Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men denna öppnades nu utifrån, och mor och dotter slogo begge tillsammans sina händer, då en stor låda och en dito ask inskötos af madam, som på samma gång tillkännagaf att budet, hvilket redan aflägsnat sig, blifvit skickat från lärftskramhandlaren.
”Från Patrik!”
Blenda kastade en strålande, lätt begriplig blick på sin mor.
Fru Emerentias ögon tycktes svara:
”Alldeles, du lilla, jag inser nog också hvem som här spelar kusin Patrik, då han ej längre kan eller, rättare, vågar spela kusin Johan.”
Stackars Blenda – hade hon ej förut haft svindel, så fick hon det nu, då hon, efter att hafva öppnat lådan, började röra i den uppsjö af eleganta saker, som den innehöll.
När hon kastade omkring sig en mjuk, med pelsverk fodrad kachimirskappa, storskrattade hon som en toka; men då en hatt af perlgrått atlas med en likaledes perlgrå plym uppdykade ur asken, var icke annat att göra än att sätta sig och storgråta, ty alltsammans kunde omöjligt vara annat än en dröm.
Lyckligtvis fans hela herrligheten i behåll, då dagen grydde.
Denna juldagsmorgon, den sällaste i hennes unga lif, var den första på hvilken hon var sysselsatt att räkna julklappar, ett arbete, hvaruti fru Emerentia – som ej heller blifvit lottlös – under stormande förtjusning deltog, allt under det hon med varlighet profvade och i tankarna värderade klädningstyger, shalar, shaletter och en mängd för våra fruntimmer fullkomligt ovanliga, nästan obegripliga toalett-artiklar . . .
Vid middagstiden liknade hela rummet en bazar; och Blenda sjelf – springande från det ena till det andra – var just sysselsatt att för femtonde gången pröfva den förtjusande hatten, då hennes riddare af mamma sjelf insläpptes.
”Ah, det var alldeles förträffligt, min lilla kusin, att jag finner er icke blott frisk och blomstrande, utan äfven resfärdig!”
”Hur så då?”
”Jo, emedan vädret är gynnsamt och vi helt oförmodadt fått oss ett präktigt slädföre, har doktorn gifvit mig tillåtelse att å sina vägnar förklara det en utfart skulle göra mycket godt.”
”En utfart?” utbrast Blenda.
”Nå, jag visste väl att jag ännu ett par dagar skulle fortfara att lefva i tusen och en natt!”
”Hvad menar ni dermed?”
”Jag skall svara er med en annan fråga: huru tycker ni om kusin Patriks smak?” – hon gjorde en rörelse med handen, och denna rörelse innefattade en presentation af all hennes grannlåt.
”Jag måste öppet säga er”, tillade hon, ”att hvem som helst hädanefter får mycket svårt att uttränga honom ur min ynnest.”
”Ack, hvad de veritabla kusinerna äro lyckliga med sina privilegier!”
”Jaså, ni finner det?”
”Jag icke blott finner det, jag beherrskas af afund.
De våga hvad . . .
” . . hvad en stackars improviserad kusin aldrig skulle våga.”
Kusin Jean yttrade sig så naturligt och med en sådan suck af saknad, att Blenda nästan började betvifla att han var gifvaren.
Men nu företog han sig att kriticera kusin Patriks smak så närgånget, att hon åter fick sin första visshet; och under deras lilla dispyt inkom fru Emerentia och började vidt och bredt orda om sin stora förbindelse till den hederlige Patrik.
Detta rökverk för den frånvarande kusinen syntes emellertid föga behaga den närvarande, ty han afstyrde det genom att återkomma till det trefliga förslag, som han framställt för Blenda och till hvilket begge damerna nu gåfvo sitt tacksamma bifall . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
En utfart i täcksläda, en middag på värdshus och en eftermiddag under hvilken musik, sang och glädtiga samtal omvexlade, kommo mor och dotter att tro sig på en gång förflyttade till himlen.
