Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det ville gubben Säfves älskvärdhet till att kunna komma öfverens med Kurt och mamsell Linas stora kärlek och beundran för »min bror» för att anse allt rätt, hvad »min bror» gjorde.
Hon beundrade verkligen allt hos honom utom det, att han inte ville hålla sig »snygg».
I motsats till gubben Säfves skrupulösa nästan pedantiska ordning i klädseln, var Kurts yttre mycket litet vårdadt, man kunde vara frestad säga, inte vårdadt alls.
Hemma gick han alltid i en inrökt och fläckig grå nattrock, peruken var rödblond och fälld, hvardagsperuken såg kanske ännu mer maläten ut, än den som begagnades vid högtidliga tillfällen, men skillnaden härvidlag var ganska hårfin.
I hemmet rökte han nästan oafbrutet billig tobak ur en lång pipa, och oaktadt all vädring trängde alltid en viss instängd röklukt från Kurts rum vid tamburen ut i denna.
På kontoret rökte han inte, Säfve mådde illa af tobakslukt, där fick han nöja sig med att tugga och spotta.
Kontorsrocken var också långt ifrån proper och Lina lyckades mycket sällan få den utbytt mot en annan, något mindre illa medfaren.
Ju äldre Kurts kläder blefvo, desto mer fäste han sig vid dem.
Så vid en gammal grå klädeskappa, som han förälskat sig i och aldrig ville utbyta mot något annat öfverplagg.
Vintern igenom, hvar morgon klockan sju, tog han den på sig för den sedvanliga promenaden öfver Hamngatorna och genom alléerna fram till Kristinelund och sedan tillbaka öfver Lejonbron förbi planteringarne vid Tyska kyrkan, nedanför hvilka fiskarebåtarne lågo förtöjda (Kurt tyckte om att tala med skärgårdsskepparne, han kände flera personligen).
Så direkt till kontoret vid Lilla torget.
Alltid samma promenad, aldrig någon annan och alltid i den grå kappan.
Kurt gjorde sannerligen ej intryck af att vara en af Göteborgs rikaste grosshandlare.
Ej heller var hans hem inrättadt som det Säfveska.
Han bebodde en gammalmodig våning i sitt hus på Kungsgatan, det var lågt till taket, så lågt, att några ljuskronor ej kunde komma i fråga, de ersattes af lampetter på väggarne; där funnos inga andra mattor än klutmattor och där var för öfrigt mycket enkelt, nästan tarfligt, hvad bohaget beträffar.
Kurts äktenskap hade varat så kort — fru Kurt dog då deras son föddes — att hans hem fått denna prägel af ungkarlsbostad, som gamla enklingars hem så lätt få, äfven när en syster hushållar där.
Man hade där alltid ett intryck af att allt rörde sig och måste röra sig om en persons vilja och vanor och att familjens öfriga medlemmar endast voro bipersoner.
Unge Wilhelm Kurt blef ej heller uppfostrad som en rik mans son.
Han bodde i en vindskammare med takljus alldeles innanför faster Linas handkammare.
Rummet var mycket nödtorftigt möbleradt, i jämförelse därmed hade gossarne Säfve det kungligt.
De hade till och med ett gemensamt torgköpt skrifbord af betsad furu med grön flanell fastspikad på skifvan och ett dito dito bokskåp, föremål för den öfriga ungdomens beundran och afund.
Men också ansågs Kurt för snål.
Han gaf aldrig bort något på listor, »det var Säfves affär», och tyckte af princip inte om tiggare.
Men mamsell
Lina var mycket god och hade några fattiga skolynglingar på matdagar och gamla gummor, som kommo med sina grepkorgar ett par gånger i veckan.
De hade tillsägelse att hålla sig undan för grosshandlaren, hvilket de också samvetsgrant gjorde.
Hans frågor voro mycket närgångna och personliga.
Det hände någon sällsynt gång att mamsell Lina lyckades öfvertala sin bror att göra en bjudning.
