Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under det att en åska af applåder genljöd, sade pro-sessorn åt mig:
— Jag står inte ut!
jag qväfs!
jag måste ovilkorligen se Meyerbeer i afton.
Han hade sin entrée i artisternas foyer, och man till-lät mig att följa honom.
Vi kunde knappt bana oss väg fram till Meyerbeer.
Ännu blekare än Nourrit, var han omgifven af sina femton vänner från i går och de femton-hundra från i dag, som helsade honom med enthusiastiska lefverop.
Han bemärkte oss, och trängande midt igenom hopen, skyndade han fram till professorn och fattade hans händer, dem han tryckte med ofversvallande värme.
— Nåå, — sade han med af rörelse afbruten stämma,
— ni sade ju sant, och mademoiselle Lenormand sade icke osant ...
Den hederliga Nourrit!
jag ryser änl Ah, aldrig, aldrig skall man skåda maken till dess » artister! ...
Man räknar efter, summan är full: ett fall, två fall, tre fall!
Armand de Pontmart / n.
Slutord.
Genom det af omständigheterna föranledda upp-skofvet med offentliggörandet af denna uppsats har den väl förlorat något af sitt ä propos med hänsyn till företeelserna inom vår hufvudstads teaterverld.
Men händelsen har fogat så, att den på sätt och vis fått ett annat, ehuru af mer seriös art. Dd denna uppsats redan var färdig till tryckning, ingick nämligen hll redaktionen underrättelsen om grefve Armand de Pontmartins nyligen inträffade död.
Han torde ej ha varit särdeles bekant • Sverige, men har i Frankrilces literaturhistoria sitt gifna rum och amågs under sin krafts dagar som den store Sainte-Beuves ende berömde medtäflare om literaturkritikens spira.
RedH.
B. Palmser
(efter en handteckning i Nervänders minnesalbum).
Ett minnesalbum.
Aflidne vänner äro kedjor, som lyfta oss från jorden och fastare sammanbinda oss med en högre verld.
Bemh.
Palmcer.
Framför mig ligger ett minnesalbum, ett sådant, däri man ofta före fotografiens tid älskade att sammanföra porträtt — i lavering, i silhouette, i blyertsteckning — af sina vänner, hvilka då vanligen ock inskrefvo sina namn, någon sentens eller min-nesven.
Det album, som jag bär menar, med dess många porträtt, verser, na för länge, länge se ’ n vissnade blomstergåfvor och andra sonvenir ’ er, erinrar om det bär ofvan satta citatet af Palmaer, Palmaer, hvilken sjelf befinnes vara en länk i denkedja vänner, hvilkas bilder och Ord blicka och tala frän de gulnade bladen.
Albumet har tillhört en af de märkligaste, som naturvetenskapen och en af de löftesrikaste som skaldekonsten i detta Århundrade sett i Norden: finnen Johan Jakob Xervander.
För finske läsare torde Nervänders lifogerning vara till fullo känd genom de skildringar derom, som meddelats af särskildt Fredrik Cygnseus, Snellman och Karl Chydenius; de svenske m&amp; hänvisas till den lilla mästerliga uppsatsen af prof. Selim Lemström i Nordisk Familjebok om Nervänder.
Året 1832 torde varit del måhända lyckligaste i Nervänders lif.
Promoverad till philosophire doctor primus * vid den sista lagerkran9ning, som i Åbo åldriga, kort derefter af elden härjade tempel egde rum (1826), hade han omedelbart därefter kallats till docent i fysik och utnämdes först nätpda år till adjunkt i matematik och fysik vid det då helt nyligen till Helsingfors förflyttade finska universitetet.
Samma år sattes han i tillfälle att företaga en längre utrikes resa.
