Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men det är kanske just den olyckliga utgången af detta forsök, i förening med den stora brist som f. n. råder på unga dugliga skådespelare af båda könen och som väl föran-ledt, att t. ex. fröken Zetterberg måste uppträda på samma afton i » Gringoire » och » Den gifte mannen i staden och på landet », det är kanske just denna oroväckande fattigdom på unga krafter, som orsakat, att teatrarnes högste styresman på fullt allvar tagit i tu med det redan gamla förslaget att genom en ordentlig utbildningsskola vid konservatoriet skaffa sig för scenen fullt användbara unga sångare- och skådespelareämnen.
Ijänge ha teatervännerna i Stockholm yrkat på elevskolans flyttning till konservatoriet och omdaning där, jämte undervisningsanstalten för operasångare och sångerskor, till ett fullständigt lyriskt och dramatiskt läroverk.
Mångfaldiga gånger har äfven den som skrifver detta, en gång också i denna tidskrift, framstält önskvärdheten af en sådan anstalt, ja oundvikligheten däraf, i fall vår sceniska konst icke skall helt och hållet duka under.
Nu tyckes saken verkligen komma till stånd, och jag tror mig icke begå någon ogran lagenhet, om jag här omtalar, att kgl.
teaterstyrelsen insändt förslag i saken till musikaliska akademien, hvilken f. n. är sysselsatt med att granska förslaget för att däröfver yttra sig, samt att det efter all sannolikhet icke kommer att möta några hinder, allra hälst som man anser,, att förändringen låter göra si£ ntan extra penningeuppoffring.
De medel, som hittils an-vändts för elevskolan vid kgl.
teatern, öfverflyttas till kon-servatoriet, som for öfrigt tager saken helt och hållet om hand.
Några enskildheter kunna ännu ej meddelas, enär granskningen af förslaget väl icke, då detta nedskrifves, ännu är afslutad, och man således ej hittils hunnit med några närmare bestämmelser för förändringens genomförande.
Att saken emellertid är på god väg måste glädja hvarje vän af vår sceniska konst.
Den bildade och med scenens fordringar fullt förtrogne konstnär, som nu står i spetsen för våra kgl.
teatrar, har genom sitt initiativ till upprättande af en verklig, från teatern skild undervisningsanstalt för bildande af sceniska konstnärer visat sig första, att teaterledningen bör hafva blick icke blott för det närvarande, utan äfven för framtiden.
Han har otvifvelaktigt funnit, att man f. n. har anledning att frukta några elakartade baciller i teaterkroppen, hvilka, om de ej uppmärksammas och motarbetas, lätt kunna åstadkomma hela scenorganismens upplösning och tillintetgörelse.
Han har insett, att så länge elevskolan stannar vid kgl.
teatern, förmår hon icke, äfven med den omsorgsfullaste ledning, att skaffa de kgl.
scenerna tillräckligt antal dugliga konstnärer.
Otvifvelaktigt bör skolan, så vida hon skall kunna rätt uppfylla sin bestämmelse och så långt här varande förhållanden medgifva, inrättas efter ungefar samma plan som franska conserratoire de musique et de déclamation.
Med en sådan undervisningsanstalt på fullt allvar vore första vilkoret för anställning vid de kgl.
teatrame, att den sökande genomgått läroanstalten och funnits lämplig - att uppträda.
På de af staten understödda scenerna ' skulle endast de bäste lärjungame tillåtas uppträda, men dessa skulle också vara därtill förbundne&gt; ett ingalunda obilligt vilkor för att njuta kostnadsfri undervisning vid läroverket och en nödvändighet för statsscenernas bestånd.
Då skulle man ej på vår kgl.
operascen fa höra personer, som ännu icke på långt när afslutat sina musikaliska studier, eller se sådana, som väl i musikaliskt afseende kunna vara ganska tillfredsställande, men icke det ringaste förstå att föra sig på tiljan, mycket mindre att genom godt dramatiskt spel understödja en kanske ganska vacker röst och godt sångsätt, Man har varit vittne till betänkliga brister i sådant afseende på kgl.
teatrarne, nu senast hos en ung, vacker, behaglig sångerska med god röst, fröken Spångberg, hvilken i sitt försöksuppträdande såsom Pamina i » Trollflöjten » gjort mycken och otvifvelaktigt väl förtjcnt lycka i rollens musikaliska del, men visat sig sakna de mest elementära studier i dramatisk skådespelarekonst, detta ovedersägligt till skada för hela framställningen.
