Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får häremot anmärka, att, om meningen är att utbyta diskont-utlåningen emot krediliv-rörelse, så vinner man alldeles ej ändamålet i fall man skulle gå (ill väga på ofvannämnde sätt.
Blefve summan obestämd, så finge genom stora kreditivers tagande hypoleksföreningar och privatbanker visserligen en beqväm och alldeles förträfflig hjelp, att utvidga deras assignations- och sedelulgifning; men då skulle ock den inskränkta fonden ganska snart blifva upptagen af dessa inrättningar allena.
I afseende på att gifva kreditiver till högre belopp än fonden är, lärer man härföre kunna åberopa privatbankernes erfarenhet, men jag bör fästa uppmärksamheten på skillnaden emellan dessa banker och riksbanken, ty under det privatbankerna gifva ut sedlar, fonderade på inteckningsdokumenler, grundar riksbanken sin sedelutgifning pä metallisk valuta, och måste derföre hafva en fixerad summa för sin sedelstock, hvarutöfver den ej får gå.
Man bar äfven sagt, att man ej bör handla minutiöst, utan att man bör lemna direktionen fria händer.
Det kan gå an i en privatbank, der direktionen är utsedd af de i ämnet skickligaste och der direktionen bäfver enskildt intresse i bankens förvaltning och upprätthållande.
1 riks-banken åter väljes som man vet 3 af hvarje stånd att utgöra direktionen, och del är en lycka om hälften förslår sig pä saken.
Dä derjemte riksbanken anses tillböra, som del heter, hela landet, så stegras naturligtvis derigenom betydligt anspråkena bos de lånesökande; hvilket jag ock vid läsningen af fullmäktiges prot. för de år, som föregingo sista riksdagen, erfarit; tryckningen utifrån var emellanåt så stark, att pluralitetens bland fullmäktige beslut synbart vittnade om dess inverkan.
Jag tror derföre alldeles nödvändigt vara, att icke sätta desse fullmäktige på för hårda prof, utan, så vidt möjligt är, bestämdt uttala hvad de skola göra eller låta.
Raab har talat om ombytlighet i principen för bankförvaltningen.
Jag kan dock ej finna, att Utsk. gjort sig skyldigt till en sådan anmärkn. vid denna riksdag, enär Utsk. i de aldra flesta punkter vidblifvit hvad Utsk. och R.
St. beslölo vid förra 266
Den 22 April. riksdagen.
I afseende på R.
St:s beslut vid en kommande riksdag eller riksmöte (eller hvad det må komma att hela) så lärer väl, huru än representationen blifver sammansatt, det vara säkert, alt det öfvervägande antalet representanter komma från landsorterna, och lika säkert torde det vara, att om ej dessa representanter finna, all den nya låneinrättningen hufvudsakligen gagnat landsorterne och der boende enskilde affärsmän, så blifva de troligen missnöjde och kasta omkull hela beslutet om krediti vrörelses införande.
Jag vill visserligen ej uppehålla den redan långa diskussionen, men blott i korthet anföra, att jag önskar hellre att banken belt och hållet skall afstå från denna kreditivrörelse, än att man ställer så till, att bankofullmäktige ej få rätta sig efter konjunkturerna; emedan denna lånerörelse då säkerligen blir oförståndigt och ilia skött till obelätenhet för allmänheten.
Ordf. hemställde, om R. o. Ad. ansåge de emot 73 punktens 4:de mom. nu gjorde anmärkmr föranleda till ä t erremiss, samt förklarade, då härvid ropades starka ja, blandade med nej, att han trott sig finna denna propos. besvarad med öfvervägande ja. 5: te mome niet.
Jag anser dessa tal vara allt för små, och skulle för min del vilja, alt aldrig någon utassignering eller afbetalning malle ske på mindre än 100 r:dr och sedan på jemna 100 r:drs tal.
Det måtte icke kunna vara meningen, att man skulle kunna utsätta 50, 60, 70 eller 80 r:drs tal o. s. v.?
