Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I slutet af April kom jag till Hörby, och arbetet på skådespelet Final började.
Att skyggheten i det personliga umgänget fans kvar, i trots af brefvens öppenhjertiga kamratton, framgår af nedanstående utdrag ur Stora boken:
27 April 1885.
Seså, nu lär du komma riktigt till heders igen och det mera än förr, ty endast så småningom lär man sig konsten att göra anteckningar – att skrifva till sig sjelf.
Och så — — ja, så har jag mistat »Axel» och fått »herr Lundegård» igen, följaktligen fins det ett tomrum, och det får du fylla.
För närvarande fins ingen annan än du, som är värd den äran — — —
— — — nu har jag blifvit förvand, nu har jag ingen kamrat att skrifva till, när teorifebern eller pratlusten kommer öfver mig.
God natt, gamla bok.
Jag håller hvarken af dig eller någon annan, derför behöfver jag ett sådant der surrogat.
Jag har pratat mig glad med dig, gamle tvärvigg, som inte har ett ord att svara mig, fast jag förtror dig mina hemligaste tankar.
Jag undrar hvad allt, du skall få se!
Och hvem som skall få se dig till sist?
Tror du att jag nånsin får se en paria så svart, att du och han skulle passa för hvarandra och så, att jag icke skulle skämmas ögonen af mig för din skull?
Jag har just i qväll suttit och bläddrat igenom dina fullklottrade sidor och undrat, om jag skulle vilja låta honom, som jag kallar kamrat, taga dig i hand – låta honom se, hur jag under årens lopp och bekantskapen med dig skiftat färg och skinn, hur menlöst sentimental jag varit ibland och hur ogeneradt låg ibland.
Du skulle bara göra honom arg som ett bi genom dina oartigheter och din hållningslöshet, och du, som inte har ett ord att säga till mig, du skulle sqvallra om för honom, hur dum jag är – långt mer än han vet — — Nej, »herr Lundegård» får allt vänta.
Då skulle han först högfärdas öfver mig.
Det var Ernst Ahlgren som tog initiativet till det samarbete, hvars frukt blef skådespelet Final.
Sjelfva idéen, öfver hvilken dramat byggdes, hemtades ur hennes novell Koketten (i Från Skåne).
Planen uppgjordes af båda författarne, under muntlig öfverläggning.
Personernas karaktärer diskuterades och belystes med exempel af menniskor, som båda kände.
Scenindelningen utkastades försöksvis, hvarefter scenerna fördelades till utarbetning mellan båda författarne, dervid hvar och en naturligtvis valde dem, han ansåg sig bäst egnad att utföra; och i detta hänseende stämde bådas önskningar alltid förträffligt öfverens.
De scener, som den ene fullbordat, lemnades den andre till öfverarbetning; på så sätt åstadkoms enhet och sammanhang.
När akten var färdig, diskuterades den åter muntligen och öfverarbetades ännu en gång, först af den ene, sedan af den andre.
Så tillkom akt efter akt under många ändringar, många tillägg och många strykningar.
Till sist renskref en hvar sitt exemplar, och hvar och en gjorde dervid på sitt håll det sista finfilningsarbetet, hvars resultat muntligen kollationerades.
I allt som rörde arbetet fans icke ringaste spår af skygghet; men så snart förtroligheten ville sträcka sig derutöfver till det personliga umgänget, menniska till menniska – då föll hela tyngden af omständigheternas tryck öfver båda.
Den känsla af ofrihet, som deraf föddes, blef naturligtvis än mer dominerande sedan arbetet var fullbordadt.
I stunder af missmod klädde Ernst Ahlgren denna känsla i ord och som vanligt vid dylika tillfällen fick hennes otroliga brist på sjelfkänsla, brist på medvetenhet om eget värde, dervid också ett lidelsefullt uttryck.
Så skref hon t. ex i Stora boken:
Hörby den 9 Sept. 1885.
Det fins enkla känslor, sådana som språket inregistrerar under namn af vrede, glädje o. s. v., men det fins också komplicerade sådana, hvilka icke ega något namn, och som bestå af hela knippen tankar och föreställningar.
Det är ett sådant sammanringladt knippe, jag nu vill uppreda.
Om icke annat så för att skaffa mig lindring för tillfället.
Det är en ödslighet som om hela verlden vek undan och endast jag stod qvar på min plats.
Hvilka äro de föreställningar, som framkallat denna stämning?
Hvarför skulle den eljest komma öfver mig så många gånger, då vi skiljas.
