Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Adel torde vara den enda, som i vår tid icke äger någon reel förmon framför ofrälset; äfvensom Sveriges Adel torde vara den enda, som utan tvång, frivilligt och ganska ädelmodigt, uppoffrat och afstått sådana privilegier, hvilka kunnat anses vara grundade på Ofrälse Medborgares bekostnad.
Oss återstå nu dessa skjöldar, endast såsom prägel af den gamla Adelns förfäders förtjenster och af den nya Adelns egna, jemte detta Riddarhus, hvilket vi alltid ägt och — jag hoppas — alltid skola äga rätt att fritt och utan intrång disponera.
Jag anser mig tills vidare böra förbigå alla till ämnet hörande detailfrågor, och bålla mig endast till principen.
Den 3 Februarii f. ra.
Då jag betraktar Ridderskapet och Adeln inom detta rum, blott som en familj, så frågar jag, om icke hvar och en af oss helst afhandlar och afgör egna angelägenheter, inom slutna dörrar?
Och äfven i allmänna ämnen är det först resultatet, som påkallar offentligheten.
De strider så i yttranden som meningar, hvilka ofta uppstå innan ett önskadt resultat kan ernås, torde egentligen blott interessera publicisten, för att äfven dermed, innan justeringen, kunna regalera en nyfiken publik före den tid, som Lagstiftaren visligen bestämt uti RiksdagsOrdningens 5p §.
Då för öfrigt den genom Protocollernas tryckning medgifna publicitet är en grundlagssak, tyckes mig, att en ännu vidsträcktare publicitet borde, med ännu mera skäl, betraktas såsom Grundlagsfråga; och jag lemnar derhän, huruvida en annan behandling deraf kan vara laglig.
Ehuruväl motiverna till den äskade publiciteten kunna vara oskyldiga, då de å åhörarnes sida torde vara blott nyfikenhet, och å vår sida en inbillad liberalité, skulle dock med tiden denna nyfikenhet kunna öfvergå till ett direct inflytande på diseussionerne, enär det torde böra medgifvas, att ett fremmande sällskap ofta kan imponera på den frie talaren inom ett slutet samfund.
Den 3 F e b r u a r i i f. m.
Om vidare detta intrång uti vår Ståndsfrihet skulle komina alt inverka på våra Protocoller, så att, genom denna förtidiga publicitet och dermed åtföljande immediata controll, de blefvo alldeles öfverflödige; huru skulle väl en sådan förändring kunna anses eller behandlas på annat sätt, än såsom grundlagsfråga?
Då emedlertid saken hittills icke blifvit så behandlad, torde jag dock få åberopa RiddarhusOrdningens 20 §., som förbjuder hvarje obehörig att öfverläggningarne bivista; och, enligt RiksdagsOrdningens 23 §., tager jag mig friheten fråga, huruvida LandtMarskalken, eller den hans ställe företräder, uti någon del kan frångå den nu gällande RiddarhusOrdningen?
Jag får hos Herr Grefven och Ordföranden anhålla 0111 proposition, huruvida Ridderskapet och Adeln vill tillåta publicitet eller icke; och i förra fallet, att det ifrågavarande Memorialet måtte återremitteras till RiddarhusUtskottet med alla dervid gjorde anmärkningar.
Herr Riben, Carl Wilhelm:
Jag har med skyldig uppmärksamhet af hört de anmärkningar, som blifvit gjorde mot RiddarhusUtskottels Memorial.
Såsom Ledamot af Utskottet har jag deltagit i nämnde Memorial, och har derföre en moralisk förbindelse att redovisa de motif, som legat
Den 3 Februari i f. m. 25 till grund för detsamma, oell att möta de erinringar, hvilka dervid blifvit gjorde.
Med uppriktig tillfredsställelse har jag hört en värd Ledamot Herr Lefren, gilla de motif, sorn legat till grund för Utskottets yttande i hufvudsaken, och det är mig okärt, alt han icke äfven gjort det i det reglementariska.
