Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nej, han föredrog tusen gånger både hunger och törst framför sin Ulgenies närvaro denna stund.
Icke att detta härledde sig från bannorna -- nej, nej, af en helt annan orsak!
Och visst är, att om fru Ulrique-Eugenie anat att det var samvetsqvalen och fruktan som tagit hennes man i beslag, så hade det ock blifvit annat af än den lätta morgondagg, som redan fallit.
Efter middagen, då Gottliebs orre någorlunda försonat fru Ulrique-Eugenie med den stora förlusten, yttrade vår patron inställsamt:
"Har du några helsningar till prostgården, söta Ulgenie -- jag rider ditöfver och talar med prosten angående socknestämman om söndag."
"Nå, det var bra...
Tag då Gottlieb med, så får han se mamsellerna -- de ha minst sina två tunnor guld hvardera."
Vid detta förslag mörknade patronens ansigte.
Men förmörkelsen drog åter bort, och det första leende Gottlieb erhållit af sin värde farbror, träffade honom, då han inföll:
"Nej, kära moster, icke i dag: jag måste skrifva till mamma!"
Han hade ej lust att försumma sin första lektion i dalen!
"Aktningsvärde pojke, som icke för nöjet förgäter dina pligter -- bevare mig att inleda dig i frestelse...
Och du, Fabian, kom och kyss mig: din Ulgenie har icke längre hjerta att neka dig vara lycklig!"
"Så för innerligt roligt att far kan komma ut och sitta i gröngräset!"
Det var Magda som sade dessa ord, i det hon vänligt räckte gubben käppen och hatten, medan Nanny stoppade och tände pipan.
Att se de begge unga qvinnorna med en så osökt ömhet sysselsätta sig kring den gamle, var en vacker syn.
Ragnar hade rätt: hans bön förutan täflade de om att på allt upptänkligt sätt vårda och muntra den af dem alla vördade husfadern.
"Se så, mina döttrar ... tack skall ni ha...
Jag är glad, liksom jag blifvit barn på nytt, för det att gikten lemnat mig rast i dag...
Gif mig armen, Nanny!"
"Hvart skall du nu styra hän med far?" frågade Magda, i det hon följde dem ut på förstuqvisten.
"Åh, jag tänker, att sedan vi gått omkring lite, sätta vi oss nervid källan -- der plär far tycka om att vara."
"Och så har du kanske med dig någon vacker historiebok, som du läser i för honom?"
Nanny rodnade -- hennes förslag var att bereda honom ett annat, vida högre nöje.
Hon hade valt detta sätt att göra fadern bekant med den unge främlingen, innan denne komme hem till dem.
Magda skulle visst eljest fasligt hafva undrat öfver att Nanny redan var så förtrolig med en nykomling.
Och nog hade Magda haft skäl att undra, emedan hon ingenting kände om denna bekantskap.
Hundra gånger under den förflutna dagen hade Nanny ärnat säga:
"Nå kors, det var så sant, jag har ett par qvällar efter hvarandra träffat en beskedlig ung herre nere i dalen!"
Detta meddelande hann likväl icke längre än på läpparna, icke öfver dem.
Men nu under vägen, då hon var ensam med pappa, ginge det lättare, och dessutom då hon hade sin far med sig, finge Gottlieb se att hon icke var angelägen att träffa honom ensam.
Nu kunde de sitta så förtroligt tillsammans alla tre och tala om den tid, då Nanny komme att hålla sin skola.
Hon hade redan uppgjort en jättestor fantasi:
I dalen skulle uppbyggas en liten stuga, der hon skulle bo ensam för sig sjelf med en ko, en katt och en vacker steglitsa i en grön bur -- en hund hade hon också velat ha, men uteslöt den likväl, emedan en sådan åt så mycket ... hon behöfde honom dessutom icke:
Och otvifvelaktigt skulle den beskedlige Calle äfven komma och hjelpa henne med alla svårare sysslor samt på onsdags- och lördags-eftermiddagarne göra ren stugan och löfva den, medan hon (Nanny) kokte kaffe och bakade rån för att bjuda in far och Magda...
