Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han bör inhemta om författningarnes brister och embetsmännens fel, får Han veta af tidningarne, eller af enskilda personers mundlliga berättelser; men icke på den sannskyldiga och tillförlitliga vägen genom besvärsmålen, hvilka hittills underrättat Honom om tillståndet i Riket.
När Konungen nu afgör ett besvärsmål, så kan Han, derest
Författningen blifvit missförstådd eller misstydd, genast vidtaga rättelse och tillhålla vederbörande att bättre iakttaga den mening som Han har haft med författningens stiftande.
Eftersom bränvin nu för tiden vanligtvis är föremål för begrundande, vill jag med ett par exempel ur bränvinslagstiftningen upplysa detta förhållande.
Det händer icke sällan att någon som anmält sig till bränvinsbränning och betalt sina afgifter, dock af hvarjehanda orsaker icke kommer att bränna.
Han begär då att återfå sina på förhand erlagda utskylder; men vederbörande myndigheter förklara att som författningarne derom intet stadga: så måste han oafkortadt vidkännas de påbjudna afgifteroa.
När nu den klagande går till Konungen, så förklarar
Han författningens mening vara, att icke lill den förderfliga bränvinsbränningen genom skattens uttagande nödga någon som vill derifrån afstå.
Följagtligen befrias klaganden frän skatten, när han icke bränt eller haft någon inkomst deraf.
Skulle deremot Reg.-R:n slutligen afgöra ett dylikt mål, så stannar han otvifvelagtigt i samma beslut som Landshöfdingen och KammarRätten, saint ålägger näringsidkaren betala.
1 afseende på bränvinsförsäljning, erlägges för den minsta krog 20 R:dr i minuterings-afgift för helt år.
Nu kan det hända att en person, som hållit näring på en ångbåt, kommer och säger: ”Jag har betalt afgift för 12 månader, men icke drifvit rörelsen längre än under 4, följagtligen anhåller jag att blifva beskattad endast för den del af året, under hvilken näringen utöfvats.” ”Nej,” säger Landshöfdingen, och troligen äfven Kammar-Rätten, emedan sådant icke i Författningen medgifves.
Konungen deremot finner delta obilligt och rättar det, sä att den skaltskyldige får utgöra endast hvad skäligt är.
Om dylika rättelser, hvilka nu af Konungen som oftast vidtagas, icke gjordes derföre att Reg.- 200 Den 12 Juli f. m.
R:n ansåge sig obehörig att förklara Författn:ne, utan hölie sig till den döda bokstafven, hvad blefve följden?
Jo den att Svenskens vana och förtröstan att hos Konungen slutligen njuta billighet och skydd, ginge förlorad intill dess nya författmr kunde utfärdas.
Med sådana skulle Konungen följaglligen oftare belastas, derföre att han sluppe besvärsmålens afgörande och mindre rättelsers vidtagande för hvarje tillfälle.
Om Han imedlerlid åt klagande, hvilka hädanefter,, såsom hittils, troligen koraine från alla lansändar för att personligen besvära sig hos Honom, gåfve det tröstlösa svaret: ”Jag kan icke hjelpa eder, derföre att. jag öfverlåtit min afgörande magt åt en Reg.-Rätt, med hvars beslut J måsten åtnöja eder,” så blefve följden troligen, först ett allmänt missnöje och sedan Ständernas yrkande, att, när Konungen afsagt sig pröfningsrätten i förvaltnings-ärenden, så bör han äfven i sådana mål afstå sin uteslutande lagstiftnings-rätt.
Ständerna skola önska att deltaga i dessa författmrs uppgörande, för att ej vara blottsällda för andra äfventyr, än sådana, hvilka de genom eget förbiseende kunna ådraga sig.
Sedan kan det möjligen gå an, att en Reg.-Rätt i sista liand förklarar huru ekonomiska författningar skola förstås, änskönt sådant alltid är äfventyrligare att undandraga Konungen i ämnen af så föränderlig beskaffenhet sora de ifrågavar:de, än i allmänna lagfrågor, der deltagande i förklaringen likväl är Konungen förbehållen.
