Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till mig har sedermera Magister Munck af Rosenchöld inkommit med klagoskrifter, deruti han såsom lagstridigt anmärkt, hvad hos Consistun Academicum sålunda föregått, samt derföre emot , Consistorii ledamöter begärt laga åtal; och sedan jag till Consist:ii utlåt, öfverlemnat denne klagoskrift, har Consistun, under d. 9 sisth Mars, till mig aflätit en skrifvelse, med bifogad afskrift af ett samma dag till H. K. II.
Kronprinsen, universitetets Känsler, afgifvit utlåt, i anledn. af bemälde Magisters lill Kanslers-Emb. ingifna besvär öfver Consistui beslut, samt åberopat, hvad deruti blifvit anfördt, såsom afhandlande de hufvudsak - 90 Den 6
December liga uti remissakten innefattade klagopunkter, Då jag i detta utlåt, lika litet, som i sjelfva det öfverklagade beslutet, funnit grunder anförda, på hvilka samma beslut synes mig-lagligen kunna stödjas, och då tryckfriheten, hvilken jag anser derigenom förnärmad, företrädesvis bland de i grundlagarne försäkrade rättigheter är den, om hvilken uti R.
St:rs Just.-Ombudsra:s instruktion förordnas, det honom åligger att med synnerlig uppmärksamhet och nit iakttaga, hvad R.
St. till dess skyddande stadgadt; har jag funnit mig icke kunna undgå att hos K. Hof-R:n emot Consistun Academicum väcka laglig ansvarstalan, i hvilket afseende jag här till granskning företager de försvarsskal för Consist:ii förfarande, hvilka dels i utslaget och dels i Consist:ii omförmälda utlåt, förekomma.
Som Consistun enl. utslaget uttryckligen frånsagt sig all befogenhet att pröfva, i hvad mån klagandens verksamhet såsom skriftställare kunde innebära brott emot tryckfrihetslagen, och till skäl för hans relegerande hufvudsakligen anfört, att han gjort sig ovärdig att en akademisk medborgares rättigheter åtnjuta, dels genom medverkan till spridande af en till skrifsättet osedlig och för lärosätets disciplin särdeles vådlig allmän tidning, dels ock genom ett i allmänhet emot akademiens lärare och andra medlemmar högligen tadelvärdt uppförande; att för detta förhållande flertalet af hans medlärjungar vid universitetet påyrkadt hans skiljande derifrån, samt att på enahanda grund universitetets rector funnit sig icke längre kunna öfver honom utöfva inseende såsom inspector; så har Consisl:ni i utlåt, af dessa skäl, äfven med afseende blott på dem, hvilka blifvit hemtade från klagandens verksamhet för spridning af tidningen Fäderneslandet, förment det synas klart, att det ingalunda varit lagligheten af de tryckta skrifter, åt hvilka klaganden lånat hjelpsam hand, sorn af Consistmi pröfvades eller bedömdes, lika litet som några särskilda deri möjligen innefattande brott emot tryckfrihetslagen, för hvilka, såsom sådana, straff ntkräfdes af klaganden såsom författare, ansvarig utgifvare eller boktryckare, utan att det varit ett under längre tid fortsatt osedligt förhållande, en fortfarande moralisk förnedring, hvilka Consistmi icke fann egna och anstå en af universitetets lärjungar, som, enär den, på samma gång den var ovärdig en student, jemväl innefattade olydnad mot universitetets lagar, nu af Consistmi efter dessa lagar bedömdes och hvars förderfliga inflytelse på lärosätet Consitmi såsom vårdare af seder och disciplin åsyftade att för framtiden afvärja.
Enl. det bestämda ordaförständet är härmed utsagdt, att uti klagandens verksamhet för spridning af tidningen fäderneslandet legat ett under längre tid fortsatt osedligt förhållande, en fortfarande moralisk förnedring, innefattande olydnad mot universitetets lagar och hvars förderfliga inflytelse pä lärosätet borde för framtiden afvärjas —- och detta utan afseende på lagligheten af de tryckta skrifter, som spriddes, eller de i deni möjligen innefattade brott mot tryckfrihetslagen, enär Consist:m häröfver icke dömde eller utkräfde straff af klaganden såsom författare, ansva - Den 6
December. 91 lig utgifvare eller boktryckare.
