Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 65, samt bifalla det af Hr Nordenanckar framställda förslag; men innan denna propos. bann blifva besvarad, anmälde sig och yttrade Frih. Palmstjerna, Jag anhåller, att H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, behagade skilja propos:rna åt, så att man kunde bifalla den ena propos. eller afslå den, utan att derföre bifalla eller afslä den andra, och ätt Hr Gr. o. Landtm, behagade framställa propos. först på Utsk:s tillstyrkande eller pä Hr Nordenanckars förslag.
Meningarna om dessa förslag tyckes vara sä delade, att det måhända skulle kunna blifva fråga om någon votering, och då kunde det ena bli ja-propos. och det andra nej-propos.; men att besvara begge på en gång, faller sig, åtminstone för mig, svårt.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att såväl Hr Nordenanckars, som de öfriga under öfverläggningen afgifna förslag åsyftade afslag å Utsk:s förslag, och alt således Hr Nordenanckars förslag ej kunde antagas, utan alt R. o. Ad afsloge hvad Ulsk. föreslagit.
Ur von Hartmansdorff; Jag instämmer med Frih.
Palmstjerna och anhåller vördsamt, att Hr Gr. o. Landtm, måtte gifva oss propos. endast lill afslag å Utsk:s betänk., på det alt vi må hafva ren sak med de öfriga proposrrna.
I anledn. häraf förklarade H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., ett propos., som endast innefattade afslag ä Utsk:s förslag, visserli gen var en af de propos:r, hvilka i ämnet borde göras, enär ett sådant beslut under discussionen blifvit yrkadt, men att orsaken hvarföre II.
Ex. först framställt propos. å Hr Nordenanckars förslag, hvilket också förutsatte afslag å Utsk:s förslag, varit den, att Hr Nordenanckars förslag mindre än det förslag, som blott afsåg afslag, afvek från hvad Ulsk. tillstyrkt; hvarjemte H.
Ex. dock tillkännagaf, att om R. o. Ad. ansåge propos. böra först framställas pä afslag å Clsk:s förslag, eller rättare sagdt å alla i ämnet framställde förslag, något hinder deremot ej mötte.
Jag anser visst för min del, att Hr Gr. o.
Landtnäs propos. var lika så ren, som de af tvenne ledamöter nu yrkade, men efter ett sådant yrkande blifvit gjordt af Frih.
Palmstjerna och Hr von Hartmansdorff, så kan det vist låta sig göra, pä sätt också Hr Gr. o. Landtm, synes medgifva, att propos. först göres på afslag.
Jag har begärt ordet egentligen derföre, att icke det amendement, jag tagit mig friheten göra till Hr Nordenanckars förslag, skulle på något sätt inverka på vederbörande till afslag eller sam - 104 Den 5 Februari f. m. manblandning med Hr Nordenanckar förslag. lag får derföre förklara, alt jag icke äskar någon propos. på mitt amendement i annan händelse än den, att vid votering
Hr slag blifver antaget.
Jag anhåller få fästa uppmärksamheten derpå, att K.
M:s propos. innehåller dels förändrad redaclion af 23 cap. 1 § Arfdabm och dels tillägg till 7 § i 20 cap. af samma balk.
Den sednare delen af K.
M:s nåd. propos. har Utsk. så väl i sitt första som sednare betänk, tillstyrkt R.
St. att bifalla.
Det bar äfven ingått i reservanternas förslag, att ett sådant tillägg till 7 § 20 cap.
Arfdabm skulle göras.
Hvad man nu helst beslutar rör:de 23 cap. 1 § Är.fdabm, .så är det intet hinder att bifalla K.
M:s nåd. propos. om tillägg till 20 cap. 7 § samma balk.
Det torde således blifva nödvändigt alt framställa särskilda proposm på dessa tvenne särskilda delar af ämnet.
I anledn. häraf erinrade H.
Ex. Hr Gr. o. Landtm., att Hr Nordenanckar förslag innefattade, att det af K. M. i nåd. proposm föreslagna tillägg till 7 § 20 cap.
