Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då och då talade hon vid dem några ord, hvilka de tycktes bättre förstå än jag.
Mellertid hade jag, då jag fann mig obemärkt, närmare framträdt.
Den okända var klädd i en af dessa genomskinliga indiska gazer, som man snarare kunde kalla en väfd luft, ett linnetöcken, än en klädnad.
Den nedföll i rika veck kring hennes smarta växt, och sammanhölls af ett smalt, blått, silfverstickadt band, som hopknäpptes med ett litet gull-lås.
En ljusblå shawl fladdrade öfver hennes axlar, och kring hennes kinder sväfvade en tunn slöja, uppburen af ett enkelt perlband, som flätade sig genom hennes lockar.
Långt hade jag ännu icke framgått, förrän de båda hjortarne blefvo mig varse och veko skygga åt sidan.
Flickan uppsteg hastigt och vände sig med oslöjadt ansigte åt den sidan der jag befann mig.
Högblå ögon, hvit genomskinlig hy, stänkt af rosens färgor, – hvilken syn för en sydländsk yngling, som ännu aldrig sett annat än landets infödda bruna flickor!
Likväl äro Kaschmirs skönheter med rätta prisade öfver hela Asien: men ännu hade jag aldrig skådat någon sådan, som på mig hade gjort det minsta intryck.
Länge stod jag liksom fastväxt vid marken: äfven flickan stannade, rädd och förlägen.
Först då hon ville draga sig tillbaka, skyndade jag emot henne, och gaf henne tecken att vänta.
Oviss och tvekande drog hon sig än några steg tillbaka, än stod hon några secunder stilla och orörlig.
Men nu var jag redan hos henne: jag höll hennes hand, och besvor henne att dröja.
Jag talade till henne på kaschmirs indiska, på persiska; men ack, hon förstod mig ej.
Sedan försökte också hon att göra sig begriplig, men äfven hennes bemödande var lika fåfängt.
Mellertid hade flickan öfvervunnit den första rädslan: hon lockade sina hjortar och tillät mig spassera vid sin arm.
Vi gingo förbi blomsterbäddarna, som på dessa få dagar – ty kort före jagten hade jag sjelf besökt denna ö – tycktes hafva antagit ett friskare utseende.
Derefter förde hon mig åt ett litet närbeläget vinberg, der stora blodröda drufvor glindrade mellan de gröna rankorna, plockade åt mig de mognaste, förtärde sjelf några, och vinkade sedan åt mig att gå.
Medan jag med tecken och oförstådda böner besvor henne att ännu få qvarblifva några ögonblick, flög en fågel ned och nedsatte sig på min axel.
Jag smekte den lilla befjädrade varelsen, som till flickans förvåning icke bortflög, utan tvertom, enligt sin art, tycktes besvara mina smekningar.
Det var min lilla indiska domherre1, hvilken på landets språk kallas Bajah.
Dessa fåglar äro likaså sällsynta, som bekanta för deras utomordentliga läraktighet och deras kärlek för menniskor.
Sitt bo hänga de på en alns-lång tråd vid de spädare grenarnas spets, för att afvända ormars, apors och andra skadedjurs besök.
Det är konstrikt inrättadt och fördeladt i trenne rum.
I den innersta af dessa kamrar bo ungarna, i den mellersta honan, och i det yttersta rummet håller hannen vakt, medan makan ligger på äggen.
Om nätterna upplyses detta yttre förmak af en lysmask, som lägges på en liten af ler inrättad hylla.
Hinduiske ynglingar inöfva dessa fåglar, då de kunnat fångas, till allehanda konster, såsom att efter befallning hämta vissa lätta saker, och bära bref till en viss antydd ort.
Min far hade erhållit denna fågel af en resande, som ville gifva en sällsynt och dyrbar gåfva; sedan skänktes den åt mig och hade i några år utgjort ett af mina käraste tidsfördrif.
