Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stamfadern har förstått konsten att roffa åt sig och hålla sig framme.
Låtom oss gå och göra sammaledes, eftersom vi lefva i en värld där slikt ger respekt och reputation!
Låt oss bli grefvar och mottaga förläningar!
– God natt!
Sof på saken, så inser ni kanske i morgon, att jag har rätt.
Grefvekronan lämnar jag kungen kredit på tills vidare; men de femtio tusen riksdalerna måste jag ha kontant.
Jag får väl försöka!
– Tack! – Brandt omfamnar honom elegant.
– Jag vet nog, att ni icke har glömt gamla tider.
Jag sade det också till Amalie.
Struensee är min vän, det är till honom vi måste vända oss i våra bekymmer.
Han har ett tacksamt sinnelag.
När han gått, öppnar
Struensee fönstret för att få luft.
Vårkvällens ljusa skymning hvilar öfver staden; från dess gator och torg stiger ett dämpadt sorl, och han inbillar sig höra knot från afsatte tjänstemän, industriidkare, som ruinerats genom de förändrade konjunkturerna, arbetare, som blifvit utarmade, gratialister, hvilkas pensioner indragits – alla förenande sina röster i ett missnöjets korus, anklagande honom, att han själf icke lefver i öfverensstämmelse med de principer, han med hänsynslös hårdhet tillämpar.
Han känner sig som en afslöjad hycklare, ty han måste medgifva, att de ha rätt.
Han har icke haft kraft att stå emot frestelserna.
Hans händer äro icke längre rena.
Dock plötsligt reser han sitt hufvud i trots mot anklagelsen, och ser ut öfver staden.
Själfkänslan spänner ut hans bröst, och historiens genius lyfter honom på sina vingar, visar honom världen från en synpunkt så hög, att gränserna mellan rätt och orätt utplånas.
En man som vill uträtta stora ting, får icke vara samvetsöm när det gäller småsaker!
Vill han målet, måste han skaffa sig medlen utan att fästa sig vid pöbelns knot.
Han har nått en punkt, därifrån det icke gifs någon återvändo.
Han måste hålla sig kvar eller störta i djupet.
Han kan icke draga sig tillbaka utan att hans egna och drottningens fiender skulle triumfera.
I det ögonblick en annan finge makt öfver kungens sinne, skulle de alla vara förlorade.
Därför måste Brandt stanna kvar på sin post, och att kronan får betala omkostnaderna, är rimligt, eftersom eljes både dynastiens säkerhet och landets välfärd skulle sättas på spel.
Och det är icke endast Brandt, som behöfver pengar.
Drottningen har också just i afton anförtrott honom, att hon har bruk för en liten summa på tio tusen riksdaler, och han själf har med kungens tillåtelse lämnat Esthers far betydliga summor till låns ur kabinettskassan.
Dessa måste återbetalas.
Han behöfver dessutom medel för egen del, om han skall vara i stånd att häfda sin ställning.
Brandt har rätt.
Yttre prakt och glans imponera säkrast på massorna.
Hvarför icke begagna sig af medlet, om han därmed skaffar sig själf och sina gärningar auktoritet och respekt?
Hvar dag medför nya tecken på det allmänna missnöjet.
Tryckfriheten, som han skänkt landet, vänder sin udd mot hans egna handlingar.
Anonyma skribenter smäda honom offentligen och hetsa upp pöbeln emot hans styrelse.
Man förebrår honom hans borgerliga börd och hånar honom såsom icke varande en grandseigneur.
Därför anses han med fräck hand ha gripit statens roder!
Hvarför icke tämja den råa hopen med dess egna fördomar?
Pöbeln vill bländas af rikedom och ståt, och det är så lätt gjordt.
Det behöfs blott en statsministertitel för att legalisera makten i hans hand, och endast en grefvekrona för att rättfärdiga hans höghet.