Han gjorde det ytterst motvilligt och under uttryckligt förbehåll, att hon inte finge »bulla upp» eller »täfla med Säfves».
Det var middagsbjudningar med ändlösa spelpartier på eftermiddagen.
Kurt var mycket road af att spela hemma hos sig och hos andra, där han kunde drifva igenom »sin point», som var ofantligt låg.
På klubben spelade han aldrig, han var rädd att förlora.
Men han gick ofta dit upp och kunde timtals stå bakom en af de spelandes stolar och »följa med», ge oombedda råd, förutsäga att det skulle »gå galet» därför att »bror» var för djärf och göra någon mer uttrycksfull än klädsam grimas, när han spått sant.
Själf ville han »ingenting riskera».
Hemma däremot — strax sedan kaffet var drucket, dukades spelborden, ett för herrarne och ett för damerna, men i skilda rum, så att man ej skulle störa hvarandra.
Hos herrarne gick det mycket stormigt till.
Kurt grälade alltid, antingen han vann eller förlorade.
Säfve spelade inte.
Han satt vanligtvis i gungstolen i matsalen och läste någon utländsk tidskrift eller musiktidning, som han själf haft med sig (hos Kurt fanns inte något läsbart) eller ock pratade han med dem af herrarne, som för tillfället voro ifrån.
Damerna konverserade lika mycket som de spelade, kanske mer.
— Hvar har Lina köpt tyget till Wilhelms kläder, det ser så hållbart ut?
Jaså, jag har förhand, jag säger pass naturligtvis.
Med sådana kort!
— Nu är det du, Gustafva!
— Jag säger, ja låt mig se, knekten tredje och — jaha pass.
Skall Fanny ha stryk-Lotta nästa onsdag eller kan jag få henne då?
— Vill du ha henne om onsdag?
Ja, då väntar jag till veckan efter.
Hur mycket smör tar du i dina sköra ringar?
De voro delikata i dag.
— Det är mamsell Jeanas uppskrift.
Jag har fått den af Albertina Säfve.
— Kära Albertina!
Får jag skrifva af den?
Ja, mamsell Jeana är då en riktig skatt.
Jag passar.
— Ja, jag har aldrig haft en sådan bra hushållerska.
— Vi få ge om, jag har heller inte något annat än pass.
Under omgifningen blef det vanligtvis en så ifrig diskussion, att Kurt röt från nästa rum:
— Om damerna ville snattra litet mindre, det är omöjligt att spela.
— Vi få tala tyst, hviskade mamsell Lina, och det gjorde de också, så länge det varade.
De hade alla respekt för Kurt, Lina mest.
Ibland lät det också så stormigt inifrån herrarnes rum, att damerna alldeles tystnade för att höra efter, hvad som var på färde.
— Det är inte farligt, de gräla bara öfver spelet, ljöd det lugnande.
Efter hvart parti gjorde
Kurt räfst efter motspelarnes och medspelarnes fauter.
— Hvad i himlens namn hade Wallin sagt spader på?
På ingenting.
Det gick inte an att vara så våghalsig!
Risken, d. v. s. den pekuniära, var emellertid ej stor, differensen på hela aftonen brukade uppgå till trettiosex skilling, på sin höjd en riksdaler.
Hvad fruntimren beträffade, spelade de inte om pengar.
Det var mycket tidigt slut på de där middagstillställningarne.
Kurt tyckte inte om att gå ifrån sina »vanor», hvilka, hvad aftnarne beträffade, bestodo i att han, precis som klockan slog half tio, vinter och sommar drack sin ölost och tog en promenad genom hela våningen, fram och tillbaka, och sedan gick och lade sig på slaget tio.
Kurt ogillade som sagdt allt, som på något sätt bröt hans vanor.
Från denna synpunkt missbilligade han starkt, när syster Lina tog sig friheten att lägga sig ner och dö.
Ingen kunde emellertid märka, att han sörjde.
