Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gr von Fersens, Hans, motion om anslag af statsmedlen, att användas till pris vid allmänna täflingsöfningar; Allm.
Besv. och O econ.U tsko 11 e t: 1:0 Frih. von Knorrings, Wolrath, motion om förbud emot brännvins införande från Norrige; 2:0
Hr Estenbergs, Pehr, motion om förbud emot införsel af vissa utländska fabriks- och galanterivara-.
Föredrogs å nyo Hr Rosenblads, Bernh., d. 24 näst!.
Febr. pä bordet lagda motion om Nummerlotteriets förvandlande till Classlotteri, samt om upplifvande af förbuden emot allt offentligt utbjudande af lottsedlar i utländska lotterier.
Hr Montgomerie, Gust., hade inlemnat följande, som upplästes: Vid Hr Rosenblads motion om Nummerlotteriets förvandling till ett Classlotteri' får jag ytterligare anmärka: att om Svenska nationen, emot förmodan, icke skulle kunna vara utan en så beskaffad offentlig spelinrättning, ett Classlotteri då må inrättas i stället för det nuvarande Nummerlotteriet, emedan det förra är mindre skadligt än det sednare; men att det må öfverlåtas åt enskild person eiler Corporation och icke utgöra en statsanstalt, utan höra under ordningsmagtens i hufvudstaden controll och uppsigt, samt att den inkomst, som genom arrende, entreprenadanbud eller viss del i årliga vinsten, deraf kan erhållas, må till hufvudstadens nytta ad pios usus, uppfostringsanstalter, offentliga nybyggnader eller allmänna, nödiga ansedda reparationer elier förbättringar, af dess styrelsemagt användas och icke vidare utgöra någon ingredierande del i statsanslaget, hvarmed en spelanstalt aldrig bort hafva den ringaste gemenskap, hvarken i afseende på dess påräknade inkomstkälla eller betäckande af dess möjliga förlust, som i båda fallen är lika vanärande för Staten, som förlusten skulle kunna blifva för densamma ruinerande.
Dessa mina anmärkningar, hvilka tillika utgöra en särskild motion, anhåller jag vördsamt må få åtfölja Hr Rosenblads anförande till vederbörligt Utskott.
Företogs till remittering Gr. Löwenhjelms, Gust., d. 24 nasti.
Febr. på bordet lagda motion om årligt anslag till understöd för militärer, tillhörande f. d. Finska Armeen.
Hr Klingstedt, Gust.
Fredr., hade inlemnat ett så lydande anförande:
Jag förenar mig så mycket hellre med Hr Gr. Gust. Löwenhjelm i tillstyrkan om understöd för de Finska krigsmän, som qvarstadnat i Sverige och derstädes sakna sin 200 Den 3 Mars f. m. bergning samt ej tunna återvända till deras fordna fädernesland, för hvars förening med Sverige de så tappert stridt och så ihärdigt utstått de största mödor och uppoffringar, som jag, tjenstgörande vid denna arme', varit vittne lill dessa i krigshistorien så sällsynta bedrifter; men jag föreslår, till undvikande af nya anslag, att det föreslagna understödet måtte utgå från den fond, som efter Norrska kriget blifvit beviljad för de tjenstemän, hvilka dellogo i detta krig och ej ägde lön på stat, i den mån tillgångarna det medgifva, sedan de personer, som tili en sådan förmån kunna komma i fråga, genom till K.
M. ingifna underd. ansökningar styrkt deras behof och rättighet till åtnjutande af ett dylikt understöd; af hvilken anledning jag anhåller, att detta mitt anförande måtte få åtfölja motionen till Utskottet.
Hemitterades till StatsUtskottet.
Å nyo föredrogs Hr Rosenqvists, Fredr.
Leonh., d. 24 nasti.
Febr. på bordet lagda motion om upphäfvande af 4 punkten af K. Brefvet d. 22 Mars i8o3, rörande för groft brott anklagade personers insättande på fästning eller i annat fängelse.
