Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man också skulle kunna säga, alt den generation, som nu utgör U. St., icke anser sig bunden af R.
St:s åsigter vid fö reg:de riksdagar, så torde dock icke kunna bestridas, att R. o. Ad. just vid denna riksdag förehaft frågan, och att det icke då föll någon enda talare in att åberopa privilegiirälten i densamma.
Jag bekänner således öppet, det jag anser Ståndet härigenom hafva afgifvit en förklaring, som, om Ståndet vill göra anspråk på någon conseqvens, bör för detsamma anses bindande.
Här är sagdt, att frågan är af privilegii natur, emedan om den vore en allmän lagfråga, skulle hon vara gällande för alla.
Skälet hvarföre denna fråga i alla tider ansetts såsom en allmän lagfråga och således har influtit i vår lag, synes mig vara det, att detta verkligen var den allmänna lagen från urminnes tider i Svea land, den lag, som träffade den vida öfvervägande majoriteten af nationen, eller dem, som bodde på landet och ägde jord.
Undantag eller privilegier hafva visserligen sedermera uppstått för Borgare- och PresteSt-.n; men hvar och en vet, att desse då utgjorde och ännu utgöra en mycket liten minoritet af Svenska folket, och man kan således på denna grund äfven nu sägo, att delta är en allmän lag.
Stånd erhöllo dessa privilegier, derföre att de ansågo såsom en förmån att slippa den olika arfsrätten.
Samma förmån önskar nu BondeSt. att erhålla, äfvensom den minoritet inom detta Stånd, som röstat för den lika arfs- och giftorätten.
Det blifver sålunda den öfvervägande majoriteten inom nationen, som önskar, att få en förändring i delta afseende af den allmänna lagen.
Af lagfarnare män, än jag, är redan här eiteradt det uttryck i ingressen till allmänna lagen, hvilket förklarar, att hvad sorn är stödt på privilegier, icke deruti influtit, och det torde icke böra anses såsom en sofism, om jag skulle omvända frågan och säga: att hvad som deruti är influtet, är icke af privilegii natur.
Det är ännu en annan synpunkt, ur hvilken jag tror att H.
Ståndet äfven bort betrakta denna fråga, den nemi. om Ståndet anser sig äga rätt att genom en sådan förklaring, om den skulle göra verkan inför thronen emot 3:ne Stånds samhälliga beslut, - beröfva BondeSt., den största massan af Svenska jordägarne, en förmån, som samma Stånd nu i 3;ne riksdagar å rad söker och Den 8 Februari f. ni. in önskar erhålla.
Skulle detla beslut, som redan blifvit R.
Sl:s, kunna upphäfvas genom R. o. Ad:s protest eller petition; så är klart, att då frågan är en lagfråga, kan den icke af K.
M. partielt beviljas BondeSt. såsom en förmån, hvaremot R. o. Ad. skulle från dess tillämpning varda frilagen; utan det beviljande, som då skulle göras, blefve en verklig, icke oförätt — det vill jag ej säga — men ett hårdt afslag på den vida öfvervägande massans af Svenska jordägares önskan och framburna anhållan.
Jag tror äfven, att Adeln icke behöfver genom en sådan protestr inkräkta på annan mans rätt och önskan; ty, verkar protesten, så verkar säkerligen också den kännedom, som K.
M. icke kan sakna om huru R. o. Ad:s majoritet i denna fråga uttalat sin tanka vid ett föregående tillfälle.
På desse samfällda skäl — då, efter min öfvertygelse, formerna icke tillåta ett sådant steg, då R. o. Ad. förut bestridt ett dylikt förfarande, då R. o. Ad. vid flere tillfällen och sednast vid' denna riksdag behandlat denna fråga, såsom en allmän civillagsfråga, i hvilken ingen reservation af ett Stånd emot tre är grundlagsenlig! tillåten, då ett sådant steg skulle, om det ledde lill det' åsyftade ändamålet, inverka på annan mans lagliga rätt och dess lagligen framburna önskan, och då slutligen detsamma är obehöflig!, emedan R. o. Ad:s tanka icke kan vara okänd af den, som i sista hand skall pröfva denna vigtiga fråga — vågar jag anhålla om Hr Gr. o. Landtnäs propos. derå, att R. o. Ad. helt' enkelt måtte lägga nu föredragna betänk, till handlingarne, och således afslå den und. skrifvelse, som Hr von Hartmansdorff föreslagit.
