Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men Ellens stora rödbruna ögon sågo in i hans med ett sådant uttryck av förtvivlan, att han icke fick mod att säga något avgörande.
Han endast smekte hennes panna, liksom för att svalka den.
-- Har du ännu ont i huvudet? frågade han.
-- Ja, ja...
Lägg din hand där -- just där -- till vänster, vid tinningen...
Det känns så skönt!
Hon slöt ögonen och lutade sin kind mot hans.
Den brände som eld.
Tomas kände, hur hela hans varelse genomilades av en ljum värme.
Han hade icke på länge känt beröringen av en kvinnas hud mot sin egen.
Plötsligt böjde han sig fram över hennes ansikte och kysste henne våldsamt.
Hon vred sig lös ur hans armar och sprang upp.
-- Nej, Tomas, sade hon, du får inte kyssa mig mera!
Det är bäst att det är slut mellan oss -- jag är ingenting för dig mera -- du tycker om någon annan, säg gör du inte?
Jo, jag ser det på dig, Tomas!
Du har inte varit sjuk, det är inte sant!
Hon stirrade på honom med en visionär glans i blicken.
-- Jag visste hela tiden att du narrades, jag har sett dig gå förbi fönstret flera gånger, flera gånger!
Och hon sjönk ner i soffan med huvudet i händerna och grät.
Tomas ville sjunka genom jorden.
-- Förlåt mig, stammade han.
En kanariefågel, som hela tiden suttit tyst på sin pinne i en bur framme vid fönstret, började nu kvittra, först sakta som om han bad om tillåtelse, sedan allt gällare och högre.
-- Förlåt mig, upprepade Tomas bönfallande, förlåt mig!
Jag har varit elak mot dig, Ellen, lilla Ellen, men jag skall aldrig vara det mera!
Du måste se på mig och säga, att du förlåter mig och att du inte är ond på mig längre!
Kanariefågeln hoppade från pinne till pinne i sin bur, sträckte halsen i vädret och kvittrade och sjöng.
-- Du kan inte förstå det, snyftade Ellen, nej, du kan inte förstå sådana dagar det har varit för mig -- när jag har stått där bakom disken från morgon till kväll -- och provat handskar på främmande damer -- unga, vackra flickor, som du kanske känner och som få vara tillsammans med dig... eller när jag såg ut genom fönstret och du gick förbi. -- Vet du Tomas, jag har gråtit hela nätterna --
Tomas tog upp sin näsduk, fuktade den i vatten och tryckte den mot hennes ögon, och slutligen kysste han hennes ögonlock.
-- Nu får du inte gråta mera, sade han.
Hon satt tyst i sitt soffhörn med en kudde under huvudet och såg honom rakt i ögonen.
-- Kan jag tro dig, Tomas? frågade hon.
Bryr du dig verkligen något om mig?
-- Jag bryr mig inte om någon annan än dig, sade Tomas.
Kanariefågeln började nu sjunga av full hals.
Det skar i öronen; man kunde knappast uppfatta sina egna ord.
Ellen reste sig hastigt och gick in i en garderob efter ett mörkt skynke, som hon omsorgsfullt bredde ut över buren och vecklade omkring på alla kanter, så att intet ljus trängde in.
Fågeln tystnade med ens.
Tomas hade tagit en stor, mörkfläckig snäcka från byrån bredvid soffan, vägde den i handen och höll den mot sitt öra.
Snäckan fyllde hans hörsel med ett dovt, ihållande brus, som tycktes arbeta sig fram från något ställe djupt inne eller långt borta, och som kom honom att tänka på havet... och på ett namn, som han någon gång hade stått och ropat utåt havet.
Ett namn, som han icke kunde glömma.
Ellen satt åter vid hans sida, och hennes blickar vilade i hans.
-- Om du tycker om mig, så säg det tre gånger, bad hon skygg, förlägen, ännu med en tår i ögonfransarna.
Tomas sade det tre gånger.