Han stänger fönstret och går till hvila, men ännu i sömnen förföljes han af slika tankar, och i drömmen ser han historiens genius med ett ironiskt småleende peka på två förgyllda afgudabeläten, hvart med sin grefvekrona på hufvudet.
Det ena bär hans egna drag, det andra Brandts.
Framför dem båda ligger det danska folket på knä.
(25 Juni.)
Blek af sinnesrörelse öppnar
Struensee dörren till sitt sofrum på Hirschholm.
Kammartjänaren, som hjälper honom att kläda om sig, lägger märke till, att han skälfver.
Kroppen rör sig och intager ställningar som en sömngångares.
Tankarna fladdra ideligen i ring om hvad som passerat.
Nyss störtade hästen under drottningen och kastade henne af.
Hon låg som om hon varit död på gräsvallen; ett ögonblick fruktade han det värsta.
Han föll på knä och lyfte henne i sina armar; då smålog hon och slog upp ögonen, reste sig sedan försiktigt, tog hans arm och gick den korta vägen tillbaka till slottet.
Hon själf har tydligtvis icke fått någon allvarlig skada af fallet; men hur är det med barnet, som hon bär under sitt hjärta?
Hon har nu gått till sängs, och Berger ägnar henne sin omvårdnad.
Professorn kom just som om han varit kallad från hufvudstaden denna förmiddag!
Struensee går ut i kabinettet, vandrar i väntan af och an på golfvet, sätter sig vid sekretären och bläddrar i en hög af handlingar och bref, som kommit med hofposten från Köbenhavn.
Han har icke sinnesro att sysselsätta sig med affärerna.
Men bland alla de tjocka, officiella luntorna finner han en liten biljett, hvars utanskrift förråder en oöfvad hand med en barnslig stil, som han tycker sig känna.
Han bryter förseglingen och läser, springer upp, för handen öfver pannan och läser på nytt:
Barnet är sjukt, jag har sent bud på proffessorn men han har inte kommit jag är så ängslig.
Gud i himmelen hjälp mig och straffa mig inte med att taga barnet då kan jag inte lefva.
Förlåt att jag besvärar min venn men proffessorn kommer inte och jag vet inte hvad jag ska ta mig till.
Esther.
Ett tillfälligt illamående?
Eller är verklig fara på färde?
Biljetten är daterad från i går.
Mycket kan hända på ett dygn.
– Kommer denna Berger då aldrig?
Struensee går honom till mötes, fixerar ängsligt hans ansikte och frågar:
– Af allt att döma befinner sig foetus i högönsklig välmåga, och förlösningen borde kunna äga rum hvad ögonblick som helst.
Dock tror jag, att det ännu dröjer ett par veckor, eftersom chocken i dag icke haft ringaste effekt.
Det kallar jag att ha nerverna i ordning!
Ni skall få se, att det hela spelar af som en dans.
– Jag har nyss fått en biljett – säger Struensee andfådt – en biljett från Esther Gabel.
Hon skrifver – –
Bergers mjuka, runda ansikte blir liksom längre, och de små ögonen blinka medlidsamt.
– Ni vet det då redan, käre vän?
Har någonting händt?
Men så svara då i Guds namn!
Våldsamheten i utbrottet vållar, att det dröjer ett ögonblick innan professorn finner ord till svar:
– Jag trodde, att ni visste det!
Esther Gabels barn dog i går kväll.
Kallsvetten bryter fram i stora droppar på Struensees panna.
I inbillningen ser han detta lilla lif flämta och slockna – – på knä vid vaggan, som rymmer det stelnade liket af hennes allt, ligger en stackars öfvergifven mor, själf ett barn – och hennes tårar rinna heta som blod ur sår.
Det är den människa, han älskat mest och som han följaktligen tillfogat den största smärtan.
Han rycker häftigt i klocksträngen, och in störtar löparen.
Tio minuter senare står fyrspannet för dörren.
Struensee tager plats, ensam, på baksätet i den eleganta landån, som i rasande fart rullar utåt vägen.