För att visa den sköna ett prof af min domherres skicklighet, gick jag till en källa, tog en ring från fingret och kastade den i vattnet.
I ögonblicket neddykte fågeln, grep ringen, innan den ännu hann bottnen, och flög emot mig med det fångade gullet.
Flickan öfverhopade honom med smekningar: och jag insåg lätt, att jag, genom fågelns öfverlemnande, icke skulle göra någon oangenäm skänk.
Jag tog då domherrn, satte den på hennes axel, och lät henne förstå, att hon skulle emottaga honom såsom ett minne af mig.
Hon tackade mig med en vänlig blick, men förnyade afskedets tecken.
Fågeln satt qvar på hennes skullror och betraktade henne med kloka, skälmska ögon.
Då jag aflägsnade mig, uppflög han, kryssade några hvarf kring sin nya herrskarinnas hufvud, med den lilla näbben undankastande de lockar, som betäckte hennes panna.
Jag begrep, att han der sökte den gullplåt, som Hindostanska flickor pläga bära mellan ögonbrynen, och hvilken är det vanligaste rof, som ynglingarne låta dessa fåglar stjäla åt sig.
Knapt hade jag gått tio steg, förrän den lilla domherrn åter satt på min axel, liksom förtretad, att han ingenting hade röfvat.
Jag bröt då en lång men fin gull-länk ur min turban, band ena ändan om fågelns fot, och räckte den andra åt hans och min herrskarinna.
Fågeln satt sörjande, med det lilla hufvudet mellan vingarna, liksom han förstod, att han nu mistade sin förra herre.
Hvarför är jag icke en Sadi2, att jag i vackra stancer kunnat besjunga detta lilla uppträde!
Väl var jag icke alldeles oerfaren i diktkonst: men hvilken älskare har lust
och mod att sjunga, då hans hjertas drottning icke förstår de ord eller de skrift-tecken, som tolka hans själs känslor?
Den sköna aflägsnade sig med hastiga steg, under det hon med nya smekningar bemödade sig att trösta den lilla gunstlingen öfver hans förändrade fångenskap.
För mig återstod icke annat, än att åter begifva mig till min båt.
Hemkommen till staden, skyndade jag till holmens ägare, en shawl-handlare, för att af honom inhemta några underrättelser om dess nya bebyggare.
Men till min stora ledsnad erfor jag, att han ett par dagar förut afrest med en karavan till Persien och Balkh.
Så mycket inhemtade jag dock af hans folk att en främling under min frånvaro infunnit sig hos köpmannen, hyrt holmen – på huru lång tid visste man ej – samt i förhand betalt den öfverenskomna summan.
Innan sin afresa hade ägaren befallt sitt folk, att icke, så länge gästen bodde qvar, begifva sig till ön, och att så mycket möjligt var, aflägsna allt, som kunde störa hans enslighet.
Vid min återkomst till palatset, var jag glad att min far icke saknat mig och att han ej eller under hela dagen frågade mig öfver min tankspriddhet, hvilken jag förgäfves sökte dölja.
Deremot gaf han mig om aftonen göromål, som hindrade mig, att besöka den nu för mig så dyrbara nejden vid sjön.
Innan jag hann befria mig från dessa hinder, hade redan natten ingått.
Missnöjd kastade jag mig ned på min bädd.
Snart uppstego minnen af den herrliga morgonstunden och förjagade hastigt alla förtrytelsens dimmor.
Hoppfull öppnade sig för mig en gyllne framtid, en lång kedja af sköna dagar.
Det brydsammaste var dock alltid huru jag skulle våga återkomma, utan att väcka flickans misshag, helst jag väl kunde göra mina känslor, men ej mina afsigter och önskningar för henne begripliga.
Hundrade förslag uppgjordes och förkastades; och under dessa omsorger öfverraskades jag af sömnen.
Solen var ännu icke synlig, då jag väcktes af en klang, liksom af en fallande metall.
