Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under det jag förleden sommar var inne i Carlstad, på Permessan, hörde jag allehanda klokt folk (lika godt hvem), räsonnera allehanda klokt (lika godt hvad).
Kort sagdt, saken beträffade de volumer, som ligga här på bordet.
Detta gaf mig anledning, att studera dem om igen, med fördubblad skarpsinnighet, och jag kom då, småningom och oförmärkt, på åtskilliga dubier, som sedermera och särdeles under de sista veckorna rätt mycket oroat och qvalt mig.
Ty man byter icke så lätt om åsigter och systemer, som man byter om kläder, utan hjernan och hela menniskan komma dervid i en svallande rörelse.
Dessa dubier ämnar jag nu förelägga eder, icke för att J genast deröfver måtten yttra eder (ty dertill är saken för invecklad, så vida icke nemligen någon af eder händelsevis skulle hafva någonting extraordinärt förnuftigt att säga), utan först vid Akademiens nästa sammankomst.
En sak måste dock i förhand afgöras.
Jag hyser, som J väl veten, all möjlig tolerans för andras öfvertygelser, men jag fordrar absolut, att de närvarande enstämmigt erkänna, att Richard Furumo är ett snille af första ordningen; ty, sen J, skulle vi en gång sätta den satsen i fråga, så blefve det ingen ända på confusionen.
Den, som derpå tviflar, utstrykes ur Akademien och förklaras för en ovärdig familjens ledamot.
Yttren eder nu oförstäldt, mine värda vänner!
Alla jakade till propositionen.
Vi äro således lyckligen öfver den första klippan.
Det är alltså för evärdliga tider afgjordt och beslutadt, och skall till yttermera visso i vårt Protokoll antecknas, att Richard Furumo är ett snille af första rangen.
I sig sjelft tror jag att slägten Löwenstjerna, och Svenska fosterlandet derjemte, kunna vara stolta, då de betrakta dessa volumer, särdeles när den nya perltomen kommer dertill, som onekligen innehåller de bästa sakerna (Gud låte blott Richard der icke fuska in någonting, som ej än af oss blifvit hördt och gilladt).
Gerna skulle jag velat säga ett ord om dessa skrifter i allmänhet, men jag vet icke, huru jag dervid skall bära mig till?
Sådant är med Richard Furumo kanske svårare än med någon annan författare af dem jag känner.
Ty hans arbeten äro af en så mångfaldig art, anslå så många särskilda toner, innehålla så många motsatta rigtningar, att jag ännu i dem har svårt att upptäcka en bestämd grundåsigt.
Äfven såsom artistiska compositioner synas de mig ojemnare än någon annan författares.
Det gifves nemligen stycken i denna samling, hvilka jag alltid satt och äfven nu sätter i jemnbredd med de bästa på hvilket språk som helst; det gifves andra åter, som förekomma mig rent af dåliga.
Det gifves åter en medelclass, der godt och ondt är på ett så sällsamt sätt omblandadt, att jag icke vet hvad intryck det hela slutligen gör på mig.
Äfven i många af sjelfva de bättre förekommer mig än ett, än ett annat, som synes mig oklart, stötande på falskt och förvändt, för att icke tala om enskilda uttryck och ställen, som lida af affectation och falskt glitter, eller vända sig kring rena barnsligheter.
Deremot finnes det, i den motsatta classen, knappt en enda skrift, der man icke hittar någon perla, eller åtminstone fägnas af uttryckets nyhet, finhet och lycka.
Eller hur, mina barn?
Sådan har alltid min tanke varit om denne författare, svarade Ulla.
Godt! låtom oss då, efter vi icke kunna sysselsätta oss med alla hans skrifter, blott hålla oss till dem, som synas oss de mest charakteristiska, och i synnerhet fästa oss vid de deruti uttryckta ideerna, ty det artistiska och æsthetiska deruti har till en del förut af större kännare än oss blifvit bedömdt.
Vi begynna alltså med första classen.
Hvad nu först de berättande styckena beträffar, så behagar mig mest det lilla, innerligt sköna och rörande Kapellet, hvilket, oaktadt all den förgudning, som på dessa sista tider vederfarits vår vän, ändock tyckes mig blifvit för litet berömdt, och hvilket äfven i det hänseendet är mig dyrbart, att jag derigenom uppdagar en förut mig föga bekant region af min väns diktningsförmåga – hjertats.
Men vi hafva förut talat tillräckligt nog om denna äkta svenska idylls skönheter.
