Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den efterlemnade lilla förmögenheten var dock tillräcklig att bekosta Haralds uppfostran.
Harald blef småningom student och sedan magister.
Visserligen fick han aldrig just höga vitsord, ty han var i allmänhet af ett kontemplatift lynne, hvilket är nästan detsamma, som man kallar lat.
I sina slyngelår hade han en gång fått en liten skrapa af sin magister, för det han med sitt goda hufvud icke gick framom alla sina kamrater.
– Jag tycker – svarade den frimodige gossen – att det med ett godt hufvud är större konst att hålla jemna steg med sina kamrater, än att gå fram om dem.
– Af detta svar drog magistern den slutsatts, att pojken hade godt hjerta, och han bannade honom inte mera.
När Harald gick på sitt tjugunde år, lefde mormodren icke mera och hans moder, som länge varit sjuklig, gick äfven öfver till ett bättre land.
På dödssängen gaf hon honom ett bref, hvilket han skulle öppna, när han fyllde sitt tjugufemte år.
Ingen förmyndare bestämde hon åt honom, men märkvärdig yngling var han, ty han utsåg sjelf åt sig en förmyndare, åt hvilken han anförtrodde värfvet att realisera förmögenheten, samt framför allt att förvara brefvet tills tiden inträffade.
Så ung han var, anade han dock menniskans svaghet; det hade ju kunnat hända, att han öppnat brefvet innan den tid en döende moder utsatt.
För att af qvasiförmyndarens egna händer uttaga detta bref jemte den lilla återstoden af sin förmögenhet, var det som Harald nu anträdt sin resa till hufvudstaden.
Nyårsaftonen klappade han på Eriks dörr.
Han fann Erik uti salen med Stella och Regina.
De höllo som bäst på med att äta sin risgrynsgröt.
Så patriarkaliskt gick det till, att äfven gamla Regina vid sådana högtidliga aftnar fick vara med om aftonvarden.
En granbuske med ljus uti fanns äfven i salen ... för att förnöja barnet Stella.
När Harald inträdde, klappade hon i sina händer och sprang emot honom under utrop:
– Se, Erik, der kommer ännu en granbuske med ljus uti.
Harald, Harald, hvad vi ha längtat efter dig; jag har tänkt att den resan aldrig skulle aflöpa väl, men nu ser jag dig här åter.
Harald såg på henne med vemod.
– Är du ängslig, Harald, har du ledsamt?
– Ledsamt, nej, då jag ser er, och ser er båda må väl.
Stella hade fullkomligen hunnit öfvervinna sjukdomens närmaste följder, magerhet och blekhet.
Ja hon var tillochmed litet fylligare än före den stygga dagen.
Hon var nära nog en utvecklad jungfru.
Der hon nu stod skön som en engel, mild, oskuldsfull och glad som ett barn, hade vår vän Harald bordt göra sig sjelf den bekännelsen, att derest han nu första gången sett henne och hans hjerta tillika varit fritt, så hade han visst blifvit upptänd af den häftigaste kärlek ... helt ögonblickligen, såsom ett söderns barn.
Men Harald var icke nu fallen för reflexioner.
Erik åter ... då han såg Harald och Stella stående der emot hvarandra – Harald, såsom man, nästan så bildskön som Stella, såsom qvinna ... kände inom sig en undran, att
Harald icke blifvit den åt Stella beskärde, utan att det var han sjelf, som af skönhet ägde så litet.
Erik nästan förargade sig öfver att Harald icke älskade Stella, men i sitt hjerta var han djupt tacksam derför.
– Men dina ögon äro djupt sorgsna ... det kan du ej neka.
Ack om du visste, hvad detta är för en dag för Erik och mig.
Ser du, jag har på mig denna hvita klädning; tror du Stella bär den förroskull?
Harald sade intet, han såg blott på Erik och Stella.