Hr von Stahl, Au g.:
Då jag haft för afsigt att väcka en motion, angående upphörandet af den nu gällande praxis att i vissa mål insätta anklagad å fästning att förmås till bekännelse, men blifvit af Hr Rosenqvist förekommen, utbeder jag mig att, då fråga nu är om remitterandet af Hr Rosenqvists motion till vederbörligt Utsk., få redogöra för de grunder, uppå hvilka jag stödjer min åsigt af saken.
Svenska lagskipningen har antagit tre slag af befrielsedomar åt sådana för brott tilltalade personer, hvilka ej derom kunnat öfverbevisas: det första då den tilltalade helt och hållet befrias, när han har ingen eller ringa misstanke emot sig och derföre förklaras, som det understundom heter, "böra njuta sin oskuld till godo;’’ det andra, då han förklaras icke kunna fällas åt saken, hvilket användes, när halft bevis finnes emot honom; det tredje, som brukas, när särdeles besvärande omständigheter förekomma emot den anklagade, hvilka anses utgöra mer än halft bevis, är att lemna saken åt framtiden, då den kan uppenbar varda.
Någon extraordinär bestraffning å för brott anklagad, der bevisningen ej varit tillräcklig för hans fällande till ansvar, har lagen icke utstakat.
För det bruk, som i lagstiftningen å högsta ort blifvit vedertaget, att insätta anklagad å fästning eller correctionsinrättning för att, som det kallas, ”förmås till bekännelse,” har man sökt finna stöd af sista mom. 37 §. 17 Cap. Rätteg.- B:u, hvilket har följande ordalydelse: ”1 grofva brottmål ”må domaren försöka med svårare fängelse att få sanningen Den 3 Mars f, m. ao i ”i ljuset, der bindande liknelser oell omständigheter finnas "emot den, sorn anklagad är: förfa re dock dermed varsam"ligen.
” Meningen med detta i Rätteg.B:n uttryckta stadgande har varit att, då genom ett föregående mom. i nyssnämnde lag-§. det blifvit domare och K.
M:s Bef:b:de förbjudet att emot anklagad begagna tortur, ett lindrigare tvångsmedel likväl skulle vara att tillgå för att under pågående ransakning åstadkomma bekännelse, innan dom ännu fallit.
Lagstiftarens mening har dock aldrig varit att utsträcka detta tvångsmedel till ett inspärrande å fästning, möjligtvis för den tilltalades hela lifstid, sedan ransakningen redan blifvit fulländad och i flera instanser dömdt.
Brottmåls-annalerna äro ej utan exempel, att personer sålunda blifvit hållna i fängelse tio år och deröfver, skiljda från all sysselsättning och betagna allt umgänge med andra än fångpredikanten, som tidtals besöker sådana fångar för alt uppmana till den bekännelse, man väntar erhålla, och fångvaktaren, som bibringar dem födan.
Medlet, så användt, urartar till åläggande af en extraordinär bestraffning och innefattar en inqvisitorisk behandling, båda lika främmande för Svenska lagstiftningens anda; men betraktad såsom endast varande ett tvångsmedel, står denna behandling ej väl tillsammans hvarken med den varsamhet, som i ofvannämnde lagrum blifvit domaren anbefalld, eller med den grundsats, som öfverallt i lagstiftningen gjort sig gällande, att hvarken hårdare eller lindrigare tortur må under något sken emot tilltalad användas.
Hr Strussenfelt, Adolph Ludv., uppläste följande:
Första delen af denna punkt angår straffets skärpande utöfver lagen.
Jag medgifver visserligen, alt detta uttryck är illa valdt; men dermed afses dock, enligt min tanke, intet annat än det fall, då en lagbestämd förbrytelse utöfvas under eller med sådana försvårande omständigheter, att det å sjelfva handlingen i lagen utsatta straff skulle, enligt rättvisans fordringar, vara för lindrigt.