Men han hade svårt att se henne i ögonen.
Hans blickar gledo omkring från de brokiga strimmorna i trasmattan under hans fötter till möblernas blommiga tyg och sängens vita, hemstickade täcke.
-- Ser du, sade Ellen tankfullt, när man en gång har kommit in på den orätta vägen, är det så svårt att vända om.
Därför får du inte gå ifrån mig, Tomas, du måste hjälpa mig...
Jag vill inte bli en dålig flicka!
Klockorna hade slutat att ringa, och vattnet plaskade alltjämt ur takrännan.
Regnet skvalade ned med ökad styrka, och himmelen hade mörknat.
Kanariefågeln uppgav ännu ett och annat svagt pip under sitt bruna skynke, tills han slutligen tystnade och föll i sömn; han trodde att det var natt.
Tomas och Ellen sutto tysta.
Han hade smugit en arm om hennes liv.
Han kände, att hon började bliva svag, och det hade stigit upp en simmig glans i hennes ögon.
Tomas Weber hade så tråkigt, att han ägnade sig åt sina studier flera dagar i sträck.
Förhållandet till Ellen blev icke detsamma som det hade varit.
Hon misstrodde honom alltjämt, och likväl skydde hon inga förödmjukelser för att få behålla honom.
Efter varje ny berusning följde ett uppvaknande, då de stirrade på varandra utan ord, som två främmande, han i leda, hon i skrämsel för hans kalla blick; ty han hade förvandlats, glidit undan för henne.
Han hade blivit en annan än den Tomas, som råkat korsa hennes väg en ljus vårmorgon, som hon sedan älskat besinningslöst och ungt, och för vars lidelse hon icke hade undanhållit en vrå av sin varelse.
Och likväl hade de icke några scener med förebråelser och ömsesidigt agg.
De kände blott, hur tomrummet vidgades mellan dem, mera för varje dag, och hur fruktlöst de ansträngde sig att fylla det.
Så gingo dagarna, tomma och färglösa, och blevo till veckor utan att han räknade dem.
Man var redan i slutet av juli.
Tomas hade träffat tillsammans med Karl Hammer i Viktoria, det lilla svala och skuggiga sommarkaféet i Kungsträdgården.
Hammer var just återkommen från en kortare vistelse på konsul Arvidsons lantställe vid Mälaren; han hade haft ett par veckors ledighet från kontorsarbetet.
Sommarsolen hade icke förmått något mot hans färglösa hy.
Han satt där, vit i ansiktet som en pudrad clown, och läppjade på sin vermouth med samma uttryck av blekt tålamod som alltid.
De talade om fruntimmer.
Grosshandlar Wenschen och fabrikör Grenholm sutto vid ett bord i närheten och drucko konjak och vatten; efter en stund kom också doktor Rehn och slöt sig till dem.
De tre herrarnas båda fruar voro på landet.
Herr Grenholm hade ett gråsprängt romerskt patricierhuvud på en något tung kropp.
Doktor Rehn var en ännu smärt och välväxt herre på omkring femtio år.
Man talade politik; herr Wenschen var frisinnad utan att likväl vara radikal på något sätt, men han blev oavbrutet överröstad av herr Grenholm och doktor Rehn, som i alla punkter hade fullkomligt lika åsikter, nämligen strängt konservativa.
Gabriel Mortimer kom förbi kaféet; då han såg Tomas och Hammer gick han in och hälsade på dem och bad Tomas komma ut till Dalarö nästa söndag med modern.
Han var på väg ner till ångbåten, men hade egentligen icke bråttom; han slog sig ned och drack en flaska vatten.
Man hade kommit in på den nyare litteraturen och diskuterade bland annat en romanförfattare, vars namn för några år sedan hade flutit upp på de ändrade litterära konjunkturer, som blevo en följd av reaktionen mot landets främste diktare.
Han var en av de många bland åttiotalets män, som senare ha kommit på bättre tankar.
