Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han saknade henne som om hon varit hälften af hans eget Jag.
Men tiden gick sin jämna gång, fast det föreföll honom som om stegen blifvit långa och tunga.
Några dagar efter afresan fick han ett bref från Maria, som tolkade bådas tack; han svarade, och en vecka senare hade han åter ett litet bref.
Och så småningom inordnade sig en regelbunden brefväxling i bådas lif.
Det var som om den mildrat tomheten.
Och gräsmattorna grönskade i Humlegården, och björkarna i Lilljansskogen anlade sin nya sommarskrud, och det blef maj och juni och juli.
En morgon i början af augusti kom Eric till Aspinge.
— Där vistades just då den lille löjtnant Wollsioe med friherrinna och tre barn.
Gerda Du Camp var mycket förändrad.
Hon hade magrat, ansiktets uttryck var afvisande, dragen skarpa; kring munnen spelade ofta ett föraktligt leende, någonting missbelåtet och oharmoniskt, skiftande mellan ironi och bitterhet.
Mot sina barn var hon nedlåtande vänlig, som om det varit en annans barn, men gentemot sin man var hon hänsynslös, som om de taktens lagar, hvilka hon erkände i sitt umgänge med andra människor, alldeles icke gällde gentemot honom.
Det kom sig kanske däraf, att hon från hans sida var föremål för en blind afgudadyrkan.
Han svarade aldrig ett ord på hennes utfall; men det kom en nervös oro i rynkorna under hans ögon.
Det var som om han kufvat en blinkning vid ett hugg, och kring munnen satte sig ett leende så träaktigt hårdt som en grimas.
— Detta leende retade henne alltid till nya hänsynslösheter.
Själfva Casimir tyckte ibland, att det gick för långt.
Det hände till och med en gång, att han upphof sin röst och sade, hackande af förtrytelse:
»Inte — inte ska’ man ta- tala så till sin man!
Wollsioe är — — »
Han hade ämnat säga, att svågern var alltför beskedlig, men hon afbröt honom:
»— inte någon man utan en station!»
Det var en stående elakhet, att hon hånade sin man för hans själftagna namn.
Hon hade upptäckt, att det fanns en järnvägsstation i Skåne, som hette Vollsjö, och från den stunden fick han ingen ro för namnlikheten.
Till omväxling kallade hon honom ibland »Pettersson».
Emellan Casimir och Gerda fanns ingenting af den gamla förtroligheten kvar.
I sitt stilla sinne tog Casimir alltid svågerns parti, fastän han icke öppet vågade uttala sina sympatier.
— Maria och Gerda bemötte hvarandra med en kylig förbindlighet och undveko alla stötestenar, men i hemlighet pinades de af hvarandras sällskap.
Särskildt efter det Eric kommit till Aspinge, hade det vaknat inom Gerda någonting liknande ett gammalt agg emot Maria — hvarför, visste Maria icke.
Men hon led både af detta och af förhållandet mellan de båda makarna, som hon led vid åsynen af allt sjukligt och abnormt; framför allt gjorde det henne ondt i hjärtat, då hon såg denna mor så känslolös gentemot sina barn.
Det hände någon gång, att Gerda tog sin yngsta dotter till sig.
En sådan stund var en högtidsstund för barnen, och de slöto sig då alltid till hennes sida, medan fadern stod på respektfullt afstånd och betraktade gruppen med strålande ögon — han vågade icke närma sig, han visste, att hon skulle möta honom med en sarkasm.
Vid ett sådant tillfälle sade Eric en gång:
»Om Rafael valt Gerda till modell för sina madonnor, skulle han bestämdt aldrig förmått inge någon speciell andakt för kallet att vara mor.»
Hon bleknade, och hennes ögon blefvo alldeles svarta, men hon sade ingenting.
Det hände ofta, att Eric talade till henne i en ton, som hon icke skulle ha tålt af någon annan.