Arfdabm skulle antagas, och H. Ex. således, vid framställande af propos. å bifall till Hr Nordenanckar förlag, trott sig hafva gjort propos. äfven i afseende på berörde tillägg.
Jag anhåller, att propos:rna må ske så, som Hr Gr. o. Landtm, framställt, d. v. s. att propos. först göres pä Hr Nordenanckar förslag, och att contraproposm må blifva på hvad Frih.
Palmstjerna och flere andra talare tillstyrkt.
Jag får fästa uppmärksamheten derpå, att jag icke yrkat någonting annat än blott i afseende på sättet för propos:rnas framställande, men icke yttrat mig i sjelfva saken för öfrigt.
Härefter yttrade H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., att den i detta ämne framställda proposm afsett, att R. o.
Ad., i fall Hr Nordenanckar förslag bifölles, tillika skulle uttrycka, att detta skett med afslag å Ulsk:s förslag.
Ex. fann dock, att ett sådant tillägg icke kunde behöfvas, emedan i och med detsamma Hr Nordenanckar förslag bifölles, Utsk:s förslag blefve afslaget, utan att någon ytterligare propos. derom kunde komma i fråga; och vid sådant förhållande och för att icke föranleda en vidlyftig öfverläggning, ansåge H. Ex. lämpligast att nu propos. gjordes blott på bifall till Hr Nordenanckar förslag.
Härvid gjordes ingen erinran, hvadan H. Ex. hemställde, om R. o.
Ad. bifölle Hr Nordenanckar ifrågavavar. förlag.
Ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå H. Ex. förklarade, att han trott sig finna, att ja härvid varit öfvervägande. Gr. Frölich:
Sedan nu beslut är fattadt, med antagande af Hr Nordenanckar förslag, så anhåller jag, att Hr Gr. o. Landtm, ville framställa propos. på det af mig föreslagna amendement.
H Den 5 Februari e. m. 105 H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. såsom tillägg vid det nyss fattade beslutet, behagade bifalla Gr.
Denna propos. besvarades med starka nej, jemte några ja, hvarefter H. Ex. tillkännagaf, att nej öfverröstat ja.
I öfverensstämmelse med sedermera af H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställd propos., fann R. o. Ad., alt, i följd af Ståndets bifall till Hr Nordenanckar förslag, det af Frih.
Cederström afgifna förslaget hade förfallit.
Upplästes och lades lill handlingarne ankomne prot.utdr. från de öfriga RiksSt-.n, nemi. från PresteSt. af d. 14, 15, 17, 18, 20, 22, 24, 25, 28, 29 oell 30 sisth Januari, från RorgareSt. af d. 8, 11, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 22, 23, 24, 25, 29 och 30 i samma månad, och d. 1 dennes, samt från BondeSt. afd. 24 Äng. och 11 Dec. nästl. år, samt d. 11, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 22, 24, 28, 29 och 30 sisth Januari.
Lades på bordet ett från Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk. inkommet mern.
N:o 130, ang:de minskning i Utsk:s cancelli-personal och vaktbetjening. H. R. o. Ad. åtskildes kl. ^ till 3 e. m.
Onsdagen den 5 Februari 1845.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s d. 22 och 30 sisth Januari på bordet lagda utlåt.
N:o 66, i anledn. af gjorda anmärkmr vid Utskis betänk.
N:o 15, öfver K.
M:s nåd. propos., ang:de ändring af 8, 9 och 10 §§ i 17 cap.
Handelsbm samt förklaring af 2 § i samma cap. och balk.
Hr von Hartmansdorff, Augt Jag anhåller att Ridd.- cecret. måtte få upplysa huru detta mål blifvit afgjordt hos de öfrige Stånden. 7 H. 14 106 Den 5 Februari e. m.- Underl. varande utlät-, hvaremot BondeSl., som vidblifvit sitt förut fattade beslut, lagt detta utlät, lill handlingarne; men att underrättelse om PresteSt:s beslut i detta ämne ännu icke till B. o. Ad. inkommit.
