Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Carnegie hade låtit sin stolthet fara och hade sagt:
– Jag kan inte annat än som tillförne på det allra allvarligaste råda herr Hall att gifva vika för nödvändigheten och på starkare skuldror lasta en börda, som blifvit herr Hall för tung, genom att vända sig till en man, som förstår affärer i grund, och göra honom till sin kompanjon.
För gamle herr Halls skull skall jag i trots af allt ännu visa mig redebogen att blifva denne man.
Men då hade John Hall rusat upp som en besatt och skrikit:
– Nej, nej, det vill jag inte, det gör jag inte!
Min far löste ut den ene efter den andre af sina kompanjoner.
Han ville ingen annan kompanjon ha än sin son.
Jag vill göra som han.
Jag vill inte ha någon annan kompanjon än min son.
Oh, min arma Constance!
Jag måste upp till henne.
Hvarpå han rusat sin väg och ej mera låtit sig se på contoiret.
Herrarne talade om detta, medan de vadade öfver Stora Torget.
Indebetou, Law, Åkerman och Jenssen höllo omsorgsfullt paraplyerna öfver sina hufvuden, men Björnberg var alltför ifrig för att fråga efter litet regn.
Det var han, som förde ordet, och de andra herrarne måste tysta på honom, när han skrek och dundrade alltför högljudt och fick de förbigående att vända sig om för att se, hvad som var på färde.
– Vet någon af herrarne, ifall det ännu är öfver för friherrinnan? frågade Björnberg.
– Nej, det är det inte.
Jag talade just nu med Dubben, svarade Indebetou.
– Artar det sig till en svår barnsäng?
– Visst inte.
Dubben var alldeles inte ängslig.
Han beklagade sig blott öfver att han omöjligen kunde reda sig med John Hall, som lär vara alldeles oresonlig och springer ut och in och besvärar den arma friherrinnan och gör henne inquiet, när hennes far med sina roliga historier försatt henne i godt kurage.
– Ja, ja, sade Björnberg, det är ej lätt att tala förstånd med John Hall under vanliga dagar, men en sådan här dag finns det nog ingen annan råd än att taga honom i kragen och ruska honom spak.
– Bror Björnberg får honom nog dit, han vill ha honom, antingen han stretar emot eller inte, anmärkte Jenssen.
– Ja, ja.
Jag brukar, skam till sägandes, drifva igenom min vilja, svarade commercerådet skrattande.
Björnberg var vid ypperligt lynne i dag.
Herrarne hade nu kommit fram till Sillegatan och gingo direkt upp på contoiret.
Det fanns ingen tambur eller förstuga till det yttre contoiret, där bokhållarne sutto, utan herrarne pälsade där af sig, sparkade från stöflarne de hårda galoscherna och spände upp de drypande paraplyerna till tork, medan handelsbetjänterna menande sågo på hvarandra, ty ingen hade någonsin sett commercerådet Björnberg på det Hallska contoiret.
Blott en af bokhållarne såg icke upp från sina böcker, utan fortsatte med sina räkenskaper, och denne ende var David Carnegie.
Men när Björnberg fått af sig rock och galoscher, stöflade han rakt fram till Carnegie och sade till honom:
– Vill bror Carnegie vara beskedlig och släppa in oss till John Hall!
Vi hafva affärer med honom.
David Carnegie glättade med handen sin lockperuk och svarade:
– Han är inte kommen ännu, han är däruppe, men om herrarne stiga dit in och sitta ner, skall jag skicka efter honom.
Herrarne gingo in på John Halls contoir, under det att Carnegie skickade upp springgossen till öfre våningen för att bedja grosseuren snarast möjligt infinna sig.
De fyra herrarne sågo generade och allvarliga ut, medan de väntade, men Björnberg var fortfarande vid bästa humör.
Han satte sig ej jämte de andra på hästhårssoffan, utan kilade fram och åter, kisade uppåt väggarna och beskådade allt.
