Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r VII H. 15 226 D e n II Juli f. m. alltid falla, när de skola gemensamt reglera Bankens rörelse och då de för tillfället endast ha för ändamål att ställa så till, att denna rörelse kan fortgå någon tid längre, dervid ofta förglömmande att Banken förskjutit Svenska Staten medel, under det den mången gång aldrig återfått hvad den lemnat.
Denna cirkelgång leder ovilkorligen Bankens egare, R.
St:r, att tro sig kunna sköta Banken som de behaga.
Det är icke så noga, om man iakttager de reglor, som för Banker i allmänhet äro nödvändiga att vidhålla, eller om man låter den reella fonden stå i ett visst underlägset förhållande till den massa af kreditsediar, som man derpå utgifver, utan man jemkar sig så godt man kan från den ena Riksdagen tili den andra.
Jag hemtar af denna anmärkn. anledning att taga en liten återblick af förhållanderne vid förra Riksdagen, jemförda med tillståndet före 1844 års Riksdag.
Det kom visserligen icke i fråga att röra vid hvad, som är föremål för denna puukt; men man hade då råkat i stor förlägenhet då den metalliska valutan mycket nedsjunkit, t. o. m. något lägre än nu.
Skillnaden emellan då och nu är dock ganska betydlig till Bankens nackdel, i så måtto, att nu faller en ganska stor yttre sedelskuld på Bankens metalliska valuta, till följd af den mängd Privatbanks-sedlar och obligationer, som nu äro i omlopp, och för hvilken det icke är möjligt att uptäcka någon basis, än Bankens metalliska valuta.
Riksdag inträffade ungefär detsamma som R.
St:r nu synas vilja ställa till.
Presidenten Skogman, då ledamot af BankoUtsk. och författare till den bekanta promemorian, började sin framställning i det afgifna Betänk., som var analogt med det nu förev:de, med en ingress, som i sanning var högst upbygglig för alla, som önskade att någon sund princip skulle göra sig gällande vid Bankförvalt* ningen.
Han började med att yttra att i ett land, der hårdt njynt är det enda rörelsemcdlet, inträffar sällan kriser, och de tillfälliga sådane, som genom handelsförhållanderne upstå, hjelpa sig vanligen lätt sjelfva.
I ett land åter, der hardt mynt cirkulerar i ungefär lika belopp som kreditsedlar, är det ganska lätt att reglera de inträffande kriserna; men i ett land, der kreditsedlar hufvudsakligen finnas i rörelsen, är detta utomordentligt svårt.
Nu torde det, mine PIrr, kunna erkännas att denna svårighet i vårt kära fädernesland icke rätt upskattas, ty man hade af en sådan ingress kunnat vänta sig, att Hr Skogman kommit till ett annat resultat än han gjorde, då han, i likhet med detta Betänk., föreslog att sedelfonden skulle okas, och detta med 25 milhr kreditsedlar utöfver hvad som förut blifvet utgifvet.
Jag ber eder, mine Hrr, lägga märke till huru det kan tillgå inom ett BankoUtsk.; man börjar med att för dem som deraf låta sig dåra upduka de aldra grannaste fraser och principer, meli straxt efteråt, när alla blifvit deraf tryggade, kastar man dem sedan sjelf öfver bord.
Jag skall nu söka visa, att ungefär detsamma kommer att nu ske; eljest skulle jag icke velat besvära R. o. Ad. med denna retrospekt.
Det är klart, att BankoUtsk. har en ganska svår upgift att lösa.
De grunder, som vid realisationen antogos, voro för det första, att Banken skulle uprätthålla mynt - Den 11 Juli f. m. 225 värdet, och för det andra att Banken skulle understödja näringarne.
Hvar och en, som är aldrig så litet bevandrad i Bank-förhållanden, torde genast finna, att en bankmessigt inrättad, enskild Bank d. v. s. som står under lag och der förvaltarne tillika äro dess egare, bryr sig icke om att reglera rörelsen för annat än eget intresse, hvilket endast afser eget bestånd och den egna vinsten.
En sådan Bank skulle gå utanför allt hvad bankmessigt är, om man säger att den skulle understödja näringarne.
Men man tror att en StatsBank skulle kunna göra det, ja, borde så.
Nå väl, det är just den kinkiga frågan.
Ar den såsom StatsBank myntvärdets uprätthållare, så är det med mycken varsamhet som den tillika kan åläggas understödja näringarne genom direkta utlåningar.