Kusin Jean var icke blott en mästare på piano: han hade äfven en förträfflig röst som tjuste Blenda.
Och Blenda sjöng också förstås, ej om riddar Egbert Montabor – det var något som afhöll henne från denna hennes gamla älsklingssång – utan några små täcka folkvisor från hennes hembygd, hvilka åter hänryckte hennes tillbedjare.
Slutligen hade man den mest poetiska hemfärd i månskenet.
Och just under det fru Emerentia i sitt sinne upptog den första tanken på hvad salig Regine Sofie med sina stränga grundsatser skulle hafva sagt, om allt detta passerat i hennes tid, lutade sig kusin Jean, som satt midt emot Blenda, intill henne och hviskade:
”Påminner ni er den svarta bandrosen?”
Blenda spratt till vid detta minne – det var alltför ljuft att glömmas.
” . . som ni tog ifrån den stackars borgfröken?
Jo, jag tror väl . . .
Har ni tappat den?”
”Nej, men i går afton gaf jag den ett sällskap . . . jag tycker mer om de röda rosorna.”
Blendas rodnad var hela hennes svar.
”Som jag likväl sedan haft ett litet samvetsqval öfver min stöld, ber jag er, min kusin, säga mig om jag utan samvetsqval kan behålla frukten af min industri?”
”Jag vågar ej dömma i samvetssaker . . men hvem har ej hört att ångern botar alla sår!”
”Men nu är just händelsen, att jag, långt ifrån att känna den – ty ånger och samvetsqval äro ej detsamma – ingenting högre önskar än att kunna gifva desse tvenne flyktingar ännu en syster . . . men den skulle ock ega den färg, att jag sedan kunde låta all dylik industri hvila . . .
Är ni nyfiken att veta den färgen, min kusin?”
”Icke det ringaste!
Det skulle kunna vara grönt, som jag aldrig tålt, eller blått, som jag aldrig ärnar bära.”
”Jaså, ni föraktar både hoppet och troheten – men jag säger er, att jag ändå en vacker dag måste ha en blå ros att lägga bredvid de begge andra.”
Under dylikt skämt fans tiden icke till för de lyckliga, och man blef mäkta förvånad, då vagnen stadnade utanför fruntimrens port.
Vid skilsmessan beslöts, att följande aftonen – den sista af de tre sällhetsdagarne – bäst kunde tillbringas på spektaklet.
Kusin Jean skulle föra ”sin tant” och ”sin kusin” på kongl. operan, alla unders under, hvarom fru Emerentia så mycket drömt, utan att ännu hafva skådat med sina verkliga ögon.
Huru våra damer sofvo natten före en så vigtig tilldragelse, är lätt att förstå.
I händelse fru Emerentia och Blenda känt till lokalen, och framför allt om de fått välja plats, är det ganska tvifvelaktigt om de beslutat sig för den, till hvilken kusin Jean förde dem, ty de ville gerna både se och bli sedda.
Kusin Jean hade tagit avantscenen på första raden, och huru hennes nåd än sträckte sig genom ”gluggen”, försäkrade hon likväl att hon var viss om att herrskaperna, som sutto på de ”öppna” raderna, sågo mycket mer och långt bättre.
”Men här”, svarade deras artige kavaljer, ”är man deremot inkognito!”
Detta magiska ord återförde genast vår fru till verkligheten.
”Aha”, tänkte hon, hell förundrad öfver att hon ej förr insett detta, ”aha, grefven lär väl just valt den här platsen för att ej sjelf bli sedd, i händelse någon af den andryga familjen är närvarande.
I denna slutsats styrktes hon än mer derigenom att grefven icke alls visade någon benägenhet att titta utåt salongen.
Blenda teg, försänkt i åskådande.
Hennes lifliga själ upptog det ena intrycket efter det andra, men af fruktan att göra sig löjlig, ifall hon gåfve luft åt alla dessa olika intryck, lade hon band på sina känslor: hon hade ännu Henriette och aftonen på Gauthiers representation i minnet.
