Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Les pourparlers, que jäi eu ]’honneur d’avoir avec vous ees jours derniers ont constaté — je crois pouvoir lälfirmer que noiis notis trouvons completement däccord quant aux points essentiels, qui devront entrer dans läcte dälliance projetée eritre le Danemark et les Royaumes unis»; — och i Svenska kabinettets dépeche N:o 100 af den 5 Oktober 1863 till vår minister i Köpenhamn heter det: »Om, emot all förväntan och i trots af de föreställningar, sorn blifvit detsamma gjorda, Tyskland skulle försöka ett infall i Schlesvig, tro vi oss kunna med tillförsigt försäkra att Danmark med fullkomlig trygghet skulle kunna förlita sig på aktivt understöd från mer än en makt, och för vår del, ehvad en traktat blifvit ingången eller icke — tveka vi icke att på det bestämdaste lörklara att, i händelse af ett anfall från Tyskland på Schlesvig, vi fortfarande hysa samma benägenhet som hittills att efter måttet af våra krafter och de tillgångar, hvaröfver vi kunna förfoga, erbjuda Danmark den hjelp, det af oss kunde påkalla.
— Denna försäkran är Ni, Hr Grefve, bemyndigad att lemna Danska regeringen uti samma uttryck, som jag i denna dépeche begagnat.»
Och på ett annat ställe i samma dépeche heter det, »att, om
Danska regeringen tror sig böra vidhålla sin önskan om ett snart afslutande (af traktaten), äro vi, enligt min åsigt, af hvad redan i denna sak föregått, alltför mycket förbundne, att icke jag skulle anse för en pligt att, i hvad på mig ankommer, understödja en i sådant afseende yttrad önskan.»
Man har visserligen velat gifva den tydning åt våra till Danmark gilna råd och löften om hjelp, att denna sednare endast afsåg att värna Danmark, för händelse det skulle anfallas till följd af 30 Mars-kungörelsen, och att i och med detsamma Danmark d. 4 Dec. 1863 återkallat sagde kungörelse, 8 Den 4 April f. m. vi voro lösta från våra löften.
Men beklagligen är en sådan invändning icke egnad att rentvaga oss, ty 1:o Återkallandet d. 4 T)ee. 1863 af ifrågavarande Marskungörelse gillades af Svenska Regeringen, och 2:o Ehuru Mars-kungörelsen återkallades d. 4 Dec., beslöt dock Tyska Förbundet den 7 Dec., således 3 dagar derefter — att sätta det exekutionsbeslut, för hvilket sagde kungörelse varit förevändning, i verket, hvilket oek straxt derpå skedde.
Alltså var och biel' i allt' fall 30 Mars-kungörelsen basis för det första anfallet. 3:o
Underhandlingarne oni en allians afbrötos icke omedelbart efter återkallandet af ifrågavarande kungörelse, utan fortgingo långt efteråt.
De voro i allt fall icke inledda för att skydda den ena eller andra kungörelsen, utan det i densamma uttryckta systern, sorn rörde våra egna intressen, Man har föreburit att den författning, sorn d. 18 Nov. 1863 i Danmark utfärdades ang:de förändrad sammansättning af RiksRådet för Danmark och Schlesvig, skulle inneburit Schlesvigs inkorporerande och sålunda gifvit Tyskarne en anledning till anfallet, och oss, som från början afrådt Schlesvigs inkorporerande, att draga oss tillbaka.
Men då icke ringaste förändring gjordes i sammansättningen af Schlesvigs enskilda Ständerlörsamling eller intrång i dess rättigheter; då Schlesvigs lagstiftning, administration m. m. blefvo oberörda af den nya grundlagen, sorn icke innebar annat än en i laga väg tillkommen förändring i sammansättningen af RiksRådet och då Riks-Rådet icke fick någon maktutvidgning i förhållande till de särskilda Ständerförsamtingarna, fanns icke i denna författning ett jota, som berättigade att, såsom Tyskarne gjorde, rubricera den som en inkorporation.
