Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Ett företräde har dock hafsgränsen, hvaraf den hemtar sin egentliga styrka, det nemligen, att antalet fartyg, som äfven måttliga stridskrafters öfverförande med alla krigs- och lifsförnödenheter fordrar, vidgar en fiendes företag till mått, som de eljest icke skulle hafva och hvarigenom deras utförande också i viss mån begränsas.
Om hafsgränsen till sitt skydd har en flotta, som kan mäta sig med fiendens, vore en fiendtlig landstigning försvårad, icke omöjliggjord.
Anfallspunkten är alltid oviss och den bevakande flottans uppmärksamhet kan vilseledas.
Hon kan också sjelf besegras.
Och sedan landstigningen en gång blifvit verkställd, fordrades det alltid en styrka till lands, en krigshär, att öfvertaga landets försvar och kämpa hufvudstriderna, hvilka till slut ändå alltid ske på land, ty endast till lands kan land vinnas.
Detta ligger redan i sjelfva sakens natur och eger rum äfven der en stor sjömakt finnes.
Stora Britannien, öfverlägset alla andra på hafvet, har mer än en gång darrat för en hotande fransk landstigning.
— Huru mycket mera afgörande landkriget är än sjökriget visar på det mest öfvertygande sätt det stora sjöslaget \id Trafalgar, der Engelsmännen på tre timmar tillintetgjorde Fransmännens sexåriga oerhörda ansträngningar att skapa en flotta, och huru ringa inflytelse hade icke ändock denna seger på verldsställningen, på den stora europeiska stridens utgång, i jemförelse med Napoleons i samma dagar vunna seger vid Austerlitz?
Dessutom få vi icke glömma, att, oafsedt det ovanligare förhållandet, att äfven isen slår fasta bryggor öfver nordiska hafsvikar, hvilket både till vår fördel och till vår skada erfarenheten visat, så är Sverges gräns emot dess mäktigaste granne icke uteslutande en hafsgräns.
Fastän en operationslinie landvägen omkring Bottniska viken, genom vägens längd och truppernas besvärliga underhåll, icke vore för en fiende fördelaktig, ifall han på denna väg med en stor styrka ville intränga djupt ned i våra mellersta landskap, så är dock alltid att befara, att han med en mindre styrka, som från den motliggande finska kusten kan med lätthet underhållas och förstärkas, besätter våra nordliga landskap och utan svårighet eröfrar dem, ifall vi icke kunna med landmakt der möta honom.
En krigshär är alltid nödvändig, antingen man har flotta eller ej, och det är en oriktig föreställning, att egandet af en stor flotta, om vi kunde ega en sådan, skulle i någon betydligare mån för oss minska behofvet af en krigsmakt till lands.
En med fiendens jemnstark flotta kunde visserligen i lyckligaste fall tvinga fienden att rikta sitt anfall mot vår landgräns och, äfven om hon icke kunnat hindra fiendens landstigning på någon farligare punkt, göra det för honom svårt att förstärka de trupper, han en gång landsatt, att underhålla deras förbindelse med eget land, att förse dem med föda och krigsförnödenheter och att efter ett nederlag frälsa återstoden från fångenskap.
Alen den oerhördt kostsamma materiel, som i våra dagar fordras för en större flotta, gör det för Sverge alldeles omöjligt att kunna på hafvet mäta sig med den oupphörligt växande ryska.
Flottor, i detta ords nuvarande mening, kunna blott af stormakter skapas och underhållas.
Härtill kommer, att underlägsenhet under fiendtliga krafter, ofördelaktig till lands, är likväl ännu mera ofördelaktig till sjös.
De ma- • teriela krafterna, — fartygen och kanonernas antal, — hafva ännu mera öfvervigt och bestämma med ännu mera sannolikhet seger på haf än på land.
Ställningar kunna här väljas, der marken lemnar fördel åt en mindre styrka, förskansningar byggas, fästningar lemna stöd och tillflykt, hvilket allt saknas på hafvet, der man lätt löper fara att instängas, så snart man kommer i defensivt läge.
En flotta kan också lättare hastigt i grund förstöras, än en krigshär, hvars förnämsta beståndsdel, manskap, aldrig saknas i ett land med beväringsförfattning.