Han tittade på landkorten och stannade en lång stund framför afbildningarne af bruken och de Hallska skeppen, och han smackade med läpparne, medan han halfhögt uppläste namnet, som stod präntadt under hvart och ett af dem.
Indebetou följde hans blickar och sade allvarligt, nästan högtidligt:
– Det är nära på hela Wermland och Nerike.
Det är ett litet rike, som faller i spillror, om det Hallska huset störtar.
– Tala inte så hjärtnupet, min käre bror, den här saken kan likaväl passera under namnet dynastiförändring, sade Björnberg och slog sig ner på gamle herr Halls contoirsstol, som alltjämt stod på samma plats som i gamle herrns tid.
– Det behöfver inte ens vara det, om John Hall tar sitt förnuft till fånga och gör Carnegie till sin kompanjon, svarade Indebetou.
Tyst, där ha vi honom!
Tapetdörren, som förde till vindeltrappan, öppnades hastigt, och John Hall kom inrusande på contoiret.
Han såg ut som den gör, hvilken i största hast kastat på sig kläderna.
Han hade hvarken krage eller halsduk, håret och skägget voro okammade, och de blå ögonen blickade förvirrade och sömndruckna omkring sig.
John Hall hade synbarligen väntat att finna rummet tomt, och han studsade, när han såg herrarne i soffan, men när han fick syn på Björnberg, som han ej först uppmärksammat, blef han likblek.
– Hvad förskaffar mig äran af herrarnes besök? stammade han.
Men innan jag får veta detta, vill jag ödmjukast bedja commercerådet Björnberg stiga upp från den där stolen.
Det var min salig faders plats, där får ingen sitta.
John hade gått fram till sin pulpet och stödde sig mot den, medan han talade.
– Det tycks vara en nedärfd vana på det här contoiret att köra upp de besökande!
Sist jag var här, blef jag tillsagd att stiga upp från unge herrns plats, och nu är det från gamlingens, sade Björnberg med ett rått skratt.
Men han steg icke desto mindre upp, ställde sig midt emot John och såg på honom med sitt ondskapsfulla enda öga.
– Herr Hall förstår hvarför vi äro här.
Excellensen
Wachtmeister lär genom bref ha underrättat min herre om att han tagit mig till sitt ombud, och detta bref har herr Hall i går erhållit.
– Jag bröt ej posten i går.
Min hustru är i barnsnöd.
– Det ena kan väl omöjligen hindra det andra, sade Björnberg.
Fast detta är ju herr Halls ensak.
Men då min herre ej läst brefvet, får jag nämna, att jag är excellensen Wachtmeister ombud, och att herr Indebetou är enkefru Halls, medan herrar Jenssen, Law och Åkerman ...
John Hall afbröt honom.
– Det behöfver jag inte veta.
– Det behöfver herr Hall visst veta.
Det är mycket herr Hall behöfver veta, som herr Hall inte vet, men detta är sannerligen nödvändigt, ty herr Halls hus är cessionsmässigt.
– Det är ett misstag af commercerådet Björnberg.
Jag har låtit Carnegie uppsätta en förteckning öfver husets tillgångar och skulder, och jag har öfvertygat mig om att huset med dess oerhörda resurser och oinskränkta kredit ej löper den ringaste fara.
Det är blott en tillfällig stockning.
Jag skall kalla in Carnegie, så kunna herrarne fråga honom.
John ryckte upp dörren till det yttre contoiret och ropade:
– David Carnegie, David Carnegie, kom in!
Det dröjde några ögonblick, innan Carnegie trädde in, och när han det gjorde, stängde han omsorgsfullt dörren efter sig och ställde sig med ryggen mot den.
– Jag har tillkallat Carnegie för att inför dessa herrar lämna sitt redliga intyg om att ingen fara för det Hallska huset eller dess fordringsägare är på färde, blott jag vinner några dagars anstånd.
Carnegie teg.