Man anmärker måhända att det vore en fördel om R.
St:r komme att med Konungen dela den ekonomiska lagstiftningen, och att jag sjelf förordat detta hans enväldes upphörande.
Det är sant, att jag så gjort, men med förbehåll att Konungen finge med R.
St:r dela deras nuvarande envälde i beskattnings-frågor.
Då funnes något att utbyta.
Men om Konungen förut afsagt sig pröfnings-rätten i förvaltnings-ärenden, och fördenskuld mistat den uteslutande lagstiftnings-rätten, hvad dem angår, sä hade han ingenting att efterskänka, utan hans magt hade blott försvagats, under det att Ständernas tillvuxit.
Ingen eftergift af deras envälde torde då vara att förvänta.
Huru skulle Konungen under den form, man nu velat gifva Reg.-R:n, ens få veta att rättelse i den ekonomiska lagstiftningen behöfdes?
Stats-Räden hade ingen officiel anledning dertill, ty de föredroge icke några besvär öfver författn:nes olämplighet, utan de finge, lika som Han, läsa derom i tidningarne, eller höra enskildte personer, eller möjligen någon embetsman under hand klaga öfver sådana brister, men någon officiel underrättelse att den eller den författnin vore felagtig erhölle de icke med mindre Justitiae-Ombudsmanhen anmälte det hos R.
St:r, eller möjligen hos Konungen.
Reg.-R:n komme naturligtvis att förfara lika som Högsta Domstolen, nemi. att blott tillämpa författnme, utan att föreslå rättelse deri förr än utlåtande öfver andras förslag till ändring infordrades.
Om Konung eller Ständer eller beggedera funne något Reg.- Råd icke motsvara deras förväntan, utan vara antingen okunnigt, likgiltigt eller möjligen vrångvist, huru skulle de blifva af med Ben 12 Juli f. m. 201 en sådan embetsman?
I händelse något dylikt inträffar med ett Juslitiae-Råd, så kunna Ständerna, genom Opinions-nämnden, entlediga det.
Jag gillar icke Opinions-nämnden, i hennes närvar, skick, utan anmärker blott att så förhåller sig.
Den som tillämpar den allmänna lagen är således icke säkrare på sin plats, än att han kan flyttas undan af den ena Statsmakten.
Men den som tillämpar de ekonomiska förfatln:ne, han kan hvarken af Konung eller Ständer undanskaffas, utan sitter qvar till allmän skada, så länge han icke begått så grofva fel, alt Riks-R:n dömer honom från embetet.
Huru sällan skall väl Riks-R:n finna skäl dertill? ty så försigliga pläga dock embetsman vara, att de icke till den grad gifva hugg pä sig.
Man har sagt att vid ekonomiska förfatlmrs stiftande borde 2:ne af Reg.-Råden vara tillstädes.
Månne dessa personer kunde ega nog sak-kännedom i alla delar af Slats-förvaltn:n för att i Stats-Rädet uppfylla sin bestämmelse?
Låtom oss antaga att Konungen tillsatte de 7 Reg.-Råden så, att hvari dera af de 6 icke Juridiska
Departementen finge åtminstone sakkunnig representant.
Då borde väl, om Reg.-R:n skulle kunna göra skäl för sig, det eller de Reg.-Räd tillkallas i Stats-Rådet, hvilka hade företrädesvis sysselsatt sig med Finance- eller Ecclesiaslik-ärenden, eller några andra, sorn förekomme.
Men månne Konungen och Hans rådgifvare kunde hafva skäl att mera förlita sig på en eller tvä sådana ledamöters yttranden, än på vederbörande Collegiers utlåtanden?
Man bör näml. komma ihog att under FinanceDepart:t lyda 3:ne Verk, Kammar-Collegium, Stats-Kont. och Kammar-R:n med olika befattningar, till hvilkas bedömande särskild sakkännedom erfordras.