Hammer satt just och talade om en av hans böcker, då han själv gick förbi ute i allén.
De tre männen logo.
Karl Hammers löje var bitande.
-- Vilket medlidande måste inte en sådan man hysa med det gamla nötet Petrus, som dröjde ända till tredje hanegället med att förråda sin mästare, sade han.
Gabriel Mortimers löje var godmodigt överseende.
-- Han skulle troligen ha föredragit att vara tuppen.
Tomas Weber log icke, han skrattade högt; men det var endast ett barns skratt över det, som de äldre säga vara löjligt.
Dessutom tyckte han verkligen också, att författaren såg lustig ut, där han gick och svettades i värmen och på samma gång ansträngde sig att bevara sin diktareattityd.
Mortimer hade just gjort samma iakttagelse.
-- När det är tjugu grader varmt i skuggan, se alla människor ut som handelsresande, sade han.
Herr Wenschen såg på sin klocka, reste sig, tog farväl av sitt sällskap och gick.
Tomas, Mortimer och Hammer växlade en förbindlig hälsning med honom, då han gick förbi deras bord.
Herr Wenschen såg icke glad ut; i själva verket hade han också husliga bekymmer.
Man hade på två år icke haft något att säga om fru Wenschen; och nu visste alla, att hon åter hade en älskare, nämligen Grothusen.
Tomas satt och undrade inom sig själv, när han skulle få återse Johannes Hall.
Han behövde låna pengar av honom.
På morgonen hade han fått ett brevkort från Hall, avstämplat Wiesbaden; Jean Arvidson tillbragte sommaren därnere, och Hall hade följt honom och hållit honom sällskap ett par veckor.
Han ämnade nu resa omkring till några tyska småstäder, som han ville se eller återse, och sedan skulle han kanhända för återstoden av sommaren slå sig ned vid någon badort på Själlands kust.
Mortimer reste sig och tog adjö; han måste gå för att hinna med ångbåten.
Han bad ännu en gång Tomas att komma ut till Dalarö på söndagen med modern, och Tomas lovade att komma.
Herr Grenholm och doktor Rehn sutto invecklade i ett lågt, förtroligt samtal.
Herr Grenholm föreföll rörd av en eller annan anledning; hans ögon voro beslöjade av en lätt dimma, och han klappade upprepade gånger vännen på armen.
Men då i detsamma en av uppasserskorna kom i närheten, började han i stället klappa henne på magen och bad att få betala.
Tomas och Hammer hade blivit så gott som ensamma på platsen.
Insekterna surrade omkring dem.
Det rådde en lindrande svalka i den djupa skugga, som sov under de gamla lindarnas bladverk och svarta kvistnät och som ytterligare fördjupades invid husets mörka, grå mur.
Tiggargummor, blomsterflickor och invalider med nyckelringar kommo in den ena efter den andra och ville göra affärer.
Tomas, som var lättrörd och ännu icke hade sett mycket av nöden, tog gång på gång upp sin portmonnä, medan Hammer satt oberörd som en bild med ett kallt småleende över den andres frikostighet.
-- Skriver du aldrig något nu för tiden? frågade
Tomas slutligen då tystnaden började bliva långvarig.
Hammer dröjde något med svaret, som om han fann frågan svagt motiverad.
-- Åjo, sade han torrt, jag skriver nog ett och annat ibland.
När jag har tid och lust.
Men jag trycker det inte.
-- Men varför det?
-- Jag har gott om tålamod.
Jag väntar min tid.
En gång kommer den.
De hade icke något vidare att säga varandra.
Tomas skulle för övrigt gå hem och äta middag, ty klockan var över fyra; han betalade sin vermouth och gick.
I förbigående uppfångade han en glad nick från en av uppasserskorna, en livlig flicka med svarta ögon, med vilken han sommaren förut hade stått på god fot.
Han återgäldade den med en slyngelaktig grimas.
Hammer satt ensam kvar.