Efter vanlig tankeföljd skulle man häraf nödgas sluta, att det fel, för hvilket Consist:m dömt till ansvar, bestode uti sjelfva spridandet af en tryckt skrift, ehvad innehållet af denna skrift vore lagligen straffbart eller ej.
Consist:ni skulle då antingen hafva bestraffat spridandet af en skrift, i alla afseenden huru oskyldig som helst, eller ock är grunden för bestraffningen hemtad från någon egenskap i skriften, som väl icke innebure laglig straffbarhet; men ej destomindre vore så beskaffad, att den kunde blifva föremål för Consist:ii béstraffpingsåtgärd.
Nu är väl troligen icke meningen den, att spridandet af en skrift, huru oskyldig som helst, vore en moralisk förnedring, straffbar efter universitetets lagar, och således bör meningen antagas innefatta andra alternativer, eller att någon egenskap i skriften, ehuru icke lagligen straffbar, likväl skall vara sådan, att derpå kunnat grundas det straff, som för dess spridande blifvit af Consist:m ådömdt.
Men detta vill säga, att Consistrm i skriften antager en brottslighet, som väl kan bestraffas, men icke är straffbar efter den lag, hvilken Consist.-m erkänner sig icke kunna tillämpa, eller den, efter hvilken lagligheten af alla tryckta skrifters innehåll skall bedömas, nemi. tryckfrihetsförordningen, som bjuder, att denna laglighet alltid skall pröfvas af en jury eller nämnd, sammanträdande vid den domstol, der brott emot denna lag åtalas.
Frågan om riktigheten af Consist:ii förfarande ankommer således på detta antagande af annan möjlig straffbarhet i tryckt skrift, än som efter tryckfrihetsförordningen kan blifva föremål för beifran.
Men en sådan straffbarhet, ifall den funnes, borde väl i tryckfrihetsförordningen vara antydd, ja uttryckligen och bestämdt afskild från den straffbarhet, hvarmed denna lag sysselsätter sig.
Då förordn:n långt ifrån att , föreskrifva något sådant undantag, tvertom stadgar, att lagligheten af åtalade tryckta skrifters innehåll alltid skall pröfvas på det sätt, som i förordningen bestämmes, är väl dermed också oförtydligen stadgadt, att annan brottslighet i tryckt skrift ej kan lagligen beifras, än den, som kan åtalas inför de af förordn:n bestämda domstolar, och pröfvas af den hos dem sammanträdande juryn.
Till tryckfrihetens skydd, så väl som till hämmande af dess missbruk, är tryckfrihetsförordningen gifven.
Men det vore lika litet, att skydda, som att lagligen begränsa, denna frihet, om det skulle tålas, att andra än lagligen dertill (genom tryckfrihetsförordningen) bemyndigade domstolar finge befatta sig med att för annan bestämd eller icke bestämd brottslighet, än som tryckfrihetslagen känner, och efter andra upgifna eller icke upgifna lagar, hvilka om tryckfriheten icke handla och icke kunna det, eftersom alla förut gällande lagar, stadgande och föreskrifter i afseende på tryckfriheten och bokhandeln, - äro genom tryckfrihetsförordningen uphäfna, ådöma bestraffningar, hvilkas rättmätighet förmentes bestå just deruti, alt de voro helt andra, än som för tryckfrihetsbrott äro lagligen stadgade.
Föregifvandet, att man härmed icke dömde öfver tryckfrihetsbrott, måtte vara 92 Den 6 December. huru grundadt som helst, i afseende pä frånvaron af den lagliga rättegång, som borde föregå domslutet; så borttoges dock genom detta föregifvande icke den påföljd, som utgör syftemålet af laglig anklagelse, nemi. straffet, då detta dessförutan ådömdes.
Den straffade hade icke mindre lidit derigenom, att han fått straffet utan laglig ordning och af obehöriga domare ålagdt.
Men ej nog dermed, att nian pä detta sätt skulle i sjelfva verket utdela tryckfrihetsstraff, utan att döma öfver tryckfrihetsbrott.
Man skulle derjemte hafva öppet att säga — och man underlåter ej alt säga det — att straffet för tryckfrihetsbrott, der sådant verkligen är begånget, ännu återstår.
Den straffade skall nu först lagligen tilltalas och, i händelse han då finnes saker, dömas till nytt straff för hvad redan en gång är beslraffadt.