Dertill fordras då en i proportion vida större reel fond.
Sedan denna åter sjunkit borde understödet icke nu komma i fråga, emedan Bankförvaltningens befattning blir då så att säga en slags quadratum circuli.
De kunna icke förena båda sina pligter, och då blir fråga om hvilkendera principen skall ega öfvervigt, antingen den att uprätthålla myntvärdet eller att hjelpa rörelsen.
Vid föregide Eiksdagar, då jag hade äran åhöra debatterna, utan att deltaga deri, men då en Munk af Rosenschiöld, en Skogman lefde, då hörde jag mycket talas om att Bankens första pligt var att uprätthålla myntvärdet.
Nu deremot ser det verkligen ut och jag skall söka att bevisa det, som om principerna voro alldeles up- och nedvända.
Jag skulle icke kunna försvara ett sådant omdöme, om jag icke Aade att stödja mig vid hvad en Bankledamot yttrade i sitt Stånd, då fråga der var om Banken.
Han sade nemi., då anmärkn. gjordes derom att Banken verkligen egde till pligt att uppehålla myntvärdet: »Uppehålla myntvärdet det är Kgl. Myntets sak, men icke Bankens; det är någonting sekundärt».
Då fråga derefter upstod om huruvida det vore nyttigt att ega en Bank eller icke, sade han: »En RiksBank är alltid en god sak att ega, ty den kan alltid på ett eller annat sätt begagnas till rörelsens bedrifvande i landet».
Så har blifvit yttradt i detta Stånd, der man väntar att få höra de sundaste åsigter uttalas, i fråga om Banker, och jag har derföre icke kunnat undgå att lägga märke dertill.
Det händer nog att jag icke lefver så länge, att jag får se den påföljd jag befarar; men fortfar man att låta kreditväsendet hädanefter likasom hittills stiga i ett slags klimax, så blir BankoUtsk. det rätta Utsk., der man gör affärer.
Ja jag ser ingenting som hindrar att man slutligen skulle möjligen kunna komma derhän, att ett beslut förelägges R.
St:r att den dåvarande personalen sins emellan delar hela vinsten af Banken; hvilket naturligtvis vore att sätta kronan på verket.
Om man fortfar att så småningom jemka bort sådana reglementariska föreskrifter, som vid organisationens beslutande och införande inflöto, och som egentligen hade för afsigt att skydda Bankprinciper samt för att orubbligt förblifva gällande, hade bort inrymmas i grundlagen, så jemkar man så länge att man slutligen måste uplösa hela inrättningen.
Man tror sig nu kunna våga mycket emedan landet verkligen är i okunnighet om förhållandet; åtminstone har det handt mig, att, då jag vändt mig till flere af 228 Den 11 Juli f. m. mina bekanta och vänner, för att bedja dem fästa sin upmärksamliet vid Banken, de svarat, att de icke förstå sig derpå.
Det ser äfven ut som om lt. o. Ad. sjelfva icke skulle anse sig förstå Bankaffärer; ty vi äro liu icke flere än på sin höjd några och trettio ledamöter, som skola afgöra dessa vigtiga frågor.
Förevide punkt blef uppå härefter framställd propos. af lt. o. Ad. bifallen. 3:dje punkten.
Bifölls. 4 :de punkten.
Det är här, som den serie af punkter börjar, hvaruti Utsk. framställt de hufvudsakliga förändringar, som genom detta Betänk, blifvit föreslagna.
Den går ut på att förbereda det beslut, att samtliga de särskilda fack, som vid realisationens början oell allt sedermera blifvit afsedda för de särskilda lånerörelsens grenar, nu skola borttagas och alla de till hvar och en af dessa fack bestämda fonderna sammanslås till en enda.
Derföre är det som man preludierar ang:de den goda verkan, som
Fullmäktige anse borttagningen af de ifrågav:de §§ skola medföra, på det att de skola få begagna medel, som blifvit anslagna för än ett ändamål, än ett annat.
Derföre talas det också om huru dessa §§ varit hinderliga för en dylik öfverflyttniiig, ehuru lt.
St:r redan vid början af Eiksdageu gifvit vid handen, att de vilja besluta en ytterligare sedelemission af 1,300,000 Edr.
Om nu E. o.
Ad. vill tillåta en revision af dessa §§, så är det nödvändigt att den föredragna punkten återremitteras.