Det gjorde däremot de fattiga gummorna och skolynglingarne.
Hon hade tänkt på dem i det sista, skrifvit så vackert i sitt testamente och bedt att brodern inte skulle glömma dem.
Det gjorde han inte heller, men inte kom han ihåg dem som hon.
Strax efter
Linas död skickades Kurts Wilhelm och Säfves Carl Henrik till handelsskolan i Rostock.
De kommo samtidigt tillbaka och blefvo anställda, Wilhelm vid affärens sågverk i Norrland, Carl Henrik på kontoret i Göteborg.
Däremot var Säfves yngre son, Konrad, inte alls praktisk anlagd men ett ypperligt läshufvud.
Han studerade på graden i Upsala.
Lärare och kamrater hade stora förhoppningar på honom; ingen visste, hur långt han med sitt briljanta hufvud och sitt kolossala minne skulle gå, och så därtill C. H.
Säfves son.
Allt tycktes sålunda vara på sin rätta plats, då det oförutsedda, den stora olyckan kom.
Några af stadens yngre köpmän, alla ifriga seglare, företogo en söndagseftermiddag på sensommaren en lustfärd utanför Vinga.
Fyrmästaren hade sett båten, strax innan den förfärliga stormbyn sopade öfver fjärden.
Det var en orkan, hvars like man ej i mannaminne upplefvat.
Den varade endast några få minuter; när den var öfver, hade båten gått till botten med de fem unga männen och de två besättningskarlarne.
Två af liken återfunnos, de andra ej.
Gubben Säfve fick ej en gång begrafva sin son.
Från och med olycksdagen var det Säfveska hemmet aldrig mer detsamma.
De gamla voro fullkomligt krossade.
Den närmaste följden af dödsfallet var den, att Konrad fick »slå om», uppgifva studierna för att intaga brodrens plats.
Kurt hade genast sagt, »att något annat naturligtvis inte kom i fråga», och om gubben Säfve också funderat på möjligheten af att låta sonen få följa sin böjelse och ej omplantera honom i en jordmån, där han icke passade, dref Kurts järnvilja och energi det dock igenom.
»Man lämnar inte en affär sådan som vår åt någon annan än sin son, sade han, och du har ju en son, det är alldeles tillräckligt — ungdomen vet ej sitt eget bästa!
Läskarlar ha vi nog af.»
Det var en bitter missräkning för Konrad.
Han blef inte öfvertalad, inte tvingad, fadren sade blott till honom med sin sorgsna, milda röst, »nu har jag ingen annan än dig, nu får du ta min plats».
Konrad visste aldrig, om han svarat eller om han blott tänkt svara, att han inte dugde till köpman, inte hade något intresse för affärer, han visste blott, att han inte kunde neka fadern.
Han såg att denne var nästan lika bedröfvad som han, fast han sökte intala honom, att intresset skulle komma så småningom; han mindes väl sin egen ungdom.
— Konrad kunde ju alltid läsa och studera bredvid.
Så länge Kurt lefde var det ingen nöd, och Wilhelm var en mycket dugande affärsman.
Så mycket kunde man redan se, »sin fars son», tillade han långsamt.
Det återstod intet annat för Konrad än att göra sin plikt och ingå i affären.
Fadren drog sig samtidigt tillbaka, han öfverlefde äldste sonen endast några månader, och gamle Kurt härskade enrådigt på kontoret.
Konrad hade de facto inte stort mer att säga än sin yngste bokhållare.
Under de två, tre år, Kurt öfverlefde sin gamle kompanjon, hette det alltjämt, att »unge Säfve satte sig in i affären».
När Kurt insjuknade i en häftig lunginflammation, blef Wilhelm eftertelegraferad från Norrland för att intaga fadrens plats.
Några dagar senare var firman Säfve, Kurt & comp. i de båda yngre delägarnes händer.
Det var den andra generationen, som tog vid.
Till de flestas förvåning befanns Kurt ha donerat staden betydliga summor, hvilket Säfve ej gjort.
