Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon vände sig med samma fråga till häradshöfdingen, som stod med ryggen mot närmaste trädstam, och hvilken äfven hört hvad Jeanette sagt.
Antingen kunde han ej återgifva ordet på svenska, eller ville han göra sig qvick, nog af, han svarade fermt: «litet fransyska, min nådiga!»
«Desto bättre talar hon då modersmålet,» anmärkte majorskan icke utan humör, och gaf fru Snabbeck en vink att följa sig.
«Din mamma är bra enfaldig, kära Bina!» yttrade Jeanette, sedan hon ej mer kunde höras af de bortgående, «men ändå på sitt vis litet pikant; modersmålet, det skulle väl vara finska kan jag tro, ha, ha, ha, ha!
Talar kusin Schafhausen finska?»
«Nej bevars, derpå kan man fullkomligt sälja bort mig,» svarade han skrattande.
«Om de alla vore så långt härifrån som pepparen växer!» sade majorskan när hon var allena med fru Snabbeck. «Det ligger likväl ett godt gry i Emma.»
Perlkrans besöker Johanneshof.
Den tiden nalkades, som friherrinnan bestämt för hemresan från landet, och ännu hade hon ej besökt lagman Bärendorfs; nu beslöt hon likväl fara dit, och en vacker morgon i början af September, satte hon sig med Leonna som sällskap och kusk tillika, i en schäs; de kunde då köra efter behag och fritt tala om hvad som föll dem in.
Det var redan middag, och alla voro samlade i matsalen på Johanneshof, man väntade blott på lagmannen, som under några dagar varit ovanligt upptagen af skrifning, i och för återtagandet af sin tjenstebefattning.
Medan de väntande stodo vid fönstren, sågo de schäsen uppe i backen, men ingen kunde känna dem på detta afstånd, och under det att de doldes af träden, gissades hit och dit.
«Till oss komma de visst icke,» försäkrade lagmanskan. «¯Våra¯ bekanta färdas icke så der, de ämna säkert taga vägen till Vestervik.»
«Jag kände igen hästen, mamma,» försäkrade Anton, den nu hemmavarande äldsta sonen, «det är ¯Hvitfot¯ från Östervik.»
«Då är det inspektorskan,» inföll Jeanette.
«Hon skjutsade för magistern till Lovisa, der hon skulle köpa allehanda för flickornas räkning; jag far dit på eftermiddagen.
Hvem kommer med?» frågade hon; alla syskonen ville med.
«Jag har lust att göra sällskap,» sade Eva Strutz, «ty magistern lofvade med henne skicka mig en visbok, som han lånat till en af sina bekanta i Lovisa.»
«Men hvem kunde den andra väl vara?» frågade någon.
«Kanhända är det fru Snabbeck, som var på Vestervik i somras.
Hon bor i Lovisa,» yttrade Emma.
«Fru Snabbeck; Hvad är det för en ¯personage¯?» frågade hennes mor skrattande.
«Minns mamma icke henne? hon var ju här på pappas namnsdag i somras.»
«Ja, så, var det hon som Möllerstedtskan drog med sig hit.
Men tyst! de köra in på gården.
— De ärna säkert lemna boken till Eva.
Gå ut, kära du, och hindra dem att stiga ur.
För dem åtminstone icke hit, jag vill dem ingenting.»
Eva gick.
Litet triumferande, litet skadeglad, kom hon straxt tillbaka, och förde med sig friherrinnan Perlkrans och Leonna.
Nu skall man tro det blef en uppståndelse, ehuru friherrinnan undanbad sig hvarje förändring i middagsmåltiden; hon försäkrade att den enklaste rätt vore henne välkommen, ty resan hade gifvit henne god matlust.
Men länge fick hon vänta, innan den tillfredsställdes.
Bärendorf, som under sommaren ofta tagit tantens gästfrihet i anspråk och kände hennes enkla smak och ordningskärlek, ville förgås af otålighet.
Efter maten sutto damerna och småpratade, och smågäspade.