– Hvarför säger ej Carnegie att så är? frågade John Hall.
När Carnegie i förgår lämnade mig förteckning på husets skulder och tillgångar, var det ju Carnegie själf, som talade om en tillfällig stockning och som sade, att endast några dagars anstånd behöfves för att få svar på de lånebref, jag skrifvit.
Hvarför säger ej David Carnegie detsamma nu?
– Herr Hall ger mig ju icke tid att komma till ordet.
Jag sade visserligen allt detta, men jag sade också, att detta uppskof ej af de större kreditorerna kommer att beviljas annat än på ett villkor, som jag också nämnde, nämligen, att herr Hall gör mig till sin kompanjon.
– Det vill jag inte, det gör jag inte!
– Då återstår, ta mig attan, intet annat för herr Hall än att lämna in sin stat, skrek Björnberg och slog handen i pulpeten.
– Det är ingen allvarlig fara för husets bestånd, ropade John ifrigt.
Det har omätliga tillgångar, fast kontanter för ögonblicket fattas.
De förfallna skulderna äro obetydliga, och de öfriga äro antingen ställda på långa betalningstider eller till personer, som icke fordra skyndsam betalning.
– Hvad är det för åsnor? skrek Björnberg, som började förlora tålamodet inför John Halls envisa motstånd.
– Denison & comp. till exempel.
– Pass vackert!
Huset
Denison ställer samma villkor för anståndet som de fordringsägare, för hvilka jag och Indebetou äro ombudsmän.
– Commercerådet menar min mor och min svåger, men de kunna säkerligen bevekas, de lära omöjligen vilja skada det gamla högt aktade namnet John Hall, ej heller störta en nära anförvant i oförskyldt elände.
Och hvad Denison & comp. beträffar, hur kunna herrarne veta, att de ämna ställa detta villkor?
– Det veta vi däraf, att de nämnt David Carnegie till sitt ombud i denna sak.
– Är det sant, David Carnegie?
John strök med handen öfver pannan.
– Det är detsamma.
Jag gör det aldrig, aldrig, aldrig!
Jag vill det inte, jag gör det inte.
– Bortskämda pojkars vilja sitter i riset, hånade Björnberg.
– Jag kan ej påtvinga mig till kompanjon, när han ej vill veta af mig, mumlade Carnegie i en ton, som om han resonnerat med någon annan än unge John, som börjat gå fram och åter i rummet, vridande sina händer, så att lederna knakade.
– Jag förstår ej hur jag skall kunna hjälpa den, som inte vill hjälpas.
Carnegie måtte ha sagt dessa ord högre än han ämnat, ty John Hall vände sig plötsligen mot honom, strök den tunga hårlocken från pannan och sade:
– Jo, jag vill bli hjälpt.
Jag vänder mig ju först och främst till min fars förtroendeman för att få råd och hjälp.
Hjälp mig att skaffa några dagars anstånd!
Det är det enda, jag begär.
Hjälp mig härmed för min faders och hans hus skull, om ej för min.
Nu är jag förvirrad af oro och vet ej, hvad jag skall taga mig till.
Om några dagar, ifall min son kommer lefvande till världen, måste jag ju evigt förtryta, om jag tagit ett förhastadt beslut.
Får jag ett par dagars anstånd, så reder jag mig.
Om ett par dagar har jag säkerligen tillräckligt pengar för att tillfredsställa de mest presserande fordringsägare.
Hjälp mig blott att få andrum, och jag kan rädda allt!
Men nu kan jag ej tänka på annat än på henne däruppe och på –
John Hall satte händerna för ögonen och började snyfta bitterligen.
Ett par af herrarne blefvo oroliga, men David Carnegie stod fortfarande kvar vid dörren utan att yttra ett ord, och Björnberg röt:
– Här hjälper det ta mig attan inte att lipa utan att handla.
Tar herr Hall David Carnegie till sin kompanjon, ja eller nej?