Om här endast vore fråga om en stor rörelse, så skulle jag fullkomligt instämma med Gr.
Gyldenstolpe; men här är ju äfven meningen att lemna kreditiv på så små belopp som 1000 r:dr b:co.
Om det då är en näringsidkare eller jordbrukare i landsorten som vill begagna sitt kreditiv i hufvudsladen, på sätt som för honom är lämpligast; så skulle det för honom vara ett svårt hinder, om inga mellansummor fingo äga rum emellan de jemna 100-talen.
Om tilläfventyrs jag, boende i Småland, bäfver kreditiv på banken och vill göra upp en liqvid på 120 eller 130 r:dr b:co i hufvudstaden; så skulle jag då ej kunna göra det, genom k red i t i vet, annorlunda, än genom någon särskild person som ombesörjdej små-liqviderna, hvilket skulle minska fördelen af kreditiven.
Jag vill gerna medgifva att minimibeloppet må sättas till 100 r:dr, men tror att man sedan må vidblifva det föreslagna, att bevilja uttagningar på jemna 10-tal deröfver.
Om man vill att kreditivrörelsen i R.
St:s bank skall blifva beståndande och vinna framgång, så tror jag också att man bör inrätta den så, att den blir någorlunda beqväm äfven för bankens tjenstemän, så att ränteberäkningen ej må blifva alltför invecklad; hvarföre jag instämmer med Gr. Gyl - Den 22 April.
267 flenstolpe deruti, ali insättning och intagning icke böra understiga 100 r:dr samt att de sedermera böra vara pä jemna 100 r:drs tal.
Det kan visserligen, som Frill.
Raab nyss nämnt, deremot sägas, att det kan vara obeqvämt för de i landsorterna boende, som hafva liqvider all uppgöra i Slockholm; men lika väl som dessa liqvider kunna slutas pä jemna 10-ial, sä kunna de simas på ojemna lal och skillingar, hvilket äfven ofta är fallet, hvarföre sålunda ändå oftast skulle hända, ali man nödgades att, för slutliqvidens uppgörande, sända ripp något i konlant eller på annat säll godtgöra.
Då blefve skilnaden blott den, att man för godtgörande af differensen finge sända något mera bankosedlar, men de som hafva kreditiv torde äfven vanligtvis hafva liqvider för öfrigt på platsen, så alt de hafva löpande räkningar, hvilkas liqvid uppgöres blott några få gånger på året, hvarigenom remisser ej sä ofta förekomma; och i sådant fall kan hvar och en vara belåten med att assigneringar på banken ej emotlagas annat än på jemna 100-tal.
Jag tillstyrker således återremiss.
Jag har ej betraktat dessa kreditiver så som Frih.
Raab, d. v. s. att jag skulle på dem utställa alla liqvider som jag ville göra på ett ställe, på hvilken nummer de än voro, utan jag har ansett att de borde vara för en viss rörelses bedrifvande, och då kan det ej blifva fråga om talrika liqvider, enligt min tanka.
Och dessutom bör man göra afseende på den vidlyftiga bokföring, som skulle uppstå, om man finge assignera på alla 10-tal, Hr Akerman:
Jag finner ganska naturligt att de, som velat taga maximum till 50,000 r:dr eller derutöfver, och sålunda endast afse den stora rörelsen, skola finna 50 r:drs- och 10-r:drstalen allt för låga; men Utsk. har velat och sökt ställa så lill, att fördelarna af en kredilivrörelse äfven må komma de små lånesökande lill godo, och i sådant fall äro 50 r:dr försvarligt högt.
Jag tillstyrker sålunda bifall lill denna punkt.