På hemvägen gick Tomas och tänkte på sina affärer.
Var skulle han få pengar?
Han hade bara några öre i portmonnän; det var icke ens så mycket att han kunde köpa en cigarr att röka efter middagen.
Om en vecka skulle fadern komma hem från Tyskland; då måste han tala med honom.
Det var tråkigt, men det kunde icke skjutas upp längre.
Men hur skulle han bära sig åt för att få en cigarr?
Att inte ha en cigarr att röka till kaffet ovanpå middagen, det var ungefär som att ha tandvärk.
Han gick just förbi en cigarrbutik, där han brukade handla rätt ofta.
Om han kunde gå in som vanligt och be om en cigarr och sedan låtsa som om han hade glömt sin portmonnä hemma... i fickan på en annan rock.
Efter ett ögonblicks tvekan steg han in i butiken, men tvärstannade förskräckt, då han bakom disken upptäckte ett gammalt fruntimmer med glasögon i stället för den unga flicka som eljest brukade stå där.
-- Ursäkta, jag har visst gått galet, mumlade han ursinnig, gjorde en tvär vändning och försvann.
Han skulle alltså vara utan cigarr i dag, det fanns ingen räddning!
Detta missöde försatte honom i ett mörkt lynne.
Han kom ofrivilligt att tänka på en av dessa olycksdagar under skoltiden, då han först i ett tiominuterslov blev illa tilltygad av några starkare kamrater och sedan under nästa lektion fick en anmärkning för ouppmärksamhet av läraren; och när så klockan äntligen ringde och skolan var slut och han kom hemspringande, hungrig och arg, så var det kabeljo till middagen.
Han kunde nästan svära på att det var kabeljo till middagen i dag också, oaktat han icke kunde erinra sig att de hade haft det sedan han var barn.
På Biblioteksgatan mötte han Anton Recke.
Han gick genast över till honom och bad honom lägga ut femton öre till en cigarr; han hade glömt sin portmonnä hemma.
-- Ä, ljug lagom, skrattade Recke.
Inte glömmer man sin portmonnä hemma, om det finns något i den!
Tomas brydde sig icke om att försvara sitt påstående.
Recke tog ett par cigarrer ur sitt fodral och stoppade i bröstfickan på Tomas.
Därefter följde han med ett stycke uppåt Östermalm.
-- För resten kan du mycket väl få låna en tia om du har lust, sade han då de skildes.
Tomas tackade och lovade att lämna igen den så snart som möjligt.
Recke smålog skeptiskt.
-- Jag är rik för närvarande, tillade han.
Jag har varit hos tegelhandlaren vid Svartmangatan.
Det var icke kabeljo till middagen, utan kalvkotlett med blomkål.
-- Det är sant, det har kommit ett brev till dig, sade modern då de stego upp från bordet.
Det ligger inne hos dig.
Tomas stod vid skrivbordet i sitt rum.
Han höll ett brev i handen och stirrade på det, blek av sinnesrörelse.
Det var samma kära, förställda handstil på kuvertet, som han så väl kände till från de många gånger lästa och omlästa små biljetterna sedan början av sommaren.
Vad kunde hon ha att säga honom?
Låg det några nya sorger, låg det kanske någon olycka gömd och väntade på honom i detta lilla oskyldiga vita kuvert?
Han bröt upp det och läste.
"Tomas!
Möt mig i morgon på Döbelnsgatan klockan halv sex.
Jag har något att säga dig."
Det var allt vad som stod där.
Det var daterat dagen förut.
Klockan fattades tio minuter i halv sex.
Han tog hatt och käpp och sprang utför trapporna.
Vad ville hon säga honom?
Han tog närmaste vägen ner över Humlegården.
Vid Linnés staty hälsade han vördnadsfullt på pastor Caldén, som försjunken i betraktelser gick av och an mellan blomstergrupperna, och vars kalla och stränga drag lyste förmildrade och liksom utjämnade i eftermiddagssolens fred.