Lundegård kommer hit och vi prata – trögt och för det skall så vara – det fins sällan mera lif i det, än som så.
Visst är det ofantligt mycket lättare att bli bekanta, då man lefver under samma tak samt i hvardagslag under både arbete och hvila; det blir en helt annan förtrolighet.
Jag sitter hela tiden och blyges öfver mig sjelf, öfver min okunnighet, mina kläder, mina tafatta rörelser – allt!
Jag kunde bryta ut i klagan, jagkunde gråta om jag vågade, sa öfvertygad är jag om att aldrig kunna åstadkomma någonting dugligt.
Men jag bryter icke ut, jag gråter icke, ty jag vet, att jag vid det enda hånfulla ordet »sentimental» skulle vilja krypa ned genom golfvet.
Och så sitter jag der, stel och osann, icke ett grand af mig sjelf, endast en liflös automat, fångrinande för att hålla kontenansen.
Jag kunde kasta allting annat när det var fråga om att skrifva långa bref till honom, och jag skref som om väl eller ve berodde på de brefven.
Jag hade framför mig möjligheten att vinna hans intresse en smula – skaffa mig en literär bekant.
Skam säga annat, än att jag gjorde min flit!
Och i bref kan man vara sig sjelf.
Men jag visste redan då, att det skulle gå som det går.
I den mån han blir känd och erkänd, skall jag draga mig tillbaka.
Åh, denna känsla af ensamhet!
Men det skall icke hindra mig från att träda tillbaka — — — Jag skall bli mera stel och mera sluten, och han skall låta mig gå.
Om det vore i närvaro af deder öfverklassherrarne, som ha sin högsta ära i att se distinguerade ut?
Jag vet, att han skulle ha karaktär nog att icke vilja visa något, men jag vet också, hur stor sjelföfvervinnelse det skulle kosta.
Jag blir elak deraf, och det binder mig.
För hvar och en som sett Ernst Ahlgrens eleganta och originella företeelse, der hon vandrade fram stödd på de båda kryckorna så lätt som om de användes blott på lek, skall sjukligheten i denna inbillning ligga i öppen dag.
Under det samkväm i »Nya Idun», der den nya författarinnan för första gången presenterades för Stockholms kvinliga literära verld, gjordo hon också bekantskap med den unga fru P.
»Nya Idun» är, som bekant, ett exklusivt kvinligt sällskap, ursprungligen stiftadt på initiativ af en del fruar, hvilkas män tillhöra det exklusivt manliga sällskapet »Idun».
De båda sällskapens exklusiva karaktär har dock ingenting af frimurar-mystik och inga löften eller stadgar hindra man och hustru att utbyta sina intryck då de träffas om aftonen.
Så gjorde herr och fru P.
»Nå, hur såg den nya författarinnan ut?» frågade han.
»Som en drottning», blef det entusiastiska svaret.
»En drottning – på kryckor?» invände han skepti skt.
»Ja, du får väl sjelf se.»
Kort derefter var premièren af fru Edgrens »Hur man gör godt» på Nya teatern.
Det literära Stockholm var samladt och Ernst Ahlgren satt på parkett.
Under mellanakterna formerades den ena bekantskapen efter den andra; bland annat förestäldes också herr P.
»Nå?» frågade fru P. sin man på hemvägen.
»Hur tyckte du hon såg ut?»
»Som en drottning», svarade han galant.
»En drottning – på kryckor?»
»Jo, det går verkligen för sig.»
Vid samma première på
Nya teatern satt vid Ernst Ahlgrens sida den mycket obskyre författare, hvars namn stod jemte hennes på titelbladet till »Final».
Om hans känslor och tankar efter så många år kunde analyseras upp, skulle denna analys säkerligen förete mer än en likhet med det ofvan anförda utdraget ur Ernst Ahlgrens stora bok.
Människor
MED MITT HELA LIFS ALLTJÄMT VÄXANDE VÄNSKAP.
Med afseende å dessa essayer vill jag meddela att Två människor icke är samma studie, som jag 1879-80 offentliggjorde1 med titeln Elisabeth Barrett Browning, århundradets skaldinna, en studie af hvilken här endast ett tiotal sidor äro medtagna.
Skildringen Från Goethes Värld är nu dubbelt större än den ursprungliga – 1895 i Ord och Bild – meddelade.
Genom titeln har jag angifvit att min synpunkt icke varit den litteraturhistoriska.
Om verken har jag talat endast så mycket, som varit nödvändigt i samband med människorna.
