Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inom en jemförelsevis kort tid återeröfrade Chicago Times icke allenast sina förlorade fanor, utan tillkämpade sig äfven en ställning, som bragte tidningen i jemnhöjd med de yppersta i norra Amerika.
Den underbara kraft, som utvecklades vid stadens snabba, men solida återuppbyggande, genomströmmade äfven Storey ’ s lifsgerning.
Med lif och själ kastade han sig åter in i elden och skötte med öfverlägsen.
talang demånga jem han hade att syssla med.
Hade han verkligen trott sig vara » en gammal man », så kunde nu mera intet spår af denna tro förnimmas.
Drömmen om ett anspråkslöst, tillbakadraget lif, med dess letheiska löften om en lugn och sorgfri ålderdom, var liksom bortblåst Inom mindre än en vecka var Storey mera verksam, energisk och outtröttlig än någonsin ...
Mellan honom ‘ och hans beundransvärda » generalstab » uppstod efter branden ett mera förtroligt och hjert-ligt förhållande.
Dess fleste medlemmar hade varit med honom från början.
De kände honom i grund och botten: han behöfde icke spilla tid på » förädlandet af råämnen », d. v. s. på inöfvandet af nya rekryter.
Hans kärntrupp bestod af veteraner, öfvade ända till fullkomlighet och i besittning af förmågan att på möjligast korta tid utveckla de mest betydande ansträngningar.
Med dem Vådgjorde han nu om tidningens upparbetande i alla riktningar.
Han, som förut så öfverlägset varit sig sjelf nog och hvarken trott på eller fördragit något slags medregentskap, han böljade nu allt mera hylla sig till sin bepröfvade » generalstab » — d. v. s. allt jemt med bibehållande af allerhögsta ledningen, förstås.
Den släppte han icke sä lätt.
Men det var, som om elden, så att säga, bräckt, ja, nära nog mjukat upp hans hårda, kalla, stolta sjelftillit.
Han vardt mindre sträf och otillgänglig; han tog mera hänsyn till andra menniskors åsigter och uttalanden; han, för att så säga, frigjorde sig allt mera från sitt eget jag och han började inse, att » en man förutan vänner, om än så stark, dör hän som träd i öknen med skalad bark » ...
A en präktig hömtomt (183X80 fot), i sjelfva brännpunkten af Chicagos affärslif, böljade han ofördröjligen upprätta Times ’ nya högqvarter, en praktfull, palatslik bygnad om sex våningar, med ånghissar, värmeledning, elektriska apparater för olika ändamål och alla andra nutids-beqvämligheter.
Här inrymdes stilgjuteri, sätteri,pappersupplag m. m., allt ordnadt på bästa vis.
Dittills hade man måst trycka endast en sida i sender af det väldiga, 64- eller 72-spaltiga tidningsarket.
Detta gick för långsamt för en man, som fäste utomordentlig vigt vid nyheternas tidiga, snabba och fullständiga meddelande.
Den gamla metoden kräfde nemligen, att tidningen, för att kunna afgå med morgontågen, måste läggas i press jemförelsevis ganska tidigt på natten.
Storey gaf ut ansenliga summor i syfte att få det mekaniska pressarbetet förkortadt så mycket som möjligt, och gång efter annan höll han spalterna öppna några minuter öfver tiden för mottagande af senaste nyheter.
Han frågade icke efter en utgift på många tusen dollars — så mycket kostade det ibland — endast formarne höllos öppna tio till femton minuter längre för inpassande af allra senaste telegram.
Nu köpte han för Times tre bullock-pressar, de första af sitt slag i vestem.
Dessa, som inalles tryckte omkring
30,000 exemplar i timmen, befunnos snart otillräckliga, och inom ett år förstärktes de med en dubbel » Bullock », som ensam lemnadé 19,000 ex. i timmen.
Men tidningens spridning växte oerh^ördt, och före 1880 ombildades tryckeriet helt och hållet, tills dess ypperliga pressar förmådde leverera öfver 100,000 färdigtryckta, falsade och delvis adresserade, dubbla ark i timmen!
En pneu-matisk tub anbragtes för snabb befordran af meddelanden från de resp. telegraf- (och sedermera telefon-) stationerna; elektriskt ljus leddes in i sätterier, press- och maskinrum m. m.; alla uppfinningar inom elektro- och stereo-typiska områdén tillämpades utan hänsyn till kostnaden; och Times ’ etablissemang vardt inom en otroligt kort tid efter branden i sitt slag det yppersta på jorden.