Han kunde icke afhålla sig från att då och då taga revanche för alla de hänsynslösheter, med hvilka hon trakterade sin make — det var som om Eric känt sig sårad af dem på hela sitt köns vägnar.
Maria satt och stirrade på gruppen, och hennes blickar fingo ett uttryck, som påminde Eric om en scen från Paris, hvilken bränt sig in i hans minne och gett honom ämne till en dikt:
Det var på Café riche.
Ett sällskap engelska turister satt vid sin dinér.
Den ena läckerheten följde efter den andra, och de glåmiga lorderna åto dem mekaniskt, likgiltigt, utan njutning.
— Eric kom att kasta en blick ut om fönstret, och där såg han ett ansikte tryckt intill den stora spegelglasrutan, ett blekt och magert ansikte med insjunkna ögon, som följde hvarje munsbit mat på vägen till lordernas läppar.
— Han var visst något af en läckermun, denne trasige tiggare, därför hade han valt sin plats utanför Café riche; och som han icke kunde äta afskräden, hade han fått svälta länge — det syntes af ögonens hungriga uttryck.
Någonting af samma sjuka längtan fanns det i Marias blick, när hon stirrade på Gerda och hennes barn.
Maria hade, efter det hon återvändt hem, blifvit ännu mera aftärd och blek.
Minnena från moderns sjukbädd, hvilka i Stockholm måst vika platsen för en mängd af nya intryck, hade nu åter fallit öfver henne; och hon hade mindre motståndskraft nu.
Hon var så modlös och så trött.
Hon led af en melankoli, som icke tycktes ha någon rimlig orsak; men hon inbillade sig, att hon snart skulle dö.
I hemlighet förberedde hon sig på döden, allt medan hon i det yttre sökte bevara alla tecken på sinnesro och lycka.
Hon tänkte ofta på det kommande lifvet och läste Thomas a Kempis i ensamheten.
Det stilla vemodet, doldt som det var af en nästan glad själfbehärskning, gaf hennes väsen en underbar charme, någonting själfullt och eteriskt, som tog sig uttryck i hennes vackra leende, när det bröt sig mot ögonens djupa allvar.
Casimir märkte ingenting.
För att kunna fatta andras lidanden, måste man själf ha lidit.
Han hade alltid varit frisk, och detta hade så småningom gjort honom blind för, att icke alla människor hade samma berghälsa som han.
Maria klagade aldrig — tvärtom, hon var van att alltid dölja för honom, närhelst hon ansattes af någon krämpa, och hon njöt af medvetandet, att hon därigenom besparade honom ett lidande.
Hennes Casimir hade den egenskapen att vara mycket känslig.
— I själfva verket var han bepansrad som en alligator till kropp och själ.
Hans resor till staden följde numera tätt på hvarandra.
I Stockholm hade hans smak för ungkarls-sällskapslifvet tilltagit, och sedan han återvändt därifrån, hade det blifvit regel, att han for till staden minst en gång i veckan — liksom det hade blifvit regel, att han kom berusad hem.
Han hade ännu samma lugnande antipati emot starka drycker, men han kunde icke längre undvara dem.
Han hade sjunkit så långt, att han drack brännvin i ensamheten.
Han drack med en min, som tömde han en giftbägare — det första glaset.
De följande gledo lättare ner; och när han blef upprymd, gick allting af sig själf.
Men ibland fick han skrupler, och särskildt hade han alltid en hård kamp att utstå dagen efter det han kommit hem från en resa till staden.
Ingen bevittnade dessa tysta strider, då självföraktet marterade honom så, att han till sist måste försöka dränka det i sprit.
Men betjänten, som städade efter honom i hans privata sofrum, visste alltid hvad det betydde, när han hörde dörren till det snidade skåpet i yttre rummet skrika.
Då stod »Skälens» son på samma plats, där hans fader stått så ofta i lifvet, och släckte sin törst ur samma källa som han.
