Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Gammel Gæld» är ännu Esmanns hela produktion, men hans författarefysionomi har bestämda, markerade drag, hvilka tydligt aftryckt sig i diktningens mjuka lera.
Då man läst igenom den läckert utstyrda lilla boken, tycker man sig sitta med en bukett i handen, en bukett af utsökta blommor, fina i färg och doft.
Dessa tvenne noveller bjuda på den skäraste poesi i en form, som är äkta stilistisk konst.
Det karaktäristiska i Esmanns stil är en osirad enkelhet, en elegant måtta, något visst diskret och dämpadt.
Den är sammanträngd, utan att man märker detta; den berättar eller målar kort, i få ord, utan att blifva tung.
Författaren koncentrerar i några få ord eller i en enda bild det oändligt sammansatta intryck, som han sjelf rönt och som han vill meddela oss.
Ty det är så, att alla våra intryck äro helgjutnast, ymnigast, fullast närvarande såsom stämningar, hvilka ofta äro omedvetna, samt att en diktare kommer sanningen närmare, framkallar hos läsaren det åsyftade intrycket lättare och innerligare genom en bild eller genom sjelfva ordens klang och rytm, än genom att efter verkstäld analys endast framlägga det samma styckevis.
I förra fallet gripes läsaren omedelbart af en viss stämning; konstnären har gjort allt det nödiga förarbete, hvilket i senare fallet läsaren sjelf får åtaga sig.
Det fins djup mening och ymnig innebörd i en bild som denna:
»då hjertat är mjukt som jorden i maj»; den väcker en mångfald af tankar och känslor.
Och det ligger en i all sin enkelhet intensivt målande kraft i dessa ord:
»stora mörkblåa barnaögon – violer i mjölk».
Bilderna äro i allmänhet sällsynta och oftast korta: små äkta smycken, sparsamt utströdda öfver framställningens enkla drägt.
En och annan gång utför förf. dem med en bredd och säkerhet, som påminner om Jacobsen, formar dem omsorgsfullt, tills de stå der i en viss ädel skönhetsro. – »Liksom blodet från ett sår, som bryter upp, först sipprar långsamt, droppe efter droppe, och sedan rinner hastigare och hastigare i stark och samlad ström, så trängde nu alla de gamla minnena in på mig». – »Som när en vissnad gren en sen höstdag lossnar från trädet och ljudlöst faller ned i det stilla bladbetäckta vattnet, småningom simmar in mot brädden och lägger sig till hvila för alltid i den mjuka dyn tätt intill andra grenar – så önskade jag blott att så sakta som möjligt glida till ro i deras fredliga lif».
Esmanns konst består i väsentlig mån deri, att han kan med små medel uppnå en stor verkan.
Och detta både i sin berättande framställning och i sina naturmålningar.
Inledningen till den första novellen, »Gammel Gæld» är ett typiskt prof på hans berättarekonst.
Han förtäljer hvardagligt, enkelt, öfverskådligt, jemt fortlöpande, verkligen episkt, utan att stanna i distraherande detaljer eller förirra sig ut i mer eller mindre behöriga parenteser, med en och annan bild, i hvilken berättelsen mynnar ut, lugnt och naturligt, liksom en flod allt här och hvar breder sig till stilla sjöar, i hvilka nejden speglas.
Man kommer ovilkorligen att tänka på dessa gamla sagor, som börja med: det var en gång o. s. v.
Förf. undviker alla starka ord.
Alla ytterligheter, det brutala och larmoyanta, det som är skrikande i form och ton, dämpas i hans mjukt och melodiskt framglidande prosa.
Sentimentaliteten är honom lika motbjudande som den i sin våldsamhet osköna lidelsen.
Hans stil liksom kyler det alltför heta, skyler det grofva och fula under sina veck, är som ett klart, rent vatten, hvilket runnit genom en fin sil.
Han kan framför allt skildra tystnaden, ensamheten, stillheten.