Någon skärpning bör då äga rum; men grunden härtill ligger redan i den conseqvens, som utgör en nödvändig egenskap för hvarje god lagstiftning.
Slutet af samma punkt angår sådana gerningar, hvarå ej finnes beskrifven lag.
Om det å ena sidan är en sanning, att lag ej bör stiftas för tillfället, synes det mig å andra vara lika obestridligt, att den, som begår en till sin form i lagen ej upptagen missgerning, icke bör såsom belöning för sin uppfinningsförmåga att begå brott och för lagens ofullständighets skull blifva fullkomligt strafflös.
Angående denna sednare sats lärer bland Svenska jurister icke uppstå någon strid, fastän densamma utgjort ett tvisteämne för andra länders rättskunniga, bland hvilka Hr Etatsrådet Örsted med för mig öfvertygande skäl försvarat dess riktighet.
Genom 3 H. 26 202 Den 3 Mars f. m. dessa stadganden infördes ingen annan nyhet, än att högsta domaremagten förbehöll sig att i omförmälda händelser meddela yttranden angående målen, som borde för K. M. refereras.
Härigenom ville lagstiftaren förekomma, att ingen skulle, i följd af ett möjligt misstag å domarens sida om lagens analogi, undergå ett svårare straff, än som verkligen borde följa ä gerningen.
Dessa stadganden äro således endast stiftade till förmån för de brottsliga.
Samma punkt innehåller derjemte ett annat stadgande, som torde måhända förtjena större uppmärksamhet, nemligen, att en för groft brott anklagad, som, ehuru i det närmaste öfvertygad, likväl nekar till brottet och derföre ej kan anses fulleligen förvunnen, men hvars ondska oell vanart göra hans vistande pä fri fot för allmänna säkerheten vådligt, borde till bekännelse hållas i fängelse eller allmänt arbete på fästning, tukthus eller spinnhus; och skulle slika mål för K.
M. refereras och dess Nåd. yttrande afvaktas.
Detta stadgande bör, enligt min lanke, ej betraktas isoleradt, utan i sammanhang med de angående bevisningen i brottmål meddelade föreskrifter och den dervid fastställda rättegångsprocedur.
I få länder torde en anklagad vara mera gynnad un i Sverige.
I England , Frankrike, NordAmerika och vissa delar af Tyskland fälles eller frikännes en anklagad af jurymän, hvilka icke, såsom våra domare, äro bundna af bestämda föreskrifter i afseende på bevisningen, utan, enligt sin under målets behandling vunna öfvertygelse, förklara honom skyldig eller oskyldig.
Dessutom hafva flera lagstiftningar uppställt den hos oss alldeles främmande grundsats, att indicier kunna utgöra fullt bevis, eller hvad Engländarne benämna circumstantial evidence.
Likaså är det en i England allmänt antagen princip, att ett vittnes utsago äfven i gröfre brottmål lemnar full visshet om den tilltalades brottslighet.
Enligt Svenska lagstiftningen åter är den anklagades erkännande så vigtigt, att han, thy förutan, hvarken på grund af de starkaste indicier eller ett vittnes utsago kan förklaras skyldig.
Blott som ett undantag från denna allmänna regel förekommer den icke lagliga, dock vid nästan alla domstolar antagna praxis att, på grund af målsägandens ed, fälla en anklagad för innehafvaridet af stulet gods.
Den, hvilken i ofvannärnnde länder anklagas, måste således äga vida mindre hopp att blifva från anklagelsen frikänd, än den, som tilltalas inför en Svensk domstol; och den större fara, hvarför en anklagad i dessa länder är utsatt i följd dels af rättegångssättet och dels af bevisningstheorien, förminskas obetydligen derigenom, alt man lemnar honom biträde vid sitt försvar, hvilket också ofta är fallet hos oss, eller att rättegången endast föres i en accusatorisk form.