Dentaa resa togs öfver Sverige, där i Stockholm första anhaltsstationen togs och där ännu en af lyckans gåfvor nämda år beskärts den unge finske universitetsläraren, nämligen Svenska akademiens pris, hvilket tillfallit honom för hans diktcykel » Jeftas dotter: en minnessång i Israel. »
Främst i album ’ et ligger en längre, versifierad afskedshels-ning till den bortdragande från » vännerne, som sakna uti dig sitt närmsta band », samt undertecknad med de egenhändigt skrifoa namnen: Cygnaeus, L.
J. Ahlstubbe, B. O. Lille, Snellmao, Carl H. Ståhlberg (då biblioteksamanuens, sedermera kyrkoherde i Pielavesi) och A.
A. Laurell (dä docent, sedermera kyrkoherde i Jamakkula).
Vid ankomsten till Stockholm väntades Nervänder ej blott af den svensk-akademiska utmärkelsen, utan ock med öppna armar och hjertan af det dåvarande literära » unga Sverige » samt af den lilla finska kolonien, i spetsen för hvilken stodo d. v. pastorsadjunkten, författaren Gustaf Henrik Mellin och löjtnanten vid Andra gardet, frih.
Rabbe Wrede, känd äfven inom litteraturen genom sin öfversättning af Suchtelens historia om kriget i Finland 1808 — 1809.
* Nervänders examensbetyg till filosofiska graden visar en betygs-Bumma af 30 (möjliga antalet 33), den högsta siffra, som någonsin i ochBevis pä allt det erkännande, all den hjertliga vänskap, som mötte Nervänder vid denna bans vistelse i Stockholm samt ander ett besök i Upsals, föreligga i stort antal i närnda hans album.
Hvem som ritat dessa förträffliga blyertsporträtt, vet man ej; de allra flesta af dem röja en artists ex professo hand.
Några — generalkonsul A. Lavonias, bankokommissarien Gustaf Anton Brakel m. fl.
— ha endast skrifvit sina namn noder sina porträtt.
Under skalden Dahlgrens har D. skrifvit ett till porträttet passande Bellmanscitat: » Så ser han nt midt bland de Btrålar, solen sprider i sin nedcrgång: dufven och lång ... »
Af de många, de re9p.
porträtten åtföljande, egenhändigt skrifoa minnes ver serna * * välja vi bär nedan ett antal.
Under sitt porträtt — bredvid Israel Hwassers — bar Erik Guslaf Oeijer skrifvit:
Till landsmannen på andra sidan Östersjön.
Känner du väl ditt fädernesland, det gamla, det mikla?
Här upp&amp; FyriH-strand trampar du fädernas jord.
Nyss du i Upsala tempel det silfver skådat, som gömmer Nordens helgons och kungs, Erik den Heliges ben.
Svea och Aura forst han till systrar gjorde i Christo,
Och genom seklernas längd sträcker sig blodsbandet hän.
Sveriges lagar och rätt åt Finlands söner gaf Sturen;
Annu de ega bestånd, mellan slavonierns svärd.
Aldrig skall Finland glömma ett namn, landsfadern Pehr Brahes,
Hans, som åt bildning och ljus skänkte ett blifvande hem. --
Känner du väl ditt fädernesland?
— Må ödet besluta,
Hur det behagar och vill, om både vagga och graf:
Anden och Minnet, de känna ej andra länder och gränser,
Än dem de fordom ha kännt, än dem de älskat förut.
Upsala den 17 december 1832.
för nämda grad lär gifvits vid det finska universitetet.
Detta betyg ligger instucket i det nämda album ’ et i sällskap med en den 17 mars 1834 från L ’ Institut de France till Nervänder ingången adress, undertecknad F. Arago.
* Man skulle kunna gissa på den sedermera sorgligt ryktbare artisten Darell, om hvilken man har bevis (t. ex. i aktuarien Fr. Bar-thelsons autografsamling), att han vid denna tid varit umgängesvän med Ni-cander och Palm«r.
