Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr von Qvanten Carl, uppläste följande : Kongl. Majrts Nådiga Förordning af den 19
December 1827, angående vilkoren för hemmansklyfningen och afsöndring af jord, grundar sig visserligen på Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, att en Nådig
Författning i ämnet måtte utfärdas; men jag kan derföre ej erkänna, att Rikets Ständers beslut och skrifvelse voro grundlagsenlige, elier öfverensstämmande med landets sanna fördelar.
Då denna fråga sistlidne Riksdag förevar, återremitterades den af BorgareStåndet, genom ProtocolisUtdrag af den 3o Augusti 1823, på följande goda grunder:
Att Ekonomiutskottet icke bordt, utan i förening med Lagutskottet, besvara ifrågavarande Motion, såsom innefattande ett stadgande af ny grund till öfverlåtelse af ägande rätt lill jord; att det icke vore nyttigt införa någon allmän författning, sådan sorn den föreslagne, utan alt den ställdes i ett noga sammanhang med Stadgarne om skattskyldig jords förminskning och hemmansklyfningar; att 1807 års Enskiftesförfaltiiing, i hvad den rörer tillåtelsen att försälja viss jordrymd från hemman med orubblig ägande rätt utan åtföljande skatt - 364 Den 4 December e. ra. skyldighet, lunde 1 vissa Provinser medföra olägenheter i framtiden ; att genom elt sådant abalienerande af inägor ganska betydande hinder skulle möta uti skötsel, förbättringar och disposition af en egendom, och en mängd tvister derifrån härledas, enär derigenom uppstod anledning till afhandlingar, stridande emot
Författningarne om skattskyldig jords förminskning, hemmansklyfningar, m. m„, samt enär, efter förslaget i Utskottets Betänkande, enstaka hemmansegare, eller de som genom enskifte fått sina ägor afskiljde, ega att försälja T\:del eller -|:del af sin jord, egendomen härigenom skulle förlora i värde, Inteckningshafvare blottställas för rättegångar med nybyggenas Egare, och Arfvingar eller Köpare för flerfuldiga hinder vid skattläggning och egolotternas inrättande.
Rikets Ständers EconomiUtskott lastade ej minsta afseende på denna af BorgareStåndet gjorde anmälan Kongl. Majrts Nådiga Förordning utfärdades i enlighet med Rikets Ständers Skrifvelse, hvilken egentligen grundar sig på Enskiftes-förordningeu af den i Febr. 1807, §. i5, som tillåter enskiftade hemmansegare af ouppodlad jord, att aflåta T%:del af sin egolott med fult egande rätt, mot blott en afgäld i Spanmål &c. Denna Författning, tillkommen under enväldet utan Ständers hörande, har lik - Den 4 December e. ra. 365 val rubbat 4 Cap. 9 §.
JordaBalken, som förbjuder en så beskaffad afsöndring; hvaraf tydligt följer, att 1807 års Författning §. i5 utgör en underordnad del till JordaBalkens 4 Cap. 9 §> hvilken långt för detta i följd deraf bordt haft en annan redaktion.
Hvad sorn rubbar allmänna lagen, bör ej tillkomma på annat sätt, än 87 § Regeringsformen utstakar.
Man har här lösryckt en till en lagparagrapn hörande del, sorn man på åtskilligt sätt varierat, och hvarigenom man fråntagit hufvudparagraphen dess rätta kraft och verkan.
Hemmanskly fningen _, utan afsöndring af jord, är onekligt endast en ekonomisk fråga, och hvarmed man fullkomligt kan vinna det ändamål, Kongl.
Majrts Nådiga Författning åsyftar; hvaremot afsöndring af jord tydligt ingriper i hvad allmänna Lagen stadgar i 4 Cap. 9 §, och har således bordt behandlas enligt 87 § Regeringsformen; men har genom Piikets Ständers Skrifvelse och Kongl. Majrts Nådiga Förordning af den 19 December 1827 blifvit behandlad enligt 89 § Regeringsformen.
Ofvannämnde Kongl.
