Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då hvar och en, som begår äfven den minst betydliga stöld, måste undergå denna offentliga bestraffning, så hemställer jag till en hvar, som t. ex. här i Stockholm sett huru detta straff undergås, hvad verkan det har på den brottslige och den sorn ser det, och om det någonsin anses som ett straff eller icke snarare som ett spektakel, hvarpå man skådar med afsky och vämjelse, då den brottslige, medan han sitter på pallen, ofta söker att på det mest scandalösa sätt både hos presten och församlingen afleda uppmärksamheten från det egentliga ändamålet roed hans dervaro, nemi. försoningen, och visar huru litet han bryr sig om hela acten.
För öfrigt och då redan fullkomlig offentlighet i sjelfva domen existerar, enär hvar och en, som blir dömd för stöld, blir det offentligen, och således uti det offentliga af domen en tillräcklig bestraffning förefinnes; så hemställer jag, om man bör söka att ytterligare göra denna offentlighet skadlig, derigenom att man gör alldeles omöjligt för den brottslige att återkomma i samhällets sköte, ty i allmänhetens sinne är inrotadt en sådan afsky för den, som en gång suttit på skampallen, att en sådan person ej fördrages af andra.
I den församling, der jag bor, hände en gång, att en person, som i allmänhet var en beskedlig karl, varit drucken i kyrkan samt derför blef stämd af länsmannen och fick sitta på pallen.
Han hade icke begått något annat brott, men ingen menniska ville derefter hafva honom i sitt samqväm.
Hvad skulle det blifva af denna syndare?
Jo! han blef en Inndsstrykare, ty ingen ville tåla honom i församlingen, oell då han uttog sitt preslbevis, infördes deri hvad straff han undergått, hvarföre ej heller någon annan församling ville mottaga honom.
Hvar han nu finnes vet jag ej, men förmodligen har han stannat på något correclionshus.
Så måste det gå med livar oell en, Den 22 Juli e. m. sorn underkastas ifråga var. straff.
En hvar vet, att nästan hvarje yngling har begär för alt snatta.
Om nu en sådan förbrytelse, begången sedan han fyllt l5 år, blefve offentligen framdragen, så vore det en gifven följd att han blefve en förlorad varelse, och i stället för en obetydlig förbrytare en för samhället högst farlig person, som från det eria steget fördes till det andra och slutade sin bana på correclions-inrättningen.
Derföre tror jag tiden nu vara inne att upphöra med dessa skamst!aff, såvida möjligt är.
Jag instämmer i den proposition Frih.
Boye framställt och anhåller att få upptaga densamma, i händelse Frihrn skulle anse sig böra derifrån afstå.
Ämnet har så mycket blifvit utveckladt, isynnerhet af denna värda Frih. äfvensom af några andra ledamöter, att jag har föga alt tillägga.
Jag vill blott upptaga, att man mycket talar om nödvändigheten deraf, att samhället genom stränga straff afskräcker dem, som äro på vägen att begå brott.
Deremot tager jag mig friheten fråga, om ej samhället har en annan förbindelse, nemi. den att ställa så till att det icke genom sina lagar skapar brott.
Ett sådant fall har redan blifvit framstäldt såsom en följd af kyrkoplikten; men det är ett annat, hvarpå man ännu icke fästat uppmärksamhet, nemi. just den följd, som uppstår deraf, åtminstone i de större städerna, att, till följe af tjufnadsbrottets nuvar. urbota beskaffenhet, personer, som derför blifvit misstänkte, på blott halfva skäl arresteras och inkastas i fängelser bland fulländade brottslingar, och sålunda genom säilskapande med dem småningom bildas till ljufvar, äfven om de förut icke varit det.
Detta anser jag vara det egentligaste och vigtigaste skälet, hvarföre jag för min del ville hafva bort kyrkoplikten.
Man talar för öfrigt visserligen om nödvändigheten alt för- tjufnad hafva en urbota bestraffning; men R. o. Ad. täcktes erinra sig, att bestraffningen för stöld i alla fall blir urbota för alla sådana händelser, der icke tjufveri har tillgång att böta flera gånger det stulnas värde, och nu är förhållandet vanligen sådant, att den, som begår detta brott, icke äger mycket att böta med; och inträffar det återigen, att personer blifva dömde för att hafva gömt tjufgods, så synes det mig ej vara en så ringa näpst, att de se sig blottställde för att sedermera, i följd af ransakningens och domens offentlighet, blifva utsatte för sina medmenniskors förakt och ratade i de samqväm, der de förut varit sedde.