Svenska kabinettet har icke heller så ansett den, icke afrådt från dess utfärdande, icke tillstyrkt — såsom de andra skyddsmakterna gjorde — dess återtagande; icke heller vid eller straxt efter dess utfärdande afbrutit underhandlingarne.
Var det då thronskiftet, som berättigade till denna omkastning?
Jag leniuar derhän hvad mer eller mindre grundade anledningar sagde thronskifte dertill skulle kunnat gifva; men vårt kabinett har i en note af d. 18 Nov. förklarat »denna beklagliga händelse icke utöfvat ringaste inflytande på våra åsigter i frågan» — och ytterligare förnyat denna förklaring i dépecben af d. 2 Dec.
Den invändning att Tyska anfallet så till vida ändrat karakter, att det från början väntades som en executionsåtgärd från Tyska Förbundet, men nu visade sig såsom ett anfall i akt och mening att röfva provinser från Danmark, synes rnig icke hålla stånd, då man täger i betraktande att anfallets ändrade karakter endast ökade den fara, med hvilken Sveriges dyrbaraste intressen hotades och dem vi förklarat oss sinnade att häfda.
Det är i sanning icke angenämt att rifva upp dessa frågor, dem fosterlandsvännen skulle önska för evigt begrafda under glömskans täckelse; men så länge de icke blifvit klart utredda Beil 4 April f. m. 9 — så länge vårt uppträdande i frågan icke blifvit förklaradt på ett mera tillfredsställande sätt, än hittills skett i tillgängliga handlingar, kommer antingen att öfver oss hvila en mörk och förnedrande misstanke alt halva inledt underhandlingar, fortsatt dessa, och dermed gifvit våra grannar vilseledande förhoppningar, »utan att vi varit fullt beslutna att göra hvad sorn blef erforderligt för att äfven fullborda desamma», eller ock skall man misstänka oss att hafva af 50 års fred blifvit så forslappade, att vi, då faran trädde oss inpå lifvet, ej skulle tilltrott oss förmågan att med svärdet häfda vår ära ocb skydda våra heligaste intressen.
Om det icke, och minst på detta rum, kan förnekas att sådarie misstankar, dem jag, under mitt vistande utomlands, hört anspelade al mer än en mun och sett framkastade i flere än en tidning, och som i Europas ögon vunno ett olyckligt stöd af den, minst sagdt, tomma demonstrationen i Maj och Juni 1864, att låta de Förenade Rikenas flotta utlöpa samtidigt med vapenhvilans början, samt inlöpa ett par dagar före dess slut; om dessa misstankar, säger jag, äro sårande lör vår nationalkänsla och kunna bli vådliga för vår framtid, så är det en pligt af fosterlandsvännen att begagna de utvägar, som stå honom till buds, att söka åtminstone afskudda nationen den moraliska ansvarigheten för de åtgärder, som gifvit befogenhet till desamma.
Tystnad i Irågan skyler icke felen annorledes än som strutsen tror sig gömma sin kropp, då han sticker hufvudet i en buske.
Derföre hade Utsk:t icke bort, såsom nu skett, med tystnad förbigå denna nationens vigtigaste fråga, om hvars stora inflytande på de förenade rikena If. Exc. Gr.
Manderström i en dépeche af d. 10 Juni 1864 säger: »Det kan icke gifvas något sorgligare tillstånd och jag vågar säga att det är nästan lika förfärligt som Danmarks», och hvars omätliga betydelse för vår framtid Hr Frih.
Gripenstedt redan d. — — 1848 skildrade på detta rum i följande ord:
Frågan är den, huruvida Sverige kan eller bör, stilla och overksamt, blott åskåda en sådan kränkning af folkrätten, och utan protest eller försök att afböja våldet, låta sin naturliga bundsförvandt, ett ädelt och närbeslägtad! folk, stympas och förtryckas.