Men då jag icke väntar mig något understöd af någon och således naturligtvis finner det vara fåfängt att framställa något yrkande, ber jag likväl att, ytterligare, än hvad jag i mitt förra anförande gjorde, få karakterisera hvart hela planen syftar.
Jag ville förmå E. o. Ad. att eftersinna att det icke var för ro skull, som föregale lt.
Stu- bestämde alla dessa fack med hvar och en sin särskilda fond, som BankoStyrelsen hade att handhafva.
Det var Berni, derföre att de särskilda pretentionerna på lån skulle få en slags begränsning, som man ansåg rättvis.
Nu förutsattes att enperson skall kunna få låna t. ex. 200,000 Edr i Banken, och då är naturligtvis icke en ensam kassa dertill tillräcklig, utan man behöfver flere.
Men det var ännu en annan omständighet, sorn låg till grund för dessa särskilda fack, nemi. att på samma gång, som man tillstyrkte en så stark utvidgning af sedelbeloppet på det hela, hade man att vänta en invändning mot dem, som tyckte det vara för mycket att höja sedelstocken ända till 25 milin- utöfver metalliska valutan.
Man kunde nemi. besvara denna invändning sålunda:
Vi skola komma i håg, att det icke är möjligt, att alla dessa anslag på de särskilda fonderna kunna på en gång gå ut, utan ett öfverskott derå kommer alltid att innestå, och vid sådant förhållande hr det ieke så farligt att nominelt öka sedelstocken.
När en af de särskilda fonderna är utlånad, så svaras af DiskontDirektion att lån kan icke läs.
Efter Den 11 Juli f. m. 229 sådan förklaring gick raan in på de 25 millis förökning.
Nu tager man bort dessa vilkor och slår allt i en så kallad reservfond, och sedan man gjort det, kan jag icke finna annat än att man, i stället för den mängd §§, som här äro föreslagne, helt enkelt kunnat gifva BankoStyrelsen en carte blanche på att gifva ut så många sedlar den behagar, och begagna dem på hvilket lånesätt som helst.
Det tjenar alldeles icke till någonting att gifva några bestämda föreskrifter, sedan man tagit bort saken; den må då hafva fria händer att låna än åt den ena, än åt den andra.
Nu vill jag icke neka, och har äfven redan gifvit tillkänna, det jag anser, att om en Bank skall skötas bankmessigt, bör förvaltningen verkligen hafva rättighet att begagna sin kredit så godt den synes.
Men jag frågar eder, mine Hrr, om det är möjligt att med bankmessiga Banker jemföra It.
St:rs Bank, der delegarne icke komma tillsammans oftare än hvart tredje år.
Det ligger då i sakens natur och i R.
St:rs skyldighet att vårda denna Bank genom till siffror bestämdt gifna föreskrifter för lånerörelsen och dennas fördelning i särskilda fack.
Nu är likväl meningen att borttaga samma fördelning, och denna luminösa idé har lått en benämning, som jag icke kan undgå att vidröra såsom något löjligt, nemi. »Reserv-fond.»
Med detta namn tror man att folket skall nöja sig.
Om man anskaffat sådan Reserv-fond, som bestode af guld och silfver, skulle jag tacka BankoUtsk.
Deri borde dock vara så beskaffad, att den icke kunde åtkommas af dem, som ville vexla vid Banko-luckan.
Men när denna fond icke består af annat lin idel papper då är det i sanning mycket begärdt af folkets förtroende, att man skall nöja sig med ett sådant namn.
Det låter präktigt att hafva reserv; benämningen är tagen från krigsvetenskapen, der det är vigtigt att hafva en sparad styrka bakom den egentliga opererande stridshären; men hvad är kreditsedlar på gammal klen valuta för en Reserv-fond?
Det är sådana slags grundsatser, som fattat makt med Banken, och då ser man sitt öde för sig och kan icke hjelpa det.
Jag kan dock icke undgå att begära återremiss å denna punkt.
Naturligtvis kommer jag att yrka detsamma i afseende på de öfriga punkterna, t. o. m. den 30:de, enär de allesammans gå ut på etablerandet af den ifragav:de Reserv-fonden, hvars belopp är mindre än 7,000,000 Rdr, de der skola stå till Banko-styrelsens disposition för att betjena hvarjehanda spekulanter hvilka man förr icke kände, men hvilkas upstående i landet man ganska väl kan under Riksdagarne spåra.
