Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har nödgats nästan uteslutande vända mig emot katholicismen, emedan den protestantiska kyrkan från denna sida alltid haft att utstå sina största faror, och jemväl derföre, att under den tid jag tjenat den Svenska Statskyrkan, jag haft tillfälle att följa katholicismens smygande fjät i spåren, och sålunda iakttaga dess förderfliga verkningar.
Jag vet ganska väl, att jag i mångens tanke bryter stafven öfver mitt eget hufvud, men jag måste uttala min fasta öfvertygelse, att J:delar af de söndringar, som i denna stund yppa sig Den 18 Juni. 435 inom den Svenska Statskyrkan, härleda sig ifrån den inom oss kring* smygande katholicismen, och det skulle icke vara alldeles omöjligt, att med klara faeta styrka detta mitt påstående.
Det har t. o. m. varit denna vår läras arffiendes största sträfvande, att nära och un* derblåsa de andra söndringar, som yppat sig inom vår kyrka, att gifva dessa söndringar medel i händérna att upresa sig emot Statskyrkan; ty katholicismen, mine
Hrr, känner tyvärr allt för väl, att om det blott lyckas densamma att söndra sinnena, att utså religiös oro och missbelåtenhet, så har densamma lättare att vinna målet, i det att den blott behöfver öpna sina armar, för att de söndrade, af tvifvel och oro sönderslitna själarna skola kasta sig deri.
Det ligger således i katholicismens intresse, att först draga de tviflande bort från all egentlig tanke och troshandling, för att sedermera sluta de religiöst redlösa till sitt sköte.
Sedan detta väl är undangjordt, kan katholicismen med trygghet öppet stiga fram och säga: »Se, antalet af min läras anhängare är nu så stort, att J ej laitinen förvägra oss att bilda ett eget samfund.
Jag är öfvertygad, mine Hrr, att om ett kyrkomöte blifvit sammankalladt till kyrkotuktens uprätthållande, så hade just dessa i mörkret dolda bemödanden blifvit updagade och vi skulle hafva fått se, hvilka bedrägliga medel blifvit använda för målets vinnande.
Mine Hrr, jag har under en längre tid varit illamående, och jag känner, att jag icke längre förmår, att, såsom jag hade önskat, utveckla denna fråga och granska det Kongl. Förslaget.
Jag måste således inskränka mig till att säga, att om man nagelfar detta förslag ifrån början till slutet, så skall man finna den ena motsägelsen efter den andra.
Jag vet, att jag med detta anförande tröttat eder, mine
Hrr, men jag hoppas, att det blifver mig förlåtet, om jag säger att jag, som sannolikt icke är närvarande då afgörandets stund kommer, härmedelst har velat nedlägga ett varmt hjertås reservation emot det förslag, som här blifvit framlagdt, och emot hvarje försök att rubba den heliga tro, som hittills utgjort det Svenska folkets lycka, och — jag är innerligt derom öfvertygad — äfven allt framgent skall göra detta folk starkt och enigt, såvida de bemödanden, som nu söka undergräfva denna tro i folkets sinnen, ej vinna framgång.
Jag vet, att det finnes en gammal tradition, som säger, att den tid skall komma, då hela kristenheten skall vara nedsjunken i katholicismens mörker, men att det dock skall finnas en svag strimma af ljus i nordanlanden, som småningom skall vidga sig och undantränga mörkret.
Skall detta mörker en gång äfven öfverskugga ett älskadt fosterland, vill jag varmt och innerligt bedja till Gud, att dess natt må blifva så kort som Midsommarnatten i norden, då aftonrodnaden förmäler sig med morgonrodnaden.
Äfven härtill hördes åtskilliga ledamöter yttra bifall.