— En mindre stat som Sverge gör af alla dessa skäl klokare att samla sina tillgångar till landförsvaret, som i alla fall är det verksammaste, och att nöja sig med det biträde vid försvaret, en mindre flotta kan lemna, än att splittra sina krafter i syfte att hafva en stor 20 både land- och sjöstyrka, hvilket vore omöjligt att ernå, och hvarigenom man blott blefve svag å båda hållen.
Den styrka, våra landtrupper böra ega, borde rätta sig dels efter den styrka, hvarmed vi kunna hotas, dels efter de tillgångar, vårt land eger att uppsätta och underhålla försvarare.
Ehuru vår mäktigaste granne är tillräckligt rik på land, som gör honom bekymmer, för att han skulle hafva någon fördel af att inkasta sig i ett så vidtutseende företag, som ett anfall mot vårt land, och ehuru han visserligen icke är den ende, med hvilken vi kunna råka i strid, är han dock, till följd af sin makt och sitt läge, den starkaste.
Deraf och af vår senare historia är det förklarligt, att den allmänna uppmärksamheten i främsta rummet är riktad på möjligheten af ett anfall från denna sida och önskan att erhålla alla de upplysningar, som härom stå att vinna.
Kommitterade hafva derföre trott sig böra ingå i en undersökning om den styrka, hvarmed Sverge sannolikt skulle kunna från denna sida anfallas, ehuru det är klart, att en sådan beräkning endast kan närmningsvis hafva värde.
Den är upptagen i Bil.
A och kommer till den slutsats, att Ryssland, af sin stora aktiva armée, väl skulle, efter någon tids förberedelse, kunna hafva att mot Sverge använda omkring 100,000 man, men att sjöforsling och underhåll af en stor armée i ett land som vårt, samt den oerhörda mängd krigsbehof, som till ett sådant företag erfordras, skulle icke göra det möjligt att på en gång hitföra mera än omkring 35,000 man med 70 kanoner och åtta tusen hästar, och hvilken öfverforsling möjligen skulle efter flere veckor kunna med samma styrka förnyas; samt att utan några märkbara förberedelser 20,000 man skulle hastigt och öfverraskande kunna öfverföras.
Denna undersökning, om också på siffran icke fullt tillförlitlig, hvilket vore omöjligt, kan emellertid, då svårligen någon annan makt skulle mot oss kunna åstadkomma mera än Ryssland, innehålla någon ledning till bedömandet af den styrka, hvarmed vi kunde vid ett anfall hotas.
Denna undersökning visar ock hvilka storartade rustningar äfven en stat, som spänner sina vingar öfver tvenne verldsdelar, måste göra vid ett aflägset krig med eröfring till mål.
— Helt nyligen hafva vi också sett, vid landstigningen på Krim, att de två största förenade sjömakternas arméer icke voro bättre försedde med krigsförnödenlieter, munförråd och forslingsmedel, än att de i början icke vågade aflägsna sig från sina flottors granskap.
Det är dylika väldiga krigsföretags öde, att tryckas af sin egen tyngd, möjligen under den stupa.
För en mindre stats försvar är det en vigtig angelägenhet, att genom en någorlunda betydlig och välordnad stridsstyrka kunna tvinga sin mäktigare motståndare att utveckla sina företag till mått, som försvåra deras utförande, åtminstone så försena dem, att tid vinnes och med tid möjligheten att spänna försvarskrafterna.
Ty ett land har i allmänhet vida större försvarskraft än anfallskraft.
Man anstränger sig mera för den förra än för den senare.
Man är mera samlad, närmare sina tillgångar, och nödvärnet fördubblar förmågan.
Ett hufvudvilkor för ett kraftigt försvar är derföre, att en fiende icke med en ringa styrka, hvars utrustande och öfverförande hvarken fordrar ansträngning eller tid, kan utföra något betydande; med ett ord, att han icke kan öfverrumpla oss, att ingen lätt sårbar punkt från början förlamar allt försvar.
Ville man antaga, att vår granne finge tid till en längre förberedelse; att han, fullkomligt ostörd af Europa, finge vända sig mot Sverge; antages den ännu utomordentligare händelsen, att han anfölle Sverge i förening med en eller flere bundsförvandter, så kunde i sanning ingen ledning lemnäs till bestämmandet af den styrka, hvarmed vi skulle kunna anfallas.
Men ingen stat är så mäktig, att han icke af flere andre tillsammans kunde betvingas, och det vore icke för något folk möjligt, att uppsätta och hålla i beredskap en så stor krigsmakt, att det för ett sådant fall kunde ega trygghet för sitt bestånd.