Och om nu Danmark hjelplöst lemnäs åt sitt öde — åt öfvermaktens godtycke?
om ett gammalt, aktadt, upplyst folk kufvas och sönderstyckas?
om en nationalitet, som utgör en del af vår egen, på detta sätt går under?
och detta allt blott derföre alt detta folk är svagare och råkar stå den starkares begär i vägen — då frågar jag, om detta är ett exempel utan betydelse lör oss sjelfva, och om ej vår ära, såväl som vårt eget högsta och heligaste intresse fordrar att någonting göres för att afvärja en sådan händelse.
Ty äfven för oss kan en gång den timma slå (hvarifrån jag hoppas en mild Försyn bevarar vårt fosterland), men den dag kan likväl komma, då äfven vi måste kämpa den kamp, som Danmark nu strider, måsle kämpa för altare och härd, för hus och hem, för allt 10 Den i April f. m. hvad vi lia dyrbarast i verlden, och då vi längtansfullt blicka omkring oss elter bistånd.
Och måtte vi då aldrig behöfva med oro påminna oss moralens första bud: att hvad J viljen att andra skola göra eder, det gören J ock dem! (jr. Mörner, Carl Göran:
Jag får till en början erinra den siste värde talaren, att enligt våra grundlagar har Konst.- Utsktt icke något åliggande, icke ens rättighet, att för R.
St:r framlägga någon species fact i öfver regeringsförhandlingarne under deri period, som förflutit mellan tvenne riksdagar.
Det är endast när uppå tillstyrkan af en eller annan af Konungens rådgifvare så beskaffade åtgärder blifvit vidtagna, att de föranleda antingen till åtal enligt 106 § eller till anmälan enligt 107 § R. F., sorn Konst.-(Jtsk:t skall derför redogöra för R.
Men att utfärda någon mer eller mindre motiverad orlofssedel för Konungens rådgifvare, dertill hafva grundlagarne ej gifvit Utsk:t rättighet; och Utsk:t har derför äfven allt hitintills städse undandragit sig att afgifva en dylik förklaring.
Hvad nu särskildt angår den fråga, sorn Frill.
Raab vidrört, så torde Frilen af 29 § 2 mom. R.
O. inhemta, att Konst.- Utsk:t i afseende på ministeriella ärenden icke eger fordra annat än sådana protokoll, som angå allmänt kända och af Utsk:t uppgifna händelser.
Dylika protokoller hafva äfven blifvit infordrade rörande den Danska frågan, och uti (Jtskds Betänk, finnas de protokoll särskildt uppräknade, hvilka till följd häraf blifvit under innevarande riksdag lill IJtsk:t aflemnade.
Vid öfver lemnande af desamma lastades IJtsk:ts uppmärksamhet särskildt derpå, att vid behandling af ifrågavarande ärenden den grannlagenhet måtte iakttagas, som deras vigt och Rikets förförhållande till främmande makter kräfde.
Jag liar nu ej det protokoll tillhands, hvaruti denna uppmaning uttalades, men deti gick hufvudsakligen ut på att Utskt:t måtte vid dessa ärenders behandling iakttaga tillbörlig försigtighet, så att det goda förhållandet till främmande makter ej måtte pä något sätt blifva stördt.
Att under sådana förhållanden Utsk:t undvikit att på dessa handlingar grunda någon historik öfver den Danska frågans särskildta stadier, är helt naturligt och har varit af omständigheterna så myckst mer pukalladt, som Utsk:t endast kurmat reqvirera särskildta Statsrådsprotokoller, och således väl varit i tillfälle att taga kännedom af de §§ i protokollen, som i af seende å detta ärende blifvit förde, äfvensom af de vid protokollen fogade handlingar, men deremot ej kunnat vinna kännedom om den skriftvexling, som till äfventyrs dessutom förefallit emellan Svenska kabinettet och främmande hof eller Svefiges hos dem anställda sändebud.