Då friherrinnan frågade efter fröken Barbara, som nu icke mera var der, föll Jeanette in med den fråga, «om grandtanten kunde säga, hvarför icke Barbara blifvit gift, då hon icke var fattig, och som hon hört sägas äfven icke sett illa ut som ung, och sjelf sade sig haft många friare.»
«Anser du det för en så stor olycka, att ej blifva gift?» frågade tanten.
«Ja visst, snarare dö, än kallas «¯gamla fröken¯» och vara ett åtlöje för andra» — försäkrade Jeanette.
«¯Dö¯ kan man ej förrän Gud behagar, utan att bli sjelfmördare,» sade tanten med strängt allvar.
«Men det ligger i vår egen makt att göra oss hedrade och älskade på vår ålderdom, man må sedan vara gift eller ogift.
Hvad som är orsaken att Barbara är ogift, känner jag icke, ty jag var ej här på orten, när hon var ung, och vi ha sedermera sällan eller aldrig träffats tillsamman.
Men i allmänhet finnas många orsaker till ett sådant förhållande.
Mången flicka har fäst sitt hjerta vid en ovärdig person, och brutit sin förbindelse, utan att vilja ingå i en annan.
För mången har döden borttagit föremålet för en ädel och trogen kärlek; och ömsesidig fattigdom bryter äfven lag.
Men mången flicka har också att tacka sig sjelf, och sin egen dårskap, att ingen fäster sig vid henne.
Hvilken karl med sundt förnuft, fattar väl ett allvarligt tycke för en tanklös, behagsjuk, öfvermodig yrhätta, som sjelf illa uppfostrad medför sina fel i arf åt hans barn?
Titelsjukan har äfven bortgifvit mången korg, som sedan blifvit ångrad.
— Jag har, som du finner indelat dem i tvenne klasser.
De förra äro aktningsvärda; de andra förtjena väl vårt medlidande, men aldrig åtlöje.
De äro varnande exempel.»
Lyckligtvis afbröt lagmannen genom sin mellankomst dessa reflexioner, som synbarligen vidrörde ömtåliga strängar, för att dömma efter den färgskiftning, och de sidoblickar lagmanskan och hennes kusiner vexlade.
Jeanette tog Leonna under armen och drog henne med sig i yttre rummet.
Emma följde dem.
«Hur har du härdat ut hos den tråkiga grandtanten?» utbrast Jeanette.
«Jag är allaredan mätt på hennes moralkakor, och du har utan tvifvel fått dem till frukost, middag och qväll!»
«Det är bra illa, att du så kan uppfatta hennes önskan att genom sin erfarenhet gagna oss, som träda in i lifvet,» svarade Leonna sårad af den andras lättsinne.
«Jag välsignar den dag, som förde mig till henne.»
«Du har också, som jag nu hör, profiterat af lektionerna!» sade Jeanette skrattande: «men uppriktigt sagdt, Leonna! en «dusamell» på en ung flickas hufvud ser löjlig ut.»
Lagmanskan, som blifvit utkallad, gick i detsamma genom rummet; Jeanette följde henne.
Emma anmärkte, att hon och systern bedömde grandtanten mycket olika, att hon sjelf gerna lyssnade till hvad tanten talade; det var allt så klokt och välmenande, sade hon.
Men alla hade här en viss fördom mot grandtanten, utom hennes far; han hade en gång önskat att Emma kunde komma på en tid till henne, men så mycket hon äfven bett modren, hade hon ej fått fara med till Löfsala under hela sommarn.
«Men skulle du väl vilja följa med henne till Borgå?» frågade Leonna vänligt.
«Ack så gerna!
Hon måste vara god efter du håller af henne.
Men hur blir det möjligt för mig att komma dit?» sade hon litet fundersam.
«Det blir min sak, goda Emma.
Låt oss nu gå in.»
Den af oss meranämnda Maja Stina, användes alltid af sin matmoder, när någon beskickning af diplomatisk beskaffenhet var i fråga.
Nu var hon återkommen från «grannarna,» dit hon sändes genast, när de fremmande anlände.
