Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ha, tänkte jag, det skulle kanske bli min död!
Och jag gick, så varm jag var, ensam hemåt.
Det brusade för mina öron, natten var mörk, och dimma betäckte jorden.
Den natten var en bild af mitt inre."
"När jag återkom till mig sjelf, låg jag i min säng.
Min mor gret och sade att man funnit mig på kyrkby ängen, att jag sedan haft feber och yrat; man hade länge tviflat om mitt lif...
Hvarföre fick jag icke dö?!"
"Hon har varit här, hon, den lyckliga, som han älskar!... men hvarföre talar hon aldrig om honom!
Månne hon anar något, och tror att hon derigenom skulle såra mig?
Ack, så långt tänker icke den rika; de tro icke att den ringares hjerta äfven kan vara känsligt för ett ömmare vidrörande ... ... ..."
"Ännu synes ingen misstänka den rätta orsaken till min sjukdom, men skall det alltid kunna bli en hemlighet?
Nej! -- och då ett åtlöje för... nej, nej, jag måste härifrån!... men hvarthän?
... ... ..."
"Hon lofvade uppfylla min önskan, att få hvila der...
Ett framkastadt ord af min mor upplyfte mig, att detta endast kunde ske genom -- sjelfmord...
Sjelfmord!... tanken är ryslig; men han sade ju, att memmiskorna vore lyckligare om de ej stretade under fördomar.
En annan gång hörde jag honom såga till ryttmästarn: -- Hvarföre skall man icke kunna bortfalla lifvet som en skädning, om der är oss till besvär.
-- Ansvaret må således blifva hans ... ... ..."
"Hvad är detta!
Bryter han då alla löften, äfven dem han gjort sig sjelf?
Sade han icke så många gånger, att han hvarken ville, skulle eller borde bli prest.
Jag förstod väl icke rätt hvad han menade, men trodde.
Nu äro äfven dessa hans ord -- såpbubblor ... ... ..."
"Mor bannade mig i dag; sade att jag var lat.
Hädanefter får hon vara mig förutan...
Sedan onda makter strida inom mig, är all trefnad borta oss emellan; ... bandet är slitet mellan mig och verlden, jag trifs icke här.
Walter, Walter! du har sjelf låtit mig tvifla om återseendet i en annan verld... måtte likväl samvetet en gång straffa dig i denna!!"
"Hvad tröst, hvad välsignelse skall han, som prest, kunna meddela andra? -- 'Nog kan han tala granna ord', sade Eriks mor, 'men kärna ha de icke!'
Erik! -- honom vill jag icke återse... således bort, bort!
Med rysning läste Lovisa igenom dessa orediga och svårlästa anteckningar.
Det blir likväl kinkigt nog att troget analysera de känslor, hvarmed hon slutade dem.
Lovisa var icke elak; hur skulle hon blifvit det? hon, som egde allt och varit älskad och firad af alla, -- och likväl förblef hon, som så ofta varit djupt gripen af blktade händelser, hon, som gråtit vid den olyckliga utgången af en roman, eller det tragiska på skådebanan, hon förblef nu nästan kall, och detta var likväl verklighet.
O, huru ofta är icke menniskan sådan!...
Vi ville ej derföre säga att hon var känslolös vid denna oförmodade utveckling af en händelse, som hon beklagat, men sedan lättsinnigt glömt.
Nu var visst äfven medlidande med Lotta den öfvervägande känslan, men det fanns äfven andra underordnade, som uppstego jemte denna.
Det var en hemlig glädje att vara befriad från en medtäflerska, som kunnat bli farlig med tiden.
Det var en liten förtrytsamhet, att den finska soldatdottren sträckt sina tankar så högt, att hon inbillat sig bli Walters maka.
Hans uppförande bedömde hon långt mildare än det förtjente; sådana exempel voro väl mera sällsynta på landet, den tiden; men Lovisa hade varit i staden...