Jag kan slutligen ej annat än beklaga, att jag här hör en Regeringens ‘ledamot, om hvars benägenhet för det nya lagförslagets ideer man förut hört talas, vid alla de tillfällen, då fråga uppstår om antagande af dessa ide'er, som innefatta någon lindring, tillstyrka bibehållande af det gamla, och 3l6 De n 22 J ul i e. m. jag kan ej underlåta att på samma gång följa en här allmän plägsed, i det jag förklarar min enskilda högaktning för den man, som vanligen icke varit böjd för antagandet af samma lagförslag, men nu ordat för den mildare tolkningen.
Hr Pubbi ng, Arvid; Då en värd talare yttrat, att ifrågavar. straff skulle förlora sin egenskap af urbota, i den händelse det vore stadgadt, att vatten och bröd-straffet borde användas och spöstraffet ej komma i fråga , och då 2-.ne andre ledamöter derefter, förmodligen af denna anledn., synts hafva fortgått på samma grund, anser jag mig skyldig att för det första förklara, att det ingalunda är den urbota beskaffenheten af ett brott, som bestämmes deraf, att det kan försonas med vatten och bröd, utan den urbota beskaffenheten af ett brott består deruti, att derför ej får bötas med penningar.
Nu har väl en talare å andra sidan sagt, att så snart olofliga tillgrepp och straffen derför ansågos för sådana brott och straff, söm blott åtföljas af enskild skrift, så skulle deras urbota beskaffenhet, såvida dessa brott för öfrigt fingo umgällas med penningar, upphöra.
Det har likväl icke så varit ansedt, utan äfven för snatteribrott har man häktat personer och trott sig dertill berättigad, emedan snatteri-förseelsen icke kunde helt och hållet försonas med penningar, utan förutsatte skyldigheten att undergå enskild skrift.
Skulle nu till denna enskilda skrift ytterligare komma, då tjufnad blifvit begången, att allmänt kungörande från predikstolen af den brottsliges namn och det brott han begått jemväl borde äga rum, så gåfve detta en ytterligare anledn. att fortfarande, och ehuru den allmänna kyrkoplikten, sådan den förut varit med personlig inställelse, borttages, anse tjufnadsbrottet urbota, och om så icke eljest skedde, kunde det lätt med ett par ord i det förändrade lagsladgandet tillkännagifvas, att sålunda böra anses.
Sålunda behöfde icke uppenbara kyrkoplikten bibehållas, blott för att få tjufnadsbrotten till urbota.
A den andra sidan har en talare här midtemot, understödd såsom jag tror äfven af andra, flera gånger upprepat, att uppenbara kyrkoplikten icke afskräcker från begående af brott.
Han har likväl, då han utvecklat detta närmare, ganska riktigt efter min tanke inskränkt sig till den brottsliga personen, som skall undergå detta nesliga, skamliga och förhatliga straff, men della har varit en, och om den verkan straffet kunnat hafva på flertalet eller församlingen, som åselt det, har han icke talat.
Är det sanut hvad han och flere andre yttrat, att delta straff åses med vämjelse och afsky, samt att det anses vederstygglfgt; så måste det också vara sannt, och jag måste, på grund af den erfarenhet jag inhemtat, vitsorda, att af allt straff för stöld är ' det Poll 31 Julie. m. ai7 det säkert icke något, sorn så mycket afliåller den allmänhet, som kan vara benägen att stjäla, som just denna kyrkoplikt: och om också de, hvilka bo i Stockholm, annorlunda än de som bo i landsbygden, bedömma kyrkoplikten, eller såsom ett straff, med hvilket den bestraffade begår gäckeri; så måste jag likväl, såsom tillhörande de sednare, förklara, att på landsbygden är det ingalunda allmänt, att den som ställes pä piik.tpaIlen, för att undergå kyrkoplikten, på något sätt gör gäckeri af detta straff, utan tverlom visar den största nedslagenhet och undergår den djupaste förödmjukelse, — och att detta verkar starkt på församlingen har jag sjelf vid många tillfallen kunnat bedömma.
Jag måste medgifva, att jag, vid betraktande af denna fråga, varit med mig sjelf i mycken strid, och det är endast under den tillförsigt jag hyser för nuvar.
