Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hörde blott tonerna, som upprepades af bergens echo, och med det stilla plaskandet af Rhens vågor tycktes mig det aflägsna susandet af de hemfödda Svenska skogarna blanda sig och hviska mig minnen af allt hvad som är mig ljuft och kärt.
Det var fullkomligen mörkt, då vi lade till vid den lilla staden
Lintz, der vi hvilade öfver natten.
Morgonen d.
9de fortsattes vår fart.
Rhens stränder äro ännu alltid ganska höga och branta.
De ända intill floden gående bergen bestå af skiffer och basalt, i skarpa besynnerliga skepnader.
Vingårdar, ofta med största möda planterade mellan stenarna, eller anlagda på ett slags terrasser, den ena öfver den andra, betäcka merändels de branta sidorna af dessa för öfrigt med ek- och bokskogar höljda berg, som blott i sina skarpaste kanter visa den nakna stenen.
Vid Brohl, der en liten å rusar in i Rhen, är en vulkanisk Tuffsten, som stampas och föres till Holland.
Vi sågo ett fartyg dermed lastas.
Vi landade och gingo upp till det så högt belägna Rheineck, fordom en greflig borg, hvaraf endast ett 180 fot högt torn är qvar.
Fransoserna confiscerade godset.
En Jägmästare köpte det af dem och har byggt sitt hus i ruinerna.
Utsigten är vidsträckt.
De förstörda gamla
Riddarborgarna på båda sidor om floden tilltaga i antal.
Såsom örnar, ha deras fordna ägare byggt sina nästen på dessa klippors högsta, skarpaste spetsar, och derifrån nedslagit på sitt rof, den efter Rhens strömfåra seglande köpmannen.
Det var den tiden, som röfveri var adelig öfning.
Först en begynnande borgerlig ordning gjorde städer och förstar nog starka, att förstöra dessa röfvareslott, – till hvilkas svarta, halfbrutna, underliga torn, till hvilkas floden öfverhängande ruiner vandraren med häpnad upplyfter sina blickar.
Nu äro de blott en ganska oskadlig romantisk skönhet, ej farligare än en Riddare-roman.
Då var här mensklig vildhet parad med naturens.
De urgamla ekarna ha försvunnit ur klyftorna och lemnat vinrankan rum.
De höga trotsiga borgarna ha fallit och murgrönan täcker deras ruiner.
Hvarest vid foten af dessa berg några lifegna i eländiga hyttor skälfde för den öfver dem thronande tyrannens vink, kransa nu trefliga boningar, byar och städer den mäktiga Rhens stränder.
Men utan vinskötseln vore flera trakter ännu här ödsliga, ofruktbara.
Vid dessa branta stränder ses få åkerstycken.
Nu är landet rikt på Bacchi gåfvor, hvilkas plantering och vård likväl ofta är mödosammare, alltid osäkrare än åkerbruket.
Derföre är vingårdsmannen vanligen fattigare än åkermannen.
På 5 till 6 år räknas merendels blott ett godt vinår.
Man har här ej haft något sådant sedan 1822, men hoppas det bästa af det närvarande.
Kommer ett sådant godt vin-år, så betalar det flera föregående års förluster.
De mesta vingårdar drifvas på hälftenbruk.
Hvarje bonde säljer sjelf sitt vin till vinköpare från Cöln, Düsseldorf etc. som en månad efter den i slutet af September och i October infallande vinskörden befara dessa trakter.
– Det är vår gamla skeppares underrättelser, jag hoppas ej skepparlögner.
– För öfrigt äro vingårdarna ej så vackra, som jag föreställde mig.
Deras grönska är blek, och de många störarna, vid hvilka rankan fästes, göra det hela snarare grått än grönt.
Nu uppreser sig den gamla borgen Hammerstein, på en hög öfver floden lutande klippa.
Den var i 30 åra-kriget en vigtig post, intogs af Svenskarna, återtogs af Spanjorerna, och förstördes efter Westphaliska freden.
Strax ofvan
Bonn var fordom en skans, som kallades die Pfaffenmütze.