Sådana dagar höll sig Casimir alltid innestängd; men en half timmes tid före middagen uppenbarade han sig regelbundet för sin hustru och hade då gjort allt hvad göras kunde för att aflägsna hvarje spår af glåmighet och dåsighet.
Den kalla duschen verkade föryngrande på hans lifsandar.
Då hade de båda en stund för sig, en stund af lycka.
Då lefde smekmånaden upp igen, och tiden fick vingar, och hon var lika andlöst, solljust lycklig, som den första gången hon hvilade i hans armar och mötte hans kyss med sina läppar.
— När tant Sofie, efter en diskret knackning på dörren, trädde in i rummet, fann hon dem sittande vid hvarandras sida, förlägna som två förälskade ungdomar, hvilka blifvit störda i den stund, då de för första gång låtit ögon och läppar öppet tala kärlekens språk.
— Men den gamla mön såg icke ens åt det håll, där de befunno sig; hennes ögon irrade omkring på motsatta väggen, och hon kastade orden handlöst ut i luften, när hon tillkännagaf att middagen var serverad.
Man väntade dem därute i matsalen.
Casimir bjöd sin hustru armen och förde henne till bords.
Hon intog sin plats och serverade soppan.
Lifvets prosa gjorde sina anspråk gällande; men öfver hennes ansikte låg ett skimmer af lycka, och det glittrade som af solsken i de vidgade pupillerna.
Efter middagen slog man sig ned i biblioteket eller salongen, och då hände det ofta under denna sommar, att Eric öppnade klaffen till flygeln och bad Maria spela.
Om Casimir var hemma, lät hon aldrig bedja sig länge.
Då visste hon, att han skulle förstå hvarje nyans af känsla och själ i föredraget; och kinderna fingo färg, och de späda fingrarne frambringade tonmassor af imponerande kraft — det var som om en storm dragit öfver tangenterna ibland; och ibland var det som om en döende vind andats öfver en harpa med spända silfversträngar.
Ibland sjöng hon också.
Hennes repertoir hade aldrig varit stor, och allt som icke särskildt tilltalat Casimir, hade hon nu för länge sedan glömt.
Endast några enkla visor bevarade hon ännu i minnet och bland dem en liten fransk chanson, som hon själf öfversatt för Casimir och som erinrade henne om de sällaste stunderna i hennes lif.
Det var en folkvisa under formen af ett samtal mellan en mor och hennes dotter.
Den unga flickan har hört talas om kärleken och grubblar däröfver; kanske har hennes hjärta också gifvit sitt första lifstecken, men allting inom henne är ännu så drömmande dunkelt, och hon vänder sig till sin mor för att söka klarhet:
»Säg mig, o moder, säg kan det vara
sanning att kärlek är narri bara?
Kan man väl älska, sin lefnad lång,
mer än en enda gång?»
»Nej, nej, min vän,
kärlek som flytt
kommer nog aldrig igen
på nytt.
Sinnenas lek,
älskog och smek —
det är ej kärlek än!
I denna enkla visa lade hon in sin egen känslas innerlighet, den klingade från hennes läppar varm som en lofsång. andaktsfull som en vingad bön, och hon kände sig lyft högt öfver jorden.
— I ett hörn satt Casimir hopsjunken i en bekväm stol och blundade lycksaligt, tills hufvudet föll ned mot bröstet, då han, förskräckt, åter kastade det upprätt på halsen, medan hans däfna ögon åter öppnade sig för en stirrande blick.
Också Eric satt med slutna ögon.
Han sof icke, men han drömde.
Han drömde, att det var för honom hon sjöng.
Det var tanken på honom, som gaf hennes röst dess klang af äkta känsla; honom gällde värmen, honom innerligheten; hans kärlek var det, som gett färg åt de bleka kinderna och glans åt hennes djupblå ögon ...
Hans skapande fantasi lånade åt drömmen lifvets egen intensitet, och de kufvade känslorna svällde inom honom som Jerichorosor under ett sommarregn, och med hela sin varelse förnam han lyckan af att vara älskad.
