Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då föll det öfver honom en brännande längtan efter denna smärta, som uteblef, efter en sorg så djup, att den kunde gripa hårdt in i själsrötterna och väcka en känslostorm med tåreströmmar.
Han hungrade efter att kunna gråta, vildt, ociviliseradt och ohejdadt — hur skulle icke ett sådant åskvädersutbrott göra atmosfären inom honom ren och frisk.
Men han kunde icke gråta så.
Han kände blott ett sjukligt svårmod, en allmän beklämning inför tillintetgörelsens obeveklighet.
Åter och åter ljödo inom honom fyra strofer af Heine, som helt plötsligt frammanats ur hans minne, och som nu fått en djupare innebörd än någonsin förr, då han läst dem.
I deras ödsliga höststämning låg hela förgängelsens vemod skälfvande.
Åter och åter ljödo stroferna inom honom, och småningom hade hjernan, utan någon bestämd viljeyttring, börjat omsätta dem i hans eget språk.
Det gula löfhvalfvet darrar
och bladen falla af.
Allt, som är vackert, vissnar,
sjunker ner i sin graf.
Dock skimrar kring skogens toppar
ett smärteblekt solsken än.
Det är väl den flyende sommarn,
som kysser till afsked sin vän.
Jag känner tårarne välla
varmt ifrån hjertats grund.
Den synen minner mig åter
om afskedets stund.
Jag måste lemna dig, kära,
döende — visste jag ju.
Jag var den flyende sommarn.
Den vissnande skogen var du.
Det var en af de första höstdagarne året efter Ellens och grefvinnan von Rosenbergs död.
Max satt i sitt eleganta ungkarlshem vid Esplanaden och bläddrade mekaniskt i en nyutkommen bok.
Den tid, som gått, hade medfört många förändringar.
Röde prinsens mödernearf hade varit stort nog att kasta ett försonande skimmer öfver både forntid och framtid; och samme Max von Rosenberg, som skrifvit de mycket omtalade artiklarne i det socialistiska smutsbladet och setts fraternisera med Falköga och andra Jakobiner, vandrade nu med säkra steg omkring i den förnäma verldens salonger, ansedd som en behaglig och begåfvad ung man fast med en smula excentriska åsigter.
Det var redan långt lidet på förmiddagen; solen stod högt öfver Humlegården, hvars trädkronor skiftade i höstens alla brokiga färgnyanser, från dämpadt blekgult till rostigt rödt.
Max lade boken vid sidan om sig på en etagère och lutade sig bakåt i stolen; så satt han länge, mekaniskt gungande fram och åter med regelbundna små ansatser mot golfvet.
Den lilla spensliga kroppen böjde sig efter stolens ryggstöd, så att bröstet sjönk in och armarne hängde slappt nedåt.
Det fans något uppgifvet i hela denne mans hållning: icke den trötthet, som följer efter ett hårdt arbete utan den slapphet, som följer af att intet arbete ega, ingen verksamhet, intet intresse att fylla ut lifvets tomhet med.
Men som han satt der, makligt hopsjunken och med de kvinligt veka dragen genomdruckna af trötthet, passade han så väl samman med den eleganta omgifningen, en rikemans boning, deri lyxen ordnats af en smakfall hand.
Röde prinsen var gammal vorden, och hans hufvudhår voro lätta att räkna.
Men det var icke endast i yttre måtto, som den röda hammen fallit af; han kände sig också andligen skallot.
Det var som om någonting slocknat inom honom.
Den ungdomliga entusiasmen var borta; han hade ingen förmåga att ge sig hän — han smålog åt allt.
Men detta småleende var sjukt; der låg bitterhet och saknad under — saknad efter alla drömmar, som en gång gett sin blekgröna ton åt hans lif.
Han hade fått ögonen upp för deras intighet; han hade blifvit så upplyst och intelligent — åhja, medvetandet derom kunde vara uppbyggligt nog.