En annan på en närliggande höjd kallas ännu der Schwedenborg.
Svenskar och Spanjorer besköto hvarandra från dessa fästen.
Vi åto middagen i den gamla, men fula staden Andernach, och foro sedan förbi det nya, täcka Neuwied, beläget på en bergomkransad slätt.
– Till staden förer den högsta och tätaste poppel-allée jag någonsin sett.
Upp i den gröna höjden till venster skimrar Monrepos, Hertigens af Neuwied lustslott.
– Derefter kommer man till der Weisse Thurm, der fordom Cæsar skall gått öfver Rhen, och der General Hoche under Revolutions-kriget verkligen öfverförde Fransoserna.
Ett nu mest förfallet monument, åt honom upprest af Sambre– och Maasarméen, förvarar minnet deraf.
– På andra sidan ses slottet Engers, der Helvigs bott ett par somrar, under det
Generalen var sysselsatt att i de närbelägna jernhyttorna gjuta kanoner.
Här finnas flera jernverk i nejden.
– Det blef efter en regnskur en sval och herrlig afton; – och kl. 7 låg framför oss i den sjunkande solens glans det vid Mosels och Rhens sammanlopp herrligt belägna Coblentz.
– Midt emot höjer sig den i sjelfva berget uthuggna fästningen Ehrenbreitstein, som Fransoserne sökte ruinera, men Preussarne återställt.
För öfrigt ha de senare, sedan de blifvit herrar af Coblentz, omgifvit det med nya fästningsverk på alla sidor.
Här dröjde vi blott öfver natten och fortsatte d. 10de Aug. vår Rhenfart, nu på den så kallade Wasser-Diligencen.
Vi funno den för ingen del angenäm.
Det hällregnade.
Man är inpackad i en slags trång kajuta med en mängd okända personer, af hvilka flera röka elak tobak.
Vill man gå uppå däck, så är detta så litet, sammanpressadt och obeqvämt, att man ej utan stor svårighet kan få sitta.
Allt detta gjorde, att jag föga fick njuta af de vackra Rhenstränderna, hvilkas utsigter ofvanom Coblentz äfven öfverträffa hvad vi förut sett.
Hvilket herrligt land är ej Nassau? – med vin, säd, bergverk, och denna mängd af berömda hälsobrunnar!
Den fruktbara skönheten upphör dock här på andra sidan staden Boppart.
Floden inneslutes nu mest af höga, ödsliga klippor, alltför kala äfven för vinrankan.
– Vi lågo om natten i Sanct Goar, der helgonet af samma namn först skall predikat Evangelium för Rhens fattiga fiskare.
Ännu fångas här förträfflig Rhenlax, och jag fann den förtjena sitt rykte.
– Här vidtager, för den uppföre farande, den trångaste och äfven farligaste delen af floden.
Jag har intet att derom orda.
Vi måste ut d. 11te före kl. 3 om morgonen och färdades genom denna trakt mest i mörkret.
Då det dagades fortfor omgifvelsen att vara vild.
Ifrån Lorch vidga sig höjderna.
– Man passerar det midt i strömmen belägna Hattos torn (eller der Mäusethurm), der råttorna skola ätit upp en hårdhjertad ÄrkeBiskopp.
Efter öfverfarandet af det så kallade Binger Loch, der, vid staden Bingen, Rhen gör en tvär krökning, befinner man sig i den öppna, glada, oändligen fruktbara Rheingau, hvilken floden mellan gröna öar med dröjande vällust synes genomtåga.
Vi åto middag i Rüdesheim, bekant för en af de ädlaste Rhenska viner, som vi proberade i ett par flaskor af 1822 års skörd.
Det kostade likväl på stället omkring 3 Rdr svenskt b:co bouteljen.
I allmänhet äro de goda vinerna äfven på stället dyra.
Man spar dem till utförsel och dricker de medelmåttiga.
Ifrån Rüdesheim till Mayntz genomfar man ett af de skönaste landskaper, i sjelfva verket det gladaste, det herrligaste jag någonsin sett.