Kommer ett verkligt konservatorium till stånd, bör sadant icke kunna hända.
Och den teaterdirektör, som själfmant föreslagit den nuvarande elevskolans sammanslagning med konservatoriet till en verklig scenisk läroanstalt, har därmed förevigat sitt namn i den svenska konstens häfder.
Hr Willman har också därmed påskyndat uppfyllandet af åt miqstone en del af de förhoppningar man ansåg sig kunna börja hysa på en ljusare framtid för våra af staten understödda scener, då han utsågs till dessa sceners styresman.
De elever, som vid afgångspröfningen utga från konservatoriet med lägre vitsord, böra likväl varda af nytta för enskilda teatrar, hvilka då nog också skulle fordra, att de oundvikligaste studierna vore undangjorda, innan en försökande tillätes att uppträda offentligt.
På der sättet skulle statens undervisningsanstalt ¿unna gagna både de af honom understödda och de enskilda scenerna samt således varda af nytta för hela den svenska sceniska konsten.
Nu några ord om » Gringoire », Théodore de Banville ’ s.
intressanta stycke, som spelades på Théâtre-Français redan för nitton år sedan och ej långt därefter på Dramatiska teatern i Stockholm.
Fyra olika skådespelare ha pa sist x nämda scen utfört titelrollen, hrr Elmlund, Grevilius, Lindberg och Fristedt.
Dess utom har Coquelin d. ä. under sitt besök här 1881 framstält Gringoire, något som ej sa lätt kan glömmas, och den nu mera aflidne skådespelaren Raa lär också ha här uppträdt i samma roll samt spelat den med mycket stor talang.
Den sist nämde har jag aldrig sett, men de fem öfriga erinrar jag mig mycket väl.
Hr Lindberg spelade rollen pa Dramatiska teatern för omkring florton ar sedan och en annan gång, för omkring / fem ar sedan vill jag minnas, på Nya teatern.
Han är således en öfvad framställare af karaktären.
Pierre Gringoire är i sjelfva verket en historisk person, som dock knapt var född, då Ludvig den elfte dog, eller som at minstone icke.
förr än två eller tre årtionden efter den kungens frånfalle kom till franska hofvet, där han ganska högt aktades af Ludvig den tolfte.
Men Victor Hugo tog och satte in honom bland sina figurer i Notre-Dame de Parisoch gjorde af honom ett slags François Yillon, en poetisk galgkandidat, och lät honom lefva och dikta under Ludvig den dftes tid.
Det är mera den figuren än den verklige Gringoire, som Théodore de Banville användt for sitt skådespel, och författaren hade kanske kallat honom François Yillon, om han ej ryggat till baka för att låta en tjuf, som nämde poetiske lösdrifvare ju var, sluta sitt literära tattarelif genom giftermål i en rik och ansedd borgarefamilj.
Théodore de Banville ’ s Gringoire är en rikt utrustad intelligens, men en * person utan, hem och skydd, som lefver för dagen, diktar och tigger, låter inbillningens öfverflöd ersätta den torftiga verkligheten och drömmer om den renaste kärlek i samma Ögonblick han löper fara att svälta i hjäl.
Under allt detta lifvas han af en Msk ungdomlighet, som ej skyr någonting, ej ens att dikta försmädliga och genom sin sanning så mycket farligare visor om själfve konungen, den tyrannen, glad och obekymrad, blott han kan komma öfver en bit mat för att stilla den värsta hungern eller till och med om han endast kan finna tillfälle att skildra skaldekonstens höga uppgift eller föra andra olyckligas talan.
Sådan är denne Gringoire, hvilken ställer höga fordringar på skådespelaren.
Hr Lindberg tyckes taga rollen ungeför på samma sätt som under sina föregående framställningar däraf, ty värr också föga afvikande från sina öfriga rollers utförande.
Men erkännas måste, att hans Gringoire ' står öfver hans Hamlet och väl näst efter hans Osvald, skådespelarens otvifvelaktigt bästa roll, endast därför att den spelas något naturligare än den först nämda, synnerligen hvad ordens utsägande vidkommer.
Att hr Lindberg åt minstone i mîgon roll verkligen söker att få bugt med sin falska stämma är ett så aktningsvärdt bemödande, att det förtjänar framhållas som en god handling af denne skådespelare.
För öfrigt saknar haus Gringoire i en för rollens och hela styckets framgång ganska betänklig grad den omedelbara friskhet som ligger i karaktären.