— — Och han var ur striden, han satt i lugn, han behöfde icke trängas med den stora hopen i kamp för tillvaron.
Alla vägar stodo honom öppna nu, och alla menniskor hade blifvit så vänliga och älskvärda.
Denna plötsligt påkomna vänlighet bade endast gjort honom än mer sluten och skeptisk.
Han hade ju vetat det på förhand, att rikedom var en makt, inför hvilken till och med den styfvaste nacke böjde sig.
Han hade icke haft några illusioner — det var blott de gamla idealistiska fördomarne, som sutto honom för djupt i blodet och gjorde, att han i alla fall kände sig tillbakastött af den nakna verkligheten; det var ett rent ästetiskt obehag, som yttrade sig i afsmak för den öfverströmmande älskvärdhet, hvilken nu mötte honom från alla håll.
Han var 25 år, och han inbillade sig ha genomskådat alltings intighet; han föraktade menniskorna och han brydde sig icke om att dölja det; han trodde på ingenting, hoppades på ingenting — älskade intet och ingen, icke ens sig sjelf.
Han hade blifvit just det, som man förr utan fog beskyllt honom för att vara, en fullständig nihilist.
Men just derför var han icke farlig längre, och just derför hade den förnäma verlden återbördat sin son.
Hans lif var utan mål och utan intresse; dag gled hän efter dag, och han märkte det knappt.
En och annan gång i stunder af kroppslig eller andlig svaghet kunde det väl komma öfver honom en tryckande och tyngande förnimmelse af tomhet; han tyckte sig vara så outsägligt fattig i jemförelse med de andre, som hade sin tro i behåll; det var något som vred sig och brottades inom honom — han skulle velat gripa det obevekliga lifvet för strupen med ett skri af smärta:
Gif mig tillbaka mina illusioner!
Men Varus kunde icke väcka de döda till lif; och tron var död.
Det hade gått så småningom under dessa sista år.
Gång på gång hade hans entusiasm blifvit tillbakastött, och för hvarje gång det händt, hade en ny spik slagits i drömmarnes likkista.
Nu var det förbi.
Han ryckte till och stannade ett ögonblick i sin tankegång.
— — Var det förbi?
Der vaknade nu åter inom honom något af den gamla längtan — efter vind och flägt, efter böljeslag och hafsluft, efter klang af blanka vapen och strid — strid!
Men emot hvad?
Han visste det icke längre.
Han befann sig utanför — och det hade glidit dimma mellan förr och nu.
Han tyckte sig stå ensam i natten midt ute på en öde hed.
Fjerran ifrån hördes bruset af toner, som han kände; en Wagnerssymfoni spelad af en väldig orkester nådde smekande hans öron öfver de stora vidderna.
Men han kunde icke gripa melodien, det fans icke längre någon ressonnansbotten inom honom — strängarne hade brustit.
De hade brustit alla.
Och nu skulle alla goda tankar dö, allt som han älskat eller trott sig älska en gång.
Han kände lust att gråta.
Han var helt sentimental, han tyckte att själen satt och darrade inom honom af köld och öfvergifvenhet.
Då såg han framför sig ett sjukrum med nedrullade gardiner.
På bädden derborta låg en kvinna med ett vaxgult ansigte och hårda drag, ett nästan förstenadt ansigte, sådant det plägar bli, när hjertat är sjukt.
Två stora glasartade ögon riktades emot honom, men det djupa vecket mellan ögonbrynen mildrades icke; det stannade kvar, hårdt, som skuret i trä.
Hon vinkade honom närmare med en rörelse af handen, och när han stod der tätt vid sängen, hviskade hon, utan att en min förändrades i detta förstenade ansigte, som döden redan märkt:
»Du är inte något kärlekens barn — derför — — blir du — — aldrig — lycklig — —»
Strax derefter grep hon efter hans hand och hviskade: »Förlåt mig — — min son — — »
Den scenen hade bränt sig in i hans minne, ty kvinnan, som låg på sitt yttersta, hade födt honom till lifvet, men det var första gången, hon kallat honom: min son.