På ena sidan har man det gamla Ingelheim, fordom Carl den stores boningsplats, derutöfver der Fichtenwald, bortom i det blå fjerran Donnersberg, – på andra sidan hela sträckningen af det sköna, skogbeklädda Taunusgebirge, – emellan dem den fruktbaraste slätt med perlerader af vackra städer, byar, åkerfält, vingårdar, lundar – i midten den breda, lugna, majestätiska Rhen, på hvilken vi summo.
Invånaren i dessa af naturen välsignade bygder är glad, frimodig, frispråkig, talar gerna och med stolthet om sitt lands skönhet, och med en slags hänryckning om sitt vin, hvars egenskaper han i de mest poetiska bilder upphöjer.
En jemnförelse emellan de särskilda vinsorterna är ett älsklingsämne.
Dess emellan utgjuter han rikligen sin harm öfver Storhertigen af Darmstadt, till hvilken detta paradisiska land nu hör.
De många små nyskapade souverainiteterna tyckas verkligen vara Tysklands förbannelse och en hufvudorsak till det allmänna missnöjet.
– Man tyckte mer om Fransyska regeringen, med hvilken det dock var besked, och som gaf svar på lika många dagar från Paris som man nu får vänta veckor från det närbelägna Darmstadt.
Den fordne Prefecten i Mayntz Jean Bon St.
André, hvars minne ett monument förvarar, omtalades med aktning och tacksamhet.
Såsom till en gyldeneålder ser man likväl tillbaka till den tid, då man lefde under den milda Krokstafven d. v. s. då den gamle Churförstens af Mayntz kräkla var detta lands scepter.
– Under sådana samtal med våra resekamrater anlände vi om aftonen till Mayntz.
Denna stad med sitt dråpeliga läge, vid Maynflodens sammanlopp med Rhen, ämnad att beherrska denna herrliga nejd, är en af naturen betecknad historisk lifspunkt.
Också slå här historiens pulsar från gamla tider.
Redan år 13 före Christi födelse uppstod här under den Romerske fältherren Drusus af ett Romerskt läger en fästning.
Du kan från Drususstenen – en Romersk ruin innom Citadellet, som jag besteg – ännu öfverskåda trakten; liksom du i Bibliotheks-byggnaden bland andra antiqviteter kan se en mängd
Romerska grafstenar, funna i nejden, och nu i ordning uppställda genom Professor Lehnes försorg.
De äro mest efter soldater.
Namn, födelseort, Legionens nummer äro uthuggna på hvarje sten.
Man ser att dessa soldater, som här i Romersk garnison funno döden, voro sammanbragta från vidt aflägsna länder.
– På udden af Mayn’s och Rhens sammanlopp byggde Kejsar Trajanus ett castell, Carl den store en borg, Gustaf Adolf fästningen Gustafsburg.
– Hvilka namn! – och på platsen ses ej spår efter ruinerna.
– I medeltiden var Mayntz hufvudsätet för det Rhenska Stadsförbundet, förnämligast upprättadt till Rhenfartens skyddande mot de adliga Röfvarborgarna, hvilka det ock förstörde.
Här lefde Guttenberg, Boktryckeriets uppfinnare, och man visar än hans hus.
– Nu är Mayntz, som från 1797 till 1814 af Fransoserna beherrskades, hufvudstaden i RhenHessen (ehuru Storhertigen bor i Darmstadt) och en af Österrikare och Preussare, på Tyska Förbundets vägnar, besatt hufvudfästning.
Staden är för det mesta gammal, ful och trång.
Dock har den flera vackra platser och märkvärdiga byggnader.
– Vi sågo målningsgalleriet, som äfven befinnes i Bibliotheks-byggnaden och har flera goda taflor, i synnerhet en ypperlig Madonna.
Målarens namn har jag ej förr hört:
Lorenzo Sciarpelloni, en vän och kamrat af Leonardo da Vinci.
Vi lemnade Mayntz efter halfannan dags uppehåll den 12te Aug. om middagen.
Den för sin skönhet så berömda vägen, die Bergstrasse, som skulle fört oss öfver Darmstadt till Heidelberg, var lockande.