”Om blotta teatersalongen och åskådarna så fullkomligt underhålla er, min lilla kusin, är det väl föga hopp att få ett enda ord af era läppar, sedan ridåen gått upp!”
Blendas riddare yttrade detta med en liten släng af misslynthet.
Hon vände sig om och gaf honom ett småleende, mycket behagligt, det är sant, men endast flyktigt, ty i detta ögonblick började orkestern att låta höra uvertyren, och nu gick Blendas själ in i hennes öron.
Hon tillslöt ögonen för att bättre kunna höra.
En skakning genombäfvade hvarje fiber.
Man gaf denna afton Preciosa, och kusin Jean skulle tio gånger kunnat ha gått ifrån sitt hjertas dam utan att hon märkt det, så bortryckt, så hänförd var hon.
Men han märkte deremot att hon kunde vara lycklig utan honom, och det fastän hon visste att han följande dagen skulle resa ifrån henne för lång tid.
Denna tanke, som likt ett kallt stål trängde genom hans hjerta, uppjagade ett moln på hans panna.
För honom var skådespelet ingenting – han hade hört och sett det otaliga gånger och var blott intresserad af att se de intryck, som afspeglade sig på hans unga älskarinnas sköna ansigte.
Och detta ansigte var så strålande, så inspireradt och uttryckte ett så innerligt med-lif i allt hvad som tilldrog sig mellan de handlande personerna, att han, till trots för den sällhet, som hon erfor, och till trots för den sällhet, hvilken han icke sjelf kunde undgå att känna, då han fann henne så lycklig, så intagande, likväl led de grymmaste qval.
Kusin Jean var tydligt en smula egoist – och han erkände det inom sig – men straffet uteblef ej.
Han var bestämd att denna afton känna en långt bittrare afund än den emot musiken, skådespelarne och dekorationerna.
Ridåen hade gått ned första gången.
Fru Emerentia, som nästan mistat andan, gjorde tusen frågor, utan att afvakta svar på en enda.
Hon vände sig icke ens om.
Men unga fröken vände hufvudet, och hennes ögon sökte den, som stod bredvid henne.
”Jag tror att kusin Blenda aldrig haft en så stor njutning?” sade han.
”Ack, det är sant!” svarade hon, ännu i fullaste hänryckning.
”Således är då denna afton utan undantag den lyckligaste i ert lif?”
”Det har jag icke påstått . . . man är ju lycklig på olika sätt!”
Hon blickade åter utåt salongen, denna gång likväl mindre af nyfikenhet än för att dölja den brinnande rodnaden på sina kinder.
”Hvem helsar ni på?” frågade kusin Jean, som såg
Blenda göra en böjning på hufvudet.
”Åh, så dumt – jag kom alls icke att tänka på att jag icke bort helsa!”
”Det är ju kammarjunkaren som sitter dernere.
Men han såg på mig med en så innerligt ödmjuk blick, att jag icke kunde vara oartig.”
”Det är han som varit tillräckligt oartig att icke förtjena ett igenkännande . . .
Men, min gud, på hvem helsar ni nu åter igen?”
Denna gång hade Blenda gjort en lika intagande som djup komplimang.
Och nu började äfven fru Emerentia en mängd nickningar, tillkännagifvande en förtroligare bekantskap.
”Ser ni den der herrn”, frågade Blenda lifligt, ”han till venster nedanför kongl. logen och som håller den granna kikaren i hand?”
”Der sitta flere herrar med kikare.”
”Jag menar den med hvita halsduken!”
”Aha – nå, hvad är det med honom?”
”Kan ni gissa hvem det är?”
”Visst icke . . . jag gissar blott att han måtte vara bra intresserad af att betrakta er, min lilla kusin, emedan han gör det nog länge för att ha fullt reda på det passande.”
”Nåväl, det är herr A.”
”Handelsexpediten?”
”Just han . . .
Hvad tycker ni om honom?”
Lyckligtvis befriade musiken kusin Jean från att meddela sitt svar, och denna gång var han icke missnöjd med att Blendas uppmärksamhet drogs till scenen.