Notarien Lundbäcks hem hade bland ungdomen namn om sig att vara ett af de trefligaste i staden.
Det var ett gästfritt hus och dess medlemmar voro med om allt; man kunde knappt förstå, hur det gick för sig, då notariens inkomster voro mycket begränsade, hans utgifter däremot, efter allt att döma, obegränsade.
I själfva hemmet var lefnadssättet visserligen enkelt, men Lundbäcks hade ett mycket stort umgänge och försummade aldrig ett offentligt nöje.
Alla fyra döttrarne voro naturligtvis inne i amaranten, bevistade alla publika baler och tillställningar, syntes mycket ofta på teatern, kort sagdt voro med öfverallt, där man roade sig.
Ingen hos Lundbäcks var solid, undantagandes fröken Eleonore, äldsta dottern.
Så tillförståendes, att hon hade smak på det gedigna, under det systrarna hade mest lust för det, som tog sig ut, gediget eller ej.
Den förra genren passade också bäst till hennes regelbundna, blonda något kalla skönhet och den ståtliga, en smula stela hållningen.
De två hundra kronor om året, notarien anslagit till klädpengar åt hvar och en af döttrarna, förslogo för Eleonore, under det att systrarna alltjämt voro i förlägenhet.
Lilla Clara i synnerhet.
Clara var alls inte solid, tvärtom mycket lössläppt och mycket kokett.
Selma och Henrika voro också glada och flyktiga ungdomar.
Då nu dessa vackra flickor hade en mamma, som var en frispråkig och skämtsam dam, inte mycket långt inne i fyrtiotalet, och notarien sjelf var högst litet hemma, — han satt gärna på klubben och spelade om aftnarne — var det ej att undra på, att stadens ungherrar gärna samlades i det Lundbäckska hemmet.
Dessa unge kurtisörer hade nästan lika bra reda på husets affärer som damerna själfva, somliga af dem kanske bättre.
Fru Lundbäck var den mest öppenhjärtade af alla.
Hon talade om för sin sons vänner alla vigtiga husliga detaljer, berättade hvad de hade till aftonen och frågade, om de icke ville hålla till godo med stekt hvitling eller sill och potatis.
Hon drog dem med in i hushållsmaskineriet, än blef den ene, än den andre beordrad att hjälpa till med åtskilligt, hvartill kräfdes manliga krafter, de skulle draga ut matsalsbordet och sätta in en skifva, bära in en tung bricka, flytta ut möblerna, när det skulle dansas; fru Lundbäck spelade utmärkt dansmusik och dansade själf med, om det så skulle vara.
Unge Otto Lundbäck, »flickorna Lundbäcks bror», som han för det mesta kallades, hade också en hel del kamrater, som voro varmt fästade vid honom, åtminstone bevisade de det genom att vid alla möjliga tillfällen söka honom i hemmet.
Hvar och en af systrarna, hade emellertid mycket väl reda på, för hvilken af dem »gossarne» och sedermera de unga herrarne kommo, och Otto fick så många förtroenden och hade så många hälsningar att framföra till sina »förtjusande systrar», att han knappt kunde göra sig någon illusion om arten af den kärlek, kamraterna slösade på honom.
Ehuru Eleonore var den vackraste af systrarna, var hon dock minst firad af dessa mycket unga herrar.
De hade liksom en försmak af, att Eleonore inte var för dem.
De förstodo det af hennes framtidsplaner, som voro allt för dyrbara för att de skulle kunna realisera dem.
Dessa planer rörde sig uteslutande om hvad hon skulle göra, när hon blefve rik, hur hon skulle inrätta sitt hus, hvilken färg kuskens livré skulle ha, hvilken sorts möbler det skulle vara i salongerna och hvilket slags siden till öfverdragen.
Hon höll långa föredrag om den genrens silfveruppsatser, hon tyckte bäst om, hvilka juveler hon föredrog.