Förordning tror jag innefattar så många misstag, hvilket af hvar och en sakkunnig måste medgifvas, att jag anser öfverflödigt att paragraphvis genomgå den, hvarföre jag genast öfvergår till ämnet, och vågar ödmjukast föreslå: iro Att Kongl. Majrts Nådiga Förordning af den 19 December 1827, äfvensom S66 Den 4 December e. m. 15 § i En-skiftes-förordnlngen af 1807, må upphafvas, såsom varande i sirid med allmänna Lagen, 4 Gap. 9 § JordaBalken, livars bibehållande, med några undantag, jag anser säkrast leda till hemmanens och jordens bestånd samt förkofran. i 2:0
Hcmmanskljdhingen hör för alla hemman af hvad natur som hälst vara tillåten, så vidt man på hemrnansdelen är besutten, hvilket genom serskild undersökning hör bestämmas för hvarje Provins, med utsättandet af vissa tunnland helgod mark, men ej på sätt Kongl. Förordningen af den 19
December sistlidet år 1 Gap. 2 §. utstakar, såsom alldeles olämpligt och endast ledande lill Rättegångar, hvilka aldrig posilift kunna afdömmas; ty några tunnland jord kunna i en skicklig och flitig jordbrukares hand lemna föda åt de i 1 Cap. 1 § omnämde men niskor och kreatur, hvaremot på samma jord en annan alldeles icke kan vara besutten.
Man bör derföre antaga, att, för att vara besutten i Sädesprovinserna, fordras i5, 20 å i5 tunnland helgod mark inägor, i skogsbygden hälften, } a 5 mindre, allt efter lokala förhållanden, men aldrig böra binäringar, såsom fiske och sjöfart, komma i beräkning, enligt 1 Gap. 2 §. i ofvan åberopade Nådiga Förordning; ty om t. ex. en Sjöman är besutten på en hemmanslott, skulle Sjömannens son ej vara det, om haa öfvergaf fadrens yrke, 0. s. v. Den 4 December e. ni. 3:o Ilemmansklyfningen bör ske i jemna tal, såsom till f, tV» t\ o. s. v. eller till tö» 55. tö. °- s* v* Det är nödvändigt i afseende på debiteringen, bade för Häradsskrifvare och Egarne, hvilket ock vid klyfningen genom jemkning blifver lätt att iagtlaga.
Nu finnas hemmansdelar i Elfborgs Län med bråk på flera 100,000- delar, hvarigenom uppbörd, controll och redovisning myckét försvåras. 4:o
Alla de jordlotter, som genom köp eller undantag äro skiljde från Stamhemmanen, af den storlek, att Egarne derpå äro besuttne, böra ovilkorligen åsättas hemmantal, ehuruväl nuvarande hufvudhemmanets Egare, enligt trälfad öfverenskommelse, bör utgöra dess onera, hvilket likväl borde upphöra efter iöåaoår, synnerligen örn undantaget öfver stiger hufvudlotten, hvilken händelse genom sednare skedde klyfningar torde hafva inträffat; hvaremot alla andra undantag, hvilka sedan sistlidne December tillkommit, äfvensom de., hvilka af gammal praxis blifvit afskiljde, böra få begagna deras äganderätt såsom förpantning till högst 3o år, samt derefter återgå mot skälig lösen; likväl borde de af Ilufvud-jordegaren erhålla gärdsel, vedbrand och bete, der hemmanets tillgångar sådant kunde medgifva, hvilket eljest stundom sker på Grannars bekostnad, hvilka oordningar, omöjliga att con - 368 Dun 4 December e. m. trollera, genom sådane köp af blott några tunnor jord utan härligheter blifva en följd; ty en fattig arbetare förmår väl köpa sig sjelfständigheten på några tunnland jord med några 100 R:dr B:co, men han kan derföre ej undvara gärdsle, vedbrand och bete, hvilka äro honom lika oumbärliga sorn födan, och hvilket stundom ej för penningar kan erhållas.