Efter de underrättelser, jag tror mig med säkerhet äga, har betänk, blifvit afslaget bade af Högv.
PresteSl. och af Hederv.
Enär förslaget, som är en lagfråga, sålunda blifvit af 2:no RiksSt. ogilladt, bör det enligt riksd, ordn. hafva förfallit. R. o. Ad. bör således vara befriadt frän tvist derom.
Men jag befarar, alt någon önskar bifall å betänk, härstädes, för alt sedermera gä med en inbjudning till de öfrige Stånden eller åtminstone lill eli af dera, för att förmå det till förändring af sitt beslut, hvarigenom man likväl kunde vinna sitt ändamål.
Jag förmodar väl, att R. o. Ad. icke gör en sådan inbjudning och Hr Gr.'o.
Landtm, icke ens beviljar propos. derå, emedan det vore ett försök att rubba ett R.
St:s beslut; men i ovisset om allt detta, anser jag säkrast vara att afslå betänk., hvilket jag vördsamt tillstyrker, på de skäl, som jag vid flere föreg:de tillfällen haft äran anföra, och hvilka jag nu i korthet vill upprepa.
Man önskar att få de lysta förmånsrätterne borttagna, för att kunna få vidsträcktare belåna faslighet.
Efter min förmening behöfves icke denna utväg; ty fastigheterne i vårt land äro ändock allt för mycket belånade.
Det vanliga förhållandet är, att allmänna cassör, som läna på fastighet, icke kunna få sina penningar utlänta, derföre att ointecknade fastigheter icke finnas, eller att lånehandlingar, försedda med den säkerhet som erfordras, icke erbjudas.
Det visar sig således, att tillfälle att låta inteckna egendom, icke brister.
Det är således icke derföre man hlifver utan län, utan derföre att egendomarne redan äro så mycket inlecknade, att cassorna icke kunna läna meta pä desamma.
Delta om deras bästa, som vilja låna.
Beträffande den, som skulle vilja hafva nytta af tysta förmånsrälternes qvarstående, lager jag mig friheten fästa uppmärksamheten derå, att den omyndige i sin vagga eller och under sin skolgång, icke är i stånd alt sjelf förvara sin rätt; det är nödvändigt att Staten tager sig an hans sak.
Detta har Staten hittills gjort genom förmånsrätt, ej genom förmyndarekamrar.
Någon annan inrättning, som ersätter desse, förefinnes icke; då återstår intet annat, än att fortfarande skydda den omyndige genom den tysta förmånsrätten.
Att borttaga den, skulle sätta alla omyndiges medel i våda, och göra möjligt för mången, som nu icke kan det, att betaga den omyndige sin rätt.
Kommer dernäst de fromma siftelsernes medel.
Desse bestå för det mesta af kyrko- och fattigcassor.
Om desse icke hade de tysta förmånsrätterne att påräkna, huru skulle del väl gå med deras säkerhet?
Deras utlåningar gå ned till små summor, ända till 5 r:dr och kanske derunder.
Summorna äro, om de också Den 5 Februari e. ra. 107 uppstege till 50 r:dr, så små, att det icke lönar mödan inteckna deni.
Penningarne måste följaktligen utlånas mot den säkerhet, som de tysta förmånsrälterne gifva.
Det är en allmänt känd och vedertagen sak, alt desse cassors medel äro ställde under större säkerhet, än alla andra, derföre gär del också temligen väl med deras utlåningar; men om icke denna säkerhet funnes, huru skulle väl cassornas rätt blifva iakttagen? och hvad hlefve väl följden deraf?
Jo, att de inrättningar, vare sig fattighus, skolor, eller hvad de vara må, som af dessa medel draga sina inkomster, hlefve lidande; och hvem ersatte dem deras förlust?
Församlingarue skulle visserligen icke vara benägua alt åtaga sig nya bidrag för alt ersätta hvad som hade förskingrats, och då hlefve, såsom sagdt är, de fromma stiftelserna ulan.