Jag tror, att om en sammanhängande författms-kunskap skall med säkerket kunna påräknas och finnas: så är det bos Collegierna, hvilkas samfl. ledamöter aldrig på en gång ombytas, utan blott blandas med nya som af de gamla inläras.
I Collegierna bar Konungen således den fullständigaste och pålitligaste detalj-kännedomen af hvarje slags ärender att finna och hemta.
Hittills har ock, när ekonomiska författmr skolat ändras, så tillgått, att Konungen infordrat vederb:de Collegiers yttranden, samt icke sällan anbefallt dem uppgöra förslag till den författn., som bordt utfärdas.
Konungens rådgifvare hafva derefter icke haft väsendtligen annat att göra, än tillse om förslaget i lmfvudsaken öfverensstämde med deras mening och med författms allmänna syfte, ty i afseende på detaljerna kunde de vara tämligen förvissade om förslagets tillämplighet.
Ett sådant förfarande kan, enligt min öfvertygelse, icke heller hädanefter umbäras.
Om det begagnas, hvartill tjenar då Reg.-Rådens sittande i Stats-Rådet?
Så vidt jag förstår, lill intet, om Konungens vanliga ordinarie
Rådgifvare äro utrustade med erforderligt omdöme i afseende på författms-grundsatsernas rigtighet.
Hvad Stats-Råden beträffar, så är det väl säkert att de, om Reg.-R:n stiftas, skola få mindre att göra än förut, i synnerhet Dep.-Cheferne.
Desse hade då mera tid än tillförene att sys - 202 DeD 12 Juli f. m. selsätta sig med lagstiftnings- och organisations-ärenden.
Men både Dep.-Chefer och kousullativa Stats-Råd blefve mindre skicklige än förut att handlägga dem; ty en rätt kännedom derom får man egentligen derigenom att man föredrager besvärsmål och ser sakerna i deras tillämpning.
Derigenom erhålla ej mindre Konungens samtl.
Rådgifvare än ock
Han sjelf, såsom jag redan sagt, kännedom om förfatln:nes brister och emhetsmännens fel.
Om Stals-Rådets ledamöter förlora i sak-kännedom och författms-kunskap hvad de vinna i tid, hvartill har då Reg.-R:n tjenat dem eller Riket?
Endast till skada.
Det skulle äfven hända, att Stads-Råds-Kandidater ansåge det blifva mindre svårt än förr att vara Konungens Rådgifvare, emedan författms-kunskapen mindre behöfdes; ty om någon besvärade sig, så finge han gå till Reg.-R:n, och Departem.-Chefen hade intet annat att göra, än föredraga befordringar, afsked och s. k. kuranta mål samt att föreslå nya författn:r.
Om dessa blefve felaktiga: så vore det icke Departm.-Chefen, utan Reg.-R:n och målseganden, som derför finge sitta emellan.
Månne icke den bästa kontrollen på lagstiftarens försigtighet, är den att han sjelf kommer i klämman om lagstiftningen är oriktig?
När Rådgifvande icke hafva denna farhoga, torde de blifva mindre betänksamma än nu, särdeles när mindre skickliga personer ej droge i betäk:de att inträda i Stats-Rådet.
Om den föredragande är aldrig så ledig till nya författn:ars stiftande och ändrade organisationers upgörande, men saknar erforderliga kunskaper, och ej heller genom embetets utöfning förvärfvar sådana, hvad blir då följden?
Han skall antingen förlita sig på andras utsago, eller famla i mörkret.
Man har för närvande, både inom och utom Stats-Rådet, öfverflöd på allmänna grundsatser, men fullsändig detalj-kännedom har enligt sakens natur i alla tider fattats.