Jag har nyligen fästat upmärksamheten på annonser om FilialBankers inrättande i aflägsna landsorter, och som dessa orter äro något oåtkomliga för affärsmännen och man icke har tillräckligt med penningar för deras åvägabringande på stället, så inbjudas Stockholms kapitalister att deltaga deruti.
Ingenting är simplare än att sådana kapitalister (eller om de icke äro det, så kunna de blifva det genom att, på sätt i en här i Stockholm nyligen inrättad PrivatBank skett, sättas till styresmän för inrättningen), få en ganska indrägtig rörelse, den de sköta pä för dum bästa sätt.
Det måtte vara för att nu kunna tillfredsställa och gynna alla dessa spekulanter som det har ansetts nödvändigt att Banken skall ha en ReservFond?
På delta sätt tycker jag att 2.10 Den 11 Juli f. m. det ser ut, och vi få se om det icke kommer att så gå.
Jag har ansett det vara min skyldighet att påpeka detta, ehuru det måhända icke har något annat till påföljd, än att komma i protokollet.
Men emellertid har jag sökt städa för min port.
Hvad denna punkt beträffar, har jag ingenting annat att anhålla, än att E. o.
Ad. måtte dertill lemna sitt bifall.
Jag anser nemi, att det alldeles icke innebär någon olägenhet om denna § borttages, äfven om man sedermera icke skulle vilja ingå på den ifrågasatta sammanslagningen.
När vi komma till den punkt, som derom handlar, skall jag hafva äran nämna några ord i anledning af hvad Gr.
Frölich anmärkt, samt inskränker mig derföre f. n. att yrka bifall till den förev;de punkten.
De härefter till bifall i förev:de punkt framställda propos:r besvarades med starka
Ja jemte några Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig hafva funnit Ja öfvervägande.
S;le punkten.
Hr Mannerskantz, Carl Axel: Gr.
Frölich har framställt åtskilliga anmärkmr emot den här föreslagna sammanföringen af åtskilliga fonder till en enda.
Skälen till denna sammanföring hafva visserligen som jag tror blifvit i Utsk:s Betänk, tillfyllest framställda; men jag ber dock att i korthet få nämna några ord i afseende derå.
Hittills har det förhållande egt rum, att för hvar och en af de olika grenar af den rörelse, som i PiskontVerket bedrifves, en särskild fond varit bestämd, utöfver hvilken någon tillökning icke kunnat få göras af DiskontStyrelsen, förr än tillåtelse dertill erhållits af BankoFullmäktige.
Detta har varit till stort hinder för den hastiga rörelse, som synnerligen i fråga om en Bauk bör ega rum.
Deraf har förorsakats att på den ena fonden medel legat oanvända, under det att det varit brist på en annan, derå talrika låneansökningar inkommit, och till följd häraf har icke allenast Banken fått vidkännas ränteförlust, utan äfven allmänheten lidit men, då den icke fått tillgodonjuta de medel, som E.
St:r för den allmänna rörelsen afsett.
Detta har man nu sökt förebygga genom den föreslagna öfverflyttningen, hvarmedelst det lemnäs
Direktionen öppet att öfverföra från den ena fonden till den andra de medel, som hon anser nödigast och nyttigast för de lånetagande.
Åtgärden innebär således ingenting, som kan åsidosätta Bankens säkerhet.
Jag kan nemi. icke finna att denna säkerhet, ej heller Bankens förmåga, i egenskap af EealisationsBank, att uprätthålla myntvärdet i någon mån äfventyras derigenom, att man anvisar en fond af några milkr i en gifven summa, som öfverlemnas åt en särskild styrelse, utan att på förhand stadga att så eller så mycket skall gifvas åt den, och så eller så mycket åt den.
Det måste i alla fall vara betryggande för denna Styrelses assignationsrätt, att man till dess disposition lemnar en gemensam fond, i stället för att den skall vara fördelad på flere häll.
Det är möjligt att någon större ansträng - Den XI Juli f. m. 231 ning och omtanka komma att erfordras hos DiskontVerkets
Direktion, än förut, men de äro dock icke större, än att de väl blifva tagna i anspråk inom många andra penningeanstalter.
Långt ifrån således att denna sammanslagning utgör någon försämring i penningerörelsen, tror jag den innebära en förbättring.
Utsk. bar också icke allenast varit temligen ense om att åstadkomma den, utan det har äfven ansett sig böra låta BankoFullmäktige hafva någon del deri i afseende på verkställigheten och fördelningen.
