Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag är för litet bevandrad i de detaljer, sop röra svensk bibliografi, för att sjelf kunna döma om skriftens pålitlighet och fnllstän-dighet, men förutom att jag sett berömmande fackanmälningar, fins det väl i och för sig intet tvifvel om, att Warburg är en af dem, som bäst äro inne i ämnet.
Till sid. 17 i boken vill jag blott upplysa, att Paullis » Kandestöb^r » fins i komplett exemplar i Kristianias universitetsbibliotek och att den är återutgif-ven genom F. Bätzmann på Gyld.
Bokh.
förlag 1867.
Vill man studera hela den literaturperiod, som betecknas med Holbergs namn, finner man i N.
M. Petersens literatur-historia det rikaste stoff, liksom Overskou i sin » Danske Skueplads » skildrar den Holbergska scenens upprättande och organisation med stor noggranhet och fullständighet.
Estetiska granskningar af Holbergs författare-individualitet • såväl som biografier i vanlig mening finnas många af nordiska och utländska författare.
Mallet, A. Legrelle (Holberg cons.
c. imitateur de Molière), Rob.
Prutz, Ljunggren, Toppelius, Scheibe (som inledning till den tyska öfyersättn.
af Peder Paars 1764), K.
L. Rahbek (Holberg som lustspelsförfattare, 1815), Welhaven m. fl.
hafva skrifvit arbeten i denna riktning, och dessutom finnas i tidskrifter spridda en mängd monografier, som det här skulle vara för vidlyftigt att anföra och hvilka ju dessutom icke äro så lätt tillgängliga för allmänheten.
Bland estetisk-kritiska verk till belysning af Holbergs författareskap vill jag särskildt nämna tvänne.
Det ena är O. Skavlans » Holberg som komedieforfatter » (Kr: a hos Alb.
Cammer-meyer), hvilket utmärkta arbete kan anses såsom det förnämsta till uppfattning af de Holbergska komediernas plats i samtiden och i verldsliteraturen.
De mest olika sidor, från hvilka de kunna betraktas, äro här grundligt belysta, såväl deras rent estetiska värde, som deras förhållande till författarens norska nationalitet, till den samtida nordiska kulturen, till föregångame inom literaturen o. s. v. Det andra verket är den danske estetikemPaludans » Nils Klim », som på liknande sätt belyser ett annat af författarens mest framstående arbeten.
Källorna till Holbergs biografi äro först och främst hans egna verk, isynnerhet de tre sjelfbiografiska brefven samt Scheibes företal till Peder Paars.
Scheibe var nemligen personligen bekant med författaren och har lemnat flere upplysningar af värde.
För öfrigt hafva utkommit, i form af tidskriftsartiklar och dylikt, åtskilliga mindre meddelanden hvilka supplera honom.
På grund af hvad som sålunda plockats tillsamman från de mest skilda håll, utgaf vidare den danske författaren C. W. Smith år 1858 » Om Holbergs lefnad och populära skrifter ».
Det är en med mycken flit och kärlek till ämnet företagen kompilation med bestämmande af kronologien och öfversigt öfver innehållet och betydelsen af skaldeverken.
Arbetet är kanske en smula torrt och litet gammalmodigt i uppfattningen, men förblir dock af åtskilligt värde.
Bland de i vår förteckning anförda, i anledning af jubiléet utgifna biografier är Martin Seips blott en ganska kort för den stora allmänheten gifven skildring af författaren, medan Winkel-Horns och Johan Yibes äro något vidlyftigare.
Äfven dessa äro populärt bållna och i sin framställning och karakteristik nyktra och sunda, så att de hvar för sig kunna bilda en nyttig och upplysande vägledning för Holbergs vänner, hvilka önska att i all korthet få en god och pålitlig öfversigt öfver hans lif och verksamhet.
Som ett fragment framträder Kr.