Hr Tersmeden, Pehr "Reinh.:
Då jag anhöll om ordet i denna fråga, var min afsigt endast den, att yttra några ord af tacksamhet för den Kongl. Proposm, men de anföranden, som de tvenne siste talarne afgifvit, tvinga mig att i största korthet, väl mindre 430
Den 18 Jm n i. högtidligt och mindre långt, men måhända ej utan all öfverensstämmelse med det sunda meunisko-förståndet, yttra min åsigt i ämnet.
Hvad den förste talarens skriftliga anförande beträffar, deri en varm öfvertygelse omisskänneligen uttalade sig, sfi vore det visserligen ej svårt, att till vederläggning uptaga detsamma, såväl i dess helhet, som i hvar och en punkt, men jag anser tiden nu icke vara dertill lämplig, enär jag icke vill inleda en polemik under en öfverläggning, sådan som denna, och hvilken måhända redan tröttat 11. o. Ad.
Dessutom har jag ej ansett lämpligt, att här upträda emot en vän och en frände, emot en person, för hvilken jag, äfven såsom parlamentarisk motståndare, hyser den djupaste aktning.
Jag vill icke heller följa den andre värde talaren på hans vidlyftiga utflykter på kyrkohistoriens område, lika litet som jag anser behöfligt att vederlägga hans många, om en, enl. min tanke, oriktig upfattning af den Kongl. Propos:n vittnande påståenden.
Afven för hans öfvertygelse hyser jag mycken aktning, men jag kan likväl ej annat än uttrycka min förundran öfver den stora farhåga för katholicismen, somt utgör grundthemat i hans yttrande, enär jag förmodar, att han, som visat sig ega en så stor historisk kunskap, icke kan hafva glömt, att denna så förfärliga bätholicism icke förmådde rubba det Svenska folkets tro under Johan III:s och Sigismunda regeringar, ehuru protestantismen då här i landet ännu icke var ett sekel gammal, och ehuru katholicismen då gynnades af både katholska ilegenters och katholska presters förenade bemödanden.
Då sedan den tiden protestantismen under tvenne sekler rotfästat sig hos det Svenska folket, och då detta folk nu icke torde stå på en lägre bildningsgrad än då, skulle jag för min del tro, att den yttrade förskräckelsen för katholicismens intrång är temligen öfverdrifven.
Den värde talaren har påstått, att under -g:delar af de nu inom Svenska kyrkan pågående rörelser ligger katholicism.
Man skulle derpå kunna svara, att mycken papism ligger i vår nu gällande kyrko-författning, och att ett af ändamålen med den Kongl. Proposm just är det, att vår Statskyrka hädanefter skall kunna frigöra sig derifrån, samt emot yttre angrepp endast använda andliga vapen, icke verldsliga.
Den styrelse-åtgärd, emot hvilken man här riktat ett så skarpt klander, dervid man låtit förstå, att densamma icke skulle — såsom vi likväl alla veta — leda sitt ursprung ifrån timonen, utan vöre ett påfund af Konungens Rådgifvare, denna styrelse-åtgärd är af den beskaffenhet, att den försvarar sig sjelf, och sålunda ej här af mig behöfver försvaras.
För dem, som, i likhet med mig, länge sträfvat för genomförandet af den vigtiga reform, som nu blifvit föreslagen, och, enl. min innerliga öfvertygelse, högeligen är af ett verkligt behof påkallad; för alla dessa måste det vara en stor tillfredsställelse att finna, det landets Regering, med dea omfattande öfverblick den från sin uphöjda ståndpur,kt måste ega, nu visat sig hylla samma åsigter.
När man, såsom jag, befinner sig i den ställning, att ehuru man ingalunda hörer till en s. k. opposition quand naeme, man likväl vid flera tillfällen måst ställa sig i opposition emot Regeringens förslag, så kan det icke vara annat än ett ytterligare ämne till glädje och tillfredsställelse, att vid detta tillfälle icke ha någon opposition
Den 18 J u »ä. 437 att bekänna', endast förbindelser att erkänna.
Äfvenledes är det tillfredsställande att finna den Kongl.