Han hade varit Tomas' kristendomslärare i skolan.
Då han såg honom gå förbi och hälsa, tog han honom vänligt i handen och började fråga honom om hans studier och planer för framtiden.
Efter ett par tänkvärda ord om läkarkallet drog han Tomas med sig fram till den närmaste blomstergruppen, och ett par minuter stod han tankfull utan att säga något.
Tomas stod som på nålar.
Märta kanske redan väntade honom...
Skulle det bli något om Gud i naturen?
Pastor Caldén stod fortfarande försjunken i tyst meditation.
-- Det är vackert, det här, sade han slutligen i en dämpad och inåtvänd ton.
-- Ja, svarade Tomas.
-- Men jag tycker inte om färgerna.
Jag förstår mig inte på allt det röda...
Se, vart man vänder sig, rött överallt, bara rött.
Man kan ju stå och stirra sig blind på det.
Och han tillade lågt, liksom i tankar:
-- Nej, vita blommor och vita själar...
Tomas stod och skruvade på sig.
Pastorn märkte det slutligen, och hans ansikte återtog hastigt sitt vanliga uttryck.
-- Jag ser att du har bråttom, sade han småleende.
Adjö, hälsa din far!
Och han gick långsamt bort och satte sig att drömma på en av sofforna, mitt i det blida solskenet.
Tomas tog vägen genom en av de gränder, som föra ned till Roslagstorg.
Han var ännu förvånad.
Pastor Caldén brukade icke vara sentimental...
I trätrapporna upp till Johannes' kyrkogård satt den svarta katten med de vita framtassarna ännu på sin dörrtröskel och solade sig.
Tomas gav sig tid att stanna ett ögonblick och stryka honom över ryggen.
Märta stod i porten till huset vid Döbelnsgatan.
Hon var mycket blek, och hennes ögon hade blivit så stora.
-- Har du väntat? frågade Tomas lågt och med grumlig röst, medan han famlade efter hennes hand.
Hon räckte honom den slutligen och lät honom trycka den.
-- Nej, jag kom nyss, sade hon utan att möta hans blick.
Och hon sköt honom framför sig upp i trappan utan att säga något vidare.
Han kunde heller icke tala.
Vad skulle det bli av detta, vad ville hon säga honom?
Han såg hur hennes hand darrade, då hon satte nyckeln i låset.
De stodo tysta och stirrade på varandra mitt på golvet i förmaket.
Allt var sig likt därinne: samma tunga luft och samma hemlighetsfulla gula dager.
Genom ett öppet fönster trängde ljudet av trampande fötter från gatan.
Slutligen började
Märta tala.
-- Jo, ser du Tomas... jag kan inte leva utan dig... det är omöjligt, det går inte... och det var mitt fel alltsammans... det får gå hur det vill...
Hon kunde icke säga mera, ty hon fick icke fram rösten.
Och hon hade två stora tårar i ögonen, då hon fattade hans huvud mellan sina skälvande händer och benådade honom med ett sommarregn av kyssar.
Nu september.
Tomas bodde icke längre hemma; det var endast han och Märta som visste varför.
Han åt likväl fortfarande hemma hos sina föräldrar, ty eljest hade han över huvud taget icke kunnat äta.
Han hade hyrt ett lågt vindsrum i ett gammalt förfallet hus uppe vid Adolf Fredrik, ett litet torftigt och gammalmodigt möblerat rum med sluttande golv, och vars enda fönster låg åt en stenlagd gård med stora susande träd.
Där låg han om förmiddagarna på soffan med en bok i handen, men han läste icke mycket; han grubblade mest över frågan, hur han skulle göra för att förtjäna pengar.
Tills solskenet, om det var en vacker dag, föll in på sned genom rutan, började leka bland tapetens vissna blommor, klippte av hans bekymmer och lockade honom ut.
