Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Andan låter dessutom icke böja sig efter formerna; men otvifvelaktigt skall denna anda någon tid inställa sig och då sjelf böja sina former, då rätta ordningen följes och sedan man ånyo genom repeterade, fruktlösa realisationer fått ny och för landet dyrköpt erfarenhet om det beståndandes tillförlitlighet.
Detta envisa vidhängande vid det gamla banksystemet har dock framställt några variationer: af privatas inträde, Regeringens delande af magten, hemlighet och publicitet, fautiva garantier och realisationer.
Det enda, hvari Den 5 Maj e. m. 165 man varit conseqvent, liar varit i luckans tillslutande, således i uraktlåtande af hufvudvilkoret för en vexelbank, i dess pligt att vexla och att vexla efter den reversen åsätta siffra.
Att detta jordbankssystem uppfyller ändamålet med alla tilltänkta hypotheksinrättningar på jord i provinserna säger sig sjelft, och hvilka inrättningar sålunda centralisera sig i den allmänna banken.
Under närvar, banksystem hafva vi, hvad rörelsemedlen beträffar, haft en retrograd rörelse.
På iy5otalet motsvarade omloppsmedlen i Sverige 18 millioner r:dr i silfver och nu circa io ä ir millioner, d. v. s. 2J millioner *0 Sterb England hade på 1760-talet 4°° millioner £ Sterb oell 1111 Boo millioner, motsvarande circa 2000 (säger tvåtusen) millioner r:dr.
Näringarna följa troget penningestocken likaväl i Sverige som i] England, och svårigheten att utgöra en ringa beskattning i ett penningefattigl land är vida större, än en mångdubblad, der denna fattigdom på rörelsemedel icke existerar.
Om man vill hemta upplysning om Laws banksystem i Frankrike på 1720-talet och dess utomordentliga verkan på näringarna, måste denna upplysning icke hemtas ur Dezodoard, der den gifves alldeles oriktig medelst sammanblandande af Laws och Regeringens administrationstider och således systemens.
I stället att sedlarna under Laws administration voro försedda med valuta, gingo de under Regeringens utan annan valuta än creditens och Indiska nedernäs chimerika välde, och det oaktadt tillskapades en mängd
Utan underpant och rakt stridande emot systemet.
Att en vexlipgsskyldig bank icke låtit afhålla sig från enahanda operation är vår erfarenhet.
Med vårt varande banksystem kunna rörelsemedlen icke ökas till sin qvantitet med bibehållande af qvaliteten, utan med tuppfjät, så vida man måste äga valuta; och med detta långsamma framskridande kunna vi icke afhjelpa den vanmagt, hvari näringarna äro försänkta, icke afbörda skatterna till
Staten utan genom inskränkning af lifvets behof för en angenäm lefnad, och allt detta under fredens lugn.
Vid infallande krig måste Banken, om den icke är plundrad, ånyo göra förstärkningar, hvaraf följa nya realisationer och samma cirkelgång sorn förut, såvida statsobligationssystemet icke förut blifvit infördt, hvilket lätteligen kan undvikas, då en krigscassa bildas af jordbankens räntevinst till en å två millioner om året.
Dessa framställda tankar äro endast ett utbyte emot andras tankar i samma ämne, utan pretention på ofelbarhet, Att vara fri från misstag är icke den dödliges lott.
Med anledning af det nu förevarande ämnet får jag vördsamt väcka denna motion, och anhåller om remiss till Vederbörligt Utsk.
I anledn. af det utaf R. o. Ad. meddelade tillstånd för Frih, Boye, Ludv-, att, ehuru frånvarande, få ett af i66
Den 5 Maj c. ra. honom före sin afresa, rörrde delta ämne, afgifvet anförande hos R. o. Ad. föredraget, upplästes detta anförande, sa lydande:
Då man till jemnförelse sammanställer de betänktn i realisationsfrågan, som blifvit till Ständerna ingifna vid sistförflntna riksdag af Stats- och BancoUtskm och vid denna af BancoUtsk., undgår man ej att inse den stora skillnad, som förefinnes deni emellan, såväl i medel att vidtaga som i resultater att förutse.