Det glada, öfverdådigt obekymrade som skall visa sig under rollens förra del, synnerligen vid framsägandet af balladen och vid måltiden, kommer alldeles icke fram, och därmed förlorar rollen en god del af sin rätta natur, det som mest kännetecknar den sorglöse gatuskalden ända till dess han finner tillfälleatt plötsligt göra sig till tolk för poesiens höga kallelse, då man först skall märka att hos honom bor en djup känsla.
Hr Lindberg är ungefar likadan från början till slut och höjer sig icke till nog verksam hänförelse, då skalden, som så föga tänker på sig själf, för den unga flickan skildrar poesiens sköna uppgift och då den fattige sångaren skall själf genomträngas af en sådan hänryckning, att han framkallar en likadan hos Loyse, så att hon ej längre märker hans kroppsliga fulhet.
Bland de öfriga spelande har hr Fahlbeck fått ett svårt uppdrag, nämligen att fylla Ludvig den elftes roll, hvilket han på bästa sätt söker fullgöra, men brister i synnerhet i de starkare delarne, då konungens vrede skall frambryta.
Äfven i denna roll ha, sedan Edvard Swartz lemnade den, flere skådespelare försökt sig på samma scen, nämligen hrr Dörum, Axelson och Lichtenberg samt den norske konstnären Klausen.
Om fröken ¡Zetterbergs Loyse kan icke sägas annat än det som redan yttrats om hennes spel i allmänhet.
Hr lhegerströms Simon, den dryge borgaren och kungavännen, förverkligar otvifvelaktigt hvad förf.
velat nedlägga i karaktären och gifver en mycket god bild af den tidens storborgare, sådana vi åt minstone föreställa oss dem.
Olivior le Daim kan
ju godt tänkas som hr Personne framställer honom, och denna framställning ger ett nytt intyg på skådespelarens förmåga att individualisera olika karaktärer, endast han icke råkat ut för någon företrädare, från hvars spelsätt han icke kunnat frigöra sig.
Nicoles roll utföres nu af fru Dorsch-Bosin, en högst intagande företeelse i det rika borgarehuset, men åt h vil ken skådespelerskan icke ger den stolthet och myndighet, som förf.
otvifvelaktigt velat skola framlysa hos den dryge borgarens syster.
Fru Dorsch-Bosins Nicole är allt för ljuf och smeksam.
Om » Severo Torelli », kan jag här icke yttra mycket annat än att hr Harald Molanders öfversättning, hvilken jag vid nedskrifvandet af detta nyss genomläst, tyckes på ett synnerligt förtjänstfullt sätt hafva återgifvit Fran^ois Coppée ’ s intagande poesi.
Såsom dramatiskt verk har skådespelet onekligen sina svagheter.
Det böljar alldeles förträffligt med en af de bästa » exposéer » som kan fordras, hvilken sätter oss in i italienska stads- och statsförhållanden mot slutet af fjortonhundratalet och har endast det felet att den icke är för själfva hufvudhandlingen fullt uttömmande i förstaakten, utan måste fortsättas i den andra.
Sist nämda akt är af stor dramatisk verkan.
Den tredje är oekså onekligen af intresse for kännedom af kufvudkaraktären, men handlingen skrider icke framåt och är af mindre betydelse.
Man väntar därför att fjärde ' akten, den på hvilken i fem-akters skådespel hela handlingens vigt måste hvila, skall varda af större verkan.
Denna väntan uppfvlles dock icke.
Handlingen står fortfarande på ungefar samma punkt, och det hade otvifvelaktigt varit för stycket fördelaktigare, om det inskränkts till fyra akter.
Femte akten, som slutar med något oformodadt och därfor öfverraskande, räddar kanske skådespelet vid uppförandet.
Då detta skrifves, har första föreställningen, beklagligt-vis till följd af fru Hwassers hastigt inträffade sjukdom, uppskjutits, och jag har endast haft tillfälle att se generalrepetitionen.
Denna var, mot vanan på våra kgl.
scener, icke af den fullfardiga beskaffenhet, att jag skulle vilja därpå grunda ett bedömande af utförandet, Uka litet som af det intryck som skådespelet kan göra vicLen riktig föreställning.