Och dessa har jag – så vidt möjligt – sökt känneteckna med deras egna ord, hvilket synes mig vara rätta sättet att skildra den personlighet, man vill lära andra älska med sin egen kärlek.
Det är som stora typer för några individuella lifsformer jag sammanfört dessa människor, hvilka såsom sådana i betydelse vida öfverträffa sina betydande verk – göra det genom att ha sett lifvet på ett för deras tid nytt sätt och genom att hafva lefvat det i en för alla tider skön gestalt.
Stockholm i november 1899.
Ellen Key.
Elisabeth Barrett.
O, lyric love, half-angel and half-bird . . .
R. Browning.
Elisabeth Barrett var dotter af en rik västindisk godsägare, som bosatt sig på landet i England.
Hon föddes den 6 mars 1809 på Coxhoe Hall, där föräldrarna voro på besök, men hennes barndom och första ungdom förflöto på faderns egendom, Hope End nära Ledbury i Herefordshire.
Inom barnaskaran, hvilken slutligen utgjordes af åtta söner och ännu två döttrar, förblef Elisabeth faderns gunstling.
Modern var en mild och svag, af fadern helt och hållet kufvad natur, hvilken ej ägde stort inflytande på dottern och hennes död tyckes ej heller hafva lämnat djupare spår i den då nittonåriga flickans känslolif.
Fadern däremot betydde mycket för hennes utveckling.
Själf begåfvad och mångsidigt bildad, ägnade han sin äldsta dotter all den ömhet, hans hårda natur var mäktig af, men detta hindrade ej att hon som hela familjen stod under det ständiga trycket af hans despotism.
Barrett skildrar sig själf i barndomen som våldsamt häftig och »hufvudstupa» i alla sina företag.
Hennes ett år yngre bror, Edvard, var och förblef hennes käraste vän, äfven sedan deras späda ålders lekar utbyttes mot gemensamma studier.
Det var han som, innan han kunde tala rent, gaf henne det smeknamn Ba, hvilket hon sedan alltid behöll; han, som följde henne ej blott vid de ridter och körturer, hvilka stundom afbröto hennes studier, utan äfven in i drömmarnas värld.
Men allra lyckligast var hon i sina gömslen.
Hon fick tidigt sitt eget lilla rum, grönt som en löfsal inuti och än grönare genom de stora träden utanför.
Här läste och diktade hon och härifrån kunde hon osedd smyga sig ut om morgnarna på sina ströftåg i nejden.
I naturen förde hon, som hon säger i en af sina senare dikter, »ett lif som blommornas och biens . . .
Grönskande fager var min barndoms bygd, med dalar, där äppelblommorna strödde sin snö och hjordarna betade på blomrika ängar, skuggade af kullar, längs hvilka löfrika skogar klättrade upp till de soliga topparna.
Trädens grönska flätade sig samman till täta väggar innanför hvilka fåglar jublade, ostörda äfven när jag trängde genom de blommande snåren på mina upptäcktsfärder, under hvilka mina tankar flögo från Rolands skogsbedrifter till Chaucers skogsidyller, från dryaderna till älfvorna och från eremitlegender till sagorna om den sofvande prinsessan eller Aladdins äfventyr.
Rundt omkring stodo kullarna slutna intill hvarandra, som syskon kring samma fadersknä, och högt öfver dem drogs blicken till Malverns blånande berg.»
Fadern iakttog med stolthet dotterns ovanliga begåfning och gaf henne de bästa tillfällen till utbildning, genom undervisning i hemmet och fritt tillträde till husets stora bibliotek.
Hon rimmade redan som baby och hennes kunskapsbegär var, från medvetandets första vaknande, gränslöst.
Ingen sökte heller begränsa det och, mot kvinnliga anförvanters bannor öfver att hon sydde dåligt, ägde hon sin fars beskydd.
Redan vid nio år var hon förtrogen med Pope’s Homer och många andra diktverk:
Agamemnon och den svarta ponyn delade hennes drömmar; hon offrade åt den blåögda Athene och prydde sin trädgård med en af torf danad Hector!
I Aurora Leigh skildrar hon huru en ny bok kunde hålla henne vaken, endast genom väntans glädje; huru hon kastade sig »soul-forward, headlong» i böckernas haf.
Rousseau och Voltaire, Hume och Mary Wollstonecraft, »Werther» och Tom Paine gjorde henne till skeptiker och hon slutade alla sina böner med orden: »O Gud, om det finns en Gud, fräls min själ, om jag har en själ!»