Man begick vid sista riksdag 2:ne misstag: det ena, då man bestämde myntvärdet, men uppsköt realisationen, utan att eftersinna, alt på mellanliden kunde myntvärdet förändras, hvilket också inträffade, måhända i följd af sjelfva de beslutade silfverköpen, de der likväl kunnat undvikas blott genom upplåning af silfver utrikes, med rätt att framdeles, då realisationen uppnådde full stadga och coursförhållandet sådant tillät, återbetalas; och det andra, då man underlät att vid sidan af realisationen antaga ett statslånesystem till utländska capitalers inkallande, såsom enda medlet till penningeräntans nedsättande, hvarigenom näringarna kunnat upplijelpas lill den större verksamhet, sorn skolat i en ökad export uppbära realisationens bestånd, då den förminskat de silfverbehof till importens betäckande, hvilka derförutan skola, förr eller sednare, försvaga realisationens förmåga och säkerhet, ålen med dessa fel ägde man likväl den dyrbara förtjenst att behandla realisationen endast såsom ett medel till nationens välstånd; och man insåg då ännu, att, för att åstadkomma en stor nationalangelägenhet, åtminstone den varsamhet behöfves att icke i afgöraudets stund utkasta anledningar till farhågor, af förmåga att alarmera sinnena.
Långt derifrån hade man i den realisationsplan, som tillvann sig Ständernas bifall, icke allenast afhållit sig från alla förslag till indragning af rörelsecapitalet, utan man ansåg sig jemväl böra, till trygghet deremot, uttryckligen föreskrifva, ej allenast att den andel af bancovinsten, som anslogs till den reella fondens förstärkande, skulle genom silfverköpen återlemnas till rörelsen, utan äfven, att någon förminskning i Bankens lånerörelse icke skulle äga rum.
Det har också varit denna varsamhet, som sedermera gifvit åt företaget en allt mer och mer ökad popularitet.
Vid granskningen åter af nu förevar, betänk, saknar man beklagligen all sådan varsamhet.
Utsk. har ansett de garantier, som primitiva plauen innebar, vara otillräckliga, och har derföre, hänfördt af ett vackert, men missförstådt nit, föreslagit sådana garantier, som måste verka en ofördelaktig sinnesstämning, då svårligen nekas kan, alt verkställigheten kunde blifva sådan, alt derigenom ett verkligt strypsystem inträdde, till förtryck för näringarna, till försämring i nationens oeconomiska tillstånd, samt derigenom till motkraft åt realisationens eget ändamål.
Den 5 Maj e. m.
Alt sedan Ständerna, i förlitande till den realisationsplan, som förelädes dem, bifallit densamma och beslutet derom, genom Konungens sanctina, öfvergätt till lag; att derefter begagna sig af lagen, men förändra planen, och derigenom åstadkomma ett tillstånd af bekymmer, för att icke säga mera, som, då beslutet fattades, icke ens kunde förutses, det är dock, efter min tanka, icke att handla rätt, hvarken med Nationen eller med saken.
Det är sannt, att nuvarande
Ständer kunna förkasta denna förändring; men då de äfven kunna mera, hade varit önskligt, att det vigti— gaste, det. angelägnaste ärende vid denna riksdag icke blifvit försatt i fara att spillas i löljd af behandlingssättet.
Jag högaktar det medborgerliga mod, hvarmed en ledamot af Utsk., Hr Nordenanckar, i sin reservation yttrat och jemväl gjort åskådligt, att, enligt den af pluraliteten föreslagna nya realisationsplan, rörelsecapitalet skulle komma att förminskas med ej mindre än nära i million hvarje år, som skulle intill nästa riksdag uppgå till inalles 5 millioner.
Jag förstår ej annat, än att han har rätt deri; men om jag också skulle antaga ett tvifvel derom, förekomma likväl i betänk, sådana principer och sådana föreskrifter, som ovilkorligen ingifva farhågor.
Såsom sådana torde få anmärkas: j:o Utsk. förklarar sig (pag.
16) hafva ”fästat den slör”sta uppmärksamhet å allmänhetens behof af ett tillräckligt ”rörelsecapital och näringarnas kraf att, emot billiga vilkor, ”ej sakna förläggare;” men Utsk. har likväl (pag.
17) funnit sig böra föreslå såsom garanti, ”att Bankens metalliska ”cassa ej får bibehållas i lägre förhållande mot sedelstoc”ken, än som 2 till 5.”
När man nu besinnar, att af den reella fonden ingen skilling kan utgå, utan att deremot svarande sedlar ingått, att följaktligen proportionens antagna fall till 2 mot 5 förutsätter en förminskning i sedelstocken af ej mindre än 11 millioner, samt att det utgångna silfret liar vägen öppen till verldshandeln och jemväl utvandrar till infriande af de sedlar, som finnas i Finland och andra orter utom Riket; så synes den indragning, som är föreslagen att då börja i lånerörelsens förminskning, sannerligen icke försätta Utsk:s förberörde uppmärksamhet i särdeles fördelaktig dager.