Vidare skänker jag mitt odelade bifall åt Aramintha May, som är full af täckhet och sann naiveté.
Onödig är dock epigraphen, äfvensom de utfall i samma rigtning, hvilka förekomma i predikan.
Bland de poetiska styckena står i mitt tycke Arthurs Jagt högst, och dernäst sätter jag Schems-el-Nihar: båda synas mig helt och hållet, från det största till det minsta, fulländade; ett vitsord, hvilket jag knappt kan tilldela någon af vår väns öfriga compositioner, om ej med undantag af några lyriska bitar, om hvilka vi nu icke ha tid att tala.
Men hvad skulle min Farbror egentligen ha att invända mot Ferrando Bruno, Svangrottan, Don Ramido Marinesco, Isidorus, Signora Luna och åtskilliga andra? frågade Julianus.
Jag har vid dem alla mina små men, svarade Ordföranden.
Hvad först Ferrando
Bruno beträffar, finner äfven jag dess början högpoetisk, men ...
Onkel stöter sig förmodligen, liksom något hvar, på parodien af den vackra psalmen, inföll fröken Ulla.
Dermed tyckes dock icke just vara så illa menadt, svarade Herr Hugo.
Må vara; men nu har den blifvit rigtad till det Onda Väsendet i stället för till Gud; genom detta missbruk, på hvilket man icke kan låta bli att tänka, är engång för alla andakten förstörd för hvar och en, som olyckligtvis läst Ferrando Bruno.
Annars, fortfor Herr Hugo, är det likväl slutet, som minst behagat mig.
Förlåt, detta tycks mig just det bästa af allt, anmärkte Julianus.
Kanhända är felet blott mitt, svarade Herr Hugo.
Jag kan nemligen icke förstå hufvudideen dermed.
Antingen är nu denna sann, men trivial, eller också ny, men falsk.
Detta beror på hvad som förstås med ”sjelfviskhetens förintning” såsom villkor för återfödelsen till ett förädladt lif.
Menas nu den syndiga naturens afklädande, så är saken rigtig, men alls icke sinnrik, och till bevisandet deraf behöfvas inga så stora poetiska apparater.
Menas åter dermed en upplösning af Jaget, ett tillintetgörande af personligheten, så tyckes mig detta strida mot försoningens natur, ty dertill fordras ju först fullt medvetande, och sedan ånger och förkrosselse.
Det andra åter är bara en medvetslös själavandring, hvilken väl icke af Furumo på allvar kan försvaras.
Hvilketdera är nu författarens mening, tror du, Julianus?
Bådadera, tror jag.
Men då blir ideen helt och hållet nebulistisk.
Deremot torde ock vår vän icke just mycket hafva att invända.
Min farbror minns, huru han resonnerar i Sättet att sluta stycken; han tror förmodligen, att så fina och luftiga ting, som ideerna, icke äro skapade för att förvandlas till skeletter för den analytiska anatomi-knifven.
Jag mins detta, min gosse, men jag mins också hvad derpå blifvit svaradt af en, som äfven är poet.
För min del håller jag mig till den sednare, och fordrar, att ideen skall vara i alla sina delar fullt klart tänkt och åtminstone i contourerna skarpt tecknad.
Det vidare utförandet, beskuggningarne m. m. må sedan gerna lemnas åt läsaren.
Så har jag tyckt, att alla verkligen stora skalder i sjelfva verket gå tillväga.
Det åter, som, lagdt i pröfningens degel, dunstar bort vid den minsta eld, är hvad som helst, men icke guld; jag lemnar dock åt andra, att förnöja sig åt sådana ting, som vid processen helt och hållet förflyktiga sig till gazer af mörkblåa dimmor.
Du nämde sedan, fortfor Herr Hugo, Svangrottan på Ipsara.
Ja väl; denna är, äfven i mitt tycke, en ljuf, kristallklar dikt: allt vore der godt, om endast upplösningen kunnat göras annorlunda.
Att nemligen den återkommande maken med de äldre anspråken bortröfvar barnet, synes mig icke rätt öfverensstämma med hans annars så ädla charakter; antagom dock, att denna våldsgerning kunde förklaras af hans för ögonblicket uppretade tillstånd, så synes mig ändock oförklarligt, huru han i hela femton år, och det sedan han sett den förment brottsliga makan kasta sig i afgrunden, kunnat bibehålla flickan.
Och hvarföre? jo, af den egoistiska Insten, att förnöja sig af dess likhet med modren.