Han hörde tonfallet ännu: mjukt som dun; det andra hade klingat som ett orakelbud: »Du är inte något kärlekens barn — derför — — blir du — — aldrig — lycklig — — »
Skulle det möjligen kunna vara någon sanning i det der?
Han reste sig upp och började vandra af och an på golfvet.
Han ville skudda af sig den trista stämningen.
Han hade det ju godt!
Han satt i lugn.
Det var ju barnsligt att pina sig sjelf med att frammana spöksyner — — hur var det egentligen, han kommit att tänka på allt dethär?
Jo, det var boken, som låg der på etageren.
Dess författare var inte heller något kärlekens barn; och derför fans det ingen sol i det, han skref.
Det var Josefs sista bok, en exotisk blomma med bleka, sjukliga färger, som kritiken med en rörande enstämmighet lyst i bann.
Främst af alla hade det stora liberala bladet kastat sig öfver den och öfverhöljt den med de råaste smädelser, i nervös oro, att allmänheten eljes möjligen skulle kunna misstänka det stora liberala bladet för att ha något gemensamt med författaren.
Josefs namn hade ingen kurs numera.
För några år sedan var det annorlunda; då stod Josefs namn med fetstil i det stora liberala bladets prenumerationsanmälan.
Det var på den tiden, då den nyare literaturen bröt fram under flygande fanor och klingande hornsignaler — då man ett ögonblick trodde, att den skulle segra.
Nu fladdrade inga fanor, klingade inga signaler mer.
En liten missmodig procession bar sitt döda barn till grafven; och samma mun, som kysste de unge förr, hvisslade nu, och samma hand, som då sträcktes öppen emot dem till välkomst, mötte dem nu knuten med det första slaget.
Hvems var felet?
Hvar låg skulden till, att det gått som det gått?
Han visste blott, att den literatur, som han älskat, numera lemnade honom kall.
Det fans ingen friskhet, realismens grofbrödsstämning hade öfvergått till maner, det glimtade aldrig till i tjockan, det var ett ändöst grått i grått.
Men hur oädelt i alla fall alt som det stora liberala bladet lyfta sin knutna hand till slag emot den kind, som man smekte nyss!
Max ställde sig vid fönstret och såg ut öfver Humlegårdens trädkronor.
Himlen hade mulnat, och den ena kastvinden efter den andra ryckte loss halfvissna blad och dängde dem ner mot marken, der de ett ögonblick hvirflade rundt som dödsskjutna fåglar.
Nu skulle vintern komma, och dag skulle följa på dag i samma enformighet, utan mål och utan intresse.
Men hvarför stannade han häruppe?
Han var oberoende, han var rik.
En jernvägsbiljett skulle på tre dagar föra honom till ett annat luftstreck, han skulle se nya menniskor och höra ett annat språk; hans fötter skulle trampa klassisk mark, och hans fantasi skulle riktas med nya intryck; han skulle vandra under arkaderna på Markusplatsen och längsmed kajerna af den mångbesjungna Arno i Medicéernas tjusande stad; han skulle stå på Tiberii klippa och blicka ut öfver Medelhafvet, det blå — — hvarför hade han icke för längesedan packat sin koffert och rest?
Ja hvarför.
Det var den der melodien som han icke kunde gripa, men som band honom kvar med en längtan att uträtta något — han visste blott icke hvad.
Två dagar senare satt han i en jernvägskupé på väg mot södern.
Under den tid, som förflutit sedan major von Rosenberg trädde tillbaka från det offentliga lifvet, hade hans tankar ofta sysslat med ett besök i Stockholm, och realiserandet af denna plan hade i hans ensamhet alltid stått för honom som en aflägsen glädje, den han i en framtid skulle komma i åtnjutande af.