Detta sednare har man ofta hört prisas såsom en den anklagades största förmån; men härvid besinnar man ej, att, fastän domaren icke anställer det inqvisitoriska förhöret, detsamma dock Den 3 Mars f. m. 200 äger rum och ofta på det mest inhumana sätt, så att, enligt Berengers utsago i dess afhandling de la justiee criminelle en France, dessa slags förhör i Frankrike kunna verkligen anses såsom de värsta arter af tortur; och de dervid ofta nog vårdslöst förda protocoll ligga ändock till grund för de edsvurnas omdöme.
Jag för min del kan ej annat än se ett bevis på vår lagstiftnings humanitet äfven deri, att domaren sjelf, till det mesta, för öppna dörrar leder den inqvisitoriska undersökningen.
För den, som jemnför ofvannämnde länders brottmålsransakningar med dem, som blifvit förda i vårt land, ligger det öppet i dagen, att en stor del af de utaf jurymännen skyldige förklarade personer skulle, efter den här brukliga procedur och antagna bevisningstheori, omöjligen kunnat fällas.
Framför andra torde det tillåtas mig exempelvis nämna Franska läkaren Castaing, som i8a3 af jury förklarades skyldig till mord och, oaktadt han alltjemt nekade angifva brottet, derom ej heller något vittne kunnat lemna bestämd visshet, dock i följd af jux-yns förklaring blef dömd till döden och afrättades samma år.
Då man å ena sidan bör erkänna vår lagstiftnings berömvärda omsorg, att genom så stränga fordringar i afseende på bevisningen, när brottsligheten af den anklagade förnekas, söka göra hvarje lililalads fällande omöjligt, så bör man icke helier å andra sidan förbise, hurusom strafflagarna äro i fara att genom sådana eftergifter förlora sin påräknade verksamhet; ty denna beror hufvudsakligen derpå, att, då öfverträdelse af Jagen äger rum, dess hotelse också går i fullbordan.
En lag, som hotar med en påföljd, hvilken städse uteblifver, måste vara utan ali verkan.
Dessutom måste alltid samhällets medlemmar med fruktan se ibland sig en person, som är, om icke af domaren, dock af allmänna omdömet förklarad skyldig till ett groft brott.
För att, såvidt möjligt är, förlika denna mildhet med upprätthållande af strafflagarnas anseende och samhällets säkerhet har lagstiftaren måst betjena sig af 2tne medel, nemligen värjemålsed och den anklagades insättande på bekännelse.
Då i mindre brottmål halft skäl eller bindande liknelser förekomma om brottslighet, ålägges värjemålsed.
Att denna återigen ej blifvit använd i svårare brottmål, som gå å lif, dertill har lagstiftaren haft goda skäl, hvilkas giltighet ej af någou lärer bestridas.
Således återstår i detta sednare fall elen anklagades insättande på bekännelse.
Vilkoret! derför äro:
Ko att brottet, hvarför den anklagade blifvit ställd under tilltal, är groft; 2:0 att, ehuru han förnekar detsamma, han dock i det närmaste derom blifvit öfvertygad, och 3:o att hans ondska och vanart göra honom för allmänna säkerheten vådlig.
Då alla dessa omständigheter inträffa, synes mig all behöflig försigtighet vara iakttagen vid användandet af denna, visserligen bedröfliga, men dock nödiga utväg till bevarande af allmänna säkerheten.
Jag frågar: är det väl rätt, 204 Den 3 Mars f. m. är det väl klokt, att en person, sorn genom ett trovärdigt vittnes utsago och flera Lindande skäl är i det närmaste, ehuru ej fulleligen, öfvertygad om ett mord och dessutom gjort sig känd såsom en för samhället högst vådlig person, likväl må tillgodonjuta samma frihet, som Statens laglydiga och goda medborgare?