Vi föredrogo dock att taga vägen öfver Oppenheim och Worms.
Midt för Oppenheim gick Gustaf Adolf öfver Rhen.
Stället är utmärkt genom en stenpelare, som kallas die Schwedensäule, men som står på högra Rhenstranden, så att vi ej på närmare håll kunde betrakta den.
Oppenheim ligger på en höjd å den venstra stranden, ett stycke från floden, som likväl då vattnet är högt, öfversvämmar det mellanliggande låga landet.
– I Tyskland är Gustaf Adolf i egentligaste mening i hvars mans mun.
Hvarje barn känner honom.
Öfverallt hvar han sjelf varit, har man något att om honom berätta, ofta med vidunderliga tillägg på Folksagans vis.
Så säger folket, att han gick öfver Rhen på en ladudörr.
Vi foro i dag beständigt öfver hans fordna krigstheater.
Ty han intog Worms, efter att ha gått öfver Rhen.
Worms, der vi hvilade öfver natten, är en ganska gammal och märkvärdig stad.
Den fanns redan i Romerska tiden.
Hit förlade de gamla sagorna fabelhjelten Sigurds, Brynhildas, Niflungarnas äfventyr, hvilka Norden i Eddas qväden och i folkvisor firat.
Här var under medeltiden en hufvudpunkt för Tysklands vigtigaste angelägenheter: här stod slutligen Luther inför Kejsarn och Riksförsamlingen.
Man visar ännu i grannskapet en alm, under hvilken han hvilat sig på vägen.
Byggnaden, der
Riksdagen hölls, är nu förstörd, och en ful Luthersk kyrka står der i stället.
Den gamla catholska
Domkyrkan är deremot en af de skönaste och mäktigaste göthiska byggnader jag sett.
Den är byggd af röd sandsten.
Vid närmare påseende störes dock intrycket deraf, att hvalfvet ofvantill synes bredare än nedan och pelarne i samma rigtning lindrigt utåt lutande.
Var det synvilla 1 eller verklighet?
Jag säger såsom det föreföll mig.
– I Fransosernas mordbrännarekrig 1689 förstördes Worms.
Nu har denna stad, som ännu vid 30 åra-krigets slut ägde 30,000 invånare, blott 6000, som mest föda sig med åkerbruk och vinskötsel.
(Här vexer det herrliga Rhenska vinet, som kallas Liebfrauenmilch.)
Darmstadtska regeringen, under hvilken Worms nu lyder, synes ej egnad att bringa staden till flor igen.
Rhen är här full af öar.
Landet omkring, obeskrifliggen fruktbart och herrligt, förtjenar ännu sitt gamla namn af die Wonnegau (glädjebygden).
Under alla krig mellan Tyskland och Frankrike har det legat i vägen och blifvit ödelagdt.
En dålig styrelse har emellanåt gjort sitt till; men jag tror verkligen på sanningen af hvad en Tysk sade mig:
”detta land är omöjligt att förstöra; så stora äro dess naturliga förmåner.” –
Ifrån Worms reste vi den 13de öfver det RhenBäyerska
Frankenthal till Manheim, der vi åto middag och tillbragte några timmar med att beskåda staden och slottet.
I staden är idel ny regelmässighet – allt blott för cirkladt och städadt – i slottet småprakt, allongeperuks-smak, ingen ting stort och ädelt.
– Den mycket omtalda samlingen af gipser efter antiken syntes mig temligen fåtalig – målningsgalleriet interessantare – flere Teniers– landskaper af Ruysdal – af van Goyen.
Här gjorde jag bekantskap med en mig förut obekant
Nederländsk mästare Dietrich, som syntes mig stor i landskap.
Jag såg tvenne djurmålningar af Paul Potter – Agar i Öknen, en herrlig tafla och landskap af Caspar Poussin – flera goda Italienare – i synnethet ett sofvande barn af Albano.