Proposm vara i sina hufvuddrag så affattad, att den, åtminstone under nuv:de förhållanden, lyckats påträffa det i alla menskliga förhållanden så svårfunna lagom, att den utstakar gränsen och uppehåller jemnvigten emellan frihet och ordning, dessa båda samhällsfaktorer, hvilka jag åtminstone ej kan betrakta såsom sinsemellan stridiga, utan fastheldre anser dem ömsesidigt betinga hvarandra.
Man har här yttrat åtskilligt om de förmodade motiverna till det Kongl. Förslaget, och man har t o. m. antydt, att ett ibland skälen, ja, det förnämsta skälet till förslagets framläggande, skulle vara främmande makters påtryckning.
Ojti en sådan förespegling vill jag ieke yttra något annat, än att den förefallit mig, lindrigast sagd t, obehörig.
Jag anser mig icke böra längre uptaga tiden, som redan är långt framskriden, utan slutar med att ännu en gång uttrycka min erkänsla för förslagets afgifvande.
Jag emottager detsamma, såsom en länge väntad gäst, med ett hjertligt välkommen, och jag önskar detsamma en lyckosam färd förbi alla de klippor och skär, som kunna upresa sig, uti välmenta farhågor, betänksamma betänkanden och slutligen uti sväfvande Ståndsmajoritet.er. K. M. och hans Regering hafva nu gjort hvad på dem ankommit, för genomdrifvandet af en stor, en vigftig reform.
St,:r äfven göra hvad på dem beror, så att vi må finna en välsignelsebringande lösning af denna fråga, så ytterst vigtig för Kyrka och Stat, för samtid och efterverld !
Efter de biSalls-yttringar, hvar med R. o. Ad. emottog de tvenne första talarnes anföranden, skulle jag i sanning vara tveksam at.t upträda i en motsatt syftning, derest jag ej vore innerligt öfvertygad, att det förslag, sorn innehålles i K.
Propos., är af högsta behof påkalladt, och kommer, derest det antages, att lända vårt älskade fädernesland till ära och gagn.
Enl. denna min fasta öfvertygelse får jag nu förklara, att jag hyser en källsta af den största tacksamhet till Regeringen, derför att den genom detta förslag sökt att göra 16 § i vår Reg:sForm till en sanning, och att i religiöst hänseende försätta Sverige i en sådan ställning, att det ej vidare af alla andra civiliserade Stater måtte betraktas såsom ett af de mest barbariska land i verlden.
Vidkommande den mycket omtvistade frågan, huruvida vår Grundlag verkligen tillerkänner Sveriges innebyggare religions-frihet, så har väl den förste värde talaren detta fortfarande bestridt; men om man vill öfverväga sjelfva Grundlagens innehåll, så skall man linna, att detta bestridande saknar all grund.
För att tydligen inse, att 16 § Reg:sF:n medgifver hvarje Svensk medborgare rätt at#, fritt välja den religion, hvartill han vill sig bekänna, samt skydd i utöfningen af densamma, bör man jemföra vår nu gällande Grundlag med Reg:sF:n af d. 21 Aug. 1772, hvarvid förekommer, att 1 g uti nyssnämnde Reg:sForm stadgar, »att härefter, som tillförene^ <38 Don 18 Juni. skall såväl Konungen, som alla Embetsman och Undersåtare här i Riket först och främst blifva vid Guds rena och klara Ord, såsom tliet uti the Prophetiska och Apostoliska skrifter förfaltadt, uti Christeliga Symbolis, Lutheri Cathecismo, then oförändrade Augsburgiska Confession förklaradt, och i Upsala Consilio, samt förra Riksens Beslut och Förklaringar, theröfver stadgadt är»; samt att 2 §, hvilken motsvarar den 16 § i 1809 års Reg:sForm, eger, följande lydelse: »Konungen eger styra Rike sino, som Sveriges Lag säger, Han och ingen annan, Rätt och Sanning styrka, älska och gömma; men vrångvisa och orätt förbjuda, afskaffa och nedertrycka; Ingen förderfva till lif, ära, lem och välfärd, utan lian lagligen förvunnen och dömder är, och ingen afhända eller afhända låta något gods, löst eller fast, utan laga Dom och Ransakning, samt styra Riket efter KonungaBalken, LandsLagen och thenna Reg:sForm»; men att uti 16 § Keg:sF:n af d. 6 Juni 1809 blifvit tillagda orden: »Ingens samvete tvinga, eller tvinga låta, utan skydda hvar och en vid en fri utöfning af sin Religion.»