Han såg det så mycket hellre som, förutom kammarjunkarens och handelsexpeditens kikare, äfven en mängd andra kikare riktades på den sköna flickan.
Mot slutet af akten öppnades dörren till avantscenen midt emot, och tvenne herrar stego in.
Så snart de satt sig och kastat ögonen kring salongen, fästades dessa, efter en flyktig blick inåt teatern, på logen gent öfver.
Kusin Jean såg då den ene af dessa herrar hastigt spritta till, vända sig åt sin granne och derefter åter rikta ögonen rakt fram, hvarunder begge utbytte några lifliga ord, hvilkas föremål icke var särdeles svårt för den uppmärksamme älskaren att urskilja, ty de upphörde ej att betrakta Blenda.
Och den, som först blef henne varse, hade i sina blickar en eld, en otålighet, som tycktes vilja tvinga henne att återgälda hans ihärdiga uppmärksamhet; men så länge ridåen var uppe, hade Blenda, liksom förut, endast sinne för de spelande.
Ja, ännu sedan den gått ned, stirrade hon åt samma håll efter den sköna Preciosa och kände i sjelfva själen återklangen af hennes sång:
”Mellan glädje, hopp och smärta,
Hvart min oro drifver mig,
Klappar blott för dig mitt hjerta,
Hvilar tanken blott på dig!”
Ändtligen sade hon till den otåligt väntande unge mannen, som stod der bakom henne liksom på brinnande kol:
”Hur kan man någonsin med likgiltighet eller ens med lugn sitta på spektaklet?
Ni ser icke ut att njuta mycket, kusin Jean!”
”Jag har ju icke heller – hvad jag vet – påstått att jag njuter!”
Blenda såg på honom med förvåning.
”Hvad tänker ni på?”
”Jag tänkte på min resa i natt.”
”I natt – far ni redan i natt?”
Den lifliga glans, som nyss strålat ur Blendas öga, insveptes genast i ett töcken; alla de intressen, hon nyss haft, voro glömda.
Hvad fru Emerentia beträffar, var hennes uppmärksamhet under mellanakterna så oafbrutet riktad på de logerader, som hon kunde se, och de menniskor, hvilkas klädsel hon kunde granska, att de unga ansågo sig som nära nog ensamma: den kloka modern var på samma gång både närvarande och frånvarande, ty hon hörde rätt väl, ehuru hon låtsade icke höra det ringaste.
”Ja”, återtog kusin Jean, ”jag skulle ändå icke kunna sofva i natt – derföre är det bättre att använda tiden på landsvägen.
När jag återkommer . . . ”
Han gjorde ett afbrott, men det språk, som hans ögon förde, fyllde pausen och kom Blenda att darrande vända sig bort.
Hvad blef följden af denna blygsamma rörelse?
Jo den, att hon alldeles omedvetet såg öfver till den andra avantscenen, hvarifrån genast den förut nämde herrn, som så länge och otåligt betraktat henne, med utsökt artighet bringade henne sin helsning, den Blenda rodnande besvarade.
”Jag tror verkligen att ni känner hela teatersalongen, min fröken?” sade kusin Jean, och hans ton hade en märkbar kyla.
En häftig host-attack, som i detsamma öfverföll fru Emerentia, hindrade Blenda från att svara.
Den värda frun, som med ett halft öra följt samtalet emellan dottern och sin greflige måg, ansåg såsom ett mästerstycke af finhet att vid denna kinkiga punkt åstadkomma ett afbrott.
Hon tillställde också ett sådant allarm – innan hon fick reda på bröst-kakorna i ridikylen, den hon förut behändigt tappat – att samtalet verkligen afstannade.
Under sökandet fick hon tillfälle att hviska Blenda följande ord i örat:
”Nu har du åtminstone haft tid att sansa dig – akta på ditt svar . . . jag märker på grefven att han är svartsjuk som en spanjor!”