Kan det vara riktigt eller samhället värdigt, att pä della sätt blottställa dem, sorn företrädesvis hurde skyddas?
Om Kronans medel, säger man, att för dem kan vara säkerhet nog; ty vederbörande må väl tillse, alt intet af allmänna medel förfares.
Men del är nogsamt bekant, att uppbördsman i allmänhet icke kunna ställa någon säkerhet, som pä långt när svarar mot flen upphörd, hvilken de hafva om händer.
Kronan har ingen annan tillförlitlig säkerhet alt påräkna, An just den tysta förmånsrätten i uppbördsmäunens egendom, .lag belärar nästan, alt om icke sä vore, skulle löftesskrifter icke ens kunna erhållas; ty hvem vågade lemna sin borgen ät en uppbördsman, när löflesskriften hlefve så hög, som den dä borde blifva, och när löftesmannens egendom icke vore utsatt för samma äfventyr, som under närvarande förhållanden?
Genom den embetsbefaltning, jag för närvarande innehar, ser jag dagligen, huru Kronans > medel äfventyras, oaktadt slen förmånsrätt, hon hos uppbördsmännen äger.
Vore nu denna borttagen, sä skulle hon komma att äfventyra alltför mycket.
Jag mäste följaktligen, icke blott för enskilde omyndiges och de fromma sliltelsernes bästa, utan äfven för skydd och värd af Kronans medel, vördsamt yrka, att K. o.
Ad. mätte afstå Utsk:s betänk.
Den siste talaren har yttrat, alt R. o. Ad. icke skulle antaga detta betänk., emedan 2:ne
Stånd dä skulle komma att stanna emot 2:ne och således betänk, möjligen genom en inbjudning kunna blifva anlaget.
Jag ser icke något hinder häruti, ty dylika inbjudningar hafva vid (lere tillfällen under denna riksdag varit praktiserade.
Hvad sjelfva saken beträffar, tror jag, att ingen fara är vid att bifalla densamma, enär R. o. Ad. redan antagit LagUtskis betänk.
N:o 65, med det tillägg, som innefattas i Hr iSordenanckars förslag.
För öfrigt öfverlemnar jag åt mera erfarne talare att utveckla de skäl, som kunna vara att anföra emot hvad den Siste talaren i ämnet yttrat; anhållandes jag blott, att R. o. Ad. mätte bifalla betänk, och derefter inbjuda de af RiksStm, som detsamma afslagit, att sig med R. o. Ad. i dess beslut förena.
Detta ämne har varit, 108 Den 5 Februari e. m. föremål för så vidlyftiga öfverläggningar både vid denna oell föreg-.de riksdagar, alt jag förmodar, det ingen af R. o. Ad:s närvar. ledamöter icke redan förut stadgat sin tanka derom.
Jag vill således icke vara vidlyftig, utan endast taga mig friheten uppläsa några rader ur K. M:s nåd. propos., hvilka hufvudsakligen anföra de skäl, hvarpå K.
M. stödt sitt förslag i ämnet (ill R.
M:s nåd. propos. innehåller i delta afseende följande: ”Den nuvar. beskaffenheten af omyndigas förmånsrätt försvårar låneafhandlingar emot faslighetspant i allmänhet, genom den mängd omvägar och dermed förknippade utgifter, som erfordras, för att mer eller mindre tillförlitligt ådagalägga, det låntagaren icke i egenskap af förmyndare slår i redovisningsansvar, hvarom dock laglig visshet sällan kan erhållas; och samma förmånsrätt ej allenast utestänger fastighetsägare, som veterligen innehar förmynderskap, från delaktighet i de gemenligen såsom mest fördelaktiga ansedda lånen, eller dem, hvilka lemnäs nr allmänna cassör, samt vanligen en längre lid få hos låntagaren innestå, utan minskar äfven, eller stundom tillintetgör hans credit i fråga om fastighetslån hos enskilde, och tillskyndar honom derigenom ett kännbart lidande, hvilket på lagen kastar ett utseende af orättvisa för de fall, dä förmyndarekallet icke är frivilligt, ulan en af lagen ålagd pligt.