En sådan grymhet emot den andra maken, hvars oskuld liksom förtviflan var Laonikos bekant, förekommer mig, i förhållande till styckets antecedentia, moraliskt omöjlig.
Vi komma nu till Don Ramido, och derom har jag mitt eget tycke.
Jag vet, att jag deruti till en viss grad har emot mig sjelfva æsthetiska Professorn i Upsala äfvensom den berömde
Finske skalden: jag gissar att den sköna formen, klangen, språkmusiken, och den sydländska doften bestuckit dessa herrar, såsom sjelfva artister.
Men om den gamla Hugo har det blifvit sagdt 1 ”att han älskar det poetiska på det sättet, att han tillika tycker om det prosaiska.”
Med bästa vilja kan han inte köra sunda förnuftet på porten, och han vill ha reson med öfverallt, till och med i poesien.
Derpå tyckas mig likväl dessa vittra herrar, ehuru åtminstone icke den förre förtegat styckets brister, fästat nog litet afseende.
Jag erkänner således gerna denna dikt för en rätt brilliant fantasmagori, men jag hade, i styckets närvarande skick, nästan hellre sett, att alltsammans varit idel colorit, idel musik utan text, ty i orden finner jag så godt som ingen mening och i planen ingen rimlighet: hvilket allt för min enfaldiga konstnjutning alltid är en svår pröfvosten ...
Jag får nästa gång försvara mig emot dig, Julianus, ty jag vet att du också är en stor vän af den fantastiske spanska riddarn.
Men hvad var det för en pjes, som förekom derefter på din ProMemoria?
Isidorus; tror jag.
Denne är utan tvifvel en ganska lycklig composition, och de brister, jag dervid skulle kunna anmärka, beträffa blott detailler af föga vigt, särdeles en viss för långt drifren förspänning.
För att likväl slippa ingå i sådana småsaker, vill jag gerna låta mina små betänkligheter fara, och är således icke obenägen att sätta Isidorus bland de verkligt fulländade rosorna i denna bouquet ...
Men apropos, Richard måtte väl, i Herrans namn, lydt vårt råd, och i sednare afdelningen, i Marjam, före tryckningen strukit ut de galenskaper, han låter Aposteln Paulus tala.
Jag förkättrar ingen, och har ingenting emot, att man äfven på denna heliga man använder hans eget råd, att pröfva allt och behålla det bästa.
Men att på scenen framdraga denne Apostel, som, äfven i verldsligt hänseende, väl ändock (med min brorsons Juliani tillåtelse) var något djupare tänkare, än sjelfve vår vän Richard Furumo, – att, säger jag, draga fram en sådan man, enkom för att förlöjliga honom och låta honom tala idel vanvett och Danviks-språk: detta är för min känsla högst vidrigt.
Nu återstår Signora Luna.
Då jag först hörde denna dikt föreläsas af en skön, klangrik röst (det var dock ej
Richard sjelf, ty han läser icke så särdeles väl), så blef jag deraf i hög grad betagen.
Tvenne af fäderneslandets största snillen voro dervid närvarande, men på den ena af dem gjorde, med undantag af första acten, stycket intet särdeles intryck.
Han anmärkte, att motiverne voro så invecklade, plananläggningen så konstlad, att han tyckte sig höra det ständigt arbetande maschineriet oupphörligt knarra.
Jag ansåg då detta inkast såsom ett blott infall, men redan vid andra omläsningen fann jag sanningen deraf bekräftad.
Sjelfva themat är visserligen nytt och högst pikant, men drifvet till orimlighet: charaktererna äro luftgestalter och det hela liknande en dialogiserad fée-saga.
Såsom drama kan jag alltså icke låta Signora Luna gälla, men ...
Förlåt mig, min bror, inföll Eleonora; det kan ju dock i sjelfva verket vara likgilltigt huru ett stycke heter, endast det är godt?
Alldeles, min syster, men såsnart ett stycke har en viss anläggning, t. ex. en episk, en lyrisk intention, så gör jag också de fordringar, som ligga i denna skaldearts egen natur.
Detta är måhända ett fel af gamle Hugo.
Men han får då till sin ursäkt njuta till godo Furumos ord: ”jag är engång sådan; jag kan icke annorlunda.
I följd af denna min – om du så vill – prosaiska natur är jag i beständig fara, att göra Furumo orätt.