Blenda blef helt förvånad: hon begrep icke det ringaste, och fattade ej heller hela innehållet af moderns hviskning.
Vår nåd, som emellertid icke hade lust att förlora en enda smula mer af all sin ögonfägnad, och dessutom nu ansåg sig hafva uppfyllt sin moderliga pligt, återtog, med en ursäkt för grefven, sin plats och med detsamma sin döfhet.
Sedan stillheten sålunda blifvit återställd, nalkades åter kusin Jean.
Hans läppar frågade ingenting, men hans blick gaf en påminnelse om det afbrutna ämnet.
”Jag har glömt”, sade Blenda med en liten förvirring, den hon utan moderns varning icke skulle hafva känt, ”jag har glömt nämna att baron T–svärd var hos oss för några dagar sedan . . .
Det var dock alldeles en händelse att han blef emottagen.”
”Den herrn är förmodligen också en af era bekanta från resan?”
”Hvarför säger ni det så förargligt?”
Nu kände hon sig genast modig och obesvärad, ty hon märkte att kusin Jean var nära att dömma henne utan förklaring.
”Jag säger det mindre af förtrytelse än ledsnad – ni har ju sjelf berättat mig att ni, i följd af er förträffliga tants kloka råd, aldrig skulle emottaga någon af dessa herrar.”
”Ja, men var säker”, svarade hon med en liten gäckande elakhet, ”var säker att tant skulle ha blifvit icke mindre sträng i fråga om andra herrar?”
”Det är icke något svar, min fröken – och jag vågar tro . . .
”Nåväl, hvad tror ni, min kusin?”
” . . att ni ej bör vägra att säga den vän, på hvars heder ni kan förlita er, orsaken till detta afvikande från ett beslut, som pligten mot er sjelf förestafvat er!”
”Den är helt enkel . . . ”
”Alltsammans är er skuld!”
”Då är det förmodligen min skuld på samma sätt som jag var skyldig till misstaget den aftonen, då ni tog kammarjunkaren för mig?”
”Ja, ungefär . . .
Föreställ er att jag, som ni vet var lite hängsjuk dagarna före jul, inbillade mig att det icke vore någon omöjlighet att en viss person kunde falla på den idéen att efterhöra mitt tillstånd – var det något underligt deri?”
”Visst icke!”
”Nå, just i det ögonblick jag i samråd med mamma öfvervägde, om jag skulle våga att gå till fru Gyllenhake för att lugna den oro, mitt uteblifvande kunde ha väckt såväl hos henne som . . som hos den, hvilken åtagit sig att följa mig hem, kommer madam in och säger att en ung herre, den hon aldrig förut sett, men hvilken sade sig vara en bekant, bad att få göra oss ett besök.
Mamma och jag hade blott en mening: ’Släpp honom in!’
Och rår jag för, min kusin, är det mig ni skall anklaga för det att det icke var ni utan baronen, som nyligen – efter att ha förlorat sin far och tillträdt ett fideikommiss – kommit till Stockholm att förströ sig?”
”Och väl hit anländ, är det hos er han söker denna förströelse och finner sig så emottagen, att han i utbyte lemnar berättelsen om sina lefnadsförhållanden!”
”Kusin Jean, hvad vill allt detta säga – jag känner icke igen er!”
”Nej, det är jag som icke känner igen er.”
”Jag försäkrar likväl att jag blef så förtretad – notabene icke på baronen, utan på den, som så der blottställde mig – att, om jag varit uppe och hört, när madam på julafton anmälde ”en slägting”, jag visst tillrådt att icke släppa in honom: det kunde ju åter igen ha varit någon annan!”
”Denna bitterhet”, sade han efter ett ögonblicks tystnad, ”är kanske rättvis – jag erkänner det.
En dag, Blenda, skall ni dock få erfara att ni sjelf ej mindre är skulden till den falska ställning, som ni förebrår mig, än jag är skulden till era misstag.”
”Har jag då förebrått er någonting?”
”Utan tvifvel . .