Han sitter och stirrar ut.
En kväfvande beklämning är öfver honom.
Hur skall han kunna trösta henne?
Det sista solgrandet af hennes dröm om lyckan skall försvinna i mörkret med detta barn.
Skogarna glänsa gröna, träden flyga förbi, men vagnen tycks icke hinna ur fläcken och vägen tar aldrig slut.
Ett oändligt myggstim af stickande tankar har redan hunnit draga genom hans själ, innan han ens når fram till Rudersdahl.
Ännu är det långt, långt igen.
Hur ofta har han icke, lätt till sinnes, farit mot hufvudstaden, då färden varit en lek och tiden haft vingar.
Nu är det allvar, och tiden kryper fram, nu tör väl räkenskapens stund vara inne.
– I ungdomen vandrar man tanklöst på breda vägar och hinner nästan utan ansträngning den punkt där vattnen dela sig.
Däruppe börja höstlöfven att prassla om förgängelse, och stigarna bli steniga och marken frusen och snart faller snön.
Men innan man hinner det stora mörkret där nere i dalen på andra sidan, har man kanske en lång väg att tillryggalägga i köld och skymning.
Då äro stegen tunga; och hvar ond gärning man öfvat, blir en skarpkantad sten för foten, en köldgrad i vinterluften, ett skrämmande fantom i skymningen, ty en handling står kvar äfven sedan dess upphofsman för länge sedan gått den förbi, och dess följder peka framåt mot evigheten.
Och allt, till och med det minsta står upptecknadt i världsrättvisans stora räkenskapsbok, ty vedergällningens lag gäller för oss alla.
Nu rullar vagnen öfver knaggliga stenar och stannar.
I S:t Pedersstræde är stor uppståndelse öfver det fyrspända kungliga ekipaget, monsieur och madam Gabel stå redan på trappan till sitt hus och buga och niga.
– Är Esther däruppe? frågar
Struensee i det han stiger ut.
– Nej, herr konferensråd – svarar Gabel och snyter sig ljudligt.
– Nej, Esther har varit borta ända sedan tidigt på morgonen, och vi förstå icke, hvart hon tagit vägen.
– Å – Jesus, Jesus, hvilken olycka! – Madam Gabel brister ut i gråt.
Omkring vagnen och trappan flocka sig redan alla de närgränsande kvarterens nyfikna skvallerkäringar, med förklädena i beredskap för att börja gråta.
Struensee stiger åter upp i vagnen, som rullar tillbaka samma väg den kommit.
Åsynen af den sensationslystna hopen har plötsligt gjort honom kall.
Med dessa människor har han ingenting att skaffa.
Det är som om hon redan kommit alltför långt bort ifrån honom.
Han förstår att kärleken nu icke är annat än ett minne af det djupaste och starkaste han känt i sitt lif.
Detta minne kan aldrig bli lefvande verklighet på nytt.
Han har icke längre någonting helt att gifva henne; och till att dela med andra är hon för god.
Hjulen rulla och rulla, hästarna trafva i takt, längre och längre bort.
Hvar är hon månne?
Fåfängt att grubbla däröfver.
Hon har väl gömt sig som en skadeskjuten fågel.
Må lifvets herre skänka henne döden, om tiden icke har läkedom för hennes smärta.
Trösta henne förmår ingen annan.
Draga henne fram ur ensamheten för att skänka henne en medlidandets allmosa vore icke barmhärtigt; henne måste man ge intet eller allt.
På de vägar, han har att vandra, kan hon icke följa honom.
Lyckligast kanske för henne hvad som skett.
Nu är det sista bandet slitet, hon är fri; och framför henne ligger ännu sommarens rikedom af blommande illusioner, fast frosten härjade hennes vår.
Framför honom ligger hösten, då vedergällningens frukter mogna och löfven falla.