Jag tror, att då man i det för sina fria institutioner berömda England och JNordAmerika utan betänkande skulle döma en dylik person till ett straff, hvarigenom han förlorade lifvet eller sin frihet, kunna äfven vi, utan att träda humanitetens fordringar för nära, insätta honom på bekännelse.
Enligt min öfvertygelse är det högst illa beräknadt att, med antagande af sådana fordringar, hvilka för närvarande hos oss äga rum i afseende på bevisningen af ett brott, upphäfva stadgandet om den brottsliges insättande på bekännelse.
Skall detta ur lagstiftningen utgå, bör också mindre vigt läggas på den anklagades bekännelse; och häremot torde likväl åtskilliga betänkligheter uppstå.
Jag får i öfrigt erinra om något, som tyckes alldeles hafva undfallit den värde motionären, att nemligen anklagads insättande på bekännelse alldeles icke är en genom i8o3 års K.
Bref införd nyhet, utan att K.
Brefvet endast inskränker den i 17 Cap. 37 §.
Rätteg.Bm domaren lemnade rättighet att med svårare fängelse försöka få sanningen i dagen.
Användandet deraf förbehölls högsta domaremagten med det tillagda vilkor, att den anklagades vanart och ondska skulle göra honom farlig för samhället.
Man har således ett ytterligare bevis på de humana och menniskoälskande afsigter, som röja sig ej allenast i detta K.
Bref, utan jemväl i andra under den så ensidigt och hardt bedömda envåldsregeringen utkomna ordonnancer.
Jag är således långt ifrån att, i likhet med den värde motionären, uti 4 punkten af meranämnde K.
Bref se ett våldets och godtyckets redskap; tvärtom synes det mig vara en garanti emot godtycket, hvartill det också varit bestämdt.
Det torde icke heller böra lemnäs alldeles obemärkt, att anklagade ganska sällan insättas på bekännelse och att för öfrigt dervid alltid med största försigtighet förfares.
Såvidt mig är bekant, hafva af detta bruk ej heller några olägenheter försports; men väl har dermed stundom det åsyftade ändamålet vunnits.
På de af mig anförda skäl vågar jag vördsamt afstyrka bifall till motionen.
Jag högaktar den känsla, sorn ligger till grund för nu framställda motion; den är vacker, emedan den härleder sig från medlidandet för den olycklige, men den är bristfällig, då man deraf förledes att lemna mera afseende åt den enskildes rätt, än åt det allmännas fordringar på säkerhet.
Det är dock riktigt och rättvist att skilja principen från tillämpningen.
Om man går Den 3 Mars f. m. tillbaka till grundbegreppen för den förra, så lärer det ej kunna nekas, att icke blott brottslingen, utan äfven samhället ovilkorligen har rätt att fordra skydd och säkerhet.
Då gravarnina utgöra mera än half bevisning, och allmänheten är öfvertygad, att den lagförde har begått det brott, hvarför han anklagas, t. ex. ett mord: hvad blir följden, om han genom ihärdigt förnekande undgår straff och får gå ledig?
Jo, att man allmänt fruktar för samma person, som man anser vara i stånd till någon ny brottslighet, och att mången annan individ af hans exempel lockas att begå brott, i hopp att genom ihärdigt förnekande likaledes undgå lagarnas kraf.
Det är farligt att vidröra principen och att vilja upphäfva samhällets rättighet att fordra, det en för detsamma vådlig person sättes på bekännelse, eller egentligen aflägsnas derifrån.
Något helt annat deremot är, om denna rättighet missbrukas.
Mig veterligen har sådant ej handt, och vi kunna väl hysa det skäliga förtroende till högsta domaremagten, att den ej tillåter en sådan åtgärd, innan den blir nödvändig för samhällets lugn.
Jag anhåller, att Utsk. ville göra synnerligt afseende på vigten af det stadgande, som man nu söker få afskaffadt.
Milda straff äro i fria staters anda.