Med ett barns otålighet återtog Stella:
– Och så vill du inte fråga alls; du är inte nyfiken.
Det tycker
Stella inte mycket om – efter en tystnad af ljuft bryderi fortfor hon raskt – jo vet Harald ... i dag frågade jag af Erik, om jag skulle få bli hans hustru; jag frågade, om jag skulle få gifta mig med honom.
Ja, nog är det sannt.
Och vet du, hvad han svarade; hör nu, hvad den stygge Erik svarade.
Han sade: «ja, nog kan du få det, efter du så vill, min Stella.»
Så svarade han.
Men när han sade de två sista orden, detder min Stella, så var han ändå inte stygg ... å nej, allsinte stygg ... han sade så mycket då; han sade mera, än hvad han kunde säga .....
Åter frågade jag honom, när detder kunde ske; då var han, vet Harald åter litet hög af sig och svarade, att det ej kunde ske förrän efter ett halft år.
Kanske, menade han, att jag inte ännu kunde och visste så mycket, som jag borde kunna och veta ... och deri hade han visst rätt.
Eller kanske tänkte han på den 17 Juni, den dag, då Stella kom till Erik.
Härvid hade hon en egen skälmsk attityd, kanske en reminiscens af den tid hon var en offentlig danserska, hon viftade med händerna så sväfvande och talande och hennes blickar, som nu fästades på Erik, voro undransvärdt vackra.
Allt detder skedde naturligtvis för att utplåna hvad hon sagt för mycket, för att liksom be om förlåtelse för det sjelfsvåld hon tillåtit sig emot sin äldre vän; och då detta koketterande var helt och hållet omedvetet, så var dess verkan så mycket mer i ögonen fallande.
Erik, alltid förtjust, då hon talade, blef det nu ännu mer, och den kyss han nu belönade henne med var väl en af de varmaste kyssar en prest nånsin gifvit.
Uppå en hade denna kyss äfven en magisk verkan – på gamla Regina.
Vi hafva sagt, att Stella var blefven en stor favorit hos Regina ... den goda hushållerskan kunde nu icke annat än storgråta.
Hvad hennes tårar egentligen gällde, kan historien icke ge oss upplysning om.
Äfven Harald blef rörd, men han ville nu så gerna rymma bort från den vackra taflan.
Han tog Erik i armen och drog honom in i hans eget rum.
Här hände ett uppträde af en annan natur.
Efter några minuters samtal greto äfven de båda männerna.
Den ene förebrådde icke den andre, han snarare tröstade eller deltog.
Men deras tårar voro en gärd åt mannens svaghet och qvinnans kärlek.
Hvilket nöje erfor icke Harald, när han for igenom den nu så öde parken; huru bäfvade icke hans hjerta vid tanken att återkomma under samma tak som Irene.
På afstånd hade han sett, att hennes rum var upplyst; närmare såg han den dallring, det hastiga uppflammande, som uppkommer då ljus släckas.
Allt blef mörkt; det ena ljuset efter det andra hade dött bort och hela byggnaden tycktes sofva.
Det var en tung dödssömn, som Ristilä slottet sof, för att snart få ett nytt lif och en ny själ.
Dessa tankar voro dock icke Haralds, ty nu, mera än förr, kände han icke någon vedervilja emot den oskyldiga byggnaden.
Hastigt föll han på en oförnuftig och tokig, Don Quixottisk idé; han befallde skjutsgossen att aflägsna sig med sin häst och usla släde; en riklig betalning hade han redan erhållit på kapellansbolet, nu gaf Harald honom en slant till för att slippa höra hans föreställningar.
Skjutsgossen förvånade sig högeligen, men lydde.
Harald tog sjelf sin kappsäck och satte den på trappan.
Sedan gick han under Irenes fönster och gjorde der sina slag af och an.
Hela denna bedrift skedde nästan instinktmessigt; det var en yttre symbol af hans själs inre håg att skydda och vårda Irene.