Den ärevördige prosten Balthasar
Münter går med stora steg af och an i sitt bibliotek och nedkallar himmelns straff öfver den fräcke äfventyraren, som usurperat all makt i Danmarks rike, och hvars ludna Esau-hand spåras i alla de kabinettsorder och reskript, som utfärdats under de senaste månaderna, och som andas ett så djupt förakt för den kristna religionen.
Två af prostens ämbetsbröder lyssna uppmärksamt till hans ord och njuta den goda knastern i hans sjöskumspipor.
Det är icke första gången Balthasar Münter svänger sin andes flammande svärd öfver det gudlösa lif, som lefves vid hofvet.
På den tiden då kung Kristian rasade som värst i hufvudstadens gränder, ledsagad af grefve Holck och Stöflett-Katrine, hade prosten Balthasar i sin predikan brukat så oförsiktiga uttryck, att hans öfverordnade, af diplomatisk hänsyn till konungen, måst tilldela honom en varning.
Sedan dess har han varit försiktigare i sina offentliga uttalanden; men här i sitt eget hem och inför två ämbetsbröder låter han sin harm flamma utan fruktan för efterräkningar och gläder sig särskildt åt, att de starka orden ogillas af den gode Resewitz, som
Struensee gjort till medlem af kommissionen för fattigväsendets förbättring.
– Men detta – säger prosten Balthasar i det han stannar och utsträcker sin högra hand, där corpus delicti ligger hopskrynklad – detta är ändå höjdpunkten af mannens gudlösa fräckhet.
Vi ha ju, gunås så visst, fått vänja oss vid åtskilligt.
Att medels en förordning söka förvandla tredjedagarna efter jul, påsk och pingst till vanliga hvardagar, kan med skäl karakteriseras som helgerån.
Förordningarna af den 5 Mars och 3 April syftade öppet till upplösning af alla sedliga band genom att fråntaga kyrkan ett dyrbart privilegium.
Men genom denna nyaste förordning är all skörlefnad fullständigt legaliserad.
Ty skall lagen hädanefter icke straffa brottet att föda oäkta barn till världen och skola vi präster nödgas att de oäkta barn på samma sätt som de äkta döpa – så drager helst visst lättsinnet däraf snart den slutsatsen, att det sjette budet hädanefter icke behöfver efterlefvas!
– Gud hjälpe oss, jo! – suckar prosten Hée, en gubbe som närmar sig sextiotalet.
– Betänker man vidare, att den gamla förordningen – af den 8 Juni 1667, om jag minns rätt – är både tidsenlig och klok och mild – i det brott mot sjette budet straffas på sin höjd med vatten och bröd – –
– Ja, icke sant? – utbrister prosten Balthasar ifrigt.
– Hvad kan väl vara lämpligare, när det gäller att utrota den syndfulla lustan hos slika individer, än en liten kur på vatten och bröd?
Detta skola hvarken vi präster eller myndigheterna hädanefter kunna ådöma syndaren eller synderskan.
Och än värre – denna nya förordning uppmanar helt öppet till otukt.
Eller hur skall man annorledes fatta paragrafen, att ett äktenskapsbrott icke får påtalas af någon annan än den kränkta parten – det vill förmodligen säga, att ingen annan har med saken att skaffa, icke ens själasörjaren?
– Nej – invänder pastor Resewitz, en blek och magerlagd köttets försakare, jämnårig med den välmående prosten Münter.
– Så har åtminstone icke jag fattat denna bestämmelse, som tydligtvis afser endast åtal vid domstol.
Att själasörjaren har både rätt och plikt att dessförinnan ingripa, tör knappast kunna betviflas.
– För öfrigt synes det mig visserligen, som om den gamla borgerliga lagen ofta straffat väl hårdt öfverträdelser mot sjette budet.
Så till exempel när vår ämbetsbroder, pastor Hvidberg, dömes till afsättning därför att hans lagvigda hustru nedkommer med sin förstfödde ett par månader för tidigt.
