Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Samma vindkast, som sänkt den lugna ytan, drifver den åter uppåt, och endast en ögonblickligt isande vinterköld skulle kunna hålla det uppe, utan att det åter halkade ned i en ny fördjupning.
En manlig själ kan glömma och försonas utan dessa försoningsuppträden, vid hvilka oftast akterna i tvisten ännu en gång granskas, och på ena eller andra sidan såret blott ytterligare utvidgas, ehuru det gömmes under det nödtvunget mottagna försoningsplåstret, ett handslag, en kyss, en omfamning – eller också båda parterne i ett öfvermått af känsla äfven tillägga sig ett öfvermått af skuld, som ingendera, sedan paroxysmen gått öfver, önskade bära.
Man säger: genom försoningen är ju bördan borttagen.
Må så vara, då ena parten är det Högsta Väsendet, i förhållande till hvilket menskliga egoismen ingen röst eger.
Men menniskor emellan finnes ingen annan verklig försonare, än tiden, som öfver oförrätten breder glömskans slöja eller genom afståndet förringar dess skepnad, som lugnar passionen och lemnar rum för eftertanken, uti hvars ljus menniskans egna fel antaga sin rätta vanskapliga gestalt och blifva nästans mera jemnlika.
Derföre låt vanan behålla sin rätt och låt det vanliga umgänget fortgå, äfven om der på botten skulle röjas någon kyla.
Tiden skall åter upptina den, och försoningen ske, utan att den i ord blifvit uttalad; och den, hvars uppförande först röjer, att hans hjerta är försonadt, har förvärfvat sig en fordran hos vännen, som denne, om hans sinne är ädelt, sträfvar att med fördubblad tillgifvenhet infria.
Endast sålunda kan sans och grannlagenhet vinnas; icke genom vexlande scener af förolämpning och försoning.
Båda ske i ruset af samma egoismens dryck, som kännes lika behaglig, antingen den glödgas öfver vredens eld eller sakta värmes vid det sjelfviska sällhetsbegärets ständigt närda låga.
Utan försoningsakter glömmer den lyckliga barndomen sina menings- och knytnäfvestrider.
Den unge mannen har vanligen för mycken stolthet och den gamle får liten kärlek dertill.
För qvinnan äro känslans utgjutelser alltid välkomna.
Kärt ungt folk älska i vexlande missförstånd och försoning en retande krydda.
Ingendera parten anar, huru farlig en sådan lek är.
Qvinnan är vanligen beredd att fortsätta den bortom bröllopet, då redan mannen ledsnat dervid.
Få äro de bland det täcka könet, som förmå framför känslofullhet föredraga förnuft.
Dessa få, som tiga och glömma, äro familjernas goda englar.
Men om englar verkligen finnas, så böra derföre icke de svaga menniskobarnen fördömas – också icke vår Märtha.
Det liksom harmade henne, att hon, som man säger, gifvit så godt köp.
Han hade icke på något sätt blifvit straffad för den oerhörda förödmjukelse, han låtit henne undergå.
Han skulle snart åter tillåta sig samma förfarande, då han nu erfarit, huru lätt hon var försonad.
Efter en lättsinnigt förlefvad dag – det kunde hon märka på hans sätt vid hemkomsten – hade han i en sinnesstämning, som säkert berodde af dagens inflytanden, visat ånger öfver sin hårdhet, men likväl icke fritagit henne för skuld, icke ens velat veta, huru hon tillbragt de långa timmar, hvilka varit honom så korta.
Han visste således ej en gång, hvilka gränslösa smärtor han beredt henne.
Nej, endast hon hade lidit!
Dessutom fanns det i hela hans sätt nu intet af den fordna kärleken.
Att han ville komma henne att glömma ett groft fel, var ingenting mera, än hvad hvarje menniska borde göra.
Men den lifliga omsorgen för henne, den djupa medkänslan äfven för hennes minsta sorger, förtjusningen öfver hvarje bevis på hennes tillgifvenhet, hvar fanns något af allt detta?
Han hade ju till och med insomnat förr än hon och sofvit lugnt och godt.
Och dessutom – så var dock hennes plan för klädningstyget ohjelpligen ramlad; ty att nu bedja honom om något, det skulle blott vara en ytterligare förnedring.
Nej, hon hade gifvit honom för godt köp.
På det viset kunde han aldrig återföras till sin pligt!
– Och hvad var hans pligt?
Ingenting mindre, än att åter bli kär och förtjust, såsom fordom.