– Nej, nej, nej.
Men kunna vi ej ingå någon annan öfverenskommelse, mina herrar?
Råd mig!
– En öfverenskommelse utom domstol om suspension af firmans betalningsskyldighet och tillgångarnes administration kan icke leda till ändamålet, såsom icke bindande frånvarande borgenärer, för hvilkas lagsöknings- och utmätningsanstalter herr Hall alltjämt skulle vara blottställd, svarade Åkerman.
– Men jag kan ju hos magistraten begära några månaders anstånd med förfallna betalningar?
Jag vet, att detta kan göras.
– Hvad är det för ett förbaskadt nöt, som inbillat herr Hall en sådan smörja? skrek Björnberg.
– Det är – Det är detsamma, hvem det är.
Vilja herrarne vänta några ögonblick, så skall jag strax vara tillbaka och säga hvad jag ämnar göra.
Jag vill höra en god väns råd.
– Nej, sannerligen jag tänker vänta här, medan herr Hall löper staden rundt och skaffar sig råd af pojkar och obehöriga personer, ropade Björnberg och såg bistert på Carnegie.
– – Jag väntar på mitt contoir besked om hur det blir.
Här ha vi intet mer att beställa, mina herrar.
Adjö, David Carnegie!
Bror stannar väl kvar och väntar, tills herr Hall är åter med Pehr Backmans råd.
Lycka till, herr Hall!
Har herr Hall väl inlåtit sig med den kanaljen Backman, så kan herr Hall hälsa hem.
Släpp oss ut, bror Carnegie, bror står i vägen!
David Carnegie flyttade sig en hårsmån och lät Björnberg och de andra herrarne passera förbi sig.
Nu var han ensam med John Hall.
John for omkring i rummet och letade efter sin syrtut, som han sökte tränga på sig utan hjälp.
Men hans händer darrade, och det lyckades honom ej.
Han vände sig till Carnegie.
– Var god och hjälp mig på med rocken, Carnegie! sade han.
Men David Carnegie lydde ej ordern.
Han sade i stället:
– Skall herr Hall taga Pehr Backmans råd i den här saken, så kan herr Hall lika gärna ta mitt.
Hall talade nyss om att lämna in en ansökan till magistraten.
Gör det!
Anmäl hos domaren husets obestånd!
En utveckling af firmans tillstånd och af möjligheten att genom en klok och, under förhoppning om förändrade konjunkturer, oforcerad realisation, bereda full tillgång för skulder, skulle förmodligen beveka borgenärerna att lämna nödigt andrum för boets utredning och att inte genom konkursmässig behandling söka göra deras rätt till en skyndsammare betalning alltför strängt gällande.
Jag har uppsatt en sådan skriftlig anmälan, hvilken jämte förteckning på firmans tillgångar och skulder ännu denna förmiddag kan inlämnas till rådhusrätten.
Hall se igenom papperen?
– Men är detta ej liktydigt med en cessionsansökan? ropade John förskräckt.
Jag öfverlämnar ju i dessa papper all min egendom till borgenärerna.
Jag vill inte ge upp min stat, jag vill inte, jag vill inte, jag vill blott ha några dagars anstånd.
Carnegies råd är ej godt.
Gif mig min hatt och min käpp, jag vill bege mig ut i staden och tala vid en vän, som ser mina affärer i gladare ljus och som är så rik på projekt, att han säkerligen finner på något annat.
Carnegie höll John tillbaka.
– Om det lugnar herr Hall, kunna ju dessa papper insändas till rådhusrätten under försegladt konvolut med påskrift, att konvolutet ej får brytas och papperen icke komma till användning förr än om – hur många dagars anstånd tror sig herr Hall behöfva?
– Trenne dagar, Carnegie, trenne dagar.
Då kunna pengarne vara här.
Låter detta sig göra, så är allt hjälpt.
Jag skall läsa igenom papperen.