Under sådana förhållanden tror jag, att R. o. A.d. utan någon fara för Bankens säkerhet och bestånd, lika litet som af någon fruktan för otillräcklighet i tillgångarne för de lånesökande, kan lemna sitt bifall till denna punkt.
Jag väntade mig, då Hr Mannerskantz upträdde, att få höra någon annan förklaring, än den, som redan tinnes i Betänk.
Jag trodde, emedan han var närvule vid mitt första och sista yttrande, att han skulle anse dem värda någon slags vederläggning; men jag finner motsatsen.
Han har tagit frågan helt simpelt så, som om det blott handlade om hvad som är förmånligast för att kunna utlåna det största belopp af kreditsedlar.
Jag har redan på förhand sagt, att det icke är fråga om att ej BaukoUtsk. för vinnande af sådant ändamål har rätt; men på min anmärkn., att de särskilda facken, när de fastställdes, voro ansedda såsom högst nödiga och nödvändiga, och åberopades såsom skäl, hvarföre man kunde tillstyrka en stor utvidgning af Bankens lane- och kreditivrörelse, på denna anmärkn. har den värde talaren icke lemnat ett enda ord till svar, utan i stället hänvisat oss till en auktoritet, nemi.
BankoFullmäktige, som tillstyrkt förslaget.
A la bonheur!
Det är på auktoriteter, sådana som BankoUtsk. och BankoFullmäktige, som B. o. Ad. är upmanadt tro och bygga, utan att' bry sig om några grundsatser, icke ens så mycket att man anser de anmärkmr som i ett eller annat afseende framställas, förtjena ett svar; det är nog om man talat för tomma väggar, — man behöfver sedermera blott gå på.
Hr Mannerskantz har sagt, att han icke kan finna, att Bankens kredit på något sätt förlorar genom den föreslagna åtgärden.
Emot ett sådant argument har jag naturligtvis ingenting att invända.
Jag har flere gånger på detta rum varit i tillfälle att säga, att när jag får en opponent, som förklarar att han icke kan finna att skäl väga någonting i vågskålen, har jag derpå intet att säga till gensvar.
Den värde talaren borde väl finna, att man först bör undersöka skälens halt, innan man kan komma till ett sådant resultat.
Ett dylikt argumentationssätt afklipper all discussion i sak.
Att man vill komma till att begagna sådana tillgånger, som ligga oanvända, är ju detsamma som att säga: vi hafva en förmögenhet i penningar, som ligger oanvänd; och det förlorar både Banken och allmänheten på.
Det vore förträffligt om det vore guld och silfver till öfverflöd.
Biskop
Agardh har sagt i sin statistik att det vore oförsvarligt låta så mycket metallisk valuta ligga alldeles oanvänd i Bankens hvalf.
Hvarföre kan man icke tillika draga ränta 23-2 Den 11 Juli f. m. på den metalliska kassan?
Detta Hr Biskopens yttrande har man ansett något oförklarligt då han borde veta att för det i banken insatta silfret är utgifvet motsvarande kreditmynt i rörelsen.
Men de behållningar som nu äro i fråga och som man nu hör icke böra ligga oanvända, utan, sorn Hr Mannerskantz säger, man bör draga ränta på, hvad genom sifferupställniug i enlighet med ett vågsamt II.
Sedan jag nu, såsom jag tror, gjort för enhvar begripligt hvar det kniper i afseende fl denna fråga, hvar gruudsatserne på den ena och undflykterna på den andra sidan ligga, tjenar det till ingenting att vidare orda härom.
Ty är det gifvet att man blundar för grundsatserna och då man blott ser på de fördelar, som expedientvis kunna vinnas, då är discussionen sådan, att jag icke ens anser det hedervärdt att deltaga deruti, emedan då är det icke fråga om hvad som är rimligt eller icke, utan hvad man vill skall ske.
Denna fråga är ingalunda af den omfattande beskaffenhet, som Gr.
Frölich påstått.
Den består helt enkelt deruti, att inom lånekontoren vissa fonder skola sammanföras, på det att de på bästa sätt inå kunna användas.
Detta förslag är, enligt min öfvertygelse, ganska riktigt och har ingenting att göra med de öfriga i detta Betänk, gjorda frarirställningar.
Det har verkligen vid det Lånekontor, der jag har den äran att vara Direktör, inträffat, att penningar funnits på Handels- och Närings-fonden, under det deremot Kreditiv-fonden varit hårdt anlitad.