Nuvarande lagstiftning medgifver för öfrigt den för de omyndiga särdeles menliga tolkning, hvilken en del domare, på grund af ordalydelsen i 17 cap. 2 och 8 §§ Handelsbm, anlagil, att den omyndige ej har förmånsrätt för annat, än hvad honom genom arf tillfallit; hvaraf följer, ali för hvad omyndig genom gåfva, testamente, eller annorledes förvärfval, och för egendom, tillhörig person, som, efter uppnådd myndighetsålder, blifvit under förmynderskap ställd, skulle myndlingarne sakna all företrädesrätt hos förmyndare.
Den hindrar icke eller förmyndare att, när som helst, tillintetgöra förmånsrätten, enär det måste slå förmyndaren frill alt afhända sig sin fasta egendom, ulan alt förmånsrätten i sådan händelse åtföljer egendomen i nya ägarens hand.”
På dessa skäl, och dä jag i allmänhet anser, att det moraliska värdet hos en förmyndare är det enda rätta värn, hvarpå man baserar ett godt förmynderska;), får jag vördsamt tillstyrka R. o. Ad. att bifalla Utsk:s betänk.
Vid flere föreg:de tillfällen, dä vigliga frågor hafva varit ä bane, har den tanka blifvit uttryckt, att del tillhörde II. o.
Ad. att fatta sitt beslut, utan afseende pä hvad de öfriga Stånden i samma ämne beslut it.
Denna fråga har förevarit inom representationen vid åtskilliga föreg-.de riksdagar, och man finner af riksdagshandlingarne, att 15.
St. dä hafva tillstyrkt de tysta förmånsrälternes borttagande.
Vid 1823, 1830 och 1834 årens riksdagar har denna fråga blifvit väckt genom skrifvelse»- från K.
Äl., innehållande förslag till de tysta förmänsrältcrnes borttagande.
Det tyckes således som frågan förtjenade alt på det noggrannaste behandlas.
En värd talare har här anfört åtskilliga anmä-rkntr emot LagUlsk:s förslag samt slutat Deli 5 Februari e. m. 109 nied att tillstyrka afslag derå.
Han har sagt, att det tillhör
Stalén alt taga den omyndiges rätt i försvar och skydd.
Häruti ligger visserligen en obestridlig sanning; men Slaten bör äfven tillse, att den omvårdnad, som lemnäs den omyndige, icke är af beskaffenhet att medföra alltför stora olägenheter för samhällets öfrige medlemmar, och att det skydd, sorn Staten åsyftar alt bereda honom, icke snarare blifver honom till skada, än lill gagn.
Jag vågar närmare utreda hvad jag härmed velat säga.
Jag uppgå!' först, att flere medborgare kunna hafva ganska stora olägenheter af de tysta förmånsrätterne; och då meningarne härom icke äro delade, torde några ytterligare bevis om riktigheten af detta påstående icke behöfva anföras.
Vidare sade jag, det de tysta förmånsrätterna kunde lända den omyndige till skada i st. f. lill gagn, och detta tror jag tillräckligt ådagalägges af följande exempel.
Om nemi. en person, som har omyndiges medel om händer, utlånar dessa medel till en annan emot inteckning i dennes egendom, men denna person sedermera skulle fä ett förmynderskap sig uppdraget och slutligen komma pä obestånd, sä uppliäfves just genom nu gällande stadgande om de tysta förmånsrätterne den förstnämnde personens anspråk på förmånsrätt för sina pupiller i den sistnämndes egendom, hvaremot den pä obestånd komne personens myndlingar ensamne (inge tillgodonjuta förmånsrätt i befintliga tillgångar.
Man har sagt, alt svårighet skulle uppkomma för capitalisten att få utlåna sina penningar.
Detta må lill en viss grad vara sant, roen jag anser dock af vida mera vigt, att den som beböfver låna och som kan prestera fullgoda documenler, icke måtte genom något lagens stadgande vara från denna möjlighet utesluten.