Arentzens » Fra det 18: de Aarhundrede », i hvilket författaren efter en kort öfversigt öfver århundradets literära rörelser meddelar Holbergs ungdoms-histora samt som tillägg några meddelanden om danska resande.
Der * förekomma särskildt i afdelningen om Holberg, jemte litet .besynnerliga karakteristiker och afvikelser, äfven träffande skildringar och iakttagelser, hvilka vitna om ett mera originelt sitt att skåda saker och förhållanden samt en viss sjelfständighet i granskningen, hvarför man onekligen läser boken med intresse.
Den vigtigaste Holbergbiografi till jubiléet är dock Georg Brandes ’ » Ludvig Holberg », en festskrift, hvilken jag gerna velat egna en mera djupgående granskning, än platsen här tillåter, isynnerhet som jag tror, att detta den begåfvade kritikerns arbete, hvilket naturligtvis nu emottages med stor uppmärksamhet, i sina hufvudvyer knapt i allt skall kunna bli beståndande.
Det säger sig sjelft, att man finner en stor mängd skarpsinniga och snillrika anmärkningar, hvilka kasta ljus öfver ämnet, men på samma gång som jag tror, att Brandes ’ ¿Ludvig Holberg * liksom t ex. äfven hans » Esaias Tegnér » icke utgår från en pålitligtbestämmande historisk granskning i det stora taget, sä finner man äfven i det hela en underström af subjektivt värderingssätt, hv.ilket icke sällan bortskymmer det rent objektiva betraktandet af den historiska literaturbilden.
Det är icke härmed min mening att vilja underskatta betydelsen af en vägbrytande, reformatorisk författares bild, stäld i ljuset af en ny stridsriktnings åskådning, men detta är ett, den objektiva literaturhistoriska domen ett annat.
I sitt föga träffande omdöme om Holberg som historiker framhåller Brandes sjelf som ett oeftergifligt kraf förmågan att lefva sig in i aflägsna tiders och länders uppfattningssätt, att inom detta område vara psykolog och skald.
I detta afseende kan man mot Brandes invända, att han sjelf icke har dragit slut-följderna af de drag till tidens karakteristik, hvilka han i sin bok framhåller, utom det att han — t. ex. i betraktelsen öfver medeltiden — beskyller Holberg för hvad han sjelf i sina » Hovedströmninger » gjort sig skyldig tilL Deremot var just Holberg, redan före Yoltaire, vägbrytare inom den kulturhi-storisk-psykologiska liistorieskrifningen.
Historiker såsom Daae, Holm, Stenstrup gifva Holberg det högsta beröm i detta hänseende.
Den sistnämnde, Brandes landsman, skrifver sålunda, att man efter många långa vidlyftiga granskningar ofta hos Holberg finner sina egna resultat stadfastade.
» Personernas ka-xakter och sinnelag, ■ deras uppträdande på lefnadsbanan har han jemt för ögonen », säger Stenstrup och vidare: » Derjemte var det egendomligt för Holberg, att han hade en lefvande känsla för den inre historien och kulturhistorien ».
Och hvad särskildt medeltiden beträffar, så säger samma historiker att Holberg långtifrån gjorde sig skyldig till ^förakt för medeltiden och missuppfattning af dess förhållanden, något som i långa tider var karakteristiskt för den franska liistorieskrifningen. » Men man får ändock ej göra anspråk på att vägbrytaren Holberg skall vara en 19: de århundradets historieskrifvare.
I sjelfva grundåskådningen af Holbergs personlighet gör hos Brandes äfven det subjektiva sig starkt gällande, hvarför man stundom känner brist på sympati.
* Jag har i denna korta uppsats med flit underlåtit att beröra de i anledning af jubileet fälda, ytterst afvikande yttrandena om Holberg som reformator.
af » Den politiske Kandestöber » var, om jag så får säga, en reformator i mycket konservativ anda.