Att detta var hans oeftergifliga skyldighet, derpå hade hon aldrig tviflat, men väl greps hon numera ibland af tvekan, om han skulle kunna återföras dertill.
Då förtviflade hon – men sedan hoppades hon åter.
Följande dagen måste han gå ut tidigare än vanligt, och den lilla makan hade derföre tid på sig till hvarjehanda funderingar.
Till hennes lof måste sägas, att hon deremellan för soppans skull tidt och ofta tittade in i köket.
Också tycktes den smaka mannen.
Han sade åtminstone ingenting derom, äfvensom det föröfrigt talades litet vid den något tvungna måltiden.
Men till sin olycka visste hon redan, hvad som hade händt.
Vid ett köksbesök, då hon skickat pigan till närmsta kryddbod, hade hon funnit soppan för litet saltad och hade afhjelpt olägenheten.
Den stackars pigan skulle soppans beskaffenhet icke hafva förundrat, ty hon hade ännu icke anlitat saltkaret och gjorde det derföre så snart hon återkommit, utan att veta, det frun blandat sig så djupt i hennes affärer.
Genom den dubbla välviljan erhöll soppan en temligen märkbar öfversälta.
Med klappande hjerta och spanande blick följde Märtha nu den skeds rörelser, som förde den olycksaliga soppan till husets herres mund.
Men, som sagdt, intet kunde märkas; blott att han, sedan han slutat, drack ur ett helt glas vatten.
Det var henne, som skulle hon tömt ett lika mått af den bittraste ättika.
Men svedan gick åter öfver, och allt ändades lyckligt.
Efter slutad måltid kysste han vackert sin vackra fru, och någon munterhet syntes återkomma då han skämtande sade:
«Nu har du mig ensam, som tackar för maten.
Annat lif skall det bli, när ett qvart dussin pojkar rusar upp från bordet och griper efter din hand, och då lika många flickor, vackra som mamma (han klappade härvid smekande hennes kind), sedesamt följa dem, småbrummande öfver deras ostyrighet.»
Hon öfverraskades af de rika utsigter, hans fantasi för henne öppnade, och hvilka hon aldrig tänkt sig af sådant omfång.
Men oaktadt öfverraskningen tog hon saken kallt.
Orsaken lärer väl också vara öfverraskande, ehuru sanningsenlig den är.
Det hade nemligen utgjort ett litet stridsäple makarne emellan, om deras tvååriga dotter skulle få sitta med till bords; och emot den svaga modrens håg hade han efter ett par prof resolverat, att försöken borde inställas, emedan barnet derigenom antingen måste få lära sig sjelfsvåld eller dess unga sinne uppretas.
Erinran om detta nederlag hindrade henne att hvarken svara eller le åt skämtet.
Han, som anade något sådant af hennes brydda blick, slog kärligt sin arm kring det smärta lifvet och sade:
«Låt oss titta till lilla Nanna!»
Så förde han henne med sig till barnets kammare, dit läsarinnan kan följa med, för att öfvertyga sig, att underrättelsen om den lillas tillvaro ej saknar grund.
Der står hon vid en stol, sysselsatt att med handen stryka ut skrynklorna på en liten tyglapp.
Fadren tog henne med en öm blick på armen, kysste den lillas kind och sade: «Nanna är så snäll och stryker.
Hon skall bli en snäll hushållerska åt sin mamma.
– Hvad skall barnet göra af den der?»
En klädning, på hennes språk «tänning», åt mamma, svarade den lilla.
Men jollret afbröts af mamma.
Pussa och tacka pappa, som är så snäll och helsar på barnet! sade hon med litet förstämdt uttryck.
«Söta Märtha!» med en bedjande blick på henne.
Men hon, som förut hade så mycket på sinnet, som nu fann det i barnkammaren mindre ordningsfullt, än hon gerna önskat, som tog frågan om henne och hushållningen för en anspelning på gårdagen, kanske på denna dags salta soppa, och hos hvilken dessutom tanken på klädningar nu väckte obehagliga tankar, hon hörde ej på det örat, utan frågade käckt:
Det är väl ingen osanning deruti, att pappas besök hos oss äro rara?
«Men mamma glömmer ju också att föra Nanna med sig, då hon kommer in till pappa.
Han håller nog af sitt barn.»
Han kysste åter barnet.
Detta träffade en ny misstämd sträng.
Det hade sammanhang med ett hos honom vanligt raljeri, då hon under deras äktenskaps varmaste sommardagar ofta störde honom i hans arbete vid skrifbordet.
