Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
teaterstyrelsen ansett nödigt att åter upptaga ' Blanches “ Läkaren ", behöfde stycket väl icke derfbr spelas på Stora teatern, men om styrelsen så slafviskt följer traditionen och tror, att det måste gifvas på samma scen der det först uppsattes, då vi icke hade mer än en kunglig teater, så kunde styrelsen väl hafva kostat på en bättre rollfördelning.
Utgången hade sannolikt blifvit helt annan, om rollerna i detta svenska originalstycke anförtrotts åt de värdigaste.
Men kanske dessa icke kändé lust att offra sig för den svenska originaliteten.
Det förefaller nästan, som skulle en viss afundsjuka finnas mellan de två kungliga scenerna, och mången gång ser det ut, som vore dessa scener icke två nära förenade delar af samma organism, utan två medtäflare, hvilka strida om allmänhetens gunst och pengar.
Detta kan slutligen leda till den olyckliga.
utgång, att hela organismen brister sönder och det gifver onekligen redan nu vatten på deras qvarn, hvilka mala på den gamla visan om Dramatiska teaterns indragning, något som ovilkorligt skulle skada talscenen, utan att hjelpa operan.
Det är sällan vi få se svenska original på våra kungl.
teatrar, men detta lär väl icke vara teaterstyrelsens fel.
svenska dramatiken är ty värr icke just af det slag som genom sina goda egenskaper tvingar sig fram.
Då vi för omkring fyrtio år sedan fingo se svenska teaterstycken, hvilket under de då senast förflutna femtio åren varit någotnästan otänkbart — G.
A. Brakels “ Oden i Svithiod “, G. F. &amp; H.
G. Åkerhjelms “ Engelbrekt " och kanske ett par andra obetydligheter hade kommit och spårlöst försvunnit
— stod allmänheten alldeles öfverraskad och var genast benägen att klappa händerna åt hvilka medelmåttiga alster som helst, blott de voro svenska.
Det gamla pratet om svenskarnes obenägenhet för det inhemska och förkärlek för allt utländskt är gripet ur luften och gäller lika litet för dramatiska alster som för flertalet af öfriga föremål.
Sven-skarnes “ chauvinism " är lika stor som fransmännens, tyskar-nes och andra folks och kommer nog att fortfara så länge nationaliteter finnas.
Blanches “ Läkaren " mottogs njed jubel.
Att i stycket fans föga eller ingen plananläggning, att karaktererna voro *
svagt tecknade, att den händelsernas väl beräknade och följdriktigt genomförda utveckling, som hos ett dramatiskt arbete framkallar den enda goda verkan, alldeles saknades
— allt detta gjorde ingenting.
Stycket var svenskt, det var nog, och dertill kom väl, att det var uppsatt med mycken omsorg.
Hillmans roll spelades af N. W. Almlöf, Lovan-ders af Hyckert, Rudorfs af Dahlqvist, och dessa skådespelare understöddes af fru Hjortsberg (sedermera fru Wester-dahl), fru Charlotte Almlöf, hrr Svensson och Sevelin, den då unge Gustaf Kinmansson m. fl.
Det är förhatligt att göra jemförelser, och vi göra ej heller sådana, men vi erinra endast, att hufvudrollerna nu innehafvas af hrr Örtengren, Personne och Hanson,- af hvilka den sist nämde skulle taga upp Dahlqvists mantel, men naturligtvis icke förmådde lyfta en enda liten flik.
Anser teaterstyrelsen för den svenska skådebanans ära nödvändigt att upplifva ett gammalt, förlegadt svenskt stycke, så borde väl också teaterns förnämsta krafter användas.
I annat fall må stycket ligga der det ligger.
Då Blanches namn går till efterverlden, bäres det icke upp af hans stora skådespel och ej heller af hans stora romaner, utan af hans små, qvickt och fyndigt lokaliserade bearbetningar efter ut-ländska småstycken och hans oöfverträffliga små berättelse-serier och bilder ur verkligheten.
“ Läkaren " kommer aldrig med, ej heller “ Engelbrekt och hans dalkarlar ".
Dessa stycken äro i dramatiskt afseende lika med noll, d. v. s. lika med det allra mesta af svensk dramatik.
Jag har hört sägas, att kungl.
teatern vänjer de svenska originalen, i synnerhet de historiska skådespelen, från sig och att dessa nu derför vända sig till Nya teatern, hvilken således skulle blifva det patriis musis helgade konsttemplet.