Hr Lagerhjelm, Pehr: R. o. Ad. har redan tydligen uttalat sin tanka i sjelfva hufvudsaken; frågan är här sålunda endast om formen, och det är just denna, som är af beskaffenhet» alt den onekligen påkallar den mest samvetsgranna granskning, innan R. o. Ad. går att deröfver fatta sitt beslut.
Att den olika arfsrälten af ålder varit i Sverige allmän lag, lärer väl icke af någon kunna bestridas.
Det visar sig af landskapslagarne.
Denna olikhet fans innan Adeln hade några företrädesrättigheter, innan den hade uppträde såsom Stånd.
Första frågan är således :< huru- hafva de särskilda sätt, hvarpå denna allmänna lag blifvit tillämpad, tillkommit?
Utgöra de privilegier eller icke?
Den värde, motionären har, såsom grund för den protest, som här är ifråga alt - till K. M. afgifvas, framställt den sals, att arfsrätten i Sverige, icke är allmän, utan särskild, personlig och egen, en priva lex. för hvarje Stånd.
Om denna sats vore sann; huru skulle då arf. skiftas emellan de medborgare, hvilka icke höra till något särskildt
Denna dass representerar likväl icke mindre än 53 millioner, eller \ af Rikets hela förmögenhet; inom den måste något ärfvas och hvilken priva lex utgör der domarens vägledning?
En. sådan särskild, personlig och egen lag tinnes icke.
Hvad som der. utgör lag, måste derföre vara en allmän lag.
Men denna lag, som domaren tillämpar för ofrälse ståndspersoner på landet, är dea 172 Den 8 F e b r u a r i f. m, samma dubbla arfsrätten, hvarefter Adeln ärfver.
Hvar och en särskild lag måste väl dessutom och just derföre, att man gifver honom epithetet särskild, förutsätta tillvaron af en allmän lag?
Jag kan icke tänka mig möjligheten af benämningen ”särskild lag,” såvida ej dermed förutsättes tillvaron af en allmän.
Hvilken är då den allmänna lag, om den dubbla arfsrätten vore en priva lex?
Tillståndet i Sverige innan ännu några Ständ uppkommo och således äfven innan några undantag i afseende på arfsrätten gjordes, är härvid upplysande.
Qvinnan ansågs väl ej obehörig att taga arf, men, der man och qvinna voro jemnskylde, uteslöt mannen qvinnan.
Huru sedermera de nya landskapslagarne tillerkände qvinnan arfsrätt, ehuru blott till hälften emot broder, är allmänt kändt.
Stadslagen inkom snart och gjorde dessa förhållanden ännu mera invecklade, än de hade varit i händelse den urgamla arfsrätten, sådan den fans, icke blott för Svenska folket, utan äfven för alla de stammar, till hvilka detta folk ursprungligen hörde, hade fortfarande fått äga bestånd.
Såvidt jag kunnat finna, förekommer icke eller någon undantagslag förr, än år 1561), då Konung Johan lil, på PresteSt:s begäran, medgaf åt detta Stånd en särskild giftorätt, hvilken sedermera år 1650 stadfästades och utvidgades äfven till arfsrätten.