De andra flickorna tänkte inte så långt.
De hade sina svärmerier, sina möten i alléen, sina hemliga förlofningar, af hvilka det aldrig tycktes bli något allvar.
Emellertid föregick Clara med godt eller dåligt exempel genom att förlofva sig med unge Mazère, som var bokhållare hos Säfve, Kurt & Comp., men som ämnade bli sin egen så snart som möjligt.
Claras parti ansågs mycket dåligt, han hade ingenting och hon hade ingenting.
Eleonore hade däremot klokt nog redan som sextonårig fästat sig vid Mazères principal Carl Henrik Säfve.
Stadens skvallersystrar påstodo, att tycket var ömsesidigt, och att man endast väntade på gubben Säfves samtycke för att eklatera förlofningen.
Den intresserade delen af staden, och det var så godt som hela staden, ty de, som inte voro lierade med Säfves, kände Lundbäcks och vice versa, blef också mycket gladt öfverraskad, när Eleonore och hennes föräldrar ändtligen blefvo inbjudna till en af de Säfveska middagarne.
Det betydde något!
Lundbäcks hade aldrig förut varit bjudna till Säfves, hvilka trots sin gästfrihet, voro mycket exklusiva.
Så kom den förfärliga olyckshändelsen.
Vänner och tanter skyndade upp till Eleonore för att beklaga henne och se, hur hon tog det, men hon, som förut mycket gärna låtit bry sig för Carl Henrik, försäkrade nu på det allra bestämdaste, att det aldrig varit något mellan dem.
Modren och systrarna visste ingenting, de hade bara trott och hoppats.
Som det emellertid ej låg i deras natur att grubbla öfver något, som ej kunde ändras, voro de snart lika glada som förut och de unga herrarne, husets stamgäster, märkte ej någon skillnad.
Sommaren efter Säfves död bodde familjen ute på Stenungsön, och dit följde alltid några af vännerna Mazère, när han om lördagseftermiddagarne for ut för att hälsa på lilla Clara.
De stannade vanligtvis öfver söndagen och inkvarterade sig hos Otto, så godt sig göra lät.
Ibland bäddade man syskonsäng åt dem nere i förmaket.
Här på landet fingo de besökande herrarne, inklusive fästmannen, »hjälpa flickorna», när dessa voro sysselsatta med husliga bestyr, såsom att rensa krusbär, sprita ärter m. m.
»Någon nytta skulle de väl göra för maten», sade fru Lundbäck.
Eleonore ogillade detta på det högsta.
Föräldrarna kunde väl ha ordentliga bjudningar och inte bara huset fullt af unga pojkar, det var minsann lika dyrbart, och hvad hjälpen beträffade, generade det henne att se verandan på deras stuga fullsatt med glammande herrar och flickor, som kastade spritärter på hvarandra.
Eleonore var i det hela taget den sommaren ej mycket med de andra.
Hon gick nämligen och väntade, att Wilhelm Kurt skulle fria till henne.
Kurt var alls ingen sällskapsmänniska, därtill lefde han för mycket med sina tankar och intressen i affären, och Eleonores systrar, liksom unga flickor i allmänhet, tyckte inte om honom.
Han hade något i sitt sätt som retade dem: de påstodo, att han var så medveten af att vara ett af stadens bästa partin, att han liksom intog en försvarsposition.
De tyckte sig vidare märka att han var alldeles förfärligt rädd för att kompromettera sig, och det förargade dem.
Något sådant föll honom emellertid inte in, han var helt enkelt blyg och tafatt.
Bjöd man honom på baler och tillställningar, visste han nästan alltid urskulda sig, än med det ena, än med det andra.
Kom han, stod han vanligtvis i ett hörn och såg olycklig ut.
Den enda, som icke retades med honom, var Eleonore.
Hon förstod honom, hon var inte heller road af så mycket sällskapslif och »tyckte inte om bråk».
Det var verklig sympati mellan dem.