Eller när den stackars flickan Karen Andersdatter dömes till sex års straffarbete därför att storken behagat besöka henne för tredje resan.
– Ack ja!
Errare humanum!
– Att fela är mänskligt och gudomligt är att förlåta.
Visserligen –
Prosten Hée märker emellertid, att pipan börjar slockna och afbryter sitt anförande för att i stället ägna sina lungors hela kraft åt utvecklingen af den lilla gnistan, som ännu finns kvar i tobaken.
Prosten Balthasar, som har eld för två, tager i stället till orda:
– Det där, som brodern Resewitz anfört, må vara sant, men hör icke hit.
Den nya förordningen är, enligt min mening, ett slag i ansiktet på prästerskapet.
Det är icke första gång ett slag drabbar oss från samma hand.
För öfrigt vet jag från säkraste källa, att samma förordning, som nästa söndag skall uppläsas i hertigdömena, fått ett särskildt tillägg, dels om rätt för broder att äkta afliden broders änka, dels om rätt för äktenskapsbrytare, att äkta hvarandra, om han eller hon senare genom dödsfall skulle bli ledig.
– Men detta är – är verkligen förfärligt! utropar prosten Hée, som nu är säker på sin eld.
– Är min broder alldeles viss om, att detta är faktiskt?
– Jag har underrättelsen från konsistorialrådet Schwollmann i Schleswig, svåger till de gudlösa förordningarnas upphofsman och svärson till den vördade superintendenten i Rendsborg.
Båda beklaga djupt regeringens okristlighet, och brodern Schwollmann frågar mig, hvem som tros vara dess rot och upphof.
– Och hvad har min broder svarat?
– Jag kunde ha sagt – Balthasar Münter talar med stort patos – att roten och upphofvet är den gamle, vördade superintendenten Struensees son, och att förordningen tydligen tillkommit för att en gång, efter konungens död, legalisera det skandalösa förhållandet mellan brodern Schwolmanns egen svåger och landets regerande drottning.
Men jag ville icke lägga sten på börda.
Jag anmärkte blott i enlighet med sanningen, att generalprokurator Stampe säges ha utarbetat förordningen.
Dock vet jag, att de båda sista paragraferna tillagts af annan hand uppe i regeringen – hvems är icke svårt att gissa, ty mannens antipati mot sjette budet röjer honom.
– Ack ja, detta är visst och sant – bekräftar Jörgen Hée.
– Märklig är denne prästsons antipati mot den kyrka, hans fader tjänar och som han själf åtminstone till namnet tillhör.
Jag har ofta grubblat öfver orsaken.
– Orsaken kan icke vara någon annan, än sympati för det onda, för världslig glädje, för ytlighet och flärd.
Alla hans förordningar bära vittne därom.
Han har ock infört vid hofvet förakt för kristendomen och alla religiösa sedvänjor.
Aldrig visa sig konung eller drottning numera i kyrkorna, icke helga de hvilodagen.
Sabbatsbrottet legaliseras genom ständigt nya förordningar.
På komedien spelas numera både lördagar och söndagar – och folket skall till yttermera visso lockas bort från kyrkorna af regementsmusiken, som hvar söndag spelar på våra offentliga platser.
Meningen med allt detta är tydlig nog.
Till yttermera visso är utskänkning nu tillåten i Rosenborgs trädgård, på det att hufvudstadens borgare må ha tillfälle att berusa sig, och en Faraobank har etablerats i afsikt att göra dem alldeles från vettet.
– Meningen lär vara – säger pastor Resewitz saktmodigt – att Köbenhavn skall bli hvad man kallar en glad stad.
Och inkomsten af Faraobanken skall ju tillfalla uppfostringsanstalten för hittebarn.
– En del af inkomsten – rättar prosten Balthasar – men hvart går resten?
Och hvem tillfaller behållningen af krogrörelsen?
Denne Gabel tillhör min församling, och jag döpte för få månader sedan hans dotters oäkta barn, till hvilket ingen annan än konferensrådet Struensee lär vara fader.