Att Utsk:t vid granskning af de till detsamma öfverlemnade handlingar ej funnit något att emot Stats-Rådets ledamöter erinra, derpå är den slutmening, hvartill Utsk:t kommit, ett fullt talande bevis.
Att Utskffs ledamöter kunnat komma till detta resultat på grund af olika motiver är möjligt, Den 4 April f. ra.
II — jag kan ej derom uttala något omdöme, då den subjektiva uppfattningen af handlingarnes innehåll lätteligen har hos individerna kunnat vara olika, men i afseende å det slutresultat, hvartill Utskits ledamöter beträffande
Danska frågan kommit, hafva dock Utsk:ts ledamöter varit enhälliga, nemligen att anledning icke förekom till någon erinran eller klandrande framställning hos R.
För min del tror jag, att den tidpunkt, som dessa handlingar omfatta, var af en för Sverige så brydsam och svår beskaffenhet, att vi kunna skatta oss lycklige att hafva kommit ifrån saken utan svårare olägenheter, och att det ej är skäl att allt för mycket ingå uti alla detaljer.
Detta skulle kanske ej vara stort roligare för oss, än det var för salig ./Eneas, då Dido bad honom berätta sina öden, och han började med de orden: lnfandum, regina, julies renovare dolorem.
Redan vid sista riks dagen, då décharge-betänkandet förevar på detta rum, yttrade en talare, att det varit önskligt, om Konst.-Ulsk:t vid samma tillfälle leninat en teckning öfver regeringssystemet.
Afven vid denna riksdag har, såsom vi alla hört, en talare uttryckt enahanda önskan.
Om en sådan teckning skulle lemnäs öfver det regeringslustrum, som förflutit mellan den senaste riksdagen och den innevarande, så tror jag, att denna tafla ei skulle sakna sina stora bilder för sanningens pensel.
Man skulle der få se de stora frågor, hvilka utgjort föremål för representationens öfverläggning och beslut, och af hvilka ännu en del återstå till behandling.
Sålunda skulle först framställa sig den genomgripande samhällsfråga, som kanske under sekler skall förändra Sveriges inre ställning; jag menar representationsfrågan, dess uppkomst, dess bearbetande, dess slut och de sannolika följder, den kommer att medföra för ett älskadt fädernesland.
Och de Riks-Stånd, som under sekler så att säga burit Sveriges öde på sina axlar och bidragit att framföra landet i lycka och välstånd, alltid sammanflätande sin historia med Svenska folkets, med full tillit och förtroende, att de både ville och förmådde värna fosterlandets sjelfständighet och oberoende, dessa Stånd äro nu bortsopade från skådeplatsen för deras fosterländska verksamhet, för att lemna rum åt individer —- man vet ej hvilka!
— Man skulle på denna tafla få se särskildt grupperad den fråga, som en föregående talare till en del behandlat, nemi. den Danska, — en fråga, som rörer Sveriges yttre politik, det vill med andra ord säga, dess ära.
Vi veta alla, huru Svenska folket, detta lilla, i höga norden tillbakaträngda, folk, kämpat och lidit i sin sträfvan till det ideela målet: nationens anseende i andra länders ögon, ett mål, sorn för detta folk betyder så mycket.
Vi hafva sett, huru detta folk uppoffrat sin sista skärf, spännt sin sista häst från plogen, skickat sina söner, kanske familjernas sista stöd, ut i kriget lör att under segrar och eröfringar lossa förtryckta nationers bojor, gödande slagtfälten med sina hvitnade ben.
Och denna ära, sorn 12 Den i April f. m. blifvit af minnet med ovanskliga drag med sanningens griffel tecknad på häfdens blad oell som på ryktets vingar flugit till Europas, kanske verldens yttersta gränser, man kan fråga.- huru liar denna ära nu blifvit häfdad, då ett med oss genom otaliga band förenadt broderland af ölvermakten lem för lem sönderslets och blödande bad om vår hjelp?