Detta medgafs oförstäldt af för ändamålet från Englands, Frankrikes och Tysklands förnämsta tidningar särskildt utsände fackmän, hvilka personligen undersökteförhållandet och enstämmigt uttryckte sin beundran öfver Chicago Times ’ ojemförliga utveckling.
Äfven med hänsyn till tidningens politiska färg vidtog han under denna tidrymd genomgripande förändringar.
Han förvandlade Times från ett parti-organ till en sjelfständig och oberoende tidning.
Långt före branden hade han kokat af harm öfver » partipiskans tyranni », och flere gånger än en gaf han luft åt sin stigande afsmak för den otacksamma tjenstgöringen såsom partiets fanbärare, försvarare och målsman.
Den demokratiska styrelsens missöden och missgrepp, för att icke bruka ett starkare ord, retade honom, och han lät sin förbittring bryta ut genom den mycket omtalade uppsatsen » Skall demokratiska partiet lefva eller dö? » Efter branden kände han sig stå på fast och egen mark.
Stolt i förnimmelsen häraf, ryckte han dristigt upp i de sjelf-ständige tidningsmännens första led, utan att likväl helt och hållet bryta med det parti, hvars runor han så länge fört med den äran.
Att detta beslutsamma steg kraftigt bidrog till den åter uppståndna Times ' förvånande framgång, kan knappast betviflas.
Dess inflytande sträckte sig nu genom alla samhällslager.
I främsta rummet gjorde han sin tidning till ett slags jätteverktyg för samlande och spridande af omsorgsfullt valda, beredda och i allo tillförlitliga nyheter.
I denna sin egenskap vardt hon ett språkrör för stora allmänheten, som gynnade henne, utan hänsyn till politisk eller religiös trosbekännelse.
År 1877 upprättade han i London en egen nyhets-depot för öfvervakande af operationerna under rysk-turkiska kriget.
Till krigsteatern sände han korrespondenter, hvilka medelst telegram och bref inrapporterade allt af vigt till london-byrån, hvarifrån de ordnade och sofrade meddelandena sändes till Chicago per kabel.
Trots afståndet och de dryga kostnaderna, var det allsicke ovanligt, att Chicago Times dagen efter någon drabbning gaf sina läsare en mera utförlig och lefvande skildring deraf än den, som stod att läsa i London Times för samma morgon.
Vid denna tid voro Times * kun-skapare, brefskrifvare m. fl.
tillfinnandes å hvarje punkt af jordklotet.
Särskilde stabs-korrespondenter genom-ströfvade republiken för att inhemta nyttiga och intresseväckande upplysningai.
Vetenskaplige forskare sändes ut för att undersöka okända områden samt meddela be-skrifningar öfver deras fauna och flora, deras geologiska förhållanden, deras folklif o. s. v. Särskilde konst-korrespondenter voro anstälde i Europas förnämsta städer; i hemlandet egnades särskild, djupgående och oaflåtlig uppmärksamhet åt bygnadsförhållanden, väg- och vattenväsende, afloppsledningar, medel för luftvexling o. s. v. Öfver helsovården i stad och på landsbygd vakade Times med aldrig slappad t intresse, öfver offentlige och, när så behöfdes för det allmänna bästa, äfven öfver enskilde förtroendemän höll tidningen skarp utkik.
Chicago har utan all fråga till stor del Times * vaksamhet att tacka för den oerhörda grad af utveckling staden hunnit under de senaste femton åren.
Detta angifver endast i största allmänhet arten af Times storartade verksamhet efter branden.
Storéy var outtröttlig.
Han tryckte jätteupplagor om 8, ' 10, 16, 24, 32 sidor per exemplar, och ännu mera, när det så behöfdes.
Hans ärelystnad tycktes vara omättlig, när det gälde att för allmänheten duka upp det största möjliga mått af läckra nyheter och lägga fram de så till innehåll som format digraste tidningar.
Ju större telegrafräkningama voro, ju drygare kostnaderna för sättning m. m., desto mera belåten kände sig » gubben », såsom han nu mera förtroligt kallades af personalen.
Kostnaderna endast för utländska telegram stego från 25,800 dollars år 1872 till
105,000 dollars (420,000 kronor) år 187 8.
Kabelgram till enkostnad af omkring 500 dollars om dagen voro för honom ingenting ovanligt.