Jag döpte naturligtvis detta barn i enlighet med den gamla ritualen.
Det ser nästan ut som om den nya förordningen vore ett direkt svar.
– Men – men – stammar prosten Hée förfärad – är detta möjligt?
Öfver hela landet uppstämmas ju nu hvar söndag böner till den Allsmäktige för vår drottnings lyckliga nedkomst.
Och det sägs, att konferensrådet skall vara den verklige fadern.
– Utan tvifvel är samme man också den verkliga fa – Balthasar Münters uppsyn förmildras.
En liten flicka på sex år har öppnat dörren och dansar fram öfver golfvet med lätta, gratiösa rörelser, så att det lockiga håret fladdrar omkring hennes kinder; men blicken är djup och allvarlig, då hon stannar framför fadern och ser upp:
– Pappa! säger hon.
– Där är en svart jungfru därute, som vill tala med pappa.
– Då skall du säga henne – Balthasar Münter lägger sin hand på dotterns hufvud – att pappa är upptagen och att hon får komma igen i morgon.
Barnet sänker sitt hufvud och går lydigt tillbaka mot dörren, men innan hon når så långt, har pastor Resewitz utsträckt sin hand och fångat henne.
– Hvarför gråter du, Friederikke? frågar han deltagande.
– Jag tycker det är så synd om den svarta jungfrun! snyftar barnet.
– Hon är så blek – så – och hon har svullna ögon – – hon är visst mycket, mycket ledsen.
Om pappa ville tala med henne, skulle hon nog bli glad.
Lilla Friederikke Münter ser åter upp på sin stränge far, och hans två ämbetsbröder nicka småleende.
Balthasar
Münters hjärta sväller af fadersstolthet, han tager sin dotter vid handen och går att tala med den svarta jungfrun.
Ute i förstugan framför dörren till expeditionsrummet finner han henne.
Hennes ansikte är hvitt som kalkväggen, mot hvilken hon stöder sig, och hon stirrar på honom med ett par glashårda ögon utan uttryck.
– Mitt barn har dött! säger hon tonlöst.
– Jag skall anteckna det, ehuru det icke är den rätta expeditionstiden – svarar prosten Balthasar välvilligt tillrättavisande, i det han öppnar dörren till expeditionen.
– Kom in!
– Så – å! – Prosten ser upp från boken.
– Ja, nu känner jag dig.
När hände detta?
– I går kväll.
Prosten antecknar mekaniskt faktum och tänker på, att han måste säga några ord till tröst.
Ännu med ögonen i boken, börjar han faderligt:
– Barnet var afladt i synd, men Vår Herre har straffat dig hårdt, ty du höll väl af det i alla fall kan jag tänka – –
Han ser upp.
Esther Gabel har försvunnit, ljudlöst, genom den öppna dörren.
Hon hade kommit för att söka tröst.
(Juli.)
Hirschholms slott speglar sig med hvita karniser och gyllenkrönt torn i vattnet, inramadt af grönt under en solglittrande, blå himmel.
Ingen vindfläkt krusar kärrets blanka yta, luften är tung af hetta och allt är tyst.
Boskéerna stå öfvergifna, rufvande öfver sina minnen om kyssar och amouretter.
Inga lätta små fötter trippa nu öfver gångarnas sand; endast marmorbilderna befolka tystnaden med sina stelnade former af förevigad skönhet.
Dofva dån från stallarna på andra stranden sätta luften i dallring; hästar stampa i sina spiltor, och en hund med groft mäle börjar skälla.
Bakom en af de kinesiska kioskerna på slottsholmen kommer ett underligt människopar till synes i det klara solskenet, en negerunge, som rider grensle på ryggen af en diminutiv kavaljer.
– Hopp, hopp!
Morantis hela platta ansikte blir nästan borta i ett grin af den enorma munnen med de hvita tänderna.