John satte sig ner vid pulpeten och försökte samla sina tankar.
Tid efter annan mumlade han:
– Jag vill, jag vill förstå, hvad detta betyder.
Det gäller min sons framtid.
Flera gånger läste John igenom papperen utan att tyckas begripa dem.
Ändtligen sade han:
– Här är något, som måste ändras, Carnegie.
Här står, att administrationen, utförd under redovisningsskyldighet både för mig och borgenärerna, sättes i fullkomligt oberoende af någon åtgärd från min sida.
Detta vill jag ha ändradt till att administrationen sker under min tillsyn.
– Låt det vara, som det är.
Detta är ju blott en proformasak, då denna skrifvelse skall i ett försegladt konvolut inlämnas till rådhusrättens förvar för att endast i händelse af uteblifna lånebiträden komma till användning.
– Nej, nej, jag vill i alla fall inte ha det så.
Jag vill ha det ändradt, så att ordalagen lyda, att administrationen ställes under bolagets egen tillsyn.
Var beskedlig och ändra detta!
Min hand skälfver, jag förmår ej föra pennan.
Carnegie mumlade:
– Det har ju alldeles intet att betyda.
Men John Hall sade: – Skrif!
Jag vill ha det så.
Carnegie skref.
John läste åter igenom skriften.
– Det är väl rätt så här, eftersom David Carnegie råder mig härtill.
Nu måste jag upp till min stackars Constance.
– Vänta ett ögonblick, herr Hall!
Papperen måste först sändas till rådhusrätten, och herr Hall bör själf ge order härom.
Carnegie närmade sig dörren med papperen i hand.
– Vänta, Carnegie, vänta för all del!
Det papper, hvari jag öfverlåter boet till mina kreditorer, måste ju inläggas i ett försegladt konvolut.
Hur skulle det gått, om jag, liksom Carnegie nu, totalt förglömt detta?
Och dock har jag
Carnegie att tacka för denna idé med det förseglade konvolutet.
Jag tackar ödmjukast, jag tackar ödmjukast, ifall jag ej gjort detta förut.
– Ingen orsak, svarade Carnegie kort.
John stoppade in de viktiga papperen i konvolutet, som han förseglade med sin fars stora sigill, hvarpå bokhållaren Habicht kallades in och fick sitt besked.
– Lämna dessa papper till rådhusrätten, sade John Hall, de skola säkert förvaras och ej öppnas förr än om trenne dagar, såsom det står skrifvet på konvolutet.
Habicht såg förvånad på Carnegie, men gjorde ingen invändning, utan tog det förseglade konvolutet och gick.
– Dröj här ett ögonblick, Carnegie, jag måste upp och se till, hur det är fatt med min älskade hustru, ropade John och rusade sin väg.
Inom mycket kort tid var han tillbaka.
– Jag blef ej insläppt, och jag stod ej ut med att vara däruppe och höra – Och min moder sade – Oh, Carnegie, gif mig ett glas vatten, jag tror jag dör!
John Hall hade likblek sjunkit ned på en stol.
Carnegie räckte honom vattenglaset och lät honom dricka.
– Det är bättre nu.
– Carnegie, någon kommer ner för vindeltrappan.
Jag vill inte, jag vill inte höra det.
Hon är död, jag vet det, Constance är död, min älskade Constance är död, och man kommer för att underrätta mig härom.
Jag vill inte, jag vill inte, jag vill inte!
Krigsrådet, baron Koskull, öppnade sakta dörren.
Han såg förlägen ut och kom sig ej för att säga något, men John rusade fram och grep honom om armen och ropade:
– Hon är död, hon är död, min älskade Constance är död!
– Nej, nej, för ingen del.
Hon lefver och befinner sig efter omständigheterna väl.
– Är min son död?
Säg mig sanningen!
Jag vet, att min son är död.
– Nej bevars, barnet lefver, men – men, John Hall, det är inte en son, det är en dotter.
