Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Jag törs knappt fråga huru det gått?”
”Du ser det väl på mig – allting är uppgjordt: riksdagsman förskotterar oss respengarna.
’Det vore synd och skam’, sade den hedersmannen, ’att icke hjelpa två ensamma fruntimmer, helst nu, då det är så väl stäldt att en slägting vill ta dem i hägn’.”
”Ack, min gud, det blir då verkligen af?”
”Bestämdt!
Riksdagsman skjutsar oss sjelf till Wennersborg; och så fort jag lagt ett ord hos kommissarien att han beställer oss plats, och dagen är bestämd, så skrifver jag till Regine Sofie att hon är oss till mötes i det främmande landet.”
Fru Emerentia var beredd på allt annat: hon väntade sig att få höra utrop af förtjusning och beundran öfver den verksamhet hon utvecklat.
”Tror du ej mina ord, mitt barn – tror du ej på din egen lycka?”
”Jo, jag tror, men . . . förlåt mig, mamma!”
Och med ett uttryck af ångest och rörande smärta hopknäppte Blenda sina händer, i det hon till modern höjde en blick, hvari tårar glindrade.
”Men, flicka, hvad är åt dig?”
”Jag är rädd!”
”Rädd – för hvad då . . under Guds beskydd och din mors?”
”För mig sjelf.”
Fru Emerentia såg en smula brydd ut.
”Jag vet icke hvad som är åt mig – jag är icke så som förut.
I går afton glömde jag fyra saker, som jag först nu påminner mig.”
”Låt höra hvilka de voro?
Du hade ju dessutom hufvudet så fullt, stackars barn, att du stort icke kunde tänka på något.”
”Åh jo, jag kunde nog tänka på något: jag har varit så . . . så förnäm i mina drömmar, både sofvande och vakande.
Jag har . . men jag blygs att tänka på det.
Allt detta kan icke vara rätt, efter det kommit mig att fela så mycket.”
”Nå, kom då till bekännelsen om dina fel!”
”Först och främst har jag aldrig förr någon afton, allt ifrån vårens början intill hösten, glömt att vattna mina blommor.”
”Din toka, ingenting annat?”
”Var det då icke orätt att jag glömde dessa kära blommor, som gjort mig glädje i så många år, som jag sjelf uppdragit, ansat och följt under både fruktan och hopp – och detta för en tanke, som var blott en timma gammal!”
”Det var dock ganska förlåtligt att rosqvarteret fick stå tillbaka för en sådan tanke.”
”Dernäst”, återtog den unga sjelfanklagerskan med starkare tonvigt, ”glömde jag att dela ut kornet till mina dufvor – var det heller ingenting?”
”Åtminstone betydde det icke något, ty jag såg
Lisa göra det.”
”Det blir visst icke detsamma.
Men, min gud, det är väl ännu värre!”
”Jag går ju hvarje tisdags- och lördagsqväll till stackars Britta på Jonsängen . . hon, som sitter der lam och öfvergifven, har ingen annan glädje i verlden än då hon får se mig med min lilla korg – hon fick ej se mig i går!’
”Så blir det så mycket kärare i dag: hon skall fröjda sig åt allt det goda, som väntar dig . . och för att göra det rätt högtidligt, så ta vi och lägga en fläskbit i korgen.”
Blenda skakade på hufvudet, och denna rörelse, jemte den tysta suck som höjde hennes bröst, förrådde att hon ej kände sig tröstad.
”Det är ännu icke allt!” tillade hon helt sakta.
”Det sista då?”
”Jag tänkte icke ens på min aftonbön – jag bad ej!”
”Jag bad i ditt ställe, kära barn, och jag är mycket förvissad att den gode guden förlåter dig denna lilla skuld, hvartill din stora oförberedda lycka var orsaken.”
”Men”, invände den unga flickan med ett uttryck, som röjde på en gång förtrytelse och förskräckelse, ”det kan ej vara rätt att öfverlemna oss åt en lycka, som kommer oss att glömma våra fordna både nöjen och pligter, ja till och med Gud och bönen.