Styrelsen och styrkt af det yttrande Just.- statsministern hur behagat afgifva, att en snar förändring i våra oriktiga strafflagar förestår, — det är endast, säger jag, under en sådan tillförsigt, jag slutar mig till den mening han här framställt.
Det är, medan stölderna och tjufvarne tilltaga i antal och djerfhet, måhända mindre väl betänkt att borttaga det starkaste correctivel deremot; men å andra sidan anser jag lagstiftaren knappast vara berättigad att bibehålla ett straff, som förvärrar den brottslige, ehuru, under närvar, förhållanden, det må vara förlåtligt.
Om jag icke orätt fattat ett yttrande af en värd talare på andra sidan, har han trott, att derigenom att man motsatte sig den nu ifrågavar. förändringen, skulle man dels ifra för stränga straff i allmänhet, dels motsätta sig det nya criminal-lagförslaget.
Jag har icke föreställt mig, att någon sådan tanke tillhörde den, som motsatte sig förevar, förslag.
Strängare straff än de, som verkligen erfordras för afhållande från brotts begående, tror jag af alla lagstiftare anses onyttiga.
De öfverskrida sina gränser och motverka snarare än de underhjelpa säkerheten för samhället.
Det nya lagförslaget tror jag för min del, att alla önska målte till sina hufvudgrunder snart kunna antagas till verkställighet.
Jag har äfven i frat derför och sökt framställa förslag ledande dertill; men det är en väsendtlig skilnad emellan det nya lagförslaget och den nuvar. lagen, emedan det förra stadgar fängelse äfven för stöld, och den gamla lagen åter stadgar för första och andra resan stöld blott böter, och del är blott i saknad af tillgång dertill, som kroppsstraff skall äga rum.
Den brottslige skall första gången böta 3 gånger och andra gången 4 gånger det stulnas värde.
Då är brottet icke urbota, emedan derför kati botås med penningar, och vid sådant förhållande kan ej heller arrest äga rum.
Således måste det vara ovedersägligt, att efter den nya lagen blir stöld skäl till arrest, men icke efro H. 28 ai8 De ii aa Juli c. m. ter den ou gällande lagen, ifall uppenbara kyrkoplikten borttages; oell på della förhållande, sorn jag trodde allmänt bekant, liar jag slödt mitt påstående derom, att del ofia skulle inträffa att tjufveri, som kunde gripas med bördan på ryggen, måste släppas och ej kunde arresteras.
Det är visserligen sannt, alt ofta, när man ser brottslingen straffas, väckes medlidandet, och man tycker att det är synd med honom; men delta är likväl ett nödvändigt ondt.
Man kan icke undvika straff, ty huru skulle det annars tillgå?
Jag vet icke på hvad sött man utan straff skulle kunna bibehålla ordning och säkerhet i ett samhälle.
Emedlertid är det ganska säkert, att olika personer se sakerna från olika synpunkter.
Deri ene betraktar blott brottslingen och bans lidande, den andre ser mera på samhället i det hela, på hurudnna tankarne i allmänhet i landet äro, och hvad verkan det skulle göra om man nu borttog en påföljd, för hvilken man har mycken respect.
Under många år har sådana olika tankar varit rådande äfven bland jurister, och om det tillätes mig, så vill jag derom berätta en liten anekdot.
För närmare 5o år sedan voro i en hofrätt 2:ne ledamöter, som alltid voro af olika tankar i tjufnadsmål.
Den ene friade så många möjligt var, den andre fällde oftast.
Presidenten fästade en gång uppmärksamheten derpå, och frågade: huru kommer del till att den ene ledamoten nästan alltid fäller och den andre friar?
Jo! svarade den ledamot, som var af den strängare meningen, det kommer deraf, att min värde medbroder sätter sig i tjufvens ställe, och jag deremot sätter mig i den bestulnes sfälle.
Jag hoppas, att ingen anser detta yttrande för sig förnärmande.
Så upptogs det åtminstone icke af den, emot hvilken det fälldes; men detta visar, huru olika meningarna varit och säkerligen komma att förblifva.
Jag ber om tillgift för det jag ånyo uppträder i en fråga, deri jag saknar all annan kännedom, än den man förvärfvar i det praktiska lifvet.
Boye har såsom skäl , hvarför han yrkar bifall till detta betänk., bland annat sagt, att Hr Gunlhers reservation saknar princip eller eonseqvens.