Framför allt var det skalderna hvilka uppskakade hennes innersta, »såsom jorden när den remnar för de ur dess inre frambrytande eldmassorna».
Men ehuru hon läste allt, studerade hon äfven grundligt.
Homer lockade henne in i grekiskan och grekiskan in i latinet.
»Jag läste», berättar hon, »grekiska under träden lika träget som någon Oxfordare; jag fick syner genom Plato och dramaturgerna; ja, jag at och drack grekiska tills mitt hufvud värkte!»
Senare följde franska, tyska, spanska och italienska, så att hon i original tillägnade sig de olika litteraturernas tänkare lika väl som diktare.
Men grekiskan förblef alltid hennes älsklingsstudium, hvari hennes far under några ungdomsår skaffade henne den framstående, blinde hellenisten Boyd’s ledning.
I en af sina yppersta dikter, Wine of Cyprus, har hon skildrat dessa
. . . . long mornings
Which my thought goes far to seek,
When, betwixt the folio’s turnings,
Solemn flowed the rhythmic Greek:
Past the pane the mountain spreading,
Swept the sheep’s-bells tinkling noise,
When a girlish voice was reading,
Somewhat low for αιs and ωιs,
Och det finnes icke någon af Hellas
. . . cup-bearers undying,
Of the wine that’s meant for souls,
som hon ej här frammanar och med några väsentligt karakteristiska ord betecknar.
Det är detta grundliga studium af den klassiska litteraturen, jämte de innerliga naturintrycken och det ensliga ungdomslifvet, som framför allt afgöra hennes poetiska utveckling.
För denna var äfven den samtida litteraturen bestämmande.
Ända sedan Shakespeares tidehvarf – om hvilket hon själf yttrat att det var så fullt af äkta skalder som sommardagarna af fåglar – hade den engelska litteraturen icke ägt en mer lysande tid än den, som inföll under hennes barndom och ungdom.
Och skaldernas nya arbeten – vare sig de hälsades med hänförelse eller afsky – voro då ännu stora händelser.
Elisabeth Barrett uppväxte sålunda under känslan af skaldskapets härlighet och betydelse och poesien blef det mål, för hvilket hon läste och lefde och »vid tio år drömde drömmar, ärelystnare än Napoleons».
Byron och Coleridge efterträdde snart Pope i hennes gunst.
Wordsworth och Southey, Scott och Moore, Keats och Shelley, Lamb och Landor diktade alla under hennes uppväxt.
Och många andra, kvinnliga som manliga, diktare ägde ett vunnet eller gryende rykte.
I Aurora Leigh får man en bild af Elisabeth Barretts eget själstillstånd under diktardrömmarnas första tid, liksom en kritik af hennes egen första poetiska produktion.
Hon erkänner villigt sin delaktighet i unga diktares vanliga svaghetssynder: den upparbetade lidelsen, den osjälfständiga härmningen, de starka orden för svaga ingifvelser och den naiva tron att sånggudinnan slösar med sin gunst i den mån man anropar henne med stora ord!
Barrett har själf berättat, att hon redan som småbarn diktade om dygden med stort D och suckade: »O, sånggudinna!»
Före tio år hade hon skrifvit tio sorgespel på engelska och franska, af hvilka ett hade Regulus till hjälte och vid elfva år var hon färdig med ett »homeriskt» epos, Slaget vid Marathon, som hennes far lät trycka i femtio exemplar!
Till hennes sjuttonde år hade fadern nästan ensam varit hvad hon – i sin tillägnan af 1844 års diktsamling – kallar honom: my critic and my public.
Men 1826 utgaf hon An essay on mind and other poems – en essay i hvilken hon bedömer all världens stora tänkare på ett sätt, som ger henne fullgoda skäl att senare kalla sitt opus dåligt, pedantiskt och näsvist!
Ur psykologisk synpunkt är det dock af intresse, ty det visar sjuttonåringens otroliga beläsenhet och allvarliga grubbel öfver lifvets allvarliga frågor.
Dessa hade allt mer gripit henne sedan hon, femtonårig, genom oförsiktighet vid en ridt ådrog sig en skada, som – i förening med en envis hosta – utestängde henne från ungdomens vanliga förströelser, så att hon redan om denna tid af sitt lif kunde säga: att hennes flesta händelser och intensivaste nöjen varit i tankarna.
Under en tids vistelse i Frankrike vann hon den förtrogenhet med dess språk och folk, ur hvilken sedan en djup sympati utvecklade sig.