Jag uppsåg, och bredvid mig på bordet satt min bortskänkta domherre och såg mig listigt och lurande i ögonen.
Framför honom låg en ring, hvilken jag ihågkom mig dagen förut hafva sett på den älskades finger.
Då jag fattade gullet, flög han upp, flaxade med ystra vingslag muntert kring rummet, och nedsatte sig åter, liksom han väntade beröm och smekningar.
Obeskedliga fågel! sade jag till honom, eller, om man så vill, till mig sjelf.
– Hvarföre är det ej din herre tillåtet att byta sig till ditt öde?
Han skulle ej, liksom du, bortrymma ur sin gyllne fångenskap; ej, som du, bortstjäla gull och ringar.
Blott kyssar, kyssar skulle han röfva; vid hennes sida skulle han sväfva, hans vinge skulle fläkta svalka åt hennes kinder, och då hon inslumrade, skulle han hålla vakt vid hennes hufvudgärd.
Tacksamt skulle hon belöna den trogne tjenaren; om en kall vindflägt nalkades från snöbergen, skulle hon mellan de varma marmorkullarna i sitt bröst gömma den späda, ömtåliga älsklingen.
Den söta mannadaggen skulle jag glömma, alla jordens blomster och deras honings-knoppar skulle jag försmå; blott de röda rosor, som växa på hennes läppar, skulle jag plocka, – plocka, och aldrig blifva mättad!
– Dock lilla tjuf, din herre är icke otacksam: han erkänner värdet af din stöld, ty det gyllene rofvet och ditt rymmande ger honom en klanderlös anledning att åter besöka vår unga drottning.
I ögonblicket hade jag påkastadt mig mina kläder och begaf mig lika skyndsamt åt sjön.
Oförväntadt stod jag åter för den hulda, som syntes häpen och bestört öfver min åsyn, men fattade snart anledningen till min återkomst, då jag redan på afstånd visade henne, på min upplyftade hand, den bevingade rymmarn.
Hon återtog honom ej ogerna; snart blef hon äfven på mitt finger varse den förlorade ringen, och blef deröfver ännu mera förskräckt.
Genom tecken gjorde jag dock henne sammanhanget begripligt: jag sökte äfven låta henne förstå, att, om hon ville befria fågeln från hans kedja, hon om aftnarna tills vidare borde igensluta fönstret, samt föröfrigt för honom sorgfälligt akta alla lättare gull- och silfver-smycken, emedan den bevingade tjufven, liksom många andra af hans slägte, mycket tyckte om att bortsnappa dyrbarheter.
Fågeln hade jag således återgifvit, men ringen, liksom hade han vetat om min önskan, ville ej från mitt finger.
Så tätt hade han omfattat det venstra lillfingret, att jag icke utan största ansträngning hade kunnat afdraga den, – och att dertill använda mitt yttersta bemödande, dertill saknade jag verkligen all lust.
Jag räckte henne handen och bad henne sjelf försöka, darrande att det skulle lyckas.
Men min fruktan var lyckligtvis öfverflödig: kanske, emedan hon fruktade att göra mig smärta.
Eller vågade jag hoppas att hon ej missunnade mig den ringa men ovärderliga gåfvan?
För att dock ersätta denna förlust, aftog jag en kostbar, skönt arbetad ring, i hvilken en stor kristall-klar diamant var innefattad, och sökte förmå henne att emottaga den.
Men detta vägrade hon alldeles; vare sig emedan hon fann, att hennes ring ej var någon ersättning för den af mig tillbjudna, eller hon af mig icke ville mottaga någon skänk, åtminstone af detta slag.
Jag envisades, – men allt mitt bemödande var onyttigt.
Hon blef ond, och hotade att bortgå.
För att dock försona mig öfver hennes vägran, tillät hon mig att biträda sig vid blomstrens vattning, hvarmed hon vid min ankomst var sysselsatt, och sprang efter en annan kanna.