Det är något af Topsøes stämningsfulla enkelhet i hans naturskildringar, ofta något af senhöstens tunga vemod.
Stundom påminna de om läckra porslinsmålningar eller klara akvarellfärger.
T. ex. denna vårskildring.
»Det var den dagen ett härligt väder.
Först i mars; man kände, att vintern bröt upp, der var som en aning om vår i den milda blå luften, det späda solskenet och den svarta fuktiga jorden.
Jag hade först gått rakt hem, men då jag stod vid mitt fönster och såg den fina, brunaktiga färgtonen öfver kastanierna längs vägen, den lätta ånga, som steg upp ur jorden inne i täpporna, der drifhustaken blänkte i solen och trädgårdsmästarne hade begynt taga i, och hörde murarenas sång rundt omkring från ställningarne, som sträckte sina kalkade hvita armar ut i den blå luften, fick jag lust att gå en lång tur ut på landsbygden, jag ville gå våren till mötes.
Men utanför staden blåste det barskt, skarp och pipande for vinden hän öfver de nakna markerna genom de aflöfvade häckarne och dikenas vissna gräs.
Det hade plötsligt blifvit mörkt, en isblå kallt glimtande sky undanskymde solen.
Jag frös och vände skyndsamt om.
Det var för tidigt ännu.»
Eller denna höststämning:
»Sommaren är nu snart förbi, det blir höst igen.
Jag märkte det här om dagen, jag hade åkt utom staden för att promenera i en af de allmänna anläggningarna.
Det låg i tystnaden och tomheten i de långa alléerna, jag kunde se det på det tunna solljuset, som liksom var blåst ut öfver markerna, men i synnerhet var der en stämning i luften långt borta, som berättade mig det, något fint sorgmodigt, ömt bristande, som der kan vara i en kvinnas blick, när hon tillgifver den hon älskar, och hvari jag liksom kände hela den döende sommarens kärliga, bedröfvade farväl.»
Esmanns psykologi går icke egentligen på djupet; hans karaktärsskildring är i sjelfva verket endast konturteckning.
Han låter sina personer tala och röra sig, och vi känna igen dem, vi ha både sett och hört dem förut i lifvet omkring oss.
Men förf. förklarar dem icke.
Han har icke trängt synnerligen djupare in i deras själslif än hvilken iakttagare som helst.
Hans sympatier och intressen tyckas icke sträcka sig till många individer af menniskoslägtet eller omfatta många sidor af lifvet.
Egentligen är det endast två kvinnotyper och en manlig, som han skildrar.
Först och främst »den yndige Pige», naivt kokett och barnsligt sorglös, rank, blond, med »en blid, mjölkaktig doft, ett barns sunda, ljufva doft».
Vidare hon, som är ungdomskraften och lifsglädjen, kvinligt mogen och jungfrusund, hvars hela friska väsen öppet och tillitsfullt strålar ut ur de klara ögonen och jublar i hjerteskrattet.
Och så slutligen den unge mannen, som är flanör genom lifvet ungefär som på Østergade, betraktande allt med en viss kall nyfikenhet, hvarken glad eller sorgsen, skyende alla starka känslor och alla afgörande situationer liksom skarpa ljud och skärande ljus, som icke känner lust att vandra på den stora farvägen men saknar energi att få något rigtigt tag i lifvet samt för öfrigt aldrig väntat sig just så mycket af det samma, en bra kamrat och en älskvärd menniska, en sensitivnatur och en raffinerad läckergom, aristokrat och egoist, men innerst vek och finkänslig och högsinnad, öfver hufvud taget »af det slags menniskor, som sällan uträtta något i lifvet och näppeligen blifva lyckliga».
Dessa menniskor har Esmann skildrat med intresse och sympati, men längre tyckes den senare icke sträcka sig.
Detta framträder starkt vid skildringen af Brun och hans vänner.