I samband med den förut omnämnda, väldiga filial-byrån i Lpndon, för samlande och beredande af nyheter från gamla verldenr upprättade han ett slags under-agenturer i hvar och en af Europas, ^siens och Afrikas förnämligare städer.
Bland de amerikanske tidningsmännen stod han, i afseende på förmågan att praktiskt tillgodogöra sig och allmänheten hvad som händer och sker i verlden, oupphunnen och nära nog oupphinnelig.
Och när alla medtäflame voro slagne ur brädet, så hade man kunnat säga, att han täflade med sig sjelf.
Den förändring till det bättre, eldsvådan tydligen åstadkommit i Storey ’ s lynne, fortgick allt kraftigare, ju mera göromålen hopade sig.
Han steg ned från tinname af sin stolta öfverlägsenhets tempel, han kröp så småningom ut ur sjelfviskhetens skal, han sällade sig allt mera till andra menniskor, han talade helt förtroligt med sina biträden, han improviserade emellanåt små trefliga för-brödringsfester för personalen, han bannlyste icke längre skämt och löjen ur sitt sanctum, och för första gången efter sin ankomst till Chicago tog han sig före att af-lägga och mottaga besök.
Denna frigörelse ur afsön-dringens tvång var synnerligen angenäm för alla, som kommo i beröring med honom.
Det var få, som, huru väl de än inbillade sig känna honom, förut haft en aning om, huru underhållande, ja, verkligen fängslande, han kunde vara i ett sällskap, der han fann sig väl, och bland personer, dem han var af själ och hjerta angelägen att behaga.
Han var så artig och fint belefvad i hela sitt uppträdande; hans röst, när han var vid riktigt gbdtlynne, egde en behaglig, mild och musikalisk klang, hans leende var sympatiskt och ingaf förtroende, och hela hans personlighet var vid sådana tillfällen liksom genomvärmd af idel välvilja, grannlagenhet och aktning.
Hemma hos sig mottog han sina vänner på ett hvad man kallar furstligt, men på samma gång okonstladt sätt.
Hans hem var inredt med fin och smakfull lyx, hans konstsamling dyrbar och vitnande om god smak, hans kök ypperligt, hans vinkällare rikt försedd med gammaläkta drufmust från jordklotets bästa vingårdar, hans stall beundransvärdt och hans pleasure-yacht på sin tid den präktigaste i vestem.
Han tyckte om att lefva godt, och han odlade sin medfödda smak härför genom studier, experiment, jemförande rön och ett samvetsgrant aktgifvande på erfarna och i konsten att lefva väl hemmastadda qvinnors och mäns råd.
Härutinnan var han fullkomligt olik våra vänner yankees i allmänhet, hvilka väl förstå att skrapa ihop rikedomar, men sällan att njuta millionernas frukter.
Detta var den lyckligaste tidrymden af hans lif.
I åtnjutande af alla de yttre förmåner, som stå en rik, i allo sjelfständig, frisk och spänstig man till buds, hade han dessutom vid sin sida en maka, som i nöd och lust var honom ett troget stöd och utgjorde hans bästa, hans mest ogrumlade fröjd.
Utrustad med stor skönhet, sällsynta själsegenskaper, äkta bildning och ett varmt, lifligt hjerta, gjorde hon sig snart förtrogen med sin makes besynnerligheter och fogade sig osökt efter dem.
Skönast framstod hennes väsen efter den stora eldsvådan.
Det var hon, som höll hans mod uppe.
När hans styrka svigtade, var hennes orubbad.
Hon hittade på alla möjliga medel att afleda hans tankar från de oerhörda förlusterna och ingifva honom den föreställningen, att lifvet dock var värdt ännu en ansträngning.
Utan all fråga hade han hennes inflytande att tacka för den nyssantydda förändringen i skaplynne och lefhadssätt Hon mjukade upp hans väsen, gaf honom smak för umgän-gestff och skingrade med lekande behag den sauls-ande, som ännu någon gång föll öfver honom.
Hon gjorde honom sympatisk, glad, meddelsam — och god.
Men knappt hade han kommit in i dessa glada och lyckliga förhållanden, då den obeveklige mannen med lien plötsligt skar af den älskande qvinnans lifstråd.
Hon dog på våren 1873.
Hennes bortgång kändes honom så mycket bittrare, som han redan böljat umgås med tanken på den lysande framtid, hvilken efter all sannolikhet väntade honom, samt dessutom redan var i stånd att något så när förutse, hvilket ansenligt omfång, den förmögenhet inom kort skulle vinna, som han byggt upp på spillrorna af den gamla.