Ingen magt gifves, som kan hindra innehafvaren af Bankens sedlar att fordra deras inlösen, och att då sätta en gräns för reella fondens utsläppande dertill måste således, för att icke innebära ett afbrott i realisationen, böra förstås endast på atne sätt, det ena, att alltid anskaffa en motsvarande metallisk förstärkning, och det andra, att utan utvexling indraga en så stor andel i sedelstocken, att proportionen derigenom återkommer; och beklagligen ligger den sednare utvägen föreskrifven, då (pag. 20) föreslås, att ”Banken må, då så nödigt finnes, förminska, till större eller i68 Den 5 Maj e. m. ”mindre del, sina utelöpande sedlar,” hvilket kan, när som helst, verkställas medelst inskränkning i discontrörelsen.
Annat är likväl att realisera en sedelstock, hvarigenom silfret i rörelsen ersätter sedlarna, och helt annat är att genom indragning borttaga sedlarna utur rörelsen.
Det förra var ändamål i planen vid förra riksdagen, och det sednare kan, i ett land, der rörelsecapitalet redan förut är alltför otillräckligt, aldrig försökas, ulan att sätta i fara allmänna lugnet. 2:0 Då Utsk. (pag. 20) föreslår, att ”Banken skulle äga ”att försälja eller förpanta sina intecknade fastighetslån,” men sättet icke tillika föreskrifves, så skulle också kunna hända, att denna operation, i stället för att öka sifverfonden, helt simpelt förde till indragning af ytterligare 4 millioner sedlar, uppburna såsom köpeskilling eller förpantningssumma; och någon ersättning derför åt rörelsen kunde icke förebäras såsom befintlig i de skrinlagda papperen, vare sig inteckningarna eller banco-obligationerna. 3:o Föreskriften att, då dessa förutgående utvägar voro använda, men proportionen derigenom icke återvunnen, ”minska eller inställa Bankens utlåningar” tål sannerligen ett närmare begrundande.
När man tänker sig det fall, att silfverfonden vore nedsjunken till 1 emot 5, och man altså antagit en förminskning i sedelstocken af 11 millioner, samt man vidare aniar, att genom fastighetslånens försäljning eller förpantning emot sedlar en ytterligare förminskning i sedelstocken ägt rum af 4 millioner, så återstår blott hälften af sedelstockens primitiva belopp; men hurudant måste man då också tänka sig allmänna tillståndet?
Och hvad sannolikhet återstår väl för utsökningsmagtens förmåga att indrifva discontlånen?
Mig synes likväl troligt, att under ett sådant tillstånd en utsläppning blir angelägnare än en indragning.
Den penningebrist, hvaröfver redan nu en allmän klagan länge varit hörd i alla landsorter, och för hvilken oemotsägliga bevis ligga öppna, dels i allmänna .penningeräntan, högre här än i alla andra länder, och dels i den officiella uppgift, ang:de fastigheternas intecknande, som JustitieStalsministerns tryckta rind. berättelse till K. M. lemnar, upplysande, att inteckningarna uppgå till 70 millioner tinder ett rörelsecapital af 3o, samt ändtligen äfven i alla disconlers anlitande; detta onda antyder sjelf sitt enda hjelpmedel, som består i främmande capitalers inkallande.
Men att, då enda utvägen dertill måste sökas i realisationen (hvarförutan ingen Svensk man vågar taga utländskt lån), fästa vid realisationens antagande ett indragningssystem, redan innan man hunnit erfara, hvarken om eller när de föreslagna hypotheksföreningarna eller privatbankerna få en tillvaro, och ännu mindre, om eller huru de komma att uppfylla det ändamål, som ännu finues blott i förhoppningarna; det vore, Den 5 Maj e. m, 1 ulin lanta, ej allenast alt göra realisationen förhatlig, ytan älven af kort varaktighet, ty i våra dagar skulle inga bommar emotstå kraften af ett allmänt elände.
Jag antager gerna, att sådan bär icke heller Utskts mening varit, men jag befarar, att ett bifall till detta betänk, dock skulle föra derhän; och jag hemställer derföre till Utskts bepröfvande, om icke andra garantier än dessa också gifvas, af förmåga att på en gång betrygga realisationens bestånd och näringarnas behof af ett i naturlig väg förökadt rörelsecapita!.