Nu hade detta blifvit en misstanke, som förnedrade henne – menade hon.
Hennes röst blef häftig, då hon sade:
Pappa lärer just lika gerna se oss någondera, stackars Nanna!
Utan att vidare yttra ett ord, kysste han ännu en gång barnet och gaf det till vårderskan.
Modren ryckte det till sig.
Den lilla började gråta.
Hela eftermiddagen blef han på sitt rum, der ingen störde honom.
Då berättaren ser tillbaka på början af sednaste kapitel, så förtretar det honom rätt att der hafva anställt en beräkning öfver den tid, som förflutit mellan händelserna i det första och dem i det andra kapitlet, om eljest sådant får kallas händelser.
Ty det är besatt enfaldigt att vilja rätta skildringen efter tiden, då tvärtom tiden bör rätta sig efter skildringen.
Kan läsaren icke af denna märka hvad klockan är slagen, så har antingen han låtit midnatt inträda för sin konklusionsförmåga, eller är skildringen ohjelpligen misslyckad.
Som detta omöjligen kan vara händelsen, så behagade den älskvärda läsarinnan för framtiden taga sig till vara.
Spelar hon sin tjusande roll under hymens dok, så har hon i erfarenheten en förträfflig tidmätare; ser hon ännu endast bland sina rosendrömmar hymens lågande fackla i en skön och leende engels hand, så kan hon ändock känna tiden i luften, som det heter; ty alla drömmar taga slut då hon vaknar, till ungefär middagstiden är sjelfva minnet af dem förjagadt, och på aftonen är hon trött af dagens möda eller dansens, eller af kavaljerers sladder.
Apropos1 af kavaljerssladder, så är, som man vet, detta det enda och bästa sätt, en modernt uppfostrad flicka eger att lära känna sin tillkommande man.
Det lider dock intet tvifvel, att en sådan der kavaljer har många egenskaper, om hvilka han icke säger ett ord.
Så t. ex. äro de alla, för att hafva händerna lediga för hatten samt till handskarnes af- och pådragning, utan att derföre sätta sällskapet i förlägenhet, försedda med hängslen, men samma blygsamhet, som förestafvat dem detta försigtighetsmått, hindrar dem i nio fall bland tio att nämna något derom.
Att de låta dem framskymta mellan västslagen, sker endast derföre, att persedlarne äro splitter nya, af siden eller så bortåt.
Skulle ej den omständigheten, att de gå på två ben, ligga för öppen dag – hvilket den icke gör hos våra moderna damer – så skulle äfven deras tystnad i detta fall böra lofordas.
Felar någon i denna punkt, så inser hvarje flicka med verldserfarenhet och med det säkra omdöme, som tillhör hela könet, att en sådan kavaljer är egenkär.
Mången ung dam vill kanske finna spår af denna odygd i kavaljerernas vana att oupphörligen tala om vädret.
Det låter visst förmätet, då en sådan underrättar den unga damen, icke blott om hvad väderlek som bör väntas för morgondagen, utan äfven hurudant vädret är i dag, ja hurudant det var i går, sednaste veckan o. s. v.
Men man hör härvid noga skilja, om de anföra något om dagens väderlek såsom vore det deras upptäckt, eller blott omtala det såsom en nyhet för dagen; ty 99 gånger bland hundrade säga de i detta afseende intet annat, än hvad de förut någonstädes hört berättas.
Helt och hållet kan man likväl icke fritaga en kavaljer från begäret att lysa, om han alltför mycket brådskar att lemna sin dam del af den intressanta nyheten, hvilken hon kanske sjelf skulle önskat meddela honom.
Väntar han deremot och går han så långt i sjelfförsakelse, att han, då hennes tjusande läppar uttalat det intagande: «Vi ha ett rätt vackert väder i dag», utropar ett: kors! ack så intressant! eller något dylikt, så kan hon vara säker på, att hans frack innesluter en högtänkt och ädel själ.
En sådan kavaljer måste säkert bli en uppmärksam och undergifven äkta man.
För öfrigt inses utomordentligen lätt, att en kavaljers tal om den eller den supeen, om sednaste balen eller spektaklet, hör till samma kategori, som väderreflexionerna.
Möjligen må en äkta kavaljer under pågående spektakel säga, att den eller den af de spelande är charmant, då han nyss förut hört personens spel handklappas, men aldrig bör han före nästföljande afton utlåta sig öfver pjesen, eller på en bal vid första françaisen klaga öfver värme; ty detta skulle bevisa egenkärlek och fallenhet för egna tycken.