Hennes officiella instruktion var att bjuda Öster- och Vesterviks damerna på kaffe, som sällskap åt friherrinnan Perlkrans; den hemliga: att få låna thé och ett eller par marker socker.
Nu vilja vi lyssna på utgången.
Maja Stina for först till Vestervik, det var som vädret fört båten dit, tyckte hon; majorskan var i köket och klöf hveteskorpor till torkning.
Då Maja Stina framförde bjudningen, hade hon svarat:
«det passade just bra, ty jag har haft en riktig längtan efter godt kaffe i dag; och ärnade skicka lilla Kalle och fråga om hennes nåd kunde betala det kaffe och socker, som lånades i förra veckan.
Jag är utan båda delarna, tills Österviks inspektorskan hemtar hem annat från staden, men hon kommer först i öfvermorgon derifrån.
Påminn således hennes nåd, kära Maja Stina!
Helsa eljest rätt mycket, och säg att både jag och Bina skola hafva den äran.»
Naturligtvis kunde Maja Stina ej der tala om ett nytt lån; utan for till Östervik.
Der trodde hon sig gå ganska klokt tillväga, ty hon begärde låna först och när svaret var enahanda, bjöd hon dem icke heller; ty det ansåg hon för bäst, när «traktaten» felades.
Hennes fru kunde ej neka att slutsatsen var riktig nog, men var ledsen att Möllerstedtskan var bjuden och intet assessorns.
De måste ännu bjudas, men huru få the och dess oundvikliga bihang sockret?
«Nog vet jag, att Russila bonden har båda delarna och annat godt dessutom;» sade Maja Stina betänkligt, «men han lånar icke och lemnar också intet något på krita, isynnerhet se'n hans nåd gräla me'n, när han ville ha pengar för hvad löjtnant «Schan» tog hos honom, när han var hemma i somras.
Hvad skulle man göra i betrycket?
Hennes nåd beslöt att skicka henne dit.
«Skall jag gå till pappa och begära pengar,» frågade lilla Etta, pappas favorit.
«Nej min engel,» svarade mamma.
«Pappa får icke veta, att vi köpa något från Russilas, ty han har förbjudit det.
Äfven får ingen säga honom, att de fremmande äro hitbjudna, ty då ville han att allt skulle vara annorlunda.
Det skall se ut som om de kommit hit af sig sjelfva.»
«Men hvarföre ber mamma dem då?» frågade Bata.
«Aftonen blefve alltför lång och odräglig med grandtanten, som icke spelar kort, äfven ni får roligare när ni blir flera.»
Derpå befalltes betjenten Eklund taga den bättre båten, och först sätta Maja Stina i land vid Russila strand, sedan ro så fort han förmådde till Östervik med begäran, att om de hörsammade bjudningen, skulle de genast följa med, ty det var långt lidet på dagen.
De båda tjensteandarna skyndade just bort, när lagmannen hastigt öppnade köksdörrn för att fråga hvarför frun dröjde ute, när hon visste att han var upptagen.
«Ack, söta Fritz, jag står verkeligen litet bekymrad här, sade hon.
Just när tant kom hit i dag, for Maja Stina till Vestervik med en väfsked jag haft till låns af majorskan; der berättar hon i sin enfald att vi erhållit besök af friherrinnan Perlkrans, och hvad tycker du väl!
Möllerstedtskan lät genom Maja Stina säga, att både hon och fru R. vore så nyfikna att se tanten, och att hon ville gifva dem bud på Östervik; således lära vi få dem hit allesammans.
O, om de velat hållas borta den här gången, ty jag har nästan intet socker hemma!»
«Hvarföre säger du intet till i tid, att man kan vara försedd, utomdess låt barnen mindre ofta koka karameller!» och härmed vände han om.
Barnen, ty deraf voro fyra närvarande, äfvensom tjenstefolket, voro vittnen till detta intrigerande; detta förhemligande för husfadren, och denna dubbelhet, som visst rörde småsaker, men ändå verkade som menliga exempel.
