Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna R. o. Ad:s tanke har sluteligen sjelfva StatsUtsk. delat i Utsk:s nu under handläggning vande tillstyrkande; likväl har StatsUtsk., i st. f. att rent och öppet bekänna att frågan blifvit oriktigt behandlad, sökt alt kringgå densamma men likväl komma till det resultat, alt få sjelfva saken omgjord.
Sålunda har StatsUtsk. tillstyrkt att Indelningshafvarne måtte fä, efter markrgängspris, lösa ifrågavande 54| tunnor spanmål vid närmaste kyrkoherberge, med bibehållande af de rättigheter, som i afseende ä spanmålens forssling, tillförene författningsenligt egt rum.
Efter mitt förmenande är det värdigare, att då misstag blifvit gjorda, öppet och ärligt erkänna desamma.
Ad. mätte, med afslag på Utsk:s förslag, antaga Biskop Hemlins reservation, deruti han anser tillstyrkandet uti ifrågavande första punkt hafva bort lyda sålunda: ”att i underd:het hos K.
M. anhålla att ifrågavande 54J tunnor spanmål måtte för de ändamål, hvartill de åro afsedda, af vederbönde, som äro deraf delaktige, få fortfarande in natura upbäras, med bibehållande af de rättigheter, som, i afseende på spanmålens forssling hittills egt rum”.'
Så framt StatsUtsk. egde rättighet, att på grund af inkomna motioner ad libitum till RiksStm inkomma med de förslag, som Utsk. ansåg mest ändamålsenliga, så skulle visserligen den framställning, som Gr.
Lagerbjelke nu upläst, ur Biskop Hemlins reservation med skäl kunna blifva R. o.
Ad:s beslut, men jag ber att få återkalla i minnet hvad motionen i detta hänseende innehåller.
Hr Rosenblad har föreslagit att vederbönde Kyrkoherdar och skolmästare måtte berättigas, att emot lösen i när - 426 Den 16 Juli. mäste kronomagazin eller kyrkoherberge, årligen uttaga ett spanmålsbelopp, icke öfverstigande hvad dem, dels på lön, dels till skolbarns underhåll är anslaget.
Hvad angår detta förslag, har Stats— Utsk. nu tillstyrkt R.
St. att hos K. M. i underdihet anhålla: ”att, oansedt den i nåder anbefallda öfverflyttningen på Statsverket af ifrågavar:de 54£ tunnor spanraål, desamma dock för de ändamål, hvartill de äro afsedda, måtte af vederbör.-de, som deraf äro delaktige, få, efter faststäldt markegångspris, lösas vid närmaste kyrkoherberge, med bibehållande af de rättigheter, som i afseende å spanmälens forsling tillförene författningsenligt egt rum.” Jag har härigenom sökt visa, att StatsUtsk. tillstyrkt hvad motionären begärt.
Ett annat tillstyrkande har Gr, Lagerbjelke yrkat och anser R. o. Ad. det förenligt med rigtig ordning, så har jag visserligen ingenting att anmärka emot dess antagande, men jag skulle dock tro, att när ett Utsk. får till behandling emottaga en motion, eger Utsk. icke någon annan rätt, än att grunda sin framställning till R.
St. på hvad denna motion innehåller.
Hvad R. o. Ad. nu har att besluta öfver, är, StatsUtsk:s förslag, att de fordna indelningshafvarne af ifrågavar:de indragna 54| tunnor spanmål skulle få rättighet, alt lösa ett motsvarande belopp efter markegång från närmaste kyrkoherberge.
Om nu R. o. Ad. i det stället besluter, att samma indelningshafvare fä behålla de 54J tunnor indelta, torde det vara ovedersägligt att ett sådant beslut angår just samma fråga som StatsUlsk:s förslag, samt pä grund af delta förslag kan af R. o. Ad. grundlagsenlig! nu fattas.
Jag fortfar uti min vördsamma anhållan om afslag å betänk, och bifall till Biskop Hemlins reservation.