Jag förenar mig helt och hållet i hvad Hr Akerman anfört, och fäster de Hrr:s uppmärksamhet, som yttrat sitt hopp att denna kreditiv-rörelse skulle komma all ersätta den allmänna diskontrörelsen och småningom indragas, derpå, alt om de sådant vilja göra (hvilket jag dock ej kan inse alt det går för sig), så böra de vara angelägne om alt den ställes så beqväm som möjligt, och detta beqvämaste sätt är det som Utsk. föreslagit; och det är af sådant skäl, som jag tillstyrker bifall till förslaget, ehuruväl jag medgifver att det för bankens tjenstemän vore beqvämligare ali blott räkna med jemna 100-tal.
Det förundrar mig synnerligen att Gr.
Gyldenstolpe kunnat tänka sig, att kreditiver kunna begagnas för andra ändamål än att få göra sina liqvider dermed.
Jag tror det vara kreditivernas rätta, bästa och vackraste ändamål, att göra större inneslående kassor öfverflödiga, så alt man kan göra upp sine Ii - Deri 19 A pi il e. m. qvider blott genom invisning på den bank, som leinnal mig kreditiv; men detta ändamål förfelas betydligt om, såsom Gr.
Gyldenstolpe föreslagit, endast jemna 100-tal få anvisas, ty jag beböfver endast hafva 3 1 ic|väder för mig på 170, 180 och 190 r:dr och törhäuda några liera, för att jag genast skall behöfva alt bålla en kassa af 200 till 300 r:dr för att kunna göra dessa liqvider.
Hvad äter räkningsbestyret beträffar, så innebär det icke något särdeles besvär, om summorna tagas blott på jemna 10-tal såsom 120, 130, 130 etc. etc.
Vi hafva sett huru lätt del är till att räkna sä i privatbankerna utan något besvär; och värre kan jag ej inse blir fallet bär.
Då jag ej vill skilja mig från de Hrr, som yrkat bifall lill 50 r:dr såsom minimum; sä yrkar äfven jag bifall på punkten sådan den är.
Om man efterser i privatbankernas böcker, skall man finna, att de flesta och ojemförligt de flesta assignalioner och insättningar der sluta sig pä 100-tal.
Om detta är händelsen med privatbankerna, kvilka naturligtvis ändock hafva en så inskränkt rörelse i förhållande till hvad som kan förekomma här i hufvudstaden; så skulle jag tro att det vore alldeles tillräckligt, om för kreditivrörelsen i R.
St:s bank uttagning och insättning bestämdes lill jemna 100-tal. Gr. Gyldenstolpe:
Jag kan icke inse att man skulle behöfva hålla så fasligt stor kassa som Frih. Raab förespeglat.
Med 100 r:drs kassa kan jag ju göra dessa liqvider, enär assignalio nerna ej behöfva variera på större summor än 100.
Jag skulle dä blott behöfva skicka resten.
Så att om jag skulle liqvidera 120 r:dr, jag sände blott en assignation pä 100 r:dr och sedermera de öfriga 20 kontant.
— Större kassa än 100 r:dr kan jag för min del ej finna behöflig, emedan, om den kassan tager slut, jag har assignationer att tillgå.
Om ändamålet med dessa kredilivräkningar är, att man derigenom skall söka ersätta eller undanrödja den fordna diskonlrörelsen; så bör man väl ställa så lill alt man i möjligaste måtto gör inrättningen beqväm äfven för mindre länesökande, som vilja begagna henne.
Från denna åsigt synes Ulsk. hafva utgått, och jag tror, för min del, att man gjorde rättast om man antoge Utsk:s förslag.
Efter hvad mig är sagdl, började man i privatbankerna med ännu ringare summor än dem, som här blifvit föreslagna, och man har der gått från de mindre lill de större.
Jag tror då skäl vara, att äfven vid riksbanken gä sakta lill väga.
Skulle man vid nästa riksdag finna summorna vara för ringa, så kan man ju då höja dem i fall sig göra later, dock med afseende å de mindre penningeägarnes intressen.
Jag tillstyrker således bifall å delta mom.