Där tillbragte också Tomas och Märta de flesta av sensommarens långsamt bleknande eftermiddagar med armarna slingrade om varandra, och sekunderna hastade förbi och blevo minuter, och minuterna drevo undan i ilande flykt, som sand för vinden, medan de med blundande ögon lyssnade till suset i almarnas grenar -- tills de bägge på en gång höllo andan och deras ögon med ens stodo vidöppna och stirrade in i varandra med hemlig undran och var och en i den andres blick läste samma tysta fråga, ledsagad och buren av vindens sång därute: vart bär det hän -- vart bär det hän --
Tomas kom gående utför Sturegatan.
Hela förmiddagar igenom kunde han driva omkring på gatorna utan andra mål än stundens ingivelser, medan dammet lade sig i allt tjockare lager över studieböckerna hemma på hyllan.
Han var lycklig, men utan ro.
Han kände sig gå i medvind, på en sluttning, och han andades lätt; men han såg icke sin kurs.
Då han kom ner på Stureplan, gick han in i en blomsterbutik för att köpa blommor åt Märta; det brukade han ofta göra, när han hade pengar.
Kvällen förut hade han lagt in en mängd gamla romaner och diktsamlingar i ett paket, gått ut i regn och blåst och sålt dem i ett antikvariat.
Först då han stod vid disken och den närsynte gamle bokhandlaren tog upp paketet och granskade böckerna misstänksamt, den ena efter den andra, först då hade han sett; att "Anor och ungdom" av Jac. Ahrenberg också hade kommit med i packen.
Hans första tanke hade varit att lägga den åt sidan och behålla den, men då bokhandlaren bläddrade i den med tydligt intresse och bjöd ett särskilt högt pris just för den, hade han låtit den följa med bland de andra.
Han köpte en liten bukett av vita Malmaison-rosor, betalade den och bad att få den skickad fram på eftermiddagen.
Han uppgav sin egen adress.
Då han kom ut, stod Greta och väntade på honom.
Hon hade gått trottoaren fram och stannat vid fönstret för att se på de nya orkidéerna; bland andra hade hon givit akt på en, som var alldeles lik den Johannes Hall hade haft i knapphålet hos Arvidsons.
Så hade hon kommit att se in genom butiken genom rutan, och då stod Tomas därinne och köpte vita rosor.
Hon tog genast sin bror i skarpt förhör angående rosorna.
-- Vem är det du går och köper blommor åt? frågade hon indignerad.
Det måste du tala om för mig.
Tomas teg mystiskt.
-- Det är åt en gammal fru, sade han slutligen.
En gammal fru, som fyller sextio år i dag, och som jag måste betyga min vördnad, tillade han i en högtidlig ton, som angav att han om möjligt gärna ville bli trodd.
-- Å, så du narras!
Du känner inte någon gammal fru, som inte jag också känner.
Greta nöp honom i armen mitt på gatan så hårt, att det verkligen gjorde ont.
Hon hade blivit brun och röd av sin sommar nere i Skåne, och den lilla barmen hade fått en mjukare, mera medveten rundning.
-- Du är bara avundsjuk för att inte du också får blommor, sade Tomas.
Och han drog henne in i butiken, köpte en stor, röd ros och stack den i bröstet på henne.
Hon rodnade av förtjusning, men hennes frågvishet ökades endast.
-- Har du så gott om pengar? frågade hon, när de åter kommit ut på gatan.
Var i all världen får du dem ifrån?
-- Jag stjäl dem i en bank, svarade Tomas allvarsamt.
Greta sneglade på honom förskräckt.
Hon fann i själva verket denna uppgift mindre omöjlig än historien om den gamla frun.
De följdes åt Birger Jarlsgatan fram; Greta var på väg till en väninna, som bodde ute vid Strandvägen.
Hon hade äntligen fått sluta skolan och njöt nu av sin frihet i fulla drag.
Hon var tyst en lång stund, som om hon gick och tänkte på något hon icke riktigt vågade komma fram med.