Dertill kom, att han i hennes död icke allenast söijde öfver förlusten af en ovanligt hängifven och omtänksam hustru, utan äfven kände sig förbittrad genom den orubbliga öfvertygelsen, att hennes lif hade kunnat räddas, om icke läkame varit så oskicklige, vårdslöse eller försumlige.
Nu var visserligen, enligt hvad Storey ’ s närmaste vänner intygat, denna hans öfvertygelse grundad på ett missförstånd, men den närdes oaflåtligen genom den ångest, han kände öfver gin oersättliga förlust, och den ledde hans annars så sunda förstånd in på betänkliga villospår.
Han begagnade sig nemligen af sin tidning för att slunga skarpa anklagelser mot de läkare, som vårdat hans maka under hennes sista sjukdom, och han fortfor härmed, tills allt samman antog karakteren af en offentlig skandal, och hans bättre jag visade l) onom, huru oklokt och orättvist han ' burit sig åt, hvarefter han ofördröj-ligen gaf de förfördelade en lysande och fullständig upprättelse.
Hade hans maka fått lefva, skulle hans framtid sannolikt ha artat sig annorlunda, och framför allt skulle han utan tvifvel ha kunnat lättare bärade motgångar och pröfningar, som nu snart följde döden i spåren.
Några månader efter hustruns död drabbades han af ett svårt missöde.
Han halkade och bröt af sitt ena ben.
Brottet läktes snart, men vare sig nu läkarae ej förstodo sin sak, » eller han sjelf var oförsigtig, nog af: för sin återstående lifstid måste han plågas af ett slags styf krokighet i det brutna benet.
Han, hvars gestalt dittills varit ett mönster af smidighet och ädelt jemnmått, hade svårt att förlika sig med denna motgång.
Andra vedervärdigheter stötte tilL Hans syn försvagades, hans bäste vän svek honom, hans kommunala sträfvahden brännmärktes såsom egennyttiga, o. s. v. Allt detta verkade förslöande på hans nerver.
Han vardt allt mera retlig, men allt mindre förbehållsam.
Hans tungband löstes, och man förundrade sig allmänt öfver hans utomordentliga höflighet.
Hans kärlek för blommor, djur, små barn och — vackra fruntimmer kände nu mera inga gränser * Men en föreställning jagade honom envisast af alla: minnet af den hädangångna makan.
Han böljade grubbla.
Oaflåtligt och ihärdigt spanade han efter någon väg, hvarpå han skulle kunna sätta sig i förbindelse med henne.
Han inbillade sig ofta, att hon nattetid uppenbarade sig för honom i synlig måtto.
Ofta under dagens brådskande bestyr, medan han var sysselsatt med planer, och förbättringar angående tidningen, strålade hennes bild fram för hans inre blick, och det gafs ögonblick, då han trodde sig höra henne hviska tröstande och uppmuntrande ord.
Han, den praktiske, klarsynte och i alla hänseenden nyktre mannen, vardt spiritualist.
Det oupphörliga, an-strängande arbetet; den under många är fortsatta själs-spänningen; den oerhörda och nervretande utveckling, Times hade att glädja sig åt; samt nu slutligen de hårda „ pröfningar, förra hälften af 1870-talet fört med sig: alltdetta undergräfde så småningom hans kroppsliga och andliga helsa.
Hans gång förlorade sin spänstighet, hans röst sin klang, hans blick sin eld.
För andra gången i sitt lif svigtade den starke under tyngden af sina nära nog oräkneliga värf och omsorger.
Af omständigheterna nödd och tvungen, uppdrog han omsider åt en verkställande direktör att förestå en del af göromålen.
Detta befriade honom från att personligen fullgöra åtskilliga ansträngande åligganden, och han böljade gång efter annan taga sig någon tids ledighet.
Men det dröjde icke länge, innan han om morgname hemsöktes af ett slags svindelanfall, och allt oftare hände det, att han dervid störtade sanslös till golfvet.
Förgäfves anlitade han de varma baden i Hot Springs, Arkansas.
Snart vardt det klart för hans läkare och honom sjelf, att hans hjema var angripen.
Sommaren 1877 var ^an en afton ute och åkte med sin syster.
De passerade en villa, å hvars veranda satt en af hans äldsta bekanta i Chicago, en man, som kort förut blifvit delvis förlamad genom ett slaganfall.