Och Gerda, som följde minspelet i hans ansikte, såg ett soligt och vackert leende leka kring hans läppar ...
Men så tystnade sången med några lätta ackord.
Casimir vaknade ur sin slummer och Eric ur sin dröm; och det var som om smärtan begagnat dessa korta stunder af hallucinerad lycka till att samla nya krafter; den kastade sig öfver honom och grep honom kring strupen, dref honom ut i luften och tvang honom att gå, gå, gå — han visste aldrig hur länge han gick, det var som om tiden stannat i sin gång lik en utsliten Moraklocka; men när han ändtligen åter befann sig ensam i sitt rum och dignande af trötthet kastat sig handlöst, raklång på sin säng, dallrade ännu alla nerver som om hela organismen varit ett ostämdt strängaspel och som om han själf förnummit sitt eget väsens disharmoni.
Det hände också någon gång, att disharmonien tog sig uttryck i en dikt, som både till innehåll och form stod i strid med hans litterära teorier.
I dessa dikter var han icke den bålde riddaren med den käcka hållningen och den stolta gången — han som trädde fram för sin publik med nonchalanta later, trotsigt småleende; här var han blott en människa, som sjöng för sig själf i en ensam stund; och det var som om sången inspirerats af hans sorgna — ännu en liten-liten smula gäckande — leende, och som om hans sinnes disharmoni funnit uttryck i rytmen.
Hvar dikt hade sin melodi, som var dess själ.
Till en af dem tyckte han sig höra lekande tonreminiscenser från en Caprice af Chopin:
»När jag hör unga skalder klaga
till fromma för vår vitterhet
att kvinnor leka och bedraga —
jag ler, jag ler med bitterhet.
Jag önskar, att du mig bedragit!
Jag drömmer, drömmer dagen lång
att falskheten din uppsyn tagit!
Koketten ägnar jag en sång.
Jag önskar att du lett och gycklat,
om gycklet ock mitt hjärta bränt.
Jag önskar att du endast hycklat
den kärlek, jag med smärta känt!
Men du var sann, tyvärr!
Du smög ej
in till mitt bröst af ysterhet.
Din blick bedrog ej, munnen ljög ej —
och däraf kommer min dysterhet!»
Det själstillstånd, som fått sitt uttryck i denna dikt, var dock långt ifrån konstant.
Oftast kände han icke en skymt af bitterhet, endast ett blidt vemod, som öppnade hans hjärta för andras lidande på ett mera direkt och personligt sätt än hittills.
Subjektivismen i hans lifsåskådning hade hittills gjort honom nära nog okänslig så snart det gällde andra; men nu hade en stor sorg öppnat alla medlidandets dammar, det spirade och grodde inom honom, och det växte upp en förmåga att förstå allt mänskligt, hvilken han aldrig förr hade ägt.
Han kände ett behof att visa vänlighet emot alla människor, och så småningom blef också hans sätt emot Gerda mjukare, mindre sarkastiskt-hårdt, än det varit förut.
Han talade oftare vänligt till henne och han sökte hennes sällskap ibland.
Då hände det också ibland, att den hårda masken öfver hennes ansikte mjuknade — och en gång hade han sett den falla af helt och hållet.
Det var en eftermiddag, då Maria sjöng.
Casimir satt och nickade i sin stol; förutom honom fanns endast Eric i rummet, men dubbeldörrarna stodo öppna till salongen, och därute i en af de djupa fönsternischerna hade Gerda slagit sig ner, ensam.
Från sin plats kunde Eric se henne, och i hela hennes ställning låg det någonting öfvergifvet och sorgset, som oemotståndligt fängslade hans uppmärksamhet.
Det fanns icke spår af tvång, ingenting af reservation, ingenting af medvetenhet; det var som om hennes själ klädt af sig i ensamheten, blottat sig som en stackars sjukling, när han vet sig osedd.