En af hans starkaste sidor är hans originalitet: denna egenskap tycker äfven jag om: men den upphör att behaga mig, om jag ser den vara vehikel för ett osannt, ett omöjligt, ett falskt; jag blir äfven alldeles afkyld, om jag märker någonting tillgjordt, pretiöst, affecteradt.
Denna originalitet är på engång Furumos starka och svaga sida.
Naturligtvis åstadkommes derigenom alltid någonting pikant, men han tycks mig lägga för starkt an derpå, vi skönja alltför ofta deruti någonting beräknadt, afsigtligt, utstuderadt; någonting, som lurar på bifall och beundran.
Det är just då jag upphör att beundra: jag tycker mig då märka att arbetet icke är ett foster af en fri nödvändighet, utan någonting factice, mechaniskt, manufacturmessigt, vore det än aldrig så fint och väl gjordf.
Men å andra sidan medför denna jagt efter det nya, det ovanliga, det paradoxa, den verkan, att i hans afhandlingar sanningen blott är en bisak och i hans poetiska stycken rimligheten någonting, hvarom aldrig blir fråga.
Visserligen går det på detta sätt mycket lättare för sig, att vara ny och originel.
Detta slags författarskap är hos Furumo icke egentligen ett blott manér, utan har äfven hos honom öfvergått till en ny natur.
Han säger sjelf (i Sättet att sluta stycken), att han äfven med bästa vilja ej är i stånd att förstå inkast af en dylik art.
Vi tro det gerna; för honom måste sådana småsaker förekomma såsom utgångna från ett inskränkt och opoetiskt sinne.
Rimlighet och orimlighet, guld och glitter, sannt och falskt, det platta och höga, det fula och sköna, natur och förkonstling hafva hos honom, i vers och prosa, sammanväft sig till en så tät och konstrik väf, att de särskilda trådarne icke utan yttersta möda kunna utredas.
Han delar ut, med frikostig hand, både juveler och Fahlu-brillanter, louisd’orer och spelpenningar, men han känner icke sjelf skillnaden dem emellan.
Hans fantasi är i sig sjelf stark, grann, lysande.
Han är i hög grad uppfinningsrik, stundom till och med för spetsfundig i plananläggningen; han förstår mästerligt att smycka scenen på det mest pittoreska sätt; han har i sitt våld de vackraste coloriter, de finaste tinter; han kan slå an, när han vill, de djupaste, de skäraste, de klangrikaste strängar.
Han har ögon för naturens fägring, öra för dess toner, sinne för dess doldaste hemligheter, om vi än skulle medgifva, att ”han någongång fördjupar sig i det minutiösa, det oväsentliga, det excretoriska af naturen och naturligheten, och derpå lägger så afsigtlig vigt, att derigenom uppkommer en ny art af gjord natur 2.”
Detta inkast torde dock egentligast blott träffa Furumos äldsta stycken; men uti sina flesta öfriga synes han mig, i sina naturskillringar, mestadels sann och frisk.
Hvilka sköna, herrliga egenskaper för en skald!
Derföre, mina vänner, lyckas vår vän bäst i sådana stycken, der dessa företrädesvis kunna göra sig gällande, således i de rent fantastiska.
Deremot lider han ofta skeppsbrott, när han håller sig på jordisk grund, der frågan mera är om strängare sanning, om menskliga förhållanden.
I hans uppfattning deraf är ofta någonting snedt och förvändt, hvarom vi framdeles torde få anledning att tala; hans charakterer, ehuru vanligen sinnrikt tänkta, äga sällan psychologisk sanning och handla sällan efter förnuftiga motiver; hans diktskepp, mera skapadt för den fria ethern, stöter här alltför ofta emot möjlighetens blindskär; det finnes ingen compass, intet sjökort ombord.
Med ett ord: vår Furumo är en man af de besynnerligaste contraster: en Proteus i alla former och färgor.
Om än en del af hans brister härröra af uppsåt och falsk smak, så tyckas dock andra härflyta dels af en viss egenkärlek, dels af glömska att stryka ut.
Han tycks anse sitt papper såsom marmor, derur det engång inristade svårligen låter utplåna sig.
Han tyckes tro, att den första sensationen är den ovillkorligt rigtiga, den första, gryende tanke-uppränningen är en Parcernas spånad, som förblifver evigt oföränderlig, ett slags Fatum, hvars lagar omöjligen kunna undergå jemnkning.
Beder man honom justera sina tankar och uttryck, så svarar han ”jag är en gång så: jag kan icke annat.”