Äfven var ju hon sjelf det föremål, som förmått honom att lemna sina fattade föresatser; egenkärlekens fernissa betäckte således hans förhållande.
Resultatet af hennes betraktelser var slutligen detta:
"visserligen var det ömkligt med Lotta, men likväl bäst att det gick som det gick." ...
-- Här sitter du och läser lappri, och bryr dig om ingenting! med dessa ord inträdde hastigt prostinnan Bryller i rummet, åtföljd af Lottas mor, som såg helt förskräckt ut.
Den förstnämnda skyndade till ett skåp, lemnade en butelj och en droppflaska åt gumman, bad henne gå förut, sjelf tog hon en matsked från skänken och skyndade efter.
-- Hvad är på färde, mamma? frågade
Lovisa, och stack papperen skyndsamt mellan noterna på pianot, framför hvilket hon satt.
-- Din man har hastigt blifvit sjuk; tag eau de cologne med dig och kom med, svarade modren, och skyndade förut med en ättiks-karafin i handen.
Walter satt bakåt lutad i sin länstol, blek och orörlig, med båda händerna sammantryckte mot bröstet, likasom felades honom luft.
Framför honom, på skrifbordet, låg det påbegynta protokollet, nedanför, på golfvet, det papper, hvari det af Lotta förfärdigade arbetet varit inlagdt; kragorna lågo på hans knä.
Det syntes tydligt att han, i samma ögonblick han öppnat detta papper, överfallits af någon häftig plåga, som beröfvat honom förmågan att röra sig.
Prostinnan var utom sig, gned hans tinningar och pulsar med ättika och slagvatten, under det att Lovisa höll eau de cologne under hans näsa; först hade hon, likväl obemärkt af modren, tillegnat sig det på golfvet liggande papperet.
Hon dömde ganska rätt, att detta gifvit anledning till katastrofen.
Småningom kom Walter sig före.
Oaktadt hans motvilja, förmådde prostinnan honom dock att ta in en god dosis Hoffmansdroppar; de gjorde snart god verkan, ty djupa andedrag arbetade sig fram utur det beklämda bröstet.
Emellertid hade Lovisa förstulet öppnat papperet och funnit dessa ord:
"Håll till godo detta sista arbete af Lotta, och håll edra presterliga eder bättre, än ni hållit edra andra löften!"
Lovisa hade just smygt papperet på sitt förra ställe, då Walter såg sig omkring med rediga blickar, tackade både sin fru och svärmor för deras omsorg, sade att han nu vore bra, och bad dem lemna honom.
Lovisa, som verkeligen älskade sin man, och nu trodde sig hafva stora skäl att bevisa honom sin ömhet, önskade blifva qvar, emedan han lätt kunde få ett förnyadt anfall.
En tår glänste i hennes öga, vid denna bön.
Walter drog henne sakta till sig, kysste bort tåren, och sade rörd:
-- Icke nu, bästa Lovisa, jag beböfver ensamhet, så snart jag slutat detta arbete, kommer jag ned till dig.
Skulle jag dröja för länge, tillade han leende, -- kan du ju höra efter mig.
Lovisa lemnade honom således allena; men drifven både af ömhet och nyfikenhet, lyssnade hon ofta vid hans kammardörr.
Hon hörde honom länge gå med starka steg fram och åter, stundom trodde hon sig höra afbrutna ord, hvilka hon likväl icke kunde fatta, sedan hörde hon att han satte sig för att skrifva.
Öfvertygad att all fara var förbi, kallade hon till sig Lottas mor, på sitt eget rum, för att nogare få reda på hvad som passerat deruppe.
Varsamt och tyst hade gumman inträdt i hans rum.
Kyrkoherden hade varit så fördjupad i sitt skrifarbete, art han ej hörde henne komma.
Hon hade länge stått vid dörrn, utan att han såg upp.