Detta, förstås, gällde sommaren -- vinterns onsdags- och lördags-eftermiddagar skulle Nanny tillbringa i stora huset.
Ack, huru mycken obemängd sällhet låg ej för den unga flickan i denna enkla och oskyldiga dröm, hvilken blef ännu fullständigare, då hon tänkte sig sittande i sin lilla kammare innanför skolan, denna kammare, som skulle innesluta hennes minnen eller, rättare, hennes enda minne: ty hade ej hennes vän sagt att hon efter dagens möda behöfde vederqvicka sig, och var det ej han som skulle lemna ressurserna till denna vederqvickelse!
Vi skola icke lyssna på hur
Nanny för pappa rodnande förtäljer sin bekantskap med Gottlieb, ej heller nämna vi något om gubbens oro och undran, blandad med ett hemligt hopp, det han dock väl aktade sig att förråda.
Vi förtälja blott att mötet emellan den unge kanslisten och gamle Lönner utföll till ömsesidig belåtenhet, hvilket var helt naturligt för tvenne så enkla och goda menniskor, å båda sidor lika lifvade för bekantskapens fortsättning.
På sandbacken nedanför den lilla strandfamiljens boning lågo de äldsta barnen och lekte i solskenet, medan lill-Kerstin, husets enda tjenste-hjon, satt bredvid och sydde på en säck, allt, förstås, under det hennes uppmärksamhet rättvist delades emellan "lillen", som residerade i ett baktråg, kringbäddad med frisk, grön vass, och de andra små bytingarna, hvilka ifrigt sysslade med att gräfva rännor, der barkbåtarna ståtligt seglade, sedan kanalerna först tillbörligen blifvit fyllda med det vatten, som de stretande uppburo dels i hattarna och dels i den spruckna krukan, hvilken de fått låna.
Under tiden satt ungmor -- hvilket ofta var fallet -- ensam i salen och smällde i väfstolen så att det klang i fönsterrutorna.
Medan arbetet fortgick, sjöng hon en sång, den
Ragnar diktat på den tid, då han gick i älskogsärender utanför länsmannens gård och skymtade skön Magda i vindsgluggen, från hvilken hon då och då gaf honom en liten vink om ett efterlängtadt mellan-fyra-ögon.
Som Magda ännu älskade sin Ragnar öfver allt annat i verlden, så hade hans visa icke blifvit gammalmodig -- och aldra roligast var det att sjunga den, då hon befann sig ensam och under det mekanska arbetet fritt kunde tänka på honom och skapa sina drömmar om den tid, då Ragnar skulle heta kapten och föra en vacker galeas eller skonert, der han kunde ta emot sin hustru, som enkom en gång skulle följa med honom till Göteborg för att få dricka té i kapten Ragnars kajuta.
Vid detta märkvärdiga tillfälle borde naturligtvis äfven en stor beställsamhet råda bland manskapet.
"Kors, du", säger den ene till den andre, "sådan hygglig menniska kapten har till fru!"
"Jo, du, kapten är allt en man, som har smak: kapten" -- (alltid kapten, förstås) -- "kapten är också bra kär i henne: han tar aldrig ögonen ifrån henne ... och så vänligt hon ser på honom igen ... det är lyckosamt att vara gift på det viset!"
Just under det Magda nu väfde på en gång lärft och framtidsdrömmar, och derjemte ändå sjöng Ragnars visa, började det rassla på dörrklinkan -- och straxt derefter gled dörren långsamt upp.
"Jesus", ropade Magda till, "hvad vill patron här?"
"Åh, bli icke så altererad, fru Lönner -- jag hoppas att hela saken skall kunna ställas till rätta ... derföre kom jag sjelf hit.
Jag är icke den som vill skada min nästa."
"Hvad för en sak, hvad för en skada?" utbrast Magda i det hon af bestörtning släppte skytteln, som halkade ned på inre sidan af väfstolen.