Huru har man svarat?
Kanske får man söka svarat i första Mose Bok: »Skall jag taga vara på min broder!» Och Sveriges finänciella och ekonomiska tillstånd, Mine Hrr!
Den bild, som för några år sedan tecknades med gyllene drag och smyckades med friska blomsterkransar och i sådant skick framställdes för nationen, som dansade deromkring, liksom kring den gyllne kalfven, denna framställer sig nu i en annan, fruktan uppväckande dager, och kanske stå snart de, som mest bekransade den rådlösa, med de förvissnade blomsterkransarne i sina darrande händer, och de bortfallna blomstren, som betäckte belätet, framvisa nu för Svenska folket densamma i all dess nakenhet, snart ett skelett utan både blod och kött.
Vidare skulle vi få se vårt försvarsverk, hvars tillstånd kanske skulle kunna ge oss nyckeln till gåtan om vår Danska politik.
Vi skulle fä se våra utmärkta trupper, hvilka, tack vare organisationens brister, ej ännu kunna anses utgöra en armé, och hvilka kanske ännu tarfva genomgripande åtgärder, innan de kunna betrygga vår sjelfständighet oell oberoende.
Vi skulle få se krigsinrättningar, vår militära undervisning, sjukvård, administration m. m., hvilka kanske ännu icke fått deras nödvändiga organisation; detta befordringssvstem, som hos oss är rådande, och den blodslottning, som nu sednast blifvit föreslagen, och slutligen skulle vi äfven lå skåda bilden af vårt sjöförsvar, ett försvar snart sagdt utan någon materiel att skydda våra vidsträckta kuster, allt detta belyst af sanningens fackla, till vår varning och väckelse.
Sannerligen, Mine
Hrrl för våra blickar skulle upprullas en talla full ined bleka, ovissa dagrar, men hvars djupa och långa skuggor kanske skola i en framtid allt mera mörkna, såvida ej en mild Försyn kastar någon ljusglimt deröfver!
Jag vet väl, såsom deri siste talaren anmärkte, att grundiagarne icke medgifva en sådan teckning; men jag tror, att den skulle kunna vara mycket upplysande för nationen, och att den debatt, som med anledning deraf skulle uppstå, icke bordt sakna sitt stora gagn för Regeringen; ty af hvem skall Begeringen få höra den rena, osminkade sanningen, om icke af landets representation!
Hvad nu beträffar Konst.-Ulsk:ts föreliggande Meni., angående décharge för Stats-Rådets ledamöter, så kan jag omöjligen med tystnad förbigå detsamma.
Jag tror att Utsk:t mycket oriktigt uppfyllt sitt dyrbara och ansvarsfulla kall att granska Stats-Råds-Prot:na och upptaga enskildta anmärkningar från Riks-Stånden samt behandla dem i enlighet med 106 och 107 §§ K. F. Uen 4 April f. m. 13 Betraktar man först 106 §, så finner man, attKonst.-Utsk:t icke är domare, utan anklagare, inför Riks-Rätt när fråga är om Konungens rådgifvare.
Utsk:t åligger icke att uppträda såsom domare eller advokat och plädera för någon; detta har likväl Utsk:t i sitt Betänk, gjort.
Uti 106 § är enligt min tanke det förfaringssätt fullkomligen klart bestämdt, som Utsk:t har att iakttaga.
Utsk:t skall nemi. vid granskning al Stats-Råds-Prot:n och de enskildta anmärkningarne undersöka, huruvida någon Stats-Råds-ledamot upppenharligen handlat emot Rikets Grundlag eller allmän lag, eller tillstyrkt någon öfverträdelse deraf, eller underlåtit alt göra föreställningar emot sådana öfverträdelse!-, eller dem vållat och befrämjat genom uppsåtligt fördöljande af någon upplysning, eller huruvida den Föredragande underlåtit att i de läll, som 38 § R.
