bara en, som hon tyckte om att höra morfar sjunga, och den började:
»Fyra möss uti dansen gå,
så hela jorden hon rungar».
Den kunde hon höra på hur ofta som helst.
Hon tyckte om att höra sjungas om de mössen, och det lät så sorgset och så vackert, att då ville hon alltid sitta på knät, och utan att hon visste hvarför, började tårarne droppa och hon gömde sitt ansigte vid den regnväderluktande vadmalspelsen och satt alldeles stilla.
Allt detta kunde Lalla utantill nu, så liten som hon var.
Hon visste precis hur morfar skulle tala, när han blef röd på kinderna, och hon visste hur han skulle se ut i morgon, när han mager och frusen kom till frukostbordet för att äta sill och potatis med stelnade händer, liksom nu.
Men Kurre, det var någonting annorlunda än allt annat.
Det var något att vara riktigt glad åt, och icke att blygas öfver, som morfars sångkonst.
Kurre hade tröttnat på att dansa, klättrade upp på burens sida och bökade nu med nosen mot det öfverbundna förklädet för att komma ut.
Han tyckte der borde finnas en svag punkt.
Det fans der också, ty det märktes att tyget vid den ena sidan började ge vika.
Lallas hjerta flög upp i halsgropen.
Ingen kunde beräkna de olyckor, hvilka skulle inträffa, om det älskade odjuret slapp lös.
Hon hade redan märkt att Kurre icke hörde till dem, som taga reson.
Ändtligen gick man från bordet, drängarne togo sina mössor och pigorna röjde af bordet.
»Nils», hviskade Lalla borta vid dörren, med venstra handen tryckande ned Kurres lilla motsträfviga hufvud, »han kryper ut för mig.»
»Det skall slås en brädklabb öfver», svarade Nils.
»Ack, gör det!
Gör det!» hviskade Lalla tillbaka, så bönfallande som om hon bedt för lifvet.
»Jag har inte tid förr än om middag.
Men säg till morfar.»
Morfar!
Det hade hon icke tänkt på!
Alla hade nu lemnat stugan och morfar hade också gått in till sitt.
Kurre hade lyckats få så stort hål, att han nästan hade hufvudet ute.
Lalla förde ned det igen, tätade så godt hon kunde och sprang derefter in till morfar, som var beredvillig att hjelpa och genast gick ut på gården för att söka en brädklabb.
Lalla skyndade sig in igen, men det hade redan händt en olycka.
»Mor» stod ensam midt på golfvet, fäktande med händerna och uppgifvande höga skrik.
Lalla såg strax med förfäran hvad som var på färde.
Kurre hade krupit ut och dansade nu som en satunge på husbondmorans rygg, med skadeglädje kikande henne upp i ansigtet än vid den ena, än vid den andra sidan, kittlande henne som en ursinnig med denna sin rytmiska krigsdans.
Han visade den mest infernaliskt fåniga glädje, satte öronen styft upp i vädret, stirrade med sina stora ögon och lät fötterna gå som trumpinnar.
»Kurre!
Kurre!» skrek Lalla, men det brydde han sig inte om.
Så störtade hon fram och grep honom tvärt om kroppen.
Han skrek till och bet henne, – ända in till benet, tyckte hon – och blodet dröp från fingret, men hon höll honom fast.
Hon hade en dunkel känsla af att husbondmoran kunde slå i hjel honom.
Denna hade sjunkit ned på en bänk, flämtande efter andan.
»Jag – – puh – – jag som är så rädd för möss!
– – Puh, puh – – jag vill hellre ha tre råttor att dansa på mig än denna lilla rackarungen.
– Kommer han lös en gång till, så skall jag låta Pajas ta’ honom.
Det är så mycket att du vet det.»
Pajas, det var gårdshunden.
Lalla stod och stoppade ned Kurre i buren, trots hans protester, och så band hon åter förklädet öfver, med en skelande, misstrogen gammal qvinnas blick bortåt husbondmoran, om denna hade ondt i sinnet.
»Och låter du honom vara i stugan ett enda ögonblick till, så låter jag drängarne släppa ut honom i skogen igen, så kan du gå och hemta honom, om du kan.»