För öfrigt bör en besutten jordegare, nu som hittills, äga rätt upplåta större eller mindre del af sin jord elier utmark mot afgäld eller spannemål, (likväl med bibehållandet af besuttenhet), hvilket upplåtande emellan jordegaren och nybyggaren så bör uppgöras, att den sednare har att påräkna beskydd och hjelp, då oförutsedda olyckor sådant påkalla*, såsom vid sjukdomar och missväxtår.
Att afsöndra jord, och dervid använda 2 Cap. 2, 7, 8 och 12 §§, eller snarare de flesta ^:ne af den åberopade Kongl. Förordningen, anser jag olämpligt och i hufvudsaken endast ledande till oberäkneliga rättegångar, hvilket i all lagstiftning synnerligast bör undvikas.
Visserligen synes som genom dessa liberala principer en utväg för den fattiga till utkomst skulle öppnas; men om man beräknar följderne och det sjelfvåld sotn derigenom uppstår, torde i längden förmånerna ej uppväga olägenheterna.
Nybyggen - Den 4 December e. m. 3% gen uteblifva ej, när folkökningen sådant påkallar.
Fattigdom bland dessa nybyggare är ännu allmänt rådande, och huruvida ett ökadt antal af fattiga gifver någon vinst åt det allmänna, lemnar jag derhän; de kunna likväl aldrig vinna det oberoende och den sjelfständighet, som Författningen åsyftar.
Helt annorlunda blifver förhållandet nära större Bruk, Fabriker och Städer, der handel och sjöfart är liflig, hvarföre också nybyggen och bosättningar, utan allt behof af Författningar, der ega rum, och hvarföre everldelig eganderätt endast borde erhållas på byggnader och trädgårdar.
Det finnes nu flera iooo Bönder, egare af ■jordbitar på | till 2 å 3 tunneland, hvilka alla kunna rubbas, enligt den åberopade Författningen, 2 Gap. i3 och 14 §§.
Hvad rättegångar skola väl härigenom uppkomma, om Författningen blifver rätt förstådd ? 5:o Vattenfall höra kunna afsöndras och förvärfvas med everldelig eganderätt; för nödig jord härtill betalas jordlega, som vid sådana tillfällen med lika everldelig ego JfSr anslås, dock så att ej besuttenheten derigenom för jordegaren rubbas.
Industrien skulle härigenom befordras, ty en stundom mindre bemedlad jordbrukare förmår ej åstadkomma, hvad en Capitalist med äganderätten skulle förmå. 2 H. 24 370 Den 4 December e. m. 6:0
Städernas jord bör deremot ft styckas huru som hälst, blott den efter godhet erlägger sin ovilkorliga afgift till Stadscassan, och är det nödvändigt, att dess onera och skyldigheter noga utstakas, till Städernas framtida bestånd.
Det finnes för närvarande Städer, hvilka bortsålt jorden till enskilda mot ägande rätt, utan dermed förknippade onera, hvilka de tid efter annan lagt på tomter och husägare, till men för den fattigare classen i Staden, och hvilket bör väcka en upplyst lagstiftnings uppmärksamhet, till ernående af rättelse.
Maj:ts Nådiga Proposition rörande abalienering af Säteri- och Frälsehemman till i af hemmanets hela jordrymd, torde härigenom förfalla, hälst deruti erkännes Adelns, och säkerligen öfriga Egares af sådan jord, oinskränkta dispositionsrätt, enär sådana hemman icke, efter 4 Cap. 9 §.
JordaBalken, blifvit under egenskapen af skattskyldig jord hänförde; men jag vågar likväl hemställa, huruvida de icke äfven böra anses lika med skattejord.
Herr Rosenqvist j Fredrik Leonhard, anförde skrifteligen:
Ibland de ämnen, som med synnerlig uppmärksamhet torde af Rikets församlade Ständer böra omfattas, anser jag
Lagen visserligen vara det förnämsta, och följaktligen huru och på hvad sätt densamma Den 4 December e. tn. af våra Domare handhaftfes.
Att vår Allmänna Lag, fastän gjord oell antagen för ioo år sedan, är i sin grund förträfflig, det är och förblifver en obestridlig sanning.