— En ännu lefvande vän till de fleste i det Ner-vanderska albumet porträtterade, amiralitetskammarrådet P. O. Bäckström, har for mig vitsordat den slående likheten med originalen, detta särskildt beträffande Palmser.
* * Alla hittills otryckta.Derpå följa:
När, broder!
du en gång till A uras kära stränder På stora minnen rik, med glädje återvänder,
Att mig du minnas skall, jag ej begära kan.
Men — när din tanke flyr till Selands blomsterdalar,
Till Seinens kungastad, till Romas tempelsalar,
Glöm ej den höga nord, det gamla svenska land.
Elias Wilhelm Ruda.
Då någon gång du detta blad uppslår Och bilden skådar af den morska bussen,
Med hvilken du på Hamburgs börs och äfven Hos Mäster Anders smort ditt krås och läskat Din skaldestrupe med Johannisberger Ur gröna glas och tagit många klunkar Af Bankopunsch (som sagdt: &gt;den inspirerar »)
Och druckit skålar for det sanna, sköna Och för allt redligt sträfvande, och klingat Till Axels och de andra bröders hugkomst,
Då 6känk ock mig ett rum uti ditt minne,
Om också blott för det att jag är iinne.
Stockholm den 21 januari 1833.
R. F. Oust.
Wrede.
Min moder Auras son!
Ett mera ädelt namn jag icke känner.
Bär det och var min bror bland raina vänner!
Med det jag är hos dig, fast du är härifrån.
Stockholm den 20 januari 1833.
O. H. Mellin.
I blicken finns — ej ro,
Ej längtan bort till Söder;
Om någon eld der glöder,
Det Vänskap är och Tro.
Karl Aug.
Nicandcr.
Kär du från oss och från Sverige skild,
På oss och Sverige ibland dock tänker,
Och ofvanstående blyertzbild En vänlig blick en passant du skänker,
Så tänk dock icke, att mannen är Så sysslolös som han tecknats här, '
Tänk, att jag dricker i brödrarunden,
Att rök och låga står mig ur munden.Ty om Nervänder vi h&amp;lla tal,
Som går skjortärmad på f-ödra jorden,
Se n han med andakt i närmsta dal Begrafvit pelsen irån kalla Norden;
Skål for Nervänder i punsch och vin!
— Det ropet höres långt ut på gatan.
Han är en djefvul i poesin Och i physiken han är en satan.
B. Palmctr.
Afskedsfesten i Stockholm för den resande finske vttnnen tyekes hafva hållits hemma hos Rabbe Wrede.
I albumet föreligger nämligen en med Nioanders prydliga handstil skrifven (af honom säkerligen ock författad) adress » Till brödren Nervänder, i Kongl.
Svenska Andra Lifgardet9 Kasern. » Denna adress, egenhändigt undertecknad af: Adolf Iwar Arwidsson, Ludvig Bruun, Fredr.
Carbtedt, E. Furnhjelm, John Hasselström, O. H. Mellin, H.
B. Palmaer, G.
E. Skjöldebrand, G. Svanberg, C.
E. WetterhofF, G. Wrede, Yerus [Rabbe Wrede] och Karl Aug.
Nicander — allt kända namn från den tidens vetenskapliga, militära och literära kretsar i Stockholm — lyder:
Uti vår krets vi hade Dig, broder!
alltför kort;
Ty knappt du såg oss glade,
Förrän du skyndar bort.
Du kom från Aurps stränder,
Till Arnos längtar du;
Vi trycka dina händer Till hjertligt afsked nu.
Må njutningar och fröjder Dig följa på ditt tåg Utöfver Alpers höjder Och Oceanens väg!
När du ser Tibern flyta Vid månens silfverbloss,
Du vill med oss ej by la;
Men tänk likväl på oss!
Där dig naturen rusar Med tusenfaldig prakt,
Och konsten dig förtjusar
Med omotständlig makt.
Hvart helst du än må blicka,
Dig möter skönhet där;
Men, bror!