Jag bestrider helt och hållet Hr von Hartmansdorffs uppgift att alla privatbankerna börjat med ringare Den 22 April. 2(i!) belopp af invisningar, än livad Bankolltsk. bär föreslagit.
Att någon privatbank gjort det, är väl möjligt, nien i allmänhet har det ej varit förhållandet.
För öfrigt skulle jag tro, att invisning på 100 r:dr är redan ett tecken till en ganska liten rörelse, och att det således bör göra lill fyllest, att ett sådant siffertal tageslill norm för ifrågavar. rörelse; ty R.
St:s bank mätte icke behöfva befatta sig med något^mera obetydligt än de omsättningar, som gå pä 100 r:drs-tal.
Åtminstone silar man då sina mygg; en oell annan kamel torde väl ock sväljas under tiden.
Jag begärde ordet för ali vitsorda den af Hr von Hartmansdorff gjorda uppgiften, alt privatbankerna verkligen hafva börjat att tillåta så små invisningar som 10 r:dr b:co, men ali det gjorde större besvär än man stod ut med; hvarföre man vidtog den utvägen att stadga 50 r:dr b:co såsom minimum, samt deröfver i tillägg minst 10 r:dr b:co o. s. v., på jemna 10-lal.
Sä skedde i Smålands privatbank, och huruvida så var förhållandet med de öfriga, vet jag icke visst; men skulle dock tro att åtminstone i Carlstads privatbank så var, emedan Smålands privatbank af den till största delen tagit mönstret för sin rörelse.
Begreppet huruvida alla dessa belopp äro stora eller små, beror på den rörelse man drifver; i det ena fallet är 50 r:dr ett stort belopp och i det andra litet.
BondeSt. har reserverat sig emot påståendet att kreditiver icke få beviljas på 500 r:dr b:co, hvaraf Hrr:ne torde finna alt redan tiondedelen deraf eller 50 r:dr b:co icke är obetydligt i afseende på kreditivrälten.
Då ändamålet är all det skall bilda ett slags sparbank, der jag genast kan nedlägga den lilla summa, jag bar inne; så är det ganska fördelaktigt, att jag icke behöfver vänta till dess jag får jemnt 100-tal, utan alt, om jag har 100, 170, 250 eller 200 r:dr, jag dä må få sälla in den summan.
Jag tillstyrker R. o. Ad. ali bifalla hvad Utsk. här tillstyrkt.
Såsom ytterligare skäl för min framställning, får jag fästa uppmärksamheten derpå, att från diskonten utlånas aldrig någon mindre summa än 100 r:dr.
Det är visserligen sannt alt derutöfver län utlemnas för hvarje jemnt 10-tal; men det anser jag vara allt för små summor och alt län icke borde beviljas pä annat än jemna 100-tal, samt aldrig derunder.
Hr Gr. o. Ordf:s härefter till bifall å 5:le morn. af 73 punkten framstälda propos. besvarades med ja och nej, hvarefter.
Hr Gr. o. Ordf. förklarade, det lian trott sig linna, att ja härvid varit öfvervägande. 0 och 7 momenterne.
Dessa mom. blefvo af R. o. Ad. godkända. 8 momentet.
Med anledn. af R. o.
Ad:s beslut alt återremittera det 3:dje morn., der R. o. Ad. (eller åtminstone de lala - 270 Den 22 April. re, som fingo återremissen beviljad) ansåg att Utsi;, borde fästa afseende på biskop Agardhs reservation, så alt, i st. f. den ^ procent, sorn var föreslagen att taga för beviljandet af kreditivrällen, räntan borde sättas högre, anser jag att denna punkt visserligen kunde bifallas, emedan jag tror att 5 procent är en tillräckligt hög ränta, med inberäkning af det premium eller den betalning, som torde böra erläggas för rättigheten att fä kreditiv; men då tankarna derom möjligen åro delade och jag i allt fall icke kan instämma i den åsigt, att räntan bör böjas ända till 6 procent, så får jag anhålla om ålerremiss af denna punkt, på det alt BankoUlsk. mätte ställa den i öfverensstämmelse med det 3:dje mom.