Jag tror det, och såsom sådana får jag vördsamt föreslå: 1:0 Alt Utsk. ville påminna sig det beslut, som vid sista riksdag vidtogs, nemi. att upplaga ett utländskt lån af 2 millioner r:dr Ilamb. b:co, som skulle i silfver ingå lill Banken, hvars derför lifgifvande sedlar anslogos till lättnad åt lånebehofvet på fastigheter.
I särskild motion, hvaröfver StatsUtsk. sig ännu icke yttrat, har jag begärt, att beloppet i bancosedlar må anslås till förlag åt hypotheksföreningar oell privatbanker, med hvilka jag tror, att Stalsbanken aldrig bör sättas i någon beröring.
Jag vet, alt vilkoren för lånet varit så inskränkta, att det derföre icke kunnat erhållas; men detta hinder undanrödjes lätt genom vilkorens skäliga utvidgande, och det är mera än troligt, att
Ständerna hellre ingå deruppå än på ett indragningssystcm. 2:0 Att Banken, som, efter min tanka, aldrig bör få tillstånd att för hvarken silfver eller sedlar försälja eller förpanta de fordringar, hvilka endast tillkommit pä grund af låntagarens förlitande till det aftal, eller hvilket Banken, men ingen annan, var fordringsägaren, deremot må bemyndigas alt, i den mån som silfverfonden hårdare anlitas, upptaga utländska lån i silfver, svarande efter 128 sk:s cours, icke allenast emot de 4>400!°00 r:^r Svenskt b:co, för hvilka Banken innehar Biksg.-Contts reverser, utan äfveu, om så erfordras, för de 6 millioner, som utgöra Bankens tillgångar i dels fastighetslån, dels odlings- och dels s. k. silfverhår!.
Då till ränta derför anslogs den ränta, Banken sjelf uppbär, och till amortissementsfond de 2 proc. afbetalning, som Banken tillkommer, så kan man ej betvifla, alt ju delta lånförslag skulle mötas af mera lätthet och visserligen mindre uppoffring, än samma tillgångars försäljning skulle medtaga. 3:o
Alt bancovinsten må Banken förbehållas, dock så, alt den användes endast till fyllnad och förökning i förberörde amortissementsfond ät de här föreslagna lånen.
Skulle dessa förslag vinna bifall, sä försvinner ej allenast allt behof af indragning, utan äfven behofvet af det creditiv, som Utsk. begär och hvars förgylda namn af crediliv ändå måste, i lyftningens stund, utbytas emot det simplare namnet af utländskt lån, hvartill det då öfvergår.
C H.
Den 5 Maj e. ra.
Emot dessa lån torde ninn invända, att den årliga, till utläridningen utgående räntan kominer att tynga det allmänna vexelbehofvet; men med full tillförsigt svarar jag, att den penning, som sålunda utgår, skall, örn icke genast, dock snart mångfaldigt ersättas af den förökade production, som skall följa på ett liberalare financesystem; då deremot productionen skall med hvarje år allt mer och mer aftaga, om ett indragningssystem införes.
Af Utsk. väntar jag, att med dess definitiva betänk, i realisationsfrågan dröjes, intilldess Stats- och LagTJlsktn afgifvit deras yttranden i de frågor, som blifvit till dem remitterade, angtde anstalter att vidtaga, dels i och för de förslag, som blifvit gjorda till antagande af ett statslånesystem, och dels i oell för förslagen till hypolheks- oell privatbanker, samt ändtligen äfven i och för de tysta förmånsrättigheternas afskatfande, hvilka alla frågor stå i så nära samband med realisationen och den blifvande planen, att de dermed äga en gemensam syftning; vid hvilken beskaffenhet ett partielt afgörande af något ämne skulle kunna, om ej bryta, dock försvåra det gemensamma ändamålet.
På alla dessa grunder anhåller jag, att BancoUtskrs betänk.
N:o 6 må varda återremitteradt, samt alt dessa anmärkningar må få remissen åtfölja.
Discussion uppstod i anledning af följande punkter: 3:dje punkten.
Jag beklagar, att jag äfven i denna fråga ej kan gilla TJlsk:s betänk.
Det är egentl. genom anskaffandet af silfver, som Bankens bestånd skall garanteras.
Sättet att anskaffa silfret har utgjort föremål för olika omdömen inom RiksSt.
Vid flera tillfällen har roan ansett både köp och lån böra komma i fråga; hvilketdera sättet, som skall vara det rätta, är man ännu ej rätt ense om.