Lalla kände en stel förtviflan i sitt dåraktiga hjerta.
Hon tyckte att hon kunde vandra verlden omkring med Kurre, om så skulle vara, – men mista honom?
Hon sade icke ett ord, men tog buren i sina armar och trälade åstad med den, så att det såg ut som om hon skulle knäckas i ryggen.
Så kom hon ut på gården; längre orkade hon icke i första taget.
Der satte hon sig invid väggen, med buren bredvid sig, och grät.
Men hon kände sig så öfvergifven, att det knappt kom några tårar, bara snyftningar.
»Kors i all verlden!
Hvad står på?» sade morfar, som kom med brädklabb och spik.
Historien berättades.
»Torka du dina ögon; du ska’ få ha honom hos mig.»
Så kom det sig att Kurre flyttade till morfar.
Det blef sötebrödsdagar för Lalla, och för Kurre med.
Han var en läckergom, – en riktigt njutningslysten liten skälm.
Och han älskade ombyte.
När han bjöds på någonting riktigt nytt, då skrek han i glädje, med ett klockrent litet läte, som kom hans herskarinna att känna sig rik som en sagoprinsessa.
Mandlar tyckte han om; det var hans allra bästa.
Han satte mera värde på dem än på både nötter och ållon.
Men det knep ibland för lilla matmor att anskaffa läckerheter, ty sådana kosta pengar, och pengar äro icke lätta att förtjena.
Lalla vaktade gässen hela sommaren för femtio öre, hon sprang och öppnade grindar för att få sig en slant, och när husbondmor kom hem från bröllop och hade smakkakor med sig, då kunde det aldrig hända att Lalla åt upp dem hon fick: de gömdes till Kurre.
Lilla mor hade således näringsbekymmer för sin skatt.
Hvad skulle hon icke velat fördraga för sin Kurre!
Han var hennes hjertas kung, hennes prins, – han kunde bli hennes tyrann, om han ville.
Lalla fruktade honom, trots sin kärlek.
Ty nu, sedan han blifvit stor och fullväxt, nu kunde han bita ännu hårdare än förr med sina skarpa huggjernständer.
Morfars stora hand tyckte han om; den omslöt honom som ett rymligt fodral; men när Lalla kom och ville gripa om honom med sina små beniga fingrar, då böjde han ilsket ned sitt hufvud och bet.
Men hon hyste intet groll emot honom.
Han blef alltjemt tamare, och han skulle nog lära sig att hålla af henne.
– Unnade hon honom icke allt godt!
Och var han icke så glad hvarje gång hon kom med någon liten munsbit åt honom!
Och han var ju hennes Kurre, och ingen kunde taga honom ifrån henne.
Hon bar med sig sin stora, tysta glädje hvart hon gick, och hon var så öfvertygad om, att Kurre var en lycklig ekorre.
Nils – som kunde alla konster – brukade också härma ekorrars läten.
Han hade ett skrattande, smackande ljud, som han sade de brukade locka på hvarandra med ute i skogen.
Och det hade Lalla lärt.
Det skulle bli något för Kurre!
Hon ville öfverraska honom med att tala hans eget språk.
– Så försökte hon en dag, och han svarade, – svarade med alldeles samma läte.
I det samma kom morfar in, åtföljd af den gamle skolläraren, som ibland kom och drack toddy med honom.
»Det skulle du inte göra», sade skolmästaren förebrående, då Lalla för andra gången briljerade med sina locktoner, »det är ju synd.
Då känner han sig ännu mera ensam.»
Lalla tvärtystnade och såg på Kurre.
Han stampade med framfötterna och stirrade ut genom burens galler.
Han var icke lik sig sjelf, han var icke den tame Kurre.
Och så stötte han fram det igen, detta skrattande, eggande ljud, och han spände upp hufvudet med ett skogsdjurs hela vilda glädje, och han lyssnade efter svaret, viss att det skulle komma.
Lalla smög sig tyst ur rummet.
Denna igenkännandets glädje, som först gjort henne så stolt, vållade henne nu blott smärta.
Hon hade bedragit sin Kurre.