Blott så mycket torde kunna nämnas, att fru Hicasscr, f som redan på generalrepetitionen var illamående, otvifvelaktigt, då hon återvunnit hälsan, varder en högst intressant Pia&gt; Severos olyckliga moder, liksom att hr Elmlnnd med tilltalande sanning på repetitionen spelade den gamle Gian-Bat-tista Torelli, en i förtid åldrad gubbe, far till styckets hjälte; samt att den sist nämde rollen eldat hr Törnquist till en verkligt varm framställning, möjligtvis litet för orolig och nervös, men mera på djupet gående än kanske någon annan af denne skådespelares många föregående skapelser.
Det torra skalet tyckes vara brutet.
Likaledes torde ej böra förbigås, att hr Personue, som har en mycket lång biroll, en pisansk ädling och verksam deltagare i sammansväijningen mot tyrannen, var med lif och själ inne i handlingen.
Dock ej mer om en repetition!
När detta häfte framlägges för allmänheten, har skådespelet sannolikt redan haft sin första föreställning.
En tidskrifts uppgift är ej att täfla med de dagliga tidningarna i snabbheten af sina meddelanden.
Xya teatern går sin väg lugnt framåt och har under de två månaderna fortsatt med det alltid lika skrattretande skämtet » Sabinskornas bortröfvande » samt satt upp en ny stor operett, » Afrikaresan », med musik af Franz von Suppc,hvilket stycke icke är mycket olikt en mängd andra operetter och därför utan synnerligt stort intresse, men som leninat fru Östberg tillfälle att ännu en gång verka med sin präktiga sång och hr Ringvall att göra sig känd af Stockholms operettälskare.
Stycket är uppsatt af hr Harald Molander med hans vanliga insigt ooh omsorg, och teatern tyckes icke ha sparat på omkostnaderna.
Denna teaters märkligaste nyhet är otvifvelaktigt Ibsens » Brand », som dock icke uppforts förr än detta häfte är färdigt att läggas i pressen.
För öfHgt torde det vara endast » Edmond Kean », som under dessa månader, dock ej synnerligt många gånger, sysselsatt Nya teaterns publik och gjort det, hvad utförandet vidkommer, på ett ganska aktningsvärdt sätt.
Det är Alex-andre Dumas, den äldres, gamla skådespel, som redan för några och fyratio år sedan uppfördes här och som onekligen är något föråidradt, stundom alt för naivt för vår tid, men dock lemnar hr Hillberq nvtt tillfälle till en lika mvcket för sin flärdlöshet, som för sin kraft på några ställen utmärkt framställning, ett i allmänhet konstnärligt godt sceniskt arbete, mot hvilket man endast kan göra den anmärkning, att hans Edmond Kean icke är fullt så » tjusande *, som Dumas skildrar honom.
En så farlig hjärteröfvare borde väl visa sig litet älskvärdare än denne alt för buttre hedersman.
I Anna Dambys, den unga, intressanta flickans, roll har fru Ulff visat sina bästa egenskaper, och hennes spel har gjort mycket god verkan, hvilket är så mycket anmärkningsvärdare, som rollen egentligen borde framställas af en helt ung person.
Stycket är, såsom sagdt, något föråidradt, men det väckte ej häller alldeles odeladt bifall här för fyratiofcm år sedan, ehuru titelrollen då utfördes af Torsslow, h vilken därför mycket berömdes i tidningarna.
Det gafs första gången på Djurgårdsteatern 1840.
År 1857 togs det upp på Stjepi-ströms Mindre teater och gafs där första gången den 6 maj, till förmån för mamsell Kindahl, en ung, talangfull skådespelerska, som tidigt lemnade scenen.
Hennes spel i Anna Dambys roll prisades såsom » lika sant uppfattadt, som älskligt återgifvet ».
Pousette, då i sina kraftigaste år, spelade titelrollen » med värme och hängifvenhet ».
men uppmanades i tidningarna att genom studier sträfva därhän, att han i starkare scener » icke upphörde att vara herre öfver sig själf&gt;.Broman förklarades hafva af Salomo, den gamle sufflören, gifvit en » konstnärligt fulländad bild ».
Hr Gründer skämde ej häller bort rollen nu på Nya teatern.
Södra teatern spelar nu endast » kassastycken », men ett af dem, den tarfliga operetten » Kosackflickan », med musik af Hervé, hade dock ej synnerligt lång lifstid, fastän fröken Anna Pettersson, en af allmänhetens gunstlingar, sökte rädda titelrollen.
Lyckligtvis hittade teatern » Guldspindeln », och han spinner nu verkligen guld hvar enda afton sedan åtskilliga veckor.