Vare långt ifrån oss att vilja beröfva balkonversationen dess mest pikanta och lifgifvande krydda, de ömsesidiga försäkringarne om den «förfärliga» hettan.
Men att vilja gälla för dennas upptäckare och genast vid första dansen meddela sin sköna moitié denna upptäckt, vittnar om ett alltför stort begär att utmärka sig.
Utbreder man sig deremot senare på qvällen öfver det rikhaltiga ämnet, så kan det alltid förutsättas, att både upptäckten och reflexionerna tillhöra någon annan serdeles snillrik person af sällskapet.
Det synes också derföre blifvit god ton att först vid andra valsen eller tredje françaisen göra värme, qvalm, hetta till allmänna samtalsämnen.
Beklaga bör man blott de olägenheter, som härmed äro förknippade, hvaribland må räknas: att balen derigenom först något senare än eljest blir rätt animerad, att damerna i allmänhet först då hafva tillfälle att visa sina solfjädrar, och serdeles de bland de ogifta, hvilka hunnit odödligheten (d. v. s. tjugufyra år) och hvilka icke kunna påräkna några skyldighetsdansörer, då först kunna aflägga sina shawletter.
En ojemförligt mindre olägenhet är den, som medföres af hvarje modern likformighet, att man icke lika säkert som eljest af personens uppförande kan sluta till hans tänkesätt.
Men faran att förstora denna sistnämnda svårighet åtföljer tyvärr äfven hvarje författarskap, som vill vara lärorikt.
Vore undertecknad ej så fast öfvertygad, att ingen rätt kavaljer läser mera än titelbladet till dessa ovärderliga skildringar och recensionen öfver dem i Aftonbladet, hvilken i förbigående sagdt också är byggd på ett sådant kavaljersstudium, så skulle han icke våga att här så öppet utreda den återstående vigtiga frågan, huru en ung dam – en äldre har alltid mera direkta och så att säga handgripliga medel för pröfningen – kan öfvertyga sig om en kavaljers uppriktiga och trogna kärlek.
Att detta ej kan utletas ur hvad en kavaljer säger, är tydligt, då han hvarken talar eller bör tala om annat än vädret, supeer, baler och spektakler, och då, såsom visats, den värma, han på en bal försäkrar sig tydligen förspörja, ofta är illusorisk.
Hvarje flicka vet deremot, att det mest osvikliga tecken – uppbjudning till kottiljongen en vecka förrän den dansas kommer dernäst – på sann kärlek visar sig i riktningen af hans lorgnett eller operakikare.
Är den en hel afton fästad för ögat och, med högst en half minuts afbrott, har samma riktning, så kan frågan anses vara så godt som afgjord.
Men blott «så godt som»; ty här återstår en punkt af högsta vigt, som troligen endast få af det täcka könet lärt sig att gifva akt på – jag menar de älskansvärda få, hvilka undertecknad muntligen gjort uppmärksamma på saken.
Denna inflytelserika omständighet, af hvars noga iakttagande en hel framtids väl eller ve beror, är den skenbart obetydliga om kikaren eller lorgnetten hålles nära ögat eller icke.
En djup sanning har alltid svårt för att göra sig hörd, och det kan knappt betviflas, att icke mången öfvermodigt skall blicka på en sak, som vid första påseende synes vara så litet väsendtlig.
Men ett närmare skärskådande skall snart visa, huru maktpåliggande den är.
Länge voro både filosofers och naturforskares tankar delade, huruvida det nu allmänna bruket af synglas vore en följd af någon tidens manliga ungdom påkommen svag- eller närsynthet, hvilken kunde hafva sin grund i okända telluriska förhållanden, eller om redan Abel, Kain och Seth – ty Adam hade egentligen alls inga fenriksår – och efter dem hela det manliga menniskoslägtet verkligen alltid i unga åren varit något kortsynt, ehuru man först i vår tid kommit under fund med detta allmänna lyte.
Bland många bevis för och mot anförde man t. ex. å ena sidan, att hela Greklands mannaungdom, om den ej varit kortsynt, icke skulle funnit Helena skön nog, för att för hennes skull föra ett tioårigt krig i fremmande land, ty något sådant skulle numera aldrig kunna inträffa, fastän alla, som skrifvit i ämnet, medgifvit, att de sett skönare qvinnor, än någonsin Helena.