Esmanns författarekynne är icke nog smidigt och elastiskt, för att han skulle kunna stå fullt objektiv och öfverlägsen gent emot sina modeller.
Man tycker sig rent af se i hans min, jemte den satiriska humorn, ett drag af förvåning öfver sådana menniskor, hvilkas smak och vanor äro så olika hans egna.
Och häri kan ligga en stor fara för författarens framtid; den alltför långt drifna räddhågan att komma i beröring med det ofina, otympliga, tölpaktiga i lifvet kan blifva en alltför snäf begränsning för hans förmåga af menniskoskildring.
Glahn och Holck voro studentkamrater; den ene såg i den andre sin bäste vän och den bästa menniska, han kände.
Så blefvo de fiender för ett fruntimmers skull och foro efter afslutade studier hvar åt sitt håll.
Holck nedsatte sig som läkare i en småstad samt blef en god medborgare och en lycklig äkta man, såsom folk är mest.
Glahn reste utrikes, fingrade litet på hvarje utan att hängifva sig åt något bestämdt, blef småningom missnöjd med sig sjelf och hela verlden, sjönk allt djupare i slapphet och leda samt fattade omsider beslutet att göra sig pinan kvitt.
Men dessförinnan biktar han sig för sin vän i ett bref, hvilket jemte ett annat, skrifvet vid en föregående kris, egentligen utgör novellen »Gammel Gæld», som gifvit boken dess namn.
Glahn skildrar sitt lif efter skilsmässan från vännen, de händelser och personer, som inverkat bestämmande på det samma, samt det själstillstånd, hvilket nu omsider kommit honom att fatta sitt beslut.
– Författaren borde icke låtit Glahn sluta med att taga lifvet af sig.
Det skulle gripit oss vida starkare, om han låtit honom glida in i ett tomt, innehållslöst lif, ty detta vore mera verklighet och sanning.
Detta är i regel förfelade existensers slutliga öde.
Sjelfmord äro undantagsfall.
»Børn» är en liten idyll med sorglig upplösning.
Han är en man i verken, hon ung, gift kvinna.
De mötas dagligen på Østergade, råkas ändtligen på en välgörenhetsinrättning samt knyta efter den äkta mannens bortresa en allt mer intim bekantskap.
De leka som två stora barn, utan tanke på hvad morgondagen kan bringa.
Då de omsider genom följderna vakna upp till lifvets allvar, finna de, att deras kärlek icke är en sådan, på hvilken ett samlif för hela lifvet kan byggas.
De skiljas, och hennes framtid är förstörd.
Gustav Esmann har utarbetat en stil, som är originel och lödig.
Hans båda noveller hafva ådagalagt, att han formelt är fullmogen konstnär; hans kommande produktion får visa, huru pass mycket innehåll af menniskostudium och lifserfarenhet han mäktar ingjuta i denna konstnärliga form, hvilket åter i väsentlig mån beror på rikheten och uttänjbarheten af hans sympati.
”ERNST AHLGREN.”
(FRU VIKTORIA BENEDIKTSSON.)
En frisk vintermorgon, då solen strålar på en hvitblå himmel och snön ligger ren och hvit öfver slätten, veckande sig öfver backarne mjukt som ett sammetstäcke, och rimfrosten höljer landsvägspilarnes röda grenar med nålar och kulor af finaste filigran, gnistrande i solen; – en frisk vintermorgon, då slätten tyckes vidga sig och himmelen hvälfva sig mera hög och luftig än annars; – en frisk vintermorgon, då luftens klarhet och renhet och denna naturens förunderliga ro, i hvilken jublet tyst slumrar, dricker sig in i porerna, strömmar med blodet genom ådrorna, gör tankarne genomskinliga som glas och spänstiga som en stålfjeder samt känslorna ymniga och djupa; – en frisk vintermorgon, då sinnet är lätt och lynnet godt och man håller dubbelt af hvarje hus och hvarje menniska, som man ser, just derför att de synas så små i alltets oändlighet; – en frisk, frostig, strålande vacker vintermorgon, – sådan är Ernst Ahlgrens diktning.