F. förutsätter, sin kontrasignation å Konungens beslut vägra, och, om något häraf befinnes vara förhållandet, ställa en sådan ledamot under tilltal inför Riks-Rätt.
Häraf synes, att Utsk:t ej eger alt anse något, eller att hafva någon åsigt, utan endast att efterse, huruvida någon Stats-Råds-ledamot låtit komma sig till last någon af de nämnda förbrytelserna, och i sådant fall emot honom anställa åtal.
Hvad åter 107 § angar, så är Konst.-Utsk:t enligt densamma att betrakta icke såsom anklagare, utan endast såsom en undersökningsnämnd, som skall för R.
St:r göra anmälan, för den händelse Stats-Rådets ledamöter samfäldt eller en eller flere af dem uti deras rådslag om allmänna mått och steg icke iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta, eller någon Föredragande icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroendeembete utöfvat; och sedermera tillkommer det R.
St:r i egenskap af anklagare att, för den händelse de finna Utskits anmälan förtjena afseende, hos Konungen skriftligen anmäla deras önskan, att Han ville ur Stats-Rådet och ifrån embetet skilja den eller dem, emot hvilka anmärkning blifvit gjord.
Gå vi till de konkreta fall, hvilka utgjort föremål dels för anklagelse och dels för befrielse från anmärkning enligt Utsk:ts Mern., så finna vi bland annat der upptagne tvenne anmärkningsanled ningar, anmälde den ene al Riksdagsfullmäktige!)
Björkman och den andre af Frih. Hermelin.
Den förra rörer först och främst att Föredraganden för Finansärenden Frih.
Gripenstedt, som kontrasignera! den af R.
St:r vid 1863 års riksdag beslutade tulltaxa, uti densamma nedsatt tullen på åtskilliga varor.
Denna fråga sammanhänger med en annan af ännu större vigt, nemi. huruvida Konungen eger rätt att nedsätta tullen å andra varor än spanmål.
Denna fråga har vid flere föregående tillfällen, och synnerligen vid behandlingen af Franska handelstraktaten, varit lifligt diskuterad.
Af denna diskussion framgår, enligt min tanke, att Konungen icke eger en sådan rätt.
Man vill emellertid söka tillägga Konungen denna rättighet, sålunda, att man säger, att den icke är i Grundlagen förbjuden.
Men i detta hänseende begår man ett stort misstag; den behöfver nemi. icke förbjudas på annat sätt, än som skett i 61 § R. F., som stad - T 14 Den 4 April f. m. gar, att alla afgifter, som R.
St:r under de i föregående § nämnda titlar beviljat, skola utgöras intill slutet af det år, under hvars lopp den nya bevillningen af R.
Till denna bevillning hör äfven tullen å in- och utgående varor, hvaraf följer, att om Konungen egde rätt att nedsätta tullsatserna, så skulle icke de afgifter, R.
St:r under namn af tulJ bevillning åtagit sig, kunna utgå intill slutet af det år, under hvars lopp den nya bevillningen blifvit fastställd.
Del är klart, att om
Konungen egde rätt att nedsätta tullen i ett fall, så egde han en dylik rätt i alla läll; och hvar skulle då de beräknade tullinkomsterna taga vägen; inkomster, hvilka dock belöpa sig till 13 ä 14 millioner.
Enligt min tanke löreskrifver grundlagen äfven oförtydbart, att Regeringen, med ett undantag, icke eger rätt att höja tullsatserna.
Icke destomindre har sådant nu skett.
Konst,-Utsk:t har väl genom en advokatyr sökt förklara denna omständighet, men har dock icke lyckats bestrida, att algifterna på vissa artiklar blifvit höjda, i rak strid mot grundlagens föreskrift. l)å sålunda ett brott emot grundlagen egt rum, hade det ålegat Utsk:t att ställa den eller de rådgifvare inför RiksRätt, som gjort sig dertill skyldiga.