Det är uppenbart att medvetandet härom icke har varit utan inflytande på vissa delar af Brandes ’ bok liksom på hans öga för Holbergs personlighet i det hela taget.
När Brandes sålunda framställer Holberg som pessimist öfverensstämmer, dettaicke med verkligheten.
Sant nog, var den gamle ungkarlen p&amp; sexti-sjutti år ofta tungsint, vid dåligt humör, knarrig, skarp, som gamla ungkarlar ofta pläga vara, men pessimist?
Brandes sjelf låter Holberg inkarnera * sig som Henrik och talar senare om hans » Fond af frejdig Lystighed ».
Visst är det .också att han i ungdomen var glad och munter, i sina omdömen gema human och välvilligt objektiv, i sitt umgänge ända in i ålderdomen » aldrig bitter eller menniskofiendtlig, ty han, den besynnerlige och tungsinte ’ Pebersvend ’, var i verkligheten en menniskovän » (E. Holm).
Jag har * fästat mig vid denna enskildhet, emedan Brandes ’ eftersägare i Sverige ganska obesväradt upptagit satsen på magisterns ord.
I Brandes ’ yttranden om klassicismen finnes mycket förträffligt, ovanligt mycket upplysande och i kritiken öfver några af de mest framstående af komedierna findes det så mycket ypperligt, att den kan räknas till de bästa Brandes någonsin skrifvit.
Deremot förekommer det mig, som om det skulle falla sig svårt att försvara den satsen, att Holberg skulle vara » en undtagelse » i förmågan att assimilera sig med klassicismen, » der ikke ligger for de Danske », och att detta skulle vara grunden till att Holberg icke funnit omedelbara efterföljare.
Brandes påpekar nu sjelf, att Holberg ingalunda varit mera in-lörlifvad i sin tids åskådningssätt än att han till och med » sprängt klassicismen », d. v. s. genom ett ämne (» Jeppe »), i hvil-ket hos Holberg sympati och satir blandade sig till humor, har han skildrat menniskan, ej endast typen, utan att känna sig generad af något » klassiskt » band.
Vägen till efterbildning kunde väl då de » anti-klassiska » danskame finna.
Något mera rimligt år det af N.
M. Petersen att framhålla Holbergs icke-danska nationalitet; ty det kan knapt förnekas, att allt det utmärkta, som danske författare under senare tider presterat i den komiska genren, skiljer sig i art från den Holbergska komiken, medan onekligen de norska författames satiriska riktning ligger honom.
närmare.
Den främmande måste, hur sant han än såg, dock se med ett främmande öga, och den öfverseende kärlek till det inhemska, som till och med midt under den bestraffande satiren gör sig gällande hos den infödde, denna kärlek, som å ena sidan skapar den varma lefvande humorn hos författaren och som å den andra sidan lättare kan uppfattas än påpekas af den infödde åskådaren, denna saknade kanske just Holberg något af.
Häraf förklaras äfven att Holberg i sjelfva Köpenhamn fick erfara, att hans komedier voro föråldrade redan före hans dödoch att han icke fann omedelbara efterföljare kan kanske äfven deraf förklaras.
Hans närmaste efterföljare var ju också en norrman, Wessel.
Man bör dock enligt min mening icke lägga alltför stor vigt på det ena eller det andra af dessa förklarings-sätt, emedan det under den omedelbart efter Holberg följande tiden fans omständigheter nog, hvilka gjorde det ganska naturligt att en Holbergsk skola kunde uteblifva.
Jag har här påpekat några af de invändningar, som kunna göras mot Brändes ’ framställning, men som jag redan medgifvit, man skall naturligtvis läsa boken med intresse och hvad det specielt kritiska angår kunna hemta mycken nytta af den.
Innan jag öfvergår till Holberg-illustrationerna bör jag äfven nämna dr. Forchhammers öfversättning af » Tre komedier af Plautus ».