Jag tror, att efter den erfarenhet, silfverköpet lemnat oss, skall man finna, att coursen derigenom stegras; ty det är på den vägen, som man ändtligen kommit till i4o och 144- sk- cours, och på det sättet har man försämrat bancosedeln, i stället för att, som man åsyftat genom åtgärden, förbättra densamma.
Jag kan således icke annat än anse dessa silfverköp verka motsatsen af hvad man söker.
Jag är öfvertygad, atti fall man vände om frågan och försökte att försälja lika mycket silfver, som man hittills köpt, skulle man neddrifva coursen till g6 sk. och få utbjuda vexlar till detta låga pris.
Således anser jag, att om Banken skulle komma i tillfälle att behöfva förstärka sin fond, bör silfret förskaffas genom lån från utrikes ort.
Man behöfver då ej beräkna någon coursstegring förrän vid betalningen af räntan och amortissementen; coursen verkar då endast på denna lilla summa, hvaremot, om man behöfver köpa hela massan, sådant verkar på coursen med hela dess belopp.
Således lig - D c ii 5 M a j c. m. »7> ger just deruti garantien för Bankens bestånd, men ej i den proportion mellan silfver oell sedlar, hvilken man uppställt.
Om coursell är högre än pari, liar Utsk. visserligen erkänt orikliglieten att köpa silfver; men 0111 coursell vore under pari, vet jag ej, hvartill silfverköp skall tjena, om ej för alt få upp coursen till 128 sk., och jag vet ej, att deruti kan ligga någon vinst.
Om coursen skulle stå emellan 120 och 128 sk., finner jag, att det vore fördelaktigt att hafva detta spalium; naturligtvis kommer ingen då ined sedlar till Banken för att vexla efter 128 sk.
Således tror jag, alt Utsk. liorde föreslå, alt då metalliska fonden finnes så anlitad genom vexling, alt blott eli viss summa återstår, lika godt hvilken, t. ex. 2a3 millioner, eller ock, i fall man antager något gifvet förhållande, ali, då man kommer till denna summa eller detta förhållande och beliöfver silfver, Bancostyrelsen må äga latt att upptaga från främmande ort lån i silfver till 1 ä 2 millioners belopp, hvilket lån bör ställas på viss tid, så att man endast kommer att betala ränta och amortissement.
Jag lägger mig alldeles emot köp af silfver emot sedlar; erfarenheten vittnar emot en sådan åtgärd.
Jag ber om ursägt, att jag, på samma gång som jag yttrar 111ig 0111 3:dje punkten, äfven yttrar mig 0111 den 4:(^ej hafva ett oskiljaktigt sammanhang och angå båda, huru Bancostyrelsen skall uppköpa silfver.
Utsk. liar föreslagit, att sådant skall ske från främmande länder.
Det är onekligt, alt inom landet kan intet uppköp ske till högre pris än 128 sk., emedan det vore lätt att för sedlar uttaga silfver ur Banken den ena dagen och sälja det åter till Banken den andra för högre pris.
Någon lägre siffra än pari kan ej heller komma i fråga; ty hvar och en har ju rätt att efter 128 sk. få sedlar för sitt silfver.
Således måste silfret anskaffas utom landet.
Men då Utsk. föreslagit, att sådant ej skall ske i annat fall, än då coursen är pari med tillägg af transportkostnaden, så tror jag, att man bedrager sig, om man väntar, att någon handlande skall lefverera silfver för sådant pris, ty ingen handlande går in i en affär, der han har intet att fö 1 tjena; och hvarföre skulle han åtaga sig en sådan transactinn, då Banken endast kunde ersätta honom, hvad silfret veiki, kostade?
Vill man åter betala högre pris, så riskerar man, att Banken får köpa sitt eget silfver.
Jag tror således, alt all fråga om silfverköp måste förfalla, sedan vexlingen börjat.
Jag nödgas nu upprepa, hvad jag vid sista riksdagen yttrade i fråga om sältet till reella fondens förstärkande genom si11'— verköp.
Jag yrkade då, att Bankens transaction i sådant afseende, sorn detta, måtte ske på samma sätt, som Riksg.- Cont. fordom begagnade, då det upphandlade vexlar till betalning af räntan på Rikets utländska skuld.
Riksg.-ConUs Dcn 5 Maj e. m.