Och plötsligt vände hon sitt ansikte emot honom.
Den smärta, som speglade sig i dessa drag, var icke uttryck för en fysisk affektion; den var större, djupare, starkare.
Det var den sorg, som bär lidandets stenkolskrona på sin panna, och inför hvars majestät alla kroppens och själens småkrämpor falla till jorden som stoftgrand.
Han kunde icke glömma detta ansikte; dess uttryck förföljde honom.
Om han varit en bildande konstnär, skulle han ha mejslat det i marmor, men han var blott en diktare och förmådde endast måla det med ord.
När han om aftonen satt vid sitt öppna fönster, medan sommarnattens skymning föll på, flöt hela stämningen samman till en bakgrund åt detta ansikte och denna gestalt — — Men det var ett annat landskap, han såg i fantasien: ett slättlandskap med en albevuxen dalsänka, genom hvilken en flod brusar fram öfver stenig grund.
Rundt omkring är utsikten fri; hvita björkstammar skymta i nattens skymning; dimmorna stiga, beslöjande markens grönska; öfver den vida slätten hänger en blekgrå sommarnattshimmel med matta stjärnor.
Midsommar är förbi; näktergalen sjunger icke längre, och intet annat lefvande väsen stör den djupa tystnaden.
Men midt i naturens ensamhet står en ensam högväxt kvinna, stirrande ned i strömmen.
Stämningen tog form i en dikt, som han kallade
Sommarnatten lent sig sänker.
Skymningen, den ljusa, dränker
nejden, solig nyss.
Tystnaden och svalkan blandas.
Djupt den varma jorden andas
efter solens kyss.
Sakta stiga ängens dimmor,
simma fram i hvita strimmor
öfver grönklädd dal.
Sakta, sakta fram de sväfva,
silkesfina slöjor väfva
mellan björk och al.
Ängden ligger sänkt i drömmar,
älfven ensam vakar, strömmar
emot hafvet hän ...
Brusar häftigt, när hon finner
stenar i sin väg ... försvinner
tyst bland mörka trän.
Just i kröken utpå näset,
där en gångstig genom gräset
sina slingor slår,
lutad öfver skumstänkt vatten,
mörk emot den ljusa natten,
hög, en kvinna står.
Febersjuka ögon stirra
vildt i vågorna, som irra
om på ilsam färd;
febersjuka tankar följa
hvarje pärlbekransad bölja
hän mot okänd fjärd.
Härligt vore det att glida,
glida emot hafvet vida
hän med böljors tåg,
utan lif och utan smärta
drifvas bort med fruset hjärta
öfver skummig våg!
Härligt vore det att domna,
domna hän i kyla, somna
ifrån blodets brand;
somna ensam, öfvergifven,
hamna ensam, vilsedrifven,
på en okänd strand!
Härligt vore det att glömma,
glömma tankarne, som ömma,
glömma, glömma blott!
Och där nere glömskans vatten
rinner frestande i natten,
glansfullt, månskensgrått— — —
Tätare blir ängens dimma.
Ljusa, lätta skyar simma
öfver marken hän;
fina hvita andeväsen
sväfva luftigt öfver gräsen
mellan dalens trän.
Sakta, sakta fram de smyga
till den mörka kvinnan.
Blyga,
dröjande på tå,
en sekund de tveksamt stanna ...
höja sig, kring hennes panna
sina vingar slå.
Öfver ögon febersjuka
strykas händer, kyligt mjuka
som en majdags vind.
Öfver tinningar, som brinna,
stora, svala tårar rinna
ned på hennes kind.
Månprofilen långsamt glider
öfver fästet, natten lider,
ängens dimmor fly;
vaknande i närmsta alen,
ser den gråa näktergalen
morgon gry.
Öfver stigen, som från näset
genom daggbestänkta gräset
ses en ensam, högrest kvinna
långsamt vandra bort ... försvinna
mellan dalens snår.