Du får ej dricka En sådan punsch som här.
16Så fri du dig ej känner Ibland ett folk i band,
Får ej så många vänner,
Som här i Svea land.
Om uti glödhet söder Du saknar något än,
Kom till de varma broder I nordens köld igen.
Nervänders minnesalbum — na tillhörigt hans son, den under signaturen Emlekyl bekante skriftställaren — framlades nyligen en afton i Stockholms publicistklubb.
Det vttckte där många tankar, vemodiga, allvarliga tankar — ej minst denna: lefva ännu i svenska och finska hjertan de känslor, hvilka för 60 år sedan tögo sig uttryck i Geijers här ofvan anförda poem?
Här förvisso!
Där?
Birger Sehö / dström.Mäster Olof.
En p&amp;raUel af Ignotus.
Aderton är sedan den första versionen af Mäster Olof såg dagen har nu Kungliga dramatiska teatern uppfort den omarbetade upplagan af den.
Den ursprungliga gafs, som läsaren torde minnas, 1881 på Svenska, d. v. Nya teatern.
Då nu omsider båda upplagorna kommit fram på scenen, torde en jämförelse mellan dem, deras olika komposition och karakter möjligen vara af intresse.
Redan i yttre måtto förete de båda upplagorna stora olikheter.
För det första är den äldre skrifven på prosa, den senare till större delen på vers.
Detta gifver en helt olika stämning och karakter åt de båda styckena, en olikhet som vi ha författarens egna ord på, att den varit fullt medveten och afsigtlig, grundad i den olika sinnesstämning som beherskade honom, när han affattade de olika upplagorna.
Om den första säger han på 25: e sidan i 3: e delen af sin sjelfbiografi » I röda rummet »: » Djärf efter läsningen af Göthes Götz med dess sextiotal tablåer, hade jag beslutat att bryta med det gängse skådespelet, sådant det brukade tillskäras på Fryxell och Afzelius.
Alltså ingen vers, ingen deklamation.
— — — Människorna fingo tala ett enkelt hvardagsspråk, så som människor bruka tala utom scenen.
Tragiskt och komiskt, stort och smått omvexla såsom i lifvet. » Om den omarbetade upplagan åter säger han på 162: a sidan i samma arbete: » Det som fattades (den första upplagan), den der innerligheten, den der kärleken, som ni kallade det, och som jag aldrig kunde förstå — den, ja, nu vet jag, hvad den är, och nu måste jag göra om stycket — på vers. » Det har- kommit ett nytt element med, det lyriska, kärleken har trädt fram jämte de tankar författaren förut velat uttrycka.
Detta har meddelat sig åt formen, men ej blott åt den utan, som vi längre fram skola fa se, äfven åt karaktersteckningen.
Men det är ej blott dialogens form som är en annan, äfven kompositionen är helt olika.
Den är vida mera koncentrerad och beherskad.
Till en början ville författaren i ungdomlig frihetsträngtan bryta äfven med dessa skran-kor.
Han sade: » Ingen enhet i rummet Handlingen sjelf skall betinga tablåernas och akternas antal. »
Detta gör, att vi i den gamla upplagan ha 8 tablåer utom ett utom handlingens ram fallande mellanspel, under det att vi i den andra, frånräknadt det äfven utom handlingen stående efterspelet, blott ha fem odelade akter.
Äfven i fråga om personalen märkes i den omarbetade versionen en stark koncentrering.
Intresset samlar sig kring hjelten Olof, och de andra figurerna förlora i betydelse bredvid honom.
Gerdt bokprentare, i första upplagan jämnbördig med Olof sjelf i intresse, om icke honom öfverlägsen, krymper i hop till en bifigur, och kung Gustaf träder alldeles ut ur handlingen för att endast ingripa i den genom sitt organ marsken.
Denna koncentrering är dels en följd af ' författarens större herravälde öfver tekniken, dels deraf, att det rent konstnärliga intresset nu är det väsentliga för honom.
