Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har sagt att <1 et vore bättre, om rnenigheterna firigo genom egna bidrag uppmuntra de Lärare, som utmärkte sig, än att Staten gifver bestämda löner, hvilka ej kunna efter förtjenst förhöjas.
Denna naturliga utväg, att uppmuntra förtjenstem, är för hvarje menighet öppen, emedan Statens lön, äfven med förhöjningar, ingalunda höjer Lärarne öfver behofvet af sådane bidrag.
Men det är i allmänhet oredligt, att göra Lärarne alltför beroende af menigheternas välbehag; ty deraf skulle möjligtvis kunna härflyta ett fikande efter deras gunst, som skadade både innehållet, sammanhanget och ordningen i undervisningen.
Man har anmärkt, att som allmogen utgör de största Statsbidragen, borde man med motsvarande Statsbidrag upphjelpa Folkskolorna, alldenstund den ringare folkklassen har liten eller ingen nytta af anslagen till de högre Läroverken.
Jag har redan, förut besvarat delta inkast, ur en annan synpunkt; nu frågar jag, om icke allmogen har sin stora båtnad deraf, att Statens Embetsmän i Kyrko-, Civil- och Militairväg åtnjutit en för uppfyllandet af deras kall syftesenlig uppfostran!*
När det är af vigt för allmogen, att deras Skomakare oell Skräddare få tjenlig undervisning för att ej förderfva det läder och vallmar de få om händer, så är det väl ännu nyttigare och nödvändigare för allmogen, att Statens Embetsman, som i så manga häu - 6o Den 14 Augusti f. m. seenden hafva allmogen och dess söners lif, ära och egendom i sin vård, också bildas till erforderlig skicklighet för dessa magtpåliggande värf.
Mina värda motståndare hafva påstått, att då Styrelsen befattar sig med Läroverken, blifva de stillastående; men att de deremot gå fortare framåt, när icke Styrelsen utan den euskildta omtankan leder dem.
Jag tror likväl tvertom; ty den enskild ta viljan är så mångfaldig och ombytlig, att hon mera föranleder förändringar och försök, än stadiga framsteg.
Hennes företag äro hastiga; men små och spridda, så att de rinna i sär och försvinna såsom vattenbäckar på sanden.
Man har såsom efterföljansvärdt för Ridderskapel och Adeln åberopat BondeStåndets beslut, att åt Folkskolorna anslå hälften af hela summan 60,000 R:dr.
Men om de öfriga Stånden gjorde på samma sätt; om BorgareStåndet blott ansloge hälften till Handtverks- och HandelsSkolor; PresteStåndet till Ecclesiastika, och Adeln till Skolor för Officerare och Embetsman; så skulle antingen ingen eller ock alla Skolor blifva af.
Stånden blefvo då nödsakade att qvitta med hvarandra, och det komme på ett ut, såsom om hvarje Stånd opartiskt gifvit till aila ändamålen.
Man har äfven åberopat, att BondeStåndet velat uppmuntra de nya undervisnings-methoderna.
Jag, som äfven hyllar dem, bor - ri Den 14 Augusti f. m. 61 de derföre vara tacksam; men jag önskar, att dessa methoder må berömmas af sakkunnige män.
Sker det blott af personer, sona hvarken i egenskap af Lärare eller Lärjungar hafva försökt nytt eller gammalt; s;\ sätter jag endast värde på deras välmening.
Jag tror mig nu hafva genomgått de anmärkningar man gjort så väl mot Utskottens Utlåtande, som emot Gommitteen, och får anhålla om Hans Excellence Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition till bifall å Utskottens Utlåtande.
Utan all fråga synes man mig först böra betrakta, huruvida den princip bör antagas för Våra Undervisningsverk, att Staten skall inblanda sig deruti, eller om de skola öfverlemnas åt den enskildta kraften.
Konungen har sjelf fästat uppmärksamheten deruppå, att denna grundsats ej är i allmänhet stadgad, och Utskottens Utlåtande gifver ytterligare stöd för denna mening, då det förklarat sig ej kunna säga, hvilket är det rätta»
Ont delta är förhållandet, mäste man väl ock, utan att uppställa ett sådant Stånds beslut, som den sista Talaren framställt, betrakta, hvar skattebördan mest trycker, och betrakta, om det verkligen är billigt att ålägga skatter för den nya undervisningen, Om det nu tydligt visar sig att den största bördan drabbar landet och jorden, och man 62 Ben i4 Augusti f. m. vill bifalla Utskottens princip att slutligen afse de högre Undervisningsverken; så frågar jag, hvilket förhållande mäste uppstå; och om det kan blifva grundadt på billighet och rättvisa, samt om icke följden skall blifva, att man allt mera trycker på den klass, som redan har svårt att utgöra sina utskylder, för att befordra de högre klas sernes fördelar.