Vid hemkomsten fann hon ändrade förhållanden genom de stora förluster, fadern led på grund af slafveriets upphäfvande i kolonierna.
Själfva saken fröjdade Elisabeth, som alltid afskytt tanken att hafva slafägarblod i ådrorna, men dess mer sörjde hon öfver en af dess följder för henne personligen, nämligen att fadern måste lämna Hope End, hvilket hon sedan aldrig återsåg.
Ty att ånyo stå inför de älskade kullarnas skuggor och dagrar, föreföll henne lika naturvidrigt »som att sticka en afbruten blomma ned i dess stjälk igen».
Från 1832 vistades familjen i Sidmouth i Devonshire där Elisabeth Barrett lärde sig älska hafvet och Milton’s »hedgerow elms and hillocks green».
1833 utgaf hon en öfversättning af Aeshylos2, ett företag, hon sedan kallar en ungdomssynd, hvilken ej lämnade henne någon ro innan hon försonat den genom en omarbetning.
Och denna anses af kännare i flera afseenden mästerlig.
1835 flyttade familjen till London, som Elisabeth Barrett genast och alltid hatade, och där hon länge ej kände en skymt af hemkänsla, utom när hon matade de dufvor hon lockade till sitt fönster eller satt hopkrupen vid sin brasa; för öfrigt kände hon där ingen »identitet med något annat än sina egna tankar».
Landtlifvet kunde för henne alls ej ersättas genom den nya och rika andliga värld, i hvilken hon blef införd, tack vare sin släkting, den älskvärde och rike mecenaten och världsmannen Kenyon – il magnifico, som Browning senare kallade honom.
Mr Kenyon sammanförde med storartad gästfrihet betydande personligheter inom den litterära och artistiska världen; han förmedlade bekantskaper och beredde genom sin fina förståelse och sin äkta välvilja alla slags möjligheter för unga förmågor.
Med stor sympati omfattade han sin kusin, lånade henne nya böcker, placerade hennes dikter och införde henne i sin krets, där hon nu fick se många af de storheter hon beundrat på afstånd och där hon själf väckte ett lifligt intresse.
Genom författarinnan Miss Mitford har man från denna tid en lefvande bild af Elisabeth Barrett, hvilken miss Mitford skildrar som i hög grad intagande, skygg, blyg och anspråkslös, trots sin sällsynta lärdom och sin redan uppmärksammade diktning.
Hennes gestalt var späd och fin, med utsökta, små händer och fötter; ansiktet sällsynt uttrycksfullt, med en ädel panna, en stor men skönt formad, rörlig mun med djupröda läppar, jämna, hälsofullt hvita tänder och ett leende som en solstråles.
Stora, ömma ögon skuggades af svarta ögonhår, så långa, att de hvilade långt nere på kinden då de voro sänkta, och nådde ögonbrynen då de lyftes.
Den brunetta hyn hade en rosig friskhet och ansiktet omgafs af ett rikt, lent, mörkt locksvall.
Hennes dräkt var smakfull och dyrbar men mycket enkel.
»I umgänget, säger Miss Mitford, gjorde behaget i hennes väsen och samtal, hennes lifliga lynne, hennes tusen älskvärda egenskaper ett sådant intryck, att man nästan glömde hennes lärdom och snille för känslan af att hon helt enkelt var den mest intagande kvinna, man någonsin träffat.
Jag njöt ofta af hennes sällskap, och trots skillnaden i år fattade vi för hvarandra en förtrolig vänskap, underhållen genom en länge regelbunden brefväxling.
Äfven hennes bref voro just, hvad bref böra vara: den skrifvandes samtal satta på papperet.»
För Elisabeth Barrett – den så ojämförligt större personligheten – blef vänskapen med miss Mitford mindre en utveckling än en hjärteglädje, genom den ömhet och stolthet med hvilka den äldre kvinnan omfattade den yngre, just vid den tid då denna började känna tomheten efter moderskärleken, som hon så tidigt förlorat.
Under denna tid skref Elisabeth Barrett en del af de dikter hvilka utgåfvos 18383.
Hon säger senare, att hennes egen individuella röst för första gången här hördes, men att dikterna för öfrigt hade samma svagheter som andra unga böcker.
Hennes bok framträdde emellertid under ett jämförelsevis fattigt skede – de största engelska diktarna från århundradets början voro döda, de kvarlefvande äldre hade redan gifvit sitt bästa och Tennyson’s och Browning’s stjärnor voro nyss uppgångna.
