Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
* Sedan dess kan Internationalen såsom samfund faktiskt anses upplöst.
Marx ’ personlighet var icke heller särdeles egnad att blidka och återförena söndrade sinnen.
I motsats till Louis Blancs blida och vänliga väsende var Marx sluten, sträf och befallande, hans uppträdande och ton bittert polemiska.
Under de senaste åren hörde man ej-mycket talas om Marx.
Han afled i Mars detta år.
Nationalekonomerna af den liberala skolan sökte länge tiga ihjäl Marx ’ “ Das Kapital “.
Men skriftställare sådana som A. Schäffle och E. Laveleye * hafva erkänt denna bok som ett vigtigt inlägg i den sociala frågan.
Schäffle har med erkännande af arbetets förtjenster kritiserat det i åtskilliga punkter och särskildt sökt visa ohållbarheten af det sätt, hvarpå Marx vill tillmäta hvars och ens del i afkast-ningen af samhällets arbete, efter hans antal arbetstimmar, samt föreslagit modifikationer i Marx ’ teori, hvilka enligt hans tanke skulle fylla de egentliga luckorna i densamma.
På den senaste tiden har en ny socialistisk skola uppstått och, i synnerhet bland Frankrikes arbetare, vunnit stor utbredning, hvilken i principen enig med Marx i fråga om produktionsmedlens förvandling till kollektivegendom såsom mål, tillika strängt fasthåller lagen om en gradvis fortgående utveckling, hvilken icke medgifver några språng.
Det kan synas förvånande, att Marx, som så af-gjordt höll på den historiska kontinuiteten och betraktade
* Laveleye torde vara känd äfven i vårt land, icke s&amp; Schäffle, hvarför vi nämna att han beklädt platsen af finansminister i Österrike.det närvarande kapitalistiska samhället såsom ett nödvändigt utvecklingsskede för att komma till framtidens socialistiska samhälle, kunde föreställa sig, att sistnämda öfver-gång kunde ske nära nog med ens, då likväl öfvergången från den äldre, enklare, individualistiska hushållningen till den kapitalistiska skedde så långsamt och småningom, samt att han kunde hysa en så stor förbittring mot detta öfvergångsstadium.
Men orsaken är lätt funnen.
Marx kände det sociala eländet icke blott genom böcker eller hörr sägen.
Han hade sett det på för nära håll för att icke personligen på det djupaste röras och uppskakas deraf.
Man märker detta, då man i hans bok läser t. ex. skildringarne om en del engelska arbetares hungerdiet, om barns öfver-ansträngande i fabriker m. m.
Han är visserligen mycket fåordig i sina beskrifningar; men sättet, hvarpå han beskrif-ver, talar så mycket mera.
Man märker, huru en dämpad men koncentrerad vrede mot ett samhälle, som låtit så många menskliga existenser offras för ett fåtals förfinade kultur, går såsom en dold undervattensström under den skenbart lugna historiskkritiska framställningen.
Det var denna fina ömtåliga mensklighets- och rättskänsla som lade passionens glöd i hans socialreformatoriska sträfvanden, som kom honom att i fråga om bekämpandet af det bestående nästan anse det omöjliga möjligt och vilja otåligt springa öfver de mellanliggande stadierna för att genast komma till målet.
Men denna känsla borde ock vara egnad att — till och med i motståndares ögon — kasta ett försonande ljus öfver den stränge partimannens, den hänsynslöse agitatorns kärfva och vid första blicken så föga tilldragande gestalt.Gammalt och nytt inom literaturen.
I brytningstiden.
den unga tidens lösen är!
Hvad stilla står förmultna skall och ramla Men allt, som lifvets frö inom sig bär,
Till nya former bildar om d.e gamla.
E. Malmström.
Så somnar det lyckliga folket På dryckjom och minnen in Och vaknar med slappa tankar Och hugstort drömmande sinn.
U. Bååth.
Ungdomen från 1840 — 60-talen.
Skandinavismen och studentmötena.
— En ungdomens skald vid början och slutet af sin bana.
När det gäller att klargöra en enskild persons karakter, kan det stundom hafva fullt ut lika stor betydelse att få veta hvad denna person icke velat och icke kunnat, som trots någonsin att få lära känna hvad han verkligen velat och
* Yi fortsätta härmed den serie * som börjats af A. Haraldson (om Wirsén) och Geijersstam (om Strindberg), i det vi lemna plats åt några mera genomförda iakttagelser om uppkomsten af de senare årtiondenas literatur.lyckats uträtta.