Den beskyllningen bör kungl.
teatern kunna bära med lätthet, ty sannerligen vår konst vinner något på alla dessa urklipp ur svenska historien, hvilka nu i några årtionden gått och gält för historiska * originalskådespel, de må vara författade af v. Beskow, Blanche, Börjesson, Ridder-stad, Hyltén-Cavallius, Wijkander, Hedberg eller någon annan allt intill hr Evers i våra dagar.
Har kungl.
teatern syndat i afseende på svenska original, så är den synden icke ett peccatum omissionis, utan commissionis, det är icke för hvad teatern underlåtit att spela, utan just för hvad den spelat af svenska frasstycken som den borde ställas till ansvar.
Genom att uppföra dessa på allt verkligt innehåll tomma och för all sann dramatik främmande arbeten har teatern fört allmänhetens smak in på afvägar, uppmuntrat till ytterligare alstring af samma slags ogräs och sannolikt för lång tid hindrat möjligheten af en god svensk dramatiks uppkomst.
Tidningarna hafva väl också något på sitt samvete i denna sak.
Så snart det varit fråga om ett svenskt stycke, i synnerhet ett s. k. historiskt, har sträx en annan måttstock framtagits, icke den estetiska, utan den fosterländska.
Då har ej längre varit fråga om konst, utan om patriotism, men hvilken på det betänkligaste missförståtts.
Ett svenskt historiskt stycke måste behandlas med aktning, heter det, det vill på fullt ärligt språk säga: nog är det här arbetet ett uselt sammelsurium, hvars dåliga sidor borde framställas till allmän varning, men emedan författaren ta-git sig för att plocka några sidor ur svenska historien, och denna måste vara oss alla kär eller åtminstone hållas i ära af menigheten, så äro vi väl tvungna att tysta samvetets röst och framhålla det fosterländska i företaget.
— Det finnes knapt en enda som har mod att tala om, huru det egentligen står till.
Och det är ej heller så underligt.
Hvem vill anses för dålig fosterlandsvän?
Hvem vill förklaras för varg i veum?
Jo, att de svenska historiska skådespel som skrifvas och spelas i våra dagar äro med ett enda undantag, “ Mäster 01of “, af samma skrot och korn som för fyrtio år sedan.
Beskow spökar, Börjesson går igen, allt är som förr, slägte från slägte^ lögn på lögn, och der lögnen släpper, inträder ett ofantligt tomrum.
Det kännetecknande af förflutna tider som det historiska skådespelet skulle uppvisa i förenmg med intresseväckande dramatisk framställning finnes lika litet nu som förr, lika litet hos hr Evers som hos hrr Blanche och Hedberg.4 Det är blott de yttre tilldragelserna som nödtorftigt flickas i hop till några akter eller till en hel mängd tablåer, der ståten och skräf-let få ersätta hvad som brister i verkligt innehåll.
Hertig Karl stultar omkring och skroderar om framtiden lika barnsligt och osannolikt som Birger Jarl före honom.
Hvilka löjliga gubbar!
Men det låter bra, och galleriet hurrar, och akademien, det vigtigaste af allt, har satt sin snille- och smakprägel på det “ fosterländska verket “ som skall lära massorna att vörda våra “ stora minnen. “ Akademien kunde dock mycket bättre uppnå det målet, om hon läte införa i Posttidningens officiela afdelning, hvilket sedermera naturligtvis af-trycktes af alla andra tidningar, ett tillkännagifvande af ungefär följande lydelse:
“ Det historiska skådespel som svenska akademien, i öf-verensstämmelse med sin höga stiftares nådiga afsigt att under uppodlande och stadgande af svenska språket utsprida och upphöja äran och minnet samt sjunga stora mäns lof,nu senast haft glädjen att med sitt andra pris utmärka, är icke af någon annan dramatisk art än den rent akademiska och hänföres bäst till théåtre impossible.
Det historiska i skådespelet är också rent akademiskt och således afsedt blott såsom prof på språkets renhet, styrka och höghet.
Vill man lära sig svensk historia, skall man spara in utgifterna för teaterbiljetter de aftnar då historiska skådespel gifvas och köpa sig Geijers och Fryxell historiska skrifter samt fullständiga dem med Starbäcks och Bäckströms berättelser.
Ett sådant tillkännagifvande vore onekligen af stor riytta.