Jag underställer, om ej honom undfallit den stora olikhet i princip, som ligger till grund för nuvarande Utlåtande, och det mästerliga Utlåtande, som i8a3 års Riddarhusutskott afgaf.
Detta sednare, och Grefve Frölichs motion, stämma deruti öfverens, att man skulle till Svenska allmänheten lemna rättighet att bivista våra öfverläggningar.
Man hade då ansett, att Ridderskapet och Adeln borde decretera det vara allmänhetens rätt, att bivista våra öfverläggningar.
Det nuvarande RiddarhusUtskoltet har ej delat denna åsigt.
Utskottet har, lika med Motionairen och förra RiddarhusUtskotlet, ansett tillåtelsen för åhörare att öfvervara våra öfverläggningar, vara en fordran af tiden, ett kraf så starkt, att det omöjligen kan motstås.
Min öfvertygelse är, att, om ock offentligheten ej vid denna Riksdag bifalles, sker det åtminstone om 5 eller io år härefter.
Bland Europas g eller io Stater, som hafva representativa Statsförfattningar, är Sverige den enda, hvars Ständer ej öppnat sina dörrar.
Detta förhållande är bra märk värdigt, då Sverige är det äldsta eller näst det äld - 26 Den 3 Februarii f. m. sta land, som haft representation.
Det har varit en tid, då Sveriges bildning frälste Europa från Barbariet.
Det vore då besynnerligt, om ej Sverige nu skulle kunna med måtta njuta en frihet, som njutes i andra länder.
Utskottet har likväl, rent af blott för att menagera gamla tycken och vanor, gått den medelväg, att tillstyrka saken, under form af ett begifvande.
Ett är att, såsom Herr Rosenqvist yrkat, säga, att hvem som helst skall här få inträde; då vore offentligheten i första rummet för Jernbärarne, ty de hafva vanligen de sarkaste armarne; annat att lemna de 80 billetterne till LandtMarskalkens och Ledamöters af Ståndet disposition.
Då kommer Ridderskapet och Adeln samt LandtMarskalken att bilda den publik, som här blir närvarande, och genom den mängd af restrictioner, Utskottet föreslagit, står det ändå i LandtMarskalkens och Ståndets skön, att när som helst från rummet utesluta de personer, hvilka erhållit inträde.
I ett sådant förhållande, och då aldrig någon rättighet, enligt Utskottets förslag, skulle blifva allmänheten beviljad, har Utskottet trott, att en lag, innefattande straff-bestämmelser, och tillkommen i den ordning 87 §.
Regeringsformen föreskrifver, vore alldeles öfverflödig.
Jag begriper ej, hvilka vådor man skulle kunna förutse, och som skulle göra en sådan lag nödvändig.
Yi hafva 110 och 111 §§.
RcgeringsFormen, 77 §.
Riksdags - Den 3 Fe b urar ii f. m. 27 Ordningen och allmänna Lagens stadganden om husfred.
Hvad behöfva vi mera?
— En annan mening har varit väckt inom Utskottet och äfven här, att frågan ej kunde afgöras utan ändring af RiddarhusOrdningen.
Jag tror, att denna mening torde delas af många, och ber derföre, att få utveckla mina tankar i ämnet.
Det är egentligen 18 §.
RiddarhusOrdningen, som blifvit åberopad för en sådan mening.
Den lyder sålunda:
Ingen må på Riddarhuset inträda, innan han förut för 'vakthafvande Underofficer aren uppvist den honom lemnade InträdesPolletten.
RiddarhusFiscalen åligge att, efter egne anledningar, eller uppå erhållne underrättelser , tillse det ingen obehörig öfverläggningarne bivistar.
Jag underställer Högloflige Ridderskapet och Adeln, hvad som här menas med ordet Riddarhuset.