Han skulle då träffa de gamla vännerna och åter få uppfriska sin ande med tankeutbyte och diskussion.
Och deras samkväm skulle bli alldeles som förr i verlden, utom det, att han sjelf nu icke längre var en ordinarie medlem af deras krets, utan en aktad och ärad och välkommen gäst, en gammal kampkamrat från flydda tider.
Tolf år hade gått utan att majoren gripit sig an med realiserandet af sin plan.
Men nu hade brodern August utbytt sin taburett mot en landshöfdingestol och flyttat från hufvudstaden.
Det fans intet hinder mer för majorens Stockholmsbesök.
Snälltåget ångade i väg från Eslöf en solig majdag.
På perrongen stod Maria von Rosenberg, en sextonårig ungmö, som just i år bereddes till sin första nattvardsgång.
Hon viftade med sin näsduk och blickade med tårfyllda ögon efter den bortilande vagnsraden.
Hon ville så gerna ha varit med, men den stränge prosten hade förbjudit det.
I sin sofkupé satt majoren, stirrande ut genom fönstret, der landskapen gledo förbi:
Skånes slättbygd med pilarne och den vida horisonten, det karga
Småland med de skogkransade sjöarne, i hvilka idylliska små holmar simmade.
I Småland gick solen ner; himlen var kopparröd i vester; vattnet glänste vinfärgadt — ett stycke sydländsk färgglöd och yppighet midt i naturens fattigdom.
När han vaknade efter några timmars orolig sömn sågs Södermanland leende i morgongryning — — Tåget gled genom den sista tunneln och Stockholm låg der med kyrkspiror och blanka tak, i vårluft och sol.
Majoren tog in på Grand Hotel, fick sig ett varmt bad och blef derigenom någorlunda restituerad, hvarpå han gick ut för att njuta återseendets fröjd.
Staden var icke obetydligt förändrad, sedan han sista gången trampade dess gator.
Den föreföll honom helt främmande.
Det kom öfver honom en underlig oro och beklämning.
Han kände sig icke hemma, han hade icke längre några rötter här.
Af gammal vana vände han sina steg mot riksdagshuset; det hade ju varit medelpunkten för allt, hvad han tänkt och upplefvat den tiden, han sjelf satt i lagstiftarnes församling.
Nu tog han blygsamt plats bland åhörarne och lyssnade till förhandlingen.
Det var en detalj af den alltuppslukande tullfrågan, som debatterades.
Majoren var tullskyddsvän, hade varit det så länge han kunde minnas tillbaka.
Men han var ingen dogmatiker.
Han visste, att denna fråga såväl som andra kunde ses från olika håll, och som han icke var fackman, inlät han sig aldrig i dispyt om saken.
Personliga hugskott och sympatier hade ju intet värde för en grundlig utredning; man måste ha studerat ämnet riktigt ingående för att kunna uppträda med ringaste spår af auktoritet.
Dessmer slog det honom, der han satt, med hvilken sjelfkänsla och säkerhet hemmansegarne lagstiftade.
Detta var rätt och detta var orätt, det fans icke utrymme för tvekan eller tvifvel.
Deras anföranden voro tomma på innehåll som tröskade ax; det var ingenting annat än ett evigt omtuggande af det, de läst i bladen — men med hvilken okritisk papegojeton de utnötta talesätten fördes fram!
Majoren sjöd af harm der han satt; allt hans gamla bondehat hade vaknat till lif under denna debatt.
Men det, som grep och pinade honom ännu mer, var att se sina gamle partikamrater stå på samma sida som vandalerna och försvara samma sak.
Saken sjelf var ju i hans tankar god; men det var, som om den förlorat något af sin renhet genom att tagas upp och försvaras af dessa läppar.
Han hade trott, att han följt med händelsernas gång, trott sig veta, hvad som tilldragit sig under årens lopp.