Så luffar lejonet i nejden af sin kula, så flaxar örnen omkring sitt bo och sina ungar.
En timme bortåt hade han spatserat der, under det hela hans varelse var blott känsla.
Det var liksom han velat dröja med det, som han ändå så ifrigt önskade – att åter få vara under samma tak, som Irene.
Omsider beslöt han sig dock att bulta på.
Han hade väl aldrig kommit så sent hem, utan att medha de nödiga exemplar af nycklar; men baronen hade haft den artigheten att göra honom underrättad, hvar han skulle bulta på, i händelse han råkat glömma nycklarna.
Det var således ett fönster i nedra våningen, på hvilket han varsamt knackade.
Så sakta som möjligt öppnade sig den tunga farstudörrn.
– Du kom så sent; jag är helt sömnig redan – anmärkte en qvinnlig stämma.
– Vill Amalia vara så god och gifva mig ljus till mitt rum.
– Herre Gud, är det magistern.
Straxt skall jag komma.
Jag skall taga litet på mig först.
Harald var icke vid lynne att göra några slutledningar nu.
Snart återkom äfven
Amalia med litet mera ljus och litet mera kläder på sig.
Åt henne hade man äfven gifvit nyckeln till magisterns rum.
Då Harald gick förbi den lilla dörr, hvilken ledde till vinden och v.
Nits rum, kunde han icke undgå att märka, att den nu var öppen.
Detta väckte honom upp ifrån det drömmande tillstånd, i hvilket han varit försatt.
– Ja så – tänkte han – det är således blott för min skull, som v.
Nit är instängd; det är för att han i sitt sömngångartillstånd icke skall hos mig väcka några misstankar.
Blott hos mig.
– Väntade man mig tills i afton – frågade han Amalia.
– Ja, och baronen gaf åt mig nyckeln för att städa och bädda åt magistern, ifall magistern skulle komma.
Men vid bordet sade baronen ... skall jag säga, huru han sade ... jo han sade:
«det ser så ut, som om vi inte behöfde se magistern här ännu i afton.»
Och då blef fröken Irene blek.
Amalia var Irenes kammarjungfru, antagen i sådan egenskap «sedan d. 1 November.»
Hon hade visst sina små fel (minnoms, att den arma qvinnliga delen af tjenande klassen är utsatt för frestelser – mera än andra menniskor i verlden), men i botten var hon dock en god flicka och sin herrskarinna oändligt tillgifven.
Hon var dessutom den enda, åt hvilken Irene gifvit en del af sitt förtroende ... den stackars Irene hade ingen bättre att meddela sitt förtroende, än åt en fattig piga.
– Är kammarjunkaren här – frågade Harald.
– Ja och systren derjemte.
Dem tycker jag inte om, men mamsell Adéle är här inte.
Då Harald ingenting sade utan blott stirrade framför sig, fortfor den meddelsamma Amalia:
– Och i aftse när jag klädde af fröken ... fröken Assar låg icke i samma rum ... ja när jag klädde af fröken ... fröken har aldrig låtit klä af sig, förrän nu de här sista tiderna och det är jag, som har klädt af henne ... då, just då, så gret fröken och fröken tog en liten ring ... den här gullringen ... och gaf den åt mig och sade, att det skulle vara till ett minne af fröken åt mig, som tycktes vara en så välmenande och god flicka, sa fröken.
Och då började jag också gråta, för fast jag ä’ bara en piga, så har jag väl hjerta ändå, ... si när fröken gret.
Och jag frågade, hvarföre fröken just nu ville ge ett sådant minne.
Och då sade hon, att hon trodde, att morgondagen skulle bli hennes död ... om inte en viss kom snart ... ja hvarföre skall jag dölja det ... om inte magister Thalberg kom snart.
För de’ ä magistern hon älskar, inte älskar hon alls den der kammarjunkaren, som är så led och låss bryta på svenska så förnämt.