Det är ett af Franz von Schönthans, » Sabinskornas » fader, hopgjordt, verkligen lustigt lustspel, som i hr Oscar Wijkander funnit en skicklig öfversättare och i hrr Bergström och Wagner, m. fl.
mycket roliga framställare.
Stycket förtjänar i dramatiskt afseende ej synnerligt mycken uppmärksamhet, men ändamålet att roa på ett oförargligt sätt uppfyller det i hög grad.En akademisk prisfråga.
(Bref från en jägare och fogelvän.
Hr Redaktör!
» Habent sua fata libelli », lieter det ju, och ett egendomligt exempel på en författare, hvars skrifter i vårt land blifvit förföljda af ett slags oförklarlig otur, utgör den berömde djurskildraren Brehm.
Jag syftar härmed på den i dessa dagar af kongl.
Vetenskapsakademien med Letterstedtska priset belönade öfver-8ättning, som under titel » Foglarnes lif » skall hafva flutit ur professor F. A. Smitts penna.
Jag vet ju väl, att Eder tidskrift icke kan befatta sig med naturvetenskapliga fackrecensioner, men for det första är i fråga varande arbete af populär beskaffenhet, och för det andra äro mina anmärkningar sådana, att hvar och en med intresse för saken lätt bör kunna pröfva deras befogenhet.
Jag föreställer mig derför, att ni icke vägrar plats för ett meddelande, som i foljd af den akademiska hallstämpeln å i fråga varande verk onekligen eger sitt direkta åpropos för dagen.
Det är nu mer än tio år sedan den första svenska upplagan af denna intressanta bok lemnade pressen.
Det anmärktes då af kritiken, att den samma fått till redaktör en person, som var långt ifrån vuxen uppgiften, och mycket graverande bevis blefvo ' äfven lemnade härpå, hvarom mera längre fram.
Då nu en medlem af denjakademi, som prisbelönt honom, åtagit sig saken, borde man väl haft skäl till det antagandet, att bearbetningen kommit i de bästa händer.
Vid en granskning visar det sig dess värre att så icke varit förhållandet.
Det är mig visserligen ett nöje att erkänna, det åtskilliga partier äro både smakfullt och sakkunnigt återgifna, men motsatsen eger ock snart sagdt lika ofta rum.
Hvad detta kan bero på, tillkommer emellertid icke mig att afgöra.
Den artigaste förmodan härvidlag är väl,att professorns tid varit alltför mycket upptagen, för att han kunnat medhinna granskningen af alla detaljerna i den öfver-sättning, hvars verkställande han sannolikt öfverlemnat ät något underordnadt biträde eller åt någon entreprenant byrå.
Sjelfva saken blir dock icke i väsentlig mån upphjelpt genom en sådan mildrande förklaring.
Ett beklagligt faktum är nämligen, att äfven å den nya upplagan ord för ord kan tillämpas hvad en kritiker skref om den förra editionen, nämligen att för bearbetningen af ett sådant verk hade fordrats en vida större sakkännedom, än hvad den å titelbladet angifne öfversättaren här visat sig ega, och derjemte — för att arbetet måtte utgöra en underhållande läsning — en vida större ledighet i framställningssättet varit önsklig.
I den nya upplagan, sä väl som i den första, vimlar det nära nog af fabelaktigheter, inkonsekvenser, barnslighe-ter och löjligheter, så väl som af rent faktiska oriktigheter.
Redan uti inledningen, sid. XIX, förekommer ett dunkelt ställe.
» Våra dagars landtbruk och skogsskötsel tillfogar just de foglar, som för oss äro af stort värde, den största skadan, emedan de beröfvas eller erfara en inskränkning i sina vistelseorter etc. * Att beröfvas en inskränkning är ju det samma som att fä större utrymme?
Sid. 2 står, att flertalet sångfoglar sky vattnet, » men några arter reda sig äfven i detta på ett snart sagdt oofverträfifligt sätt att jaga löpande på dess botten.
" Härmed åsyftas naturligtvis Strömstaren, hvars rörelser på vattnets botten åstadkommes med vingarna och följaktligen icke kan sägas vara » löpande ».
Ehuru väl inledningen afslutas med den i fetstil tryckta allvarliga uppmaningen: » Skydd åt småfoglartie / » så finna vi dock till vår öfverraskning redan på sid. 4 följande tirad: » De klagomål, som af ömma själar i all enfald höjas öfver de stackars burfoglarne, äro emellertid allt annat än berättigade, ty att med omsorg och sorgfällighet vårda och tämja en fogel och på bästa sätt ersätta hans förlorade frihet, för att i stället fröjdas åt hans härliga sång, är alldeles icke att på orättfärdigt sätt beröfva en ädel varelse friheten.