Det är icke på detta sätt, som dubbelt straff lagligen kan träffa ett och samma brott, utan antingen sker detta i en enda dom, genom tillämpning af ett eller flera lagstadganden, i hvilka de särskilda straffen åro samfälldt för brottet bestämda, såsom när kroppsplikt eller böter gemensamt med fästningarbele drabba en och samma missgerning, eller ock åtföljes det i lag utsatta allmänna straffet af en särskild påföljd, härrörande från förbrytarens samhällsställning, men icke af den beskaffenhet, att dess ådömande tillkommer den allmänna domstolen, såsom när en tjensteman är af allmän domstol fälld till så svår bestraffning, att han ej kan i tjenst qvarblifva, men tjenstens förlust dock icke får af den allmänna domstolen åläggas, utan mäste öfverlemnas till den rätt, hvarunder hans tjenstfel hörer.
I dessa fall beror det icke af tillfällighet eller välbehag, huruvida båda straffen skola tillämpas, eller ettdera genom brist af åtal kunna uteblifva, utan hvartdera straffet är en nödvändig följd af ett och samma iital, och intetdera straffet kan utan det andra ega rum.
I stället har bär Consist.
Academicum ädömt det s. k. sedestraffet alldeles oberoende af det ansvar, som lagligen kan linnas böra drabba tryckfrihetsbrottet, om och när detta åtalas inför den domstol, som dermed eger befattning.
Consist. har funnit det genom en tryckt skrifts utspridande föröfvade oskick innefatta olydnad mot universitetets lagar och icke anstå en af dess lärjungar — välförståendes i händelse skriften i och för sig var straffbar — och Consist. har trott sig kunna bestraffa denna oordning, utan förfång af tryckfrihetsdomstolens rätt att derefter pröfva huruvida den straffbarhet i skriften var verklig eller ej, som nu förutsattes.
Det är sant, att tryckfrihetsbrottet i skriftens lifgifvande. och spridande kunde, såsom Kongl. Br. d. 1 Mars 1750 uttrycker sig, vara skadlig för en rätt ordning och en ärbar lefnad, så att, när det vore begånget af en civis academicus, man kunde falla pä den tanken, att det rörde den akademiska disciplinen.
Men då skulle under denna disciplin äfven såväl kunna hänföras hvarje annat, äfven det grofsta brott, hvarmed vållades skada för en rätt ordning och ärbar lefnad.
Om en student af Consist.
Academicum ansäges saker till rån eller mordbrand, sä skulle Consist., innan han derföre lagfördes eller med fullkorn - Den 6 December. »3 ligt åsidosättande af laga åtal, kunna företaga sig att diciplinariter — med varning, relegation — afstraffa honom för samma rån eller mordbrand, hvarom ej en ransakning kunde inför Consist. ega rum, än mindre blifvit företagen, och hvilket brott till sin verklighet således ej ens kunde vara för Consist. lagligen kändt och fast mindre kunde genom dess dom beläggas med det i lag derå stadgade straff.
Häraf synes lika klart, att man icke gör sig begrepp, om akademiska göromål eller sådana, som höra linder den paternella eller disciplinära myndighet, hvilken af universiteternas lärare utöfvas öfver den der studerande ungdom, när man föreställer sig, att allt, hvad som skadar en rätt ordning och ärbar lefnad, är att räkna till dess ordningsmål, utan att besinna, att så vida ej dit skola räknas brott och missgerningar af hvarje art, svårare och mindre, antalet nödvändigt måste inskränkas till sådane fel och förseelser, som ej kunna eller ej behöfva annorlunda behandlas, än efter hvad om ordningsmål är stadgadt.
— När i andra mål det efter allmän lag ådömda straffet är verkstäldt, följer antingen af sig sjelf uteslutning från studiernas fortsättning, eller ock är i allmänhet detta straff icke så beskaffadt, att dylik uteslutning erfordras eller bör ega rum.
Men i de fall, der ett särskildt beslut derom kan vara af nöden, bör detta beslut vara i lag föreskrifvit, och då antingen kunna i hufvudsakliga domen inflyta, eller ock efteråt af disciplinärmyndigheten särskildt meddelas.
Men icke i något fall kan ordningen medgifva att en disciplinär behandling och disciplinär bestraffning förutgår, innan ärendet af behörig allmän domstol uptages till behandling efter allmän lag.