Hvarför har nu ett dylikt grundlagsbrott blifvit begånget?
Jo, derföre att den föredragande Stats-Råds-ledamoten icke ställt sig den grundlagsparagraf till efterrättelse, som bjuder, att innan ärendena inför Konungen i Stats-Rådet föredragas, skola de genom nödiga upplysningars inhcmtande från vederb. embetsverk af den föredragande beredas.
Om så skett, är jag förvissad, att det icke skulle hafva handt, som nu inträffat med afseende å artikeln papper, ty Kommers-Coll. eller General-tullstyrelsen skulle då utan tvifvel hafva gjort vederbörande uppmärksam på det olagliga uti ett dylikt förfaringssätt.
Det är således enligt min tanke en underlåtenhetssynd, som den föredragande Stats-Rådsledamoten låtit komma sig till last.
Den andra anledningen till den anmärkning, Riksd.-fullmm Björkman framställt, men som likaledes blifvit af Utsk:t underkänd, rör frågan om den underd. skrifvelse, R.
St:r d. 4 Nov. 1863 afläto tili K. M:t, med begäran, att K.
M:t täcktes tillsätta en komité af sakkunnige män för utarbetande af förslag till ny tulltaxa.
Jag tror, att Bevilln.-Utsk:t vid behandling af denna fråga helt och hållet lörbisett, hvarom frågan egentligen var.
Vi veta alla, att 60 §:n R.
O. bestämmer hvad som förstås med önskningsmål, och på hvad sätt de skola behandlas-, paragrafen säger nemi.: »Vilja R.
St:r till Konungen framföra någon deras allmänna önskan, i hvilket ämne som helst, förhålles dermed pä det sätt, R.-F:ns 89 § utstakar.»
Gå vi åter till denna §, sä finna vi, att alla önskningsmål skola behandlas af Allm.
Besv- o. Ekon.-Utsk:t. Nu Jiar emellertid det ifrågavarande förslaget, uppstäldt af Hr Akerman och godkändt af tre Stånd, blifvit remitteradt till Bevilln.-Utsk:t, hvilket bevisar, att det icke är något önskningsmål; ett förhållande, hvilket Den 4 April f. m.
15 jemväl ådagalägges deraf, att Bevilln.-Utsk:t vid 1862—63 årens riksdag ansåg denna fråga ostridigt afse grunderna för den bevillning, som genom tull borde utgå; men som Utsk:t uti sitt vidare raisonnement förklarade frågan icke röra någon bevillning vid då pågående riksdag, utan endast afse uppgörande af ett förslag till tulltaxa till den derpå följande, ansåg Utsk:t frågan då utgöra ett önskningsmål, hvarpå K.
M:t egde fästa det afseende, Han för godt fann, hvadan LJtsk:t ansåg tre Stånds beslut i frågan göra tillfyllest.
Detta var dock enligt min tanke origtigt, ty frågan hade bordt behandlas såsom ett bevillningsirtål, hvadan votering i förstärkt Bevilln.-Utsk. skolat ega rum.
Ått detta mål icke varit ett önskningsmål, synes äfven af de ordalag, som med afseende å denna fråga blifvit använda i Riksdagsbeslutet.
Denna angelägenhet är nemi. formulerad helt olika med önskningsmål.
I Iråga om bevillning m. m., hvarom R.
St:r ensamma besluta, heter det: »Vi hafva beslutit;» då det deremot säges:
»Vi halve för vår del beslutit» uti sådane frågor, till hvilka äfven den andra Statsmaktens samtycke erfordras.
Bland de anmärkningar, som i öfrigt blifvit framställda, är den väsendtligaste den, som rörer promulgerandet af 1865 års tulltaxa, hvilken, baserad på det med Frankrike afslutade handelsfördraget, på ett betänkligt sätt nedsätter tullen på de flesta importartiklar.
Att på sätt vid denna regeringsåtgärd egt rum, underkänna och öfverträda R.