Än mindre kan detta då för Sverge, som icke är någon af de mäktigare staterna, blifva görligt.
I utomordentliga fall måste utomordentliga medel användas, och ett land, i hvilhet hvarje man erkännner såsom sin första medborgerliga pligt, att intill mannaålderns gräns ingå i ledet för 21 fäderneslandets räddning, ett folk, sålunda väpnadt af nödvärnet och stridande med förtviflan mod, låter sig dock icke lätt underkufvas.
Imellertid må just här vara stället att grundlägga den allvarliga tanken, att den nämnda medborgerliga vapenpligtens utsträckning är för vårt lands försvar ett vilkor, som ej kan eftergifvas.
En stor fördel tillkommer dessutom Sverge, hvilken icke här bör lemnäs oanmärkt, emedan den icke så litet kan lugna oss för farhågan af underlägsna krafter.
Det är ganska sannt att bundsförvandters hjelp är oviss och aldrig bör med någon säkerhet antagas, men en bundsförvandt ega vi dock, som med säkerhet icke uteblifver, om han också skulle sex månader dröja — vintern.
Ett anfall österifrån kan genom finska vikens sena islossning icke nå våra kuster förr än vid sommarens början.
Svårigheten för en främmande större armée, att i vårt land hafva lifsmedel för hela vintertiden; att under ett halft år fullkomligt sakna förbindelse med eget land, utan att derifrån kunna erhålla tillförsel i manskap, i ammunition och materiel, — allt detta lägger stora hinder för en fiende, att här öfvervintra.
Näppeligen kunde han detta våga, utan att först hafva underlagt sig en betydlig del af landet, utan att hafva afgörande brutit hela vår försvarskraft, men detta bör icke för honom vara lätt att på några sommarmånader tillvägabringa, om vårt försvarsväsende är i vederbörlig ordning och vi äro beredde på att honom rätt emottaga.
Hvilken är nu den stridsmakt till lands, som våra tillgångar medgifva oss att uppsätta och underhålla?
Att beliofvet af arbetskraft i vårt hårda luftstreck samt vår fåtaliga och glesa befolkning gör för Sverge svårt att utan undergräfvande af landets välstånd uppställa en stor krigsmakt, är sannt, men så långt likväl möjligheten sträcker sig, hafva vi icke valet fritt.
Hvar denna möjlighets gräns inträder, och hvarvid naturligtvis icke allenast manskapets anskaffande får tagas i betraktande, samt dess klädande, väpnande, födande och förseende med alla andra krigsförnödenheter, utan äfven krigshärens utrustning med artilleri, sjukvårds- och forslingsanstalter samt ersättningen af häruti timade förluster — hvar gränsen är för ett lands förmåga att anskaffa och underhålla allt detta, skulle med begagnande af statistiska källor möjligen kunna beräknas.
Att detta likväl blefve ett ganska svårt och aldrig fullt tillfredsställande arbete, är uppenbart.
En enklare och mera praktiskt ledande väg är den, att angifva hvad vi sjelfve förmådde åvägabringa, då vi senast stodo på fältfot, samt hvad andra land, medlemmar såsom vi af det europeiska statsförbundet, för närvarande förmå.
Under 1808 års krig voro, då vargeringen, landvärnet och de som stridde på flottan inberäknas, omkring 70,000 man på benen, visserligen illa utrustade.
Befolkningen var då 3 millioner med Finland och Pommern.
Krigsstyrkan utgjorde således för hundrade af befolkningen.
Landet var i vanmakt, illa styrdt och en tredjedel af detsamma i fiendehand.
Vid inbrottet i Norge 1814 var arméen med den uppkallade delen af beväringen och med de trupper, bland andra större delen af kavalleriet, som voro hemma i landet, åtminstone 50,000 man.
Folkmängden var då 2| million.
Krigsstyrkan således nära 2\ för hundrade.
Landet hade visserligen rest sig ur sitt politiska betryck, men icke ur sitt ekonomiska.
Vi vända oss nu till hvad Europas stater i närvarande stund uppsätta.
Om Ryssland antages kunna sätta blott 1 million på benen, så är detta lf för 100 af dess 60 millioners europeiska befolkning.
Dess asiatiska är dessutom 8 millioner.
Danmark hade vid slutet af mars månad 1864 eller då Dyppelställningen ännu bibehölls, 55,000 man på benen, inberäknadt allt manskap i depöterne.