Väckt hans längtan efter skog och frihet.
Och när svaret icke kom, och hon ännu i dörren hörde honom smacka och locka och ropa med sin svaga lilla röst, då var det som om hennes hjerta velat brista.
Då förstod hon att det fattades honom någonting.
– Han känner sig ännu mera ensam – hade skolmästaren sagt.
– – Ensam med en längtan, som man icke finge väcka!
Och derinne väntade han ännu, med hjertat bultande under den hvita bringan, – väntade svaret från en annan ekorre.
Och det svaret skulle aldrig komma.
Det kändes så bittert, så obeskrifligt bittert.
Stackars Kurre!
Kurre var icke lycklig.
Men hon ville trösta honom och vara så god, så god.
Och han skulle glömma skogen till sist, och att det fans andra ekorrar, som han aldrig skulle få se.
Så kom vintern, och Lalla var så stor, att hon måste gå i skolan.
Hon fick mindre tid att sysselsätta sig med Kurre.
Morfar och han blefvo dess bättre vänner.
Nu var det nästan endast om qvällarne, hon hade tid att komma in i hans rum, och då var Kurre sömnig, och om man oroade honom, blef han gnatig.
Bara hon pekade åt honom, blef han ond.
Men morfar kunde få göra åt honom allt hvad han ville; han kunde stoppa honom in på sin vest, och så knäppa igen pelsen om honom, och der kunde Kurre sitta timvis, alldeles som om han vore hemma der.
Och så kom den gamle skolmästaren och drack toddy med morfar, och de två sutto vid bordet och pratade, smuttade på sina glas och blefvo allt rödare, medan Lalla höll sig tyst borta i en vrå och tänkte på Kurre, hennes Kurre, som under allt detta satt innanför pelsen och sof.
Och skolmästaren snusade ur sin tenndosa och sade att han borde ha blifvit en berömd man, om rätt hade varit rätt, och att han hade skrifvit stora böcker, men aldrig kunnat få dem tryckta, och att när han först var död, då skulle man få se hvad han varit.
Och morfar slog i bordet så att glasen hoppade, svor och sade:
»Om de hade hållit mig vid boken, kunde jag blilvit off’cer!»
Men Lalla visste inte hvad det vill säga att vara »offcer»; hon brydde sig heller inte om det.
Hon tänkte bara på Kurre, som satt der under den igenknäppta pelsen.
Hon visste ju att han fans der, men hon kunde icke se honom och icke känna honom, och hon var svartsjuk i sitt syndiga lilla hjerta och tyckte att morfar tagit Kurre ifrån henne.
Hon blef allt mera tyst och skygg, och ibland kunde morfar ana, hur det var fatt.
»Han är ju din», sade han då, »det är ju din ekorre.»
Men hvad var det för tröst med det?
Kurre – som hon ville arbeta för och spara åt – Kurre brydde sig inte om henne, han brydde sig bara om den gamla pelsen.
Ja, han låg till och med i morfars säng om nätterna, och Lalla skulle gå ensam och bara gräma sig!
Morfar var ännu vänligare än förr.
Det var inte svårt att vara vänlig, tyckte Lalla, – när man hade Kurre!
Han sökte på allt sätt närma sig henne, – talade och berättade.
Ibland sade han: »nu har jag diktat en ny visa».
Men när han då sjöng den, lät det värre än allt annat.
Och Lalla ville aldrig sitta på knät.
En gång talade han om, att hans far före honom egt denna gården, och sjelf hade han endast haft en enda dotter.
När hon gifte sig, togo hon och hennes man emot stället, och morfar fick undantag.
Han talade om sina små dotterbarn, som lekt omkring honom och som han hållit så mycket af.
När det gick baklänges med åkerbruket för dottern och hennes man, hade de beslutat sig för att sälja alltsamman och resa till Amerika.
Morfar ville inte följa med, och så hade de lemnat honom qvar på det gamla stället, der han hade undantag, och nu var han allas morfar.
Men de små barnen skulle han aldrig få se mer – de voro väl stora nu, för resten, – och så grät morfar.
Det gjorde icke något intryck på Lalla; hon menade bara, att han hade Kurre.