Han kom mycket ofta ut till Stenungsön, och hvar gång han kom, trodde både Eleonore och de andra, att han skulle fria.
Han var hennes trogne kavaljer på långa, ensamma skogspromenader och hade haft otaliga tillfällen till förklaringar, om han ej låtit dem glida sig ur händerna.
Hans kurtis hörde till det stilla slaget, han kunde sitta hur länge som helst i tyst beundran och bara se på henne, där hon med sin vackra profil vänd mot dagern sysslade med sitt broderi.
Man hade dock alla skäl att tro, att det skulle bli något af.
Han skickade Eleonore buketter — hon var mycket svag för vackra blommor — och blef mörkröd, när man brydde honom för henne.
Han talade om affärer med notarien och var mycket vänlig mot Otto, som i likhet med den andra ungdomen var särdeles grannlaga och alltid lämnade Kurt och Eleonore ensamma.
Kurt hade väl också friat, om Eleonore endast väntat tills han kommit sig för, och inte så alldeles oförmodadt förlofvat sig med Konrad Säfve.
Det skedde, utan att något rykte varit i omlopp.
Säfve friade på en bal, — det påstods, att han varit mycket upprymd den aftonen — och fick genast ja.
Man sade, att det tydligen var ödets vilja, att Eleonore skulle bli fru Säfve; att hon varit nära att bli fru Kurt talades ej mera om.
Somliga tyckte, att det låg något distingueradt i att förlofva sig med sin aflidne fästmans bror, det händer allt som oftast i kungliga familjer.
Familjen Lundbäck var öfverlycklig.
Det rikaste partiet i staden, hvarken mer eller mindre!
Säfve hjälpte
Mazère att etablera sig och gaf Otto hans plats på kontoret.
De båda systrarna skulle gifta sig ungefär samtidigt.
Som Säfve aldrig i likhet med
Mazère umgåtts på den vanliga intima foten hos Lundbäcks, blef hans ställning en helt annan där i huset.
Eleonore yrkade genast på att hennes fästman skulle behandlas med mera konsideration än stamgästerna.
Ingen husmanskost när Konrad väntades.
Hon påminde sin mor om, hvilken »matgumma» Konrads mamma varit; de fingo inte skämma ut sig.
Hon lyckades också rycka upp hela hemmet till ett lefnadssätt efter andra förutsättningar.
Det Lundbäckska husets omtalade enkelhet var snart en öfvervunnen ståndpunkt och i den mån notariens kredit stärktes af den tillkommande rike mågen, togo hans damer den i anspråk fullt ut.
Man lär sig allt här i världen och Lundbäcks lärde sig otroligt hastigt att få större prententioner.
Eleonores mor och systrar önskade emellertid innerligt, att hennes fordringar endast varit dessa och liknande.
Gamla fru Säfves vidtberömda ordentlighet gräfdes af Eleonore upp som ett varnande exempel för dem alla.
Konrad var van vid ordning, han hade aldrig sett något slarf i sitt hem.
Och detta behagade dem mindre.
Clara höjde på axlarne, det var hon, som mest blef tagen i upptuktelse.
Det värsta för Clara var emellertid, att hennes fästman, som hade haft den lofvärda vanan att anse allt hvad hon gjorde för höjden af fullkomlighet, också kände sig orolig öfver att den nye svågern ej skulle ha skäl till full belåtenhet.
Mazère hade, långt innan han blifvit besvågrad med sin principal, tagit Säfve till mönster i allt, i uppträdande, i klädedräkt, i talesätt.
Han var emellertid ej lycklig i dessa bemödanden.
Det blef en dålig kopia.
Allt det som hos Konrad
Säfve var äkta begåfning, intressen, kunskaper, blef hos Mazère tillgjordt och snobbigt.
Säfve hade en lifsvurm, samlandet af gamla handskrifter och kopparstick, för hvilkas förvärfvande han hvarken skydde besvär eller kostnad och hvilka han studerade med det djupaste intresse och älskade som sitt hjärtas barn.