Den svarta apan, som är utstyrd i brokiga kläder, spänner sina klackar i sidorna på Danmarks envåldshärskare för att egga honom till fortsatt lopp.
Kung Kristian vrenskas, galopperar vidare och försvinner bakom hörnet till den norra paviljongen.
Och åter ligger trädgården öde och tyst.
Men i slottet blir det plötsligt lif: dörrar öppnas och stängas, brådskande steg trippa genom trappor och korridorer, två löpare störta ut ur hufvudingången under tornet och springa i kapp öfver banken genom allén och till höger nedåt stallarna.
På kungsvägen spränga två kurirer, en officer af hären och en af flottan, för lösa tyglar framåt.
Dammet står som ett moln omkring dem, och molnet flyger på mindre än två timmar till Köbenhavn.
Klockan är ännu icke half två, när de rida in genom Nörreport.
Gatorna äro tomma, staden sofver i sommarhettan, hästarnas hofvar klappra mot stensättningen, en och annan borgare far upp ur sin middagsslummer, gnuggar dåsigheten ur ögonen och ser ut genom sitt fönster.
Snart dundra kanonerna från kastellet och tyghuset.
Garnisonsregementenas fältmusikanter samla sig enligt order i kyrktornen och på Kristiansborgs och rådhusets balkonger, för att blåsa ut öfver staden nyheten om, att Hennes Majestät drottningen på Hirschholms slott lyckligen förlösts med en prinsessa.
Detta är söndagen den 7 Juli.
Sakta, nästan omärkligt, smyger sig den ljusa skymningen öfver staden, och aftonbrisen från sundet fläktar sval efter dagens hetta.
Det vimlar af folk på gator och torg.
Män och kvinnor stå i klunga med halsarna sträckta och berätta hvarandra den stora nyheten och skaka sina hufvuden betänksamt, med osäkra miner, som visste de ännu icke rätt, om de borde glädjas eller gråta underdånigast.
Men dagen efter är frimåndag, och Gabel håller fest i Rosenborgs trädgård: pukor och trumpeter, hela berg af smörgåsar och floder af strömmande öl.
Med humöret uppe och hattarna på tre kvart spankulera de lediga gesällerna omkring och kasta ögon åt de lediga jungfrurna.
Och det hurras och det ropas, ty glädjen stiger allt eftersom ölet sjunker i tunnorna, och, när det börjar mörkna mellan stammarna, finna skuggorna hvarandra och tissla och tassla och njuta med armarna om hvarandras lif.
Men omkring utskänkningsborden sitta de stadiga gubbarna och kannstöpa och hålla tal.
Ju längre det lider dess djärfvare falla orden.
Kvinnorna tiga och lyssna.
– Nej, som sagdt, någon riktigt äkta prinsessa lär hon icke vara.
Och viktiga nyheter kunna vi visst vänta i anledning af hennes födelse!
– Är det sant, att kungen kommit underfund med hur det är fatt?
– Visst.
Drottningen var ju tvungen att bekänna.
Och nu ska Struensee straffas för majestätsförbrytelse.
Det är lifsens straff på det.
– Om någon förtjänt att hänga, så är det min själ han.
Hade drottningen den här gången fått en prins, skulle kronprinsen icke haft två dar att lefva!
– Herre Jesus, Börresen, håll din tunga i styr.
Såna ord kunna kosta fläsk!
– Jag vet natyrligtvis hvad jag säger, och sanningen må kosta aldrig så dyrt, så står jag för den.
De djäflarna ha ju redan gjort allt för att afdagataga barnet.
Det badas hvar dag i iskallt vatten.
Det där gör Struensee själf, för det roar honom att se den lille stackaren bli blå!
– Och hela dagen, då prinsessan kom till, vågade ingen tala högt på Hirschholm.
Det är alldeles säkert, för min moster har själf sagt det, och hon är barnmorska och hjälpte till.
Och ingen vågade gratulera hvarken kungen eller drottningen!