Den lilla dammen var temligen långt bort belägen; men jag, som rätt väl kände holmen, öppnade nära derinvid en af henne obemärkt vattenkonst, hvarur vågen i tvenne strålar hastigt uppskjöt, och fyllde våra käril.
Detta ångrade jag dock snart, då jag såg, huru mycket vårt gemensamma arbete derigenom förkortades.
Sedan lockade hon sina hjortar och matade dem liksom morgonen förut.
Äfven glömde hon ej domherrn, som redan tycktes finna sig rätt väl hos sin nya ägarinna.
Under allt detta hade vi blifvit betydligt mer förtroliga: hon bortvände ej mer ansigtet, då jag djerft skådade henne in i de klara, blå ögonen.
Hennes hand låg i min, och hon hängde sig sjelf vid min arm, då vi gingo öfver någon smal spång eller några andra trånga ställen.
Hon var ännu föga bekant med verlden och dess seder, ty ännu befann hon sig i första knoppningen af sin ungdom: knapt kunde jag skatta hennes ålder till fjorton år.
Efterhand blef jag varse, att flickan alltid under dessa spassergångar undvek den trakt, hvaruti huset, det enda på holmen, var beläget.
Men följande de många vändningarne af en löfgång, befunno vi oss helt oförmodadt nära intill den plan, på hvilken det var anlagdt.
Liksom besinnande sig på någonting, fattade hon mig vid handen och förde mig hastigt förbi huset upp på en kulle och befalte mig att stiga in i ett litet öppet tempel, som derofvanpå var bygdt i tibetansk stil, och hvarifrån man hade utsigt åt ena sidan af huset.
Nu ilade hon ned från kullen och in i boningshuset och borttog i ett af fönstren midt emot mig
den gallerskärm, som i dessa länder nyttjas i stället för glas.
Jag såg ned och blef i ett hörn af kammarn varse en man, med bortvändt ansigte, sofvande på en divan.
Blott en blick hann jag kasta dit in, förrän flickan åter fällde gallret, och inom få ögonblick åter var hos mig.
Det var ej svårt att gissa, det hon ville gifva tillkänna, att hon stod under någons uppsigt, som ej borde se oss tillsammans, och att hon ville mana mig att iakttaga försigtighet.
Min förmodan bestyrktes, då hon gaf mig afskedstecknet derigenom, att hon upplyfte ena handen mot solen, som redan stod högt på himlen, liksom hon velat uttrycka, att det nu var tid att skiljas.
Hon följde mig några steg, sedan hon förmanat mig att låta afsåga den trånga gullringen.
Jag förnyade mina böner att hon skulle emottaga min, men då hon förblef obeveklig, vinkade jag oförmärkt åt domherrn, hvilken genast kom flygandes.
Jag låtsade tappa ringen på marken: fågeln upptog den och flög, på min vink, långsamt flaxande med den tunga bördan, tillbaka till sin herrskarinna.
Hon ropade mig så högt hon vågade, men jag skyndade mig, utan att se tillbaka, till viken, der bakom mandel-lunden min julle låg gömd.
Morgonen derefter – ty endast dessa stunder lefde jag nu mera, endast om dem har jag att berätta – var jag åter hos ö-drottningen.
Nu gick hon emot mig och räckte mig min ring; min lilla list hade lyckats, ty hon tycktes verkligen tro, att fågeln hade stulit den från mig.
Jag låtsade visa mig förundrad att hon ägde ringen, men vägrade i min ordning, att återtaga den.
Förgäfves hotade hon, förgäfves blef hon ond, förgäfves utgjöt hon en ström af böner och föreställningar: så mycket mer onyttiga, som jag icke förstod en andedrägt deraf: i dag var jag den obeveklige.
Förtörnad kastade hon slutligen ringen på marken: men domherrn flög efter, fattade den och satte sig åter på hennes axel.