Men huruvida hvarje Domare, vid utöfningen af sitt vigtiga kall, respecterar Lagen och, såsom de märkvärdiga orden lyda i i Cap. 12 §.
RättegångsBalken, noga pröfvar Lagens rätta mening och grund, och therefter dömer, men ej theremot, efter egen godtycko, det är ett problem, som af erfarenheten redan lärer vara upplöst.
Våra Tidningar lemna ej sällan bevis, huru Medborgare af
Domare-makten våldföras i deras heligaste rättigheter.
Sjelfva Rikets Ständers JustitiaeOmbudsmans Berättelser, ehuru ofullständiga de ock äro, utmärka likväl inkräktningar af Domare-makten på Lagens och Rättvisans fridlysta områden, oberäknadt alla de händelser i Domare-och Embetsmanna-vägar, hvilka berörde Berättelser alldeles icke upptaga, men likväl af allmänna rösten blifvit utmärkte som motbjudande för begreppet om Lag och rätts tillgodonjntande.
Huru odrägligt länge den mäst enkla sak stundom utdrages på tiden; huru rättegångskostnad på svaga anledningar qvittas; huru besynnerliga skäl användas för att grundlägga ett favorabelt domslut för den ena Parten, i stället för den andra; huru, med ettordsagdt, Lagen kan på mångahanda sätt tydas, allt efter 372 Den 4 December e. m.
Domarens. egna åsigter och godtycke* allt detta behöfver jag icke genom exempel bevisa , om det ock skulle vara mig tillåtet,, livilket det likväl icke är.
Allmänna Lagen, i 1 Cap. 12 §.
RätiegångsBalken, stadgar väl ansvar för Domare , som fäller orätt dom, äfvensom Kongl. Brefvet den 10 December 1756 ålägger Öfver-Rätterne att noga tillse, om vederbörande UnderDomare gjort rätt; men då sjelfva Lagen äfven i nyssnämnde §. lemnat åt godtycket att bestämma ansvaret, derest icke visas kan, att den orätta domen tillkommit af hat eller illvilja (och hvem kan visa det), samt det åberopade KongL Brefvet tyckes liksom antyda, att orätt dom icke kan emanera från ÖfverRätt; så får, till tryggande af Medborgares säkerhet att blifva dömde efter Lagens klara ord och tydliga mening, jag vördsamt föreslå, det ofvan åberopade 12 §. i 1 Cap.
RättegångsBalken kunde undfå följande lydelse: ”Fäller Domare i UnderRätt orätt dom, vare ”sig antingen af uppenbar vårdslöshet, okunnighet eller oförstånd, eller gitter Parten ”visa, att Domaren antingen genom oriktig ”tillämpning af Lag och Författningar, eller ”ock genom sjelfgjorde skäl och slutföljder, ”tvärtemot den ledning lian af handlingar”ne bordt taga, beredt sig tillfälle till med”delande af Dom eller Utslag, som af Öf”verRätt, utan förekomne nya eller andra Den 4 December e. ra, ”skäl, varder ändradt och ogilladt uppå ”grunder, som i ÖfverRättens
Beslut skola ”bestämdt oell tydligt upptagas, varde vid ”sakeus slut skiljd från DomareEmbetets ”utöfning på längre eller kortare tid, dock ”icke under en månad, samt ersätte till ”hälften med den tappande Parten ali den ”kostnad och det besvär, som den vinnande Parten bevisligt blifvit tillskyndadt.
Är ”det ÖfverRälts
Dom eller Utslag, som sålunda af Högsta Domstolen ogillas, varde ”ÖfverDomare på dubbelt längre tid, ärr ”UnderDomare, från Embetets utöfning ”skiljd, och kostnadsersättningen blifve sora ”nyss är nämndt.
Gifver Domare oriktig ”hänvisning till ändrings sökande, ersätte ”likaledes all kostnad och förlust, sorn Par”ten derigenom fått vidkännas; och skall ”den Domstol, eller det Embets-verk, dit ”Partén oriktigt blifvit för vist, genast bestämma berörde ersättning, i fall Parten "det äskat och förteckning derpå ingifvit.” Om Remiss till Lagutskottet, samt. communication med de öfrige RiksStånden, anhålles.