Detta tillstånd gör mig orolig.”
”Lugna dig, min dotter!
Du är ung, ditt blod är varmt, men jag, som känner dig mycket bättre än du sjelf, jag bedyrar heligt att du aldrig skall glömma hvarken dina pligter eller din Gud, om du också liksom en annan syndig menniska – ty vi äro ju inga englar – i en upprörd stund kan vara mindre tillgänglig för dessa invanda och ömma känslor.”
”Mamma tror då . . . ”
”. . att din frid blir återställd, när du godtgjort alla dina små försummelser – och då blir du den första som åter kommer till tals om resan.”
”Åtminstone”, svarade Blenda, ”vill jag först förordna huru jag skall ställa till med det, som jag lemnar qvar.”
”Blommorna, dufvorna och din gamla lama Britta?”
”Det förordnandet är snart gjordt.
Anders Persson, som tar emot bostället i höst, har en beskedlig dotter, lilla Kerstin – henne testementerar du ditt rosqvarter, och för det hon med glädje skall skaffa sig sjelf ett nöje, ger du henne din gulrutiga shalett, som kanske ändå var för urblekt att ha i Stockholm . . och får hon ytterligare lilla papperslådan med luktvattensflaskorna i, så vet jag att hon är lönt för mödan!”
’Tack, lilla mamma – det kommer Kerstin visst icke att försaka.
Jag vill dessutom be henne så vänligt, att hon nog blir god mot mina blommor . . .
Men dufvorna?”
”Dem lemna vi hos riksdagsmans-mor, som har dufvor förut – det blir stort sällskap för dem, och aldrig brist på korn.
Och dessutom, om vi få det så stäldt i Stockholm att vi kunna ha dem der, så äro dina älsklingar i behåll, och vi behöfva bara skrifva efter dem.”
”Åh, min gud, hur mamma glädjer och lättar mitt sinne – blotta hoppet att få återse dem gör mig redan nöjd . . .
Nu ha vi endast qvar gamla Britta.”
”För den beskedliga gumman, som älskar dig så mycket, skall du hvar afton arbeta en halftimma längre än vi eljest kunde behöfva, och af alla dessa halftimmars arbete blir i månaden en liten nätt summa, den du får skicka din skyddsling i ett bref, som komministern nog läser för henne.”
Nu kastade sig Blenda i moderns famn, utan att likväl ett ord undföll hennes läppar: det var blott ögonen som talade, men deras språk var ganska begripligt.
Blenda gjort alla sina besök och lugnat sina små samvetsskrupler, var hon – såsom fru Emerentia förutsagt – den första som återkom på kapitlet om de stora händelser, hvilka måste bli en följd af deras nya utsigter.
Vi öfverhoppa den mellantid af tre veckor, under hvilken tillrustningarna upptogo våra resande damers alla tankar, och återfinna dem, efter denna tids förlopp, i Wennersborg, första stationen.
Den 2 Juli 1832 var den märkvärdiga dag, från hvilken vår hjeltinna antog sin nya tidräkning, ty det var på den som hon jemte sin mor inträffade i Wennersborg, väl konserverad i riksdagsmans par-vagn, der äfven den just icke väl försedda kappsäcken hade rum vid sidan af de tvenne smörbyttorna, skinkan och ostarna, allt likväl hyggligt inslaget i säckväf.
Med undanlag af ett par besök i Skara, hade Blenda aldrig varit i någon stad.
Men hon hade läst om så många, och i fantasien så ofta lefvat der, att hon på intet sätt kände sig, som man säger, bortkommen.
Wennersborg var ju dessutom endast ”residensstad” och betydde föga för personer, som ärnade sig till hufvudstaden.
Klockan led bortåt 2 på dagen.
Straxt utanför staden hade man hållit sista måltiden ur matsäcken, och som ångbåten icke väntades förrän emellan 7 och 8, hade fru v.
Kühlen beräknat mellantiden till uppköp af de saker, som borde försköna Blenda och något litet hjelpa upp henne sjelf.