Å andra sidan invände man, att den tidens gubbar voro lika besatta som ynglingarne, och isynnerhet ville man finna en svår stötesten i sjelfva Menelaos, hvilken, som det tyckes, icke såg serdeles noga på saken, då han lika förtjust återtog sin Helena, sedan hon ett dussin år hetat och varit madame Paris.
Men dessa de lärdas meningar och demonstrationer skulle föra oss för långt från saken; – detta så mycket mera, som de i sjelfva verket endast äro supponerade bevis för den ena eller andra suppositionen.
Följer man deremot iakttagelsens säkra väg, så skall man finna, – jag vågar påstå det i stöd af tvenne ögons erfarenhet, hvilka, hvarje gång jag sett i spegeln, suttit på hvar sin sida om min näsrot. – att kavaljerer nyttja synglas endast för att maskera sina blickar.
Ja, detta är i sanning den allmännaste orsaken till bruket.
Gif blott obemärkt akt på en kavaljer, som håller lorgnetten 1, 2 à 3 tum från ögat, och ni skall till er förvåning finna, huru hans öga, medan lorgnetten är riktad på det ljufva föremål, han borde betrakta, bakom glaset sneglar på en skön granne till höger eller venster, eller ned på hans egen bröstnål eller hans nya nätta stöflar.
Ja, redan en half tums afstånd kan vara nog för ett sådant bedrägeri.
En ung dam, som vill vara säker på sin celadons verkliga tänkesätt, skall derföre aldrig underlåta att genom en pålitlig väninna utforska, huru nära till ögat han håller lorgnetten.
En sådan kommission är kinkig, och väninnan bör vara serdeles pålitlig, ty hon skulle lätt kunna sjelf låta muta sig af kavaljerens sneglande blickar bakom glaset.
Skulle ännu efter detta prof i den unga damens veka hjerta någon tvekan finnas, antingen hon då misstänker sin väninnas skicklighet eller goda vilja – så är det snart sagdt omöjligt att häfva den.
Men å andra sidan är det henne lika så svårt att förblifva ogift – om eljest partiet konvenerar, d. v. s. om utsigter finnas till arf, befordringar, titulaturer o. s. v.
Då återstår henne blott ett enda medel att förvissa sig om arten och graden af kavaljerens tillgifvenhet.
Men hon bör, förrän hon tillgriper det, besinna, att det är bättre att nöja sig med half visshet om en sak, som man gerna önskar, än att blottställa sig för att förlora äfven de förhoppningar, man redan eger.
Är hon likväl djerf nog att sätta allt på ett kort, så må hon någon gång i kavaljerens närvaro låta undfalla sig, att hennes smak hyllar randiga inexpressibles, nb. om enfärgade äro på modet, eller tvärtom, om de förra äro moderna.
Jag har sagt det, försöket är vådligt, och jag tvår mina händer för utgången; profvet är det hårdaste, fordrar en sjelfförsakelse, som sällan blef menniskan gifven, och en kavaljer måste dock på sätt och vis anses för en menniska.
Det kan knappt betviflas, att icke vår stackars Märtha, förrän hon lät det vigtiga ja halka öfver sina läppar, anställt flera af ofvananförda rön, det med väninnan och de randiga inexpressiblerna naturligtvis undantagna, – ty dem kunde hon då ännu icke känna – hvilket verkligen var illa.
Å andra sidan måste dock besinnas, att hennes nuvarande man såsom ungkarl var något annat än blott kavaljer, och att bådas uppvärmda blod i hög grad hindrade alla noggrannare iakttagelser.
Men det har all sannolikhet för sig, att den ena parten läste i den andras öppna öga, medan denna ungefär dömde efter lorgnettens riktning, och att således ofvanstående lärorika afhandling äfven i deras förhållande skulle funnit en tillämpning.
Det ojemna i sjelfva förhållandet, att se på den älskade med en adertonårings öppna öga, i stället för med ett maskeradt, besinnade hon säkert icke, eller om hon någon gång skulle tänkt derpå, så hade hon lika så litet som nutidens damer någon utväg att jemna det, utom spektaklet, der de bakom operakikaren kunna utöfva repressalier.
Denna underlägsenhet, tyckes det, borde förmå fruntimren att enhälligt arbeta på lorgnettens afskaffande, då ingen tvekan mera kunde uppstå angående verkligheten af en kavaljers känslor – i händelse han icke vore skefögd.
Nästan något ditåt tyckte sig Märtha en dag märka hos sin man uti Haga park.