Men han hade ingenting vetat förr än nu, och nu föll det öfver honom som en känsla af skam.
Deprivationen hade gripit kring sig långt värre än han någonsin anat; intelligensen hade blandat blod med vandalerna.
Samma kyla och beklänming, som varit hans första intryck af hufvudstaden, kom nu igen dubbelt tyngande och dubbelt pinsam.
Det skulle kanske icke finnas hos de gamle vännerna något af allt det, som han gått och diktat om i sin afskiljda vrå.
Tiden skulle ha lagt sig kylande mellan dem; de skulle nu ha andra intressen, andra sympatier, andra synpunkter.
De skulle kanske till och med ringaktande se ned på honom, landsortsbon ... vid denna tanke reste det sig inom honom en iskall stolthet, men på samma gång förnam han en längtan efter det ensamma hemmet dernere på den skånska slätten, det ensamma lifvet och den unga flickan, som var hans eget kött och blod, i hvars själ han ingjutit sin kärlek och sina antipatier, sin skönhetslängtan och sitt förakt för allt, som var lågt och rått.
Han reste sig upp och gick.
Nu saknade han mod att söka någon af de gamle vännerna upp.
Sakta dref han nedåt mot staden, förbi slottet och öfver Norrbro, den väg han vandrat så ofta förr.
Han kände sig het i hufvudet och torr invärtes; Andalusiskan låg der inbjudande sval; han gick ditin, slog sig ner i en af de djupa fönsternischerna och rekvirerade en flaska vatten jemte dagens tidningar.
Medan han drack bläddrade han i ett par af dem: torftigt! torftigt!
Aldrig ett friskt och öppet ord, aldrig en fin och ädel tanke!
Småaktighet och partiskhet och partikäbbel om ingenting.
Det var den nya tiden.
Han stod i hotellets vestibyl och bläddrade i en adresskalender efter sin vän kommendörens bostad.
Beklämningen hade gått öfver.
Det var väl den oroliga natten, som nedsatt hans krafter och kommit honom att se allt i så mörk dager.
Nu hade han ätit en god middag och sofvit ett par timmar ofvanpå den, och strax kände han sig mer i harmoni med den yttre verlden.
Han hade föresatt sig, att icke på förhand störa nöjet af sin resa genom misshumör och pessimistiska fantasier.
Kommendören befans bo på Blasieholmen, alldeles i närheten; och majoren bestämde sig för, att redan samma eftermiddag söka upp honom.
Han kände en viss oro, när han gick uppför trapporna, och hjertat bultade i hastigare takt än vanligt.
Men han började ju bli gammal och var icke van att stiga så högt.
Han stannade ett par sekunder utanför kommendörens namnskylt för att hemta andan; så tryckte han på knappen.
En liten kammarsnärta öppnade.
»Är kommendören hemma?»
Men frun — kanske det går an?»
Majoren tog fram sitt kort, snärtan aflägsnade sig för att anmäla, och han stod ensam i entréen med en känsla af obehag.
Det var länge, sedan han gjort någon visit i staden — på landet var det helt annorlunda: man kom i vagn och man blef mottagen; man behöfde icke stå och vänta i entréen — —
Kanske kom han olägligt?
Herrskapet skulle antagligen bort på aftonen; man skulle taga emot honom höfligt och längta efter att han skulle gå.
Medan han stod der, öppnades en sidodörr, och ett rödt yrvaket ansigte med grått hår och grå polisonger stirrade ut.
Majoren gick ett par steg fram:
»God dag, Kristoffer.
Du känner väl inte igen mig?»
Kristoffer strök sig öfver ansigtet med afvigsidan af sin hand, och den gamla sjöbjörnsfysionomien lyste upp.
»Sixten!
Du här! —»
Innan majoren visste ordet af låg han kraftigt omsluten af ett par bastanta armar, sluten intill vännens breda bröst.