Jag har icke den juridiska insigt, att jag tilltror mig kunna försvara den ifrågavar. juridiska conseqvensen, men jag anser det vara lagstiftarens pligt att vara så conseqvent, att han söker förekomma tjufnad, och för sådant ändamål synes mig kyrkopliktens bibehållande behöfligt, tills vi få mera skärpta straff för detta brott än vatten och bröd ; och som sagdt är, anser jag detta vara en princip eller en eonseqvens, sorn lagstiftaren bör vidblifva.
Cederström, Thure, bar sagt, att kyrkoplikten ej verkade till förekommande af blott, och detta sitt påstående hur han velat bevisa dermed, att tjufnadsbrotten tilltagit, under det kyrkoplikten ägt rum.
Om han conseqvent fullföljde denna argumentation, så kunde han komma lill den slutsats, att, Den as Juli e. ra. 219 om ninn bortloge alla straff, skulle brotten upphöra.
— Frih. Cederström, Anders, har sagt, att kyrkoplikten numera icke kunde anses såsom ett straff, utan såsom ett spektakel eller gyckelspel, och han berättade straxt derefter om en petson, sorn varit föremål för ett sådant spektakel, att han blifvit afskydd af alla sina grannar.
Dermed har Frihtn kraftigt ådagalagt, att kyrkoplikten är ett i hög grad varnande och afhållande straff.
— Hr Hjerta bar gjort en fråga, nemi. den, om icke samhället har en förbindelse, att icke tillskapa sådana lagar, som alstra tjufvar.
Jag tager mig friheten att till svar derpå hemställa, om icke samhället, ifall lagarna blefvo alltför milda, så att de icke afskräckte från brott, skulle just genom sådana lagar alstra tjufvar, enär ingen i sådant fall skulle af fruktan afhålla sig från att stjäla.
Det nya lagförslaget innehåller, om jag ej misstager mig, att hvarje tjufnad första gången skall beläggas med straffarbete från 6 månader lill 3 år o. s. v. då den förnyas.
.När sådana skärpta straffbestämmelser blifva i lagen intagna, då tror jag alt man kan upphäfva ifrågavar. hårda straff, som äfven jag anser mindre riktigt, så snart det kan umbäras; men i närvar, stund och vid den låga ståndpunkt, hvarpå nu bildningen beklagligen slår hos det lägre folket, skulle jag tro det vara högst vådligt och ville jag ej taga på mitt ansvar att med min röst hafva bidragit till bifall å detta betänk., utan vidblifver jag hvad jag i detta afseende yrkat, nemi. godkännande af Hr Giiulhers reservation.
Om frågan icke just nu skulle afgöras af R. o.
Ad., skulle jag visserligen icke ännu en gång besvära i delta ämne, men detta är en så vigtig sak, att man icke bör se på några ögonblicks tid, om någon upplysning derigenom kan vinnas.
En värd talare midlemot har ansett det ligga något vådligt för samhället deruti, att, i följd af uppenbara kyrkopliktens borttagande, man icke kunde arrestera för stöld tilltalade personer.
Jag för min del tror, att delta vore ett ganska godt ändamål i allmänhet, och att i visst afseende ett botemedel mot brottslingars tillskapande skulle vinnas, om man kom derhän , att så få arresteringar som möjligt behöfde ske.
Då man sagt, att samhällets säkerhet derigenom skulle förnärmas, ber jag att få fästa uppmärksamheten derpå, att rättvisan i allt fall har tillräcklig säkerhet att hinna den för tjufnad misstänkta personen ; tv 0111 lian har förmögenhet och är bosatt der han anklagas, så kan han svårligen annat än stanna qvar, och då är han alltid lill hands för att dragas för rätta, och om han också rymmer, så är man af med honom, då förlusten icke är stor.
Har han åter icke förmögenhet och fast bostad, så är han en person, som justitian kan bemäktiga sig på andra grunder än det angifna tjufnadsbroltet, och således svårligen mera än någon annan kan undgå bestraffningen.
En värd 1 '10 Den 11 Juli e. m. talare har ordat om nödvändigheten af skarpa lagar, för att derigenom afskräcka från brott.
Jag medger att skärpan kan vara nyttig i vissa fall, nemi. om man kunde drifva den derhän, såsom hos vissa folk, alt alla tjnfvar hängdes, hvilket visserligen vore det radikalaste för att lätt blifva af med dem; men det finnes något kalladt rättskänsla och mensklighet, soin säger att ett brott emot äganderätten, isynnerhet när det ej är qvalificeradt, icke utgör ett sa förskräckligt brott, att man bör hänga den, som dertill gjort sig skyldig, hvarföre också i sednare tider sådana brott i flera lander, der man för dem fordom hängde menniskor, funnits kunna försonas med lindrigare straff.