Äfven hans framkastade ord om hennes mindre omtanka och misshushållning, som sedan framkallade orden:
«Visa icke pappa en annan gång, när mamma ger er socker!»
I förstugan träffade lagmanskan grandtanten.
Hon hade bett Emma och Leonna föra sig i trädgården.
Detta visste lagmanskan på ett skickligt sätt afböja, och ville föra dem till nya delen af huset, men Eva Strutz kom i detsamma, och af en hos lifliga personer vanlig idéförbindelse, påminde hennes åsyn friherrinnan om «spökkammarn,» och hon önskade först bese de gamla rummen med utsigten åt gården.
«Jag har varit här endast en gång förut,» sade hon.
«Det var året efter min systers giftermål, Fritz var ännu icke född.
Sedan reste jag med fru Holst till Sverige, och när vi åter på ett år besökte Finland, var hon hos sina slägtingar i Wasa och deromkring, och jag återsåg aldrig hvarken min syster eller Johanneshof.
När jag sedan som enka flyttade till min födelsebygd, var svåger omgift, och jag ansåg mig sjelf för fremmande i huset.
Nu skall det roa mig att se, om dessa rum påminna mig om fordom, ty hvad jag härtills sett gör det icke.»
«Frökenkammarn» igenkände hon på ögonblicket; det hade varit hennes systers gästrum, och der hade hon sjelf bott när hon var här på besök.
«Tapeterna voro helt nya den tiden, och samma tafla var äfven då här.
Der ser jag spikarna efter min fars och mors porträtter,» fortfor hon allt mera intagen af sina minnen.
«De tillföllo min syster.
Jag fick ett miniaturporträtt af min mor.
— Har man ännu qvar de gamla, för mig kära bilderna?
«Pappa har låtit förgylla upp ramarna, och satt upp dem i salongen,» svarade Emma.
Hastigt såg gumman sig omkring i «spökkammarn» och vexlade en leende blick med Leonna.
Inkommen i salongen drog friherrinnan schalen omkring sig, som om hon tänkte på höststormarna och dessa tunna väggar.
Sedan hon liksom helsat på de «kära bilderna,» jemförde hon dragen hos modren, med den medaljong hon bar om halsen.
Hon hade burit den sedan hon var tolf år, sade hon.
Nu kom Anton, och tillsade modren att «vikarne» voro helt nära.
«Du väntar väl inga gäster?» frågade tanten.
«Jag trodde att få tillbringa en treflig afton med dig och barnen.»
«Så önskar äfven jag bästa tant,» försäkrade lagmanskan, «men efter hvad gossen säger, lära våra grannar komma hit, inviterade äro de ingalunda, men nog begriper jag saken.
När tant kom hit i dag, var assessorskan R—s huspiga här i ett ärende; hon har väl talt om hvilket rart besök vi fått, och nu komma de, nyfikna att göra tants bekantskap.»
Hon skyndade ut, följd af Jeanette, som leende hviskade:
«Ack den fintliga mamma!»
Värda läsare, månne detta är «savoir vivre?»
Grandtanten presenterades med en viss högtidlighet för «grannarna»; när kaffe var passeradt, arrangerades spelbordet.
Friherrinnan tog väl kort, men icke road deraf, lemnade hon dem åt Renata, och gick ut i salongen till flickorna.
Jeanette satt vid instrumentet, och lärde under upptåg och gyckel Bina Möllerstedt att spela «gubben Noak.»
De andra stodo omkring, med undantag af Eva Strutz, Emma och Leonna, som vid ett bord framför soffan, voro upptagna af Åbo Tidningar, som lagmannen hemtat dit för tantens räkning.
Först vände hon sig till fröken Eva och frågade hvad hon läste.
Eva visade på verser, enkla, men fulla af behag, undertecknade med M. F—n, äfven andra af Stjernstolpe.
Eva är road af poesi, och skall som jag hört ¯äfven¯ skrifva,» sade friherrinnan vänligt.