Det är Nya teatern som på senare tider åtagit sig att spela svenska historiska stycken, och detta anses mycket förtjenstfullt.
Så länge dessa stycken äro af nyss nämda beskaffenhet, torde det dock vara förtjenstfullare att icke spela dem.
Men man kan icke ålltid spela “ Boccaccio “, knappt “ Niniche ", ehuru hr Holmqvist kanske finner detta med konstens uppgift mest öfverensstämmande, och hr Josephson låter den innehållslösa operettens klingande vältalighet öfverrösta de estetiska betänkligheterna.
Man måste stundom spela något annat, och så gifver man for omvexlings skull “ Mäster Olof14, som också är ett historiskt skådespel, men af helt annat skaplynne än flertalet af våra andra med det namnet.
Det är för det första sjelfständigt, helt och hållet ursprungligt, och redan detta väcker ett helt annat intryck än de vanliga “ originalen " som äro tillklipta efter samma mönster och hoptråcklade med samma slags styng.
Med förvåning erfar.
man, att stycket är skrifvet för många år tillbaka.
Man intages af aktning för en författare, hvilken redan vid ett par och tjugu års ålder kunnat åstadkomma ett så märkligt arbete, på samma gång man måste beklaga, att de brister, som finnas i skådespelet och som i detta kunna skrifvas på den ungdomliga oerfarenhetens räkning, icke minskats, utan snarare tillväxt i de arbeten hvilka samma författare vid en mera mogen ålder sammanskrifvit.
Men dermed har man icke att göra, då man ser “ MästerÖlof “.
Med ett nästan icke under någon enda scen min-skadt intresse följer man skådespelet från början till slut.
Man kan förarga sig åt karaktersteckningen afhufvud-personen eller rättare sagdt den person, hvars namn stycket bär, ty hr Strindbergs “ Mäster 01of “ är sannerligen icke historiens, och författaren har icke, så vidt kändt är, under sina mera djerfva ah berättigade försök till kulturhistoriska ombildningar af fäderneslandets häfder gjort några upptäckter som kunna ställa den häftige reformatorn i annat ljus än det i hvilket våra historieskrifvare hittills framstält honom.
Hr Strindberg är sjelf en allt för mycket sJcapande konstnär för att kunna fullt troget efterbilda en figur efter ett gifvet original, och hans så mycket omordade, dels prisade, dels fördömda realism saknar ofta sjelf realitet, hvarpå också “ Röda rummet “ gifver talrika bevis.
Han är mer en stäm-ningsmenniska som omdanar verkligheten efter hvad han för tillfallet finner för god t för att derigenom gifva luft åt något som pressar honom, något som han vill angripa och, om möjligt, förkrossa.
Derför har han till nående af syften, som icke hafva något gemensamt med diktningen efter verkligheten, skapat en Olaus Petri som historien icke känner till.
I det fallet äro hans historiska figurer icke tillförlitligare än den gamla skolans hjeltar, och liksom han helt djerft skapar karakterer af annat slag än deras, hvilkas namn de bära, ryggar hän ej heller till baka för att laga i hop situationer, hvika aldrig funnits och aldrig Jcunnat finnas i verkligheten, men på hvilka han sätter historiska namn.
Hän skyr också ej att låta femtonhundratalets menniskor tänka och handla som vår tids och uttala åsigter hvilka födts århundraden efter den tid han skall dramatiskt skildra.
Midt bland mycket verkligen tidstroget störes man af helt moderna framställningar, som synbarligen tillkommit för att författaren må ladda ur sig hvad som i följd af alldeles personliga förhållanden legat och grott hos honom, t. ex. de så ofta återkommande försäkringarna, att barn alldeles icke hafva någon skyldighet att visa tacksamhet mot föräldrar.Men om man också förargar sig aldrig så mycket öf-ver dessa onekligen stötande brister, känner man sig likväl gripen af författarens stora förmåga att väcka deltagande för sina personer och man låter honom rycka åskådaren med sig i den spännande utveckling han underkastar handlingen.
Det är icke historiskt trogna karakterer och situationer han framställer, men det är menniskor med kött och blod, med tankar och begär och handlingsförmåga, med mensklig styrka och mensklig svaghet, och derför känna vi intresse för dem, deltaga i deras glädje — den är dock icke stor — och deras sorger,, hvilka äro så mycket större, och följa dem utan trötthet ända till slutet.