Men då jag nu reser bort, bör jag väl kunna hoppas att ej ge anledning till flere förvexlingar; och intill dess ni erhåller en helsning från kusin Jean . . . ”
” . . skall jag naturligtvis”, inföll Blenda leende, ”vara både döf och blind för såväl slägtingar som bekanta?
Men betänk att äfven detta torde ha sin stora förtret.”
”Den verklige kusin Jean kunde vilja göra oss ett besök och råka att äfven bli insläppt på er räkning!”
”Hvad ni är sinnrik i att plåga mig!”
”Sådant infall!”
”Var det måhända orättvist?”
”Helt och hållet!”
”Jag skall då ha ett bättre: slut igen era dörrar tilldess jag skriftligen underrättar er om min återkomst!”
”Men om det dröjer, så . . .
”Jag förstår: jag begärde för mycket – hvad rätt har också jag att fordra en sådan uppoffring?
Baron T–svärd torde redan ha erhållit tillåtelse att fortsätta sina besök, och det är otvifvelaktigt att handelsexpediten . . . ”
”Jag begriper ej hvad dessa aktningsvärda herrar gjort er emot, bästa kusin!” sade Blenda med en blick af tjusande skälmaktighet.
”Men bry er i alla fall icke om dem!
Baron har lofvat att icke mera besvära oss – han har lofvat det ganska allvarsamt; och hvad beträffar herr A., så blottställer han sig visst icke för att ånyo blifva afvisad.”
”Emellertid”, återtog kusin Jean med denna mjuka och vibrerande röst, som fördubblar uppmärksamheten hos den qvinna, i hvars öron den genljuder, ”emellertid, o Blenda, är ni fri: jag vill ej binda er genom något löfte . .
Äfven om ni sjelf kunde tro att ni pröfvat er tillräckligt för att gifva ett sådant, skulle jag ej våga emottaga det, innan ni visste till hvilken ni gåfve det.
I detta ögonblick slutades den för de öfrige åskådarne långa mellanakten.
Ridån gick upp.
Men för Blenda fick den nu fritt gå både upp och ned: hon vände icke ens sitt hufvud ditåt, och än mindre sin själ, sina sinnen – alltsammans blef qvar i avantscenen.
Och då nu fru Emerentia, som klart märkt huru sakerna stodo, snart med sin ensamma person fyllde hela öppningen, blef det skymning i logen.
Denna skymning var likväl icke djupare, än att anletsdragen fullkomligt kunde urskiljas.
Blenda varseblef att en stark, nästan ångestfull rörelse aftecknade sig på hennes älskares ansigte.
Och då hon i detsamma, för första gängen efter deras romantiska bekantskap, kände hans brännande kyss på sin hand, blef hon så häpen, så skakad, att hon, ur stånd att svara med ord, endast svarade med ett par tårar, hvilka tycktes vilja förebrå honom att han ens kunde tala om hennes frihet.
Han förstod dessa tårar, och hans hjerta upphemtade dem.
”Och om jag nu vore fattig, verkligen fattig, med ett helt obetydligt namn och än mindre anseende . . . om jag framstode för er, Blenda, utan den clair-obscur, som vår hemlighetsfulla förbindelse lånat mig – hvad då?”
”Då”, sade Blenda med stolthet och sällhet, ”skulle jag skynda att gifva er hvad ni icke nu vill fordra.”
”Öfverväg dessa för mig så himmelska ord, medan jag är borta . . .
Ni är ung, romanesk genom både natur och uppfostran; ni är – tillgif denna uppriktighet – fåfäng, men mera dock af barnslighet än af ett lyte i själen; måhända har ni drömt någon lysande och farlig dröm, jag fruktar det nästan.
Men jag svär er nu i denna allvarsamma minut: jag är ingen förnäm man!”
”O, tyst, tyst, hvarför säger ni mig detta?”
”Emedan det är min pligt.
Den lott som jag kan erbjuda er är tarflig – jag säger icke att den är fattigdom, men den är också långt ifrån att vara rikedom och lyx.