Om man nu, för att finna rätta betydelsen af detta stadgande uti 16 § Reg:sF:n, återgår til! förhandlingarna vid 1809 års Riksdag, så inhemtas dels af öfverläggningarna inom Konst.Utsk., att meningen med lagstadgandet vore, att, i motsats till hvad förut varit stadgadt, medgifva religions-friliet, att frågan härom inom Utsk. lifligt afhandlats af PresteSt:s ledamöter, som utgjordes af Biskoparne af Nordin och Rosenstein samt dåv:de Theologie Doktorn, sedermera Biskopen i Westerås, Wikman Casparsson; att religions-tvången på det ifrigaste inom Utsk. förfäktades af Biskop Nordin, hvaremot religions-fribeten och ordalydelsen af 16 § Reg:sF:n på det varmaste förfäktades af Biskop Rosenstein och Doktor Wikman, dels att, sedan, efter Reg:sF:ns antagande d. 6 Juni, RiksSbn till Konst.Utsk. inkommit med anmärkn:r mot särskildta §§ i densamma, så har Konst.Utsk. uti dess d. 29 Nov. samma år till Ständerna öfver de gjorda anmärkmna afgifna Mern., sig utlåtit, hvilket Konst.Utsk:s Utlåt., i hvad det rörer den sak, hvarom fråga nu är, eller huruvida Grundlagen medgifver hvarje Svensk medborgare rättighet till fri religions-utöfning, lyder som följer: »Hos Högv.
PresteSt. hafva följande anmärkmr förekommit: »Uti § 2 har man yrkat del stadgande, all äfven Konungahuset borde vara af den rena Evangeliska läran,»
Detta stadgande är, så vidt det beträffar de Kongl. Prinsarne, i SuccessionsOrdmn intaget, och man lärer ej kunna föreställa sig, det en Regent skulle underlåta att
Upföda sina söner i den lära, som är ett hufvudsakligt vilkor för thronföljden.
Det vore kanhända på en gång opolitiskt och onyttigt, att än vidare utsträcka denna föreskrift.
Det är endast Konungens böjelse i förening med afs;det på fäderneslandets fördelar, som torde böra bestämma hans val af gemål.
Prinsessorna åter ega ingen arfsrätt till thronen, och kunna således ej af några statsskäl beröfvas »den hvarje undersåte tillagda religionsfrihet.» — — — — — — — — — § 16; »All det hägn, som landets religion bör njuta, malle Den 18 Juni. 439 i §:ii utmärkas genom följande tillägg :
Såvidt derigenom icke tillskyndas mehn och skada för den rena Evangeliska läran, icke slörer samvetets lugn etc.» »Då alla band på samvetet snarare tjena att tillskapa skrymtare, lin rätta kristna, då tvånget, långt ifrån att skänka öfvertygelse oell förbättra hjertat, ofta födt af sig fanatiska sekter oell blodiga förföljelser, då ändteligen religionen säkrast försvaras genom sin egen gudomliga kraft, anser Utsk. en fri rcligions-iifning, med iakttagande af de i <§:n föreskrifna förbindelser, ej vara vådlig för religionens sanning, ej kunna betagas ett samhälle, der hvarje nyttig, lugn och laglydig medlem njuter skydd.» Ilikets Högloft.