Det är det kraftiga och sunda, som gifver hennes författareindividualitet dess prägel, det tankeklara och viljestarka och känslodjupa.
Lifvet ligger framför henne i en blottande skarp belysning, hon ser på det med den menniskas blick, som erfarit mycket, tänkt mångsidigt och känt djupt, och hon skildrar det framför allt enkelt och ärligt.
Det är lifsmodet, glädjen öfver att lefva, som ligger djupast hos en sådan menniska.
I lifvets arbete känner denna menniska sig lycklig, så munter och fri som simmaren i det salta, kyliga vattnet.
Detta, att hafva något att göra, att spänna alla muskler och hålla hvarje hjernfiber beredd till verksamhet, kommer ögonen att stråla och näsborrarne att vidgas.
Och när lidandena och motgångarne piska hennes själ liksom hagelskurar ett ansigte – och denna själ är så finkänslig och ömtålig som en späd, fin hy – så biter hon tänderna samman och sträfvar hårdnackadt framåt, utan en klagan, utan ett utrop af otålighet eller dåligt lynne, huru det än svider och bränner.
Det omilda och skoningslösa i lifvet, som hos så många förslöar och förhårdnar sinnet, snedvrider själslifvet eller kommer känslorna att smärtsamt krympa samman i en sjuklig skygghet, liksom en menniska, hvilken med fasa, afvärjande, sträcker ut armarne mot en fara, verkar hos denna starka natur på ett helt annat sätt: det gör gestalten mera rank, blicken mera vid och djup, skärper tanken, sofrar känslolifvet.
Det förderfvar icke, det förädlar; det aflagrar icke hårdhet, icke bitterhet, icke slapphet och lifsleda, utan en rik, varm menniskokärlek.
Det allvarliga, glada lefnadsmodet, det kraftiga, godlynta trotset är liksom ett träd med starka rötter, kring hvars stam de fina känslornas späda grönska klänga sig, sugande sin näring ur dess saft.
Denna stämning af en frisk vintermorgon strömmar mot oss ur hela Ernst Ahlgrens produktion; detta grunddrag af sund kraft framträder i den samma mångfaldigt nyanseradt, medelbart och omedelbart, i yttranden och anmärkningar, som undslippa författarinnan, i tonfallet i berättarens stämma, i beskaffenheten af karaktärerna, särskildt kvinnotyperna, i de framstälda åsigterna, i sjelfva den konstnärliga utformningen af novellerna, i stilen och kompositionen.
Skönheten ligger för Ernst Ahlgren i det sunda och goda, i kroppens helsa och karaktärens adel.
Bleka tankar förefalla henne lika litet intressanta som bleka kinder.
Hon älskar »helsans robusta skönhet».
Hon låter aldrig muta sig af ytan, hon tränger alltid in under den, djupare in.
Hennes sanningskärlek framkallar hennes misstänksamhet, hennes behof att vara ärlig drifver henne till grundligt studium.
Hon blottar det anfrätta under det fagra yttre, hon lösgör den fina äkta perlan ur musslans grofva skal.
Hon är obarmhertig som lifvet sjelft, ty hon vill vara sann; hon tvättar sminket från det vissna ansigtet, sliter af de lånade klutar, i hvilka den fega svagheten och det koketterande hyckleriet höljt sig, den förra för att narra sig sjelf, den senare för att narra andra; hon tvingar oss att se våra egna drag i den spegel, hon ställer framför oss, med minen hos en mor, som gifver sitt barn medicin.
Men hon känner äfven »de sympatier, hvilka i ett friskt sinne så lätt spira upp för alla dem, man lär känna i grund, till och med om de äro fulla af fel»; hon har ett skarpt öra för »denna poesi, helt omedveten, halft dold, som finnes i all verklighet».