Vid hörnet av Hamngatan skildes de.
-- Vet du vad, Tomas, sade hon slutligen vid avskedet, jag vet mycket väl varför du inte vill bo hemma!
Greta hade blivit mycket röd, men såg honom fast i ögonen.
Tomas hade svårt att dölja sin oro.
-- Mamma tror att det är för att du skall kunna komma hem hur sent som helst om nätterna utan att hon vet av det, och pappa tror att det är för att du skall kunna ha punschsvyckar hemma hos dig med dina kamrater och för att ni skall kunna sitta och spela kort till långt fram på morgnarna.
Jag tror, att det är för att du känner något otäckt fruntimmer, som du vill vara tillsammans med!
Hon var så generad över det hon sagt, att hon hade gråten i halsen då hon slutade.
Tomas var lugnad.
-- Nej, Greta, du dömer mig orätt, svarade han så allvarsamt som möjligt.
Hon såg tvivlande på honom; därefter skildes de och gingo åt var sitt håll.
Tomas tog vägen genom Berzelii park.
Skuggan låg tyst och mörk under trädens ännu friska, blåaktigt djupgröna bladverk.
Var det icke Ellen, som kom emot honom därborta...
I sin urblekta gråa kappa...
Jo, visst var det Ellen!
Det var för sent att vända om, och det fanns ingen sidogång i närheten, som han kunde slå in på...
Vad skulle han säga henne?
Han hade icke sett henne på över en månad.
Sedan hade han skrivit till henne, att det måste vara slut.
Han borrade ögonen i marken och gick rakt fram.
Då han åter såg upp, var hon borta.
Han vek av in i den trånga, krokiga gränden vid judiska synagogan och kom fram till Kungsträdgården.
Klockan var nyss tolv.
De ännu sommartomma alléernas sandgångar lågo kalkvita i förmiddagens skarpa ljus, glest beskuggade av de halvvuxna trädens små neddammade, runda kronor.
Utanför dramatiska teatern stodo ett par aktörer och gäspade med hattarna på näsan.
Tomas gick ned åt Blasieholmshamnen.
Då han kom förbi Grand Hôtel, gick han in på Oriental för att dricka en vermouth.
Det var mera folk därinne än det brukade vara.
De svårmodiga uppassarna, vilkas bleka skuggor förr likt fredlösa andar hade glidit fram och åter utmed väggarna i korridorernas dödsstillhet, hade försvunnit och blivit ersatta av odalisker i brokiga sidentrasor.
Med dem hade publiken kommit; det dracks och röktes runtomkring.
I en av alkoverna, där en röd gaslåga ständigt fladdrade i halvmörkret, satt löjtnant Gabel med ett halvt dussin andra unga officerare, av vilka några voro i uniform.
De hade kommit in på unionsfrågan.
Tomas slog sig ned vid ett öppet fönster, på samma soffa där han hade suttit med Hall en av dagarna närmast efter sin examen, i slutet av april.
Ja, var blev Hall av?
Vid den danska badorten hade han stannat i tre veckor; sedan hade han åter börjat resa omkring på måfå.
Kunde det vara något nöje i längden...
Då han senast skrev, var han ännu i Tyskland.
Men nu måste han komma hem med det snaraste, ty eljest blev
Tomas tvungen att höra sig för hos tegelhandlaren.
Nå, det kunde han för övrigt göra när som helst, ju förr dess bättre.
Kanske redan i dag.
Han ämnade bara gå upp och fråga om villkoren; det medförde ju ingen risk i och för sig.
Wannberg, som stod i förbindelse med ett par förläggare, hade visserligen lovat att försöka skaffa honom någon översättning; men det kunde draga ut på tiden.
Han räknade i stället på denna inkomst längre fram, då det gällde att betala det viktigaste av skulderna.
Tomas hade fallit ihop, där han satt på soffan.
Hans huvud hade sjunkit ned mellan axlarna, utan att han själv visste av det.