Det utgör 2| för 100 af dess 2 millioners befolkning, (Jarnes, Jutlands och Slesvigs, hvilket senare landskap måste inberäknas, emedan trupper derifrån funnos vid arméen.
Tyska förbundet har bestämt, att dess första uppbåd med reserv skall vara 2 för 100 af befolkningen. 22 Preussen med en befolkning af 18 millioner kan genast sätta på krigsfot arméen (5 beväringsklasser) och landvärnets första uppbud (7 beväringsklasser), utgörande 600,000 man eller mer än 3 för 100.
Österrike med 35 millioners befolkning sätter på krigsfot 600,000 man, eller nära lf för 100.
Frankrike med 37 millioner kan genast sätta på krigsfot 750,000, utgörande något mer än 2 för 100.
Belgien med en befolkning af nära 5 millioner uppsätter en slagfärdig krigshär af 100.000 man, nära 2 för 100.
I Holland är arméen (utom den i Indien) 60,000 man på en befolkning af 3| millioner, alltså omkring lf för 100.
I Schweitz skall, utom landvärnet, sjelfva arméen utgå efter 3 för 100 af befolkningen, och reserven efter l£.
England har visserligen, i förlitande på sitt från fastlandet fullkomligt afskiljda läge samt på sin öfverlägsna flotta, endast en stående värfvad armée af 150,000 man, hvaraf blott 30.000 i hemlandet, men kunnige män i detta land hafva insett denna styrkas otillräcklighet, i fall landet skulle af sin mäktige granne anfallas, enär det icke eger något allmänt beväringssystem, utan till den ringa arméens bistånd endast milistrupper och frivilliga corpser, hvilken brist otvifvelaktigt skulle vid en landstigning och efter flottans besegrande göra landets läge ganska vådligt.
I Italien äro förhållandena ännu icke så ordnade, att säkra siffror kunna angifvas.
Som armeen åtminstone kan antagas till 370,000 man, gör detta för 21 millioner lf för 100.
Spanien, med en befolkning af 15 millioner, sätter på krigsfot 230,000 man, eller något mera än för 100.
Af ofvanstående uppgifter synes, att Ryssland i förhållande till sin folkmängd uppsätter bland det minsta, ehuru dess lagar medgifva det att kunna ställa mest, hvaremot Preussen och Schweitz hafva af alla den jemförelsevis största krigsmakten; den senare är dock svagare organiserad.
Preussens farliga läge med aflägsna landsdelar, inskjutande mellan tre af Europas stormakter, och med anspråk på att, ehuru med ringare folkmängd, sjelf vara stormakt, gör också en dylik kraftansträngning nödvändig.
Fullt erkännande, att Sverge har behof af arbetskraft att utleda sina begagnade och obegagnade näringskällor; att många inrättningar för fredliga värf, för menniskokärlekens, förståndsodlingens och den allmänna uppfostrans, fordra stora kostnader från statens sida; att således landet icke bör mera ansträngas, hvarken till kostnader för krigsväsendet i allmänhet eller till arbetskraftens användande för krigsöfningar under fred, än hvad som oundgängligen fordras, äro kommitterade dock fast öfvertygade om, att då Sverge i sin vanmakt 1808 och 1814 förmådde ställa på krigsfot mer än 2 för 100 af sin befolkning, så bör det i våra dagar, efter 50 års fred, — den längsta vi någonsin åtnjutit, och under det välstånd, som både styrelse och folkombud hafva erkänt vara för handen, då den förra föreslagit och de senare beslutit stora nationalarbeten till förr hos oss ohörda summor — lätteligen, då dess sjelfbestånd det kräfver, kunna bära en krigsmakt i fält af 2| för hundrade af den oupphörligt växande 4 millioners befolkningen, hvilket är något mera än i åtskilliga europeiska stater, mindre än i flere andra, men lika med det förhållande mellan krigsmanskap och folkmängd (denna senare då beräknad till blott 3,600,000), som den af E. K. M. 1856 förordnade svensk-norska kommissionen föreslog för Sverges och Norges gemensamma stridskrafter.
Krigsstyrkan skulle, efter nämnde förhållande, blifva omkring 100,000 man, en styrka, som landet kan och bör bära, om behofvet så fordrar.