I samma mån som friheten tilltager, använder man mildare straff, och våldet aftager.
Det godtycke, hvarpå den ifrågaställda fjerde punkten af K. Brefvet d. 22 Mars i3o3 stödjer sig, kan föranleda till missbruk af den deri medgifna rättighet.
Det utkom under envåldsregeringen och passar således ej för vårt fria samhällsskick.
Också äro alla andra punkter deraf upphäfna, och den sjette i följd af R.
St:s beslut vid 182g års Riksdag.
Af denna sistnämnda punkt synes bäst, i hvilken anda hela brefvet är författadt; den lyder som följer:
"Vid leuterera”de måls expedierande skola utslagen inrättas enligt det formulär, som jemte Wårt Nåd.
Bref af d. 12 April 1 y53 med"följt; men då straffet efter Wårt bifall skarpes, bör ej i ”utslaget nämnas, att det af Oss skett.”
Jag älskar att tro, det mina motståndare gjort sina anmärkningar endast i afsigt, att saken må kunna bättre skärskådas, och att Utsk. må få än mera anledning att tillstyrka denna barbariska föreskrifts upphäfvande, tiden till ära.
Jag bör äfven göra Högsta Domstolens Hrr Ledamöter den rättvisa, att de önska densammas försvinnande ur lagstiftningen, på det domaren må slippa att ens se en sådan.
Jag vill önska, att mina motståndare må öfvertygas om rättvisan af min motion.
Att åberopa andra länders bruk är godt och bra, när de äro milda, men icke, då de äro österländska.
Hr von Stahl:
Jag vill nu ej fästa mig vid det inconscqventa af Frih.
Roye att, då han lika med mig erkän - Den 3 Mars f. m. lier det oriktiga i principen, likväl försvara utöfningen deraf.
Jag vill endast, då Frih. åberopat, att samhället ar belåtet dermed, att en nära förvunnen brottsling ej genom ett ihärdigt nekande må helt och hållet undkomma den straffande lagen, erinra, att det ifrågavarande bruket att insätta anklagad å bekännelse alldeles icke svarar mot hvad som dermed egentligen åsyftats; ty ganska få af de på bekännelse insatta skrida lill en sådan.
Erfarenheten har nemligen ådagalagt, att bekännelsen, när den någon gång blifvit afgifven, inträffat kort efter det den anklagade kommit till fästningen, innan lian ännu hunnit vänja sig vid ensligheten; men att, i samma mån som tiden för hans fängelse utsträekes, lynnet också blir mera förhärdadt och förstockadt.
Han inser, att om han envist fortfar i sitt förnekande af brottet, skall förr eller sednare den tidpunkt inträffa, då man måste utsläppa honom.
När detta omsider sker (och engång skall det ju ändå inträffa), återträder han i samhället med förstörd helsa, försvunnen arbetshåg, förlorad arbetskraft och med ett förstockadt sinne; och jag frågar: kan samhället härmed vara belåtet, och hvad har lagen nu uträLtat?
Jag vill gerna gifva den siste värde talaren rätt deri, att sällan någon på bekännelse insatt person har tillstått det brott, hvarför han blifvit häktad; likväl har det handt.
Men det är likgiltigt, om han bekänner eller ej. litt högre ändamål åsyftas och vinnes genom hans qvarvarande: det, att han aflägsnas från samhället, som har ratt alt fördra detta, oafhängigt af den omständighet, huruvida han genom fängslandet kan förmås till bekännelse eller ej.
Låt vara, att det efter 10 lill i5 år händer, att han måste utsläppas; tiden har lugnat sinnena, och den allmänna förargelse har upphört, hvilken nödvändigt måste uppkomma deraf, att en sådan brottsling, endast han fortfar i sitt förnekande inför domstolen, kan enskildt till en hvar, som han råkar, med den allrastörsta fräckhet säga: jag har begått brottet, men slipper straff och får vara fri, blott jag ej bekänner vid domstolen.