Patronen hade emellertid nalkats allt närmare och närmare, men med en försigtighet, som lifligt erinrade om katten och råttan.
"Åh bevars, fru Lönner, jag misstänker visst icke frun för att veta något -- ne-nej, den som är så sträng och dygdig, lägger sig ej om bord med något ondt ... men man har väl ändå, skulle jag tro, hjerta för sina närmaste!"
"Om det är någon olyckspost som herr patron har att förkunna, så sjung i herrans namn ut...
Kanske att Jon Jonsson är kommen? och att sakerna, som Ragnar..."
Häftigt rodnande bröt Magda tvert af.
Men patronen behöfde ingen fortsättning.
Han låtsade väl ej ha förstått ett ord; dock som han sjelf väntade saker med samme skeppare, visste han att denne befann sig i Göteborg, och det var ingen konst att gissa, det styrman Lönner, som troligen ditkommit, lofvat hemsända något insmugladt gods.
"Jag känner ingenting om Jon Jonssons resa.
Lönner väntar väl helsningar från sin man, kan jag förstå?"
"Ja, både helsningar och lite varor!" svarade Magda, som efter en kort besinning ansåg vara bäst att icke förhemliga den saken.
"Emedan
Ragnar hade sin månadshyra i behåll, har han som vanligt tagit några saker hos vår köpman i Göteborg -- vi äro fattiga och kunna icke begära kredit."
"Det är också bäst att icke behöfva anlita krediten...
Men vi ha nu icke att göra med styrman Lönner eller Jon Jonsson -- det är här näravid som någon gjort sig olycklig."
"Store gud, hvad kan det då vara?
Jag skall springa efter far!"
"Om gamle herr Lönner är ute", svarade patron Fabian, döljande sin glädje under en dyster skakning på hufvudet, "så hemta honom icke: det skulle endast vara att tillskynda den aktningsvärde mannen en stor sorg!"
"Men så säg då?" stammade Magda.
"Det gäller Calle!"
"Calle -- den stackars token?"
"Åh, han har ganska väl sitt vett i behåll, och förevändningen om hans mindre vetande kommer icke att skydda honom, ifall det blir sak af -- tjufnad, stor eller liten, blir dock alltid tjufnad inför lagen."
"Vildbrådet"...
Med en uttrycksfall häpnad slog Magda händerna tillsammans.
"Alldeles: vildbrådet, som han stal ifrån mig i dag morse, under det jag sof...
Nå, jag visste väl att den vackra och stolta Magda var för rättsinnig att neka till att han haft hem det!"
"Men hvem har kunnat ... kunnat..."
"Riktigt, hvem har kunnat förråda att det var han -- se det är just sjelfva hufvudpunkten eller, rättare, olyckspunkten, ty den visar att han haft vittne."
"Ack, så förskräckligt!
Han hade för några dagar sedan hört att jag önskade mig en smula vildt åt far, eftersom vi voro utan kött...
Jo, nu ser det ut!"
"Lugna sig, fru Lönner lilla!"
Och patronen utsträckte sin hand för att låta tröstorden åtföljas af en smekande klappning på Magdas ena axel.
I sin bestörtning gaf den unga qvinnan ej akt derpå, och patronen hade den lyckan att få för några ögonblick ostörd betrakta en hals så välformad, att han velat gifva värdet af hundra harar och lika många rapphöns, om denna lycka kunnat förlängas blott en enda qvart.
Men nu reste sig Magda ur sin tankfulla ställning, och i det hon såg upp, varseblef hon i gästens ögon ett uttryck, som alls icke behagade henne.
Blygsamt betäckande sig med halsduken, som fallit af, då hon upptog skytteln, yttrade hon hastigt:
"Hvad är egentliga meningen med besöket -- jag tyckte att patron nämde om att icke vilja oss något ondt?
Vildbrådet, som är orördt, lemna vi genast tillbaka."
"Det är visst fråga om det nu!"
"Hvad är det då fråga om?"
"Om sjelfva tillgreppet vet jag -- saken kommer inför rätten ... jag nämde ju att det fins vittne!"