På vägen från Manheim till Heidelberg besågo vi den berömda trädgården i Schwetzingen, som har åtskilliga vackra partier, men ännu flera dyra och fula orimligheter, och, då den är belägen på flacka fältet, ingen gynnande natur.
Den är anlagd af den slösaktiga och smaklösa Churfursten Carl Theodor af Pfaltz.
– Vi kommo till Heidelberg först i mörkret.
Här öfver d. 14.
Denna stad har ett idealiskt skönt läge vid floden Neckar och sjelfva ingången till Neckardalen, hvilken man kallar Tysklands Italien – ”med rätta” – står i min plånbok: – så skrifver man tanklöst.
Jag har ju ej sett Italien? får kanske aldrig se det?
– Du kan taga detta ad notam, såsom ett litet prof på huru de lärde skrifva.
– Hvad beskrifva och bedömma de ej?
Och hur många af dem ha sett och erfarit?
Tankar och känslor – (second hand, säger Engelsmannen), ur andra till hundrade handen, – huru många böcker fylla de ej?
– Men jag vill ej förarga mig öfver mina medbröder i skrået, endast tillönskandes dem, att de, såsom en svinahjord, tid efter annan måtte drifvas till skogs för att lära sig hitta hem igen.
– Det var om det vackra Heidelberg jag ville tala.
– Till traktens fruktbarhet kan du dömma deraf, att de berg, hvaraf den lilla staden inneslutes, äro höljda af äkta kastanier och mandelträn.
Ungefär på halfva höjden af det ena berget, liksom öfverhängande staden, ligger den berömda slottsruinen.
De Pfaltziske Churfurstarne byggde i århundraden på detta slott och ha der nedlagt ofantliga summor.
Här firade sedermera en Svensk Konung, Carl IX, sitt bröllopp midt i vårens prakt d. 11
Maj 1579, sedan han året förut här besökt Churfursten Ludvik VI. och ”af det ljufliga omgänge honom vederfors, fattat behag till hans dotter Fröken Maria, som då var på sitt 15de år” – säger Werwing.
Här uppehöll sig i sina glada dagar den stolta Engelska Konungadottern Elisabeth, som förmådde sin svaga gemål Fredrik V. att gripa efter Böhmens krona, och sedan med honom fick tömma till botten olyckans kalk.
En del af slottet byggdes på hennes befallning.
Fransosernas mordbränneri i Pfaltz år 1689 förstörde äfven denna herrlighet.
Vilddjuret, Generalen Melas, lät här då nedhugga tjugufem unga flickor, som hvitklädda med blommor i händerna utsändes att knäfallande bedja om sina fäders lif.
Heidelbergs borgare tvungos att sjelfve antända sina hus.
Melas är nu ett hundnamn i Pfaltz.
Vid slottet ser man ofantliga stycken af de fasta tornen kastade på långt afstånd genom ruinerna.
– Tänk på all denna förstörelse, och betrakta sedan denna skönaste af ruiner!
Byggnaden brändes och sprängdes tvenne gånger, återställdes till en del, och led åter af åska, eld och brand.
Men ingen förstörelse har kunnat utplåna bilden af hvad den varit; och kanhända är den i sitt närvarande tillstånd skönare, än den någonsin var i sin fulla, ostörda prakt, den tid, då ännu inga björkar, lindar, kastanier tittade ut genom de höga fenstren, då murgrönan ej ännu klädt de störtade tornen och murarna och insvept de konstrika bildverken och sjelfva de gamle Churfurstarnes statuer i sitt gröna sammet.
Den yppigaste vegetation har blomstrat upp i förstörelsens fotspår och med nytt lif öfversvämmat all förödelse.
Förstar och hof ha flytt från detta praktens fordna hemvist.
Men naturen har i stället slutit den herrliga ruinen i sina moderliga armar, och de saftfulla, öfverallt mellan kostbara pelare, dörrposter och monumenter, framspirande plantorna och löfven synas komma fram ur skötet af en oändlig fruktbarhet.
Här drypa förgängelsens fotspår af fetma.
Jag har aldrig sett dess bild skonsammare, ljufvare.