Då härefter H. Ex. Hr Frih:n o. Landtm, framställde propos. till bifall å första punkten af förevarande utlåt, ropades nej, hvarefter R. o. Ad. med afslag å samma punkt biföll det i Hr Biskop Heurlins vid Utsk:s utlåt, fogade reservation afgifna förslag, till underd. skrifvelse, samt jemväl biföll den i 2:dra punkten af ifrågavar:de utlåt, af Utsk. gjorda hemställan.
Besv. o. Ekon.Utsk:ns d. 12 och 15 dennes på bordet lagda betänk.
Hr Stiernsvärd, Gust. Mauritz:
Jag anhåller att betänk, måtte blifva i sin helhet upläst.
Sedan den sålunda begärda upläsningen försiggått anförde Hr von Hohenhausen, Carl Ludv., skriftligen:
Då de sammansatta Utsk:n, vid handläggningen af Hr Stjernsvärds begge motioner, kommit till ett resultat, som fullkomligt öfverensstämmer med mitt omdöme öfver de organisationsförslag, som i dem framställas, och då Utsk:n för sitt beslut lemnat en så fullständig utredning af ämnet och derpå grundade skäl till att af - Den IG Juli. 427 styrka deras antagande, så skulle jag hafva inskränkt mig till att vördsamt anhålla om propos. på bifall till betänk., om ej de fä ord jag yttrade, då molionerne från Högt.
Ståndet till StatsUtsk. remitterades, blifvit misstydda på ett sätt, som fordrar min förklaring.
Man har påstått mig hafva sagl, att jag icke tagit kännedom om det sednare förslaget, men ändå yrkat dess förkastande.
Jag yttrade likväl, att jag icke hunnit taga en närmare kännedom om detta förslag.
Efter vandligt språkbruk lärer väl delta betyda, att jag derom inhemlat någon, till huru stor eller liten del måste det tillhöra mig sjelf att bedomina.
Vid tillfället lemnade jag äfven för andra en måttstock i detta afseende genom förklarandet, att den icke var tillräcklig för att ingå i diskussion öfver sjelfva förslaget, och betviflas måste, att någon, äfven med mera ledighet än min tjenst lemnar, skulle på 7 dagar förmått studera sig in i de 20 skrifna arken med åtföljande 36 tabeller, och sedermera annorlunda än högst ytligt kunnat yttra sig om de mångnrtade och mångfaldiga detaljerna, hvilka sammantagna utgöra det hela.
Likväl afgaf jag ett allmänt omdöme öfver förslaget, då dess syfte af mig ansågs vara en desorganisation af det nuvarande landtförsvaret; och utur samma synpunkt måste jag ännu betrakta en ny organisation af arméen, som icke lemnar af den gamla qvar i fordna förhållanden ett enda vapen, — en enda korps, — icke ens enda individ.
Jag tillät mig ytterligare att ex ojjicio, det vill säga i den dubbla egenskapen af riksdagsman och Chef för Landlförsvarsdepartdet, önska dess förkastande.
Man har, och måhända ej utan skäl, klandrat det begagnade uttrycket; men det tyckes mig ännu i denna stund att, om också mindre lyckligt valdt, skulle det kunna ursägtas vid ett muntligt föredrag, såsom innebärande hvarken mer eller mindre än en protest af Departds-chefen emot uplösningen af dess Departement.
Jag utfäste mig ju dessutom att vid förslagets återkomst och afgörande gifva skäl för denna önskan, i fall endera motionen tillstyrktes.
Nu är väl detta ej händelsen, men måhända står förbindelsen dock qvar, enär förslaget inom vissa delar af representationen synes hafva rönt sympathier; och jag har derföre troll mig böra ingå i en kort analys öfver förslagens lmfvudgrunder samt öfver några af deras förnämsta detaljer.