I förev:de fall behöfver ej undersökas, huruvida klaganden Munck af Rosenschöld skulle, i händelse tidningen Fäderneslandet varit af behörig domstol för brottslig förklarad, kunna inför Consist.
Academicum underkastas disciplinär bestraffning derföre, att han medverkat till spridande af denna tidning, så framt det kan, i följd af hvad nu blifvit anfördt, för afgjordt antagas, att åtminstone icke förr eller i annat fall, än att fällandet af laga domstol till ansvar för missbrukad tryckfrihet föregått, någon bestraffning för den tryckta skriftens spridande kunnat lagligen, i disciplinär eller annan väg, komma i fråga.
Hvad Consist.
Academicum uti det klandrade beslutet, såsom skäl till den Munck af Rosenschöld ådömda bestraffning, i första rummet anfört, eller hans medverkan till spridande af nämnde på hans boktryckeri utkommande tidning, synes mig följaktligen icke kunna på den hittills granskade grund godkännas.
Hvad i utlåt, föres klaganden Munck af Rosenchöld till last, med afseende pä tidningen Fäderneslandet, inskränker sig emedlertid icke till hans befattning med tidningens spridande, utan syftar äfven på hans antagna egenskap af författare till större eller mindre del af samma tidnings innehåll, om hvilken egenskaps verklighet
Consistorium likväl saknat behörighet att anställa undersökning samt än mindre egt att åberopa laglig visshet af den beskaffenhet, som i tryckfrihetsmål gäller.
Sålunda anföres 94 Den 6 December. i utlåt., att ett visst tanke- och handlingssätt kunde både i allmänhet och än mera med afseende på en viss samhällsställning, vara en person ovärdigt, utan alt derföre vara efter allmän lag straffbart eller juridiskt åtkomligt, likasom att ett sådant handlingssätt kunde ådagaläggas jemväl i tryckt skrift, utan att denna derföre innefattade brott emot tryckfrihetslagen — att, isynnerhet för uppfostraren, det kunde vara likgiltigt, i hvad form osedligheten uppenbarade sig, så till vida som det vore hans pligt och sålunda äfven rätt att motverka och bestraffa den i alla, likasom att, der uppfostran omfattade flera, skydda sine öfrige lärjungar för smittan af den enes förderf — att denna pligt icke allenast utgjorde grundvalen för de flesta Svenska lagar, som anginge ungdomens uppfostran, utan ock vid Lunds universitet vore på särskilta ställen af dess vid beslutet häruti fullt giltiga konstitutioner d. 19 Dec. 1(566, så väl en hvar af professorerna särskildt, som dem samfällt i Consistorium, uttryckligen ålagd — att samma pligt vidare, jemte rättighet att, med afvikande från allmän lag och rättegångsordning, efter omständigheterna och egen öfvertygelse dömma och bestraffa disciplinära förseelser och sedebrott, som vid universitetet af studenter beginges, vore uttryckligen erkänd i K. Br. d. 1 Mars 1750 samt sist genom Kongl. Förordn. d. 2 April 1852 om universiteternas disciplinärmyndighet än ytterligare befästad — att Consist. kände ingen lag, som, uphäfvaude dessa, uttryckligen föreskrifver, att åsidosätta denna del af Consistäi åligganden, och vågade lika litet tillägga tryckfrihetslagen som någon annan en tolkning, hvilken, utan att af ordalagen följa, dock skulle omintetgöra de oföränderliga och nödvändiga förutsättningarna för slägtets moraliska och kristliga utveckling — — att tryckfrihetsförordningen endast hestämde, hvad som enligt den vore lagligt, men icke oberoende deraf kunde befatta sig med den sedliga beskaffenheten af en tryckt skrift, och ännu mindre med skriftställarens eller förläggarens seder; alt den tillämpade straff endast för öfverträdelse af tryckfrihetens lagbundna gränser, men lemnade ingen måttstock, som mätte vidden af en tryckt skrifts osedlighet i och för sig; att den omförmälte, hvilka personer för en tryckt skrift voro juridiskt ansvarige, men icke anginge dem, som endast vore det i moraliskt hänseende att Consistun alltså kunde,
utan intrång i tryckfrihetslagen, finna det icke egna och anstå studeranden Rosenschöld att i tryck yttra sig förklenligt om saker och personer, för hvilka han, enl. gifna föreskrifter och all god ordning, borde hysa aktning och vördnad kunde anse det ovärdigt honom, som åtnjöt allmän upfostran, att om Statens embetsman och landets öfverhet sprida yttranden, hvars (hvilkas) anstötliga syftning icke kunde undgå att inses, och anfalla enskilda personers goda namn och ryckte med obevista beskyllningar; att Consist. kunde utan minsta våldförande af tryckfrihetslagen, inse den stora vådan för sederna och disciplinen vid lärosätet deraf, ätt på samma gång ett enda muntligt yttrande, sådant som dem (de), hvilka tidningen Fäderneslandet innehåller
95 så många, enligt Akademiens lagar måste för den student, som dertill gjort sig skyldig, medföra allvarlig näpst, den ojemförligt större och mera kringgripande osedligheten skulle aflöpa alldeles strafflös, enär den gjort tryckpressen till sitt verktyg — — att ett åtal mot tidningen endast kunnat rigtas mot den juridiskt ansvarige utgifvaren, men aldrig mot Rosenschöld, som förstått en sådan ansvarighet sig undandraga — — samt ändtligen att ett med förevarande likartadt fall, Consist. vetterligen, hittills icke inträffat. — — ”Att detta föreställningssätt icke är förenligt med grunderna för den hos oss gällande lagstiftning om tryckfriheten, följer af de anmärkn:r jag redan i ämnet gjort.