Hvad Adeln angår, så är det mig obekant, att den ärfde enligt någon egen lag, intill dess alt samma Konung år 1590 tillerkände Adeln en, såsom det heter, ”vidlyftigare förbättring” af de privilegier, som lagen stadgade för adelige personer, och som innehåller ord för ord följande: ”På det att Adelns slägter måtte dess bättre blifva vid makt, så är nu beslutet, att jungfruarne af adeligt stånd skola utgifvas och utstyras med en ärlig brudeskalt af fadrens lösören och helst med pengar, och sedan intet vara arftagen af något fast jordägor, utan allt sådant blifva med svärdssidan, som det af ålder brukeligt varit häfver i Sverige, intill Birger Jarl förvandlade den gamla stadgan och efterlät systrarne taga lott med bröderne i jordägor.”
Var detta en allmän lag?
Nej, säkert var det en undantagslag, emedan den frånkände adelig qvinna arfverätt i jord, under det att landskapslagarne tillerkände syster hälften mot broder; och var det en undantagslag, så är också säkert, att sädane funnos år 1590.
Men fans det då ingen allmän allmän lag vid denna tid?
Kan man väl neka, att hvad som var stadgadt i de flesta af Rikets landskapslagar, utgjorde den allmänna lagen?
Om således en sådan då fans, när har då denna lag, innefattande dubbla arfsrätten, upphört alt vara allmän lag?
Det måste för mig först ådagaläggas och visas, innan jag kan tro, att arfsrätten i Sverige icke är allmän lag, utan särskild, personlig och egen för hvarje Stånd.
Om jag skulle deltaga i ett beslut, som grundar sig på denna sats, så måste jag naturligtvis - vara öfvertygad om densammas riktighet; men som denna, mig veterligt, icke ännu blifvit ådagalagd, så nödgas jag förklara, det jag icke kan komma till samma resultat, som den värde motionären.
Detta i afseende på innehållet.
Men då jag icke eller i afseende på formen kunnat gilla den föreslagna und. protesten, så De-n 8 Februari f. m. 173 anhåller jag vördsamt, att innan samma protest föranleder lill något Ståndets beslut, R. o. Ad. måtte förordna en närmare granskning af densamma, t. ex. genom en remiss till II.
Ridd.Utsk.
Hr Aminoff, Joh. Fredr., anförde skriftligen:
Då hufvndfrågan, eller om den lika arfs- och giftorättens införande, första gången förevar hos R. o. Ad., var jag frånvarande, och kunde således i ämnet icke yttra mig; hvarföre jag anser fölen skyldighet att vid delta tillfälle offentligen förklara, att jag tillhör deras antal, som önskar antagandet och införandet af den lika arfs- och giftorätten; detta befaller min religiösa och moraliska känsla, och för den måste det politiska intresset vika, om jag ock trodde, att R. o. Ad. derigenom skulle förlora, såsom Stånd betraktadt.
Detta är likväl obevist och lär svårligen kunna bevisas?
Det är tid, att man en gång ger qvinnan rätt, som menniska och medborgarinna.
Må denna ära tillhöra 1845 års
Ständer!
Och jag kan ej frångå det sårande medvetandet, att R. o. Ad. vill, än vidare, bygga sin existens och sitt oberoende på uppoffringar från qvinnans sida.
Vi borde blygas, såsom män bqtraktade, öfver denna sjelftagna rätt, stridande mot natur och mensklighet.
Hvad de ekonomiska förhållanderne inom samhället beträffar, så behöfver man blott kasta en blick på BorgareSt., och man skall genast finna, att ehuru detta Stånd länge haft den lika arfs- och giftorätten, så hafva de hvarken i ekonomiskt eller politiskt afseende sjunkit — tvertom stigit.
Vid de föreg:de riksdagarne, då fråga varit om den lika arfsoch giftorättens införande, har R. o.
Ad. sökt hindra densamma, ej på den grund, att förslaget vore en privilegii-fråga och borde af alla fyra RiksSt-.n medgifvas, utan derföre att den lika arfsoch giftorätten vore stridande mot R. o. Ad:s föregifna, men obevista intresse.
Samma skäl hafva vid denna riksdag blifvit af R. o. Ad. hufvudsakligen yrkade, på det förslaget om den lika arfsoch giftorättens införande icke måtte af K. M. bifallas.