Detsamma gäller helt naturligt äfven i fråga om karakteristiken af en hel tidsålder, lika som vid jemförelser de olika tidsskedena mellan.
Af denna anledning kan det äfven hafva sitt intresse att efter hand söka studera strömningame inom den senast gångna mansåldern hos oss, ehuru denna generation eljest otvifvelaktigt varit en bland de på initiativ och handlingskraft mest utarmade, som någonsin lefvat i vårt land.
Hon har varit med om ett storverk, till hvilket vi längre fram skola återkomma; ' men hurudana tedde sig väl de omedelbara följderna af detta!
För öfrigt har hon fört ett temligen kontemplativt lif, och det torde just icke för den framtida historieskrifvaren kunna komma att möta några så synnerligen stora svårigheter att uppvisa hvilken stor lucka denna andliga overksamhet lemnat i vår utveckling.
Bevisen derför ligga nämligen i de allra flesta fall temligen nära till hands.
Det är en sanning, för hvars giltighet man icke ens lär behöfva felaktigt åberopa Madame Staéls auktoritet, den nämligen att literaturen alltid är ett troget uttryck för den samtida anden inom samhället.
I vår literatur från denna tid skulle vi således kunna se huru själslifvet gestaltat sigp inom denna generation.
Men som literaturen sjelf alltid har sina ovilkorliga förutsättningar i det yttre lifvets företeelser, i den slägtets gemensamma utveckling, ur hvilken den sprungit fram, så torde det icke vara ur vägen att i detta sammanhang äfven se till huru denna utveckling gestaltade sig under och närmast före den tid, hvarom här är fråga.
Åtskilliga tecken tyckas nu redan börja antyda, att vi skulle stå vid öfvergången till ett nytt skede af vår literära utveckling.
Allt hitintills åtminstone hafva emellertid olägenheterna af den närmast föregående tidens brist på sjelf-ständigt lif allt som oftast gjort sig gällande.
Den allt sedan medlet af detta århundrade vår literatur beherskande bristen på originalitet i tankar och uttryckssätt låter sig ännu alltsom oftast spåras, äfven i åtskilliga af våra mest modernt anlagda diktalster.
Den sanna originaliteten kan heller icke förekomma annat än i förening med entusiasmen för en klart fattad uppgift.
Der icke entusiasmen för en stor sak och ett högt mål besjälar vår skapande förmåga, der kunna vi just heller icke något synnerligen stort uträtta.
Men ungdomen, invänder man, ungdomen från denna tid måste väl åtminstone likasom ungdomen under alla tider hafva haft nog af den varan.
Ja, det är verkligen sant, att denna tidsålder ingick under en ungdomlig begeistring, hvartill endast högst få andra tidsåldrar kunnat uppvisa något motstycke.
Men så blefvo de ungdomliga entusiasterna gamla, utan att hafva kunnat förverkliga sina drömda ideal; så tillkommo samtidigt andra missgynnande omständigheter, och allt detta slutade med att efterlemna en förstämning, för att icke säga en förålappning, som nu hotar att öfverflytta bristen på skapande originalitet äfven på den nu i lifvet först utträdande generationen, så vida icke dess förinnan i en lycklig stund någon särskild uppryckande händelse skulle tillstöta och verka en något större lifaktighet.
Den närmast föregående tiden hade burit en öfvervä-gande estetisk indolent prägel, och det icke minst i Norden.
Med 1840-talet tycktes så handlingens tid åter vara kommen.
De vidt gående rörelser, som slutligen togo utbrott i februari-revolutionen i Frankrike och nära samtidigt med denna i så många andra större och mindre folkrörelser, hade alla en rent praktiskt national anstrykning.
Hit till de nordiska landen hunno de redan tidigt, och här aflade de af sig den s. k. skandinaviska politiken.
Det är ett kännetecknande drag hos denna rörelse, att det företrädesvis var ungdomen, som tog den om hand och förde den framåt.
Den skandinaviska politiken var, som hvar man vet, i främsta rummet studentpolitik.
Många och det icke minst bland dem, som då sjelfva voro med om att göra denna politik, rycka nu på axlarne åt den.