Allmän upfostran sträcker sig icke till inseende öfver tryckfrihetens bruk; och intet gagn skulle ined försök i den vägen uträttas.
Det lärer väl icke bestridas, att det af Consist:m Academicum här anställda illa misslyckats ; och bättre skulle det ingalunda gått, i fall Consiståi behörighet att disciplinariter i målet förfara varit lagligen gifven och af klaganden känd.
Ty det hade kostat honom ringa möda att gäcka alla Consist:ii försök att öfvertyga honom om författareskapet, och han hade rätt väl kunnat genom andra vidtaga alla de synliga bestyr, han nu kan hafva i egen person utfört, med tidningens spridande oell hvad annat här kan menas.
Tidningen hade, lika obehindrad af Consistiii åtgärder utkommit, som nu skett och fortfar att ske; och allt det moraliska vållandet dertill hade härflutit från samma civis academicus, med hvarken större eller mindre verkan på den studerande ungdomens upplysning och sedebildning.
Den lefnadsålder, som egentligen påkallar användandet af universitetslärares faderliga disciplinärmakt, är i allmänhet tillryggalagd, innan den ålder inträffar, då man kan begynna att föröfva tryckfrihetsbrott.
I sjelfva sitt Utslag anförer Consist. såsom domskäl, att Munck af Rosenschöld ej längre vore en yngling, utan en till mognare ålder kommen man, hvilken vid allmänna riksmöten med offentliga angelägenheter sig befattat.
Om än detta icke bevisar, att den disciplinära myndighet öfver honom uphört, som Consist:m egde utöfva, och hvilken egentligen måste afse de studerandes tillhållande under ynglingaåren till flit och goda seder; sä lärer dock disciplinen öfver de äldre icke kunna antagas grundad i den faderliga ansvarighet för deras seder, hvarifrån disciplinärmyndighetens behöflighet härledes.
Och hvad beträffar förförelsens verkan på de yngre studerande i ett ämne, som icke tillhör umgänget och sederna: så blir förförelsen alldeles enahanda, om den kommer från verkliga eller redan relegerade studerande, eller ifrån helt andra med litteratur sig befattande personer, med hvilka aniversitets-disciplinen ej har att skaffa.
För ett förmanskap eller fadersvälde öfver studerande i tryckfrihetsmål gifves följaktligen ingen .lagstiftningsgrund; och det må icke räknas tryckfrihetsförordningens stiftare till fel, att i den allmänna ansvarighetens begränsning icke hafva gjort undantag för studerande ungdom. 96 Den 6 December.
Ilade fråga blifvit alt genom särskildt förmynderskap skydda denna ungdom emot tryckfrihetens vådor; så hade val något helt annat behöft påtänkas än en vanmäktig disciplinär-myndighet, anställande sina försök i en stad, lika öppen som alla andra för lifgifvande och införande af alla tryckpressens alster, tillhörande hvad art som helst.
Utan tvifvel hade det fordrats en tillstängning, en censur öfver alla sådane- alster, inkommande till universitetsstaden eller utgående frän der befintliga tryckpressar.