Hvilken skilnad på detta verkliga skådespel och på de skuggspelsfigurer, hvilka så länge fått gälla för fullgoda konstskapelser inom den inhemska dramatiken!
Egentligen har man vid bedömandet af ett arbete för scenen icke att göra med den omständigheten, om författaren troget följt hvad historien öfverlemnat åt oss eller om han, äfven till vår stora harm, vridit och vändt på de historiska karaktererna.
Hufvudsaken vid all dramatik är, att dramats fordringar äro uppfylda för åstadkommande af en kraftig verkan, och i detta afseende har man icke mycket att förebrå hr Strindberg.
Visserligen är det hela söndersprängdt, såsom den författarens vana är — han tål ingen helhet, ty den är för honom bara pedanteri
— men äfven splittradt, är arbetet dock ett verkligt konstverk, som står öfver hvad vi här i landet varit vana att se.
På karaktersskildringens område är Gerdt Bokpräntare en mästerfigur, ej så lätt att göra efter, och Kristina, Gerdts dotter, en af de älskligaste sceniska företeelser man någonsin sett, om ock i sin nästan obegripliga oskuld ej fullt rea-
* listisk.
Äfven mäster Olof sjelf, om också icke en sann Olaus Petri, är en menniska för hvilken man måste fatta djupt intresse.
De minst lyckade figurerna äro modern, på hvars moderskärlek det må vara tillåtet att tvifla, och detvå svartebröderna, som egentligen icke äro annat än ett par vanliga teaterbofvar efter gammalt, nu utnött mönster.
Det är på sådana stycken som skådespelarne med fördel pröfva sina krafter.
Nya teaterns få pröfva på mycket, men icke alltid med så stor nytta, som när de spela “ Mäster 01of “.
Hr Hillberg har redan tagit priset för sin Gerdt Bokpräntare, hvilken är en synnerligt lyckad skapelse, som i rikt mått godtgör, att samme skådespelare genom sin slapphet i ålderman Jacques ’ roll i “ Gillets hemlighet " skämde bort hela stycket och åstadkom, att nämda arbete af hr Strindberg kom att räknas biand vanlig svensk dramatik.
Hvad mäster Olofs representant, hr Engelbrecht, vidkommer, så är han ju en skådespelare, hvilken med rätta räknas till de “ aktningsvärde ", sådana som vinna succés d1 estime, hvilken han förtjenar äfven i detta stycke, ehuru hr Engelbrecht tyckes hafva svårt att komma ifrån det uppskruf-vade patos som bemäktigat sig honom, då han ännu icke hade så god ledning som vid den Josephsonska scenen, och hvilken uppskrufning, derom kan man vara öfvertygad, måste utgöra den konstförståndige teaterledarens förtviflan.
Men det är icke så lätt att öfvervinna inrotade ovanor.
Åskådarne hafva funnit fru Fahlman i Kristinas roll “ ganska snäll ", och det omdömet torde vara berättigadt, ehuru rollen onekligen fordrar något mer.
Stannar fru Fahlman vid Nya teatern, hvilket otvifvelaktigt vore till hennes egen fördel, kan hon nog en gång blifva något mer än endast “ ganska snäll “.
Min uppgift är icke att ingå i någon detaljkritik; jag ville, såsom redan antydt, icke befatta mig med någon kritik alls, utan endast tala litet om vår sceniska konst i allmänhet nu på nyåret och derför nämner jag icke något om alla de andra i hr Strindbergs skådespel uppträdande.
Nya teaterns öfriga nyheter torde ock saklöst kunna förbigås, och det samma kan man väl göra med både Södra teatern och Mindre teatern, ehuru den först nämde är en på sitt område ganska förtjenstfull skådebana, som kan bjuda på hr Berg-
3ström och fru Bruno, under det den senare för tillfallet kan skryta med fru Moe.
I andra stora städer händer det, att småteatrarne äro plantskolor för de större scenerna som från dem hemta ganska användbara skådespelare.
Detta är i synnerhet fallet i Paris, der Théåtre-Frangais rekryterar ej blott från konservatoriet (när skola vi någonsin få ett skådespels-konservato-rium, som träder i n. v. kungl.
teaterelevskolans ställe?
) t utan också från Odéon, Gymnase och Vaudeville.
Något motsvarande hör till undantagen i Stockholm.
Det var blott då Stjernströms teater 1863 vardt kunglig, som åtskilligt lefvande inventarium följde med, detta till den kungl.
teaterns stora fördel.