Månne dock en konstnär får svara så: består icke konsten just deruti, att han sjelf skall stå öfver sitt konstverk, att detta på engång är ett verk af en inre nödvändighet, samt tillika af den fullaste frihet, det klaraste medvetande?
Månne verldens störste skalder låtit så blindt styra sig af ögonblickets ingifvelser, af nycker, af detta
Så jag målar ...
Ty så roar mig att måla,
med ett ord, af sådana subjectiva motiver, som
Richard åberopar i sitt Sätt att sluta stycken, en skrift, som har någonting rörande, men ändock består af idel sophismer, till andras och egen förvillelse.
Eller månne till och med vanliga menniskor i vigtiga ämnen låta bestämma sina beslut af stundens infall?
Månne den djupa tankan, likt Minerva, genast springer fullfärdig, fullrustad ur hufvudet?
J hafven sett huru malmen ligger i grufvan.
Sällan träffas metallen ren, solid, utan inbäddad i gråberget, försatt med qvicksilfver, svafvel, kis och annan orenlighet.
Likaså ligga tankarna, conceptionerna, ideerna i menniskohufvudet: således i ett hvad man kallar bundet tillstånd.
Skall nu deraf bli något rätt dugligt, så måste de undergå ungefär lika många processer, som malmen: de måste först bokas, smältas, sofras flera gånger, innan de kunna uträckas till stångjern.
Men se, detta gör icke vår vän: han tycks på den sista tiden mest tänkt på, att drifva upp sin produktion till den största möjliga höjd, och derföre låter han allt gå med från smältan: sten, slagg, svafvel.
Derigenom blir hans smide än för segt, än för lössmidt, än för kallbräckt.
Hittills har väl hans handtering burit sig, ty dels har hans stämpel kommit på modet, och många utmärkt goda stycken följa också med, dels sitter han sjelf med på de större vågarne, och på de smärre har han skaffat sig vänner: derföre låter man det ena med det andra passera.
Men jag fruktar att om någon allvarlig eftersyn skulle företagas, en stor del af hans tillverkningar skulle komma att undergå en stark vräkning.
– Skada på det goda ämnet, att det så fuskas bort?
Eller tron J, mina vänner, att sådana mästare, hvilkas varor ha mesta förtroendet på den stora verldsmarknaden, smidit så vårdslöst?
Visst inte, min far, svarade Frans.
Jag har nyligen läst, huru ofta Goethe omarbetade sin Faust och sin Iphigenie, just sina största mästerstycken.
Sjelfve Shakespeare, som man dock ansett för ett sådant vildgeni, skref om sina stycken flera gånger, såsom man nu upptäckt.
Godt, sade Herr Hugo, men jag märker, att vi sjelfva i våra discussioner ga tillväga med nog litet plan och system.
Vi höllo på med en liten mönstring af Furumos stycken, och borde således icke talat så här i allmänhet.
Men välan, låtom oss gå tillbaka till Signora Luna.
Denna dikt äger, i alla andra afseenden än i det dramatiska, skönheter af stor rang, så att det gör mig ondt, att derom nödgats säga något ondt.
Der finnes denna musik, detta främmande sydliga doft, som vi redan prisat i Don Ramido, en underbar och främmande ton, som tjusar och förtrollar, som åtminstone första gången så oemotståndligen rycker med sig, att man icke har tid att komma till rigtig besinning.
Allt noga öfvervägadt, sätter jag i alla fall Signora Luna i första classen.
Månne icke Pappa också skulle ha lust att visa en annan, visserligen mindre förnäm, men dock af naturen kanske icke mindre rikt begåfvad dame – jag menar Tintomara – samma ära? frågade Rudolfina.
Det tål mer att tänka på, min flicka.
Tintomara sjelf är en något försvagad copia af Victor Hugos Esmeralda, liksom Esmeralda åter en något försvagad copia af Goethes Mignon.
Ordet copia är dock icke ett fullt rättvist uttryck; ty både den fransyska och svenska författaren ha gifvit sina figurer så många egna tillsatser, ställt dem i så egna förhållanden, att de med lika rätt också kunna kallas originaler.
Jag antager detta så mycket hellre som Amorina är skrifven före Notre Dame; och redan i Amorina finner jag grundtanken till Tintomara, åtminstone i det hänseendet, som Fouque’s Undine kan sägas vara slägt till alla dessa fyra förut nämda naturväsenden.
Men grundtanken, som ännu hos Amorina är rå och ofta vidrig, har kommit till mognad i detta Animal coeleste, som är en sinnrik och pikant conception, hvaraf dock måhända kunnat göras mer.