"Men det kan väl icke bli någon sak af, om ej herr patron vill."
"Eger då jag rättighet att undandraga mig lagen, som är för alla...
Men det är likväl möjligt att jag skulle kunna nedtysta alltsammans, om jag, såsom fru Lönner riktigt anmärkte, ville det -- och när jag tänker mig den stackars gossen nedtryckt i arresten, när jag tänker mig honom, begapad af folket, stå kyrkoplikt, när jag..."
"För Jesu namn, det är mer än nog -- ack, herr patron, jag är endast en fattig ärlig mans ärliga hustru, men om böner kunna verka det minsta..."
Och Magda -- den stolta Magda, som förut snäst patronen, hvarhelst hon träffat honom -- ihopknäppte sina händer och såg på honom med sin mest rörande blick.
"Åh, misströsta icke, älskvärda Magda: sådana blickar och böner ha en undransvärd makt öfver mig -- och det är visst att den der ställningen är riktigt gudomlig!"
Nedslagen lät Magda sina armar falla, och på samma gång nedsjönko ögonlocken öfver den bedjande blicken.
"Jag ser väl att herr patron icke vill göra någonting?"
"Tvertom vill jag göra allt hvad i min förmåga står, om blott Magda hädanefter icke bemöter mig med en så stor ovänlighet som hittills."
"Om herr patron icke fordrar annat än vänlighet," svarade Magda, kufvande sin harm öfver den förtroliga benämning, som hon nu för andra gången erhöll, "så skall den visst icke saknas efter en så stor tjenst."
"Nej, på min heder, ingenting mer -- om jag blott, då jag träffar Magda, såsom grannar ibland tillfälligtvis göra, får se en liten söt min och en god blick, så åtager jag mig att så ställa till, att denna ledsamma händelse icke blir känd...
Och till bekräftelse på att vi hädanefter äro vänner, begär jag blott en kyss!"
"Det kan icke ske!" svarade
Magda med förtviflans köld.
"Jag älskar Calle som en bror, och ville ge allt för honom, utom det som jag icke rår om."
"Hvad vill det säga, min sköna egensinniga -- hvem eger de der rosenröda läpparna, om ej hon sjelf?"
"Från den stund jag trädde i brudstol, ansåg jag dem tillhöra ensamt min man -- och så mycket herr patron vet, icke blir patron den, som frestar mig till glömska!"
"Nej se, förrän du, din gemene skälm, får kyssa Magda, förr springer jag godvilligt i kurran!" ljöd det från dörren.
Och in tittade först Calles hufvud och sedan följde hela kroppen, under det ansigtet förvreds af de mest vådliga grimaser.
"Jaså", utbrast patronen i raseri, "du vågar pröfva min godhet, ditt dumhufvud!"
"Jag vågar väl pröfva det, som är mer att lita på!" svarade Calle käckt.
"Vet herrn hvad jag ärnar svara inför rätten, om de stämma mig dit?"
"Hvad skall du då svara, Calle min?" uppmuntrade honom Magda.
"Jo, så här säger jag -- jag vet jag hur det går till --:
Jag får ödmjukast låta högvördige rätten och nådig domarn veta att jag riktigt nog tog hararne och rapphönsena från patron på Almvik..."
"Du är väl så tvungen att bekänna kort!"
Calle fortfor, utan att gifva akt på patronens afbrott:
"Nå, säger då domarn, hvarför gjorde du det?...
Jo, svarar jag, för att det icke står förbjudet i katchesen.
Men, lägger jag till, och så blinkar jag så här åt domarn" -- härvid gjorde Calle en ny grimas, som så när hade narrat Magda i skratt -- "det har ingen fara att patron råkar i skada för så stadiga djur: det är bara hararne, de rädda stackarna, som icke töras annat än komma krypande till honom, då han lockar dem till sig med sina långa snarkningar, ty högvördige rätten må veta att patron sköter sin jagt, medan han i all ljuflighet sofver under träden."
"Huru, din slyngel?"