Så önskligt det vore, att hafva en fältstyrka af 100,000 man organiserad, hafva kommitterade dock trott sig böra inskränka den styrka, för hvilken under fred befäl, vapen och beklädnad borde beräknas, till 70,000 man, förutom befäl, underbefäl, spel och icke stridande, men hvilken under krigets fortgång skulle kunna ökas till 100,000 man, hvilken styrka bör 23 kunna mäta sig med den, hvaraf på anförda mer eller mindre sannolika skäl vi kunde hotas» men som också kan blifva behöflig i anseende till vårt lands vidsträckthet, som icke tillåter oss att samla våra stridskrafter på en punkt.
Kommitterade kunna vänta sig den anmärkningen, att hafva föreslagit för fiten krigsstyrka, och att denna borde uppgå till åtminstone 3 för 100 af folkmängden, eller något derutöfver, såsom i Preussen och Schweitz.
Skälet till denna inskränkning har icke varit bristen på folk, emedan en ordnad beväringsinrättning är en rik manskapskälla; icke heller bristen på böjelse hos vårt folk till vapenöfningar under fred, hvilken gamla fruktan så segrande blifvit vederlagd genom de senare årens allmänt visade lust och hog för sådane; skälen hafva varit kostnaderna att vapenöfva, väpna och utrusta samt för kriget med alla förnödenheter förse en större styrka, synnerligast att kunna tilldela densamma ett någorlunda tillräckligt och dugligt befäl, hvarförutan en stor styrka saknar ledning, strider lamt och faller i fångenskap.
I krigets skola kan visserligen befäl ganska snart bildas, men det får icke vid ett krigs början saknas eller vara obildadt.
Redan de kostnader, som fordras för att vid krigets början hafva en organiserad styrka af 70,000 man, äro så betydliga, att endast öfvertygelsen om den tvingande nödvändigheten stadgat kommitterades beslut att föreslå en så ansenlig styrka.
Det bör ock erinras, att flottans manskap icke häruti ingår.
Svenska krigsstyrka!! till lands uppgår nu med fem klasser beväring till något öfver 100,000 man.
Men af dessa äro endast de indelta och värfvade stamtrupperne, utgörande, då rekryter, sjuke och depöttrupper afdragas, blott 25,000 man, någorlunda stridsfärdige.
— Om ock vapen, beklädnad och utredning finnas för en del af beväringsmanskapet, kan dess krigsbildning icke anses för mera än påbörjad.
— Detta är en uppenbar brist, som måste afhjelpas.
Visserligen måste vi, med ännu mera skäl än rika och mäktiga stater, hafva af besparing blott en del af krigshären ständigt underhållen som stridsfärdig krigsmakt, och en som för kriget uppkallas — en freds- och en krigsfot.
Men skillnaden mellan båda dessa organisationer måste hufvudsakligen bestå i styrkan, i antalet under fanan, icke alltförmycket i dugligheten.
Det är för oss af yttersta vigt att icke oförberedde anfallas af en fiende, som dertill blott behöfde begagna ringa styrka, utan att nödgas gifva sitt företag någon omfattning, som fördröjer dess utförande och lemnar oss tid till krigsrustningar.
Vi måste derföre ega en mindre och en större krigsfot.
Den minsta stridsfärdiga styrka vi böra ega, eller den mindre krigsfoten, hafva kommitterade ej trott sig kunna antaga till mindre än 50,000 man, alltid under förutsättning att den inom kortare tid kan uppbringas till den större eller 70,000 man, som efter någon längre förberedelse kunde växa till 100,000.
En alltid stridsfärdig styrka af 50,000 man är visserligen icke mycket för vårt vidsträckta land, men kan, med våra ångbåtsleder och jernvägsförbindelser snart nog till betydlig del sammandragas på de vigtigaste punkterna.
Den bör ock enligt de betraktelser, som i det föregående blifvit gjorde, vara tillräcklig att skydda oss mot en öfverrumpling och derigenom tvinga en fiende till rustningar, sorn gifva oss tid.
Mindre blottställda delar af hindet kunna bevakas af reservcorpser, men hvilka ej få sakna den duglighet, att de icke i nödfall kunna föras mot fienden och inom kort vara färdiga att förstärka arméen i fält.
Den krigsstyrka, som kommitterade föreslagit, har antagits under det uttryckliga förbehåll, att den under fälttåget skall oförminskad kunna vidmakthållas, hvilket är angelägnare, än att från början uppkalla stora massor, hvilka icke kunna väpnas och ledas, och ej heller i vårt brutna land utan svårighet röras, samt att vapenpligten skall efter denna fordran rättas och en landstorm eller folkbeväpning för ortförsvaret ordnas.