Förlägen, och villrådig huru hon skulle göra sig bemärkt af honom, steg hon ett steg närmare och helsade smått.
Nu vände han sig hastigt om, såg henne, och bleknade som ett lärft, sade hon.
Derefter rodnade han, och frågade med sträng ton hvad hon ville, i det att han reste sig till hälften i stolen.
Rädd att ha väckt hans missnöje, framräckte hon med darrande hand det lilla pakettet.
Han kastade en hastig blick på stilen, som säkert var honom bekant från förra tider, och nedsjönk åter i sin stol, likväl egde han nog sinnesnärvaro att med konstlad likgiltighet öppna papperet och se på arbetet.
Då såg han de oss redan bekanta orden.
Säkert förekommo de honom som ett "mene, mene, tekel upharsin", ty han föll tillbaka mot stolkarmen, och den förskräckta hustrun skyndade ned efter hjelp.
För Lovisa, som nyss fått nyckeln till gåtan, stod saken tydlig och klar.
En viss instinkt, som oftast mer än förståndet leder den unga qvinnan, hindrade henne ifrån att till och med för sin mor blotta mannens fordna svagheter.
Således teg hon och hörde blott på när modren en stund sednare kom in till henne, sedan hon blifvit allena, och bråkade sitt hufvud med hundrade gissningar om Walters hastiga åkomma.
Hon stadnade sedan vid den sannolikaste: att han redan förut illamående, som han likväl dolt af kärlek för dem, och nerfsvag blefven, af sitt trägna och onödiga hufvudbråk, blifvit skrämd att finna någon i rummet, som han ej hört komma in.
-- Också var det ingalunda någon behaglig surpris, att få der apropos sä ett pakett från en sjelfmörderska, tillade hon.
Under tiden de voro i Lovisas rum, hade Walter lemnat sitt arbete och gått ned i salen, men som ingen var der, beslöt han vänta på Lovisa, och ville under tiden förströ sig genom musik.
Fiol spelade Walter utmärkt väl, men blott mindre stycken på detta instrument, som han äfven ej vidrört på länge.
Han bläddrade derföre genom noterna, för att finna något bekant stycke, då föllo i hans ögon de olyckliga papperen som Lovisa der undangömt och qvarlemnat.
Utan att med visshet förmoda att de rörde honom, stoppade han dem hastigt hos sig, ty han igenkände stilen, och ville undvika all anledning att tala om Lotta.
Lovisa kom nu in med lilla Valentina; fadren tog barnet på sitt knä och bad mamma spela något muntrande.
Lovisa gladdes åt hans lugna sinnesstäming.
Denna afton förflöt emellan de begge makarna förtroligare än på länge varit fallet.
Först om söndagsmorgonen, sedan Lovisa hunnit kläda sig och kom in i salen, -- då Walter redan länge varit uppe, för att, som han sagt, sluta det i går ofulländade arbetet och se genom uppsatsen till sin predikan -- föll Lottas papper henne i minnet.
Hon ville i all tysthet förstöra dem, men de voro borta.
För att undvika uppseende, ville hon ej fråga någon efter dem, och osäker om icke Walter tagit dem, var hon en stund orolig, men lugnade sig snart, och beslöt att icke låtsa om någonting.
På vanlig tid begaf Walter sig till kyrkan.
Först inträdde han i salen, gick till skänken och slog i en sup åt klockaren, som följde honom, bärande handboken, protokollet jemte andra papper.
Sjelf smakade Walter aldrig bränvin, men han tog sig ett glas madera, ty luften var töknig och osund.
Till afsked kysste han sin fru och lilla dotter.
Prostinnan, som ärnade sig i kyrkan, klädde sig och var derföre icke närvarande.
Walter reste som vanligt i en ensittsig chäs och körde sjelf; klockaren satt bakom.
Menföret gjorde att det var litet folk i kyrkan; församlingen utgjordes nästan endast af dem som skulle underteckna sockenstämmans beslut.