Ett moln drog sig öfver den gamle redaktörens ansigte, när han varse-blef den sjukes sorgliga skepnad.
Fårorna i hans ansigte liksom förlängdes och blefvo djupare, hans ögon glänste feberaktigt, hela hans lekamen skalf, och han ryggade.
tillbaka med en rysning, liksom hade han plötsligt fått syn på ett ohyggligt spöke.
» Gode Gud! » utbrast han med bruten stämma.
» Se på den mannen der!
Han lefver och ändå är han död!
Hvad tjenar det till att lefva, när lifvet är belamradt med en sådan börda?
Jag känner, att samma rysliga öde hotar mig.
Hvarför har jag arbetat och sträfvat så hård t, h varför har jag samlat penningar och ansträngt min hjema och offrat alla dessa år af mitt lif, för att bygga upp ett stort företag, då jag vet, att jag hvilket ögonblick som helst kan förvandlas till en hjelplös massa liksom den der?
Lifvetär icke värd t att lefva, det är icke rikt nog att uppväga ett sådant öde » ...
Hans syster, hos hvilken han för öfrigt var inackorderad samma år, omtalar äfven, att han ofta till-bragte hela nättema med att rastlöst vanka fram och tillbaka i sitt rum, stönande och talande för sig sjelf samt icke sällan gifvande luft åt djupa " suckar af svårmod och förtviflan.
Läkame tro, att hans ständiga ångest för ett öfver hans huivud sväfvande olycksöde påskyndat, om icke rent af gifvit upphof åt den slutliga katastrofen.
Vare härmed hur som Kelst, han befann sig hela denna tid i ett sorgligt tillstånd.
Men allt medan hans själ var vulkanisk i sitt uppror, visade han sig för verlden lugn, leende, likgiltig.
Icke ens de, som voro i daglig beröring med honom, kunde ana, att hans lefnads lycka var på ringaste vis störd.
Hela verlden tycktes ju le mot honom.
Men så småningom lossnade fullständigt den mask, han sjelf så hjeltemodigt ålagt sig att bära, och läkame så godt som tvungo honom att helt och hållet upphöra med allt arbete och resa öfver till Europa för att i ombyte af klimat söka lindring och bot.
Men han kom icke längre än till Bem i Schweiz.
Der drabbades han af ett slaganfall.
Veken i hans lefnads lampa flämtade rykande.
Och likväl var det något storartadt i denna splittrade ruin, som kort förut i sig innefattat driffjedem i en mäktig tidning.
Ögonen voro insjunkna, tungan kunde endast med möda lalla fram några obegripliga ljud, lemmame och bålen voro geléartade i sin skröplighet, men äfven genom detta elände flammade då och då en blixt af hans mäktiga vilja.
De, som sågo honom, då han störtade handlöst i hela sin längd ned på det hårda golfvet, under trycket af det upproriska blodet, som rusade åt hufvudet och rubbade hans fysiska j em vigt, förklara, att, ehuru välfallet måste lia varit ytterst plågsamt, förrådde hans an-sigte icke ett ögonblick den ringaste smärta, och sedan han väl kommit åter på sina fötter, syntes han lika lugn och fattad som vanligt.
I dessa betydelsefulla ögonblick, då ödet gjorde honom så känslolös som en sten, och han sjelf var fullt medveten af det förfärliga i denna förvandling, flammade hans oböjliga andes trots ur de insjunkna ögonen.
Hjelplös, nervlös, förkrympt till ett slags lefvande lik, hade han dock i behåll sin mäktiga vilja.
Hade han dött då, skulle han ha gått i qvaf som ett ädelt krigskepp med alla flaggor och vimplar hissade i topp, och hans sista ord skulle ha andats trots mot ödet och de fiendtliga makterna.
Han tynade af så småningom, hann med knapp nöd hem till sitt eget land och afied slutligen den 27 sistL oktober i Chicago.
Många och stora voro hans fel, f !ere och större hans förtjenster, och, öfver hufvud taget, var hans personlighet en af de mest intressanta, den nordamerikanska tidningsmannaverlden har att uppvisa.Synpunkter.
Något om förfettare ooh granskare.
Af en observator.
Då jag sänder efterföljande uppsats till en omtyckt tidskrift, är det dermed ej min mening att tillmäta den någon synnerlig stor betydelse.
Den är säkerligen ensidig, den liksom det mesta, som skrifves under inflytande af partiåsigter.