Nu måste hon le öfver det sista misslyckade försöket, tog halfknotande ringen och satte den på sitt storfinger; men då den beständigt afföll, gömde hon den i sitt bröst, icke missnöjd – som det syntes – med diamantens blixtrande skimmer.
För att gifva det stumma samtalet en fredligare vändning, förde jag min unga herrskarinna till mandel-lunden.
Der framtog jag en tjock packa, som innehöll en mängd sirligt hoplagda strutar, vid hvilkas öfra ända var fästad en blomma, hvar och en af ett olika slag.
Då jag uppvecklade dem och ett antal frön blefvo synliga, begrep hon att de i hvarje papper förvarade frökornen skulle gifva sådana växter, som de bilagda utvisade.
Detta var en skänk, som hon gerna och utan betänkande mottog.
Jag hade sorgfälligt valt de skönaste och just dem, som saknades på hennes blombäddar: detta var så mycket lättare, som hennes egen blomstergård var mera vacker än rik, och jag i min fars trädgård sedan flera år hade samlat ett ansenligt förråd af de täckaste och mest sällsynta in- och utländska växter, dem jag sjelf vårdade; sällan försummade någon från en längre resa hemkommande landsman att bland andra skänker till Kaschmirs höfding äfven lemna hans son några präktiga fröslag, eller, så vida möjligt, något lefvande stånd.
Väl hade jag ofta den förtreten att se mången telning från Indien, Kryddöarna och China åter utdö; men så var min glädje så mycket större, då det lyckades mig att göra någon ömtålig, långväga ört inhemsk i min fosterjord.
Nu, sedan vattningen var slutad och hjortarne förtärt sin vanliga morgonspis, började jag att uppgräfva jorden och tillreda de sängar, som skulle mottaga de nya växterna, och hade dermed redan hunnit ganska långt, innan stunden till vår vanliga skillsmessa åter inföll.
Så förlefde jag i sällskap med den vackra obekanta, en lång kedja af paradisiska stunder.
Om dagarna, så ofta jag kunde slita mig lös från göromål och sällskap, satt jag på altanen af Salomos tempel, hvarifrån jag hade en obehindrad utsigt öfver nästan hela den lilla närbelägna ön, som inneslöt all min sällhet.
Sällan visade hon sig ute annat än om mornarna: middagar och aftnar såg jag en man ro öfver till andra landet och återkomma med en lastad korg, som innehöll måltiden.
Det var förmodligen en tjenare: den enda betjening jag blef varse.
För öfrigt såg jag den dyrkade, under de mest vackra dagarna, spassera vid sidan af en man, som tycktes vara hennes far och utan tvifvel densamma som jag sett sofvande.
Aldrig kom han så nära stranden, att jag kunde tydligt betrakta hans ansigte; men dock märkte jag att han var både gammal och sjuklig, ty vid hvart tjugonde steg stannade han för att hvila, och vid hvart femtionde nedsatte han sig på en bänk eller grässoffa.
Flickan tog sitt rum bredvid honom, läsande eller arbetande på någon sömm, och det förstås, så ofta hon, obemärkt af fadren, blickade uppåt, åt min sida, försummade jag ej att hvifta från altanen.
Men hvad, om denna man icke vore hennes far, utan hennes make?
Stundom uppsteg denna tanke, och fyllde mitt bröst med ett bittert qval.
O att hon dock förstode hundrade ord af persiskan, detta kärlekens tungomål! – suckade jag.
Eller jag tusende af det, som flyter öfver hennes hulda läppar!
– Väl hade vi vexelvis uppsnappat betydelsen af ett och annat ljud af hvarandras språk, men de betecknade blott yttre ting, och hvad som föregick i min själs innersta: detta kunde jag ej, till min förtviflan, med en enda stafvelse tolka.
Det gifves visserligen ett språk, som öfverallt förstås: blickar, handtryckningar och vissa halfqväfda ljud, som tillhöra naturen sjelf och hvilkas betydelse ej blott beror på en tillfällig öfverenskommelse mellan folkslagen.