I det hela taget diktade han mycket denna sommar, utan tanke på att andra ögon än hans egna skulle se hvad han skrifvit, och häraf kom det sig kanske, att han ibland tyckte sig ha anslagit en ton af äkta, omisskännelig sanning, hvilken gjorde ett intryck på honom själf, som om han funnit en förborgad guldsträng på sin lyra eller upptäck en begrafven skatt i sitt eget väsen.
Han, som i sina dikter hittills på ett demonstrativt sätt proklamerat sin kärlek till solen och dagen, därför att dess ljus hörde samman med klara färger och muntra melodier, han, som hånat de s. k. nattpoeterna, hvilka målade i grått och i svart, två färger som han hatade — han fann sig nu själf vara en troende tillbedjare af natten.
Det var som om han upptäckt sommarnatten härute, stämningsrikedomen i det glittrande månskenet och den själfulla tystnaden; och om aftnarne, när alla bjudit godnatt, ströfvade han ofta omkring i parken och österut längsmed insjöns skogbevuxna stränder.
Där såg han också Maria en natt.
Det var en afton i augusti.
De ljusa nätternas tid var förbi och skymningen föll på.
Dagen hade varit het, men hän på eftermiddagen hade det mulnat.
Luften var fuktig; det duggade smått.
Trädgården utanför den hvita villan låg begrafven i dunkel, sjön skymtades som en grå filt, bakom hvilken konturerna af skogen förtonade sig, tills de flöto samman i ett enda ogenomträngligt, grått.
I hvar sitt hörn af verandan sutto Alfred Johnson och Eric Lindenow, tigande, stirrande ut i grådaskigheten.
De hade nyss slutat aftonmåltiden och njöto nu hvarandras sällskap i denna förtroliga tystnad, medan bådas tankar, likt hemlösa fåglar, rörde sig af och an öfver det tomrum, hon lämnat efter sig, hon som nu var borta.
Som en varm handtryckning kände de hvarandras sorg.
De hade talat om henne hela aftonen; hela dagen, som de tillbringat i hvarandras sällskap, hade varit en åminnelse, en sorgedag.
De sutto tigande och rökte; men så småningom började det domnade samtalet lefva upp igen.
Replikerna föllo i början enstaka, men efterhand som intresset blef lifligare, följde också orden raskare på hvarandra.
Det var som om de båda velat skaka af sig den känslosamhet, den drömmande melankoli, som de försjunkit i under samtalet om den döda.
De talade nu åter om lifvet, om lifvet därborta på Aspinge.
»Ja,» sade doktorn, »muntert har där aldrig varit, men i sommar är det värre än någonsin.
Eller hvad tycker du?»
Det är ju sex år sedan jag var där sist.»
»Det är sant; allt eländet har kommit på de sista sex åren.»
Alfred Johnson blickade bort emot det hörn, hvarifrån orden kommo, men han såg blott spetsen af Erics cigarr, som glödde till och falnade i dunklet, lik ett öga af en enögd dvärg, i hvars bröst lidelsen steg eller sjönk.
»Hvad jag menar!
Som om du inte märkt det!
— — Han är en fyllbult, hennes Casimir!
Det är alltsammans!»
Dvärgögat glödde till.
»Nå, fyllbult är ett starkt ord.
Han tar sitt glas ...»
»Han dricker redan i smyg!
Han har med sig brännvin, hvar gång han kommer från staden!»
Underrättelsen om Casimirs djupa förfall väckte Erics medkänsla, väckte hela hans oegennyttiga ömhet för Maria till lif.
»Jag förstår inte, att man kan bli en drinkare — att man inte känner sig skyldig att bli en duktig karl — och en god människa — när man har den lyckan att äga hennes kärlek.»
Han sade det i egendomligt dämpad ton.
Johnson svarade buttert som alltid, när han ville dölja sin mänskliga känsla:
»Det skulle inte ha hjälpt, om han blifvit gift med en af Guds egna änglar!