Den 14 Mara f. m. 301 vestlig rigtning nära intill Ölmehäradsvikens norra ända norr om Olme kyrka och söder om Bankfjärden till norra ändan af Grensviken, hvarifrån den följer stranden af Wenern ända till Carlstad, hvarest linien är dragen söder om staden.
Härifrån gör linien en nära rät vinkel och följer nära intill Klarelfvens högra strand till Krutbruket, vidare förbi södra ändan af sjön Hyen, öfvergår Norselfven i närheten af Harsäter och förenar sig med Nilsby-alternativet vid Glänneuddarne.»
Kan man läsa en mästerligare beskrifning på den mest olämpliga bana i Wermland, än denna linie, sorn kryper nära utåt Wenern, och när deri ändtligen blir tvungen gå inåt landet, åtminstone i det längsta följer den segelbara Klarelfven, der kommunikation förut således finnes?
Hvad är Wermland?
Det är en provins försedd meden mängd paralella komrnunikationsleder från norr till söder, från de inre jerntrakterna ned till Wenern.
Naturligtvis måste det vara fördelaktigare för en sådan provins, om jernbanan afskär dessa leder på midten och upphemtar de produkter, som derpå forslas, än att löpa utefter deras ändpunkter, ej följer den redan befintliga stranden, utan bygger en ny Wenerstrand, en strand af jern midt inne i landet.
En talare har i afseende å den projekterade bibanan från Filipstad till Norum sagt, att om man kommit så långt som till Norum, så kunde man gerna sträcka banan ytterligare två mil, då den komme att förena sig med den södra sträckningen vid Grafva.
Detta resonnement erinrar något om det gamla: »tål du vid det, så tål du väl vid det med!»
Det måste väl finnas någon gräns för Wermlands, som ej vilja, så förmåga att göra uppoffringar.
När jag dock vidare tänker på samme talares fortsättning om en bana genom Dalsland, som skulle möta Norums-banan vid samma Grafva, så fruktar jag att meningen ej så mycket är att föra bibanan till Grafva, utan fast mer att begrafva hela saken.
Man invänder mot norra sträckningen och man upprepar det om och om igen ända till trötthet, att den är mil längre och kostar 1.150.000 rdr mer än den södra.
Ar då denna större längd så farlig?
Om jernbanan på en sträcka af 55 mil från Stockholm till Christiania är ^ mil längre eller kortare, har det ej så synnerligt mycket att betyda.
Om en lista klass passagerare kanske kan få betala från Stockholm till Kristiania med 44 rdr 70 öre eller med 44 rdr, är det verkligen något som förtjenar att tagas i betraktande, då det gäller ^ af hela vår jernhandtering?
Hvad den förökade anläggningskostnaden angår, så är det ej så alldeles gifvet, att denna ökning verkligen kommer att uppgå till nämnde belopp.
Den södra linien är undersökt 3 gånger, och vid den sista undersökningen förkortades den ej mindre än 10.000 fot; den norra sträckningen är deremot undersökt en gång mindre, och det torde kunna hända, att en ytterligare undersökning skulle kunna medföra en minskning i våglängden och således äfven i anläggningskostnaden.
Jag har sjelf på nära håll sett ett talande exempel, huru en utstakad jernvägslinie blifvit genom anställd förnyad noggrann undersökning betydligt för - 302 Ben 1-4 Mars f. m. kortad.
Under de år hanan genom Södermanland byggdes, tillbragte jag somrarne på egendomen Stenhammar nära nuv:de Flens station.
Jernbanan var der, från Flens å till sundet olver Waldemaren, öfver hvilket banan måste fram, utstakad, till börja med. i en krok, förbi en gård vid namn Lida.
Vid förnyad undersökning rätades den ut och drogs i stället norr om Kyrksjön börbi sjelfva Stenhammars gård, men dock alltid i en liten krökning söderut från Waldemaren, för att undvika några förmenta för svåra hinder.