"Det kan jag ta samma vittne på som patron ärnar kalla för min räkning -- och till sist tänker jag att domarn nog drar på mun, då jag förtäljer hur patron ville sälja sin rätt till mig för en kyss af Magda."
"Ha ha ha", utbrast patron Fabian med ett tvunget skratt, hvilket knappt nog dolde hans harm och förskräckelse, "du är mig en lustig kurre du, och ditt sista infall roar mig så mycket att jag icke har hjerta att göra sak af strunten...
Men hör på, din listige satan, du må icke tro att domarn skulle gett dig tid att prata all den der galenskapen: vid första ord utom tillbörligheten hade du blifvit bortförd."
Calle svarade endast genom att sätta yttersta spetsen af tummen mot näsan -- hvar och en vet hvad ett dylikt tecken betyder.
Men sedan han tagit denna hämd, sprang han åter sin väg, dock icke längre än att han genom dörren, den han lemnade öppen, kunde ha en öfversigt inåt.
Vår patron, som emellertid icke ville ge sig utaf så totalt slagen, hade ganska svårt att finna en öfvergång för några passande afskedsord.
Men den goda Magda, nu fullkomligt lugnad, hjelpte honom snart till rätta genom instinkten, hvilken ofta mer än ersätter den förvärfvade takten.
"Jag får", sade hon, utan att en min förrådde hennes vunna seger, "på det högsta tacka herr patron, som har den godheten att för Calles frispråkighet förlåta honom hans stora odygd.
Men, herre gud, den stackarn är så enfaldig i sinnet!"
"Det är just för hans enfalds skull som man har öfverseende med honom.
Och eftersom jag nu icke bryr mig om saken, skall jag lemna fru Lönner i fred för ett så okärt besök.
Hvad beträffar vildbrådet, så må Calle behålla det: han skulle icke undgå misstankar, om det uppskickades till herrgården."
"Och herr patron bibehåller ingen hätskhet emot oss?"
"Jag -- Gud bevare mig!
När jag förlåter, glömmer jag också."
Magda steg ur väfstolen, neg, tackade och följde herr patronen långt ut på backen.
Der stannade hon, medan han vek åt sidan för att hemta hästen, den han bundit vid ett träd.
När han sedan red förbi henne, helsade han ånyo.
Men den helsningen kom Magda att skälfva till.
Hon skulle icke hafva blifvit hälften så förskräckt, om hon trampat på en orm, hvilken sparade henne i dag, likväl för att bita henne i morgon.
Det blef ingenting nämdt om denna händelse för gamle Lönner:
Två slags gnabb.
Fjorton dagar förflöto.
Magda, som hade sin finhet i blicken, märkte ganska väl att han kom för Nannys skull; men derjemte märkte hon att han ej var den som skulle kunna bedraga den stackars flickan.
Längre gick ej Magda, ty hon befarade icke att Nannys hjerta komme att fästa sig vid den, som icke begärde det -- sådan kärlek hörde ej till Magdas principer, och hon trodde att Nanny kände såsom hon.
Och nog såg det äfven så ut.
Det är visserligen sant att Nanny inom det korta loppet af två veckor blef så vacker att man knappt kände igen henne: det var den jemna, friska ungdomsglädjen som slog ut sina knoppar på Nannys kinder.
Och visserligen var det äfven sant att den unge mannen mer än en gång skrattande sade till henne:
"Det var en riktig lycka att vi på förhand gjorde vår öfverenskommelse, ty annars, besitta mig jag vet hur det gått -- du blir allt sötare för hvar dag, mamsell Nanny!"
Men med allt detta märktes likväl hvarken rodnad, förvirring eller hemlig harm, då någon kom till dem nervid källan.
Det var alltjemt vid denna kära plats som de hade sina möten.
Der undervisade Gottlieb Nanny huru hon skulle ta de första ackorden på gitarren, och hon lärde med förvånande lätthet.
Snart sjöng hon äfven sina små visor till de aldra galantaste gitarrknäppningar.