Predikan var kort, och ansågs uppbygglig, som vanligt.
Lysningar och publikationer voro förbi, och gudstjensten slut.
Då inbjöd presten sockneledamöterna till sakristian, för att underteckna documentet, som genast skulle skickas till vederbörlig ort, och erbjöd sig att genomläsa punkterna.
"Hvartill är det nödigt, vi känna ju dess innehåll och lita på vår värde kyrkoherde," sade alla och skrefvo under, hvarefter det förseglades.
Prostinnan, jemte sin bror baron väntade att Walter skulle följa hem med dem.
Då kom denne med ovanlig skyndsamhet, det låg till och med något sjelkaktigt i hela hans väsende, hvilket de efteråt anmärkte.
Han bad dem fara allena, ty han vore kallad på sjukbesök till en adlig fru, som han namngaf.
Detta förundrade både baronen och hans svärmor, som icke hört det minsta om hennes sjukdom.
Prostinnan bad sin måg köra försigtigt, och de reste hvar sin väg.
Helt ensam tillryggalade Walter den mer än half mils långa vägen till den omnämnda fruns egendom.
Frun, som alldeles icke varit sjuk, var sedan ett par veckor hemifrån, hos sin gifta dotter i ------.
Walter, som snart syntes ha glömt ändamålet för sitt besök, begärde af hushållerskan något mat, och sade sig vara mycket hungrig.
Ehuru hon hade hört att han aldrig nyttjade bränvin, satte hon likväl, efter gammal sed, fram sådant, tillika med smör, bröd och ost, och skyndade sig sedan i köket, för att anrätta något passande.
Bordet var dukadt, förrätten och soppan införd; hushållsmamseln bad honom servera sig sjelf efter behag och aflägsnade sig, för att sjelf grädda några goda pankakor.
När hon bar in dem, stog en stark bränvinsånga emot henne.
Hon kastade en blick på den nyss fyllda flaskan: den var tom.
-- Soppskålen deremot full ända till brädden.
Det står här aldrig rätt till, tänkte hon, men sökte att hålla god min, och förde ut skålen med dess starka innehåll.
Under det att hennes gäst grep sig an med sista rätten, hade hon rådighet nog att skicka ett ridande bud till prostgården, för att underrätta dem der om detta besynnerliga uppträde.
Numera rädd att gå in, såg hon försigtigt genom nyckelhålet; han hade kastat sig på en soffa och insomnat.
När folk efter några timmar kom från prostgården för att hemta honom hem, sofde han ännu.
Alice Brandt
Då jag skref mottot på första sidan, kom jag plötsligt ihåg, att bröderna Goncourt just här – i ”Charles Demailly” – såsom préface satt ett litet citat af La Bruyère.
”Jag säger bara det jag säger och alldeles inte det, som man försäkrar, att jag har velat säga, och ännu mindre svarar jag på det, som man således låter mig säga, och som jag rent inte har sagt”.
När man härhemma i dessa tider skrifver en roman, är det också så godt, att man strax begynner med detsamma – att reservera sig.
Då jag kallar denna min andra bok »Alice Brandt», liksom jag kallade den första »Berta Funcke», är det för att än en gång betona – hvad jag så många gånger i anl. af novellen ”Pyrrhussegrar” sökt häfda – att det är blott individen, alldeles inte typen, som jag vill skildra.
Och detta helt enkelt på den grund, att jag inte tror der bland moderna bildade kvinnor fins någon gifven typ.
Naturligtvis, jag kan ju blott döma efter min egen erfarenhet, men då jag, ända ifrån det jag kunnat tänka, alltid – medvetet och omedvetet – iakttagit alla de unga flickor jag mött på min väg (och de ha varit många) och aldrig påträffat genomsnittstypen, så är det ju inte underligt, att jag är benägen att tro, att den traditionelt »typiska» unga flickan – hon, med den skära hyn och de nedslagna ögonen, som var frisk som en nötkärna och glad som en sommardag – i det närmaste är försvunnen ur det moderna lifvet, alldeles som »ingénuen» ur det moderna dramat.