Men sedan man börjat frukta, i sakernas nuvarande förhållande, alt 3:ne RiksSt:s sammanstämmande beslut, om den lika arfs- och giftorättens antagande kunde leda till ett afgörande resultat; så söker man hindra förslagets framgång, derigenom att man vill göra detsamma till en privilegii-fråga. 1809 års Reg.F. bestämmer uti S7 §, att uti lagfrågor äro 3:ne RiksStis mening R.
St:s beslut, och 114 §, att R.
St. skola vid sina privilegier, förmåner, rättigheter och friheter vara bibeliållne, d. v. s. vid sådane privilegier, förmåner, rättigheter och friheter, som i de derom utkomne författningar ordagrant finnas upptagne, men icke annorlunda.
Det är farligt för nationens fx-amskridande på upplysningens och de nyttiga reformernas väg, att vilja påslå, det allt hvad som icke finnes upptaget uti de s. k. ståndsprivilegierne, likväl njuter skygd af 114 § Reg.F.; och hvad kan ej hänföras af ett RiksSt. till dess förmåner, rättigheter och friheter?
Nu omtala R. o. Ad:s privilegier af år 1723 icke något om arfs-lagarne och huru ärfvas skall, och Konung Fredrik m Den 8 Februari f. ni. yttrar uti den meddelade stadfästelsen lill 1734 års lag, som ännu är gällande, att allt hvad som genom särskilda privilegier är faststäldt, har i denna lag ej kunnat inflyta.
Häraf följer, alt då arfslagarne uti 1734 års lag äro upptagne, måste de också höra till lagfrågor, och således icke vara af privilegii-natur, samt kunna i följd deraf af 3:ne RiksSt. med K.
M:s nåd. sanction afgöras.
Men om arfslagarne äro af privilegii-natur, som man nu vill yrka, så kan K. M., utan alla fyra RiksStms enhälliga medgifvande, icke ändra desamma; och hvartill tjenar då protesten?
— Äro åter dessa arfslagar af allmän civiliags beskaffenhet, deröfver 3:ne RiksSt. besluta; så lärer en ytterligare vägran eller protest från R. o. Ad:s sida vara af ringa eller ingen betydenhet, så framt cj andra vigliga och välgrundade skäl hindra K.
M. från bifall till 3:ne RiksSt:s önskningar och beslut, om införande af den lika arfs- och giftorätten.
På dessa af mig nu anförde grunder, tillstyrker äfven jag, att betänk, lägges till liandlingarne, utan något särskildt förklarande från R. o. Ad., och alt protesten, såsom, enligt min öfvertygelse, stridande mot grundlagarne, afslås, synnerligen som dessa lagar icke tillåta, att minoriteten inom RiksSt:n, såsom RiksSt. betraktadt, får göra sina åsigtcr gällande inför Konungathronen.
Den under öfverläggning varande frågan delar sig, efter min tanka, i 3:ne underafdelningar, nemi., vill R. o. Ad. bibehålla den olika arfsrätten?
Har R. o. Ad. dertill rättighet?
Och, i fall denna rättighet finnes, huru skall R. o. Ad. då göra den gällande?
Den första frågan är redan 3:ne gånger af Ståndet besvarad: först genom voteringen öfver LagUtsk:s förslag; andra gången genom voteringen ang-.de en inbjudning till Högv.
PresteSt., och 3:dje gången vid återremissen af Petter Pehrssons motion.
Den andra frågan, eller den, huruvida arfsrätten för R. o. Ad. är en privilegiifråga, tror jag bäst, säkrast och endast på historisk väg kunna utredas.
Jag ber således att i detta afseende få kasta en blick på den historiska utvecklingen.
Lagerbjelke följande:
Sveriges äldsta samhällsförfattning lemnar icke anledn., att ibland odalmännen antaga någon viss class hafva varit särskildt berättigad till politiska prerogativer; men det allmänna tänkesättet tillerkände redan under de första tider, öfver hvilka historiens ljus faller, ett, ofta långt mer än positiva prerogativer vigligt och inflytelserikt anseende åt ätter, utmärkte genom börd, förtjenst och rikedom.