Mendetta hindrar dock icke, att den skandinaviska politiken, så ofullgången den än blef, fick sina vidt gående följder för hela Europa, och hade kunnat få ännu större och vidare, om den hållit hvad den en gång lofvade.
Särskildt gäller detta för Danmarks vidkommande; men Danmarks sak skulle ju då också vara hela den skandinaviska Nordens!
Icke utan skäl har sålunda en känd dansk författare och journa-.
list, * som lefde med på den tiden, sedermera en gång yttrat, att den dag Peter Hjort Lorentzen i Slesvigska stän-derförsamlingen 1842 först talade danska och fortsatte der-med i trots af presidentens och de tysksinnades bland ledamöterna protester, började han också att skaka på Louis Napoleons tron redan tio år innan denna ännu vårrest.
— Redan detta lemnar en tillräcklig antydan om hvad denna •rörelse i sin fullbordan möjligen skulle förmått åstadkomma.
För oss svenskar fick denna skandinaviska politik inga praktiska följder utom för de jemförelsevis få enskilda, hvilka gingo att såsom frivillige i första dansk-tyska kriget infria det högtidliga löfte Orla Lehmann under andra studentmötet midsommardagen 1845 i ridhuset på Ghristiansborgs slott förestafvade hela den der församlade nordiska ungdomen, och till hvilket de då svarat ett jublande och flerfaldiga gånger upprepadt: ja!
För norrmännnen torde de praktiska följderna af hela denna rörelse hafvä blifvit af en än mindre betydelse
Såsom moraliskt inverkande på hela riktningen af denna ungdoms fortsatta utveckling har rörelsen dock otvifvel-aktigt varit af stor betydelse.
Men der nu rörelsens eget resultat, såsom hos oss, blef rent negativt, der måste också utvecklingens resultat blifva det.
Vi upprepa det: den skandinaviska politikens, studentmötenas betydelse har otvifvelaktigt varit vida större än hvad man nu vill låtsas om.
Båda dessa företeelser hade väckt en liflig och odelad genklang öfverallt i vårt land
* M. Goldschmidt: Livs Erindringer og Resultater, I sid. 330.och deras idé beherskade fullständigt ungdomen, som väntade sig något stort af denna idés förverkligande.
Man be-höfver endast påminna sig det mottagande studenterna på dessa farder rönte af alla samhällsklasser öfver allt hvar de drogo fram i vårt land.
Och man behöfver ytterligare endast påminna sig, att det var det andra i ordningen af dessa studenttåg, som först lät vårt folk veta, att det egde en skald sådan som Talis Qualis.
När den 27-årige studenten G. Strandberg vid festen på Lundagård steg upp i talarstolen och började deklamera sitt Vaticinium för Finland, var han ännu okähd för de fleste; när han steg ned derifrån, efter att två gånger under stormande jubel hafva måst upprepa den härliga sången, var han en skald,1 känd af hela Norden.
Det är kännetecknande nog att nu läsa huru den gamle Arv.
Afzelius på sitt visserligen något senila, men dock ovilkorligen tilltalande språk berättar om denna tilldragelse.
— Den hänförelse, skrifver han i sin dagbok från denna färd, som, så olika alla andra bifallsyttringar, härvid bemäk-tigat sig den stora folksamlingen på Lundagård, märktes först uti en minuts graflik tystnad; men utbröt sedan i ett nästan hemskt bifallsrop, så som ett åskslag.
— Och tårarna trädde dervid i den gamles ögon, och de runno nog äfven den aftonen utför många andra både yngres och äldres kinder.
Men studentmötenas idé förverkligades aldrig.
Misstänksamheten och splitet kommo snart emellan.
Man började tycka, att det i grunden endast skulle blifva till gagn för danskame, om någöt komme att i den vägen verkligen göras, utan att man dervid brydde sig om att taga i betraktande huru helt naturligt detta måste falla sig, all den stund ju danskarne då såsom ännu i denna dag voro de närmast hotade.
Det kan väl vara sant, att danskarne till fromma och fördel för sitt land sökte detta förbund, men så är det också lika sant, att man från svensk sida var till och med ännu ifrigare att lofva, än hvad de voro att bön-falla.
Äfven från dansk sida höjde sig röster, som varnadeför att gifva dessa demonstrationer en i öfvervägande grad politisk karakter.