Många enskilda scener – såsom den i kyrkan – inånga enskilda drag äro också förträffliga, men der finnes kanske än mer att klandra.
Compositionen är utan all slags artistisk skicklighet, orimligheterna hopade öfver all höfva, och contrasten med den inblandade nakna historiska sanningen förstör all illusion.
Men hvad säger Pappa om Jagtslottet? frågade åter Rudolfina.
Förmodligen skulle verlden icke mycket förtycka, om vi alla satte detta stycke framför alla andra, efter det handlar om vårt hus och våra värda personer.
Jag tror i sjelfva verket, att skillringen af vår natur, vårt slott och vårt lefnadssätt tar sig skäligen bra ut.
Men om vi, som bo i slottet, också böra vara Herr Furumo särdeles förbundne, är en annan fråga.
Hos Professor A * * i Upsala har Richard åtminstone satt mig i misscredit, ty i sin recension kallar han mig en ”pratsam hedersman” – mig, som likväl i verkligheten aldrig talat än hvad för tillfället accurat varit nödvändigt.
Jag undrar dock icke på detta tillmäle, när jag besinnar allt det pjoller Richard diktar på mig.
Fatalast är den långa, fada oration han låter mig hålla om namn.
Och likväl är just detta hans egen svaghet.
Kommen J ihåg, huru personerna i Don Ramido sällan tilltalas, ulan att alla deras förnamn och tillnamn och titlar uppräknas, som för hvar gång fylla 2 à 3 verser, hvilka visserligen låta väl, ty namnen äro valda med smak.
I södern tror jag likväl icke att detta brukas mer än hos oss.
I kalendern såg jag för några år sedan en österrikisk prinsessa, som hade tjugetre namn, alla också rätt vackra.
Jag tviflar dock på, att Kejsarn, Erkehertigarne och Erkehertiginnorna, hennes syskon, någonsin göra sig det besväret att uppräkna dem alla, när de tala henne till.
Till den yttersta narraktighet är denna lek drifven i Amorina, der den der älskarn, som är general, men svärmar, handlar och talar som en femtonårig gosse, och som kläder sig i full generalsuniform och hänger på sig alla sina ordnar för att möta sin käresta i skogen, roar sig att, på Gud vet hur många sidor, påtruga henne alla möjliga och omöjliga namn på A. Icke nog med denna barnslighet:
Richards hjeltar måste också vurma med namns derivationer och etymologier, och detta mestadels på det orimligaste och osmakligaste vis.
Vanligen är det just på min lott, som denna bedröfliga befattning faller: än låter han mig radotera grekiska och hebreiska, än persiska och arabiska glosor: härnäst torde jag väl också komma att tala sanskrit.
Stor ära för mig; men bra mycket är det begärdt af allmänheten, att tro en Kongl. svensk Hofmarskalk om så höglärda ting.
Måste jag nu tala som Atlanticans författare, så låter han dig, Julianus, snacka som fru Davidson om spenatsoppa afredd med ägg, spritärter, morötter, tjäder, mandelformar, och detta midt under afhörandet af en mordhistoria, och detta oaktadt han tecknar dig, som en dyster svärmande yngling.
Något underlig var du visserligen den tiden, hvilket likväl inte hindrade dig, liksom oss alla, att sätta värde på en god anrättning; men att på fullt allvar hålla långa dissertationer om mat har i vårt hus icke just varit brukligt, och tar sig i synnerhet i poetiska skillringar bra illa ut.
– Men vi ha ingenting att säga, då Furumo tecknat sig sjelf allra ofördelaktigast.
I verkligheten är han, som J veten, en städad, belefvad och väl uppfostrad person, men för att vara rätt originel, rätt besynnerlig och äkta svensk, trodde han sig, vid sin första ankomst hit, icke kunna visa sig nog ruggig, skroflig och grobiansk.
Bland annat, anmärkte Ulla, stötte mig hans sätt, att requirera middag, kaffe, likör, thé och hvetebullar, innan man ännu hann bjuda honom sådant, alldeles såsom hade vårt hus varit ett spisqvarter.
Ett annan småsak vill jag också tillägga.
Herr Furumo började den dagen att kalla mig rätt och slätt Herr Hugo, och dervid har det sedermera oss emellan förblifvit, ehuruväl det i vårt land annars just icke är brukligt att tilltala förnämt folk med Herr Pehr, Herr Påhl o. s. v.