Sedan dess händer det högst sällan, att någon från en mindre teater öfvergår till den kungliga.
Hr Thegerström hör till de få, och han har visat, att en sådan omflyttning kan göras med fördel för både skådespelaren och den scen till hvilken han öfvergått.
Önskligt vore, att fru Dorsch-Bosins flyttning fmge lika god utgång.
Saken är alltid vansklig, men ingalunda, såsom många tro, omöjlig, åtminstone icke omöjligare än att den kungl.
scenen tager emot debutanter från östan och vestan och från andra väderstreck också, sådane hvilka icke tillhört någon annan scen i hufvudstaden och ej hafva den ringaste föreställning om scenisk konst.
Från något håll måste den kungl.
scenen hemta sin oundgängliga besättning, då den gamla småningom går bort.
På teaterns egen elevskola kan man icke lita.
Äfven om der arbetas med både nit och skicklighet, hvilket onekligen är fallet för närvarande, och äfven om arbetet faller i de naturliga anlagens goda jord, hvilket ty värr ej alltid är afgjordt, så är det dock icke säkert, att kungl.
teatern får behålla sina elever, så snart de lemnat skolan.
Bevis på motsatsen förekomma ofta.
Funnes en med musik-konservatoriet förenad verklig dramatisk undervisningsanstalt, kunde den otvifvelaktigt så inrättas, att de bästa eleverna tillförsäkrades plats vid den kungl.
scenen, hvilket vore en belöning för dem, men också måste förbindasig att uppträda på den scenen och der qvarstanna vissa år.
Detta skulle vara vilkoret för den kostnadsfria undervisningen och kunde ingalunda tolkas såsom ett ingrepp i den personliga friheten.
På detta sätt, men endast på detta sätt skulle den af staten understödda skådebanan, den vid hvilken man ju i främsta rummet har att fasta sin uppmärksamhet, kunna försäkra sig om goda skådespelare för framtiden.
Att sätta sig och vänta på att nya krafter skola af sig sjelfva tillströmma, är att bra mycket förtrösta på en mild försyns särskilda ingripande i teaterns affärer.
Det finnes nog de, jag vet det mycket väl, som säga:
“ Det har ju gått bra hittills.
Teatern har ju fått hrr Hedin, Fredrikson, Thegerström, Törnqvist, Personne och ännu flera, både herrar och damer, som icke varit uppfostrade vid teatern.
Hvarför skulle det icke gå lika bra äfven hädanefter?
Detta är ett fåviskt tal.
För det första är det icke alla år, ej ens alla årtionden som skaffa teatern en ung man i verken sådan som hr Fredrikson.
För det andra hade det icke skadat kungl.
teatern och ej heller hr Fredrikson, om han haft tillfälle att genomgå en ordentlig konstskola.
Och huru mycket nödvändigare hade en sådan skola ej varit tor åtskilliga andra skådespelare!
Måtte det en gång blifva slut på dilettantismen!
Teaterns framtid beror på, att hon tillförsäkras om nya, från en verklig konstskola utgångna krafter, hvilka redan vid sitt första framträdande på den kungl.
scenen hafva läroåren bak om sig, men som ej der-tor lemnas vind för våg, utan måste taga råd och handledning af en vid teatern anstäld instruktör, hvilken icke har något annat att sköta än detta “ instruerande ".
Hvarje teatervän, hvarje konstvän i allmänhet, hvarje fosterlandsvän, som vill och kan se saken något längre än till abonnemang och granna uppsättningar, skall otvifvelak-tigt medgifva, att endast på nyss anförda sätt kan teatern trygga sin tillvaro och tänka på främjandet af den foster-ländska konsten.
Men, invändes otvifvelaktigt, hvar taga bröd i öknen?
Huru skaffa anslag till de otvifvelaktigt stora kostnaderna?
Derpå svaras helt enkelt:
Vill en för nationens andliga odling nitälskande regering med allvar taga i tu med saken och med alla tillgängliga medel öfvertyga folkombuden, att frågan icke gäller något lappri, att hon till och med är vigtigare än en hel mängd andra anslagsfrågor^ vill samma regering sjelf visa sin goda afsigt genom att sätta teatern bland bildningsanstalterna, akademierna och museerna och icke bland posten, telegrafen, tullen och skogsstaten; vill landets press, såsom allt skäl är att antaga, gemensamt arbeta för frågans goda lösning, och vill för öfrigt hvar och en i sin mån bidraga till att upplysa dem som ännu kunna vara i okunnighet om sakens stora vigt — så lär väl riksdagen icke vara omöjligare i en sådan anslagsfråga än i så många andra.