Han skulle ha blifvit en gris i alla fall.
Det finns ingen ryggrad i hans karakter.»
Återigen blef det en lång paus.
Och med en isande förnimmelse af tomhet tänkte Eric på, hur det kunde ha blifvit — — — om hon gett sitt hjärta åt en annan man.
Det var icke någon egoistisk tanke.
Det föreföll honom som skulle han själf gärna ha försakat att äga henne, om han därmed kunnat köpa henne lyckan.
Men hon var ju lycklig!
Tanken föll öfver honom med en sådan kraft, som om någon plötsligt hviskat den i hans öra, och hans mun upprepade den ofrivilligt:
»Men hon är ju lycklig!»
»Hon är så pass lycklig, att hon nätt och jämt kan lefva.
Såge hon honom med samma ögon som vi, skulle hon dö af det.
Det är således väl, att hon är blind.»
»Ja, men — hur är det möjligt?»
Johnson smålog:
»Allting är möjligt för en kvinna som älskar!
Det är också möjligt, att hon ser, men i så fall ser hon honom icke sådan han är, utan sådan hennes inbillning diktat honom.
Hon ser Endymion, där vi andra se Silenus.»
Eric drog ett bloss ur cigarren:
En kvinnas kärlek har nu en gång ingenting med logiken och sunda förnuftet att skaffa.
Det är aldrig värdt att fråga efter skäl.
Men Silenus är dum och Silenus är — mindre snygg; och hon är en intelligent och finkänslig kvinna!»
»Jag har sett en intelligent och finkänslig kvinna äta en rå potatis och njuta af den som om det varit en persika.
Hon var hypnotiserad, förstås; men det är man ju alltid, när man är kär!»
Eric smålog melankoliskt:
»Allt hvad du säger låter mycket antagligt, men fast man vet det, kan man inte låta bli att grubbla — öfver orsakerna, de yttre omständigheterna, som föranledt — — med ett ord: de äro så olika, dessa två, olika som kropp och själ. — —»
»Ja, men kropp och själ höra just samman, kom ihåg det!»
Kring Erics läppar lekte alltjämt det sorgsna leendet.
Han talade dämpadt, och rösten ljöd så skör och tunn:
»Det är svårt att fatta i alla fall, att Casimir Du Camp någonsin kunnat vinna Maria Lindenows kärlek!»
»Sådan han är ja!
Men sådan har han icke alltid varit!
Det har nog funnits en del förutsättningar— — — När jag ser en katalog öfver Salonen i Paris och däri under en del konstnärers namn läser: »Elève de M:r ...» den eller den, så tänker jag alltid på Casimir— — — De flesta män äro i afseende på sitt känslolif elever af en eller flera kvinnor.
Naturligtvis måste materialets — hjärtelagets — beskaffenhet — den medfödda begåfningen för kärlek — också tagas med i räkningen; men liksom de bästa anlag kunna förstöras genom dålig handledning, så kunna mycket vackra resultat nås äfven där förutsättningarna icke eljes äro lysande, om endast utbildningen försiggår under gynnsamma omständigheter— — — »
»Och Casimir?» afbröt Eric, nyfiken att höra upplösningen.
»Casimir
Du Camp var med afseende på sitt känslolif elev af sin syster — — och nu skall du inte tänka på Gerda sådan hon är nu, utan på den unga flickan, som ägde alla hjärtats förutsättningar — och ändå blef den maka, som hon blef!
Det intima förhållande, som under många år rådt emellan de båda syskonen hade säkert kvarlämnat i det eljes tämligen primitiva instrumentet, som bildade Casimirs själ, mången finare sträng, hvilken Maria endast behöfde beröra för att framkalla en ton, som klang i harmoni med hennes eget väsens grundton — — Det var väl också detta, som orsakat, att han någonsin kommit hennes nerver att dallra.»
»Nå, antag att du har rätt — låt oss utgå från det.