Och därför blef den mer bemärkt än den förtjänade, ehuru där verkligen funnos några dikter som berättigade till det redan då uttalade omdömet: att deras författarinna var en äkta och genial skaldenatur.
Den bröstsjukdom, hvilken började i Elisabeth Barretts första ungdom, försämrades genom Londonluften och 1837 brast ett blodkärl.
På hösten 1839 flyttades hon, som en sista möjlighet, från Wimpole Street – där familjen sedan det föregående året hade sitt hem – till Torquay, på Englands sydkust.
Där återvann hon genom det milda klimatet småningom sina krafter och på sommaren 1840 kunde hon från sina fönster fröjdas åt hafvet.
Hennes älsklingsbror var hos henne och, ehuru ogärna, lät fadern honom alltjämt stanna, emedan man föreställde honom att Elisabeth ej skulle utstå att nu skiljas från brodern.
I ett annat fall, en sonens giftermålsplan, hade fadern visat ett lika hårdt som oresonligt motstånd och, då den unge Barrett var ekonomiskt beroende af fadern, måste han böja sig.
Elisabeth, som kort förut genom en farbrors testamente fått en enskild förmögenhet, ville göra brodern fri genom att skänka honom denna – men äfven detta hindrade fadern.
Detta blef första anledningen att dotterns varma hängifvenhet för fadern svalnade.
Hon misskände ej den djupa känslan under den hårda ytan, ej heller det stora i faderns karakter, men hon insåg att själfva hans förtjänster gjorde honom orubblig och otillräknelig i tron på det berättigade – och för hans barn lyckliggörande – i en patriarkalisk allenastyrelse.
Hon ansåg därför att man var skyldig sig själf att »ej sätta en knif i hans hand» genom att meddela honom några lifsafgörande planer innan de voro utförda.
Och på denna genomtänkta visshet handlade hon sedan själf.
Genom att brodern för hennes skull fått stanna, kom hon snart att känna sig själf som en medelbar orsak till sitt lifs största sorg.
Den 11 juli seglade brodern ut med några vänner – och de återkommo icke.
»I tre dagar väntade vi,» skrifver hon senare.
»Jag hoppades så länge jag kunde – oh – de dagarnas ångest!
Och solen sken, som den gör i dag och hafvet var jämnt som ett pappersblad – mina systrar drogo undan gardinerna, så att jag själf kunde se hur ofarligt det var – och jag såg andra båtar vända tillbaka . . . »
När så vissheten kom att brodern drunknat, kunde hon icke tala eller gråta en tår, utan låg under veckor och månader halft omedveten.
Denna skildring ger Elisabeth Barrett i ett bref till Robert Browning fem år senare och detta var första gången, hon för någon kunnat berätta denna händelse!
Ännu sedan hon varit gift i flera år, hade hon ej haft styrka att med honom muntligen beröra denna sorg, efter hvilken hon länge kände att »the spring of life was broken.»
Hos naturer, hvilka med denna intensitet känna sorgen, kan längtan efter ro, framför allt efter dödens ro bli en lidelse.
Och så blef den nu för Elisabeth Barrett, så mycket mer som kroppen saknade styrka att uppbära själens tyngd.
Redan tidigare hade hon trånat efter den eviga hvilan och nu blef dödstanken den för henne mest ljuft förtroliga af alla.
Det är under den närmast föregående och närmast följande tiden som kristendomen hos henne var personligt lefvande, i sin af tvifvel orubbade, ortodoxa form.
Men inom hennes sålunda begränsade synkrets uppstiga äfven djupa tankar från en vidare rymd.
Och dessa tankar möter man vanligen i hennes intressanta brefväxling med den henne personligen okände diktaren R. Horne.4
Så talar hon t. ex. om deras aldrig förverkligade plan att tillsammans skrifva ett drama, Psyche Apocalypté, hvars innehåll hon sålunda anger:
»Min idé, den skräck, som följer det själiska medvetandet – människans fasa för sin egen själ – har mig veterligt icke förut blifvit använd i poesien.
Detta själsmedvetande, som slår upp i tillfälliga, heta flammor ur konventionalismens klyftor, har under min själfiakttagelse gripit mig genom sin högtidlighet: det är ett stort naturens mysterium och alldeles skildt från det vanliga medvetandet.
Detta senare har att göra med våra handlingar – och hvarje tanke är ju en andlig handling – men icke med vår abstrakta tillvaro.