Det torde vara en vågad sats att framställa, men kunde måhända löna mödan att tänka på, huruvida ett brott mot äganderätten, inskränkt lill en lösöre-persedel, som en dertill oberättigad person bemäktigat sig, i sjelfva verket är ett större brott, än ett brott, begånget emot en person, af hvilken man slår armar och ben, hvilket nu i de flesta fall icke medför urbota bestraffning.
Om man gör denna jemförelse noggrann!, skall inan efter min tanke slutligen komma lill den slutsats, att man kanske i allmänhet gjort sig en alltför sträng ide'e om brotten emot äganderätten.
Jag menar derföre icke , att man bör på något sätt förringa äganderättens nytta och dess princip.
Egendomsrättens gemensamhet är visserligen en princip, som af svärmare och utopister i andru länder äfven blifvit yrkad, och som varit ett mycket fruktadt skrämskott för dem, hvilka varit ultra-conservativa i sina åsigter; men om man vill rätt tänka derpå, tror jag man skall finna att denna princip icke står i så omedelbart sammanhang med förevar, fråga, att man ej ganska väl kan stanna vid den jemförelse jag hade äran framställa emellan brott emot egendom och brott emot person, och på denna grund tror jag älven, att man kan stanna vid det ansvar för stöld, sorn här af LagUlsk. blifvit föreslaget, med det amendement Frill.
Boye proponera t.
Jag strider ogerna med en vän, som jag högt värderar, fastän jag i detta ämne tänker olika med honom; men han är sjelf skulden till att jag nödgas ånyo uppträda.
Ur Stråle har nemi. missförstått mig, och det är mig angeläget, alt icke, i följd deraf, äfven andre må missförstå mig.
För att blifva rätt förstådd, behöfver jag blott till hans egen och Ståndets rättskänsla öfverlemna att bedömma på hvilkendera utgången samhället mest vinner, antingen då den olycklige skonsamt behandlas, så att han ännu kan återvända från brottets stråt, och upphöra att stjäla; eller då han straffas så, att han icke kan återvända, utan för alltid blir tjuf och begår stölder på stölder.
Ar Staten sannerligen mindre tjent med det sednare, så visar det Den 33 Juli e. m. 321 sig också, att jag icke alltför mycket ömmat för tjufveri och glömt samhället, utan tveitom, till fördel för samhället, begär, att straffbestämmelsen må blifva sådan, att icke, i kraft af sjelfva straffet, brotten förnyas gång på gång.
Iiaab har jag ingen tacksamhet att hembära för den juridiska bevisning han lofvat, men icke gifvit, ang:de principenligheten af Hr Giinthers reservation.
Jag ber den värde
Frihrn tillåta mig tro, alt om kyrkostraffet är principenligt eller ej, så måste det vara inconseqvent att afskaffa det i ett mål och bibehålla det i ett annat.
Detta straff mäste vara ettdera, antingen principenligt eller tverlom, och då bör kyrkoplikten stå qvar eller också afskaffas i alla mål.
Detta är conseqvens, det andra är ingen conseqvens.
Jag får anhålla örn ursägt af det H.
Huset för det jag för tredje gången uppträder alt yttra mig i denna fråga; men då jag anser ämnet vara ett af de aldra vigtigaste, och jag för min del äfven ifrat för detsamma, tror jag mig böra åtminstone upptaga några af de skäl mine värde motståndare framställt.
JDetär isynnerhet Frih. Raab, som i anleda, af mitt yttrande, att, då brotten ökats medan kyrkoplikten ägt rum, roan icke hade något bevis på kyrkopliktens verkan till förekommande af brott, förklarat, att man deraf kunde sluta till, att jag skulle ifra för en så orimlig sats, som den att inga straff borde finnas.
Detta påstående tror jag icke, att den värde talaren kan med fullt allvar hafva framställt; men jag tror deremot, att om man skall kunna bedomina nyttan af ett straff, så mäste man se huruvida detta straff svarar mot sitt ändamål, eller huruvida detsamma för det första är rättsén ligt och för det andra verkar till förekommande af brott.