När Afzelius uppvaktar Christian VIII i Köpenhamn, spörjer konungen försigtigt: Der er vel ikke noget politisk i disse Studentbevsegelser?
Hvarpå A., som i förtjusningen öfver att vid alla dessa fester få spela rollen af patriark är färdig att acceptera rörelsens längst gående konseqvenser, nu långt ifrån att förneka detta endast undvikande svarat, att det vid ett ungdomsmöte, sådant som detta visst kan hända, att sjelfva folken väckas till ett lifligare deltagande för hvarandra och till inbördes kärlek.
Sjelfve Ploug lade ju, då han vid det första studentmötet i Upsala 1843 uppmanade de närvarande att bevisa sin tro med sina gemingar, en hufvudsaklig vigt vid den rent andliga och literära förbindelsen folken emellan.
Lika så hördes ju till och med på det stormiga mötet 1845 i Christiansborgs rådhus en åldrig dansk man varna ungdomen för att ställa den skandinaviska enhetsidén i tjenst hos andra (politiska) idéer.
Men honom svarade då O. P. Sturzen-Becker å den svenska ynglinga-skarans vägnar med en braskande skål för allvar i glädjen, för handling vid sidan af ordet, för dristig handling, för handling utan rast och ro!
På det sättet fortgick det sedan allt jemt.
Talaren måtte nu heta Sturzen-Becker, Siljeström eller Sohlman, så sparades det aldrig på de stora löftena, lika litet när man åter befann sig på egen botten, som der borta i det främmande landet; och helt visst gingo också alla dessa löften då ur fullt uppriktiga hjertan.
Men sedan kom uppvaknandets stund, Högst litet af det myckna man lofvat blef hållet; intet i stort.
När den högt spända entusiasmen på detta sätt gäckades, måste den nödvändigtvis efterträdas af misströstan och liknöjdhet, om icke af något än värre.
Detta var också hvad som nu skedde, och under tiden hade andra tungt vägande inflytelser äfven gjort sig gällande.
Sedan den ungdom, hvilken först åtagit sig dessa dyra förpligtelser, efter ett par årtionden kommit till inflytande i staten och de s (, ora folkrörelserna i Polen och Danmarkvid början af 1860-talet åter riktade folkens bedjande blickar mot det för sin ridderlighet så vidt och bredt omtalade Sverige, då var redan mycket förändradt.
Visserligen höll man möten och stälde till banketter eller bjöd, såsom vid det stora börsmötet den 1 mars 1863, polackarne en fristad i Sverige, bjöd dem broderlighet, förtroende och lugn.
Men vid dessa bjudningar fick det också i det närmaste stanna.
Icke ens den chevalereske Carl XV: s kända offervillighet — och kanske bör man äfven tillägga: äfventyrslystnad i bättre mening — förmådde drifva det längre.
Handlingens män blefvo svenskarne då lika litet som förut.
Kunde detta väl undgå att verka nedstämmande på den bättre delen af nationen?
Det berättas, att excellensen Manderström vid ett visst tillfälle skall hafva med en vitz bortförklarat betydelsen af ett Carl XV: s till danske ministern baron Schéel-Plessen formligen gifna löfte.
Men kunde väl den gamle diplomaten lika lätt vitza bort det obehagliga intryck alla dessa omkastningar ovilkorligen måste göra hos det folk, med hvars ära och ordhållighet man på sådant sätt kastade boll.
Det kan vara tvifvel underkastadt, eller rättare: det kan numera icke vara tvifvel underkastadt, hvil-ken den materiela skadan eller det materiela gagnet skulle blifvit för vårt land, derest Sverige vid detta tillfälle aktivt uppträdt till Danmarks förmån, som det ju så ofta var lofvadt; men hvad som är säkert är, att vårt folk då skulle hafva sluppit ifrån den förödmjukande känslan af att ingenting hafva velat göra.
Då jag för ej så länge sedan förde denna sak på tal med en person, som på den tiden tog liflig del i den skandinaviska rörelsen, svarades det mig också: Väl var studentrörelsen på 1840-talet endast ett en-tusiasmeradt uttryck af en för tillfallet hos nationen rådande stämning; men hvad som är säkert är, att något 1864 verkligen offtcielt lofvades och lika offentligen bröts.
— Tiderna hade, som sagdt, förändrats.
Och hvar finna vi nu t. ex. Talis Qualis?