Jag frågar, om det är rätt att Staten uppträder såsom den der ger förlag åt den högre undervisningen, på den lägre klassens bekostnad, och utan att företrädesvis afse dess egen nytta.
För min del synes mig tydligt, att principen bor vara den, att, om någon bildning i Sverige skall hafva understöd af Staten, är det folkbildningen; men att alldeles inga anslag böra lemnäs till förbättring af de högre Läroverken, som redan äga medel tillräckligt, eller till tillämpnings-skolorne, till hvilka hvar och en bör bidraga, som begagnar dem.
Jag ber dessutom att få fästa uppmärksamheten deruppå, huru det ser ut i vårt Iand med den jordbrukande klassen, äfven i ett annat afseende, som icke ringa rÖrer Undervisningsverken, nemligen näringsförhållandet, för att derigenom draga en slutföljd för oriktigheten att nu förbättra Läroverken.
Det är nemligen gifvit, att Städerne, genom de privilegier de åtnjuta, motverka en praktisk bildning i näringarne hos BondeStåndet.
Det har svårt att få sina barn uppfostrade i Städerne till närings - Den 14 Augusti f. m. 63 yrken.
Skall nu BondeStåndet betala till dem, sorn bo i Städerne, då deras söner ej kunna der få praktisk bildning.
Är det ej ett oriktigt förhållande, sorn visar obilligheten af anslaget?
Af alla dessa grunder, äfvensom den allmänna, Grefve Frölich så förträffligen framställt, att icke Staten bör blanda sig i undervisningen genom direet deltagande i anslagen eller det reglementariska, men väl genom kloka lagar, så att hvarje menighet tvingas att sjelf sörja för undervisningen, vågar jag bestrida, att nu göra anslag till löneförbättring åt Undervisningsverken, eller för tidigt bifalla det förslag Committeen afgifvit, hvilket har så stora brister, alt det ej bor tagas lill grund hvarken för våra beslut, eller för Förordnanden om Undervisningsverken.
Hvad Universiteten angår, så, om det varit
Utskottens mening att lemna dem ökade anslag, vore det billigt att veta, hvad fonder de äga; huru de användas; huru stor personalen är; huru den är lönad o. s. v., och jag vågar påstå, att Rikets Ständer skulle finna, i fall en sådan uträkning skett, att inga vidare anslag behöfvas.
Universitet är kanske det enda, som har nog knappa inkomster för alt dermed göra vä* sendtliga förändringar; men hvad Upsala angår kunna de vinnas genom Academiens egna medel, om de dertill blifva rätt använde.
Dessutom har Herr von Hartmansdorff framställt det förnämsta skälet emot 64 Den 14 Augusti f. m. att gifva anslag.
I den målning han gjort af Professorerne, att de måste gå med önskningar att erhålla Prebenden, Biskopsplatser och andra tjenster, visar sig grundorsaken tydligt för hvarje öga, såsom skäl för ett så olyckligt tillstånd, att Lärarepersonalen behöfver annat än egna sig åt sitt svåra kall, Den ligger solklart deruti, att ej lärdomsfrihet finnes; ty om den funnes, så vore anslaget tillräckligt, endast genom det ordet.
Följden skulle blifva, att man fick sådana Lärare , som sökte egna sig åt sitt kall, och som i allmänhetens erkänsla hade, i moraliskt afseende, tillräcklig belöning, och i pecuniairt afseende, tillräckligt att försörja sig med.
Det visar sig lätt, att så länge man ej satt sig in i principen, hvarpå undervisningen bör grunda sig, är det ej skäl att anslå Statsmedel för att öka löner, hvilka till en stor del äro pensioner, och nog äfven hädanefter skulle komma att användas mera i pensionsväg, än för det allmänna bästa.
Uti hvad Grefve Frölich yttrat, att det hela visar mindre benägenhet till undervisningens förbättring, än att afhjelpa klagan öfver Lärarnes små inkomster, instämmer jag.
Jag tror, att saken är grundad på några Tjenstemäns förra förhållanden, och icke bör föranleda Ridderskapet och Adeln att besluta något anslag i penningeväg, men alt önska, det man måtte ändra hela principen för dessa in - mm«
Den i4 Augusti f. m. 65 institutioner.