Och för att en gång för alla fritaga mig från något slags »tendens»-uppsökande i mitt arbete, framsätter jag här som äfven min mening Flauberts ord till George Sand:
»Je trouve qu’un romancier n’a pas le droit d’exprimer son opinion sur quoi que ce soit.
Est-ce que le bon Dieu l’a j’amais dite – son opinion?»
Stella Kleve.
The time I've lost – – – –
In watching and pursuing
The light, that lies
In womans eyes.
My only books
were womens looks.
– Quand le monde fut fini, c’était un dimanche.
Dieu, n’ayant rien à faire, fit l’amour.
– Allons donc!
C’est l’homme qui a inventé l’amour.
– – Dieu n’avait trouvé que la femme.
– C’était pourtant un joli commencement – – – – –
Les Goncourt.
Hon var snarare liten än lång, smärt om lifvet, med kraftigt svajande rygg och fina sluttande skuldror.
Ur ett ringadt klädningslif med hög Maria-Stuartskrage, reste sig på den fasta, smala halsen ett litet aflångt hufvud i det första kejsardömets höga koaffyr.
Och hennes röda hår, hvars rötter liksom prickade den hvita nacken, när det såder skrapades upp på hufvudet, sken med blandad glans af koppar och guld mot den dunkelblå diademkammen, som höll det fast på hjessan, medan framhåret, tätt krusigt, nästan som en sky, kransade pannan och ströks tillbaka bakom öronen.
Ögonbrynen voro tydligt artificielt penslade, mörka, bågiga, öfver djupt liggande ögon, och möttes i en spets öfver näsan – rak och litet trubbig, med fina, gulaktiga fräknar ända ut på kinderna.
Så hade hon en liten röd, halföppen mun med kort öfverläpp, som lät en se tänderna, – en liten missnöjd, allvarlig barnmun, som aldrig log – och kort, inåtslagen haka.
Färgen på hennes ögon kunde ingen säga; ibland drogo de sig tillsammans – svarta, smala, nästan som svarta strimmor under de täta, rakt utstående ögonfransarne – och så vidgade de sig med ens i ljus, fuktig, växande glans.
Ibland åter nästan blott anade man dem, smältande varma och mörka Linder de tunga, brunblå ögonlocken.
Och då kunde der i den fina, skälfvande perlemorskuggan omkring dessa halfdolda ögon komma något, som påminde om en älskogsnatts vällustmättade trötthet.
Kvinnor som hon taga sig bäst ut på hösten, på förhösten, då himlen är praktfullt flammig i gult och mörkviolett, söndersliten i moln och skyar, då eftermiddagarne äro så långa och heta med skarpa, skälfvande kornblixtar och väntan på åska som icke kommer.
Ljungen blommar, mörknar och doftar med söt honungsdoft, skogens gröna skiftar i blekt guld, glödgas rödt eller skrumpnar in till visset brunt; skuggorna öfver fälten äro så underbart djupa, ljuset är så klart och hårdt, vinden är liksom oroligare, mera nervös och nyckfull än annars, månskenet är ymnigare ock ljusare – – – Och när man så en morgon vaknar, är der hvit frost på marken.
Sådana dagar voro fru Cécile Brandts “vackra dagar“.
Då skulle man se henne – i det dämpade, hvitgula ljuset genom de oblekta linnemarkiserna för verandan skulle man se henne sitta och gunga fram och tillbaka i sin lätta korggungstol, med armarne öfver hufvudet och fötterna framsträckta i kors på den solbelysta gula bastmattan, – små, trubbiga fötter i låga bronceläderskor och blå silkesstrumpor, utbrutna, strama, öfver den tjocka, höga vristen.