Detta oförsynta trotsande af lagen är farligt, ej så mycket för honom, som fastmera för andra illa begifna personer.
Om allmänna säkerheten bör gälla mer, än den enskildes, måste detta stadgande stå qvar, men tillika öfverlennäs åt högsta magtens varsamhet att förekomma missbruk af detsamma.
Den siste värde talaren har ansett nödvändigt, att den till brott med mer än halft skäl förvunne inspärras, dels lill förekommande af allmän förargelse och dels till befordrande af allmän säkerbft.
Jag anhåller härvid att få fästa uppmärksamheten på skillnaden emellan inspärrning och tortur.
Jag har flerestädes besökt fängelser, för att äfven der studera menniskan, oell har sett dylika uslingar undergå en tortur, som är vär - Den 3 Mars f. m. 2oj re än den kroppsliga, jag menar själens.
I Malmö såg jag t. ex. för några år sedan ett par fångar, hvilka sutit på bekännelse, om jeg rätt minnes, nio år.
De sleto intet otidt till kroppen, de voro väl klädda, fingo god mat och deras celler voro snygga och renliga; men dessa olyckliga varelser voro heröfvade ej blott allt umgänge roed andra uienniskor, utan äfven allt slags arbete, och man tillät dem icke ringaste läsning, icke ens af bibeln.
Jag ansåg för min pligt att genom vederbörande presterliga auctoritet söka skaffa rättelse härutinnan.
Jag tror, att på de flesta ställen förhållandet kan vara sådant, som Hr Cederschjöld omtalat; men jag frågar: har jag påstått, att så bör vara?
Jag beklagar, alt detta kan hända och skall tacksamt emottaga Utsk:s förslag till förekommande af missbruk; men helt annat är att ingå på den öfvertygelse, att det skulle gå an alt låta en, om icke af lagen, likväl af allmänna öfvertygelsen dömd grof brottsling vara lös.
För att ej förlänga dis— missionen får jag endast tillkännagifva, att jag förenar mig med Hr von Stahl.
Leonh., d. 24 sisth Febr. gjorda motion, att med afgörandet af de sedan sista Riksdag bvilande förslag till ändring i grundlagarna måtte uppskjutas, till dess motionstiden tilländalUpit, fann R. o. Ad., enär motionstiden nu redan tilländagått, samina motion icke erfordra någon åtgärd.
Föredrogos å nyo och biföl lös StatsUtsk:s d. 24 nästl.
Febr. på bordet lagda utlåtanden:
N;o 7. i anledn. af K. M:s Nåd.
Remiss å Kamereraren H. H. Krutmejers und. ansökning om befrielse från arrendet af Kronohemmanet Rinkeby i Stockholms län; N:o 8. i anledning af K. M:s Nåd.
Remiss å Enkan Anna Gustafva Sahlmans und. ansökning om befrielse från skyldigheten att ansvara för arrrendet af lotten N:o 5i af Upsala Hofstalläng.
Vid förnyad föredragning af StatsUtsk:s d. 24 sisth Febr. på bordet lagda memorial N:o g, med återlemnande till BorgareSt. af K. M:s till Utsk. remitterade Nåd.
Propos., ang:de curhusafgiftens fortfarande, beslöt R. o. Ad., som d. 12 i samma månad till Bevilln.-Utsk. remitterat samma Nåd.
Propos. , att StatsUtsk:s ifrågavarande memorial, såsom icke erfordrande någon åtgärd, skulle läggas till handlingarna.
Då nu å nyo föredrogs StatsUtsk:s d. 24 sisi!.
Febr. på bordet lagda memorial N:o 10 om återlemnande till BondeSt. af åtskilliga motioner, rör:de en jemnare fördelning af roteringsbesväret, beslöt Jt. o. Ad., att samma memorial skulle hvila på bordet, till dess underrättelse ankommit om BondeStts beslut i denna fråga.