«Äfven jag hade i min ungdom samma lilla vurm, skref och samlade, men en redligt tänkande man gaf mig det råd, att först läsa goda poetiska arbeten och under tiden söka studera naturen och menniskorna, och sedan läsa igenom hvad jag skrifvit.
Jag följde hans råd och slutade med att offra mitt stympverk åt lågorna.»
«Fortfor icke friherrinnan att skrifva,» frågade Eva nyfiken.
«Nej, jag hade insett min svaghet.
Utomdess hade jag mera gagnande sysselsättning; likväl har jag behållit en stor kärlek för goda poetiska arbeten, de utveckla och förädla begreppen.
Har fröken tillfälle att förskaffa sig Leopolds, Choraei eller Kellgrens samlade arbeten?
Äfven fru Lenngrens poesier läser jag så gerna.
Hon är både tänkande och snillrik.»
«Hennes «Spåvisa» är rätt söt, men eljest säga de, att hon är så fasligt satirisk,» invände Eva.
«Qvickhet och satir följas gerna åt, men ingen kan öfverträffa fru Lenngren i ledighet och behag; ingen kan måla det småaktiga i lifvet så träffande som hon; i allt ligger dock en djup känsla för det rätta, det ädla och goda.» — Eva såg något tänkande ut; men hvem vet hvad hon tänkte? —
«Hvad läser du, Emma lilla?» frågade tanten henne.
«Det skall vara en saga, men jag begriper den icke; intet är det sådana som berättas, hvad sådana äro roliga!»
Friherrinnan ögnade i bladet.
Det var en, i den då vanliga högttrafvande stilen författad, österländsk berättelse. «Det tror jag nog, att du ej är road af denna,» anmärkte tanten leende.
«Sådant kan du icke uppfatta ännu, förrän du genom historisk läsning lärt känna olika folkslag och deras seder; — — men hvad fattas dig, min egen Leonna? mår du illa?» frågade den goda frun nästan förskräckt, när hon såg, att flickan satt der blek, och stirrade i det tidningsblad hon höll i sina händer: «Icke sjuk, goda tant, men läs detta», svarade hon stammande.
Friherrinnan tog bladet och satte sig så att ingen med henne kunde hvarken läsa det eller se dess nummer, ty de andra hade lemnat pianot, och nyfikna omringat bordet.
Det af Leonna betecknade stället var en underrättelse från krigsteatern; innehållet var i korthet detta: att L—ska regementet, som i finska kriget utmärkt sig genom tapperhet vid Å—, hade nu äfven vid Nikopolis' belägring visat prof af bravur; Chefen för — bataljonen öfverstelöjtnant N. N. var blesserad.
En officer var dödad; förlusten af manskap var dock ringa i jemförelse med fiendens, flera befordringar hade skett på slagtfältet m. m.
Hvarföre detta gripit Leonna, insåg tanten genast, men ville ej i de andras närvaro yttra något, som kunde leda dem på ett spår, och likväl ville hon trösta flickan.
«I dessa ord ligger mera lycka än olycka,» sade hon med en viss tillförsigt i ton och blick, i det hon skickligt blandade denna nummer bland de öfriga, «och sådant bör icke talas om, förr än man får höra vidare om saken.
— Genom dessa ord hade hon vunnit sitt ändamål, och satt ett streck i räkningen för de andras nyfikenhet.
Leonna besvarade ingen af deras frågor; hon åberopade sig tantens ord.
Sedan Öster- och Vestervikar begifvit sig hem, frågade lagmanskan hvad tanten tyckte om deras grannar.
«Fru R.,» svarade hon, «är ju en ganska vanlig menniska, en riktig acqvisition för spelbordet, och bra svag, såsom det synes, för sina temmeligen vårdslösade döttrar, som väl föra sig med pretention, men med föga behag, och som äro så «fadda» i sina uttryck.
Frun sjelf synes, för att dömma efter vissa af hennes yttranden, sätta deras framtid på ett bra chimäriskt hopp, arfvet efter sin rika bror.
Det bör hon ingalunda lita på.