Ett uti lag faststäldt privilegium erhöll den Svenska adeln först under Konung Magnus Ladulås, genom den år 12S5 införda, s. k. frälse-rosstjensten, dervid det stadgades, att Konungens män, så ock alla de män, hvilka ville Konungen med häst tjena, skulle hafva sina gods, samt med gårdsfogdar och landbönder, frälste och frie från all Konungslig rätt.
Under tidernas lopp ökades frälseprivilegierna mer och mer, dock så, att, ehuru de gingo i arf, rossljenst var villkoret för deras åtnjutande, hvarigenom det stod den frie jordägaren i allmän - Den 8 Februari f. m. 175 het öppet att, genom detta villkors uppfyllande, af dem blifva delaktig, likasom genom rosstjenstens försummande privilegierna förlorades.
En följd af detta förhållande var äfven, att, emedan rosstjenst endast för gods eller län utgjordes, adelsman alltid lydde under landslagen; om adelsman sålde eller annorledes blef gods och län förlustig, kunde lian visserligen, genom att till stad inflytta, komma att lyda under stadslag, men rosstjensten hade då upphört för honom, och han var således icke längre adelsman.
Under Konung Johan lil inträffade en uti dessa förhållanden samt de adeliga rättigheterna i allmänhet högst vigtig förändring, genom de, d. 8 Juli 1569, utfärdade adeliga privilegier, uti hvilka den grundsats framställes, att adelsman, ehuru han vore så fattig, att han ej förmådde uppehålla frälsetjenst, skulle ”dock icke dess heller missta sköld och vapen, utan behålla så väl sedan som förr”; ett privilegium, som ytterligare stadfästades, ej mindre uti Konung Sigismunds försäkring för R. o. Ad. af d. 11 Febr. 1594, än äfven uti Konung Gustaf II Adolphs Ridd.Ordn. af d. 6 Juni 1626 § 9, der det heter: ”Hvilken adelsman, som är född af Svensk eller Finsk fader och moder, eller af Svensk och Finsk fader allena, fast modren är främmande, han är Svensk adelsman, och njute Svenskemanna rätt och privilegium.”
Ursprungligen erhöllo enligt regeln alla de, som frälse tjente, på frälsefrilieten ett frälsebref, men efter det börden, äfven utan skyldighet till rosstjenst, börjat göra sig gällande såsom grund för adelskap, öfvergick så småningom erhållandet af frälsebref ifrån rättighet till att bero på Kongl, nåd, lill dess adelskap slutligen ansågs uteslutande grunda sig på börd och adelsbref, samt rosstjensten, då jordens natur, vid Konung
Carl XI:s stora reduclion, blifvit förklarad oföränderlig, öfvergick till endast ett frälsejorden åliggande onus.
Denna förändring, så djupt ingripande den ock verkade på Adelns karakter och samhällsställning såsom Stånd, hade dock intet inflytande på dess enskilda rättsförhållanden.
Ursprungligen lydde, enligt hvad ofvan blifvit anfördt, adelsman alltid under landslagen, och, då obesutne adelsmän, hvilka, om de till stad inflyttade, eljest bort höra under stadslagen, uppkommo, ansågs det såsom en utaf adelskapet följande rättighet och förmån, att Adelns enskilda rättsförhållanden ordnades, oberoende af boningsort, efter landslagen; och, hvad som ursprungligen varit ett af förhållandernas egen natur uppkommet factum, öfvergick sålunda till ett adeligt privilegium.
Konung Johan III:s vidlyftigare förbättring uppå adeliga privilegier samt laga stadgar för adeliga personer, gjord och stadgad anno 1590, innehåller bland annat: ”Och på det att Adelens slägter måtte dess bättre kunna blifva vid makt, så är nu beslutet, alt jungfruarne af adeligt stånd skola utgifvas och utstyras med en årlig brudskatt af fadrens lösören och helst med pengar, efter som föräldrarnas råd och förmögenhet bäst och mest kan lida och sedan intet vara arflagen af något fast jordagods, utan att sådant blifva med svärdssidan, som det af äldre brukeligt varit häfver i Sverige, intill Birger Jarl förvandlade den gamla stadgan och efterlät systrarna taga lott med bröderne i jordagods” m. m. 176 Den 8 Februari f. m.