Hvad beträffar våra damers lynne vid denna stora vändpunkt, måste vi sanningsenligt tillstå att det hos ingen var så färgrikt som då vi lemnade dem – icke att den värda frun en sekund tviflade på att allting till slut skulle gå förträffligt, eller att Blenda med något slags missmod emotsåg det trägna arbetslif, som väntade henne, ty det blefve nog afbrutet af en och annan oförutsedd tilldragelse; men afskedet från makens och faderns graf, äfvensom från det lilla hem, der de så länge lefvat lyckliga, hade – i förening med den sedan föregående natt uthållande stormen – nedstämt sinnena, isynnerhet som ingen af dem kunde hoppas att bli hjeltinna på sjön.
Riksdagsman hade föreslagit sina gamla grannar att taga in i hans bekanta qvartér, men fru Emerentia var alltför mån om sin värdighet att bifalla något dylikt.
En adelsdam med sin dotter kommande ut från ett näringsställe – omöjligt!
Om ångbåts-sällskapet finge se en dylik syn, skulle ingen vilja stiga upp för de nya gästerna.
Nej, på ”stora värdshuset” måste man hetas bo, och en kopp kaffe, för skams skull, var allt som behöfde tagas.
Rummet betaltes icke, hade kommissarien sagt, då man ej låg der.
Vagnen stannade alltså utanför riksdagsmans qvartér, der sakerna lemnades, för att af honom föras om bord, hvaremot fruntimren af den hedersmannen, som var hemmastadd i staden, visades först till en ”hattfru,” hos hvilken de förnyade sina hufvudbonader, och sedan till gästgifvaregården, der de erhöllo ett rum en trappa upp innanför den stora danssalen, en lokal, den de troligen icke fått tillgodonjuta, om de inträdt i sina grårutiga bomulls”kråkor” och gamla reskappor.
Men Blenda var så förtjusande i sin nya välsydda sorgklädning, sin lilla moderna halmhatt med det fladdrande svarta krusfloret, och de mjuka blonda lockarna framsmygande öfver kinden, att ingen kunde emotstå det behagliga inflytande, som hon utöfvade, ett inflytande, hvilket mycket stegrades, när hon taadel med sin milda och melodiska stämma.
För uppasserskans öron gingo ej heller titlarna på de nya resenärerna förlorade.
”Hennes nåd och fröken ska höra af mig, när fartyget kommer!” sade riksdagsman, och nickade ett trohjertadt farväl, det mor och dotter besvarade genom att fryntligt framräcka sina händer.
Och nu voro våra damer ensamma under afvaktan på sitt kaffe.
Men så snart de erhållit detta, skulle de åter ut i staden för att förvandla de sista öfverlefvorna af den beskedliga Blackros – fru Emerentias f. d. enda kära ko – i shal, skor och flor åt Blenda . . ty ännu hade man hunnit blott till hufvudet.
”Se så, min flicka, nu äro vi gudskelof vid början!” yttrade fru Emerentia, under det hon upplockade och genomsåg ridikylens innehåll . . . ”Jag undrar just hvad här bor mera för folk?
Gaf du akt på den unge vackre mannen, som stod vid porten, då vi passerade?”
”och som såg på mig så mycket, att jag icke rätt kunde urskilja hurudan han var?” inföll Blenda öppenhjertigt.
”Ja, han riktigt åt upp dig med ögonen – men sådant förundrar mig ej: jag visste förut att du skulle bli sedd, bara du stack foten utom dörrarna.
Om jag blott visste hvad han var för slags person . . .
Låt se nu om jag har alla mina don . . kammen . . pomadburken . . nålhuset . . . knappnålsdynan . . .
Han såg riktigt förnäm ut, ehuru han var bra brunmuskig . .
Hvita . . och svarta trådnystanet . . segelgarnet . . glasögonen . . .
Åh, herre min gud – bandrullen, som jag så bestämdt behöfde, ligger i kappsäcken!”