Upplästes ett från Riddarhusutskott©!;: inkommet så lydande 3/4 Den 4 December e. m.
Hörsam ste Memorial.
Genom ProtocollsUtdrag af den i^:de i denna månad, har Högloft.
Den 17 Martil, f, m. 109 vändes till en del på UtlåningsSystemet och för öfrigt tillgreps af PrincipaiDirectionen.
Sådant är förhållandet med detta, som nu får den lätta benämningen af förskott; det är visserligen motbjudande att nödgas aftäcka oredligheten; men det gifves fall, i hvilka det är ett ondt att dölja Sanningen.
Bade CanalDirectionen och den af Disconten kände de Reglementen, efter hvilka de borde handla.
Disconten ägde ju icke hvarken rättighet eller medel att göra förskotter af annat än den uppkomna vinsten i CanalVerket icke att tillgripa medel tillhörande en Allmänhet, sorn icke anade någon osäkerhet.
Hela förfarandet är en brottslighet af den märkvärdigaste beskaffen: het; och vi komma, af hvad oss nu ligger för ögonen, till utveckling af hvad detta tilltag skulle föra oss till.
Utskotten hafva förbigått denna tillgång som ett noll, således icke ens värdt att upptagas, men på hvilken faller resultatet af detta sätt att behandla ämnet?
På en bedragen Allmänhet; man tror sig kunna tillfredsställa den med att af Allmänhetens samlade medel återgifva den det insatta Capitalet pä 5 år utan ränta!
Om vi nu göra ett omslut af Respective Utskottens bilagde Calculer och ibland tillgången upptaga dessa R;dr 1,166,374, så uppkommer, i stället för en brist af R:dr 526,60g, ett öfverskott för CanalDisconten af R;dr 639,766, således tillräckeligt att remboursera den bedragna Allmänheten.
Man frågar hvar denna ressouree skald tagas då CanalDirectionen är ban-. 11® Dm 17 Martii, /. ni, queroutte ända till sista skillingen? 1 en tid då vi tala om Rikets heder och värdighet såsom motiv för nya tillskott åt ett företag, som länge burit de klokas misshag och Allmänhetens förbannelse, vore det visserligen en rättskaffens Lagstittning mera värdigt att uttänka medel tiil dessa förledda Individuel skadeslöshållande, om det ock vore genom Allmänhetens eller, som det hos oss heter, Statens bitta® dej än att votera nya Summor till utförande af ett, om icke vansinnigt, åtminstone misslyckadt företag.
Enahanda grund för utredningen af Mai. inö Discont, sorn för Götha Canals, är af Respective Utskotten föreslagen, det är:
Cäpitålets återbetalande på 5 fir, ifrån den i Julii 1S19, således något öfver 6 år härefter.
Om målet behandlas i laglig form, såsom annat Concöutsmål, så kan Discöntens skuld icke betalas fortare, än i mån af Discontlånens ingående, hvilket inträliar 2 gånger om året, och slutar med den 1 Januarii 1823.
Banquens mellankomst gör således icke någon vasendtelig skillnad i tiden, men är i så måtto välgörande, att en stordel af omkostnader, sorn alltid åtfölja ConCourser, blir härvid bespard och till massans fördel, och ingen sf enskilda Fordringsägarena kan aga fog att klaga Öfver denna tillställning.
Mert den uppgifna bristen af R;dr 235,222 år och blir en förlust, som efter espriten af Concourslagen skall delas mark om mark af alla Fordringsägare:
Nu hafva Respective Utskottet! i sina Calfuler öfver båda
Disconterne uppta* Den 17 Martil, /. m. git Banquens fordran för Creditivet såsom god för hela sitt Capital, men med ett streck af* skrifvit alla Räntor för de Enskilda, hvarigenom uppkommer den utförda bristen i båda massorna.