Men så länge en oförståndig uppfattning gör sig gällande äfven i djurskyddsföreningar ocli i dem vanligen regelbundet omhuldas och utvecklas, kan man knappast vänta någon ändring af dylika föreställningar. »
Sångfoglarne äro stälda främst?
afseende pä intellektuel utveckling.
Derföre synes det mig ganska egendomligt, att man (häri inbegripes både författaren och bearbetaren) velat förneka dem känslan af kärlek till friheten genom att påstå, att det ickeär orättfärdigt, om man beröfvar dem deras frihet, så snart förlusten af denna ersättes genom * en god omvårdnad.
Detta må gälla som ett prof på de inkonseqvenser, i hvilka den nya upplagan mycket väl kan mäta sig med den gamla.
Såsom en kuriositet skola vi anföra ett motstycke ur den af dr ' ' VVahistrÖm besörjda första editionen, jemte några af de kritiska kommentarier, hvarmed en anmälare då beledsagade dem.
Uti den allmänna inledningen till ordn.
Sångfoglar clref hr W. den egna ' satsen, att » fullkomligheten hos en fogel icke, såsom hos däggdjuren, består i själsförmögenhetemas utveckling, utan fastmera yttrar sig i rörlighet och liflighet samt i förmågan att gifva läte ».
Vidare sades af honom, att » fargen i allmänhet är litet i ögonen fallande »; att » de flesta sångfoglar besöka till-litsfullt hus, gårdsplaner och trädgårdar »; att de sjunga » icke allenast for att glädja andra utan äfven för sig sjeifva ».
— Derpå följde första flocken: Käggelnäbbade småfoglar.
Om dem fick man veta, att deras näbb är » utan tand eller inskärning », hvilket dock icke hindrade hr W. att längre fram mycket riktigt anföra flera exempel på foglar till denna flock, som hafva en tydlig inskärning bakom näbbspetsen, men hvars betydelse för fogelns lif icke omnämdes.
Dessa foglar, sade hån, » utmärka sig genom förträffligt minne och genom starka, lifliga känslor. » Månne icke det kan kallas utvecklade själsegenskaper?
— Men vi återgå nu till den nya bearbetningen och anföra från sid. * 11 ett pjunkigt pjoller om Rotgrin: » Mot svaga varelser eller sina likar visar lian en älskvärd skalkaktigliet, men äfven mycken trätlust, hvarfor han sällan lefver i fred och ro.
Han kan.
likväl vara medlidsam, och föräldralösa sångfoglar, som icke äro i stånd att sjeifva försörja sig, hafva i.rotglame ömma fosterföräldrar, liksom sjuka af samma art i dem finna barmhertiga hjelpare. »
Detta hjertnupna yttrande erinrar icke obetydligt om hvad den förre bearbetaren skref beträffande bofinkarne:
» I stora sträckor af Europa är bofinken så godt som en medlem af familjen.
Han muntrar den trötte arbetaren och kommer honom att glömma sin fattigdom. » Det vore i sanning högst önskligt — anmärkte då kritikern — om denna fogel, som är så allmän på landsbygden, hos oss kunde lägga i dagen samma förmåga.
Vidare skref dr " Wahlström i sin bearbetning: » Finkame äro så litet skygga, att de ofta synas i stora städer ».
Herr W. menar väl — inföll då kritikern — att de ses der-städes i burar?
Hvarfor infinna de sig eljest icke lika gerna Ur dagens krönika.
2 5i småstäderna?
Man kan väl svårligen tanka sig, att de i flera af dessa städer inrättade » småfogelskyddsföreningarne » skrämt bort dem.
Blott ännu en egendomlighet ur den förra editionen.
Hr W. hade yttrat, att bofinkens färger äro » tilltalande », och tillägger derpå, att bofinkens lockljud är » pink ».
Kanske hr W. tycker
— frågade då kritikern — att äfven detta ljud är » tilltalande »?
Emellertid gå vi nu vidare till den nya editionen.
Sid. 15.
Här har bearbetaren ansett sig böra utbyta den gamla svenska benämningen Busksqvätta mot Buskär la, en be- j nämning, som måste vara mindre passande, dels derfore att hon ingenstädes så kallas, dels äfven af den anledning att hon icke har någon slägtskap med ariorna.
Sid. 21.