Han vill skrifva ett spelbart godt teaterstycke.
När han skref stycket i dess första form var det tendentiösa, det polemiska intresset minst lika starkt hos honom.
Han ville i dramats form ge ett uttryck för alla de revolterande tankar som sjödo inom honom.
Att få fram dem var hufvudsa-ken, den form de fingo bisaken.
Detta ser man bäst af följande uttalande i den af oss redan citerade dagboken:
» Dramat var den lämpligaste formen, genom hvilken man kunde få säga allt och sedan i femte akten taga till-haka sä mycket man ville, eller lemna öppet till begrundande.
Bakom de historiska personerna skulle författaren gömma sig, och i Olaus Petri skulle han sjelf uppträda som idealisten, i Gustaf Vasa såsom realisten och i vederdöpa-
ren Gerdt såsom kommunarden. --- I de tre hufvud-
personerna skulle han uttala sina tre tankar från tre olika ståndpunkter.
För att få uttala allt måste han låta Gerdt (Karl Moor) spela vansinnig, Olaus återtaga sina meningar
och Gustaf Väsa fa ratt och ingen annan orätt.
Stycket hade därför varit ämnaat att kallas: Hvad är sanning?
Men för att få det speladt ändrades båda de föreslagna titlarne (den andra var » En affalling ») till det mera indifferenta Mäster Olof.
Och så böljade angreppen --- »
Derför måste alla de olika bärarne af idéerna utan hänsyn till den konstnärliga enheten skarpt karakteriseras och följden blef, att kompositionen splittrades.
I den omarbetade upplagan trädde det tendentiösa syftet tillbaka, och kompositionens enhet kom till hedera dels i iakttagandet af personens enhet, dels som en följd däraf i en strängare samling af handlingens delar i färre moment.
Tablåindelningen blef öfverflödig och akterna bygdes fastare upp till slutna helheter med ett af de olika handlingsmomenteu i hvar och en af dem, uppslaget och expositionen i den förstas klosterscener och brytningen med kyrkan, stegringen i andra aktens böljande brytning med modern och framträdande motsats till kungen, höjdpunkten i tredje aktens fullständiga brytning med jpodern och svikna förväntningar i fråga om kungen, men hjeltens högsta ställning i yttre afseende, ödesomslaget i fjärde akten med moderns död och den genomförda brytningen med kungen samt till slut katastrofen i sista akten, då Olof måste böja sig och tjena den herre han brntit med just enligt de principer, för hvilkas skull han brutit med honom eller ock offra sitt lif för att få framhärda i sin idé.
Denna stränga byggnad är alls ej genomförd i första upplagan.
Der finnas nere scener, som enkom tagits med i polemiskt, utom handlingens ram liggande syfte.
Så t. ex. scenen med hofmannen före audiensen hos Gustaf.
Författaren erkänner sjelf, att han mera infört den för att ge uttryck åt i stycket inlagda än till dess egen handling börande tankar, för att håna de * underklasskänslor », som en gång ansatte honom då han satt bland ordonnans-gardisterna i Karl XV: s tambur och väntade på företräde. »
En sak, som emellertid, trots koncentrationen, är rikare utförd i den senare upplagan än i den förra, är skildringen af förhållandet mellan Olof och Kristina.
Detta märkes bäst i den stora scenen mellan dem i tredje akten.
Här blir det vida klarare belyst i den versifierade versionen än i den på prosa.
Det är, som Strindberg sjelf anmärkt, nya känslor som besjälat honom.
Han har sjelf känt kärlekens allmakt och kan derför äfven skildra den sannare och djupare än förr.
Denna scen är i första upplagan alls ej af samma betydelse som i den senare för skildringen af förhållandet mellan Olof och Kristina.