Frågan om fördelningen af de bokförda bristerna emellan Banquen och de öfriga Fordringsägarne, torde kunna besparas till dess detta
Mål kommer att till slutligt afgörande företagas, efter det behöfliga upplysningar vunnits ifrån de Respective Uiskotten, Hvad jag anser vara utom ali anmärkning för det närvarande , är Respective Utskottens förslag att genast gå i författning om inlösande af de utelöpande Assignationerne till ett belopp för CanalDisconten af Rdr 643,262: 46; 2, samt för Malmö af R:dr 94,425.
Detta är blott ett Förskott på Massornas tillgångar, Och af den beskaffenhet att det kan snart återfås, ehvad utväg ock sluteligen må af Lagstiftningen godkännas för utredningen af dessa visserligen anmärkningsvärda bedrägerier.
Enär Högloflige Utskottens Förslag i det förevarande Betänkandet går ut på att öfvertaga de falliserade
Disconternas massor, och genom en föreslagen aversion, på 5 år till Fordringsägarena utdela massornas tillgångar på uppgifne vilkor, men denna första betalning icke skall börjas förr än den 1 Julii 1819, Vid hvilken tid redan tre halfårs afbetalningar med Räntor äro fran Låntagarena incasserade, oell hvarigenom Banquen indrager mera än det belopp han utbetalar, så synes intet skäl vara för handen att brådska med ett beslut, som 112 Den i7 Martil, f, m. icke förr än om nära halftannat är skall kom» ma till början af verkställighet , ty sedan jag ansett mig böra bifalla det af Utskotten gifna Förslag att genast gå i Författning om inlösen af utelöpande Assignationerne, verkar Rikets Ständers definitiva beslut allsingers förändring i huvudsaken, om det kommer nu eller några veckor sednare- men till vederbör* liiit bedömmande af målet är ovilkorligen nödvändigt, att Rikets Högioflige Ständer bliiva försedda med alla upplysningar, (avilka till må» lets rätta bedömmande erfordras, hvartill hufvudsakligen hörer kännedom af deras egn3 Penliingeverk och möjligheten att med deras i ordning ställande förena det nu äskade och föreslagna biträdet, äfvensom den omständigheten inträffar, att CanalDiscontens fordran hos CanalBolaget, af väsendtligt inflytande på grunderna för denna Dbconts Fordringsägares godtgörande, verkeligen beror på det understöd CanaiVerket tilläfventyrs kan erhålla.
På dessa nu anförda skäl finner jag mig befogad att hos Högioflige Riddersknpet och Adeln vördsammast föreslå en Återremiss af ämnet till de Respective Utskotten, med vänlig anmodan, det ville de, till nödig upplysnings vinnande i detta granlaga mål: 1:0
Låta göra ett Omslut af Calculen öfver Götha Canal Discont, deruti dennes fordran hos Bolaget af R dr 1,166,374 blir, enligt verkliga förhållandet, Disconten till godo beräknad , och 2SO Att Den 17, Martil f. in. 113 2:0 Att Respective Utskotten, såvidtmöj. ligt är, i ett sammanhang med ämnet om Rikets Ständers eg^a penningeVerks reglerande, och det biträde slutligen pröfvas kunna Canalarbetet meddelas, företaga, och på de befintliga grunder uppgöra det Förslag rörande Disconterna, som, på en gång med de förstnämnda frågorna , kän till Rikets Ständers pröfning inkomma.
Det är till denna tid jag uppskjuter mitt yttrande örn del ansvar jag anser böra, tilL bedömmande af det bedrägliga i dt;ssa Tränsactioner, lemnäs till vederbörlig Lagskipnings handläggning.
Hjerta anhöll, att dess Anförande matte få åtfölja Återreinissen till de sammansatta Utskotten.
Herr Strussenfelt, Michaäl, anförde skiifteligen : Oviss om bifall , åtminstone denna Riksdag, förrän man snart återfår en annan, vill jag likväl bjuda till väcka Rikets församlade Ständers uppmärksamhet på Nationens ställ» ning i det hela, och hvarje Medborgares antingen redan iråkade eller snart kommande missöde.