Det är Aulularia, Mercator och Miles ghriosus, alla förebilder till Holbergska stycken, hvilka här föreligga i en förträfflig öfversättning.
Mostdlaria, som äfven hör till de Holbergska förebilderna, är likaledes utkommen i en utmärkt öfversättning af Fr. Gjertsen (Kristiania 1873).
Forchhammers öfversättning har i elegant utstyrsel utkommit hos Reitzel i Köpenhamn.
Den bildande konsten har i hög grad sysselsatt sig med Holberg.
Målare, bildhuggare, tecknare, kopparstickare och trä-snidare hafva utfört porträtter, byster, medaljonger, illustrationer ändå från 1720 till innevarande ögonblick.
En högst intressant uppgift skulle det vara att nu — då reproduktionskonsten hunnit derhän att lemna ett både godt och utmärkt billigt arbete
— samla i en gemensam upplaga det vigtigaste af hvad som under tidernas lopp presterats, det vill säga allt som har något historiskt och konstnärligt värde.
Ett litet prof som Julius Lange meddelat i » Illustreret Tidende » visar, att det kunde göras något intressant deraf.
Bland porträtt af Holberg bör hågkommas
* det berömda af Roslin, tillhörande Sorö akademi, förstördt genom eldsvåda 1812, men det finnes på samma ställe en kopia af målningen, liksom äfven ett samtidigt aqvarellporträtt.
Bergens museum eger en vaxmedaljong, som Holberg sjelf skall hafva skänkt åt en bekant och hvilken finnes återgifven i » Juleroser » för 1884 i medaljongtryck.
Dessutom finnas Arbiens vaxmedaljong och medaljsnitt, Wiedewelts marmormedaljong på sarkofagen, bysten i kgl.
teatern samt flera senare plastiska porträtt och statyer, deribland som bekant en af en svensk, Börjessons Holbergs-staty i Bergen.
Af kopparsticks-porträtt finnes en mängd, bland hvilka kunna nämnas Fritsch ’ s i Danmarkshisto-rien, mindre väl reproduceradt af Bruhl i upplagan af » Mindre poetiske Skrifter » 1746, hvilket framställer Holberg som en jemfÖrelsevis yngre man, 47 år gammal (1731) samt diverse kopparstick af Haas, Gottschie, Benigeroth, Lode, Clemens (efter Roslin), * Eckersberg (d: o), Heuer (efter Lorentzen) m. fl.
Äfven i de utländska upplagorna af Holbergska skrifter finnas åtskilliga porträtt.
Oftast får man se Holberg återgifven som gammal man.
Redan den första boken af » Peder Paars » (1719) innehöll illustrationer i träsnitt och likaså den samlade upplagan af 1720, men grofva och utan intresse.
» Nits Klim » och » Mindre poet.
Skrifter » förset^es i originalupplagorna med kopparstick, den förstnämnda af Mentzel.
Det första egentligen allvarliga och konstnärliga försöket att värdigt illustrera Holberg var dock genom rjvartupplagan af » Peder Paars » 1772, då Clemens utförde en serie stick efter Wiedewelts teckningar, hvarefter vidare följde den Baggesenska öfversättningen af » Nils Klim » med Clemens stick efter Abildgaard och Jens Juel.
Först i vårt århundrade på tjugotalet blefvo komedierna föremål for konstnärernas uppmärksamhet.
Det var målaren Lorentzen, som utförde en rad taflor (till en del återgifna i kopparstick), hvilka finnas på Kronborg.
De skola icke vara mycket betydande.
Men af så mycket större vigt blefvo Marstrands berömda Holbergs-taflor, hvilka fullständigt gå upp i den Hol bergska andan och
- flöda af munterhet och humor.
Dels i taflor, dels i teckningar har han illustrerat Erasmus Montanus, Barselstuen, Kandestö-beren, Det lykkelige Skibbrud m. fl.