Dessutom hafva kommitterade naturligtvis antagit, att en norsk krigsstyrka under krigets fortgång inträder såsom en genast slagfärdig reserv, hvilken är att påräkna såsom en förstärkning i vår egen styrka; samt att således de hinder snart bortfalla, som i den norska grundlagen finnas för norska trupper att öfvergå svenska gränsen, så att icke deras ankomst flere månader försenas i afvaktan på ett i detta vidsträckta land sammankalladt stortings bifall. 24 Befästningarna.
Sedan kommitterade sålunda underdånigst besvarat den första delen af den framställda frågan om lancltruppemes iehöfliga styrka, återstår den andra delen, eller, i hvad mån landets försvar bör genom befästningar förstärkas.
Fästningar voro förr, äfven i mindre stater, talrika, i följd deraf små och svaga, men borttogo ändå, genom sitt stora antal, mycket trupper till besättningar.
Nyare och sannare militäriska åsigter yrka, att fästningar böra vara få, anlagda på landets vigtigaste punkter, stora och starka.
Anfallsmedlens i senaste tider utomordentligt ökade styrka är ännu en anledning att göra fästningar starka, och den derigenom uppkommande stora kostnad är ett ytterligare skäl att de böra vara få.
Att dessa nyare grundsatser äro riktiga har erfarenheten redan bekräftat.
Kommitterade hafva af dessa skäl trott Sverges egentliga fästningar böra inskränkas till Carlsborg, Stockholm, Carlskrona och Marstrand, samt gå nu att redogöra så väl för sina skäl härutinnan, som i hvad afseende några andra orters befästning kan ifrågakomma.
Denna fästning, belägen på Wanäs udde mellan Wettern och Bottensjön, skall enligt generalorder af den 5 Februari 1819 tjena till “Central Hufvuddepöt för alla slags militära etablissementer och, i fall af behof, till säkerhetsort för bankens och andra rikets dyrbarheter
De behof, som sålunda för snart 50 år tillbaka föranledde beslutet om anläggning af denna fästning, qvarstå ännu i oförminskad kraft.
Den militäriska tanke, som låg till grund för dess anläggning, har äfven i andra land efter hand blifvit omfattad.
Frankrike och Belgien hafva utfört den i så storartade mått, att den anlagda hufvudfästningen, med en hel krigshär till besättning, bildar försvarets hela kärna och alla strategiska operationers tyngdpunkt.
I flere andra land har detsamma blifvit ifrågasatt.
Ingenstädes bestrides numera riktigheten af att i ett lands försvarssystem låta ingå en centralt belägen fast punkt, om också många skäl, såsom mängden af förut befintliga fästningar, tvekan om centralpunktens rätta läge, den stora kostnaden, förhindrat tankens sättande i verket.
Inom det omfång, hvartill vårt lands vidsträckthet och gränsernas aflägsenhet från landets inre delar militäriskt nödgar att inskränka tankens tillämpning, har detta skett vid Carlsborg.
Den åsigt har blifvit framställd, att en sådan centralfästning skulle hafva legat fördelaktigare i trakten omkring Hjelmaren, emedan den ansetts då varit mindre aflägsnad från den sannolika krigsorten, derigenom erbjudit lämpligare samlingsort för trupper och kunnat utöfva någon strategisk inflytelse, såsom stöd för truppers rörelser under sjelfva krigförandet, hvilket det är att hoppas att Carlsborg icke skall behöfva blifva.
Men genom denna fästnings anläggande har frågan blifvit afgjord.
Carlsborgs läge erbjuder också för en depötfästning onekligen ganska många fördelar.
Det mellersta Sverges vattensystem, bestående af sjöarne Mälaren, Hjelmaren, Wettern och Wenern med deras tillflöden, bildar ett så utveckladt system af inre vattenvägar, att knappt något land i detta hänseende är af naturen bättre lottadt.
Hjelmaren och Mälaren kunna, då de genom Hjelmare kanal med hvarandra sammanhänga, betraktas såsom ett enda vattendrag, sträckande sig från midten af landet i östlig riktning till den punkt vid kusten, der rikets hufvudstad är belägen.
Omkring detta vattendrag ligga några af landets bördioare och malmrikare landskap med lätta förbindelser sig emellan samt med hufvudstaden gell Östersjön.