Sjelfva sorgen borde här bygga en minnesvård med inskrift:
Jag vördar tidens läkande hand.
Ställets egna behag ökes genom utsigten.
– Du har staden under dina fötter – med den vackra bryggan öfver floden, – midt emot Heiligenberg med sina acacier och mandelträn, – framför dig den sköna af Neckar genomströmmade slätten, med blick öfver Schweitzingen, Manheim m. m., – Rhen framskymtar såsom ett silfverband – bortom den de blå Vogeserna.
– Det dugde att se i aftonsolen.
Mina besök här voro hos den berömde Philo- och Mythologen Creuzer och hos Historikern Schlosser, som bägge emottogo mig med välvilja.
Den förre har någonting mildt, ja vekt i sin yta, den senare
tvertom.
Vänner äro de ej särdeles.
Schlosser har tagit parti i den gamle Vossens med grekisk eld förda krig mot Creuzer, och är både i politik och critik en Vossian.
Hos Schlosser åt jag en glad middag.
Det är en man ända fram.
I Historien kan hvar och en lära af honom.
En vänlig Läkare Hofrådet Nägele, hos hvilken Amalia anmält oss till det bästa, har för öfrigt i Heidelberg varit vår vän och ledsagare.
Hemkommen om qvällen träffade jag i mitt rum det första Fortepiano jag vidrört sedan i Upsala.
Jag var törstig efter musik och, jag blygs ej att säga, grät vid mina egna melodier.
En Fortepiano-qvartett ur E moll har arbetat i hufvudet på mig under hela vägen.
Jag skall skrifva upp den när jag kommer hem.
Den 15de middagstiden lemnade vi Heidelberg – olyckligtvis i hällregn, som fortfor, så att vi föga fingo njuta af den sköna vägen genom Neckardalen och till Heilbronn, der vi lågo om natten.
Vi anlände den 16de om aftonen hit till Stuttgard.
Nürnberg d. 21 Aug.
Hvad jag ytterligare har att säga om den gamla Tyska målarekonsten, kan ej bättre meddelas än från detta hufvudsäte för densamma – det andra näst Cöln, och dock huru olika!
– Nürnberg är ock en gammal stad, en stor stad, fordom en af Tysklands mäktigaste städer, men för öfrigt en fullkomlig motsats till Cölns dunkla ödslighet.
Nürnberg är med all sin gammalmodighet, en renlig, en treflig, ja en glad stad – i alla afseenden bilden af en vacker ålderdom.
Att dess högsta flor inföll senare än Cölns, och af Reformationen, hvilken Nürnberg af alla Riksstäder först omfattade, till en början snarare ökades än minskades, har utan tvifvel hufvudsakligen bidragit dertill.
Dermed må vara huru som helst; man ser i detta den Tyska industriens fordna hufvudsäte, att borgerlig flit gjort ljust omkring sig.
Det var den Boisseréska målningssamlingen, som drog oss till Stuttgard, der den nu befinnes2, och med mycken liberalitet visas af ägarne, hvilka sedan 1821 äfven i förträffliga stentryck gjort dess förnämsta skatter mer tillgängliga för allmänheten3.
– Du väntar dig ej lång beskrifning på målningar: sådant är mest förlorade ord.
Således blott en historisk öfversigt i kortaste mått af samlingen!
– Den kan anses utgöra tre stora afdelningar.
Den första innehållande bilder af mästar Wilhelm af Cöln och hans efterföljare eller den gamla Cölniska skolan, som begynte i 14de århundradet: – den andra innefattande Johan von Eycks och dess lärjungars målningar af 15de århundradet: – den tredje arbeten af åtskilliga Tyska mästare ur särskilda skolor i 16de århundradet.
– Den Cölniska skolan begynte att med blomstrande färger upplifva de stela Byzantinska helgonbilds-formerna.
– Man ser nu här flera mästar Wilhelms arbeten – enstaka apostlar eller helgon på guldgrund med architektoniska sirater, liksom voro de målade efter de i träd skurna figurer, som man i dylik omgifning ser på gamla altartaflor.