St:r, hvilka icke förbisågo hvad Grundlagen stadgade, förklarade, såsom prot:n utvisa, Konst.Utskis Utlåt, böra hvila till nästa Riksdag, hvarefter pröfningen af detsamma än vidare upskjöts först till Riksdagen 181,2 och sedermera till 1815 års Riksdag, då det i grundlagsenlig form antogs och godkändes.
I grund af hvad jag sålunda haft äran att anföra, visar sig tydligen, att genom 16 § Reg:sF:n, sådan densamma d. G Juni 1809 antogs, hvarje Svensk medborgare blifvit tillförsäkrad en fri religions-utöfning, d. v. s. rättigheten att sjelf välja den religion, hvartill han sig bekänna ville, samt skydd i utöfningen af densamma, utan annan inskränkning i den sålunda meddelade religions-friheten, än att Grundlagens stiftare, till stöd och uprätthållande af Statskyrkan, bestämt, uti 2 § Reg:sR:n, att Konungen alltid skall vara af den rena Evangeliska läran, samt uti 28 §, att civile embetsman och domare skola tillhöra samma lära.
Nyss åberopade §§ i Grundlagen visa nogsamt, att genom 16 § Reg:sE:n alla i äldre lagar gifna förbud mot affall från den Evangeliska läran blifvit uphäfna. emedan i annat fall, då den Evangeliska läran redan genom Upsala mötes Beslut blifvit såsom den enda bekännelsen för Sveriges innebyggare antagen, samt MissgerningsBalkens 1 kap. 3 § innehöll förbud mot affall från samma lära, det ingalunda erfordrats att särskildt i Reg:sF:n stadga, det Konungen samt alla civile embetsman och domare skulle bekänna sig till den rena Evangeliska läran.
Härförutan och då Grundlagens egna stiftare, eller 1809 års Konst.Utsk., såsom äfven anmärkt är, förklarat, att hvarje medborgare blifvit tillagd religions-frihet, mäste det vara uppenbart, att sådant skett genom stadgandet uti 16 § Reg:sF:n, emedan svårligen någon lärer kunna på allvar vilja påstå, att sådant skett hvarken genom Upsala mötes Beslut eller genom 1686 års Kyrkolag, som bestämma, att alla Sveriges innebyggare skola bekänna sig till den rena Evangeliska läran, eller genom 1 kap. 3 § MissgerningsBalken och 7 kap. 4 § ÄrfdaBalken, hvilka belägga affall från samma lära med straff af landsförvisning samt förlust af arfsrätt.
Frågar man åter, huru vidsträckt är deri religions-frihet, som enl.
Grundlagen blifvit
Sveriges innebyggare medgifven, så är uppenbart, att hvarje medborgare fått frihet att sjelf välja den religion lian vill bekänna, endast med den inskränkning, att, jemlikt 2 och 28 §§ Reg:sF:n, Konungen samt alla civile embetsrnän och domare skola tillhöra den rena Evangeliska läran, samt att, enl. 18§Riksd:s 440 Den 18 Juni.
Ordmn, icke någon annan må väljas till Riksdagsman, än bekännare af de Lutherska och Reformerta lärorna.
Motståndarne till den Kongl.
Propos:n hafva yttrat, att den nu föreslagna Förordmn icke skulle vara af behofvet påkallad, emedan något samvetstvång icke hos oss skulle ega rum, samt att det blott skulle vara en ringa hop som önskade religions-frihet, och att denna hop ej hade rätt att trotsa landets lagar.
Men förhållandet är icke sådant, ty det är icke en ringa hop, som önskar befrielse från tros- och samvetstvånget, utan ett större antal medborgare bland alla samhällsklasser, hvilka ingalunda vilja trotsa landets lagar, men tvertom, på grund af besvuren Grundlag yrka, att någon förföljelse för religiös öfvertygelse ej må ega rum.