Det var en vacker morgon, vid sommarens början, en af dem, då luften ser så ljusblå ut, att man med afund betraktar de snabbt seglande svalorna, som oupphörligt kunna känna dess lena vågors vällustiga slag emot det lilla, glada bröstet.
En simmare förstår lätt, hvad det betyder, och den täcka läsarinnan kan få ett begrepp derom, om hon i ett lindrigt ljumt bad med sin täcka hand sqvalpar upp vattnet i små vågor, som spela kring barmens och halsens liljor.
Dock fort ifrån den oroligt tjusande liljehvita färgen till luftens lugna blå!
Denna är en sådan morgon på en gång klart genomskinlig och bestämdt synlig, så att man tydligt ser den gjuta sig kring skogsdungens träd och såsom en svällande blå mantel öfverdraga berg och kullar.
Deruppe blickar safirhvalfvet lika mystiskt lockande, som dess spegelbild i djupet af den stilla sjön, så att man gripes af längtan att flyga eller sjunka, tills en blick på den sköna jorden mellan dem båda kallar sinnet från aningens gestaltlösa verld till den verkliga, full af lif och kärlek.
Det susar sakta i de nyklädda trädens löf, hvilkas i solen ljusa grönska mildt afsticker mot de af skuggan dunklare färgade bladen, som härochder öfver sin mörka botten glittra af morgondaggen.
Blommor till tusental nicka vänligt mot hvarandra, likasom hviskade de till hvarandra sin tjusning och sina blomsterhjertans stilla fröjd, som icke störes af fjärilarnes flyktiga svärmande från den enas doftande barm till den andras.
Der Apollofjäriln med de stora lysande röda och svarta ögonen på vingarnes hvita par, der en annan, klädd i glänsande brun sammet, en tredje, liten men skön, i safirblått med guld och purpur – det är en verld af späda känslor och begär, som föddes blott för en dag, men för en dag af njutning och kärlek.
Stilla hvila de öfver blomman.
Dess doft, dess färg är dem nog, och de höja derföre lika lätt vingen för att njuta hos en annan.
De likasom ana, huru kort tid dem är beskärd, och förspilla den icke; medan de bin och humlor, som jemte dem kringhvimla blomsterverlden, under sträfvandet för morgondagen döfvade och rusiga tumla ned ifrån blomstrens kalkar.
Öfver denna verld af lif höjer sig en annan jublande, med röst för sin fröjd.
Bofinken slår sina slag, gömd bland trädens löf, och från andra sidan af viken drillar lärkan, under det svalan snabbt och qvittrande än seglar öfver den spegelblanka ytan, än sänker sig ned emot den – och mot sin egen bild, tills de båda flyktigt beröra hvarandra och vattnets lätta rörliga ringar dölja bilden.
Såsom prosan bland dessas poёsi flyter en snattrande and fram ur den ännu af morgondimman lätt rykande vassen; men äfven hennes föga melodiska ljud äro känslans – moderskärlekens toner, ty hon kallar med dem en kull af små simmare, som muntert doppa sina hufvuden i det klara vattnet, blickande från en verld af lif ned i en annan.
Den taktmessiga rodden från en båt, hvars åror blixtrade såsom förgyllda emot solen, rullandet af vagnar på båda landsvägarne och ett dämpadt dån från staden blandade ibland naturljuden ljudet af mensklig verksamhet, och det endast anade grannskapet af det oroliga, högljudda menniskohvimlet bildade ett sinnrikt sidostycke till den slöja af frid och stillhet, naturen breder öfver sina krafters gigantiska spel.
Naturens skönhet fordrar, för att njutas, ett rent sinne eller åtminstone ett, som kan glömma och försonas med sig sjelf och verlden.
Hos det lilla sällskap, som nu här, invid templet midt emot slottspaviljongen, njöt af Hagaparkens behag var, såsom alltid, medkänslan för detta lika mångfaldigt nyanserad, som dess serskilda ledamöters olika sinnesstämning.
Endast deruti, att de sutto tysta, likasom för att blott se och höra, öfverensstämde alla.
En gammal man, ett godt stycke in på sextiotalet, låg makligt utsträckt på gräset och blåste röken ur sjöskumspipan uti lätta hvirflar upp i morgonluften, under det ett förnöjdt leende lägrat sig öfver de eljest allvarliga ansigtsdragen.
Han blickade dervid utåt fjärden och följde med ögonen den framskridande båten.
Blott ett par gånger vände han sig med samma förnöjda min till sin granne åt höger, sin «lilla Lina».