Slutligen uträtades dock äfven denna krok och banan drogs i sjökanten, utskuren i en bergbacke fram till det omnämnda sundet, den punkt, der den skulle öfvergå Waldemaren.
Hela alståndet mellan Flens å och sundet öfver Waldemaren är ej mer än en god fjerdingsväg och dock insparades genom dessa trenne rätningar på denna obetydliga distans ej mindre än 400 fots banlängdI hvad bör ej då kunna ske på de 6f milen mellan Christinehamn och Nilsby?
Om en större eller mindre förkortning sålunda, vid ny undersökning, kan vinnas, så går äfven den större kostnaden till en del bort.
Istället för att, såsom Gr.
Sparre antog, kostnaden för denna sträckning kommer att med minst 1,150,000 rdr öfverstiga kostnaden för den södra, blir denna summa enligt min tanke det maximum af högre kostnad, norra linien åstadkommer.
Sparre bär underkänt godstrafikens betydelse, och såsom stöd för denna åsigt omnämnt förhållandet vid en del små stationer i Södermanland, der persontrafiken inbringat mer än godstrafiken.
Jag ber att såsom svar härå få anföra ett exempel, men detta hemtas från en stor ort, nemi. från Göteborgs station, der godstrafiken förlidet år inbringat 329,935 rdr, således högst betydligt mera än persontrafiken, som ej inbragt mer än 236,679 rdr.
Af Jernvägs-trafikstyrelsens underdåniga berättelse ser man ock. att, för hela riket taget, persontrafiken år 1862 inbragt 54i proc. af hela inkomsten, under det att- år 1864 persontrafiken inbragte blott 53t\j proc. af det hela; då deremot godstrafiken år 1862 inbragte 45| proc. af det hela; men år 1864 46J proc. af det hela.
Som man ser, inbringar således persontrafiken ännu visserligen mer än hälften af hela inkomsten; men det är godstrafikens procenttal, som är i stigande, och snart skall derföre godstrafiken bli den, som inbringar den vida största delen af hela inkomsten.
Denna min öfvertygelse är ock ej heller ett blott hugskott, den är grundad på andra länders erfarenhet, der persontrafiken, till börja med, inbragte vida mer än godstrafiken; men der förhållandet snart blef omvändt, såsom det äfven hos oss snart blir.
Som norra sträckningen, hvilken möjliggör bibanan från Filipstad, just är utstakad med afseende på godstrafiken, så är jag, äfven ur synpunkten af den inkomst den skall komma att gifva, lifligt öfvertygad, att denna sträckning är den rätta.
Mycket skulle kunna vara att tillägga ang:de dels de s. k. strategiska skäl, som tala för den ena eller andra sträckningen, Den i 4 Mara f. m. 303 äfvensom om den kanske knappt allvarligt menade bibanan till Olme.
Jag vill dock ej längre upptaga R. o. Ad:ns tid, utan slutar med en fråga: tror någon, att den södra linien verkligen skulle kunna kommit i åtanka, såvida staden Carlstad ej funnes?
Och hvad är då egentligen Carlstad?
Ett mycket aktningsvärdt samhälle, utan tvifvel, och för hvilket jag hyser den största respekt! men statistikens siffror äro omutliga, och Carlstad är dock ej annat än en småstad på 5000 innevånare, en ganska obetydlig liten trästad — och som till på köpet — just då den behöfdes, haft den artigheten att brinna upp!
Jag hemställer, om det för en sådan orts skull är skäl att rycka jernbanan från sin rätta sträckning, då den kan hjelpa och rädda
I af hela vår jernhandtering?
Jag röstar bifall till den norra sträckningen.
Detta anförande framkallade flera bifallsyttringar.