Och när man sade något, nickade hon med ögonlocken utan att röra hufvudet, som låg stilla under de knäpta händerna, orörligt i sin styfva Maria-Stuartskrage.
Ibland talade hon ett par ord – läpparne öppnade sig som kalken på en blomma, och man såg tungan röra sig mellan de glänsande blåhvita tänderna.
Hennes röst var fyllig, men beslöjad och sorgmodigt hjelplös.
Man såg aldrig ett arbete i hennes händer, men nästan alltid en bok, som hon så – långsamt – lade ifrån sig, när någon kom.
Det var gammaldags engelska sensationsromaner i öfversättning, George Sand och Hugo på originalspråket. “Les Orientales“ och Mussets första lyriska poesier kunde hon nästan allesammans utantill.
Hon brukade ofta recitera dessa vers – helst om kvällarne, när der var någon främmande och månskenet skälfde i den stilla, ljumma luften öfver trädgården, bredde sig ut, bredt och ljust, öfver planer och gångar, silade sig dämpadt in mellan löf och fina grennät.
Då kunde hon läsa upp “Rappelle-toi“ och “L’Andalouse“ och till och med “Ballade à la Lune“, men alltid, också vid de mest retande målningar och de mest vågade passager, var hennes stämma lika tungsint allvarlig, och hon sade orden frimodigt, öppet, med naturlig, full betoning, liksom hon rakt icke visste, hvad de betydde.
Sådan var hon, när hon var tjugotre år, och sådan var hon, när hon var trettitre.
Och vid fyrtitre var hon ungefär ännu den samma.
Der kom sällan damer på besök till Vårnäs.
För mannens och för den gamla styfva
Brandtska slägtens skull blef hon ju under säsongen i staden bjuden både hit och dit på stora middagar och supéer, men societetens damer hade aldrig så brådtom, som när de gjorde fru Ludvig
Brandt en skyldighetsvisit på tio minuter, och ingen fick på gatan så konventionelt afmätta helsningar som hon.
Der var icke någon, som umgicks intimt med henne.
Hela verlden kände ju till historien: då Ludvig Brandt, gamle stenkols-Brandts äldste son, 63 på våren kom hem från England, hade han strax – några sade första kvällen han var i Sverige – förälskat sig i Cécile Dupont, som då var bonne för hans lilla systerdotter och visst inte mer än en sjutton eller aderton år.
Hon var naturligtvis lättsinnig – som alla fransyskor – det kom till förhållande mellan dem och till öppen skandal, förstås, när det upptäcktes – och det kunde tyvärr inte döljas.
Fru von Saxe – systern – blef ju grufligt kränkt och ledsen öfver att något sådant hade kunnat ske i hennes hus, och det genom hennes egen bror och en person, åt hvilken hon med fullt förtroende anförtrott sin dotter.
Hon afskedade naturligtvis mademoiselle ögonblickligen.
Men Ludvig, som plötsligt kommit till, förklarade då mycket högdraget sin syster, att hon med detsamma också förbjöd honom sitt hus, ty han tänkte så fort som möjligt gifta sig med fröken Dupont.
Och – om det nu var för att trotsa familjen, eller han verkligen var så vanvettigt förälskad i henne – han lät strax taga ut lysning och gifte sig med flickan, ett par veckor innan hon fick sitt barn.
Syskonen voro förtviflade öfver denna skandalösa mesallians.
De nekade att taga emot den nya svägerskan, och ungherrskapet lefde för sig sjelfva på Vårnäs under ett par års tid.
Så var det att Ludvig plötsligt blef direktör i den nya privatbanken, och bröderna kommo att behöfva hans namn på en del vexlar och affärspapper.
Den ena svägerskan, som var född friherrinna och pietistiskt sinnad, stälde omsider till en familjemiddag, der Cécile var inbjuden och officielt upptogs i den Brandtska slägten.
Stämningen vände sig till hennes fördel – hon var tyst och anspråkslös, tyckte man, och gjorde inga försök att “tränga sig in“.