”Jaså, mamma tyckte att han var så mörkhyad?” frågade Blenda nyfiket.
”Jag säger dig att jag har glömt bandrullen, och att jag måste ha den – du mins ju sjelf hvar mina band fattas, du lilla slarfva, som sytt så illa i dem . . .
Nå, jag vet hur jag gör: vi följas åt ut, och sedan vi köpt shalen, så springer jag ner till qvarteret, medan du tar ut skorna och floret . . derefter möter du mig vid högra ändan af torget.”
Jungfruns ankomst med kaffet afbröt de förtroliga anordningarna.
”Det är ett rätt vackert hotel det här!” började vår nygiriga fru, i det hon kastade en uppmuntrande blick på uppasserskan.
”Jag gissar att här också bor mycket resande?”
”Jo, temligen kan jag säga!”
”Det var jag säker om – och mest är det väl förnäma herrskaper?”
”Åh, alla slag!”
”Bor någon vägg om vägg med oss?
Det är alldeles tyst.”
”Der inne – ja, bevars – der bor den rike grefve C..creutz, som har två rum och ändå betjent-rum nere.
Men om han inte hörs till, så är han antingen ute eller sofver han middag.”
”Det är väl en gammal man?”
”Hvarför det – han är unga menniskan, en vacker herre, och unga vackra herrar behöfva nog sofva middag de också, helst om de suttit vid spelbordet hela natten som den här skånske grefven i natt som var.”
”Hvilket skönt och smakligt kaffe, och så fina, hvita skorpor . . .
Är han mörklagd eller ljuslagd den unge grefven?”
”Nå, inte kan en skylla honom för att vara ljuslätt till håret och ögonen och ansigtsfärgen – det är mörkt alltsammans – men nog är han ljusmild i sättet alltid.”
”Och officer kantänka?”
”Om jag det vet – han är klädd som vanligt folk, fast mycket fin.”
Jungfrun gjorde nu en min, som tycktes tillkännage att hon ansåg sig hafva till öfverflöd tillfredsställt de resandes nyfikenhet, och var just på väg att aflägsna sig, då Blenda, som under hela samtalet stått tyst vid fönstret, blygt inföll: ”Hvilka bo här mer?”
”Åh, vi ha hela hotel volé – en ryss, som di säger lär vara furste, två stycken engelsmän och en hel hop herrar och fruntimmer, som ska gå med ångbåten till Stockholm.”
Men efter dessa bålstora upplysningar försvann också den upptagna värdshusjungfrun.
Hennes nåd v.
Kühlen tyckte sig i närvarande stund vara i ungefär samma belägenhet som en dam, hvilken står i valet och qvalet angående den paryr, hon ärnar välja för en stor fest.
Hon var fullt säker att både den ryska fursten, de engelska ”lorderna” – de kunde ej vara mindre, men det var möjligt att de voro hertigar – och den rike skånske grefven skulle blifva kära i Blenda, endast de finge se henne, och den omständigheten berodde af slumpen, hvilken kanske fogade så, att de allesammans skulle gå på ångbåten . . .
Men här ville de stora förhoppningarna nästan qväfva henne.
”Mamma är så tyst – hvad tänker mamma på?”
”Jag sitter och småfunderar för mig sjelf, du lilla!
Jag erinrar mig beskrifningen på ett slott, der det omtalas att det fans rum af renaste marmor, med springbrunnar och de gudomligaste blommor, och af sådan ovanlig byggnadskonst, att allt var liksom förtrolladt, och jag tror – fast jag icke precist kan säga det – att det fans sina tre eller fyra hundra rum i det slottet.”
”Åh, jag mins: det var ju ett mohriskt slott!”
”Det vill jag icke neka för – men hvad ondt är deri: en mohrisk prins kan vara likså god som en rysk furste och lika berättigad att resa verlden omkring som engelska pärer eller tyska hertigar . . . det fins många hertigar i Tyskland, och de kunna väl icke ständigt vara hemma heller – sådant folk reser ofta inkognito!”