Herr von Hartmansdorff torde äfven böra påminna sig, hvad Utskotten yttrat i afseende på de lägre Undervisningsverken, såsom Gymnasier, samt högre och lägre Lärdoms- och Apologist-Skolor, nemligen att ökade anslag behöfvas, äfven om ej de förbättrade principerne skulle antagas.
Bör icke äfven det gifva oss anledning att icke lemna något anslag-?
Finner man ej genast der att, om en löneförbättring behöfves, den bör i dessa Skolor ske derigenom, att de enskildt», som låta uppfostra sina barn uti dessa i Städerne inrättade Skolor, frivilligt eller tvungne måste bidraga till att befordra en sådan lönförbättring?
Och sådant måtte vara bättre, än att taga medlen af en Bevillning, uti hvilken landet deltager nied fyra femtedelar, då Städerne endast utgöra resten.
Kan denna proportion vara billig, och är det väl någon anledning, att till sådane ändamål använda Folkets skattemedel, då allt kan åstadkommas genom den enskildfa förmågan?
Jag tror, att om man rätt betraktar saken, skall man komma till ett annat resultat, än alt genom
Bevillningsmedel söka tillvägabringa en förbättring i undervisnings-anstalterna.
Utskotten afskräcka oss äfven i annat afseende från tillskott, när de yttra, attingen besparing genom den nya lärometho38 H. 5 66
Den i4 Augusti f. m. den kan vinnas.
Utskotten säga, att det åtminstone är så problematiskt, att de ej våga tro derpå, utan anse följderne af den nya methoden skola blifva, alt inga besparingar i lönerne kunna uppkomma.
I)et synes vara nog anmärkningsvärd!, om icke en läromethod, som befordrar tidsvinst, nemligen vexelundervisningen, och en annan, som befordrar ökad kraft, nemligen ämnesläsningen, genom deras samverkan, skulle tillåta en mindre personal, än den gamla methoden; och det vore besynnerligt, om icke således en förbättring kunde äga rum, utan ökade anslag.
Om så är, finner hvar och en, alt det ligger ett fel i sättet, som är så påtagligt, att det icke kan undgå forskarens öga, ty der man har genom nya methoder erkända stora fördelar, och man ej kan i om-organisationen få se annan följd, än ökade löner och ökad personal, vet jag ej, hvarföre man skall tänka på dess införande.
Af hvad jag nu framställt måste slutsatsen blifva, att jag förenar mig i hvad Grefve Frölich anfört, att Staten icke bör med anslag bidraga till den nya methodens antagande, likasom den ej bör befordra den gamlas bibehållande genom löneförhöjning hvarken för Universiteter, Gymnasier, högre eller lägre Lärdoms- eller Apologist-Skolor.
Men hvad jag icke kan alldeles förena mig om, är att man icke skulle afse vissa förhållanden, sorn redan finnas.
Dervid framställer sig för mig Den 14 Augusti f. m. 67 Carlberg, som under 11 år kan sägas visa följderne af förbättrade methoder, på ett sätt,, att jag åtminstone är öfvertygad, alt den nya Profskolan icke hade beböfts.
Denna inrättning är lemnad med ringa lönevilkor för Lärarne, och dess anslag äro knappa.
Jag skulle tro billigheten fordra, att besluta såsom BondeStåndet, att, derest Kongl. Maj:t skulle finna för godt att bevilja denna inrättning någon löneförhöjning, man i sådant ändamål lemnade en summa på 4:de HufvudTiteln.
Jag är så mycket mera böjd för delta, som det vore ett uttryck af erkänsla åt de Lärare, som blifvit qvar der;, och beredt kännedom om den nya methoden.
Man försäkrar äfven derigenom bibehållandet af en inrättning, som förtjenar att bibehållas, om ock några förändringar dervid borde vidtagas; men sådant beror af detailler, hvaruti jag nu ej vill ingå, emedan de ej tillhöra ämnet.
Hvad angår Profskolan i Stockholm, har jag sagt, att den varit obehöflig, sedan Carlberg gifvit bevis på methodernes användbarhet; men då den är inrättad, och då jag tror, att den kunde medföra följder, åtminstone såsom varnings-skola för nästkommande Ständer i afseende på förnyade anslag, så må den fortsatt äga rum, på det Rikets Ständer må vara i tillfälle alt se, om man bar att vänta sig något af sådana Skolor, hvilka, på Statens bekostnad, och under till38 H. 5* GS Den \l\ Augusti f. ni. syn af Styrelsen, inrättas; och om roan ejllbör lemna dem åt eljen enskildt! kralien under skydd al'allmänna lagföreskrifter, hvilka Regeringen hör i det fallet föreslå Rikets Ständer.