Denna särskilda arfslag förföll snart, men den visar dock, att man ansåg Adelns arfsangelägenheter böra ordnas efter för hela Ståndet gemensamma grunder och icke, såsom för ofrälse personer, olika efter olika boningsort; hvarförutom denna arfslag, långt ifrån att närma sig stadslagen, tvert deremot var en återgång till landskapslagarnes äldsta stadganden.
Svea Hofrätts domar d. 10 April 1652, d. 4 Maj 1659 och d. 21 Mars 1663 samt samma Hofrätts dom d. 17 Juli 1650, och K.
M:s confirmation derpå d. 18 Sept. samma år, samteliga af innehåll, att, då någon af adel dog, skiftas lösören och landtgods efter landslag, men hus och liggande grund i stad efter stadslag, äfvensom 1668 års biafsked, hvilket för R. o. Ad. utsträcker landslagens testamentsrätt jemväl till aflinge tomt, jord och hus i stad, visa tydligen, att tillämpligheten vid adliga sterbhus af landslagens stadganden om arf och giftorätt ansågs för en Adeln såsom
Stånd tillkommande särskild rättighet, i motsats till öfrige samhällsmedlemmar, vid arfskiften efter hvilka, med undantag för PresteSt., den aflidnes boningsort var en bestämmande regel för tillämpningen af lands- eller stadslagen.
Denna Adelns särskilda slåndsrättighet iakttages och vitsordas jemväl af 1734 års lag.
Sedan undantag blifvit gjordt för fastighet, hvilken skiftas efter den rätt, hvarunder belägenheten anvisar den att lyda, antager nemi. vår nu gällande lag den aflidnes boningsort såsom den allmänna grunden för bestämmandet, antingen afdelningen skall ske efter landseller stadsrätt.
Men ifrån detta allmänna stadgande göres särskildt för Adeln och PresteSt. undantag, i thy att, oberoende af boningsort, frälseman alltid anses böra ärfvas efter lands-, prest efter stadsrätt, hvarvid PresteSt. likväl i så måtto erhållit vidsträcktare privilegier än Adeln, att jemväl landtgods delas uti presterliga sterbhus efter stadsrätt, då deremot stadsfastighet, i likhet med hvad som äger rum vid öfriga efter landsrätt skiftade arf, äfven uti adliga sterbhus delas efter stadsrätt.
PresteSt. allena undantaget, hvilken helst ofrälse, som flyttar sin boningsort ifrån stad till landet, eller från landet till stad, förändrar derigenom den efter honom gällande arfslag ifrån stadsrätt till landsrätt, eller från landsrätt till stadsrätt; hvaremot adelsmannen, han må vara i stad bosatt, eller på landet, han må drifva borgerlig näring, eller lefva som jordbrukare, den lag, hvarefter han skall ärfvas, undergår derigenom ingen förändring.
Arfslagen efter landsrätt är således ett R. o. Ad:s privilegium, en förmån och rättighet, hvars anspråk på skydd genom 114 § Reg.F. icke derutaf kan försvagas, att sladganderne om arfs skiftande efter landsrätt delas af öfrige under samma rätt lydande samhällsmedlemmar.
Lagerbjelke tilläde sedermera muntligen:
Återstår då att betrakta frågan huru R. o. Ad. skall göra denna rätt gällande.
Reg.F:s 114 § stadgar, att alla RiksStms privilegier, förmåner, rättigheter och friheter icke få förändras, utan genom alla Ståndens gemensamma beslut.