Jag känner från säker hand gamla Schafhausen.
Antingen gifter han sig på sotsängen med sin hushållerska och legitimerar alla barnen, eller förser han dem så rikligen med varm hand, att ingenting stort blir qvar för slägten.
Hans förmögenhet är förvärfd, och består i rörliga kapitaler, med undantag af hemmanet han bebor.»
«Det vore illa, i synnerhet för unga Schafhausen, som äfven litar på arfvet efter sin onkel.»
«Är det samma unge man, som var med din son på besök hos mig i somras?»
«Just den samma.»
«Det lönar ej mödan att intressera sig för en så inbilsk person, som, utom sig sjelf, endast synes älska spegeln, sitt ridspö — och på sin höjd sina stöflar,» sade hon leende.
Varsnande den blick, lagmanskan kastat på sin äldsta dotter, när hon uttalat den unga mannens förhoppningar, fortfor hon:
«men för att hålla oss vid «grannarna,» tror jag fru Möllerstedt vara en omtänksam matmoder i sitt hus, och en förnuftig mor för sina barn, ty om hon också äger ringa politur, har hon dock en energie, en omdömesförmåga, som frapperade mig.
Hon sade med en naiv uppriktighet, att jag icke var tillgjord, som de flesta förnäma hon sett, utan i umgänget liknade en viss friherrinna Banér, med hvilken hon några gånger träffat tillsamman, när hon som nygift varit rest med sin man till Södermanland, der han hade slägtingar.
«Ej med en halfdragen anda gäckade denna fru, liksom alla de andra svenskarna, jag der träffade, den stackars finskan, för sitt uttal,» sade hon, «och detta var ingen förställning af den goda frun, utan ett bevis på förstånd och hjertats godhet.»
Ett omdöme som lika mycket hedrar fru Möllerstedt som fru Banér, hvilken jag äfven har kännt och högaktat.»
Allena med de sina, yttrade fru Bärendorf: «hvem katten skulle väl trott att den enfaldiga Möllerstedtskan så kunde ställa sig in med den skarpsinniga, moraliserande grandtanten? men det var väl för den gemensamma friherrliga bekantskapens skull, kan jag tänka.
Så mäta vanligen menniskor andra efter deras egen måttstock.
Andra dagen när de voro samlade till frukosten, hvarefter friherrinnan ville fara hem, tog hon Emma vid handen, och förde flickan till föräldrarna:
«Vill ni skänka mig Emma, frågade hon, på ett eller par år, eller så länge hon finner sig vid att vara hos mig?
I kunnen nog dela med er af er rikedom åt den barnlösa tanten, som nu blir så ensam, när det vore obilligt att längre beröfva kapten Nordenskans sin enda dotter.»
Angenämt öfverraskad kysste lagmannen sin tants hand, och gaf sitt bifall, äfven hans fru syntes nöjd, och prisade Emmas lycka, som fick resa till en stad och vara der.
«För oss andra blir lifvet tråkigt i vinter,» sade hon, «ty R—s flyttar in till staden i nästa månad.
Äfven i andra afseenden är Emma lycklig,» fortfor hon, «ty vi äro ej nu i tillfälle att antaga en guvernant.
Ännu är Bata för ung och barnslig att rätt kunna profitera af en så dyrlejd person, och Emma, med sitt olyckliga stammande uttal, kan icke lära sig fransyskan.
Jeanette får öfva sig deruti, äfvensom i musiken på egen hand, ty när Bärendorf är borta, ligga alla bekymmer på mig.
— Jag har riktigt varit orolig för Emma.» —
«Utom musik och språk är det ju så mycket annat en ung flicka har att lära,» anmärkte friherrinnan, «och Jeanette hade ju kunnat meddela sin syster hvad hon sjelf har lärt.
Och i fröknarna Strutz har du ju dem, som kunna åtaga sig de mindre barnen och lära dem sådant, som tillhör deras ålder.»
«Ja den som hade tid och tålamod med sådant,» svarade lagmanskan leende.