Men', mine Herrar, jag kommer nu lill den del,Isum jag anser vigtigast af hela saken, det stora behofvet af läroböcker, och jag förstår icke den besynnerliga motsägelse, som finnes i Herr von Hartmansdorffs yttrande, då han erkänner att föi aldi a-vården icke kan af Staten på något vis ersättas, men icke yttrar sig till fördel för läroböcker.
Jag skulle tro, att det är det vigtj. gaste för allmänna uppfostran.
Jag skulle tro, att om man gör sig reda för förhållandet med allmogens barn, och detär dessa jag måste helst tala för, emedan jag anser de högre Läroverken hafva tillräckliga fonder, i synnerhet om man finge lätta Lunds brister med Upsalas tillgångar, så skall man se, att modren lärer barnen mera än både Prest, Klockare och Skolmästare.
Då skulle äfven goda läroböcker för de religösa och praktiska kunskaperne mycket befordra de enskildta bemödanden för barnens undervisning, och jag tror alt det bör blifva hufvudögonmärket för Statens inblandning.
Örn sådane läroböcker tillvägabringades för godt köp, skulle det kraftigt befordra den inom bus erhållna upplysningen.
Jag vågar på denna grund underställa Ridderskapet och Adeln, om icke Ridderskapet och Adeln skulle finna för godt D r i) i4 Augusti (. nt. att förena sig i det beslut BondeStåndet fattat; tnen ulan att béstiimma den summa, som BondeStåndet utsatt.
Om Ridderskapet och Adeln allenast' beslöt, att ett anslag skall gifvas för läroböcker, samt att Ståndet vill, vid uppgörande af 4;de HufvudTiteln, afse KrigsAcademiens behof af löneförbättring, äfvensom anslag till.Försökskolan, så vore det tillräckligt för det beslut, som Ridderskapet och Adelil nu fattar.
Om detta förslag antages, skulle Utskotten, eller StatsUtskottet ensamt, inkomma med ett förslag lill den summa, sorn på Titeln skall uppföras, och Rikets Ständer då kunna afgöra den.
Jag skulle tro, alt io.ooo R:dr vore en vacker början till läroböckers utgifvande, men att den saken lordrar ett närmare betraktande af Utskotten, så väl i afseende på medlen, som sättet att utlemna dem.
Ett JemkningsBelänkande blir i alla fall följden af beslutet, antingen Ridderskapet oell Adeln antager min mening, eller den andra, ty då 2 Stånd stanna emot 2 i frågan om tillämpningen, måste Utskotten inkomma med JemkningsBetunkande.
På denna grund anhåller jag, att proposition måtte blifva, huruvida Ridderskapet och Adeln skulle finna för godt besluta ett anslag till läroböcker i första rummet; samt att Ridderskapet och Adeln, med afseende på förhållandet med KrigsAcademieu, att den föregått med exempel för den nya methoden, ville vid fade Titeln 7° Den 14 Augusti f. m. afse dess behof, och för Försök-skolan Sfven bevilja ett nytt anslag.
Om detta blifver proposition, tror jag att det vore det enda, som borde göras.
Då Herr von Hartmansdorff afgifvit sitt yttrande i form af vederläggning af hvad jag skriftligen haft äran anföra, anser jag det vara nödvändigt, att åter taga ordet, för att söka upplysa och rätta några misstag i citationer, som blifvit gjorde.
Det är icke ovanligt, att man vid afhörande af ett uppläst dictamen icke kan fatta allt, men jag hade icke trott, att jag skulle blifva så alldeles missförstådd.
Han har till en början tyckt, att jag liksom förnekat, det Rikets Ständer skulle hysa tacksamhet till Regeringen för det en Committé blifvit salt i afseende på detta ämne.
Jag vågar trotsa hvem som helst att finna ett ord i mitt anförande, som skulle kunna gifvas en sådan tydning.