Harald skulle nog förut afbrutit den pratsamma flickan, ifall hon icke talat i ett ämne, som så djupt intresserade honom, men när hon nu började förvilla sig litet ifrån detta ämne, sade Harald:
– Bästa lilla Amalia; jag begär af dig en liten tjenst.
Frågar baronen af dig, om jag anländt denna natt, så svarar du nej.
Endast om fröken frågar, så måste du säga sanningen.
Åt henne och ingen annan.
– Hvarföre, det vet jag inte, men jag gissar, att det syftar till frökens bästa och den lilla nödlögnen förlåter nog Gud, som är god.
Nog skall jag ljuga för baron ...
Men han måste ju ändå få veta sanningen och då är jag olycklig.
– Han skall icke få veta sanningen.
När jag emot middagen går ner, skall jag säga, att jag anlände såsom om morgonen ... den tid då farstudörrn redan är öppnad ... att jag fick det infallet att afskeda skjutskarlen redan i parken.
Sedan gick jag med min kappsäck helt tyst uppför trappan ... ingen såg mig, emedan det var mörkt; dörren till min kammare öppnade jag med denna andra nyckel, hvilken jag af förseende tagit med mig.
– Magistern är bra snäll i att kunna narras.
Men om jag nu ändå skulle komma fast?
– Troligen frågar baronen dig allsicke; om han frågar, svarar du, såsom jag nu sagt.
I värrsta fall säger du att jag narrade dig att ljuga.
Då stå vi båda i sticket.
Vill du det.
– Hvarföre icke, i så godt sällskap – svarade Amalia med ett galanteri, som icke skulle tagit sig illa ut i en fint bildad verldsdams fina mun.
– Men om något mycket svårt skulle hota din fröken, då kommer du sakta hit upp och låter mig få veta af det.
– Ja, med nöje.
Men om någon skulle hört nu när jag öppnade farstudörrn?.....
– Huru du då skall förklara det?
Men huru skulle du förklarat dig, om någon skulle råkat höra farstudörrn öppnas, äfven utan att jag kom.
Amalia förstod piken och rodnade något.
– Befaller magistern någonting vidare? – sade hon med handen på dörrlåset.
– Nej det kan vara nog, att du nu bara minnes hvad jag sagt dig.
Att Amalia lät beveka sig till en osanning, är icke så mycket att undra på, då man vet, att tjenstefolk ganska gerna spela puts för husbönder eller husmödrar, dem de ej rätt kunna akta.
Dessutom uppstod hos henne en fråga, om hon icke snarare gjorde godt än ondt, då hon helt säkert befordrade sin frökens bästa.
Snarare är det att undra på, att Harald nedlät sig att beveka en menniska till osanning ... han som i allmänhet gick den raka vägen.
Men han var nu blefven så, att allt måste uppoffras för Irenes bästa, eller rättare för deras ömsesidiga kärlek.
Hur det var, så kunde Harald icke hjelpa det, att han trodde v.
Assar hålla sitt löfte eller sitt hot.
Han trodde verkeligen att nyårsdagen blefve en svår dag för Irene.
Men han ville låta henne gå genom eldprofvet, innan han uppträdde till hennes försvar; han misstrodde sin egen djerfhet och styrka, innan han genom ytterligheten af hennes fara blifvit stålsatt; denna ytterlighet skulle hans närvaro kanske afvända på en tid ... men han ville ha slag i saken.
Derföre beslöt han nu att hålla sig på sin kammare, tillochmed hela dagen om så erfordrades och sedan låtsa, som om han kommit en dag senare.
(Om så erfordrades vill här säga nästan detsamma som om icke motsattsen erfordrades).
Harald lofvade, såsom vi minnas, för kammarjungfrun att visa sig redan på förmiddagen.
Morgonstund har guld i mund, heter det, och han var nästan öfvertygad, att derest kammarjunkaren redan på förmiddagen icke lupe till storms, så skulle han på eftermiddagen icke mera våga göra det.