Hr Stiernsvärd yttrar i förslaget N:o 1. ”Det mål, hvartill man musle sträfva i fråga om Sveri”ges landtförsvar, är att med den möjligaste minsta kost”nåd under freden, i händelse af fiendtliga anfall, kunna '"åstadkomma de största möjliga försvarskrafler.”
Systemets bas utgöres här af obekanta storheter; det möjligast minsta och det möjligast största.
För den, sorn skall betala torde det minsta anses kunna reduceras lill litet nog, och ursäglen vara nära till hands genom förespeglingar om ofantliga storheter, när faran slår för dörren.
At byggnader i den materiella verlden behöfves en solidare grund.
Carl XI och hans företrädare fästade Indelningsverket vid Sveriges jord och anvisade dess underhåll på denna jords afkastning; Carl Johan och Svenska folket bestämde, 428 Den 10 Juli. alt den förstärkning, som arméen behöfde, borde ulga genom beväringspligtens upfyllande, under krig som i fred, af alla unga män emellan 20 och 25 år.
Dessa begge monumenter af framfarna Konungars vishet och af Svenska nationens manliga och fosterländska tänkesätt utgöra hufvudgrunderna för Sveriges nuvar:de landtförs var.
I motionen M 1 föreslår Hr Siernsvärd indelta arméens indragning, — uti M 2 inställandet af Beväringsmanskapets öfningar.
Såsom skäl för indelta arméens ställande på ständig vakans anför Hr Stiernsvärd i sin första motion: ”Hvad serskilt indelta ”arméen under närvarande förhållanden vidkommer, torde man ”med fog kunna tveka, om den ej, i st. f. att vara en med ”verkliga fördelar förenad militär-organisation, endast i sä" dant afseende är en idealism, en chimérc, tjenlig att updu"ka som skåderätt i löss läpp ta utflygtcr med ordet eller "pennan.” 1795 yttrade sig frami.
Excellensen Adlersparre uti sina förtjenslfulla krigs-samlingar om indelta arméen sålunda: ”Denna lilla armé, hvars nationella karakter och sammansättning är i det hufvudsakliga ganska åldrig och som endast, fast i vidsträckt bemärkelse, förbättrades under Carl XI, har kunnat sätta en nation, som hvarken till folkmängd, rikedom eller belägenhet förtjenar mycken upmärksamhet, på spetsen af krigsära och anseende.
Man skall ej utan förundran ihågkomma att den gått segrande öfver lilien, Donau och Nieperströmmarne samt föreskrifvit lagar för Europas mäktigaste folkslag.
Större bevis på en krigshärs goda sammansättning finnes väl ej i historien, och en så förundransvärd framgång utbreder så mycken större glans öfver nationen, som denna armé alltid hufvudsakligast bestått af dess infödda barn, och dess krigsära kan derföre med största skäl anses för nationens egen.” Femtio år sednare, eller 1845, omtalar en utmärkt fransysk förfaltare, Chevalier, uti sin Cours d'econo?nie polilique, indelta arméen på följande sätt: ”Alla dessa trupper äro underkastade en sträng inspektion.
Hvarje år i Juni månad sammandragas de uti läger och erhålla öfning genom större manövrer, som räcka i 21 dagar.
De resande, hvilka vid olika tidpunkter besökt Sverige, äro enstämmiga i omdömet öfver dessa truppers fulländade hållning och förträffliga disciplin.
Historien bevittnar på samma gång deras tapperhet, som deras hederskänsla och goda upförande.
Och hvem skulle kunna neka den militära förtjensten hos en organisation, som frambringat Carl XII:s soldater.” Mina Hrr! åt Edert uplysta förstånd, åt Edia Svenska hjeltan öfverlemnar jag att afgöra, huruvida motionären eller de begge citerade författarne i sina omdömen öfver indelta arméen kommit sanningen och rättvisan närmast.