— Jag skulle visserligen kunna tillägga ett och annat skäl för bifall till Ulsk:s betänk.; men jag anser detta ämne redan vara så fullständigt utredt, att jag inskränker mig lill att blott begära H. Ex.
Hr Gr. o. Landtnäs propos. derå.
Lika med Hr von Hartmansdorff tillstyrker jag vördsamt afslag å Ulsk:s betänk.
De skäl, som blifvit anförde af Etsk., synas mig vid öfvervägande af deras beskaffenhet ingalunda förtjena det afseende, som Utsk. dem tillagt.
En värd ledamot har här, lill stöd för det af honom tillstyrkta bifall ä förslaget, uppläst åtskilliga stropher af K. M:s nåd. propos., hvilka innefatta de skäl, som föranledt K. M. att hos R.
St. göra det förslag, hvarom nu är fråga och hvilket Utsk. har tillstyrkt måtte antagas.
Bland dessa skäl förekommer, huruledes K.
M. ansett del vara en omständighet, som bör lagas i betraktande, att en del domare icke skulle hafva tillagt omyndiga förmånsrätt för annat, än hvad honom i arf tillfallit, emedan lagens ordalydelse i det fallet gäfve anledn. till en sådan tolkning.
Det kan visserligen vara en möjlighet, att en del domare så hafva tolkat lagen; men denna del af domarecorpsen måste dock vara obetydlig.
Den erfarenhet jag äger om detta förhållande har deremot gifvit mig den fasta öfvertygelse, att domare betrakta allt hvad som en omyn - Ilo Den 5 Februari c. m. dig äger, denne må hafva åtkommit det genom arf, testamente^ gåfva eller på hvad sätt som helst, såsom varande af natur alt böra äga förmånsrätt.
Jag har sjelf uti en tvist emellan borgenärer vunnit en sådan rättegång, der den aflidnes dotter vunnit ett testamente, ehuru man, just på grund deraf att ordalagen i 8 § 17 cap.
Handelsbm icke tala om annat, än arf, sökte bestrida henne förmånsrätt.
Jag skulle kunna anföra flera sådana exempel.
Det skäl, som den nåd. propos. i detta fall innehåller, blifver således icke af beskaffenhet att böra verka till lagens uppbäfvande.
Man har likaledes sagt, att flera personer genom dessa lysta förmånsrätter blifva utestängda från de förmåner, som lån ur allmänna cassör med låg ränta medföra.
För min del skulle jag tro, att sådane händelser jemväl höra till sällsynlheterne.
Om en person, som innehar förmynderskap äger någon förmögenhet, och derjemte någon credit, så i händelse han skulle vilja förskaffa sig ett fördelaktigt lån på den egendom han innehar, tror jag det icke blifver särdeles svårt för honom att kunna för tillfället blifva qvitt förmynderskapet och sålunda bereda sig denna förmån; kommandes det sedermera att bero af den omyndiges flander att tillse, huruvida samme person, efter erhållande af det omtalade fördelaktiga länet, må anses vederhäftig att återtaga det af honom afträdda förmynderskapet.
I allt fall står det fast, att under alla omständigheter är den omyndiges rätt . genom nuvar. lagstadganden bäst skyddad.
Den, som utlånar sina penningar och är myndig, kan förese sin rätt; honom är öppet lemnadt och lian äger medel i sina bänder att kunna förse sig med ali möjlig och nödig säkerhet, och jag är öfvertygad derom, att han äfven i della fall kan vinna sitt ändamål.
Den omyndige deremot saknar dessa medel; han mäste anförtro sin egendom åt andra personers vård, utan att sjelf kunna dervid iakttaga någon försigtighet eller omtanka, och då synes det mig också vara en ovillkorlig skyldighet å lagstiftarens sida att bereda honom all den säkerhet, som står i lagstiftarens förmåga alt lemna.
Det stadgande, som nu gäller, har existerat i mera än hundrade år; det är först på sednare tider, som man börjat klaga öfver dess verkningar, och måhända bör man söka orsaken dertill, icke i lagstadgandets skadlighet, men väl i den bristande credit, som på sednare tider visat sig.