Han sjunger icke mera de förtryckta folkens sak; i stället manar hantill att iakttaga försigtighet gent emot de politiska flyktingar, som här söka en fristad, äfven om den allmänna folkrätten dervid skulle komma att sitta emellan något litet.
Och när han så från olika håll, bl.
a. af en insändare i “ Aftonbladet “, hvilken i en varmt skrifven artikel påminner honom om hans förflutna och undertecknar sig “ En akademisk medborgare “ (B.
Malmström?
), får mottaga förebråelser härför, skall han, enligt hvad man hört det berät-.
tas af personer, som vid den tiden stodo öga mot öga med honom, hafva svarat undvikande med att tala om huru som all förhäfvelse i grunden är opoetisk!
Den sköna triumfen på Lundagård tjugo år tidigare skulle då endast varit lönen för en opoetisk förhäfvelse!
Den förr för frihet och menniskorätt svärmande sångaren har nu fullt tagit sitt förnuft till fånga, som det plägar heta.
Han har blifvit “ förstårldigare med åren “.
Men kan man icke också hos honom vid detta skede af hans lif iakttaga lika som en viss mattning i den originela skaldeverksamheten, hvilken icke viker, förr än han mot slutet af sin lefnad åter fattar i den kraftigt tonande lyran och ännu en gång låter henne klinga i några djupt gripande svane-ackord?
Det är emellertid endast att befara det den utvecklingsgång, genom hvilken Pansarsångemas skald slutligen fördes till att ända sin bana såsom den ansvarige ledaren af vår officiella tidning, i grunden var allt för typisk för en stor del af den tidens ungdom.
Den förslöande auktoritets-tro, som skulle qväfva så många frön till sann ursprunglighet och ända intill den närvarande stunden uppträda hämmande gent emot all sjelfständig andlig verksamhet, hade redan börjat att visa sina frukter.
Men ännu en gång tycktes det dock, som om den hos folket inneboendp kraften skulle taga ut sin rätt och en nyväckt entusiasm mana till nya stordåd.
Och denna gång har man ändå uppslaget till denna väckelse inom de egna landamärena och behöf-ver icke ens söka det hos ett befryndadt grannfolk.±
Representationsreformens inflytande på skönliteraturen.
— Studentmötena förr och nu.
— Ploug på Upsala högar.
— Boströmska filosofiens efterverkningar.
Samtidigt med det att man vid början af 1863 håller på med att “ opinera för “ det insurgerade Polens sak, har den då varande ministéren De Geer för stånden framlagt ett nytt förslag till förändrad representationsform, svårt att säga hvilket i ordningen.
Den mest välmenande statsman, som någonsin stått på öfversta trappsteget till en tron, har, understödd af den allmänna meningens allt högljuddare uttalade vilja, beslutat sig för att göra ännu ett försök i den snart en mansålder igenom förgäfves debatterade frågan, och står beredd att, som han vid frågans slutliga behandling två år senare tydligen lät ridderskapet och adeln förstå, i nödfall icke låta det stanna blott vid detta enda försök.
Försöket röner emellertid från första stunden en af-gjord framgång.
Kung Karl och hans förste minister blifva landets mest populära personligheter; från alla delar af riket inströmma snart sagdt dagligen deputationer och tacksamhetsadresser; och slutligen antages äfven förslaget af samma års konstitutionsutskott, hvilande till grundlagsenlig behandling, hvilket redan är mer än en half seger för det samma.
Åter spännes förhoppningarnas båge högt.
Framtiden tyckes le såsom i idel rosenröda drömmar och nationen går lika som i ett oafbrutet féstrus.
Komma så de märkliga december-dagarne 1865.
Drömmen blifver verklighet, och från de på Riddarhustorget församlade folkmassorna sprider sig jublet i natten ut öfver hela landet.
Ända bort i den längst allägsna landsortsstad skyndar man att lägga sin glädje i dagen med processioner och festbanketter.
Stor är ju också den seger, som är vunnen.
Nu först var hela Sverige blifvet såsom en man, som det dåtida “ Aftonbladet “ uttryckte sig, och nu stundade äfven en ny handlingens aera.Ungdomen jublade som det öfriga folket och visste lika litet som detta hvad man egentligen jublade för.
Men man hade under dessa senare åren helt lefvat för en idé, hvil-ket alltid har en mäktigt uppryckande verkan, och man trodde, att den ideela sidan af saken äfven allt fortfarande skulle blifva den bestämmande, den och ingen annan.