Dessa, supplerade med taflor af V. Rosenstand, äro återgifna i Förlagsbyråns illustrerade folkupplaga.
Klaestrup har, icke utan humor, illustrerat såväl flera af komedierna som Peder Paars.
Det skulle emellertid föra oss för långt att uppräkna allt.
Hvad som nu föreligger i bokhandeln är nämnda folk- * upplaga af komedierna, en liknande på annat förlag med taflor efter Rosenstand, Peder Paars med Klsestrups taflor samt slutligen de två praktupplagorna: Boyesens upplaga af komedierna med planscher af Hans Tegngr och bokhandlare Stockholms Peder Paars med planscher af Hans Nikolai Hansen.
Boyesens upplaga har icke insändts till denna tidskrifts redaktion, men bör i alkl fall nämnas, då alla sakkunnige anmälare äro ense om att ställa dess „konstnärliga värde högt och att lofordande omtala Tegnérs äkta Holbergska uppfattning och tekniskt förträffliga utförande af planscherna.
Icke mindre beröm har mangifvit Hansens teckningar till Peder Paars, ett beröm som de äfven i hög grad fÖrtjena.
Paars-upplagan, som är i qvartformat och tvåspaltig, tryckt med antiqua och försedd med en mängd färgtryckta vignetter, innehåller ett betydligt antal präktiga illustrationer, präglade af en innerlig uppfattning af den store författarens outtömliga munterhet och djerfva komik.
För den, som vill ega ett verkligen förträffligt illustreradt Holbergsverk, utmärker sig äfven denne Peder Paars genom sitt billiga pris, trots den eleganta utstyrseln.
Ett egendomligt och högst intressant praktverk af första rang äro de hos Hansen &amp; Weller utkomna » Holbergske figurer og Typer efter den danske Skueplads ’ Traditioner », hvilka f. n. utkomma i ny subskription och, i förhållande till det vackra utförandet, för billigt pris.
Den danska nationalteaterns Hol-bergsframställare fruarna Phister, Hennings, Eokhardt, Hilmer, fröken .Nielsen, herrarne Olaf och Emil Poulsen, Schram, Kol- ' ling, Sternberg, Madsen, Nielsen, Meyer, f. Mantzius, Jerndorff, L. Petersen och Foss hafva låtit fotografera sig i kostym och dessa kostymtaflor hafva vidare fotoverats hos Schuster i Berlin och tryckts på kartong i folio.
Arbetet är för det första en prydnad på salongsbordet, demäst af intresse med hänsyn till Holbergtraditionen i kostym på den danska scenen och sist men icke minst genom att bilda ett porträttgalleri af denna scens nuvarande Holbergframställare.
Slutligen må omtalas den rad raska och trefliga taflor, som N. AViwel har utfört i det hos hofmusikhandeln i Köpenhamn utkomna arbetet » Holbergske Situationer i Billeder og Musik », till hvilket Fr. Rung har samlat musiken.
Härmed få vi då stanna, i det ofvanstående förteckning öfver musikalier visar, att icke heller musiken ville vara utesluten, då det gälde att fira den store författarens minne.
I det jag slutar denna lilla uppsats, vet jag sjelf mycket väl, att den kanske i allt för sammanträngd form angifver, hvad den efterholbergska tiden uträttat för och med den kAng hans namn grupperade literaturen.
Jag kunde hafva mycket att säga om Holbergdyrkandet och Holberguppfattningen på olika tider, likaså skulle det ha varit intressant att få uttala sig mera omständligt om de olika sidorna af Holberggransknin-gen i dess historiska utveckling, men med hänsyn till utrymmet och den främmande publiken, har jag måst inskränka mig till det som jag ansett mest egnadt att väcka svenska läsares uppmärksamhet på och lust till att göra närmare bekantskap
jmed » den guddomlige norrbaggen », som ju Thorild kallade honom, och detta kunde enligt min mening nu, då jubileet har utropat lians storhet och betydelse öfver Sverige som öfver det öfriga Norden, bäst ske genom att i all korthet påpeka de olika vägar, på hvilka man lättast når till honom genom den rika Holbergliteraturen.Om ” förklädnad och skyddande likhet ” inom pressen.