Ehuru tacksamhetsbetygelser vid lagstiftningsåtgärder icke borde serdeles ingå i beräkning, är dock visst, att jag hyser en vördnadsfull tacksamhet för Konungen, sorn låtit en Committé rörande detta ärende sammanträda, Jag har ej eller klandrat Commiltéens yttrande; ty det har icke varit det ämne, hvarmed vi nu hade att sysselsätta oss; men jag har sagt, att dess resultater äro så godt som inga, ty först och främst hafva Ledamöterne varit ganska skiljaktiga, Den '4 A 11 g us t i f. ni. och för det andra har Konungen förklarat, det Betänkandet borde förblifva hvilande, och det är vid denna omständighet jag hufvudsakligen fästat mig, såsom ett skäl, hvarföre äfven anslagsfrågan borde blifva hvilande.
Emellertid har Herr von Hartmansdorff, på grund af denna supposition, ingått på ett vidlyftigt fält; han har tagit Commitle'ens Betänkande i försvar opåkalladt af något klander, och har under en vidlyftig deduction trott, -att jag ville hafva nu afgjord den stora principfrågan, huruvida Staten med StatsCass£e~medel borde deltaga i Undervisningsverkens upprätthållande.
Den, som fästat någon uppmärksamhet vid hvad jag anfört, skall finna, att jag bestämdt sagt, alt detta är en så stor fråga, och så kinkig vid tillämpningen, att hvarken nu tiden är inne att tala derom, emedan Committeens Betänkande är förklaradt hvilande, än mindre således lämpligt att afgöra den.
De mångfaldiga delailler, som Herr von Hartmansdorff lemnat oss, kunna derföre efter min tanka till det minsta anses såsom onödiga.
Jag hade uttryckligen lillkännagifvit, det jag önskade förekomma alla detaille-utvecklingar, emedan sådant icke kunde leda till något resultat för närvarande; men då Herr von Hartmansdorff icke dess mindre velat draga oss in på detta fält, och discussionen derigenom fått ett omfång, hvarigenom lätt kunde hända, att den, för att nyttja den värde 72 Den 14 Augusti f. rn.
Talarens egne ord, runne i sär såsom vatten, hvilket är farligt nog, då man skall taga beslut, så får jag lof att först gå in i några speciella svaromål på Herr von liartmaiisdorffs yttrande, och sedan söka återföra frågan till hvad den rätteligen nu är.
Herr von Hartmansdorff har trott, att det vore min mening att, vid en nu beslutande förändring i sättet, hvarpå Undervisningsverken skola styras , öfverlemna åt slumpen, om det blefve några nya inrättningar, sedan man borttagit de gamla.
Jag får betyga min okunnighet om, hvarifrån lian fått en sådan sats att besvara; min mening bar aldrig varit, ej heller har del någonsin blifvit af mig yltradt, att förändringen borde ske så abrupt, att slumpen skulle få äga något inflytande vid att reglera Undervisningsverken.
Herr von Hartmansdorff har velat, till vederläggning af hvad jag yttrat om nödvändigheten att betrakta liela vådan af en oriktig princips antagande i delta fall från den synpunkten att man borde se, i hvilket samhällsskick vi nu äro, emot det, då våra Undervisningsverk etablerades, hänvist mig till historien, för att finna, att Gustaf Adolph varit den, sorn inrättat det ena Universitetet, och Carl XI det andra.
Jag får tacka honom för den första erinringen.
Han ger mig derigenom i henderne ett vigtigt argument.
Han erinrar mig derom, att Gustaf Adolph, sorn gaf Upsala Universitet sin nuvarande In - Den 14 Augusti f. m. rättning, ej utgått från den synpunkt, hvarifrån man nu vill utgå; han fordrade ej sitt Folks deltagande.
Han skänkte af egna medel till Upsala, utan alt dertill begära en skilling af Staten.
Jag har funnit i Committeens Betänkande, huru en af Ledamöterne der gjort sig möda att framställa, huru frikostigt Gustaf Adolph visat sig emot Upsala, hvaraf samme person velat draga den slutsats, att Staten skulle täfla med Konungamagten i detta fall, och har sagt: ”När Konungen gifvit så mycket Refter en ”lång calcul på huru mycket Staten gifvit), ”hvad har då Staten gifvit?”
Det synes således vara nödvändigt, för att litet rectifiera omdömet om hvad som Gustaf Adolphs opinion varit, att erindra, alt lian icke synes hafva utgått ifrån den åsigt, att Staten skulle bidraga med skattemedel till undervisnings-anstalter, utan tvertom med sitt eget höga exempel visade, hvad den enskildta frikostigheten borde välja till föremål.