Uti bestämdare uttryck anmärker
Hr Stiernsvärd emot indelta arméen: l:o. ”Dess dyrhet under de långa tider, du truppen är ”overksam, hvilket tyngst drabbar den jordbrukande klassen, Den 16 Juli. 429 ”och detta så mycket orättvisare, som soldatens underhåll nu ”mycket öfverstiger hvad rust- och rotehållare vid den skal”tereglering, hvarefter Indelningsverket utgjordes, medelst ”stadfästade föreningar och konlrakler åtogo sig att ut” göra.” Motionären faller här in i ett misstag, som delas af många, med verkliga förhållandet ej närmare bekanta personer.
Emellan mötena förefalla nemi. vid de indelta reg:t:ne tjenstgöring af mångfaldig art: kyrkoparader, brefpost föling, rekryterings- och liqvidationsmöten, krigsrättsvakter, gevärs rengöring etc. samt, i större skala, garnisons-förstärknings- och arbets-kommenderingar.
Alla dessa serskilda tjenstgöringstillfällen bidraga i mer eller mindre män att öka och underhålla indelta soldatens tjenstbarhet, — hufvudsakligast i disciplinärt afseende, — och alla lägga de sådana hinder i vägen för hans fria användande af sin arbetskraft, att man icke skäligen kan betrakta och behandla honom såsom en vanlig arbetare, hvarföre också hans lönevilkor måste derefter vara rättade.
Antager man nu, hvad antagas mäste, såsom bevittnadt af framfarna tiders exempel, att indelta soldaten, oaktadt den längre tids årliga overksamhet, om hvilken Hr Stiernsvärd talar, likväl alltid är skicklig att vid upbrott till krig genast föras emot fienden, så blifver frågan: kan man för bättre köp erhålla en sä qvalificerad soldat? — och då torde svaret utfalla sålunda, alt indelta soldaten kostar mindre än hans like i de flesta andra arméer och kan nu, likasom tillförene, med hopp om framgång föras emot hvilken annan nations som helst.
Hvad beträffar den mycket öfverstigande kostnad, som skulle nu mot förr drabba rust- och rotehållare, sä är jag fullt öfvertygad, att, förmedelst evalvation af myntets nuvarande silfvervärde, emot hvad det var vid slutet af 1600-talet skall resultatet befinnas utfalla till nutidens rotehållares fördel, helst om i betraktande tages den minskning i utgifter, som upkommit genom möteskostnadens, skjuts- och drickspenningars afskaffande, beklädnadsafgiftens nedsättning samt framför allt, för händelse af krig, genom befrielsen att ersätta derunder upkommande vakanser.
Hr Stiernsvärd anmärker vidare: 2:o. ”Dess numeriska otillräcklighet i förening med ”otillräckligheten af dess öfning.”
Nummerstyrkans otillräcklighet för ett allmänt krig erkändes och afhjelptes 1812 genom Beväringslagen, och om man än skulle anse lagens fulländning fordra en längre öfningstid, så kan jag icke finna, att denna brist botas derigenom, att man, såsom i förslaget N:o 2, tillstyrker hela vapenöfningens inställande.
12 dagars rekryt-exercis är bättre än intet, — de utgöra de 12 svåraste dagarne af hela rekryt-tiden; — och denna undangjorda krigsbildning kan blifva af oberäkneligt värde vid utbrottet af ett krig, dä ofta stunden är dyrbar.
Hvad som deremot i den indelta soldatens öfningstid fattas, är hufvudsakligast en fullständigare rekrytbildning.
K. M. har derföre vid denna riksdag förnyat sin förut fyra gånger framställda nådiga propos. om anslag till exerciskompanier, .— och jag hoppas med bättre framgång.! 430 Den 16 Ju 1 i.
Ytterligare säger Hr Stiernsvärd: 3:o.
”Dess rekryterings sätt, som medför svårighet för ”vidmakthållandet af truppens tjenstbarhet, då dels afskedan”det af mindre dugliga ämnen medför ökade upoffringar af ”rust- och rotehållare, dels bevekande omständigheter vanli”gen förekomma, emedan den indelta soldaten, som vanligen ”tagit lega för alt kunna laga sig maka och få ett hem, '"snart är fader för en talrik oförsöjd familj, hvilket i sin ”mån förvandlar vår indelta armé till en för landet alltför ”kostsam in valid i n rättn ing.