Ett Lands FinanceSysteme bör inga; lunda byggas på grunder , som äro läkt stri. dande mot Nationens väl, directe ledande till upplösning af all medborgerlig känsla- Men Ridd. 0. Ad.
Prct.
IV- B.
II Afd- 15, 16. lil Den 17 Martn , j. in. för att närmare bestämma dessa grunder får jag först yttra mig om relativa förhållandet emellan Penningar och Varumängden, jemfördt med andra Länder och dessas ömsesidiga Production.
Ju mindre en Vara kostar att producera, ju lättare och förmonligare är afsättningen.
Det Land, som producerar för bästa pris, bör således hafva mästa Varor att aflåta, och så tvärtom.
Men hvad befordrar egentligen , att det ena kan producera för bättre pris, än det andra ?
Jo! just det att tillverkningskostnaden är mindre; och detta härrör åter först och främst af den mindre PenningeSumma, som är hos det förra i omlopp i jemförelse till det senare; och sedan af Författningar1, som mer eller mindre gynna alla Näringar, samt den rigtning en klok Regering kan gifva åt idoghet och sparsamhet.
Erfarenheten bevisar äfven detta.
Spanien var ett välmående Rike, innan Perus och Mexicos guld förstörde det; sedan förföll idogheten, som lemnade rum åt lättja och fattigdom hos Allmänheten och öfverflöd hos några få.
Hos oss erfar genast producenten kännbar förlust vid hvarje SkillingCoursen fälles, emedan i och med detsamma Pennin gemängden i Silfver kan anses större; ty endast Guld och Silfver äro Penningar, papper dess representant:
När då igenom Coursens fällande representativa värdet af papperet ökas; blir ju det. samma som mera Silfver komme i rörelsen.
Häraf inses huru stor förlust Näringsidkaren och i synnerhet den, som tillverkar Jernet, skulle hafva vid fallande Cours, sorn endast gagnelig för Importeuren och Luxkrämaren samt den Den 17 Martu, f. m. 115 som lefver af Räntor, till hvilken Class jag äfven hänför de Tjenstemän , hvilka endast hafva PenningeLöner.
Häraf är klart , att då man allt ifrån slutet af förledne Seculum ökade PappersMyntet i Riket, fick Silfret mindre värde, och var Åkerbruket samt Odlingar vid 1813 stigit till en ovanlig höjd 5 så att, oaktadt en fri Brännvinsbränning, Sverige med en ansenligen ökad Folkmängd , om man i tid vidtagit rigtiga anstalter, icke behöft utländsk Spannmål.
Det var före 1810 en okänd sak i min Ort att betala öfver 6 Procent lör Lån ; men å andra sidan var Capitalistens ställning då mindre brillant.
Af hvad jag nu anfört, synes tydligen att tvänne stridiga Intressen kämpa mot hvarandra , Capitalisternas å ena sidan och Mas* san af Nationen å den andra.
Jag skall bjuda till , utan fruktan för de förras mägtiga inflytande och utan att missledas af partiskhet, enligt min öfvertygelse föra Sanningens språk, fidpuncten är nu inne, då det skail afgöras, 3m hundrade tusendetals Medborgare skola upp. jffras för en liten, men mägtig Class Detta inkommer nu på Riksens Ständer, hvilkas bedut 2 Millioner människor hittills förgäfves täntat öfver frenne månaders tid.
Då de striliga tänkesätten uti det sammansatta Utskotet näppligen ännu öfverenskomma om den inkla fråga : skall Nationen tå betalt sina DisontPapper eller icke, än mindre något Finan - j 16
Den 17 Martu , f. m. cielt Project till Penningenödens afhjelpande; som jag för min del och ganska många med mig ansett borde på en gång lemnats oss till granskning: påen i stället hafva vi fått ett Betänkande , som än mera hastigt skulle påskynda vår undergång, i stället att afhjelpa den, om dess antagande vöre möjligt att ge, nomdrifva.
Under mitt