När, efter mitt förmenande, det är ovedersägligt, att kyrkoplikten icke ur någon rättsgrund kan försvaras, och erfarenheten visat, alt i de fall, der kyrkoplikten ådörats, brotten ej blifvit förekomna, så tror jag verkligen, att jag med skäl kan säga, att delta straff icke verkar till det åsyftade ändamålet.
Jag vill icke bär, hvarest dertill icke är stället, ingå i någon utförlig utveckling ur pliilosophisk synpunkt om straff och dess verkan på det menskliga subjectet lill förekommande af brott, men jag ber att få hänvisa den värde talaren till historiens ojäfaktiga vittnesbörd , deraf han kan inhemta, att Dracos, såsom en af Greklands fräjdade historieskrifvare uttrycker sig, med blod skrifna lagar ej verkade till förekommande af den sig dagligen allt mer och mer ökande brottsligheten, men att deremot Solons milda Jagar gjorde det.
Men detta är visserligen en annan fråga i sig sjelf, och här är endast fråga om huruvida kyrkoplikten i någon mån svarar emot sitt ändamål, i hvilket afseende jag tror, att hvar och en, som opartiskt betraktar saken från dess rätta sida, skall finna, alt kyrkoplikten ej verkar 222 D c n 22 Juli c. m. afskräekande ens på den brottslige och än mindre på allmänheten.
Jag tror snarare, att allmänheten, som skådar den brottsliges bestraffning, dervid upptändes af hann och förtrytelse mot så grymma lagar.
— Jag får vidare i anleda, af det påstående, att borttagande af kyrkoplikten skulle rubba straff-systemet, förklara, att della ej rubbar straffsystemet sådant det var i 1734 års lag.
Af 1734 års lagstiftare stadgades, åtminstone för tjnfnadsbrotlen, icke någon kyrkoplikt-, ulan antogs den dä endast för ett enda fall, mini. deli 1 cap. 1 §:n Missg.-b:n omnämnda, då någon obelankl och af hastighet smädar Gud, hans heliga ord och sacraineuten.
Dä kyrkopliklen för intet fall stadgades, måste del således vara tydligt, att den i 1734 års lagstiftning ej åsyftades för tjufnadsbrotl.
— Jag får tillägga, alt det i Hr Gunther* reservation åberopade K. bref af den 20 Dec. 1735 uttryckligen innehåller, att författningen om kyrkopliklen skulle förblifva gällande blott intilldess den då föreslagna kvi ko-ordningen hunnit öfverses vid nästföljande riksdag ; men smil denna nya kyrko-ordning då icke kom miller pröfning, koni kyrkopliklen att bibehållas, och blef den hos oss systematiskt införd genom K. förklaringen af den 23 Mars 1807, en förklaring, öfver hvilken folket aldrig blifvit bordt, utan sorn fått emottagas, utan att Ständerne ens baft tillfälle ali deröfver uttala deras mening.
Jag kan således ej tro, att kyrkopliklen är något, som nationen önskat, utan jag tror tvertom, att allmänna opinionen talar emot densamma, och att allmänna tänkesättet är, att den icke verkar lill sitt ändamål , utan till raka motsatsen.
IJå sådan grund, neli med åberopande af hvad Utsk. vidare anfört, samt då jag icke af någon consideration för den brottslige, utan för det allmännas bästa, väckt frågan om uppenbara kyrkoplik tens upphäfvande obetingad!, så att i stället enskild skrift skall undergås, får jag nu vidblifva mitt härom gjorda förslag samt ånyo vördsamt yrka propos. i den syftning, som Frih.
Boye framställt, och hvilken öfverensstämnier med hvad jag tagit mig friheten föreslå.
Frih. Gederström, Anders:
Raab bar afmitt yttrande velat draga den slutsats, att kyrkoplik ten, enär den af allmänheten åses med vämjelse, vore afskräckande från brott.
Om detta vore förhållandet, så hemställer jag, hvarföre man ifrar si mycket för borttagande af de qvalificerade dödsstraffen, spöstraffet och andra offentliga straff.
Man har dock på andra sidan yttrat, alt man vore på vägen att borttaga alla dessa straff, att det vore högsta skäl att göra det, roen att man likväl ej bör göra det, förrän det kan ske i ett belt svsteiiie.
Om man antager, att det är något afskräckande deruti, såsom Frih.
Raab förmenar, hvarföre skall man då gå ifrån detta sysleine till något annat?
Om det är ändamålsenligt att bibehålla, må vi så gerna stnnna dervid.