John brast ut i våldsamma snyftningar.
– Min Constance lefver, och barnet lefver!
Jag är mycket lycklig, snyftade han.
Efter en stund kom det –
– En dotter, denna möjlighet hade jag aldrig tänkt mig.
Jag har alltid tänkt mig en son för namnets skull.
Men jag är mycket lycklig öfver att Constance lefver och att barnet lefver.
I detsamma knackades på dörren.
– Jag tar ingen emot.
Jo, det är sant – Vill Carnegie vara god och se efter, om det är Habicht – I så fall måste jag veta, att hans uppdrag är uträttadt.
Detta med Constance är lyckligen öfver – nu skall också det andra – Och jag skall åter kunna andas!
Habicht kom in på contoiret.
– Har Habicht uträttat sitt uppdrag?
– Ja, så till vida att jag lämnade paketet enligt order.
Men man bröt konvolutet i min närvaro.
Rådhusrätten förklarade, att det måste brytas, och att herr Hall inom några dagar däröfver skulle höras.
John Hall föll afsvimmad tillbaka i stolen.
– Stänk vatten i ansiktet på honom, befallde krigsrådet.
Det här har jag länge väntat.
Han har betett sig som en vanvetting dessa sista dagar.
Och det var honom till stor missräkning, att sonen mankerade.
Vakna upp, John Hall!
Lille John Hall kommer i sinom tid.
Man kan inte bums få allting man önskar här i världen.
Det är det, John Hall alltid fått, och därför tål han inte den minsta motgång.
Var god och knäpp upp rocken på honom, herr Habicht!
Jag har till all lycka luktsalt på mig, det har användts utan uppehåll däruppe hos damerna.
Så där ja, nu kommer han sig så småningom.
– Jag har ej tid att dröja längre, sade Carnegie brådskande.
Jag har stämt möte med en vän på hans contoir.
Farväl, herr krigsråd, farväl, Habicht.
John slog upp ögonen och såg sig omkring.
– Hvar är jag?
Tala om för mig hvad som händt!
Är det något förfärligt?
– Visst inte, du har fått en dotter i stället för en son, det är det hela.
Och det är ingenting att taga sig nära.
Det är mycket nöjsamt att ha döttrar, skall jag säga dig, min käre måg!
Hvad mig anbelangar, har jag mina döttrar bättre försörjda än mina söner.
För öfrigt, känner du ju proverbet:
»Uppskjutet är inte försummadt».
Nästa gång ha vi den unge John Hall här.
– Jag skulle innerligen önskat, att han kommit nu.
Det var han, som skulle kommit med min fars lycka, sade John med sakta stämma och slöt ögonen.
Cession.
Det kom som ett dunderslag.
Det var alltför häpnadsväckande för att vara sant.
Det blef en uppståndelse i staden, där de mest stridande rykten löpte kring.
Man hade hört det alldeles ofattliga, att John Hall & compani lämnat in sin stat.
Somliga hade därtill hört, att John Hall blifvit vansinnig, andra att han skjutit sig en kula för pannan.
Dessa rykten bekräftades ej, däremot fick man snart reda på att han låg farligt sjuk af oro och grämelse.
Hvad man vidare fick reda på, var detta, att så snart John Hall återfått sin sansning efter den långa svimningen, hade han befallt Habicht att gå till Rådhuset och återtaga den skrift och de papper, som han nyss där inlämnat.
På vägen hade Habicht emellertid mött Carnegie, som sagt, att det var för sent att göra detta, och Habicht hade återvändt med ogjordt ärende.
När han lämnade John Hall detta besked, blef denne alldeles ifrån sina sinnen och ville rusa ut, som han gick och stod, för att själf bege sig upp till Rådhuset och återtaga papperen.
Man höll honom med våld tillbaka, hvarpå han maktlös sjunkit ner på contoirssoffan, där han hela natten legat i fullständig dvala.