Den här omtalade svårigheten för vidmakthållande af truppens tjenstbarhet har hitintills icke varit förmärkt.
Rotehällaren har sjelf det största intresse uti att till soldat förskaffa sig en tjenstbar karl med godt upförande, emedan just härigenom förminskas den kostnad, som härrörer från täta ombyten och om, det oaktadt, valet utfallit illa, så lärer väl hvarje förståndig jordbrukare önska att från sina egor blifva qvitt en opålitlig och vanfrejdad person, och i en sådan önskan mötes säkert rotehällaren af befälets egen.
Kroppsbeskaffenheten är genom författningarna så bestämd, att någon bristande duglighet i sådant afseende ej vid antagandet bör komma i fråga, om hvar och en upfyller sin pligt.
Till följd af dödsfall eller kroppsskador och sjuklighet kunna väl äfven förluster för rotehällaren upkomma, och har han den oturen, att sådant inträffar ofta, blifva förlusterna visserligen kännbara.
Men äfven sådana fall höra till undantagen och äro afhjelpta vid de reg:ten, hvilka, såsom t. ex. Uplands och Westmanlands, hafva frän längre tid tillbaka bildat kassor, som gifva ersättning för rekrekryteringskostnaden, hvilken äfven jemnare fördelas der rekryteringen sker på skåf.
Generalmönslrings-inslruktionen vet ej af några bevekande omständigheter, som tillåta bibehållandet af en oduglig soldat, och den s. k. invalidinrättningen är för det närvar, af den beskaffenhet, alt indelta soldatens medelålder är emellan 32 och 33 år.
Hr Stiernsvärd säger: 4:o
Dess menliga inflytelse på landets fattigpersonal.
Jag nekar ej, att den sk. b:co per dag, som
Krigsmanshuspensionen lemnar den afskedade soldaten, är en knapp belöning för 30-rig trogen tjenst.
Det är likväl endast sista klassens pensionstagande, som äro så vanlottade; vid 50 års ålder återstår ännu arbetskraft, och värdet af 1| tunna spannmål är dock ett item lill årsunderhållet. H. M. Konungen önskade förlidet år att kunna upflytta uti 3:dje klassen, eller till 12 r:dr pension, alla 4:de klassens 60 -åriga pensionärer, men antalet befanns för stort och kassans påkänning i följd deraf för stark, hvarföre åtgärder måste inskränkas till alla 70-åriga och derutöfver.
Efter några få år torde likväl kassans tillväxt medgifva en sådan högst billig och behöflig tillökning samt i och med detsamma de 70-årigas upflyttning i 2:dra klassen med 24 r:drs pension.
Ett fullkomligt misstag af Hr Stiernsvärd är, att det till H. M.
Konungens disposition ställda belopp af Krigsmanshusmedlen användes till nådegåfvor utom proh, då sådana beviljas endast i Statsrådet.
Den 16 Juli. 431 5:0
Indelta soldatens oanvändbarhet såsom stam för beväringen.
''Olämpligheten utaf en armies ”sammansättning af sa olika elementer som värfvade, indelta ”och beväringstrupper visar sig dessutom påfallande, då man ”betraktar de invecklin gar, den medför inom udministralio”nen, den splittring, den föranleder inom en stridsmassa, ”sorn bör lif vas af en anda och en själ.
Man kan icke tillgång under sådana förhållanden åstadkomma en krigslag”skipning, som är grundad på full jemnlikhet inför lagen.