Kanske skulle man småningom gått in på att helt och hållet glömma hennes förtid, om hon blott sjelf visat sig mera tillgänglig och angelägen, och framför allt, om hon icke – isynnerhet genom alla de herrar hon mottog – alltjämt hade gifvit anledning till skvaller.
Nu berättade man både det och det om henne – kärlekshistorier och excentriciteter af alla slag.
Sjelf tycktes hon emellertid aldrig bekymra sig om, hvad folk sade, klädde sig, som hon behagade, utan att rätta sig efter mod och sed, och umgicks fortfarande med personer, som, enligt hvad man sade, komprometterade henne.
Men ingen visste det minsta, och det märkvärdiga var, att, hvad man än hörde, när man såg henne, tyckte man att alltsammans var otroligt.
Ludvig Brandts äktenskap var olyckligt.
Deras förhållande hade aldrig, icke ens under dess varmaste period, varit fullt lyckligt.
Hon var lat, kyligt indifferent, något tungt anlagd, och af en robust, girig, alltid vaken sensualitet.
Han var nervöst energisk, sentimental och ömtåligt finkänslig, med en sjuklig mani för sjelfplågeri.
Der hade i hans kärlek, hvilken var som en brännande törst efter att dricka hela hennes väsen upp i sitt, alltid – ända från första början –varit något af hat: ett svartsjukt, instinktmessigt hat till allt det i hennes natur, som var så grundmotsatt hans.
Och med en tvifvelsjuk ömhets bittra klarsynthet hade han, redan då han första gången famnade henne, begripit, att den känsla hon nu i naiv, oreflekterad ovetenhet kallade kärlek, i grund och botten ej var annat än den sunda, utvecklade kvinnans intensiva, djuriska egoism, som tvingar henne att ge sig hän, blott för det hon är skapad till moder och behöfver en man.
Hon älskade honom – ja, naturligtvis älskade hon honom, men icke som han ville älskas – som den ende, den utvalde, – utan som hon skulle tyckt om enhvar vacker och ståtlig man, som först på allvar begärt henne.
Så kom upptäckten med familjescener, skandal och brytning; det bragte dem närmare hvarandra, ty nu var hon, också ekonomiskt, fullständigt beroende af honom.
Den första tiden af deras äktenskap, det ständiga sällskapandet med hvarandra i ensamheten på landet och barnets födelse, medförde sedan mera lugn i deras stormigt lidelsefulla kärlekslif, och gjorde på samma gång deras förbindelse för en tid mera solid.
Ludvig var starkt fästad vid hemmet, och han tillbad sin dotter.
Intet var godt nog åt henne; kläder och leksaker lät han införskrifva från Paris, hennes rum var belagdt med de tjockaste mattor, väggar och möbler voro kapitonnerade, för att hon omöjligen skulle kunna komma åt att stöta sig, och det var icke en småsak i hennes skötsel, han icke med småaktig ängslan befattade sig med.
Alice – så hette den lilla – var ett sjukligt, egensinnigt och nervöst barn.
De första månaderna var hon så ömkligt liten och svag, att de jämt trodde hon skulle dö, och i denna sin beständiga ångest kom Ludvig nästan till att hata systern och familjen, för det att de genom sitt uppförande mot Cécile hade, som han sade, ödelagt hans barn.
Han vårdade och skötte henne nästan hela tiden sjelf, och det var egentligen för hennes skull de bodde ute på Vårnäs både sommar och vinter under ett par års tid.
Till den grad hade han fäst sig vid Alice, att då Cécile nedkom med en gosse, som dog strax efter födseln, tycktes detta nästan icke vidare beröra honom; icke heller, då hon senare skänkte honom ännu en dotter, aftog hans ömhet för den äldsta.
Han höll nog af den lilla Eva, men icke på långt när på samma sätt, som han älskade Alice.