Utsk. har, såsom mig synes, hvad de allmänna cassorna och hvad Kronan beträffar, gått ganska lösligt förbi denna fråga.
Utsk. har nemi. sagt, att den förmånsrätt, som Kronan och allmänna cassör äga, är af en underordnad vigt, emedan dessa kunna sjelfva genom reglementen och tillsyn på uppbördsmännen förekomma de förluster, som understundom drabba deni.
Man kan visserligen uppställa i ord mycket vackra och för örat klingande saker, men den nakna verkligheten visar likväl ett helt annat förhållande.
Den som haft något att göra med uppbördsverket, vet också, att föreskrifter sedan 11 sekel tillbaka icke saknas om controller å uppbördsman.
Vi veta också, att dessa föreskrifter blifvit tid efter annan skärpta och utvidgade, men man bar äfven samtidigt haft den erfarenhet, alt, della oaktadt, likväl tillgrepp och försnillning
Den 5 Februari e. m. lil af Kronans medel icke uteblifvit.
När nu erfarenheten ådagalagt *ett sådant förhållande och således bestämdt vederlägger den supposition, som Utsk. gjort, att man kan genom föreskrifter och tillsyn förekomma de förluster för Kronan och allmänna cassör, sorn understundom inträffa; sä synes mig, som denna erfarenhet borde utgöra ett säkrare stöd för bedömmande af lagens beskaffenhet, än hvad Utsk. i detta fall yttrat.
Jag, som haft en tjenstebefattning, hvilken i 10 år satt mig i den obehagliga nödvändighet att följa uppbördsmännens åtgärder på. spåren, kan intyga, att fastän dessa föreskrifter finnas, sä är det likväl omöjligt, att de alltid kunna med den noggranhet iakttagas, att ju icke förluster inträffa.
Skulle man nu stadga en sådan förmånsrätt, som den, hvarom här är fråga, sä skulle det kunna inträffa, att en oredlig uppbördsman, hvilken, ehuru följd med en noggrann tillsyn, likväl icke saknar tillfälle till försnillning, kunde låta inteckna sin egendom till dess fulla värde för valutor, hvilka han aldrig erhållit, och på sådant sätt efter det balancen yppat sig skulle han icke äga en enda skilling lill ersättande af den förlust, som han förorsakat K. Al. och Kronan eller andra publika cassör.
Följden häraf skulle blifva, att den controllerande tjenstemannen skulle ansvara för denna förlust till dess hela belopp.
Det är nogsamt bekant huru »svåra och obehagliga alla sådane åtgärder äro, som afse att utkräfva ersättning af controllerande tjenstemän; de blifva naturligtvis ännu svårare, om Kronan och de allmänna cassorna skulle vara nödsakade att för hela bristen vända sig till dem.
Jag tror, att det är nödigt och nyttigt, att den som äger medlen, som uppbördsmännen hafva om bänder, också må äga säkerhet alt kunna företrädesvis erhålla ersättning för möjligen uppkommande förluster.
Jag skulle kunna uppgifva ett exempel för Hrr:ne, huruledes en uppbördsman bade bela sin egendom så intecknad, att om LagUlsk:s betänk.
N:o 15 hade blifvit antaget och de derigenom erhållna förmänsrätterne hade kommit att bestå, Kronan, i st. f. att hafva erhållit full ersättning för den balance af några och 20,000 r:dr, som uppbördsmannen sig åsamkat, icke skulle hafva erhållit en enda skilling, och hvarigenom de aktade embetsman, som varit hans controllanter, skulle hafva råkat i en olycka, som de sannerligen icke hade förtjent.
Sådane händelser böra äfven tagas i betraktande, och man bör icke blott för den credit, som här omordas, bortkasta en lag, som i sina verkningar är välgörande.
Jag tillstyrker på det högsta afslag å Utsk:s betänk, och anser, att ett bifall till detsamma ovillkorligt skulle leda till högst vådliga följder.