Denna välkomsthelsning var så öfverväldigande, att majoren fick tårar i ögonen.
Den gamle sjömannen var sig åtminstone lik; han hade icke förändrats!
Nu kom också frun till, synbart glad öfver återseendet.
Majoren tillbringade några angenäma timmar i dessa båda älskvärda menniskors sällskap.
På aftonen gingo herrarne ut för att söka upp generaldirektören och taga honom med sig.
Kommendören hade förtroligt stuckit sin hand under majorens arm.
Då de svängde om hörnet vid operan, befunno de sig plötsligt ansigte mot ansigte med en reslig figur i allmogedrägt.
Han helsade kommendören med en nick och en nästan beskyddande vink at sin stora hand.
Kommendören tog på sig sin vänligaste min och nickade igen; instinktlikt drog han sin hand bort från majorens arm.
»Hur står det till med bror?» ropade dannemannen i förbigående.
»Jo tack.
Hur mår bror sjelf?»
»Åhjo.
Det knallar.
Dermed hade de hunnit förbi hvarandra.
Majoren hade först ryckt till som vid en personlig förnärmelse inför bondens kordiala helsning; nu gick han tigande vid kommendörens sida, kokande af harm.
Kommendören såg förlägen ut och fann stämningen tryckt.
Men till sist grep han sig an med att bryta tystnaden.
»Han har kommit sig upp, dender.»
»Ja, han tycks ha gjort det.»
»Han har makt och inflytande, må du tro.»
»Ja, det ser så ut.»
»Ja-a.
Han är farlig att ha till ovän.»
Majoren log.
»Jag tror, att faran skulle locka mig», sade han.
Detder leendet gjorde, att kommendören kände sig lättare till mods.
Han tryckte åter sin hand in under majorens arm.
»Ja, du ja, gamle idealist.
Men ser du, tiden!
Man får akta sig att komma för mycket på tvären.
Det fins så mycket samhällsupplösande elementer — —»
Majoren smålog ännu.
Inom sig kände han det, som om harmen ville spränga honom.
Men han smålog, och hans röst var dämpadt lugn då han svarade:
»Det förvånar mig inte när dender representerar de samhällsbevarande.
»He!» — Kommendören visste icke rätt, hvad min han skulle hålla. — »Hans majestät sätter stort värde på just dender —»
»Då skall jag underdånigst tillåta mig tro — —»
Hvad det var, som majoren underdånigst tillät sig att tro, fick kommendören aldrig veta.
De hade hunnit fram till generaldirektörens bostad.
Herrarne tillbringade aftonen i hvarandras sällskap, språkande ogeneradt och förtroligt om dagens händelser.
»Fins det något vidare att afgöra under de närmaste dagarne?» frågade majoren.
»Ja, vi ha den eviga teaterfrågan», sade generaldirektören i uttråkad ton.
»Teaterfrågan?
— Majoren spetsade öron.
»Den faller, förstås», anmärkte kommendören torrt.
»Hvad behagas?
Faller den?» frågade majoren häftigt.
»Larsson är emot den.»
Majoren teg.
Han hade hört nog.
Tredje Gustafs stiftelse — patriis musis — skulle slopas nu.
Och skälet var, att Larsson var emot den.
Generaldirektören framförde bevis på, att ställningen var ohållbar; men majoren hörde icke på.
»Larsson är emot den», ringde det för hans öron, ideligen.
Tredje Gustaf och Larsson.
Detta var A och O, begynnelsen och ändan.
Förfiningen och den progressiva råheten, smaken och plumpheten, skönhetslifvets blomning och dess död; envälde och bondtyrranni — — tjusarkonungen och Larsson!
»Du gör mig väl det nöjet att äta middag hos mig i morgon?» sade generaldirektören, då de skildes. »Klockan 6 i all enkelhet.»
Majoren tryckte hans framsträckta hand.