”Det är nog möjligt, mamma, men icke resa några mohriska prinsar mer . . .
Ack, så jag gret, när jag läste om deras flykt ur Spanien!
De ha visst icke kommit tillbaka – nej, der fins ej mer några mohrer!”
”Så fins det spanska grander, kära du, det är alldeles utom all fråga: don Juan, don Sebastian, don Rodrigo och hvad de allt heta.
Min salig farmor, som sett verlden, hade en gång träffat icke mindre än tre spanjorer.”
”Men hur i all verlden kommer mamma, när vi skola ut och handla, att tänka på spanjorer och mohrer?”
”Åh, tanken flyger och far.
Jag vill blott säga att det icke är precist omöjligt att vi, som nu äro resande damer, kunna träffa ut för både ett och annat . . .
Men det är tid att tänka på din handel och min bandrulle.
Sätt på dig hatten, och se icke för mycket ner i gatan, under det du går, kära du!”
”I gatan?”
”Åh, du förstår nog!”
”Icke det ringaste.”
”Hör då – ärbarheten är qvinnans högsta prydnad, men hon skall icke visa sig hvarken folkskygg eller tillgjord, utan kunna se rätt upp på den, som ser på henne.
Gud bevars att någon skulle säga:
”Se der går en landtfröken!”
”Men, mamma!”
”Tyst, min engel!
Icke menar jag att du bör uppmuntra någons blickar, om du förföljes af sådana, utan jag menar att, om ett naturligt tillfälle yppar sig till en anständig konnäsans, du också skall vara naturlig som du brukar vara.
Det flyger ingen på dig med näsvisheter, det kan jag försäkra, ty du ser lika durabel ut som jag i min ungdom.”
’Godt, lilla mamma, jag begär intet bättre än att få vara naturlig – jag skall då göra precist som det faller sig, om något sådant tillfälle, som mamma tänker på, inträffar.”
”Bra, min flicka . . och nu marsch!
Jag tycker icke att jag ser så galen ut jag heller – bara det blir vackert väder hela tiden, så att vi slippa att ta fram kapporna!
I samma ögonblick som mor och dotter öppnade den ena halfdörren från sitt rum, trädde en person från dörren midt emot in i salen.
Denne person var samme unge mörklagde man, hvilken vid deras ankomst stått utanför gästgifvargården.
Då han under vägen öfver det långa golfvet passerade förbi damerna, helsade han aktningsfullt och hans blick häftades åter på den unga flickan med ett uttryck, som denna gång förrådde icke blott nyfikenhet, utan äfven ett visst deltagande.
Så hastigt å Blendas sida det utbytta ögonkastet än var, var det likväl tillräckligt att i hennes minne fästa dragen af denne man, hvilken – utan att vara vacker i den mening, hvari Blenda föreställde sig en vacker karl, d. v. s. en yngling utrustad med nära nog gudomlig skönhet, en ny upplaga af riddar Egbert Montabor – egde något så välvilligt och fängslande i sitt behagliga, manliga ansigte och sin hela person, att man ej kunde underlåta att gifva akt derpå.
Ankomna till tröskeln af förstugan, kunde våra fruntimmer omöjligt låta bli att se sig tillbaka.
Främlingen gick in i det rum, som låg vägg om vägg med deras eget.
”Ah, grefven!” hviskade Blenda.
”Jag var viss derom!” svarade fru Emerentia.
”Denna höga och prydliga växt, denna lediga hållning kunde blott tillhöra en verklig ädling.”
”Hans svarta ögon voro så fulla af godhet . . .
Men icke var han så mycket ung!”
”Nå, det måtte jag säga – han var visst icke på långt när tretti år.”
Midt i trappan mötte våra resande en ny personage.
Denna gång var det en militär, hvilken högljudt ropade nedåt förstugan, der en betjent nu blef synlig:
”Är grefven hemma, min käre Hallgren?”
”Ja, herr löjtnant, var god och stig upp!”