Och så tyckte hon att han var en elak gammal man.
Om söndagarne, när Lalla var fri från skolan, tyckte morfar att han skulle roa henne.
Då tog han Kurre ut ur buren, höll honom i framtassarne som i ett par små händer och lät honom dansa på bordet, eller lät honom krypa ned i sina fickor och stjäla tobak.
Och morfar fick göra hvad han ville med Kurre, och Kurre var lycklig och snäll; men om bara Lalla pekade åt honom, så skrek han.
Lalla afskydde morfar.
Fram på våren började denne klaga öfver att Kurre hade en svulst vid ena tinningen, men det brydde Lalla sig icke om.
Hon gick sällan in till Kurre och morfar nu: de kunde sköta sig sjelfva.
Och hon frågade inte efter hvad Kurre åt eller inte åt.
Men så en morgon i början af juni kom morfar in till Lalla i stugan.
Hon satt ensam och skalade potatis till stekning.
»Lalla», sade han och förvred sitt ansigte med många grimaser, »Lalla, – Kurre är död.»
Hon förstod nu att han grät, och att det var derför han gjorde grimaser.
»Han dog i natt», fortfor han.
– »Han ligger i buren, – – hufvudet är alldeles uppsväldt.»
Och den gamle mannen snyftade.
Men Lalla kände hvarken någon medömkan med hans bedröfvelse eller någon sorg öfver Kurre.
När morfar frågade, om de två skulle begrafva honom fram på eftermiddagen, svarade hon likväl ja.
Efter skolans slut mötte morfar henne på gården.
»Jag har diktat en visa öfver Kurre», sade han.
Men det brydde Lalla sig inte om.
Och så gingo de två och begrofvo honom i trädgården, och han var insvept i en hvit näsduk, som morfar offrade.
Lalla grät icke.
Hon hade redan nått så långt i lifserfarenhet, att hon visste det icke nyttar.
Och så – – tre, der är alltid den ene för mycket.
Från skilda håll.
Efter torgdagen.
Torgrörelsen var slut, och de, som glömt sig qvar i byn så långt ut på eftermiddagen, hade brådt om att begifva sig på hemvägen.
I den lilla bokhandeln, hvilken mera liknade en bokmals lugna skym-undan än en vanlig försäljningslokal, hade förestånderskan satt sig till ro vid sitt arbete.
Hon väntade icke flera kunder den dagen.
Men hon hade icke suttit der länge, förr än en medelålders karl trädde in.
Vid första ögonkastet såg hon att det var en arbetare, att det långa skägget var väl vårdadt, att ansigtet hade ett drag af sorgbundenhet, samt att kläderna voro hemväfda och ovanligt snygga.
Nästa blick sade henne att karlen, oaktadt sitt bleka ansigte och sin värdiga hållning, var – full.
Hon såg det på hans tröga blick och spratt till dervid.
Icke af fruktan, fast hon hyste en panisk förskräckelse för rusiga menniskor, utan derför, att denna upptäckt kom så oväntad, samt dessutom af en annan grund, för hvilken hon icke då kunde göra sig reda.
Det är vämjeligt, när ett rått ansigte sväller och glöder under rusets inflytande, men att se intelligensen kämpa mot denna fåniga slöhet och duka under, att se af naturen själfulla ögon stelna till en glanslös blick, det är någonting så ohyggligt, så upprörande för den, som icke vant sig dervid, att hela ens varelse uppreser sig deremot.
Det var detta bokhandelns egarinna kände, då hon betraktade sin kund, som trots allt väckte hennes intresse eller snarare hennes nyfikenhet; ty hela hans yttre, med dess för hans ställning ovanliga prydlighet, tycktes innebära en protest mot det tillstånd, hvari han befann sig, liksom det ännu i ruset sansade ansigtsuttrycket.
Om man icke sett dessa glåmiga ögon och de allt för veka knäna, skulle man kunnat anse honom som ett mönster för en arbetare.
Han begärde en liten läkarebok, hvilken mycket anlitas bland folket.