På natten låg han länge vaken och grubblade öfver hvad som händt under dagens och aftonens lopp.
Den personliga sympatien för de båda gamle vännerna hade kommit honom att tala så öppet, så rakt från hjertat, alldeles som i fordna dar; och nu smög det sig fram en känsla af blygsel deröfver: det hade icke funnits ressonnansbotten hos de andre för hvad han sagt.
Depravationen hade gripit vida omkring sig; hans egne gamle kampkamrater voro smittade — — Minnet af mötet utanför operan trängde sig fram och fyllde honom med bitterhet.
Ja, detta var den nya tiden.
Och han sjelf var bara en naiv gammal romantiker, en landsortsbo full af löjliga fördomar och ideal.
Löjliga?
— nå ja — quand même!
Hade han lefvat på dem hela sitt lif, fick han väl försöka att dö på dem också — — —
Då han om morgonen vid sin kopp kaffe ögnade i dagens tidning, slog honom strax ett ord till mötes:
Lohengrin.
Och från det ögonblicket var hans inre en tummelplats för de häftigaste strider mellan sunda förnuftets bud och minnets lockande sirénsång.
Det sunda förnuftet och taktkänslan tycktes ändtligen ha segrat, då han vid sextiden högtidsklädd åkte förbi operan; men han kunde icke fara förbi utan att låta vagnen stanna och sjelf stiga af för att öfvertyga sig om, att huset var utsåldt.
Huset var icke utsåldt; tvärtom, det fans sorgligt många platser att få köpa.
Majoren köpte sig en parkettbiljett och skickade vagnen bort; satte sig att äta på operakällaren och bevistade
Lohengrinrepresentationen i stället för generaldirektörens middag.
Salongen var endast till hälften fylld.
Tomheten riktigt gapade emot honom från alla håll.
»Den nya tiden!
Den nya tiden!»
Men der långt i fjerran kommer svaneriddaren i sin strålande rustning; snäckan lägger till vid stranden, kungsfågeln stryker sitt stolta hufvud mot riddarens bröst, och riddaren sjunger en sång till farväl.
Detta melankoliska farväl gjorde på majoren ett gripande intryck.
Allt hvad han upplefvat under dessa två dagar, samlade sig här i den halftomma teatersalongen till en mäktig stämning af vemod, så öfverväldigande, att han icke kunde beherska sig.
Den gamle mannen med det vackra hvita håret och den nobla profilen satt der ensam, midt på parkett och grät.
Det var som om allt hvad han älskade vore dömdt att dö bort.
Lohengrin, riddaren utan fruktan och tadel, som steg ned på jorden att kämpa för det som var ädelt och fint och godt — det var den gamla tiden, det var hans egen ungdom.
En ny tid höll på att tränga honom undan — farväl! farväl! — det fans intet utrymme mer för hans hjelteskickelse — hans fläckfria svärd och blanka rustning passade icke i den moderna samfundskomedien, derför drog han sig nu tillbaka — farväl! farväl!
Och med honom flydde gracerna från jorden; allt som gaf lifvet lyftning och skönhet och glans och förfining; farväl, farväl!
Hur tomt det skulle bli!
Hur dystert och öde!
Hur mörkt och kallt!
Den gamle mannen ryste, der han satt.
Han tänkte på den unga flickan, som just skulle träda ut i lifvet, med alla hans egne drömmar och ideal; och det kom öfver honom en brinnande längtan efter detta barn, som han för första gång lemnat ensam dernere, utom räckvidd för hans skyddande arm, utom synvidd för hans vaksamma öga.
Och ångsten grep honom — —
På aftonen följande dag reste majoren tillbaka till Skåne.
»Nå, gamle, berätta nu!» sade den unga flickan, då de åter sutto tillsammans i moderns rum.
»Hvarför kommer du så fort tillbaka?»
»Det fins ingenting att berätta», sade han blott.
»Inte?