Huruvida häraf skulle uppstå något gagn, eller tvertom endast ett för de studerandes moralitet menligt smuglande med oloflig, ocensurerad läsning, torde icke vara så lätt att afgöra.
Att deremot vådan af det nu ifrågaställda missbruket icke varit rätt stor, visar sig deruti, att ett stort flertal af den studerande ungdomen betygat sitt missnöje med Munck af Rosenschöld, under förutsättning af hans medverkan lill tidningen Fäderneslandet, samt hos Consist. anhållit, att han mätte från universitetet förvisas; hvaraf följer, att han genom något i denna tidning utöfvat författarskap icke tillvunnit sig inflytande hos ungdomen eller kunnat hos densamma någon synnerlig skada åstadkomma.
I betraktelserna öfver skilnaden emellan moralisk och juridisk brottslighet vill det synas, såsom trodde Consist. sig hafva uti tryckfrihelsbrotten funnit någonting alldeles eget, der skiljaktigheten skulle vara större än vanligt.
Nu hörer ju likväl den sanningen lill vetenskapens elementer, att moraliteten i en handling aldrig träffas af det lagliga straffet.
Kan den disciplinära myndigheten, vid' universiteter eller annorstädes sådant åstadkomma; så är intet annat brott, som lagligen straffas, mera fritaget än tryck fri hetsbruttet frän en för- eller eftergranskning af disciplinärmakten, i ändamål att utröna och bestraffa det moraliska förkastliga i handlingen, hvilket af lagens straff ej kunnat eller ej skall kunna träffas.
Likasom tryckfrihetsförordningen bestämmer endast, hvad ”sorn enligt den är lagligt, men icke oberoende deraf, kan befatta sig med den sedliga beskaffenheten af en tryckt skrift, och ännu mindre med skriftställarens eller förläggarens seder;” så befattar sig ej heller någon annan strafflag med annat, än hvad sorn lagligen är straffbart; och handlingens osedlighet återstår äfven såväl der för beifran af en faderlig disciplinär-makt, sådan ett Consist.
Academicum eller någon annan myndighet kan tilltro sig att ändamålsenligt utöfva den.
— Äfven såväl, som tryckfrihetsförordningen ”tillämpar straff endast för öfverträdelse af tryckfrihetens lagbundna gränsor, men lemnar ingen måttstock, sorn mäter vidden af en tryckt skrifts osedlighet i och för sig”, så inskränka sig äfven fredslagarne till att bestraffa endast öfverträdelse af fredens lagbundna gränsor, men mäta icke vidden af all den hätskhet eller häradlust, den osedlighet i uppsåt och sinnesstämning, som icke utbrutit i handling och såsom sådan blifvit lagligen åtkomlig.
— Så visst det är, att tryckfrihetsförordningen, då .den ”omförmäler, hvilka personer för en tryckt skrift äro juridiskt ansvarige, icke angår dem, som endast äro det endast i moraliskt hänseende - Den 6 December. 97 ende ”lika visst är det äfven, att för ett begånget dråp endast dråparen och de, som med honom varit i råd och dåd, blifva straffade, men icke de, hvilkas moraliska inflytande på handlingen ej framträdt i någon bevislig medverkan, ehuru det möjligen varit större, än någon annans inflytande.
Deremot är beviset om disciplinär-straffens tillåtlighet i tryckfrihetsmål alldeles otillräckligt, när det heter, att ”lika litet som bland de i tryckfrihetslagen uppräknade lagrum nämnes någon af de lagar, hvilka angå universiteternes disciplin, lika litet förbjuder denna grundlag eller kan någon lag rimligen förbjuda; att om den sedliga halten af en tryckt skrift hysa en mening eller fälla ett omdöme” — likasom vore ens ett dylikt omdömes uttalande i hvarje fall ovilkorligen ostraffligt, och likasom skulle fråga ej varit om annat, än att försvara ett sådant omdöme, då det likväl var eif ådömdt straff, som skulle försvaras.
Af bela den moraliska demonstrationen, hvilken ligger till grund för de efterföljande satserna om hvad Consist. kunde utan intrång å tryckfrihetslagen göra, synes alltså den regel icke rubbad, hvarifrån jag utgått, att fördubblade eller s. k. moraliska bestraffningar jemte de lagliga ej stå att förena med en lagbunden kriminallagskipning, d. v. s. med svensk lag och rättegångsordning.