Man ser de ständigt vexlande uttrycken i hennes ansigte, under det att hon med spänd blick och synbart intresse följer handlingens gång i det drama, som de af henne sjelf diktade personerna spela; man tycker sig understundom höra ett utrop af uppmuntran, af indignation, af bittert vemodsfull medkänsla, af den äldres godlynt ironiska deltagande, af en väns: »bra gjordt, kamrat!»
Hon har flätat sig en satirens tagelsnärt, med hvilken hon slår till, så det biter, när oförskämdheten och humbugen komma inom räckhåll.
Friskheten i hennes inre kan titta fram i hennes öga som en skälm och breda sig öfver hennes ansigte som en ljusning af det präktigaste lynne; men den kan också göra blicken så stor och skum och djup, som endast lidandet och sorgen, och den kan afteckna sig i hennes anletsdrag som mäktiga känslors kamp med sjelfbeherskningen.
Den gör alla själslifvets yttringar kraftiga: satiren, humorn, sorgen, smärtan, allvaret.
Tydligast visar sig denna grundegenskap af friskhet deri, att ett sundt och godt leende kan lysa upp midt i en skildring af lifvets skummaste sorg och mörkaste allvar.
Det är naturligt, att det är viljestyrkan samt öfver hufvud taget de med en frisk natur sammanhörande egenskaperna, som en sådan författarepersonlighet skall mest beundra och helst skildra.
Ernst Ahlgren anser, att det »käcka» och »manliga» utgör en så nödvändig egenskap hos en manlig individ, att, då den samma icke förefinnes, hon måste särskildt betona detta, – såsom vid skildringen af Axel Möller i »Pengar».
Frånvaron af denna egenskap hos honom verkade, att menniskor kände en ovilkorlig medömkan, – »och ändå», tillägger förf., förträffligt karaktäriserande sig sjelf, »var han hvarken sjuk, eller gammal, eller fattig».
Och för nästan alla de kvinnor, Ernst Ahlgren tecknat, är denna friskhet den gemensamma egenskapen i alla dess särskilda yttringar, som kyskhet i själslifvet, som fasthet i viljan, som öppenhet i blick, klarhet i tanke, rättframhet i tal och sätt, som stora kraf på sig sjelf och andra.
Låtom oss se, huru förf. skildrar sina båda mest utförda kvinnotyper:
Hildur Vide i »En realist» och Selma Berg i »Pengar».
De andra: modern i »En kris», Gerda i »Kritik», mor Märta i skissen af samma namn, m. fl., ansluta sig mycket nära till dem.
Vide är »sval och daggfrisk som en sommarmorgon». – »Hennes utseende var friskt och liffullt, och så fans det denna renhet öfver hennes varelse, hvilken nästan ingaf den föreställningen att dun och dam icke kunde fastna på henne som på andra menniskor.» – »Hon hade läst en hel del, äfven i filosofiska och naturvetenskapliga ämnen, hennes uttalanden och åsigter voro i allmänhet djerfvare än andra unga flickors.»
Det fins i hennes sätt en »hänsynslös uppriktighet» och en »frimodig ärlighet».
En af hennes maximer är:
»man skall icke prata, utan handla».
Då hon läst den unge »realistens» novell, säger hon: »om ni sagt det samma, men friskt och rent, då skulle jag icke haft ett ord att anmärka, men det är någonting kvalmigt, äckligt i sjelfva framställningen, som åtminstone är mig vidrigt.
Jag uppröres icke öfver hvad ni sagt, utan öfver sättet.
Man blygs öfver att hafva läst».
Och vidare:
»ni talar om kvinnans likställighet med mannen och menar dermed, att hon får vara lika dålig som han.
Sköna rättigheter!
Det är något sjukt och osundt i det hela, och det onda ligger i sjelfva viljan, just i det som skulle hålla hela varelsen frisk».