För öfrigt har maneret bibehållit sig länge, också sedan konsten stigit.
Äfven Albrecht
Dürer har någon gång målat så.
I figurerna äro hufvudena uttrycksfulla, förträffliga, det öfriga döljes af långa, ofta tunga draperier.
Kronan i samlingen, af detta slag, och i allmänhet näst Dombilden i Cöln, torde den heliga Veronika med Frälsarens hufvud på svettduken, och de små Englagrupperna, vara.
Bröderna Hubert och Johan von Eyck ha befriat måleriet från guldgrunden och uppfunnit både perspectiven och oljemålningen.
Den trognaste uppfattning, liksom porträt i allt, af naturen, var den nya riktning de gåfvo konsten.
Anordning och gruppering äro konstlösa, färgen af en ypperlig klarhet.
Oljemålningen behandlades i början som en hemlighet; men den sorgfällighet, hvarmed äfven sedermera desse gamle målare sjelfve tillagade sina färgor, har utan tvifvel mycket bidragit till glansen och varaktigheten af deras colorit.
Allt ser friskt och nytt ut.
Teckningen är ofta ofullkomlig.
I allmänhet herrskar, hos bröderna Eyck och deras skola, i figurerna en slags mager prakt.
– I den tredje perioden uppträda flera skolor: den Öfvertyska täflar med den Nedertyska.
Man märker en större mångfaldighet och Italiens inflytande.
Teckningen förbättrar sig.
Färgen förblifver, särdeles hos Nederländarne, oupphinneligt praktfull.
Dock har det främmande inflytandet ej trängt till det inre.
Hufvudcharakteren är den samma.
– Ur denna sista, rikaste period förvarar samlingen de taflor, som gjort det djupaste intycket på mig.
Ibland dem vill jag i synnerhet nämna trenne.
Den första ett Christus-hufvud af Hans Hemling, märkligt, emedan det bibehåller den i kyrkan genom alla århundraden sig lika, i mångfaldiga bilder uttryckta, traditionen om Frälsarens utseende, men här i högsta fullkomlighet måladt.
Det är ett gudomligt hufvud; och här ville jag tillägga, det är mer, det är ett menskligt, ja till sin charakter ett porträt, ett individuum, men det högsta.
Det andra, som jag ej glömmer, af samma mästare, kunde man väl kalla en Epopé i målning.
Föreställ dig hela Frälsarens och hans närmastes lefnad genom alla hufvud-epokerna af Christi historia, till hans lidande, himmelsfärd och slutligen den Heliga Andes utgjutande öfver lärjungarna – allt på en enda stor tafla!
Man må klandra den enfald, som här framställer allt i ett, det oliktidiga, som liktidigt; detta tadel ger rum för beundran, då man närmare betraktar detta förvånande verk, klarheten, fulländningen, uttrycket, och i de särskilda scenerna gruppering och composition af dessa många hundrade figurer.
I de bägge sista afseenden är i synnerhet
Pingst-scenen ypperlig, och torde kunna mäta sig med allt hvad konsten har förträffligt.
– Slutligen må jag, för det tredje, nämna Maria på dödssängen – (af Schoorel) – redan halft förklarad, döende, omgifven af all catholicismens ståt, prester, crucifix, vaxljus, vigvatten, rökelse, rosenkrans, och bedjande och tjenande personer, som äro sysselsatte med detta – men allt måladt så, som man väl aldrig andra gången ser det måladt.
Här följande ur min plånbok!
– Färg är väl något yttre, men, der den är naturlig, tillika en utslagen blick ur tingets natur, som i någon mån säger till om dess egenskaper; i synnerhet der ögat ännu ej finnes, hvari blicken får en egen organ.
– Blommorna drömma så sköna färgor, emedan de ännu ej ha ögon.
Med ögat blir all annan färgblick mindre betydande; ty här blickar det inre sjelf fram.
Den högsta blick är själens egen, och själfullast den, som har mest individuell charakter.
– Hos den forntyska målareskolan är färgen ännu mest en yttre.
Deraf den bländande färgprakten i tyger och andra liflösa föremål.