Detta träder här mera i takgrunden, och teckningen af det är på långt när ej så saftig och personlig som i den andra versionen * Scenen är temligen torr och afbrytes snart deraf, att Kristina efter en stund får se Olofs mor komma utanför på gatan.
I första upplagan har författaren mera teoretiserat öfver ämnet och velat i schematisk bild antyda, att qvinnan ej bör försöka tränga sig in i mannens tankar, som hon ej förstår, eller tro, att hon är hans like därför, att hon, tack vare hans sinlighet, ibland kan beherska honom.
I den senare upplagan, sedan författaren sjelf känt en verklig kärleks makt, har han, inspirerad häraf, con amore kunnat skildra Olof gripen af den, men äfven visat, att hustrun ej får fordra, att mannen först af allt skall vara älskare, ty då drar hon ned honom och fjärmar honom ' från hans mål.
Scenen blir, så fattad, både mycket mera poetisk och at vida mer djupt och allmänmänskligt psykologiskt innehåll än i första upplagan med dess teoretiska ensidighet.
Skall man efter kompositionen falla ett omdöme om de båda upplagornas företräden och fel, så torde af hvad vi sagt framgå, att i rent tekniskt hänseende den versifierade upplagan står främst såsom varande den mest koncentrerade.
Därjämte är ju, som här påpekats, förhållandet mellan Olof och Kristina både mera mångsidigt och mera klart belyst i den.
Däremot har Olofs yttre utveckling blifvit stäld i en skarpare dager i den första upplagan, som dessutom torde vara öfverlägsen i fråga om de enskilda scenernas, särskildt folkscenernas, större dramatiska rörlighet och lif.Hvad som emellertid obetingadt ställer den versifierade upplagan som konstverk öfver prosa-upplagan, är den mera logna och beherskade ton, som råder uti den.
I den senare har den unge författarens häftighet och omogna frihetssvårmeri icke allenast förryckt de handlande personernas historiskt faststälda karakter, utan äfven n$gon gång tradt den konstnärliga sanningen fö?
nära.
I den senare är väl Olof som historisk person lika osant tecknad, men den konstnärliga bilden är helgjuten — vi tala nu ej om det löst påhängda efterspelet.
Det är emellertid karaktersteckningens gemeösamma fel i båda upplagorna, att författaren med sin vanliga godtycklighet gent emot historiska fakta på fri hand efter sin egen uppfattning danat om historiskt kända personligheter.
Detta kan ju vara tillåtet i fråga om mindre kända personer; men när frågan gäller män, som vägvisande och dominerande på ett bestamdt sätt gripit in i ett helt lands utveckling, är det ett bestämdt fel.
Främst gäller denna anmärkning teckningen af Olof, men i ej obetydlig mån gäller den äfven den bild, som i den första upplagan gifves af Gustaf.
Förklaringen är emellertid lätt funnen i det af oss nyss citerade stället i dagboken.
Författaren har ju nämligen mindre velat ge ett historiskt sant karaktersdrama af Olaus Petri, kung Gösta och deras tid ao ett i deras tids kostym förklädt tendensstycke, där han låter de historiskt kända figurerna vara språkrör för sin egen uppfattning af de politiska, sociala och religiösa spörsmålen.
Hade han dock lyckats att låta personerna bibehålla sin egen historiska karakter, hade härom ju intet varit att såga.
Men nu svär den bild han låter oss fa af Olof mot den historiska sanningen.
Då hade det varit bättre att alldeles skapa en fantasifigur, som hade kunnat helt representera författaren, utan att sjelf bli osann.
Hade han då endast varit konstnärligt sant tecknad d. v. s. konseqvent i sin utveckling, så hade ju allt varit bra.
En ytterligare fråga blir, om det kraf författaren stäl- (ler på Olof, att mannen skall som sin maxim uppställa allt eder intet, att han aldrig skall stanna i sin utveckling, verkligen år hållbar, och om verkligen Olof var en affalling, närhan afstannade i sitt sökande efter det nya för att börja befasta det han vnnnit.