Dagen därpå kallade Björnberg och Carnegie alla i staden varande borgenärer till sammanträde i det Hallska huset.
På detta sammanträde hade John Hall varit alldeles virrig och hade ej kunnat ge besked om sina, synnerligen under vistandet i Stockholm ingångna engagemanger.
Han hade immerbadd skrikit och ropat, att rådhusrätten tvärt emot hans order brutit det förseglade konvolut, som innehöll hans skrift, och att han prompt ville ha skriften tillbaka.
Borgenärerna hade på Björnbergs förslag medgifvit, att boet skulle förblifva under John Halls och fordringsägarnes förvaltning, hvarpå Björnberg åtagit sig att förskjuta hvad som erfordrades för bruks- och sågverksdriften.
Härigenom narrades John Hall att ej återtaga sin cessionsansökan, som han envisades att ej så benämna.
Det var också Björnberg, som ställt så till att hans svåger, assessor Nolleroth, blef John Halls ombud på rådstugan, ty John Hall var fortfarande sjuk och kunde ej lämna sina rum.
Visst gick Nollerothen sin svågers ärenden snarare än Hallens, ty i flera af honom skrifna och undertecknade anföranden till rådhusrätten kallade han, John Hall ovetande, den inlämnade skriften för cessionsanmälan och följden vardt också den, att alla i staden varande borgenärer kallades till sammanträde den sjunde mars.
John Hall var då för sjuk att närvara, men han inlämnade en skrift, gående därpå ut, att husets affärer skulle förvaltas af administratörer, sålunda, att därtill utsågos af borgenärerna två och af Hall två, hvilka samfäldt till husets nytta skulle besörja angelägenheterna hörande till rörelsens drift och fortsätta den under husets firma.
De frånvarande borgenärerna skulle kallas till viss tid efter två eller tre månaders förlopp, då på alla samlade borgenärers beslut finge bero, om administrationen borde bibehållas, förändras eller upphöra.
När denna skrift föredrogs, förklarade de flesta borgenärerna sig villiga att af gammal vänskap och öfvertygelse om husets soliditet ingå på detta John Halls förslag.
Andra voro mera tveksamma och ansågo det angeläget vara för allas gemensamma fördel, att med målet skulle förfaras enligt konkursstadgans föreskrift.
Då reste David Carnegie sig upp.
Han talade lugnt och besinningsfullt som vanligt, och hans stora affärsgeni och duglighet, jämte den mångåriga insikten i det Hallska contoirets affärer, gåfvo hans ord en särskild pondus och vikt, som ingen annans af de närvarande skulle ha haft.
Han sade:
– Då jag bättre än någon annan känner John Halls lynne, vet jag hur omöjligt det är att i godo fråntaga honom idén, att han bör medverka i styrelsen, och då under sådant villkor allt åsyftadt gagn af administrationen kommer att förfalla, yrkar jag att gode män efter konkursstadgan måtte väljas såsom det enda medlet att både till gäldenärens och borgenärernas bästa försätta boet under nödig vård.
Detta David Carnegies yttrande bestämde beslutet.
John Hall & comp. förklarades i cession, och till gode män utsågos Björnberg, Carnegie, Law och Åkerman.
När målet den 14 mars fortsattes, inkom åter John Hall med en skrift, däri han, under framställandet af att hans totala undergång skulle bli en oundviklig följd af tillgångarnes för hastiga realisation, begärde trenne månaders anstånd med lagliga förfarandet i anledning af den inlämnade skriften.
Borgenärerna beviljade detta anstånd med afseende hufvudsakligen på den säkra förvaltning, hvarunder boet nu kommit.
Det var hårda ord för John Hall, men så länge ännu intet enda af de bruk, inte en enda af de egendomar, som fadern efterlämnat, blifvit försålda, trodde han beständigt, att allt skulle reda sig, och på denna fasta tro drömde han vidare om den tid, då allt skulle bli som förut, och han själf åter få komma till makten.