Herr von Hartmansdorff har för öfrigt behagat kalla mig sin motståndare, ehuru jag måste bekänna, att jag, i afseende på Uppfostringsverkens förbättring, icke anser honom vara min.
Tvärtom jag erkänner honom såsom en stor medhjelpare; men jag förundrar mig något öfver, att han talar, som vore han en pålitlig organ för de principer, hvilka skola blifva gällande, då förslaget en gång kommer till pröfning.
Jag skulle önska, att den tanka, Herr 74 Den i4 Augusti f. m. von Hartmansdorff hyllar, till en stor del skulle blifva det beslut, som Rikets Standar och Konungen komma att fatta; men är jag skyldig förlita mig, att sådant verkligen skall inträffa?
Jag vet blott nu, att det ur förklaradt, alt Betänkandet skal 1 hvila; och det kan komma att hvila ganska länge.
Jag är ej Säker på, att, då ett beslut skall fattas, Herr von Hartmansdorffs mening blifver den gällande.
Om den skulle blifva det i delta Stånd, är det ej sagdt, att den blir det i de 3 öfriga, och att Konungens bifall blifver dermed öfverensstämmande.
Då man ej kan med säkerhet motse detta, vet jag således ej, om Ridderskapet och Adeln kan helt och hållet lita på hvad Herr von Hartmansdorff anser vara det rätta.
Herr von Hartmansdorff har sökt vederlägga hvad jag sagt, om nödvändigheten alt undersöka, om icke Läroverken inom sig egde tillräckliga anslag; sådane voro just mina ord.
Men i deras ställe har han upptagit dem, som om jag skulle sagt, att jag begärde en utredning af anslagens användande.
Det är stor skillnad emellan dessa saker.
Äfven har Herr von Hartmansdorff, som var den, hvilken yttrade sig näst efter mig, och som således ej kunde hafva afseende på någon annan än mig, sagt, att man berömt BondeStåndets beslut.
Jag vädjar till hvem som helst, om jag sagt något till tecken af beröm i det yttrande jag afgifvit.
Jag blott averterade Den 14 Augusti f. m. 75 Ridderskapet och Adeln om hvad detta Stånd beslutat .Jag tog mig lill och med friheten, att anmärka och såsom ett klander framställa, att Ståndet beslutat anslag till de förbättrade lägre ElernentarSkolorne, medan ännu icke något beslut blifvit faltadt om deras förbättring.
Jag kan då ej finna, hvarföre jag skulle inblandas i den tvist, som Herr von HarmansdorfF tyckes vilja väcka med BondeStåndet.
Frågornes besvarande, mine Herrar, fordrar för öfrigt icke att återkalla minnen hvarken ifrån Fransyska Revolutionen eller medeltiden; man behöfver blott nu tillse, om yi ega tillräcklig grund, att bevilja ett stort anslag.
Ega vi denna öfvertygelse, så skola vi se, om anslaget är nödvändigt, på det sätt som bär blifvit föreslagit, och om Staten skall vidare fortfara att uteslutande befatta sig med att bekosta UndervisningsVerken.
Denna fråga har jag sagt, att jag ej nu ville påkalla något afgörande beslut om.
Jag har ej bestämt yttrat min tanka i den saken.
Jag medgifver, att jag penclierar för den sats, att ej Staten, åtminstone ej allena, skall dermed befatta sig; men jag har ej fordrat af Ridderskapet och Adeln, att i en så vigtig fråga nu bestämma sin öfvertygelse.
Det är ej den frågan, som man nu skall besluta om, men det är i min tanka, den första frågan, och sorn man borde inse vigten af, innan man gör 76
Den 14 Augusti f. m. ett stort anslag, som dock blott är en tredjedel af det, sorn troligen kominer att föreläggas oss vid nasta Riksdag.
För det andra, om man ock vore öfvertygad, att den principen man handlar efter är den rätta, måste man tillse, om icke medel annorstädes finnas, hvarest man behagar uppsöka dem.
Ingendera af dessa frågor äro utredde.
De flesta kunna många inom Ridderskapet och Adeln ej hafva någon öfvertygelse om.
Vill man, alt vi, med åsidosättande af all utredning om dessa frågor, likväl nu ovilkorligen i alla fall skola anslå medel, så är det endast för att gifva bättre löner åt nuvarande SkolLärare.
Derom är tillräckligt förut yttra cl t, och jag vill ej besvära med återupprepande deraf.
Herr Hjerta har så vida skiljt sig ifrån mig, att han ansett alla Carlbergs Lärare förtjena uppmuntran.