Det är således, enl. min tanke, ganska riktigt att de blifva sammanförda, emedan det åstadkommer stor frihet i förvaltningen.
Jag yrkar således bifall på denna punkt.
Frölich endast behagar fästa sig vid den form, som jag begagnar för mina framställningar, tror jag att han mången gång kan få skäl till anmärkn., emedan jag måhända icke alltid så använder den form som jag borde; och jag vill derföre icke taga mig i försvar i detta afseende.
Men jag vågar ännu en gång uprepa hvad jag nyss nämnde, eller att jag för min del icke kan inse, att det på något sätt kan inverka på Bankens realisations-förmåga att på ett LåneKontor anvisa en viss bestämd fond, antingen sammanslagen eller delad i flere delar.
För att en dylik åtgärd skall kunna ega något inflytande på Bankens förmåga att uprätthålla myntvärdet och dess egenskap af ltealisationsBank, måste det vara någonting annat än sjelfva sammanslagningen, och jag ser icke huru jag på något annat sätt skall kunna möta den härutinnan gjorda invändningen, allrahelst som Gr.
Frölich sjelf icke gifvit något skäl för sitt påstående, att den ifrågasatta sammanslagningen skulle inverka på Bankens förmåga att uprätthålla myntvärdet.
Det återstår en annan del af frågan, som jag uraktlåt att besvara, nemi. om den verkan sammanslagningen kan hafva på de särskilda industrigrenar, som hittills hvar och en haft siri särskilda fond.
Man kan säga, att de som härintills haft rättighet att låna på jern, på enskilda papper o. s. v. kunna 1>en 11 Juli f. m. 233 blifva förorättade genom en sådan sammanslagning; men jag tror, att, äfven om man i fordna tider velat på detta sätt utminutera Bankens medel särskildt till den klassen af industriidkare och särskildt till en annan, så skall det dock vara fördelaktigare både för rörelsen i landet oell för industri-idknine sjelfva att få anmäla sig på en gång. och få sina ansökningar pröfvade inför en lånebeviljande Styrelse.
Och om det är en fördel ieke blott för de lånesökande utan äfven för den, som beviljar lånen, så måste det vara fördelaktigt äfven för landet i allmänhet.
Af dessa skäl kan jag icke annat lin vidblifva mitt förra yrkande om bifall till ifrngavide punkt.
De värde ledamöter, som sist yttrat sig, hafva gifvit mig anledn. till den tron, att jag ännu icke blifvit rätt förstådd, och jag skall derföre söka att gifva en annan form åt min framställning om den våda, som jag befarar af denna punkts antagande.
Först ber jag dock att få erinra Hr Bildt, att jag i mitt första yttrande gaf tillkänna, att jag icke faste mig vid en viss punkt i detta Betänk., utan begagnade det slags kreditiv jag fått att på en gång få tala om alla punkterna.
Han har således rätt att sammanslagningen af de nu ifrågav:de fyra kassorna icke kan verka mycket; men jag har icke inlåtit mig på att pröfva, hvilken af dessa kassor behöfver mest, mer eller mindre motstånd.
Hvad jag yttrat har blott varit en förberedelse för hvad jag ämnar säga, när vi komma att besluta öfver den 30:de punkten, ang:de reservfonden.
Efter denna förklaring torde det tillåtas mig säga att jag icke torde behöfva svara på sådana anmärkmr.
För att nu göra fullt begripligt hvad jag menar med vådan af förslaget, ber jag att få nämna, att så länge man hade särskilda fack och personer kommo till Banken för att begära lån, svarade BankoStyrelsen: »Det är slut på kassan, Ilrrme kunna ieke få några lån.»
Det var således ett sätt, som då låg i BaukStyrelsernas skön att icke gå utom gifna föreskrifter.
Det fanns visserligen andra kassor, der penningar voro att tillgå; men deras bestämmelse var för helt andra ändamål.
När man nu skaffar sig ett anslag genom att sammanföra fonderna, så icke allenast gör man det omöjligt för spekulanter, att få de lån de beräkna, ehuru jag derom icke bekymrar mig mycket; men man har skaffat sig en charte blanche på att gifva ut huru mycket sedlar som helst.
Förtjenar ingenting häraf att vederläggas, då gagnar det föga att jag anstränger mig.
Jag skall i största korthet besvara Gr.
Frölichs anförande, hvilket jag dock anser hafva sträckt sig utöfver föremålet för den nuv:de öfverläggningspunkten.