Lund i augusti 1885.
Jag tror mig veta, att ni ej afvisar meddelanden, som i någon mon äro egnade att upplysa era talrika läsare om förhållanden, hvilka för en del af dem möjligen äro obekanta.
Jag tager mig derföre friheten att till er sända medföljande lilla uppsats, för hvilken jag, sanningen att säga, hemtat idén från en af hr professor G. Retzius utgifven bok » Om förklädnad och skyddande likhet inom djurriket ».
Tills vidare heter jag Scavola.
» Svenska Dagbladet » hade för någon tid sedan en artikel, undertecknad Medici, i hvilken klandrades att hr G. Retzius, ehuru aflönad professor vid Karolinska institutet, använde sin tid till att redigera » Aftonbladet » *.
Hr Retzius beskylde hr Wallenberg för att hafva författat artikeln; men hr bankdirektören frånsade sig all del deri.
Sedan flertalet af studerande vid nyssnämnda institut offentligen förklarat, att hr R. på ett i allo tillfredsställande sätt uppfylt sina skyldigheter som lärare
— hvilket ingen har rättighet .att betvifla i betraktande af _ /
* Man har visserligen jemförelsevis anmärkt äfven mot prof. Sandahl, att han jemte sin lärarebefattning vid Karolinska institutet sköter en vidsträckt praktik; men just genom denna stora praktik förvärfvar han mången erfarenhet i och för den undervisning hem leinnar vid institutet.
Men deremot tror jag icke, att prof. Retzius till förmån för sin kan i Aftonbladet vinna någon erfarenhet jemförlig med den prof. Sandahl hemtar genom sin praktik.Aftonbladets nuvarande beskaffenhet — syntes i A.
B. en ny artikel, hvari hr R., bland annat, yttrar, det han endast af pietet mot L.
J. Hiertas minne öfvertagit Aftonbladet.
Hr prof. G. Retzius har af pietet upptagit hr Hiertas Elias-mantel, som — jag fruktar det högeligen — under tidernas lopp blifvit så betänkligt tilltygad, att icke ens en medicine professor kan afhjelpa bristerna eller med denna mantel » förkläda och skydda » Aftonbladets skröpligheter.
Hr R. vill naturligtvis af ren pietet återlora det på villospår komna publicistiska organet till de gamla traditionerna, till samma ton och stil, för att icke tala om den kända ärligheten och sanningskärleken.
Låtom oss i korthet tillse, hur det stod till med gamla A.
B: s publicistiska * moral.
Ingen tidpunkt af det hedervärda bladets verksamhet torde dertill vara mera lämplig än år 1838.
Under sommaren 1838 blef hufvudstaden vitne till händelser, hittills alldeles oerhörda uti de svenska rättegångsanna-lema.
Orsaken till dem är bekant.
En öfverlägset begåfvad man af vinglande politisk öfvertygelse hade utbildat en konst att smäda, före honom föga bearbetad hos oss.
Aftonbladet prisade och utbasunade detta nya slags marknadsvaror samt aftryckte långa ramsor derur, antingen af öfvertygelse eller emedan tidningens förläggare tillika var det omnämnda krämets.
Emellertid uppstodo allmänt kända oredor, och då man förebrådde oppositionspressen, att den väckt och underhållit dem, talade den med många variationer om sina förtjenster att motarbeta oordningarne och lugna sinnena.
Huru detta sjelfberöm står tillsamman med verkliga förhållandet, skola dess egna ord och gemingar närmare utreda.
Så snart tryckfrihetsaktionen mot Orusenstolpe blef bekant, började våra oppositionsblad — och i främsta rummet A.