Tillräckligt anslag till kungl.
teaterns skötande i öfverens-stämmelse med konstens fordringar och tillräckligt anslag till en med konservatoriet förenad fullständig dramatisk konstskola samt en fullt konstförståndig ledning af både teatern och skolan — det är hvad som fordras.
I annat faJl är det inom en kanske icke aflägsen framtid slut med vår sceniska konst.
Situationen i Danmark.
Det är ministeren Estrups upplösningsprocess, som för tillfället försiggår, långsamt och derför nästan hemskt, men säkert och derför likväl med ett visst skimmer öfver sig.
Långsamt, otroligt långsamt, det är hufvudintrycket ..
Det är något dräpande i denna långsamhet, som ty yärr är så karakteristisk för nationen.
Det är icke för ro skull, som vårt populäraste ordstäf berättar för oss, att “ den der kjörer med stude, kommer også med.a — Ja visst, men han hinner målet då alla de andra kommit längre.
Äfven våra dagars Frankrike har ju haft sin reaktionsperiod, men det kom likväl någorlunda snart förbi den 16 maj, Estrup-Scavenius uthärdar fyra gånger så länge, som den ojemför-ligt dugligare firman Broglie-Fourtou — en sådan olikhet kan breddgraden åstadkomma.
Att skildra den senaste tidens politik, det är att skildra affallens historia.
Ministeren Estrup är ännu vid makt, men dess anhängare glesna dag från dag; inom kort stå blott ståndsbröderna och deras lakejer qvar.
Jag har redan förut omtalat orsaken, jag skall nu omtala verkningarna.
Då riksdagen på hösten sammanträdde, visste man att venstern liksom förut, både moderata och radikala, stod fiendtlig mot Estrup, men man visste också, att högern var splittrad och att det framför allt inom detta parti fans en ekonomisk opposition, som under den föregående korta session, den hade existerat, icke fått tillfälle att fixera sin ståndpunkt och utveckla positionen, men som kanske nog skulle tala, då tillfälle dertill gåfves.
Men man fick höra af de herrarne innan väntadt var, den första dag tillfälle erbjöd sig.
Vid finanslagens första behandling togo samtliga de tre, som äro medlemmar af denna icke talrika men genom de tre herrames namn och sociala ställning dock långt ifrån betydelselösa grupp, ordet för att utveckla sin uppfattning af situationen.
Först kom Falbe-Hansen, som är professor i nationalekonomi vid vårt universitet, derpå grosshandlare Hage och slutligen fabrikör Filip Schön.
Det var tydligt nog, att de tre herrarne hade aftalat att rycka fram strax efter hvarandra.
Absolut intressantast var Falbe-Hansen, särskildt hans uttalanden om krigstullskatten, en öm punkt.
För att betäcka förlusten genom vårt senaste olyckliga krig, bestämdes på sin tid en extra “ krigstull * på åtskilliga nödvändighetsartiklar, sålunda att för dessa utkräfvas både ordinär tull och krigstull.
Tydligen hade man tänkt sig, att denna skatt skulle upphöra efter några års förlopp, men den existerar ännu.
Falbe-Hansens tankegång var i korthet denna: Konseljpresidenten och finansministern Estrup talar alltid om vårt öfver-skott och om allt hvad vi kunna uträtta för detsamma.
Men saken är helt enkelt denr vi borde intet öfverskott hafva.
Det skulle konsumeras af skattenedsättningar, och framför allt borde krigstullen upphöra.
Den har länge sedan betäckt krigsutgifterna, mén då den som all indirekt skatt, hvilken hvilar på så nödvändiga saker som kaffe och socker, företrädesvis tynger på den obemedlade, så hafva de förmögnare låtit den fortfarande existera, och hafva derigenom funnit ett beqvämt medel att låta de fattiga bära icke blott krigets bördor, utan mera dertill.
Derfor var vårt öfverskott bygdt på fattigmans umbäranden, på en summa af sorg och lidanden.
Man kan förstå, hvilket uppseende det väckte, då en medlem af högern, som derjemte är vår mest betydande nationalekonomiska kapacitet, sade dessa ord, hvilka åtfölj-des af stormande bifall från venstem.