Gottlieb var stolt och förtjust öfver sitt verk, hvilket ej kostat honom någon möda, och ej mindre stolt var han öfver sin discipels förmåga att begripa hvad poeterna genom honom förkunnade henne.
Å sin sida belönade Nanny den käre vännen genom att förtro honom alla sina framtidsplaner, särdeles den förnämsta, den om stugan, kon, katten och steglitsan.
Och Gottlieb hjelpte henne tjenstaktigt att både bygga och reda in.
Han ordnade äfven skolan: uppgjorde tabeller, inrättade förskrifter, uppfann priser och slutade med att lofva det han årligen skulle skicka Nanny en uppsats goda råd -- och hvem kunde veta, om ej han en gång komme sjelf.
"Ack, det är jag säker på", sade Nanny en eftermiddag, "ty när Gottlieb blir gift, så skall han väl ner med sin rika fru och visa henne för slägten."
"Kanske behöfs det icke att komma ner", svarade Gottlieb småleende:
"får min värda tant råda, så utser hon säkerligen en hustru åt mig här i trakten."
"Åh, hvem skulle det kunna vara?" frågade Nanny nyfiket.
"Jag ser nu", återtog Gottlieb, "att det gudskelof ingen våda är att mamsell Nanny råkar i fara -- hon rodnar icke en gång, när hon hör omtalas att man redan vill gifta bort hennes vän!"
"Hvarför skulle jag rodna för det?" frågade Nanny helt öppenhjertigt.
"Jag måtte väl begripa att herr Gottlieb en gång skall derhän!"
"Men ändå..."
"Hvad för ändå?"
"Jo, du är god du!"
"Och se'n så ha vi ju öfverenskommelsen."
"Det vet jag nog -- också anmärkte jag blott att du icke tycks få svårt att hålla den!"
"Är herrn ledsen för det?" sporde
Nanny med en liten retsamhet, som klädde henne så väl, kanske just derföre att den syntes vara främmande för hennes natur.
"Visst icke, mamsell Nanny -- tvertom är jag förtjust öfver att du troget följer mitt råd ... och de äro icke så oäfna någondera af mamsellerna i prostgården."
"Är det en af dem?" frågade Nanny, och härvid blef hon icke röd, utan blek, såsom hon förr brukade vara...
"Ack, de äro så vackra!"
"Ja, riktiga englar ... isynnerhet mamsell ... hvad heter hon nu igen?"
"Mamsell Charlotte kanske?"
"Alldeles -- mamsell Charlotte med de magnifika svarta lockarna."
"Åh nej, det är ju mamsell Sofie."
"Ja ja, mamsell Sofie -- det är hon som mest behagar mig."
"Kors, att herr Gottlieb då blandar bort namnen!"
"Men du hör ju, mamsell Nanny, att jag icke blandar bort hennes svarta lockar med systerns bruna."
"Men, bevars, mamsell Charlotte har ju alldeles ljust hår!"
"Nå, hvad betyder det för mig, om mamsell Charlotte har brunt eller hvitt hår -- jag tänker blott på den skälmska Sofie."
"Jag är säker på att herrn bara narrar mig!" utbrast Nanny och föll i ett hjertligt skratt, som hade den egenskapen att återföra rosorna på hennes bleka kind.
"Narrar dig?"
"Ja visst: mamsell Sofie är ju så allvarsam och tystlåten att väl ingen kan kalla henne skälmaktig!"
"Var du kanske icke sjelf så allvarsam som mormors psalmbok, då jag såg dig första gången?"
"Än se'n"
"Nåväl, min lilla najad, min lilla gudinna, betrakta ditt ansigte i källan der, och säg mig om du känner igen dig!"
"Herr Gottlieb vill då säga att han trollat bort mamsell Sofies allvarmsamhet?"
"Ja, mamsell Sofies också -- det vill jag säga."
"Också -- han tror sig minsann om bra mycket!"
"Blir du ond?"
"Jag tror du faller i gråt!"
"Herr Gottlieb kan vara nog retsam att bringa mig derhän -- men nu blir det ändå ingen gråt utaf!"