Likväl är han städse nödig äfven för Konungens Rådgifvare, ty utan den kan ingen veta hvad, som är lämpligt eller overkställbar^
Brister ett rigtigt omdöme derom, så blir lagstiftningen felaktig, ty, såsom Fransmännen säga om detaljerna, "c'est lo ou Vauleur s’embai'rasse.” Förbudet för Dep.-Chefen att deltaga i Reg.-R:ns beslut skall, enligt min tanke, föranleda honom att icke heller deltaga i öfverläggningarne.
Man föreställe sig att en Dep.-Chef inträder i Reg.-R:p.
Då torde Hrr Reg.-Råd tänka: ”Han kommer hit för att imponera på oss; men han skall få se att det icke sä lätt låter sig göra.”
De kunde då, honom till trots, och just derföre alt lian lagt sig i sakerna, besluta annorlunda, än han ville.
Kommer han dit för att blott höra på och tiga, så torde man säga: ”Den der kommer hit, för att lära sig att sköta sitt embete; och vore måhända dertill oförmögen om han icke finge höra våra välvisa tankar.”
Ett sådant auskulterande skulle han troligen finna förödmjukande och fördenskuld afhålla sig från Reg.-R:n. R. o. Ad. torde påminna sig alt en nu afgången Konungens Rådgifvare, Hr Sandströmer, i sin tid utverkade rättighet
Den 15 Juli f. m. 203 för Depart:s-Cheferne att inträda i Rikets Collegier.
Jag minnes icke om det var blott för att höra på, eller äfven deltaga i öfverläggningarne.
Han sjelf lärer hafva gjort det några gånger, fastän sällan; men jag vet icke att någon af hans embetsbroder följt hans efterdöme.
Hafva K:s Rådgifvare tid att vara åhörare i RegeringsR:n, så böra de äfven hafva tid alt sjelfve utarbeta dithörande mål, eller åtminstone att öfvervara deras föredragning i StatsRädet.
Hvem som skall föredraga i RegeringsRm är i detta förslag icke bestämdt annorlunda, än att ärenderne skola beredas i vederbönde Depart.
Det är således troligt, att Depart:s-Exped:sSekret:re skulle blifva Föredragande.
Men det utesluter likväl icke möjligheten att jemväl Expedis-Chefen kan blifva det, ehuru denne embetsman är godtyckligt afsättlig.
Skall RegeringsRm vara jemförlig med Högsta Domstolen, så böra väl äfven Föredraganderne vara jemförlige med Revisions-Sekretme, och följaktligen oafsättlige.
Man borde då tydligen utsätta, att Exped:sCheferne icke finge vara Föredragande i RegeringRm, och sådant desto heldre, som det blifvit brukligt, ehuru det icke är grundlagsenlig^ att Exped:s-Cheferne, under Konungens frånvaro, föredraga i den t. f. Regeringen.
De borde då icke kunna, på en gång, vara Föredragande der och i RegeringsRm.
Föreg:de talare hafva redan anmärkt olämpligheten deraf, att RegeriugsRms beslut skulle utfärdas i Konungens namn.
Så tillgår visserligen i Högsta Domstolen; men det härrörer deraf, att Konungen der grundlagligen är Ordfide med 2:ne röster.
Att vid sådant förhållande besluten utfärdas i Hans namn, kan hafva något skäl för sig.
Det har äfven en annan grund, nemi. den omständigheten jag redan förut omförmält, att R.
St:r icke velat tillåta Konungen träda nr Högsta Domstolen, till följd af Svenska folkets urgamla mening och önskan, att Konungen bör vara lagens högsta tolkare.
På den tiden Geijer var konservativ yttrade han de ord, jag bär vill anföra, emedan de uttalades vid en Riksdag (1828—1830), dä jag tror, att R. o.
Ad. delade hans tänkesätt.
Han sade: ”Den grundsats, som framför all annan är, varit och troligen blifver fundamentet i all Svensk författn. är denna:
Svensken erkänner ingen, tål ingen emellan sig och sin Konung; d. v. s.: ingen, som skulle förmena honom att i sista instansen i sina angelägenheter få bero af sin Konungs beslut, för Honom framlägga dem, säga sin tanke och höra Hans.”