Fullmägtige hade betydliga summor att betala; men FuIImägtige concurrerade aldrig med de handlande, utan hade en mäklare, som vid börstimmans slut upphandlade de vexJar, som voro öfver, sedan alla köpare fatt, hvad de behöfde.
De handlade således aldrig annat än det verkliga öfverskoltet och uppjagade ej coursen; tvärtom hände det derigenom, att Riksg.Cont. nedsatte sitt pris, blef coursen i 2:ne särskilda repriser inom en månad nedsatt med en sk. hvardera gången , om jag ej misstager mig.
Om nu Bancofullmägtige på sådant sätt till en måttlig cours uppköpa vexlar och remittera dem lill något säkert handelshus , med hvilket det aftal kunde träffas, att penningarna finge stå någon tid på 2 a 3 månaders uppsägning mot 3 å 4 procts ränta, så skulle denna ränta kunna belacka omkostnaderna för siIfrets intransporterande och Banken ej för sitt silfver i sjelfva verket komma att betala mera än 128 sk. för rtdrn.
På detta sätt skulle Fullmägtige äga fonder att disponera, då de ville förstärka sitt silfverqvantum.
En sådan anstalt anser jag äfven nyttig i det afseende, att om en conjunctur inträffade, då vi hade öfvervigt på handelsvågen, hvilket ofta handt och sednast 1828, öfverskottet korinne Riket till godo i reelt mynt.
Vid sådana förhållanden är det sällan, som en handlande finner sin uträkning i att införa silfver-, emedan det kostar i transport, och coursen skall gå bra långt ner, innan han finner uträkning i alt införa det, i stället att importera varor, hvarå merendels något står alt vinna.
Om Bancofullmägtige då kunde handla upp vexlar, vore det en nyttig åtgärd.
Detta tror jag vara den enda riktiga utvägen för Banken att förstärka sin fond.
Man säger väl, att Bancostyrelsen ej är sådan, att man med säkerhet kan anförtro den en dylik åtgärd; men jag hemställer, hvarföre det nu skulle vara mera svårt, än förr, alt finna personer, sorn kunna behandla sådana affärer, i fall man iemnade dem ordentliga föreskrifter.
Om man stadgade, att Fullmägtige ej få gifva mera än 182 sk., riskerar man icke mycket.
Svårigheten beror pä bedömandet af de utländska handelshusens säkerhet och på skötseln af vexelaffärerna, så alt Banken ingenting förlorar, Hr L e fr é n, Joh, Pehr:
En ledamot har påstått, att Bancostyrelsen vid de tillfällen, då silfvercassan behöfver förstärkning, ej skulle köpa, utan låna silfver.
Vid genomläsning af Utskts betänk, i det hela finnes, att Utsk. förutsatt, det håda dessa sätt att förstärka cassan kunna komma i fråga och mäste det.
Dét blir ej möjligt att gifva det ena sättet ett uteslutande företräde framför det andra.
Det är omständigheterna, hvilka bestämma, antingen det ena eller andra bör begagnas.
Det är naturligt, att, om coursen vill hålla sig låg, vid pari eller derunder, de, som äga vexlar, hafva skäl alt önska silfverimport, för att erhålla sedlar.
Det är naturligt, alt de ej kunna importera silfver, förän coursell går så lågt ner, att skillnaden beläcker transportkostnaderna och andra afgifter.
Först då kan den, som äger vexlar, sjelf tinna räkning i att importera silfver och lenina det till Banken; men det är icke troligt ens, att coursen skall hålla sig vid en så låg ståndpunkt, utan mycket troligare är, att den håller sig vid pari med full tillgång.
Just dä är tillfället inne för Banken att köpa silfver, d. ä. vexlar, emedan man bör köpa i den goda tiden de varor, man bar behof af i den onda, och dertill bör Banken begagna sin vinst.
Banken betalar då den erforderliga skillnaden för transporten och någon vinst äfven för den, som åtager sig commissionen.
Orsaken, hvarför Utsk. föreslagit, att
Banken ej skall börja detta förrän vid eller under pari, ligger deruti, att hvilken siffra man i stället bestämde, skulle just denna siffra blifva det deereterade pari, emedan den, som bade vexlar, vore säker, att Banken köpte för delta pris; nu blefve han tvungen att låta coursen gå till pari, då full tillgång finnes.
Det är åter naturligt, att så länge coursen ej är högre, än att skillnaden emellan den och pari utgör hvad som fordras att betacka transportkostnaderna, kan ingen utföra silfver; men stiger coursen derutöfver, går silf— ret ut.