Då tiden nu var långt framskriden och 18 ledamöter hade anmält sig för afgifvande af vidare yttranden i frågan, hem ställde Hr Gr. o. J^andtm., huruvida R. o. Ad. behagade till eftermms plenum uppskjuta öfverläggniugen i ämnet och nu åtskiljas.
Ropades ja. R. o. Ad. åtskiljdes kl. f 3 e. m.
In fidem, O. Brakel. 304 Den 14 Mars e. m.
Onsdagen den 14 Mars 1866.
Justerades protokollet för den 21 sist).
N:o 54, i ani. af K. M:ts Nåd.
Propos. om anslag till jernvägsbyggnader och till rörelsemateriel å redan anlagda stambanor. 2:dra punkten.
Då jag går att yttra mig i en sådan fråga, som denna, hvilken såsom andra likartade frågor delat Riddarhuset i 2 olika läger och följes med mera än vanligt intresse, är det för mig en personlig tillfredsställelse att kunna försäkra R. o.
Ad. att jag aldrig har bott eller har anledning att tro, att jag kommer att bo i Wermland hvarken vid norra eller södra linien, samt att jag derstädes har hvarken affärer, slägt eller andra förbindelser, så att anledning icke finnes till antagande deraf att egennytta ligger till grund för mina åsigter och mitt votum i denna fråga.
Det har under jernvägsslriderna blifvit ett allmänt ordspråk: säg mig hvar du, eller din broder, eller din svärfader, eller din måg, eller din svåger bor, och jag skall säga dig, huru du röstar.
Det är sorgligt, att detta ofta är sanning och, om det vore en allmängiltig sanning, vore det lönlöst att framställa skäl, men jag hyser den fasta öfvertvgelsen, att R. o. Ad:ns medlemmar skola i denna fråga, som berör fäderneslandets väl, afse från alla enskilda intressen och endast taga hänsyn till rättvisa, billiga, vigtiga, skäl, fullständiga kalkyler, bevisliga uppgifter och fakta.
När skälen i en sådan fråga, som denna, skola uppställas på två skiljda linier, så blir det för mig, som deltagit i många jernvägsstrider, likasom för en gammal krigsman ett behof att kasta mig midt in i striden.
Jag har icke svårt att bestämma, på hvilken sida jag skall ställa mig; »den norra linien» har jag alltid förut sökt försvara, och min känsla drifver mig att äfven nu strida under samma fana.
Jag tänker icke försöka att genomgå eller undersöka alla på ömse sidor uppställda rader af siffror, ty det har visat sig, att de äro föga tillförljlliga dessa siffror och att de äro Den 14 Mars e. m. 305 aro uppradade efter de personliga intressena; men det finnes en sak, hvarmed man kan siå dessa stora sitTer-arméer, och det är det s. k. »le gros bon sens», det sunda förnuftet.
Detta »le gros hon sens» skall jag söka draga fram, och dermed skjuta några skarp-skott mot de skäl, som synts mig alltför oegentliga, alltför obetydliga.
Här gäller striden emellan provinsen Wermlands intresse och residensstadens intresse.
Hade Carlstad legat vid Degeforss eller der Klarelfven upphör att vara segelbar, hade efter alla anledningar denna strid icke uppstått, och just detta faktum.
Mina Hrr! bevisar, att Carlslads-intresset står här kontra provinsens intresse!
Våra städer, de stora såväl som de små, hafva vid våra riksdagar, i vår lagstiftning, i alla våra politiska förhållanden spelat en högst betydande och mången gång en bedröflig roll.
Derest icke så mycket afseende fästats vid påtryckningarne från städerna, hade tvifvelsutan vårt stambanesystem erhållit en långt lämpligare och vackrare utveckling, än det fått; att städernas inflytelse på trafiken är mycket mindre än de stora industriella intressenas, bevisas deraf att, enligt hvad i StatsUtskits förevide Utlåt, upplyses, trafikinkomsterna vid stationerna Laxå, Elmhult, Ousby etc., mångfaldigt öfverstigit inkomsterna vid stationerna i provinsernes residensstäder.