Det må vara, att det är en förvillelse för allmänheten, att man i Konungens namn utfärdar domar, i hvilka
Hau icke deltagit.
Men denna förvillelse blefve än större, och jag må säga oförlåtlig, om man i Hans namn utfärdade utslag från en Rätt, der Han icke har någon röst, eller ens inträde.
Ser man åter på kostnaden för denna af 7 ledamöter bestående myndighet, så tror jag ej att den kunde aflöpa med mindre, än att hvarje ledamot finge lika lön med ett JustitiaeRåd eller 5,000 R:dr.
För 7 Regeriugs-Råd blefve kostnaden alltså 35,000 R:dr, och aflupe följaktligen icke med små-snnilor.
De kon - 204 Den 12 Juli f m. sultativa StatsRåden hafva 6.000 R:drs lön, således 18,000 R:dr för de 3, eller ungefär hälften af hvad RegeringsR:n skulle kosta.
Vill man åter, såsom jag tror Hr Printzensköld yttrade, alt Konungen skall kunna inträda i Regerings-R:n och der afgöra målen allena, hvad blefve då Regerings-R:n annat, än en dupplett af StalsRådet, afsedd endast för besvärsmålen eller, rättare sagdt, efter som det gamla StatsRådet har annat att göra, ett nytt StatsRåd för besvärsmålen.
För min del tror jag, att hvad man här åsyftat, kan på annat sätt vinnas.
Jag anser mig icke berättigad att här föreslå någon grundlags-ändriqg, emedan sådant tillkommer Const.Utsk. allena.
Men jag anser mig behörig anvisa utvägar, på hvilka den goda afsigt Const.Utsk. haft, bör kunna lämpligare ernås.
Första medlet är att ifrån StatsRådet aflägsna en mängd obetydliga ämnen, som nu gå Collegierna förbi omedelbart från Landshöfd:ne till Konungen, samt dernäst, att [Ian och StatsRådet icke draga på sig ärenden, hvilka de icke behöfva omedelbart uptaga såsom de 1847 gjorde med Fatligvårds-målen, hvilka förut från landet gingo till KammarColhm.
Men de blefvo snart så öfverhbpade i StatsRådet, att man icke stod ut dermed, utan hänsköt dem till föreg:de behandling i KammarR:n.
Om man vill undersöka, så finnes det,, enl. min öfvertygelse, mångfaldiga mål, som komma ifrån LandshödingeEmbetena och andra civila myndigheter, hvilka först borde gä till Collegierna, och dymedelst skulle till största delen stanna der, utan att vidare fullföljas.
Detsamma blefve förhållandet med åtskilliga Ecklesiastika mål, om ett Collini för dem funnes, hvarest de kunde pröfvas, på samma sätt som närings- och krigs-ärender underkastas en föregide behandling i Commerce-Colbm och de militära Collegierna, hvart för sin styrelsegren.
En annan utväg att befria StatsRädets ledamöter från en del af de lidsspillande göromål, sorn nu. åligga dem, vore att, på sätt Hr Stjerngranat föreslagit, hvarje Depart:s-Chef väl skulle vara skyldig föredraga sina egna besvärsmål, men icke pligtig, utan blott berättigad att öfvervara dylika till andra Departements föredragning hörande ärender.
Men, invänder man, i sådan händelse, blifver icke StatsRådet fulltaligt, emedan der endast finnas 3 konsultativa ledamöter.
Om någon af dem får förfall, så varder ej StatsRådet fullsuttet, ty grundlagen fordrar, att minst 3 ledamöter skola, utom den föredragande, tillstädes vara.
Mig synes derföre bäst, såsom jag tyckte Hr Stjerngranat äfven yttrade, att de konsultativa StatsRådens antal ökades till 5 eller 6, hvarigenom man finge tillgång å suppleanter för Depart:sCheferne, i händelse dem beviljades någon väl behöflig ledighet.