Han glömde icke, att kammarjunkarens första anfall skedde på en eftermiddag, men det anfallet var ett lekverk emot det, som Harald nu förmodade skola ske.
Men detta börjar bli alldeles för långtrådigt.
Hufvudsaken är nu den, att Harald beslöt att, tills han finge en vink, hålla sig på sin kammare den blifvande dagen.
Sjelf osedd kunde han derifrån snart sagdt se allt ... naturligtvis genom Amalias upplysningar ... han var på en gång frånvarande och närvarande.
Han var snart sagdt ett lejon, som lurar på sitt rof.
Hvad han egentligen skulle uträtta, huru han skulle uppträda, det tänkte han icke uppå.
Men säkert var, så tyckte han, att någonting kraftigt skulle han uträtta.
Hela hans lilla intrig var visst icke en följd af långa öfverläggningar, utan blott ett ögonblickets verk.
I stället för att hans känslor skulle helt och hållet smälta honom, när han inträdde inom Ristilä väggar, blef han tillochmed vida mera praktisk, än han var det derute i det fria.
När han var ensam satt han sig vid bordet och öppnade med temligt lugn brefvet och läste som följer:
Min ömt älskade Harald!
Jag skiljes ifrån verlden i den tron, att min Harald icke öfverträdt min sista vilja.
Du har således fyllt ditt tjugufemte år och du är redan så gammal och stadgad, att de sanningar du snart har bekanta icke böra modfälla dig alltför mycket.
Hade du förut fått veta dem, så hade det kanske skadligt ingripit i din verksamhet, du hade kanske börjat grubbla öfver sådant, till hvilket du, min Harald, är alldeles oskyldig.
Ty en yngling är dock en vekare natur och af helt annan art än en man.
Ja sanningen måste fram.
Min pligt emot dig, som jag så högt älskat, fordrar det.
Vi hade varit gifta i fem år och lyckligt var vårt gifte så väl de åren, som allt framgent.
Väl saknade vi barn, men detta hindrade ej vår sällhet.
Då jag en gång halft på alfvar, halft på skämt förebrådde mig, för det jag ej skänkt honom någon arfvinge, kysste Gustaf mig på pannan och sade:
«den lycka barn ge kan visst vara stor, men jag kan icke fatta en högre lycka, än den jag äger; du är för mig nog, du är för mig allt.»
Hade jag haft något vemod, så blåste han med sådana ord bort detta vemod.
Vi voro lyckliga.
Vi sutto en afton i vår trefliga boning i köpingen på Rügen, då en postiljon inträder med ett bref.
Samma bref finner du här inom.
Läs det!
Harald öppnade det gamla, sammanvikta brefvet och läste det med rysning, ty han kände stilen:
«Herr Doktor!
Jag har hört, att ni är en god menniska; nu står det i er makt att rädda ett menniskolif.
Låt undersöka den klippholme, som ligger söder om den långa och smala lilla ön, som bör synas ifrån er köping midtfram åt vester.
Der skall ni djupt inne i en håla, hvars ingång är nästan förborgad; finna ett barn.
En skurk har satt det dit; en annan skurk, som af den förre skurken är i beroende, har lemnat er denna underrättelse.
Era forskningar efter oss båda äro onödige.
När detta bref är hos er, hafva vi redan lemnat Stralsund, dit vi dessutom ankommit med falska pass.
En välmenande skurk.
Det räckte länge, innan Harald tog handen ifrån sin brännande panna och fortsatte brefvet:
Vi undersökte klippholmen och lyckades slutligen finna hålan.
Och innerst i den var ett barn om kanske två år.
Dess händer voro fastbundna och en duk kring munnen hindrade dess skrik att höras.
Harald, så hjelplös låg du då der.
Ja Harald, du är ett hittebarn.