Hon fordrar, att tro och öfvertygelse skola blifva till lif.
Och Selma Berg är Hildur Vides andliga tvillingsyster.
Berg talar om en viss friskhet hos henne, hvilken är som vacker vinterfrukt.
»Vacker var hon icke, snarare motsatsen, men det var en friskhet, som påminde om en molnfri vinterdag med snö och bjellerklang.»
Hon har ljusgrå ögon, som lysa af lefnadslust.
»Det fans i denna figur en liniernas renhet, som måste ådraga sig uppmärksamhet.»
Hon säger om sig sjelf, att hos henne fins ingenting af det der mjuka, som gör, att man tycker sig kunna linda en om fingret.
Richard kommer vid betraktandet af denna gestalt att först och främst tänka på, huru sund och stark den måste vara; alla andra kvinnor, som han sett, »flöto i hans föreställning samman till en enda blodfattig, försnörd typ».
Och hennes yttre symboliserar hennes inre.
Hon har en skrupulös sanningskärlek och kan icke ljuga.
Hon är mycket ömtålig för åtlöje.
Det fins ingenting som hon mera föraktar än pjunkighet och pjåk, ingenting som hon mera afskyr än tårar, ingenting som hon mera föraktar än klemighet.
Hon kan icke tåla glasögon och poesi.
Hon säger sjelf, att hon är en sådan indiannatur, som icke tål att sitta stilla, utan måste ha frisk luft och rörelse.
Hon har en yrvaken energi och är full af sprittande lif.
Att gifva henne bannor är efter hennes egna uttryck, alldeles det samma som att slå vatten på en gås: »jag bara skakar på mig, så är det förbi».
Det gör alldeles det samma, hvad man blir, »bara det fins ruter i en och man kommer fram».
Misslyckas hon någon gång, så hvad gör det:
»jag bara spottar i näfvarne och tar bättre fast».
Hon är en sund, stark kvinna.
Hon är skapad till att lefva lifvet på godt och ondt som få, i dess kamp och arbete, i dess stora fröjder och stora sorger.
Ty för en sådan natur som hennes duger intet smått; hon läppjar icke på lifvets dryck, hon tömmer den i botten.
Det är som om hon bredde armarne ut mot lifvet, hälften i trots, hälften i ömhet, som ville hon älska det, njuta det, så det förslog.
Hon är en ren och kysk kvinna.
Kraften blir aldrig ofin.
Innerst eger hon detta ömtåliga noli me tangere; »det fans på botten af denna rättframma karaktär en skygghet, som kom hennes inre att krympa tillhopa för hvarje vidrörande», och hon säger sjelf, att hon icke kan lefva utan vänlighet.
Hon känner kvinnans behof att uppgå i en annans existens, men hon känner detta behof djupt och sjelfständigt, på modernt vis och på sitt sätt, såsom ett behof att fatta denne andres tankar och sträfvanden, att vara hans mod och tillförsigt och sjelftillit, att egga honom till verksamhet, sporra honom till handling och sjelf arbeta för honom.
Den kärlek, en sådan kvinna gifver en man, är det bästa i henne, allt hvad lifvet sofrat ut af äkta och gediget ur hennes själslif, hennes rena tankars kärne, hennes kyska känslors must, något, för hvilket »det icke fins ett ord nog fint och skärt ... någonting tyst och hemlighetsfullt, någonting stort och rikt ...»
Det är denna kvinnas lifshistoria, som Ernst Ahlgren skildrar i sin stora novell »Pengar».
Tidigt moderlös, har hon framlefvat sin barndom ensam, i afstängdhet från verlden, först hos sin fader, sedan i pensionen.
Fadern är ett stort älskvärdt barn, svag och opraktisk, alldeles handfallen gent emot lifvets förhållanden; genom den dagliga sammanlefnaden med honom och uteslutande med honom utvecklas de kraftfulla sidorna i hennes naturel, sjelfständighet, förmågan att reda sig och finna utvägar.