Kan någonting vara oriktigare än närvar:de förhållande, hvarunder en Depart:s-Chef måste, år ut och år in, släpa i sitt tunga kall, utan att åtnjuta någon ledighet?
Chefen för Justiliae-Departementet har ingen ledighet till resor åt landsorterna för att efterse, huru lagskipningen handhafves och fångvården skötes, m. m.
Chefen för Landlförsvaret kan icke fara till aflägsnare Regementens möten eller till fästningarne för att granska deras tillstånd.
Chefen
Den 12 Juli f. ra. 205 för Sjöförsvaret är i samma författning hvad Flottans aflägsnare stationer beträffar.
Chefen för Civil-Depart:t har ej tillfälle att inspektera nya vägar, broar, hamn- eller kanal-anläggningar, mekaniska verkstäder, näringsskolor, stuterier eller annat dylikt.
Chefen för Ecklesiastik-Depart:t kan hvarken besöka Universiteten, Elementar-läroverken, eller aflägsnare sjukvårdsanstaller.
Så är det äfven med Finance-Chefen för de inrättningar, som under honom lyda.
Det synes till och med nyttigt, att
DepartisCheferne kunde resa icke blott inom landet, utan äfven någon gång utrikes, för att se huru der tillgår och med detsamma inhemta, att åtskilliga inrättningar, som der med skäl beprisas, icke kunna bära sig hos oss.
Om så skett, skulle vi måhända sluppit åtskilliga K. Propos:r serdeles om jernvägar.
En annan fördel af ett ökadt antal StatsRåds-ledamöter, vore den, att Konungen kunde på Sina resor medtaga det i grundlagen fordrade antalet 4 Rådgifvare, såsom t. ex. då Han var sist i Skåne, Cheferne för Landt- och Sjöförsvaret, Utrikes Ministern och en 4:de, utan att hemma saknades tillgång å ett tillräckligt antal ledamöter för en Regering, samt möjligen äfven för att supplera en eller annan af de öfriga Deparl:s-Cheferne, som emellertid finge åtnjuta någon ledighet till hvila eller helsans skötande.
Då hade man ingenting skiljt ifrån Regeringen; allt ginge sin ordentliga gång.
Likväl hade man beredt lättnad och ledighet åt dem, som deraf måste vara i behof.
På grund af de skäl, jag nu anfört, önskar jag att R. o.
Ad. måtte, såsom sin gemensamma tanka, förklara, att förevaride förslag, ehuru godt i sin åsyftning, likväl icke är hvarken nyttigt eller antagligt.
Behofvet och gagneligheten af en stark Konungamakt i detta land, är en så aktningsbjudande sanning, att förslagets motståndare icke hafva kunnat göra något bättre val, än dä de tagit denna i sig sjelf obestridliga sats till utgångspunkt för sitt- motstånd; men äfven jag vågar åberopa denna sats, dock just till försvar för förslaget.
Jag tror att en hvar, som älskar en fast Konungamakt, skall erkänna behofvet deraf, att Konungamakten icke öfverhopas med afhjelpaude af besvär utaf så underordnad beskaffenhet, men likväl mången gång så invecklade och tidsödande, som de, hvilka nu till en stor del taga Regeringens tid och krafter i anspråk.
Detta bekymmer är icke nytt, utan redan länge öfverklagadt, och Regeringen har redan för flera år tillbaka genom framställde förslag sökt afhjelpa denna olägenhet, men icke lyckats derutinnan vinna R.
Stirs medverkan.
Const.Utsk., som pröfvat de sedan förflutne Riksdag afgjprde mål, mäste väl hafva varit i ett serdeles godt tillfälle att finna de svårigheter, som i förenämnde hänseende öfverhopat landets Regering; och det utgör, enl. min tanke, en stor förtjenst hos delta Utsk. att hafva fästat R.