Omöjligen kan dermed menas hela denna colossala byggnad.
I det fallet skulle ingen en gång få gå uppför trapporne.
RiddarhusFiscalen skulle då ej hafva sin plats här, utan gå och posta mellan skyllerkurarne.
Det kan ej menas annat, än det rum af denna byggnad, der Ridderskapet och Adeln har sina sammanträden, det vill säga RiddarhusSalen.
Och hvad är det, vid ett slikt förhållande, som hindrar Ridderskapet och Adeln att säga:
Yi behöfva ej hela salen, vi skilja läktaren derifrån och göra dertill en särskilt uppgång.
Jag kan ej se, att detta har något 28 Den 3 Februarii f. ro. sammanhang med nuvarande Riddarhusordning, eller att den derföre lägger något hinder.
Hela andan, hela syftningen visar, att den blott har afseende på Ridderskapet och Adeln, såsom RiksStånd.
Skulle deruti synas något annat, skulle det redan vara ett förskräckligt brott deremot, att våra Vaktmästare och Cantzlister här hafva inträde.
Då borde de utvisas, och vi tourvis bestrida deras tjenster, om denna §. lade hinder för inträde här på de vilkor, sorn Ridderskapet och Adeln kunde finna godt bestämma.
RiddarhusUtskottet har således, för sin del, ej kunnat antaga annan öfvertygelse än den, att de stadganden, som blifva nödige, om tillåtelse till inträde lemnäs, endast äro föremål för Ordningsstadgan.
Att såsom Herr Lefren sluteligen föreslagit, först bestämma en strafflag och sedan hufvudfrågan, vågar jag tro vara det oformligaste af allt.
Jag hemställer till den värde Ledamoten sjelf, hvilket besynnerligt förhållande skulle uppkomma, om, sedan lagen vöre antagen af alla 4 Stånden och gillad af Konungen, offentligheten af pluraliteten blef afslagen.
Jag fruktar, att det skulle utsätta oss hos allmänheten för skarpa anmärkningar.
Herr Teofren har också, i början af sitt anförande, erinrat om nödvändigheten, att vid detta tillfälle ej kränka MedStänders rätt.
Jag bekänner upriktigt, att jag ej vet, hvad han menat med detta yttrande.
Jag kan Den 3 Februarii f. m. 29 af MedStånden förnärmas, derigenom att Ridderskapet och Adein tillåter åhörare fö vara närvarande vid sina sammankomster.
Jag tror tvärtom, att man snarare derigenom närmar sig till dem.
Det ligger i vår sammansättning något eget, att nemligen representationen är fördeld på 4 särskilta rum.
Jag lemnar derhän, om detta någonsin kan upphöra; hvad som åtminstone är säkert, är att det möter många svårigheter.
Men jag tror det vara ganska nyttigt, om de särskilta Ståndens Ledamöter, på samma sätt, som nu sker i BondeStåndet, få vara närvarande, och, om ock ingen annan nytta vunnes, vore den likväl tillräcklig för mig, för att tillstyrka bifall till offentligheten.
Jag anhåller således om proposition till bifall å Utskottets Memorial.
Grefve MörnerCarl:
Jag är i vissa delar förekommen af Herr Riben, och jag delar hans, likasom de Herrars, tanka, hvilka ansett principfrågan höra i första rummet företagas, innan det reglementariska afgöres.
Jag får, under åberopande af min reservation, såsom medlem afRiddarhusUtskottet, endast föreslå, att detta Memorial må indelas i 2:ne delar.
Detta gör jag desto heldre, som meningarne äro mycket delade såväl i principfrågan eller den, om offentlighet vid våra öfverläggningar bör äga rum, som ock i den andra, huruvida offentligheten, om den medgifves, fordrar 3o Den 3 Februarii f. m. tillägg eller ändring i RiddarliusOrdningen, eller blott tillägg i Ordningsstadgan.