Af blott ett slags rikedom kan ni vänta öfverflöd, och det kommer an på, om det är den rikedomen ni föredrager.
”Jag tror att ni ej bedömmer mig rätt!” svarade Blenda, hänförd af grefvens lilla ”så skickligt spelade” komedi.
Att en sekund tro att det låg sanning i hans ord, föll henne icke in.
Hon visste ju att hennes älskare var en rik och högboren ädling, och att allt det han sagt, blifvit yttradt endast för att pröfva henne.
Men hon önskade verkligen, notabene i denna stund af tjusning, att han måtte vara den obetydligaste af alla män, för att få tillfälle att visa honom huru ren och djup hennes känsla var och att den var långt ifrån att grunda sig på högmod och fåfänga, om äfven dessa felaktiga böjelser voro inflätade i de ädlare.
”Ja, tro mig, jag bedömmer er rätt – jag hoppas det åtminstone . .
Men vi få se huru tiden kommer att verka för eller emot mig.
Än en gång upprepar jag att ni är fri, fri som luften; äro känslorna sanna, så behöfva de ju inga löften, för att visa sin varaktighet.”
”Det är sant . . .
Men . . men om ni icke misstyckte, icke missförstode en fråga?”
”Ack, fråga allt hvad ni behagar!”
”Nå väl: jag skulle önska veta någon viss tid för er återkomst!”
”Och hvarför?”
”Hvarför . . naturligtvis för att derefter räkna tiden.”
”Tack, ljufva engel, tack tusen gånger för detta svar!
Men jag måste låta min frånvaro bero af vissa förhållanden.
Kanske är jag icke alltid så långt ur vägen; men tills jag blifvit fullt öfvertygad om det, som jag önskar veta, är jag ändå borta.”
Huru det var möjligt att spektaklet under deras tysta samspråk – hvilket dem sjelfva ovetande utsträcktes från tredje till fjerde akten – kunnat taga slut, begrep hvarken Blenda eller hennes älskare; men nu var det dock slut, och med förtjusning, med hemlig triumf sade kusin Jean:
”Ack, förlåt mig hvad jag nu beröfvat er!
Jag hoppas att en gång med så många spektakler, som ni vill bevista, få godtgöra den förlust jag nu förorsakat!
Ni är ju icke otröstlig deröfver, min kusin?”
”Jag förvånar mig blott öfver att jag icke är det – ty jag borde vara det!”
”Åh, du lilla”, tröstade fru Emerentia, ”jag skall berätta dig hvar smul . . och musiken har du i alla fall hört.”
Ett tvifvelaktigt småleende på kusin Jeans läppar besvarades af Blendas.
Hvad de nu voro lyckliga!
Men det fans personer som grymt afundades dem denna lycka, personer, hvilka spionerade på damerna, då de lemnade logen, hvilka följde dem och noga granskade den person, som var deras ledsagare.
Af vår nåd och Blenda förmärktes ingen särskilt person bland den stora folksamlingen i korridorerna.
Men deras kavaljer märkte allt, och helt sakta sade han till Blenda, hvars arm låg i hans:
”Kom ihåg att det är er kusin som denna afton fört er på spektaklet – i händelse ni blir frågad, är detta svar alldeles tillräckligt!”
Först då Blenda steg upp i täckslädan, varseblef hon vid skenet från lyktan den unge baronen.
Han stod tätt invid henne och stirrade med ett uttryck af obeslutsamhet på hennes ledsagare.
Helt högt ropade hon då:
”Ack, kära kusin, var snäll och tag emot min kikare och min muff!”
”Hennes kusin?” mumlade baronen.
”Nå, det var då väl det!
Men i alla fall var det en alltför hygglig kusin.
Under de tvenne sista akterna måtte han ha underhållit henne oförlikneligt . . .
Ah, denna unga flicka gör mig tokig!
Ju mera jag föresätter mig att icke tänka på henne, desto envisare förföljer mig hennes bild . . .