Stars upmärksamhet på ifrågavaride förhållande, äfvensom att hafva sökt} finna en utväg för de anmärkta svårigheternas afhjelpaude.
Den 12 Juli f. m.
Man har emot förslaget gjort några invändningar, af hvilka den hufvudsakligaste är den, att det skulle utgöra en inskränkning af Konungamaktens närvar:de omfattning; men denna invändning har dock, enl. min öfvertygelse, en mera skenbar än verklig halt.
Afven den mest samvetsgranne Konung kan icke hafva tid alt så ytterst noga genomgå och pröfva alla de inkomna besvärsmålen uti en mängd olikartade ämnen, som Han skulle kunna önska, och besväranderne förmodligen åsyftat.
Om man således, på sätt Hr von Hartmansdorff föreslagit, ökar antalet af StatsRådets ledamöter, så skulle ju i alla fall målen föredragas inför Konungen, af Honom pröfvas, och sålunda taga Hans tid i anspråk på ett sätt, som slutligen gör den otillräcklig för mångfalden af regeringsärenden och bestyr.
Målens pröfning inför Konungen har visserligen Hr von Hartmansdorff just ansett vara en fördel; men det mäste väl vara otvifvelaktigt, att ett visst begränsadt tidsutrymme icke förslår att omfatta mera än granskningen af en deremot svarande myckenhet af ärenden.
Om nu Regeringens upmärksamhet måste dragas åt en mängd spridda håll genom mål af olika beskaffenhet och stundom af vidlyftigt omfång, äfven vid en jemförelsevis ganska obetydlig vigt, men hvilka likväl i alla händelser ega anspråk på att afgöras enl. så väl lagens, som rättvisans fordringar, så blir ju följden deraf den, att
Regeringen uti betänklig mån måste förhindras ifrån att med omfattande blick betrakta och med ostördt eftersinnande pröfva samhällets stora angelägenheter, intränga i bedömandet af dess allmänna behof samt utfinna sätten för dessas afhjelpande.
En värd talare har såsom en oformlighet anmärkt, det undersåten icke skulle ega alt vända sig till sin Konung, för att för Honom framlägga sina bekymmer och af Honom begära rättelse och tröst, utan att Konungen skulle nödgas dertill svara: ”Jag. kan icke hjelpa dig; jag har ingenting att säga i detta ämne.”
Mig förefaller det, som skulle Konungen i hvarje laghundet samhälle, i hvarje konstitutionell
Stat, vid oändligt många fall nödgas gifva ett sådant svar.
Det är blott uti enväldigt styrda Stater sådant icke sker; det är endast en Autokrat, som kan ingripa, hvarhelst det honom behagar, uti lagskipningens och förvaltningens gång, och, på hvilken punkt ärendet än må stå, efter sin öfvertygelse om det rätta förändra de tilläfventyrs deremot stridande, af underordnade myndigheter lagenligen fattade beslut.
Samme värde talare har äfven funnit det vara ett lyte uti förslaget, att Konungen icke kominer i tillfälle att, när ett ärende i vederbörlig ordning inkommit till sista instansen, svara, ”att den eller den myndighetens beslut finner jag visserligen vara lagligen grundadt, men, till följe af de i detta mål förekommande serskilda omständigheter, beviljar jag den klagandes anhållan i det öfverklagade målet.”
Ett sådant svar förmenar den värde ledamoten icke kunna af Regerings-R:n afgifvas, men detta innefattar, enl. min tanke, ett misstag.
Redan nu, då Konungen begifver sig till Norrige eller annan utrikes ort, och tillförordnar
Den 12 Juli f. m. 207 en Regering under Sin frånvaro, så eger denna Regering, att der skäl och förekommande omständigheter sådant föranleda, gifva precist samma svar, som nyss nämndes, och den gör det äfven i sådana fall, som Hr Printzensköld ansett allena tillkomma Konungen.
Således skulle i förenämnde hänseende ingen rubbning lili nu bestående förhållanden upkomma.