Behofvet deremot af den nu föreslagna förändringen torde svårligen af någon på fullt allvar kunna förnekas, då man besinnar, att under en tidrymd af omkring 13 år tre medborgare för deras religiösa öfvertygelse blifvit landsförvista, samt ett stort antal medborgare, endast för sådan orsak, bötfällde och släpade i fängelse, såsom exempel hvarå jag får upgifva, att Saköreslängderna för Bergssjö och Forssa Häradsrätter inom Helsinglands norra fögderi visa, att under åren 1851 till 1854 427 personer blifvit, för det de tagit nattvarden utan biträde af vigd prestman, dömda att böta 8,493 Rdr Bko, samt att under åren 1852 till 1854, af Elfdalens oell Särna socknars Tingslag, 210 personer blifvit, för dylika förseelser och för sammankomster till Gudtsjenst, fällda att böta 5,774 Rdr Bko, hvarjemte anmärkas kan, huru »en man, som på en Söndag för 13 män och 20 qvinnor upläste några stycken ur Bibeln och bönen Fader Vår, derför dömts att böta 66
Bko och 3 Rdr 16 sk. för sabbatsbrott, samt att, i brist af tillgång, undergå 28 dygns fängelse vid vatten och bröd.
Man har äfven sagt, att
Förslaget skulle komma att undergräfva den rena Evangeliska läran.
För min del kan jag ej finna, att Förslaget har en sådan syftning, ty då den protestantiska läran, enl. min öfvertygelse, innehåller sanningen, måsle denna lära äfven uprätthållas samt blifva beståndande tili följd af egen kraft samt dess gudomliga natur, men icke genom några tvångslagar.
Deremot har historien gifvit oss otaliga bevis derpå, att religiös öfvertygelse icke kan bibringas genom yttre tvångsmedel, att intet trosbegrepp kan upprätthållas genom användande af bål och tortyr.
Eller föreställer man sig verkligen, att menniskoanden kan genom yttre våld intvingas i en bestämd oföränderlig trosform, under en tid då menniskorna, till följd af de snabbaste kommunikationsmedel, stå i det närmaste samband med hvarandra, samt då rnenniskornas tankar och idéer med elektricitetens hastighet utbytas?
De Hrr, hvilka med så mycken tillförsigt utbredt sig öfver vår läras renhet, samt att vår kyrka vore den enda sanna, borde icke af bifall till ifrfigav:de lagförslag hafva särdeles att frukta för beståendet af vår rena Evangeliska, ty Bibeln, hvars auktoritet måste skattas högre än menniskors utsagor, innehåller den bestämda försäkran, att den sanna läran icke kan hafva någon undergång, ty vår Frälsare säger: »Jag skall sända min församling Hugsvalaren, Den 18 Juni. 4 It 13en Helige
Ande, hvilken skall blifva niir henne intill verldens ända samt leda henne uti all kunskap och sanning, att helvetets portar icke skola blifva henne öfvermägtige».
Utgör således vår kyrka Christi sanna församling, så är den ock genom Skriftens ord tillförsäkrad att blifva beståndande och att icke kunna besegras af någon annan lara, icke en gång af katholicismen, som åtskilliga personer tyckas anse vara värre och farligare än sjelfva helvetes portar.
Jag får vidare förklara, att yrkandet på tvång i religionssaker snörrätt strider emot kristendomens anda och gör henne lill en osanning, ty det heter i den 3:dje af Trons Artiklar, »Jag tror på en helig, allmännelig kyrka.»
Tror jag på en helig, allmännelig kyrka, så kan jag ej på samma gång tro, att denna heliga allmänneliga kyrka endast finnes inom den Svenska statskyrkans trånga gränser, lika litet som att den endast finnes uti något annat kyrkosamfund.
Jag måste tvärtom tro, att denna heliga allmänneliga kyrka utgör en förening af alla trogna, af alla sanna bekännare till kristendomens lära, de må nu heta greker, katholiker, armenianer, lutheraner eller bära hvilket annat namn som helst.