"Nå, eftersom jag icke kan bringa dig till tårar, så får jag väl bekänna sanningen, som är den..."
"... att Gottlieb icke sett någon af dem?"
"I det tar du felt: jag har varit der i sällskap med moster Ulrika, och jag är till den grad betagen i dem, att jag nu sitter här, medan de äro på Almvik, dit de kommo i förmiddags.
Hvad menar du om det?"
Hvad Nanny menade, fick Gottlieb ej veta.
Men deremot fick han en bestämd underrättelse om moster Ulrique-Eugenies mening öfver hans oförsvarliga frånvaro.
Den unga kanslisten trädde inom grinden just lagom för att hålla den öppen för prostgårds-mamsellernas chäs-kärra och göra de unga damerna sin djupa kompliment.
De syntes emellertid vara något fnurriga och gåfvo sig ej tid till det ringaste uppehåll.
Med förtjusning såg patron Fabian det hotande moln, som lagade sig i ordning på hans älskade
Ulgenies panna -- det gällde ju icke honom.
"Hör på, min systerson!" sade patronessan, vinkande Gottlieb till ett ingalunda efterlängtadt samspråk på tu-man-hand.
"Du har i dag för första gången gifvit mig anledning till en föga angenäm förundran!"
"Huru så bästa moster?"
"Är det sed kanske i dina föräldrars hus att du går din väg, när der kommer fruntimmers-främmande?"
"Den saken har alltid fått bero på hur det fallit sig -- mamma är icke svag för etiketten."
"Det är ganska ledsamt, ty sällan blir det artiga kavaljerer af gossar, som hållas i för lös tygel."
"Hm!"
"Låt oss emellertid lemna detta åsido..."
"Det är jag med om!"
"... och i stället hålla oss vid hvad ett medfödt godt vett lärer oss."
"Aj, det bär ju åter till heklefjäll!"
"Tvertom, min vän: det går rakt till himlen, så framt du låter mig styra."
"Är moster blott säker på att riktigt hitta vägen dit?"
"Fullkomligt -- besinna då: en och en half tunna guld, skönhet, älskvärdhet, godhet och en kännedom i hushållsväsendet, som trotsar sjelfva mamsell Nylanders!"
"Men kärlek då -- brukas ej den i himlen?"
"Jojo men, och den hade nu redan hunnit skjuta ett godt stycke rot, om icke du, i stället att tillbörligt skatta min åtgärd att bjuda dem hit, helt oförtänkt sprungit din väg."
"Men just det bevisar att det ej fans något som kunde slå rot!"
"Dumt prat!
Då man tänker att bli pappas efterträdare, måste man väl också tänka på att genom ett förståndigt gifte reglera affärerna, åtminstone sina egna...
Mamsell Charlotte är en förtjusande blondin, och mamsell Sofie en beundransvärd brunett, en riktig spansk donna."
"Ja, hon ser mäkta spansk ut, men olyckligtvis är det icke det behaget jag sätter först."
"Nå, Charlotte är så mycket mer smäktande -- hon bör kunna väcka en kärlek minst jemngod med den, som Werthers Lotta ingaf."
"Ja, se der just hvad jag fruktar: hur skulle jag taga mig ut som Werther!"
"Icke ber jag dig träda i hans fotspår: jag säger blott att
Charlotte är en qvinna som kan rättfärdiga en dårskap...
Det är således Charlotte du föredrar?"
"Nej då, för allt i verlden, jag föredrar ingen af dem!"
"Det vill säga att du med tacksamhet emottager hvilkendera af systrarna, som -- sedan du några veckor bortåt gjort dina visiter -- efter en passande sondering befinnes vara mest benägen?"
"Nej, så menade jag icke!"
"Hvad menar du då?"
"Att jag har stor håg att sjelf dra försorg om mitt giftermål och att, öfver hufvud taget, det är för tidigt ännu att tänka derpå."
"Hvilket betyder att du vågar förakta din mosters medverkan?"