Det tyckes på många yttranden i sjelfbiografien, som författaren sjelf skulle inse omöjligheten i ett dylikt kraf; men då förstå vi uppriktigt sagdt icke, hvarför Olof skall kallas affalling, och hvarför han skall bli så bruten af den tuktan han fick genomgå.
Oss synes, att det varit icke blott historiskt riktigare, utan äfven mera konstnärligt sant att låta honom inse det berättigade i straffet for hans öfvergrepp samt luttrad och stärkt af den vunna erfarenheten från en hänsynslös entusiast och svärmare förvandlas till en besinningsfull och mognad man.
Man märker för öfrigt i den senare upplagan en lutning åt det hållet, då i den första dogmen allt eller intet predikas vida mera hänsynslöst.
Det är ju, som vi redan visat, ganska betydelsefullt, att ytterligheternas man Gerdt i den första upplagan ingriper vida mera i handlingens gång och är vida mera utförd än i den senare, under det att i denna åter Brask, den lugna verldserfarenhetens representant, har fatt en mera framskjuten plats sig tillmätt.
Af de öfriga figurerna har Kristina vunnit ofantligt i omarbetningen.
I den första upplagan är hon kanske mera Gerdts dotter, är kraftigare, men äfven hårdare.
Men hon är schematisk, predikande, snarare ett språkrör för moderna teorier än en verkligt lefvande tecknad femtonhundratalets qvinna.
Hon är tre och ett halft sekel före sin tid.
Det hon där i scenen med Olofs mor säger om förhållandet mellan föräldrar och barn, är en fullkomlig auakronism, är endast ett utbrott af samma tankar hos författaren som han en annan gång, i » Röda rummet », låter Ole Montanus ge luft åt i sitt testamente.
I den senare upplagan däremot är Kristina en qvinna af kött och blod, ingen betydande karakter visserligen, men sant tecknad i sin kärlekslängtan, sin hängifvenhet och äf-ven i sin relativa oförmåga att fullt fatta den man hon älskar.
Hon är där en bland de älskligaste qyinnogestalter Strindberg danat ..
Modern är sig temligen lik i båda styckena, endast att färgläggningen äfven i fråga om henne är miudre bjärt i den senare upplagan än i den första.
Men hon är i detena som det andra samma egoistiska, bigotta och inskränkta representant för allt hvad Strindberg sammanfattar under namn af matriarkatet.
De figurer, på h vilka den ändrade tonen i den senare upplagan inverkat mest fördelaktigt, äro munkarne.
I den första äro de rena teaterbofvar ntan en gnista af något försonande drag, snåla, lystna och skrymtande.
I den senare äro de snarare svaga än elaka, män som lika mycket genom omständigheternas makt som sin egen karakter blifvit dåliga.
Utom det, att de sjelfva på det viset bli mera mänskliga och sympatiska, så h vässes äfven udden i den mot katolicismen rigtade pilen därigenom.
Alla religioner kunna ha dåliga b§kännare, så att så som de först voro tecknade träffar hugget icke läran.
Men i den senare upplagan framlyser just den dåliga inverkan den har genom att förderfva karakterer, som äro böjliga och kunna ledas till såväl godt som ondt.
Hvad som åter i fråga om karaktersteckningen utgör den versifierade upplagans svaga punkt är efterspelet.
Den bild vi där fa af Mäster Olof har det felet att ieke blott vara än mera falsk i historiskt afseende än något i teckningen af honom förut, den är äfven konstnärligt osann.
Den strider mot hela den utveckling hans karakter i dramat fått.
En karakter af den arten försoffas ej för lifvet af ett slag; han dukar antingen helt under för det och blir en hånande skeptiker, eller reser han sig luttrad efter det — men en matgud och toffelhjelte blir han näppeligen.
Kristina har äfven blifvit alldeles omdanad.