Snart skulle man emellertid komma underfund med huru svårt man i detta afseende bedragit sig.
Visserligen fick svenska folket aldrig känna farorna af den lössläppta demokrati, om hvilken oppositionen inom ridderskapet och adeln samt presteståndet hela tiden låtit sig angeläget vara att utslunga så olycksbådande profetior.
I stället inträffade emellertid något helt annat, som, om än ganska naturligt och fullt berättigadt i och för sig, kom att gifva saken en helt annan vändning än den från början beräknade.
Sveriges gamla bondestånd, som sedan århundraden tillbaka blifvit allt mera undanträngdt först af privilegiernas och sedan af det rörliga kapitalets folk, fick nu med ens åter tillfälle att göra sin betydelse gällande, om än icke i hela den utsträckning, som då fordomtima de gamla landskapslagarne föreskrefvo, att hvarje innehafvare af embete i kyrkan så väl som i staten skulle vara bondeson född och bönderna sjelfva på tinget omedelbart afgjorde sina angelägenheter.
Häremot kunde tydligen i och för sig ingenting vara att invända.
Men hvartill begagnade väl vårt nutida bondestånd den sålunda återvunna makten?
Helt naturligt till att söka åter utjemna de genom privilegieväsendet under tidernas lopp uppkomna missförhållandena och i stället för de efter hand inträdda oformligheterna sätta en ordning, som i öfverensstämmelse med ett nutida åskådningssätt kunde vara egnad att göra alla mera likstälda på det ekonomiska lika väl som på det judiciela och statsborgerliga området.
Icke heller häremot kunna rätt gerna några berättigade invändningar principielt tänkas vara möjliga.
Men det gamla privilegiiväsendet hade, äfven i chevaleriets mest chevalere-ska tider, ständigt haft en afgjord benägenhet att företrä-desvis se sina skydslingar till godo med rent materiella håf-Tor.
Detta blef som bekant på den tiden en ständig regel, vare sig det nu gälde att befria dem från de pekuniära uppoffringar, hvilka såsom nödiga för uppfyllandet af statens ändamål pålades alla öfriga medborgare, eller också att rent af åt dem bortskänka större eller mindre delar af sådan statens, d. v. s. hela folkets, egendom, hvilka den dåtida envåldsmakten såg sig i tillfälle att för detta ändamål disponera.
Frågan kom således genast från början att så godt som uteslutande gälla rent ekonomiska spörsmål, och dylika äro, som bekant, af lätt insedda skäl temligen svåra att afvinna något mera ideelt intresse.
Ännu svårare hafva de tydligtvis äfven att entusiasmera en nation eller en hel tidsålder, låt vara också att denna är så öfver måttan praktisk som den närvarande.
Den fördomsfritt tänkande har till och med ännu svårt att ens fatta parti i dessa frågor.
Å ena sidan står det nämligen fast, att här verkligen äro många af ålder begångna orättvisor att utjemna och utplåna.
Å andra sidan åberopas deremot, att tiden redan väsentligen verkstält denna utjemning, och att ett upphäfvande af den nu bestående ordningen således endast skulle blifva liktydigt med införandet af en ny orättvisa i stället för de gamla redan öfvervunna.
Tilläggas bör kanske äfven, att det sätt, hvarpå de förut undertryckte nu mera framställa sina anspråk, just heller icke kan vara eg-nadt att tillvinna dem några synnerligen stora sympatier.
I stället för de stolta stormaktsdrömmarne om ett för-enadt Norden och de glada förhoppingarna om ett enigt Sverige fingo vi således nu striderna om grundskatter och rotering.
På hvilket bedröfligt och.för hela vårt offentliga lif nedtyngande sätt dessa strider sedermera utvecklat sig, hör ej hit att närmare angifva.
Må det vara nog att konstatera det i öppen dager liggande sakförhållandet, att de ingalunda kunnat vara egnade att verka till samdrägt inom nationen eller gifva henne tillfälle till en kraftigare och friare utveckling på det andliga området.
Härtill kommer
4också en annan omständighet, och det är, att det allmogeelement, som för närvarande öfvar ett så afgörande inflytande på hela vårt offentliga lif, till sitt åskådningssätt är lika så konservativt, som det i grunden är på sitt sätt aristokratiskt.