Alla på
Rügen visste, att du blott var vårt fosterbarn.
Det roade mig att för en utgifva dig för vårt eget barn – för min egen mor.
I början var det blott ett skämt, men småningom blef det alfvar.
Ty gummans fröjd, tolkad i bref, var så stor, att jag icke mera hade hjerta att taga henne derur.
Och när din fader dog – förlåt att jag kallar honom så – och jag flyttade öfver till Finland igen, lät jag dig allmännt gå och gälla för min egen son, hvarvid jag äfven gynnades af den omständighet, att du vexte långsamt och icke var för stor för den ålder jag föregaf.
Icke ens presterne i församlingen visste huru det hängde ihop – för dem föregaf jag, att jag tappat din dopsedel och de forskade ej vidare.
Detta var ett fel af mig, men det skedde af ömhet för dig.
Gud förlåter mig det.
Har du nånsin vetat, Harald, att under din venstra axel nära till armen finnes ett ärr efter bokstäfver, säkert inbrända innan du blef vår.
Dessa bokstäfver synas väl ännu.
Tvenne stora h. H H.
Kanske kan slumpen eller försynen hjelpa dig att genom dem utleta din härkomst.
Här medfölja några attester, som yttermera bevisa sanningen af mina ord.
Så många unga personers namn äro deribland, att ganska många ännu måste lefva.
Och nu farväl, min son, min ömt älskade Harald.
Jag älskade dig så som en mor älskar sitt barn och du förtjente det ock, ty du var alltid böjd till det goda.
Måtte försynen allt framgent bevara dig för frestelser, faror och brott.
En småsak höll jag på att förgäta.
Nyårsaftonen bestämde vi till din födelsedag, men säkert är du halftannat år äldre.
Ja blif lycklig, min Harald!
Din fostermor.
Vid vigtiga tidpunkter i menniskans lif, vid stora olyckor, stora förändringar, stora upptäckter, kan det hända så, att menniskan ådagalägger ett beundransvärdt lugn.
Det är icke likgiltighet, icke apathi; det är någonting annat.
Det är det gudomliga fröet inom oss, som då visar sig uppvext till en vacker blomma.
Harald tog en spegel och undersökte sin axel.
Ja, helt nära den aflägsnare delen af armvecket såg han bokstäfverna temligen tydliga der.
Detta hade han aldrig sett förut; väl hade han vetat att der var ett ärr, men det var allt.
Nu minndes han hvad Erik berättat honom beträffande Stella.
Båda hade de således samma bokstäfver, samma tecken, tillkomna antingen vid födelsen, eller troligare efter den.
Då ryste Harald; han undrade icke nu på hvarföre icke han älskade Stella framför Irene.
Vi göra honom dock orätt om vi säga att han nånsin undrat derpå, ty Irene var fullt ut den bristande delen af hans själ ... att så säga, hans själs komplement.
Men han minndes ... hvad vi kanske icke mera minnas ... han minndes hvad han talat med Erik den gång, då Irene och Stella första gången sågos; han sade, att han älskade Stella blott såsom en syster, men medgaf, att han under andra förhållanden ... förstås om icke Irene kommit i hans väg ... kunnat börja älska Stella.
Men då dessa andra förhållanden icke inträffat, uppsände han nu sin tacksägelse till försynen, som icke styrt hans fjät till ett namnlöst elände.
Af årets sista dagar hade det gifvits ögonblick, då han tillochmed förbannat sin kärlek till Irene ... nu gjorde han det icke mera.
Oaktadt dess missbruk qväljde honom, tackade han dock Gud för denna kärleks verklighet.
Mångfaldiga tankar strömmade inom honom, först mera sammanhängande och klara, sedan mera enstaka och förvirrade.
Han kände ett behof att betrakta molnen eller himlens blå; han släckte ljuset och satte sig vid fönstret.