— att genast bearbeta allmänhetens sinnesstämning.
Men man stannade icke vid försvaret af den anklagade.
Som man hoppades att han skulle segra så mycket lättare, i fall det föremål han angripit blef nedsatt i det allmänna omdömet, börjades en följd af artiklar om Majestätsbrott * *, hvari majestätet stämplades
* Publicist
* * Aftonbi.
1838, N: o 131, 132. » såsom ett luftigt fomtidsväsende, uppstiget i urskogarnes dimmor och bestämdt att en gång, som de, försvinna med odlingen, majestätet, denna lagstiftningens mystiska lointain, tillkommen att höja ett visst föremål öfver den region, der lagens åskvig-gar träffa. » *
Uti en annan artikel, om Prcerogativei * *, gick man ännu ett steg längre.
För att utveckla detta ämne, valdes exempel ur främmande folkslags häfder, der händelserna hade likhet med våra dynastiska förhållanden eller jemkades dertill.
Uti den kända insinuationstonen, som uttalar ingenting tydligt i orden, men så mycket mer i den insmugna tanken, tecknade man regenters handlingar hos andra nationer, jemte deras sorgliga öde, samt gaf vinkar om enahanda åtgärder och utgång äfven hos oss.
Dessa åtgärder gälde den högsta punkten i samhället, hvilken man sålunda sökte förringa; men äfven längre ned ill-fänades man att verka på allmänhetens öfvertygelse.
Man undervisade det » beskedliga folket i hufvudstaden », huru det borde tanka och tala, och huru det skulle verka i den riktning man utpekade.
Man föregaf sig uttrycka » den allmänna opinionen », och sedan man fått ett antal enfaldiga personer att eftersäga de utanlexor man dagligen upprepade för dem, tog man — såsom för öfrigt nog händer ännu i dag — bevis på sanningen af sina första yttranden från sina medgörliga lexläsares efterplad-drande.
Derjemte anföll man domstolen och juryn.
Denna senare blef framför allt ett mål för ett oaf brutet valkande.
Man gick så långt, sedan allt annat misslyckats, att man ville inverka på Berzelius.
Titeln af Sveriges ypperste vetenskapsman, af oberoende, aktad och populär medborgare kunde icke skydda honom för otidigheter.
I den.
af Aftonbladet berömda » Tryckfrihets-harpan » erhöll han en egen nidsång, under titeln Chemisten Poliiicus.
Sålunda förföljdes en institution, juryn, som just enkom blifvit inrättad till ett värn för pressens sansade frihet.
Efter det ryktbara uppträdet i Svea hofrätt, läste man i Aftonbladet * * *: » gårdagens händelser röjde tydligen tecken till ett steg, som allmänna opinionen antingen redan tagit eller står i begrepp att taga ».
— » De, som beredt denna opinionsyttring, må 8jelfve bäst veta hvad del det förflutna eger deri, och hvad
* Aftoubl.
1838, N: o 131, sid. 2, sp. 4.
* * » 1838, N: o 93, 99, 141, 152.
* * * N: o 141, sid. 1, sp. 4.för flet tillkommande vidare är ait vänta ».
— Efter denna inledning omtalas det ohyfsade tilltaget — att stampa, hvissla, hyssja — med en ton af fullkomligt bifall, ehnru redaktionens kända slughet aktade sig att uttrycka det med bestämda ord.
Förtjenade detta tilltag mot Hofrätten bifall, så måste alla sådana åtgärder förtjena - det; ty den enskilda handlingen har ingen annan rättsgrund — det borde hrr publicister
Således skulle en hvar, som fann sig obelåten med ett utslag, hafva rättighet att samla sina vänner och föra oljud eller förolämpa den - domstol, hvars domslut kändes obehagligt Likaså vore det åklagarens eller rättens fel, då den fälde eller hans anhang visade missnöje med utgången af målet.