Den låg framme på bordet, och då han fått den, började han med stor omständlighet bläddra och läsa, enligt böndernas vana, då de köpa böcker.
Han var fullt medveten om att ha druckit för mycket, och i hvarje hans åtbörd röjde sig ett försök att dölja det.
Han ville visa, att han både kunde tänka och tala, stå och gå, men den högtidliga försigtighet, hvarmed han utförde dessa konststycken, visade nogsamt hvilken ansträngning de kostade.
Det hela skulle varit obeskrifligen komiskt, om endast mannen i sig sjelf haft ett mindre godt utseende.
Som det nu var, verkade allt detta ännu pinsammare på henne, som såg honom.
Hon var mindre rädd än hon skulle varit för en vanlig fyllbult, men det brott han begått mot sig sjelf syntes henne större.
»Tror frun, att man kan ha någon nytta af den här boken?» frågade han och såg på henne.
»Jag vet inte», svarade hon undvikande, »jag tror man gör klokare i att rådfråga en läkare.»
»Jag har öst ut hundrakronevis på doktorer, och det har inte hjelpt ändå», sade han med en viss retlighet.
Hon teg och önskade, att han ville gå.
»Det är nog inte mycket med den här boken», återtog han efter en paus.
»Det kan nog hända», medgaf hon i trött ton.
»Men det är kanske tron som hjelper», tillade han med ett försök att vara skämtsam.
Just som han såg på henne med ett leende, som skulle se slugt ut, kom han att taga ett ofrivilligt steg åt sidan.
Han såg sig i en spegel och strök sitt skägg för att inbilla henne, det han utfört den plötsliga rörelsen med afsigt.
Så kastade han en hastig blick på henne för att se, om hon genomskådat honom.
»Tror frun inte, att det är tron som gör’et?» upprepade han och stälde sig vid bordet, görande ännu ett försök att se liflig ut.
»Det kan väl hända», svarade hon.
»Jag menar, det är tron som hjelper.
Jag behåller den boken, var så beskedlig och svep in den.»
Vid dessa ord tog han ett nytt steg åt sidan, fann sig emellertid genast och drog ett kraftigt tag i västen, som om den suttit på sned.
»Frun går på kryckor?» sade han hastigt och i förändrad ton.
»Ja», svarade hon tvärt.
Det föreföll henne outhärdligt att afhandla detta sorgliga faktum med en drucken karl.
»Hur har det kommit sig?» frågade han med synbart intresse och stadigare röst.
»Genom en olyckshändelse», svarade hon kort och med en skarp blick.
»Ah», sade han nästan nedslaget, »jag trodde det var värk, många komma att bli lama genom det.
Kan frun aldrig bli bra?»
»Nej», svarade hon hårdt.
Han märkte det, lade penningarne på bordet, bugade sig och gick, i det han kastade ännu en lång blick på kryckorna.
Bokhandelns egarinna satte sig till arbetet igen, men inom en half timmes förlopp stod hennes kund åter i dörren.
Det var icke utan otålighet hon besvarade hans helsning.
»Frun får förlåta mig», sade han höfligt, »men jag har icke kunnat låta bli att tänka på de der kryckorna, och till slut måste jag gå om igen för att tala med frun derom.
Min hustru har haft värk i sju år och kan nu icke röra sig utan sådana; frun går så bra med sina, och jag tänkte, att om jag kunde skaffa henne – stackare – ett par likadana, så skulle det vara en stor lättnad för henne.
Tror frun inte det?»
»Det tror jag nog», svarade denna med en känsla af ånger öfver sin förra ovänlighet.
»Och så ville jag be, att jag finge se på dem riktigt, ty sådana har jag aldrig sett förr.»
Hon räckte honom en af kryckorna, och han betraktade den noga.
»Ja det var annat än min stackars qvinnas!» utbrast han beundrande.
»Men de äro väl mycket dyra?»
»Jag fruktar det.»
»Men det gör ingenting; hon skall ha sådana i alla fall.
Frun får ursäkta min påflugenhet, men jag kunde icke låta bli att fråga.»
»Jag är glad, att ni gjorde det», svarade hon sakta, »det var snällt att ni tänkte på er sjuka hustru.»