Men den unga, nyfödda kärleken behöfver mer än stumma tecken: när den första kyssen är gifven, kan man vara mindre slösande på ord.
Vanligen handlar man dock tvertom.
Förgäfves grubblande, erinrade jag mig änteligen en juvelerare, hos hvilken jag en och annan gång hade handlat.
Det var en fin och vidtberest man, en affällig Christen, trodde man; – det föll mig in att han kunde hjelpa mig ur min förlägenhet.
I den ring jag ägde af min älskarinna, hade jag funnit några skrifttecken, som tycktes innehålla en mening.
Jag gick till honom, visade honom min skatt, frågande om han kunde uttyda dessa bokstäfver.
– Visserligen, svarade Jussuf.
De ord, som här läsas, betyda på ditt språk:
Till den lilla Fanny.
Du ser således, herre, att denna inskrift innehåller ingenting märkligt.
– Och hvad är namnet på det språk, som dessa ord tillhöra? frågade jag.
– Det folk, som nyttjar detta tungomål, bor långt bort, afskildt genom många haf och konungariken; det kallar sig Fransmän.
Dock flickans namn är engelskt.
Men säg, nådige herre, huru har denna ring kommit i dina händer?
Vill du kanhända sälja den?
Den har väl intet egentligt värde, men den är ej arbetad i någon dålig smak, och jag är litet svag för europeiskt kram.
Utan att finna för godt att inlåta mig i något vidare förklaringar, köpte jag blott några småsaker, för att vinna hans benägenhet, och förelade honom sedan åtskilliga talesätt, hvilka jag anmodade honom öfversätta på fransyska och långsamt föresäga mig.
Jag uppskref hvarje ljud, så noga som möjligt, med persiska bokstäfver och bad honom att få komma igen, hvartill han så mycket hellre samtyckte, som han kunde förmoda
, att vid hvart besök få sälja någon vara, på hvilken ej prutades.
Hvarje dag upprepade jag, hvad jag den föregående hade lärt; men de fördömda näs-tonerna måste göra den tunga en obeskriflig möda, som endast var van vid de himmelska houriernas språk, persiskan, eller vid den rena kaschmirskan, det gamla sanskrits kyskaste dotter.
Den listige Jussuf log och märkte nog, att jag hade ett äfventyr för mig; men han vaktade sig väl att mer fråga mig, utan fortfor att till mig flitigt aflåta om ej de dyrbaraste, åtminstone de dyraste varor, som funnos i hans bod, äfvensom de utsöktaste uttryck, som funnos i fransyska språket.
Nu visste jag min älskades namn och mitt hufvud hvimlade af fransyska glosor och förälskade phraser.
Dock jag hade beslutit att ej förr för henne förråda min lilla kunskap, än jag på hennes språk drägligt kunde uttrycka åtminstone några korta, enkla satser.
Huru gladde jag mig ej åt denna öfverraskning, och huru tåligt mumlade jag ej på den lilla grammatik, som Jussuf åt mig sammanskrifvit!
Undertiden sökte jag gifva våra sammankomster så mycket lif och nyhet, som möjligt.
Hvad mig beträffade, voro inga sådana tillställningar af nöden; ty hvad behöfde jag mer än hennes blotta åsyn: utom henne var allt för mig intet!
Men det förhållande, som oss emellan ägde rum, uppfyllde mig dock med oro.
Vår bekantskap hade småningom växt till en nästan syskonlig förtrolighet.
Visserligen undföll mig ej, att Fanny hvarje morgon med förnöjelse såg mig ankomma, och att de timmar vi tillbragte tillsammans ej för henne voro de oangenämaste; det förekom mig äfven, liksom hon med saknad skilldes ifrån mig.
Men denna tillgifvenhet, var den blott en verkan af vanan, tillfället, behofvet af umgänge?