Dagen hade varit blid, så att det tillochmed regnat; men om aftonen började molnen skingras och nu under den djupa natten var himlen molnfri och tätt besatt med stjernor.
De skeno en del af sitt stilla ljus i Haralds själ, och han tyckte sig känna dem ganska väl.
Det smärtade honom, när han såg flera af dem småningom försvinna; han ville icke hafva dag ännu.
Han smålog då han märkte sitt misstag, ty månen, som nu var i sitt nedan, visade snart sitt (, och förklarade för honom, hvarföre stjernor af mindre rang försvunnit.
Harald såg på månen, men då han icke tyckte sig i den finna en ersättning för de små stjernor, hvilkas ljus bleknat för månens ljus, kastade han sitt öga på Orions vackra stjernbild
och der tyckte han sig ha nog.
Kanske emedan han tänkte tankar, som Orion förstår sig på och kände «sorger, som Orion skådar.»
Huru länge stjernehimmeln fästat hans blick, huru länge han suttit der vid fönstret dunkelt klar som en flicka, är svårt att säga.
Men han blef störd.
Han såg någonting hvitt skymta på gården.
Kap. XVI.
Den vestra flygelbyggningen.
Månen lyste blott med en tredjedel, hvilken dessutom nu var bortskymd af en silfversky.
Harald kunde således blott otydligt se hvad som rörde sig dernere framför honom.
Detta lilla var dock tillräckligt att öfvertyga honom, att han en gång förut hade sett en sådan syn.
Allt hans svärmeri försvann och han blef en iakttagelsens och verksamhetens man.
Han såg gestalten öppna den vestra flygelbyggnadens ingångsdörr; han tyckte sig höra rasslet af ett lås.
Man sade, att denna flygelbyggning var obebodd; denna omständighet spände Harald på det högsta.
Han drog på sig sin öfverrock, tog jagtknifven och pistolen ifrån deras platser, försåg sin lilla blindlykta med eld ... och gick med sakta men hastiga steg ut på vinden.
Denna gång kände han icke den minsta fruktan, så att han icke behöfde något spirituöst retelsemedel.
Han gick genom den lilla dörren och stadnade vid v.
Nits dörr och lyssnade.
Kammaren var tom.
Men hvad vägar hade v.
Nit kommit ut; Harald litade på sin fina hörsel att det icke kunnat ske på den vanliga vägen; genom farstudörrn.
Kanske hade v.
Nit varit borta alltsedan aftonen?
I alla fall beslöt Harald att skynda i hans spår och ämnade just stiga ner i farstun, då han märkte en öppning i väggen, hvilken han aldrig sett förut.
Öppningen hade storheten af ett litet fönster och utgjorde säkert en del af det blindfönster, som bildade en linie med fönstren uti v.
Nits rum.
Det blindfönstret var således äfven tjenligt såsom verkligt fönster.
Harald gick till det och fann verkligen detta lilla fönster vara en fjerdedel af sjelfva blindfönstret.
Öppningen hade icke kunnat synas ifrån vinden, emedan en tätt slutande lucka af samma färg, som den inre muren förhindrade sådant.
Vid fönsterposten hängde uppå tvenne jernkrokar en repstege.
Harald pröfvade dess styrka; stegen höll.
Denna väg var visst tjenligare än igenom den, äfven oaktadt den största varsamheten, alltid rasslande farstudörren.
Med försigtighet nedsteg Harald på repstegen.
När han kom till vestra flygelns ingångsdörr, fann han med glädje, att nyckeln satt i.
Som denna dörr vette åt hans gafvel, på hvilken utom Haralds eget fönster endast blindfönster funnos, och han således ej behöfde frukta för spioner, gaf han sig ett ögonblicks ro och undersökte närmare nyckeln.
Han var ganska blank och tycktes varit i flitigt bruk.
Inkommen var Harald rådvill, antingen han vid dörren skulle afvakta gestalten eller gå mera angripande tillväga.