”Kors så roligt”, hviskade fru Emerentia, som knappt gaf akt på löjtnanten, hvilken dess mer gaf akt på dem han mötte, ”så roligt, kära du, att vi fingo visshet om att det var grefven sjelf!”
Handeln var gjord.
Med sin nya shal på armen, de nya skorna invirade i näsduken, och nya floret i hast draperadt öfver hatten, stod Blenda, som först inträffat på mötesplatsen vid torgets högra sida, och afvaktade moderns ankomst.
Men redan hade goda tio minuter förflutit, och ännu syntes hon ej till.
”Kanske”, sade Blenda till sig sjelf, ”vore det så godt att jag sökte upp henne.
Det är lätt att hitta . . .
Men jag stannar hellre qvar – om hon tagit en annan väg, så skulle vi gå om hvarandra.”
Vår unga fröken började promenera fram och tillbaka på gatan, hvarifrån hon kommit, och till fördrifvande af tiden företog hon sig att särdeles uppmärksamt granska husen.
”Förlåt”, sade hastigt en välljudande röst bakom henne, ”skulle ni händelsevis gått miste?
Blenda vände sig med en viss häftighet.
Någonting sade henne att det var samme person, som hon tvenne gånger förut mött.
”Nej, jag inväntar min mor!” svarade hon utan bryderi, ty hon var ju redan liksom lite bekant med sin granne eller visste åtminstone hvem han var, ehuru hon naturligtvis ej kunde tilltala honom med hans titel, då han icke presenterat sig.
”Jag hoppas”, återtog han, ”att ni icke förtörnas öfver min djerfhet att framställa en fråga, men den förmodan, jag hade äran yttra, jemte önskan att vara till tjenst, öfvervann hvarje betänklighet.”
”Jag vore rätt otacksam, om jag illa upptoge en så enkel artighet – jag skulle gjort detsamma jag, om jag trott någon gå vilse.”
Ett lätt småleende sväfvade öfver främlingens vackra läppar.
Han syntes ett ögonblick tveksam, troligen mellan begäret att ytterligare tilltala den unga flickan och fruktan att genom en förlängd närvaro lasta de förbigåendes uppmärksamhet vid henne.
Hvilkendera af dessa känslor som fått behålla segern är ovisst, men det vissa är att han förhjelptes ur sitt bryderi af Blenda, som – fullkomligt obekant med de grannlaga betänkligheter, hvilka kunde uppstå hos den, som hon inom sig benämde grefven – helt naivt yttrade sin förmodan att de hade ressällskap till Stockholm.
”Nej, jag är icke så lycklig: jag reser åt motsatt håll.”
”Åt Skåne?”
”Och hvarför just det?
Blenda rodnade.
Hon hade mot sin vilja förrådt den kunskap hon fått.
”Jag vet icke”, svarade hon med en liten förlägenhet . . ”man påstår att en mängd folk reser dit . . .
Men säg, äro sjöresorna mycket tråkiga?”
”Stundom äro de det visserligen, men den, som ni ärnar företa, är en af de behagligaste och intressantaste, förutsatt att väderleken är gynnsam; och har man försett sig med lektyr, så tar man sig ut, äfven om sällskapet och väderleken icke skulle vara allt hvad man kunde önska.”
”Lektyr – ack, jag har icke mer än en bok jag, och den har jag läst så många gånger att jag känner hvart ord!”
”Det är då någon älsklingsförfattare – Walter Scott, Cooper, Bulwer?”
”Ingendera.”
”Skulle det då vara Sue?”
”La Fontaine.”
”La Fontaine!” upprepade den främmande med ungefär samma ton som om han velat fråga: men, min gud, hvarifrån kommer då ni, som icke vet att glömskans stoft redan i decennier betäckt den gode mannen?
Blenda förstod honom fullkomligt, och i det hon utbrast i ett hjertligt skratt, sade hon:
”Jag kommer från bondlandet, min herre, och ehuru min far tillhörde ett ganska gammalt adligt hus – han sade åtminstone att von Kühlenska familjen var gammal – så lefde vi ändå helt patriarkaliskt, och ni bör derföre icke det ringaste förundra er öfver att vi i hvarjehanda, således äfven i litterärt hänseende, äro långt efter vår tid.”