”Man har till och med sett lagstiftningen göra till ett villkor ”för beväringsski/ldighelens åtagande, alt beväringsynglingarnc ”icke inblandas med värfvade trupperne, och den indelta sol”daten kan i följd af sin legonatur samt sin ringa bildning ”och färdighet aldrig af beväringsynglingen anses såsom jemn”god med sig, sedan denne oftast hastigare, än den af arbete ”och ålder stelnade knekten, upfattat sina krigiska plikter ”och hunnit större färdighet
I förslaget N:o 1, föreslår Hr Stiernvärd sjelf 3:ne slags trupper: legotrupp, ty såsom sådan mäste den s. k. frivilliga stammen ovilkorligen anses, efter dess upsättning eljest blifver omöjlig; (point d’argent, point de Suisse är ett gammalt ordspråk, som säkerligen här äfven kommer alt finna sin tillämpning, när frågan blir om en trägen fredstjenstgöring och npsättning af 17,000 man) det andra truppslaget blifver beväringsmanskap och det 3:dje landtstormen.
1 förslaget N:o 2, förekomma t. o. m. 4 slag, de nyssnämnde 3:ne och derutöfver indelt trupp.
Jag har svårt att fatla, hvarföre samma sak skulle blifva förträfflig derföre, att den af Hr Stiernsvärd föreslås, och likväl i sig sjelf vara förkastlig endast derföre, att den ingår i närvar, organisation.
Hr Stiernsvärd befarar af den nuvar. sammansättningen genom så olika elementer, att den ej skulle lifvas ”af en anda och en själ”.
Ej mindre i krig än under fred hafva likväl dessa olika slags trupper tjenstgjort och stridt bredvid hvarandra med samma varma känsla för Konung, fädernesland och hederspligt.
Hr Stiernsvärd torde således kunna lugna sina farhågor i detta afseende.
Krigslagskipningen är genom K.
Kungörelsen af d. 27 Okt. 1812 § 18 ålagd att ställa till tjenst upbådadt beväringsmanskap, i afseende på författningar och krigsartiklar, inför lagen på full jemnlikhet med den öfriga krigsmakten.
Genom Konungs och Ständers öfverensstämmande beslut vid 1848 års riksdag fördelas beväringsmanskapet nu mera äfven på de värfvade trupperna, och 2:ne års erfarenhet har bevisat, att undantaget, om också rättvisadt af värfvade truppens moraliska beskaffenhet den tid det gjordes, nu mera endast är en fördom.
Indelta soldatens ”legonatur” frånkänner honom icke vanlig menniskonatur, till hvilken hörer att genom en flerårig öfning hinna en större fulländning i ett gifvet yrke än den, som pä kortare tid kan vinnas, hvadan också beväringsynglingen hitintills, såsom sig bör, betraktat soldaten såsom sin mästare i krigsyrket, och dermed torde det ännu länge förblifva.
Den af arbete och ålder stelnade knekten erhåller afsked.
432 Den 10 Juli.
Hr Stiernsvärd tillägger: ”Slutligen måste det erkännas att, ”oaktadt man ej kan beskylla den indelta soldaten för brist ”på Svensk trohet och mannamod, så vålla hans husliga och ”jordbruks-för hållanden ofta en märkbar obenägenhet för ”långvarigare kommendering ar”.
Den motvilja att på längre tid lemna sitt hem och sin familj, som här påpekas, torde i mer eller mindre mån igenfinnas hos alla slags trupper, om de inom den vanliga stationen befinna sig väl; hvad man om indelta soldaten specielt i detta afseende känner är, alt han varit underkastad sådana kommenderingar, ej mindre under krig än fred, allt ifrån inrättningens början intill närvar, tid, utan att honom kunnat läggas till last något högljudt knot, efterlåtenhet i sina plikters upfyllande eller minsla skymt af myteri, och mera lärer man ej af någon trupp höra begära.
Emot nuvar.
Beväringsstadga anmärker
Hr Stiernsvärd: ”Allmänna beväringsskyldigheten inträder för tidigt Mången delar med Hr Stiernsvärd samma farhåga och jag fritager mig icke sjelf från en sådan.