«Renata går mig litet tillhanda i hushållet, och Eva töra vi ej få hålla hos oss så länge.»
På Evas bestörta utseende såg man, att hon tog detta yttrande som en invite att laga sig bort.
«Låt Emma genast få komma med oss till Löfsala,» bad tanten, «hvad som icke är i ordning för henne, kan ju komma efteråt.
Intet behöfver du sörja för något nytt.
Hon skall få lärft och bomullstyg af mig, sy skall hon göra sjelf; jag gör det ännu, fastän jag är gammal, men ull måste du skicka oss.
Min Anna spinner så utmärkt vackert garn, och det skall blifva ett trefligt göra att under vinterqvällarna sticka sina strumpor sjelf, eller huru tycker du Emma?»
«Bara tant har tålamod att lära mig,» svarade hon, och kysste hennes händer med tindrande blickar.
Lätt gick afskedet från föräldrarna, — hon skulle återse dem om söndagen på Löfsala.
Med en liten triumf skiljdes hon från de äldre syskonen och tanterna Strutz; när hon kysste de små, brusto tårarne fram.
På Löfsala inträffade dagen efter bref från Lindendal och Elise; de voro förenade, och dagen efter brefvets afgång reste de till sitt blifvande hem.
Troligen se vi Johanneshof för sista gången, men i förbigående skola vi kasta en oförmärkt blick i köket, då Maja Stina jemte huspigan kom dit, fri från uppassningen vid frukosten.
«Nu vill jag int ge sex mark för fröken Evas trefnad här i huset,» yttrade den förra, i det att hon tog ett stycke hålkaka i ena handen, och en salt strömming i den andra, för att göra sin frukost, «och i det har hon så visst att tacka «grannastanten» för, som jag sitter här med gudslåne i näfven, ty hon «frägte» mig i afse, hvad de göra för nytta här i huset.»
«Nå, hvad svara Maja Stina på den saka?» frågade madamen.
«Jo, jag svara som sannt är: förmiddana gå nu si och så, om ettermiddan ä di borta, eller spela di trällkar, borstån, och gamfio, och hvad di spelena allt må heta.
Visst hjelper Fröken
Renata ibland till me fint bak och sånt der smått, men fröken Eva läser och skrifver mest om dana.»
«Ja, men he säger jag,» inföll huspigan hetsigt, «komma de icke båda två bort härifrån, vore bättre att Eva blir qvar; när hon läser eller skrifver är hon «diferangt» om det som sker; men fröken «Gnata» är alltid så «pertmentiger,» om något «fallerar» och «deporterar» allt till hennas nåd.»
«Lit du på att begge bli qvar!
Hvem skulle
Jeanette ha till retsticka, när Emma kommer bort?» anmärkte Maja Stina.
Sådant folk slår ofta «hufvudet på spiken.»
Man var redan långt inne i November och ännu hade Leonna ingenting erfarit om Feodor, icke haft bref af Ottilia på flere månader: hvem undrar att tiden blef henne lång?
— Dagarne medförde väl alltid någon förströelse, men de allt längre blefne qvällarne gåfvo henne tid nog för saknad och längtan.
En afton satt hon allena vid sitt syarbete, hon väntade hem fadren, som samma dag farit till kyrkbyn.
Aningsfull lyssnade hon efter hvarje litet buller utifrån.
Hon trodde ej på drömmar, och ansåg dem för hvad de äro: foster af en upprörd inbillning.
Likväl var det hon drömt den förlidna natten, något så ovanligt, och hon mindes det så väl, att hon ej kunde låta bli att tänka derpå, der hon satt i sin ensamhet.
Hon tyckte sig vara ensam, åkande på en stenig, smal skogsväg, hvarföre det äfven gick mycket långsamt; på båda sidor växte kort gräs och täcka skogsblommor.
Hon var just i begrepp att stiga ur schäsen för att plocka några af dem, när hon såg en rysk soldat komma emot sig på vägen.
Hon sökte mana på hästen för att komma snart förbi honom, men han räckte henne ett bref, försegladt med svart lack.