Mazère kände också en oemotståndlig samlarevurm uppstiga i sitt bröst, fast han ej kunde bestämma sig för hvad han egentligen skulle samla.
Säfve, som ofta förargade sig åt Mazère men lika ofta skrattade åt honom, föreslog honom en knapp- eller käppsamling.
Men det ville han inte höra talas om, utan bestämde sig i stället för keramik.
Han bevistade alla möjliga och omöjliga auktioner och köpte gammalt porslin hos torpare och båtsmän, hvilka ansågo honom för »stollig».
Det var värdefullt och värdelöst om hvartannat men allt mycket för högt betaldt.
Clara var särdeles belåten med samlingen.
Den skulle dekorera väggarne i deras matsal, det var sista modet och bra mycket roligare att ha i sina rum än gamla murkna böcker och planschverk, som inte en gång lämpade sig att ligga framme på salongsbordet.
De båda systrarnas utstyrsel gjordes fullkomligt lika.
Clara fick inte ett broderi, inte en spets, inte en lyxsak mindre eller mindre fin än Eleonore, fast deras vilkor skulle bli så helt olika.
Men häröfver reflekterade hvarken modren eller Clara, och Eleonore ansåg det inte så viktigt; när hon blef gift, kunde hon alltid skaffa sig det som fattades, och då skulle hon nog sörja för, att det blefve olika.
För öfrigt hade hon från sin spädaste barndom haft den fasta inre öfvertygelsen, att det, som var hennes, endast därför att det var hennes, var bättre än andras, äfven om det härledde sig från samma stycke.
»Min klädning», »mitt damast», »mina skurtrasor» voro heliga ting, noblare och högre än alla andra af samma slag.
Fru Lundbäck hade önskat ställa till ett större dubbelbröllop, men detta ville hvarken Eleonore eller Clara gå in på.
De ville hvardera ha sin dag.
Eleonores bruddräkt blef i detalj beskrifven i alla tidningar.
Säfve, som på kontoret lät Kurt styra med affärerna efter sitt hufvud, och som åtagit sig det mera mekaniska att sköta kassan, fick nu en passion, nämligen att bygga sitt nya hus.
Han köpte en stor tomt vid Kungsportsavenyen, på hvilken uppfördes ett fullkomligt palats i italiensk renaissance.
Allt anskaffades af det allra bästa material.
Inredningen blef ytterst elegant med en solid, möjligen något stel och kall lyx.
Säfves intresse koncentrerade sig emellertid på ett rum, biblioteket, som från golf till tak fylldes med böcker, af hans egna pietetsfulla händer ordnade i hyllor och skåp.
De, som sett S:t Lorenzobiblioteket i Firenze, visste hvilken förebild Säfve haft i tankarne.
Öfver alla andra detaljer, möbler och dylikt hade Eleonore full bestämmanderätt, och den gamla satsen, att ju enklare man blifvit uppfostrad, desto större pretentioner får man, när man får något, besannades äfven här.
Hvem kunde tro, att Eleonore Lundbäck, som haft det så tarfligt i sitt hem, kunde förstå sig på all denna raffinerade lyx!
Och alla de bekvämligheter, hvilka på en gång blefvo alldeles nödvändiga för henne, som hittills bott i samma rum som de tre systrarna och endast haft några hängare i ett gemensamt klädskåp och ett par lådor i en byrå för sin räkning!
Man talade om tretti skåp!
Efterfrågan på de stora, modernt inredda våningarne blef allt större, i den mån Eleonores ungdomsvänner fingo ryktesvis eller personligen inblick i hennes blifvande hem.
Tills det blef färdigt, det dröjde ett par år, måste de nygifta nöja sig med den gammalmodiga våningen i Säfves föräldrahem vid Södra Hamngatan.
Ändtligen blefvo Eleonores flickdrömmar i allt, där hon ej ändrat tycke och smak, i de minsta detaljer realiserade.