Vill jag från denna kyrka utesluta någon som bekänner Christus, så gör jag kristendomen till en lögn och begår en svår synd, ty kristendomen är kärlekens lära och icke hatets, och jag vågar, trots alla deklamationer, tryggt påstå, att den som i religiösa fall påyrkar tvångslagar, har ej känt kristendomen i sitt hjerta, utan blott bekant densamma med läpparne, ty Christus sjelf säger, såsom apostelen Johannes vittnar: »Derpå skall hvar och en igenkänna mina lärjungar, att J älsken eder inbördes;» samt »den som säger, att han älskar Gud men hatar sin broder, han är en lögnare.»
Att deremot den yttre confessionen icke utgör något väsendtligt kännetecken på en kristen, samt att de kristnas åtskiljande från hvarandra, endast på grund af det yttre trossamfund, hvilket de tillhöra, är en villfarelse, visar sjelfva den Heliga Skrift, ty apostelen Paulus säger: »Jag är hvarken Apollisk, Paulisk eller Kaefisk, utan jag är kristen.»
I grund häraf tror jag att, betraktadt ur ren kristlig synpunkt, är det Kongl, förslaget både godt, nyttigt, nödvändigt samt af behofvet påkalladt; ja! jag vågar tro, att om kristendomens sanna anda trängt in hjertat på vedersakarne till den Kongl. Propos., skulle de icke yrka på densammas förkastande.
Och, mine Hrr, hvartill gagna religiösa förföljelser?
Hvad hafva de i alla tider förmått uträtta?
Hvad uträttade i Frankrike det Nantesiska ediktets återkallande, om icke att tusentals laglydiga och idoga fransmän utvandrade till andra länder?
Skall alla länders historia förgäfves gifva os3 sitt ovederläggliga vittnesbörd i detta fäll?
Hafva icke redan de flesta civiliserade stater antagit religionsfrihetens heliga grundsats?
Ar denna grundsats icke gällande i England, Frankrike, Österrike, Spanien, Portugal, våra egna brödrastater Norrige och i Danmark, ja t. o. m. uti en viss mån i sjelfva Ryssland?
.Men för att visa det äfven rättvisan och billigheten af religionsfriheten blifvit insedd af andra än kristna, må 41-2 D en 18 Juni. det liiir tillåtas mig, att åberopa det tal som Iteschid Pascha år 1846 höll i Ådrianopel, deruti lian yttrar: »Vår allernådigste
Herre önskar sina musei maliska undersåters välstånd och trygghet, men han önskar ock att de kristne och judar, hvilka 8ro hans undersåter, skola åtnjuta samma skydd.
Om olikheten i trosbekännelser må hvarje enskild menniskas samvete döma, men denna olikhet bör icke bringa undersålarnes rättigheter i fara.
Vi äro alla ett och samma rikes undersåter — barn af ett och samma fädernesland.
— Vi andra med misshagna blickar?
Nej! låtom oss heldre vandra på den bana vår höge monark utstakat — hitom oss följa hans föredöme!
Hans Kejser!.
Majit känner vid fördelningen af sin nåd ingen skillnad i religion.»
Jag frågar eder, mine Hrr, om icke denne Turks ord äro i sjelfva verket långt mera kristliga än deras, som med kristendomens namn på läpparne yrka förföljelse mot olika tänkande?
Då nyttan och nödvändigheten af religionsfrihet numera är erkänd och tillämpad af nästan alia civiliserade nationer, tror jag ej att Sverige är ett sådant exceptionelt land och Svenskarne ett så eget folk, alt det som passar för andra folk icke anstår oss.
Tvärtom är det, enligt mili tanke, sedan numera nästan hela Europa hyllar religionsfrihetens princip, icke värdigt Sverige, detta frihetens urgamla land, att ännu höja religionstvångets mörka och förhatliga fana.