”Om jag erfar någon förundran, min fröken, så är det åtminstone icke deröfver.”
”Så mycket bättre!
Ni kan helt enkelt föreställa er att ni råkat en borgfröken från förra århundradet . . .
Men se der kommer ändtligen mamma nerpå gatan om andra sidan torget,”
”Farväl då, fröken Agnes – jag tror att detta var ett modernt och omtyckt namn på den tiden?”
”Hvarför icke så gerna Bertha – det var lika omtyckt, herr riddare af slutna hjelmen . . alla riddare, som önskade vara okända, nyttjade, som ni väl vet, detta skyddsmedel.”
”Olyckligtvis är jag ganska litet bevandrad i det gamla ridderskapets lagar, men om jag ej alltför mycket misstager mig, så uteslöt icke den omständigheten dem från täflan om tornerets pris, och jag tror att de alltid hemligt eller öppet förvarade något tecken af sin utsedda dams färger, en handske, en bandros eller dylikt – ett mera skyddande palladium än både sköld och hjelm.”
Och i det den unge främlingen uttalade dessa ord, upplyfte han sin hand, i hvilken någonting svart var inneslutet.
Häpen föll Blendas blick på hennes hvita krage – den svarta bandrosen, som sammanhållit den, var försvunnen, bortblåst.
Rodnande och djupt förvirrad såg hon upp.
Hon hade ej ord för att fråga, men hon kände sig betagen af fruktan att hon, i sin okunnighet om verldens bruk, gått alltför långt med den obekante.
Var det missaktning som han visade henne, ansåg han henne som en flicka, med hvilken man kunde tillåta sig att leka?
Hennes stolthet uppreste sig mot denna tanke . . .
Ovillkorligt ville hon tala, men hon var i stället nära att brista i tårar.
Med blickar af, man kunde säga, innerligt intresse hade främlingen så fullkomligt läst alla Blendas rörelser i hennes skiftande ansigtsuttryck, som om hon i ord biktat sina tankar, och det var med en ton af både öm och djup aktning som han yttrade:
”Var lugn, min fröken – den person, som njutit den ynnesten att under några minuter samtala med er, skall icke visa sig denna godhet ovärdig.
Vore han en vän, en slägting, så skulle han våga tillägga ett råd.
Nu vore det för djerft.”
”Säg det ändå!
Jag är ung, jag har aldrig varit ute förr, vi äro ensamma – min mor och jag – och ni menar mig säkert väl!”
”Efter ni tror det, så skall jag tillåta mig bevisa att ni gissat rätt; men endast och allenast min högaktning och mitt deltagande kunna ursäkta detta råd . . .
Möt icke för öppenhjertigt den tjenstaktighet, de artigheter, som säkert skola erbjudas er!
När man är ung, och framför allt när man är skön och utan manligt beskydd, behöfver man vara något misstrogen . . .
Och nu farväl, min fröken!
Måtte resan bli lycklig!”
Och innan Blenda hunnit säga ett enda ord, hade hennes vänlige rådgifvare försvunnit.
Några ögonblick sednare voro mor och dotter åter förenade.
Men i stället att begära några upplysningar öfver det möte hon sett, eller öfver Blendas rörelse, yttrade fru v.
Kühlen endast detta :
”Gå på, gå på, kära du – låt oss komma inom dörrarna!”
Det märktes ganska väl att den goda frun var, så att säga, ordentligen fullastad af den hemlighet, som hon bar på.
Ändtligen var man uppför trappan, öfver salen och inne i gästrummet.
”Lås till dörren, Blenda!”
”Ack, jag gissar att mamma är förundrad öfver att mamma såg mig i samtal med grefven.”
”Förundrad – nej, bevars, på intet sätt!
Jag var beredd på något dylikt.
Men undrade icke du öfver att jag dröjde så länge?”
”Jo visst . . hvad uppehöll mamma?”