– Uppstod ännu i hennes bröst någon högre, skönare känsla än denna nödvänskap, som endast fostras af slumpen och lika hastigt tändes och förkolnar?
Se der frågor, som förorsakade mig mången eftertänksam stund, och icke litet påskyndade min läroifver.
Sedan några dagar hade jag beslutat, att bereda henne en öfverraskning af ett annat slag; men jag var icke litet bekymrad om sjelfva sättet, ty dertill fordrades, att hon, åtminstone för en kort stund, lemnade holmen.
Redan ofta hade jag gjort henne uppmärksam på belägenheten af Salomos tempel och den utsigt som från denna höjd öppnade sig.
I natt hade ett sakta regn fallit: blommorna behöfde ingen vattning.
Jag utmärkte tiden på mitt ur, och lofvade henne heligt, att innan visarn ännu framskridit en halftimma, föra henne tillbaka.
Änteligen, efter en lång underhandling, lyckades det mig att aflocka hennes samtycke.
Nu satt hon med mig i den lilla farkosten, som lätt sväfvade öfver det smala sundet.
Nu uppsteg hon med mig på den andra stranden och beträdde den gröna tempelkullen.
Långsamt och omständligt visade jag henne först alla märkvärdigheter i det inre af moskéen, innan vi uppgingo på altanen.
Här, i fall vi hade rigtigt förstått hvarandra, skulle hon medgifvit, att all möda och all fruktan för förmenta faror rikt belönades genom den sköna och vidsträckta utsigten.
Framför allt behagade henne den öfver sjelfva staden.
Husen, ehuru endast byggda af tegel, äro här liksom i Indien till en stor del öfverdragne med glänsande rappning, som ger dem ett anseende af polerad marmor.
Taken äro belagde med ett tunnt jordlager, hvaruti planteras blomster, så att de under större delen af året föreställa lika många blomstergårdar.
Ännu mera förhöjes prakten af dessa mångfärgade murar och dessa liksom i luften hängande trädgårdar, genom återspeglingen i den genom staden flytande klara floden, som sjelf, betäckt af båtar och simmande badhus, gifver taflan ett nytt lif och rörelse.
Här reser sig, vidt beherrskande den ansenliga staden, med sina vallar, torn och grafvar, kastellet Schirgor, min faders boning; der på en annan sida den vidlöftiga lustgården Schahlimar, med sina lundar, vallar, vattenkonster och präktiga byggnader, hvaraf en del redan då låg i ruiner.
Och åter på en annan sida, sjön med sina holmar och med sina af lusthus, lundar och vinberg öfversådda stränder!
Länge gaf sig Fanny dock icke tid att förnöja sig af detta rika skådespel.
Jag måste återföra henne.
Men då vi voro ungefär midt i sundet, framkom bakom en udde af holmen en stor båt, i hvilken suto sex man, och rodde rakt emot oss.
Detta måste förekomma
Fanny så mycket äfventyrligare, som hon förut knapt i detta farvatten sett någon båt, emedan ur sjöbotten uppstucko så många grund, att det endast af ganska förfarna sjömän kunde genomfaras.
Båten styrde tätt förbi oss, och en af männerna gaf mig vid förbifarten en vink, som icke undföll flickans uppmärksamhet.
Hon uppgaf ett högt rop, och jag, glömmande mig sjelf, reste mig hastigt och befallte dem genast aflägsna sig.
Det anade mig först nu, att Fanny kunde misstänka mig för en förbrytelse, som också, ehuru blott för ett ögonblick, fallit mig in: den att låta bortföra henne.
Verkligen, då vi stigit i land, kände jag hennes kropp ännu skälfva.
Hennes ansigte var blekt, och hon följde mig med rädda steg och misstrogna blickar.
Vi framkommo till trädgården, men der glömde hon, vid det skådespel, som visade sig, alla misstankar och all sin oro.