Likväl nödgas man erkänna, att tillåtelsen för värfvade och indelta arméen alt insätta rekryter redan vi 18 års ålder icke medfört kännbara olägenheter, att sådana ej eller förmärktes vid beväringsmanskapets upbåd under 1813 och 1814 årens krig, — att daningen för etl visst yrke möter mindre svårighet vid yngre, än äldre år, när både sjals- och kroppsfallenheter tagit en bestämdare och mera stelnad form, — alt för den, som, efter upfylld beväringspligt, egnar sig åt ett annat yrke, är det en gifven fördel att fä afbörda sig densamma ju förr desto heldre, och slutligen att, om också Hr Stjernsvärds åsigt afgjordt vore den rätta, så lärer man föga kunna hoppas att vinna Ständernas bifall till en sådan förändring. ”Stadgandet, alt den yngsta klassen ovilkorligen skall ”utgå före den äldre gör, att den upbådade delen är den ”minst användbara för fältlifvet, samt att under krigetsfort”gung den öfvade och tjenstvanda delen utträder och oöfvade ”inträda i dess ställe”.
Denna anmärkn. saknar ej sin vigt, men äfven här möta samma svårigheter som vid den föregående.
Att den yngsta klassen måste inöfvas är klart: att, sist exercerad, den äfven bäst har det inlärda i minnet, är också gifvet; att den således i följd häraf har företräde framför de äldre, måste erkännas; men jag påslår derföre icke, att ju ej den mera utvecklade kroppskraften och deraf följande större härdigheten hos de äldre klasserna lemna en för fältlifvet större uthållighet, som måhända öfverväger nyssnämnda företräde.
Svårt blifver dock att bortresonera denna de yngres naturliga förbindelse att, när det gäller, först gå ut, och medgift till en förändring i detta afseende lärer väl svårligen vara att hoppas.
Deremot kan olägenheten af sista klassens utträdande efter fullbordad beväringsskyldighet aldrig undvikas; rättigheten till afsked är då ostridig, och att endast förutsätta möjligheten af en tvungen förlängning af tjenstetiden derutöfver skulle vara att gifva sjelfva beväringslagens hufvudprineip en dödsstöt.
”Bevar ingens
Den 10 Juli. 433 ”Bevii r i/i gens vapenöfning endast för en gang, äfven om ”den fortfor en längre lid, betryggar icke sd mycket om man”skåpets färdighet, som en förnyad om ock kortare öfning”.
Skulle tillgångarne medgifva att. åt första klassen genom förlängd öfningstid gifva en fulländad rekrytbildning redan första året, så vore sådant, efter min tanke, mera ändamålsenligt, än en ut* porlionering af samma tid på flera är.
Hvad man fulländad! inlärt på en gång sitter bättre qvar i minnet och vanan, än en stycketals inhemtad undervisning med långa mellanskof, hvilka äfven medföra en t ids försl ost genom nödvändigt återtagande af det bortglömda.
Samma läromästare under bela lärotiden verkar äfven till större lättnad med afseende å lärdomens bibringande och emottagande, emedan lärare och elev då bättre känna och förslå hvarandra; dessutom blefve sjelfva beväringsplikten mindre tung med ett enda års förlängd öfning, än om fördelad pä flera år, då osäkerheten att erhålla tjenst iller alt ostörd få öfverlemna sig åt något annat lefnadsyrke derigenom betydligt ökades.
I alla fall lärer utsigten att på ena eller andra sättet fä liden för beväringsmanskapets öfningar utsträckt så långt, ali fullständig soldatbildning kan vinnas, icke under närvar, förhållanden vara serdeles lofvande, och Hr Stiernsvärd sjelf torde ej obetydligt hafva bidragit att förmörka den genom sitt förslag att helt och hållet indraga den nu medgifna.
” Bevuringens undervisning och öfning försvaras och för* ''dröjes derigenom, att dess vapenöfning sker ensamt och af ”otillräckligt antal instruktörer.