Men om hvarje gång en sådan fråga förekommer, 3me Stånd skola kunna säga: ”det Den 8 Februari f. m. 177 ”det är ingen privilegii-fråga”, och sålunda med 3:ne Stånds röst densamma afgöra, så förfaller hela det skydd, som är åsyftadt med Reg.F:s 114 §.
Mig synes dock rätt och billigt, såvida icke 114 § skall vara en tom bokstaf, alt det Ständ, som sålunda anser sina privilegier vara, och rättigheter hafva blifvit af de andra Stånden för nära trädda, alt, säger jag, detta Stånd då må äga rätt alt förmedelst en und. skrifvelse anhålla, det K.
M. täcktes derå fästa nådig uppmärksamhet.
På dessa skäl anhåller jag om propos. till bifall å Hr von Ilartmansdorffs förslag.
Många ledamöter yttrade härtill bifall. H.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum Romme att fortsättas kl. 6 e. m.
Palmstjerna, Nils Fredr., anförde dels muntligen, dels skriftligen:
Jag skall för närvar, icke inlåta mig i någon utförligare vederläggning af de skäl, sorn blifvit anförde af de värde talare, hvika motsätta sig den af Hr von Hartmansdorff gjorda motion och beslutet om den skrifvelse, som nu hvilar på Ii. o. Ad:s bord.
Såvida de invändningar, som blifvit gjorda, icke redan blifvit af föreg:de talare, hvilka yttrat sig till understöd för motionen, vederlagde, torde denna vederläggning under loppet af discussionen icke uteblifva.
Jag skall inskränka mig till alt i korthet recapitulera den enkla tankeledning, pä hvilken jag uppställt min åsigt af frågan, egentligen af rättsfrågan; ty såsom Gr.
Lagerbjelke redan anmärkt, delar det hela af frågan sig i 3me delar, huruvida R. o. Ad. vill, huruvida R. o. Ad. äger rätt, och huruvida R. o. Ad. bör göra bruk af denna rätt.
Den andra af dessa frågor, huruvida R. o. Ad. äger rätt att till K.
M. aflåta en så beskaffad skrifvelse, som den Hr von Hartmansdorff föreslagit, är den, som egentligen utgör föremålet för mitt anförande.
Ordalydelsen af Reg.F:s 114 § är nog i allas minne; det vore öfverflödigt att här upprepa den.
I följd deraf kan ingen jemkning eller förändring ske i afseende å något RiksSbs privilegier, förmåner, rättigheter och friheter, förutan samtlige Ståndens öfverenskommelse och Konungens bifall.
Så, ej annorledes, må de jemkningär och förändringar vidtagas, som (välförstående) Rikets behof kunna fordra.
Att ifrågavarande stadganden ufi gällande lag, om gifto- och arfsrätt, utgöra för R. o. Ad., ja, för hvarje RiksSt., äfven ett privilegium, skulle det vara lätt att med etymologiska och juridiska skäl bevisa, om delta bevis vore nödvändigt för att ådagalägga, att i dessa frågor erfordras samtlige RiksStms bifall.
Men jag vill antaga, utan att hafva medgifvit det, att nyssnämnde stadganden icke må benämnas privilegium.
Nog af, om de äro för R. o. Ad., eller för något annat RiksSt., en förmån, en rättighet.
I förbigående sagdt: — efter allmänna föreställningssättet, lärer erkännas, att en förmån xux Itoyjjv, hvarförutan ingen annan 7 H. 23 178 Den 8 Februari f. m. förmän lärer blifva särdeles båtande, är den, alt vara till.
För min del är jag viss, att om ifrågavar. förändringar antoges, skulle Adeln, i följd deraf, långt snarare än annars, upphöra att vara till; och det egna är, att denna öfvertygelse, utan minsta 'tvifvel, alldeles delas af förändringarnes rätta upphofsman.
Men äfven härom vill jag nu icke tvista.
Antagom att Adeln, äfven med dessa förändringar i dess arfsrätt, kunde i all evighet förlänga sin politiska tillvaro.
Medgifvandet är, jag bekänuer det, nog starkt; men lika godt.