Hon vänjer sig vid, att man ser upp till henne såsom till den, hvilken alltid vet råd i kinkiga fall och från hvilken hjelpen skall komma; i pensionen var det, såsom hon uttrycker sig, alltid hon, som skulle taga sig af alla.
Derefter kommer hon i sin farbrors hus, prestgården ute på landsbygden.
Kyrkoherden och hans hustru äro som folk är mest; hon sluter sig just icke synnerligen varmt till någon i sitt nya hem, hon för sitt eget lif, bär sitt hufvud för sig och har sina egna tankar.
Hennes utveckling försiggår fortfarande på egen hand, de genom naturel och omständigheterna mera markerade egenskaperna hos henne skärpas ytterligare, de mera svagt utbildade och magert närda borttyna.
Alla de idéer, hon går och grubblar på, koncentrera sig i den enda: att hon sjelf, genom eget arbete, skall bryta sig en bana i lifvet.
Men genom de utifrån verkande krafternas starka tryck samt genom sin egen isolerade ställning och sin oerfarenhet, hvilka icke bilda någon synnerlig motvigt, pressas hon till att kasta alla sina föresatser öfver bord.
Hon säljer allt, framtidsplanerna och sin egen varelse, sina bästa tankar och känslor, sin kropp och sin själ, – säljer den för pengar.
Hon gör detta som ett oerfaret barn, som man narrar.
Hvad hon byggt upp genom sina grubblerier, var ännu icke af erfarenhetens fasta material och stod ännu icke på lifvets säkra grund; detta korthus, som ett barnsligt förstånd tornat upp, hvirflar kring till alla sidor vid första pust från den yttre verkligheten.
Först sedermera, som mognad kvinna, tänkte hon om igen de gamla tankarne, men då hafva de skjutit rötter i lifvets och erfarenhetens mark samt suga näring ur denna.
Emellertid sammankopplas hon med patron Kristerson.
Han är ett det allra präktigaste exemplar af en genomsnittsmenniska, en jovialisk hedersknyffel, som inte vill en mask för när.
Visserligen har han haft en smula trassel med sin hushållerska, men dels är han icke derför sämre än manfolk i allmänhet, dels arrangerar han den saken på ett i allo hederligt och lämpligt sätt.
Han har kommit sig upp i verlden genom hästhandel, bränvin och slagtoxar.
Han är en person, som till fullo vet, hur verlden skall tas; som han kommit underfund med, att alla lifvets dörrar stå öppna på vid gafvel för den, som har mynt i börsen, har hans enda sträfvan varit att skrapa samman pengar.
Men under allt detta har han visst icke försummat sin själs odling, hvilket man kanske med ett visst berättigande skulle vara böjd att förmoda; han har samvetsgrannt studerat »Allehanda» och utländsk skönliteratur (d. v. s. engelska damromaner).
Han är en duglig jordbrukare och en framstående kommunalman samt åtnjuter stort socialt anseende.
Han anses lika oumbärlig i en komité som vid en festmiddag.
Denne man älskar verkligen Selma så starkt och ädelt, som det är honom möjligt, och han hyser den ärligaste öfvertygelse om, att han skall kunna göra henne lycklig, såsom han uppfattar begreppet lycka.
Han menar henne väl och vill henne allt godt.
Men han förstår henne icke.
Denna utsökta kvinnosjäl är och blir för honom en sluten bok.
Med, giftermålet börjar ett nytt skede i Selma Bergs lif.
Det faller en pinsamt hvass belysning öfver tingen och menniskoansigtena; det är henne, som om hennes gamla verld småningom försvunne och en ny komme i dess ställe, som om hon sjelf och allting vore så alldeles förändrade.
Hvad hon nu ser och hör, isar henne, faller slag i slag öfver henne.