Men hvad jag yttrar har åtminstone den förtjensten, att det uppträder utan anspråk på att uttala den absolut rätta uppfattningen, att det ej gifver sig sken att vara annat än en röst från en aflägsen vrå, men en vrå, der man rätt ofta förundrar sig Öfver, hur det går till i den stora verlden, och der man ej så alldeles kritiklöst tar för godt allt hvad som bjudes en.
Det var några synpunkter i tidens brännande literära frågor, jag ville hålla fram.
En medarbetare i » Ur dagens krönika » har förekommit mig i att påpeka en sak, som för öfrigt ligger så i öppen dager, att det är bra besynnerligt, att den så pass länge fått förblifva obeaktad.
Det är den beskyllning, som i tid och otid gjorts mot de möderne diktame för deras mörka lifsåskådning, der ingen enda ljuspunkt finnes.
Förstås att denna beskyllning ej göres utan all grund.
Nog fins det de, som ha » gjort » i dysterhet och svårmod, i synnerhet under en viss tid af deras ungdom.
Men att hos nutidens diktare det fins en blick för något ljusare och bättre, att de särskildt hoppas rätt mycket af framtiden, det är ett faktum, som man göres uppmärksam på genast, då man tar del af hvad de skrifvit.
Gäller det mogna män, så är det rent af löjligt att förebrå dem för den lifsåskådning, deras erfarenhet gifvit
V .. 7 — 8.
4 * dem.
Ty den är dock mera än en modesak.
Jag tror verkligen ej, att någon skrifter dystra saker blott för att väcka uppseende derigenom, för att bli intressant Det kunde man göra i en tid af en glad hållning — för att verka just genom motsättningen — men icke i en allvarsam tid som vår.
Nej, om den, som söker publikens gunst, har något väderkorn, så slår han an glada strängar, tänker och känner så som den stora massan och söker aldrig höja sig öfver dess nivå.
För att bli populär, behöfs blott att kunna se glad ut.
Få vi skratta, äro vi genast nöjda och tacksamma
— och det är lätt förklarligt att så är, blott vi ej skratta åt saker och ting, som äro för allvarliga att skrattas åt.
Det fins ett förskräckligt ord, som heter pessimism.
Med det menar man förmågan att se allt i verlden i dess sämsta möjliga dager.
Visserligen har en och annan förklarat pessimismen innefatta något helt annat, vara utvecklingens lära, men dem, som så sagt, bryr man sig inte om.
Det är vida enklare att förklara helt upprigtigt, som en literär dam gjorde för en tid sedan, att hon nu blifvit alldeles led vid den välsignade pessimismen!
Och samtidigt med dylika förklaringar, så ropar man efter en man, en verklig man, det vill säga, en optimist, som har mod att se framtiden i ljusa färger!
Den möderne romanförfattaren är en personnage, som för närvarande har den turen att bli uppmärksammad, jag tror mera än någonsin.
Han har förekommit i dussintals noveller i skepnad af en ung spoling, som har den egenskap att hans lefverne alltid står i direkt motsats till hans läror.
På scenen har han också uppträdt, än som reformator — ett beklagansvärdt ofullgånget species —, än som idiot, skräflande om sin nästa bok och bråkande om att » äktenskapen ska bort, allt skall bort », som herr literatören Sallander uttrycker sig i herr Erans Hedbergs tidsbild » Inackorderingar ».
Men detta är typen blott för det unga Sverige, och detta kan man naturligtvis ej gå för illa åt Utom det att gröngölingarna ha oförskämdheten skrifva romaner och pjeser och noveller och recensioner och uppsatser om gudoch hela verlden, så våga de ju till och med kritisera omtyckta författare, som varit deras lärare i skolan och verkligen lärt dem ett och hvaije.
Och när då en afbasning skall ske, då tar realistfienden och knådar till en idealbild af det unga Sverige, och den gifver han de egenskaper som ett dylikt naturföremål bör
• ha.
Skall jag sqvallra om, att man kunde få mycket mera karakteristiska typer, om man kände mera till dem, man vill karrikera?
Det vet jag sedan min stockholmstid, som inföll för ej så länge sedan.
Det unga Sverige är också oförskämdt nog att ej vilja vara en kompakt hop med gemensamma intressen, en käck skara, som står som en man och orädd försvarar hvad en hvar af dem har råkat säga.
De våga påstå, att det, en af dem yttrar, må stå endast för hans räkning.