Jag håller mig endast vid denna upställning af Memorialet.
Jag har skiljt mig från pluraliteten i Utskottet, då jag ansett tillägg i RiddarliusOrdningen vara af nöden, och jag hyser ännu denna tanka.
För min del skulle jag föreslå, att Herr Grefven och Ordföranden behagade skilja dessa frågor, så att publicitetsfrågan, eller frågan om sjelfva principen, först komme under Ståndets öfverläggning, och att
Ståndet sedan komme i tillfälle att öfverlägga, i afseende på verkställigheten, om någon ändring eller något tillägg erfordras i RiddarhusOrdningen, eller om någon lag behöfves, annan än de nu befintlige eller blott de tillägg i Ordnings-stadgan, som Utskottet, i afseende på det reglementariska, föreslagit.
Det blef på sådant sätt tillfälle för Ridderskapet och Adeln, att sedan bestämma grunderne för verkställigheten, hvarom det nu är öfverflödigt att yttra sig, då nyttan af saken i första rummet bör afgöras.
Herr Rosenqvist:
Då man fäst sig vid det af mig nyttjade ordet tiggare, anser jag mig skyldig applysa, att jag med orden Tiggare och Millionär, Dagakarl och Magnat, har velat bemärka, det hvar och en bland Svenska Folket bor vara berättigad begagna offentligheten hos Nationens Representanter, under deras sammanträden.
Den 3 Februarii f. ib. 3i En värd Ledamot, Herr von Heynne, har yttrat, att han gillat Utskottets förslag om polletter, som Bänkmännen tourvis ägde utdela, emedan han och andra derigenom finge tillfälle, att lemna sina vänner inträde.
Detta anser jag utmärka benägenhet för godtycklighet, hvilket dock i min tanka är så mycket mera olämpligt, som godtycklighet är i rak strid med publicitet.
Den sednare hör icke vara inskränkt inom andra gränsor, än sjelfva rummet.
Jag har, som sagdt är, väl nämnt Tiggare, men jag har ej dermed velat projectera, att bara tiggare borde såsom åhörare få öfvervara Ridderskapets och Adelns sessioner.
Likväl och då Herr von Heynne yttrat, att han blott ville skaffa inträde åt sina vänner, får jag göra den värde Ledamoten den fråga: huru och från hvilken synpunkt desse vänner skulle betraktas, om de blefvo tiggare, och huru Herr von Heynne med deras insläppande då ville förhålla sig?
Herr Rothlieb, Axel, uppläste följande:
Vid 1823 års
Riksdag var jag bland dem, som yttrade sig för publiciteten vid Ridderskapets och Adelns öfverläggningar, och mina tänkesätt äro ännu desamma; men jag tror ej, att det är möjligt antaga Utskottets Memorial i sin helhet, sådant det nu befinnes, enär så många anmärkningar dervid blifvit gjorde.
Jag vågar hemställa, om ej Ridderskapet och Adeln bör af - 32 Den 3 Februarii f. in. göra, om principen gillas, samt om publicitet vid Ridderskapets och Adelns öfverläggningar skall äga rum •— och derefter den reglementariska frågan, ty att diskutera saken i sin helhet, innan principen blifvit bifallen, är ett ändamålslöst fyllande afvara Protocoller, derest principen ej skulle gillas.
Det är på sådan grund jag vågar tillstyrka, alt beslut måtte först fattas, huruvida publicitet vid öfverläggningarne bör äga rum under de vilkor, hvilka särskilt komma att bestämmas.
Derefter kan man, vid återremissen, lemna RiddarhusUtskottet updrag, att inkomma med nytt förslag till reglementarisk ordning i anledning af de gjorde anmärkningarne.
Herr Tham, TVolrath:
Om RiddarhusUtskottets
Memorial skulle behandlas lika med andra UtskottsBetänkanden, det vill säga, att det ej med förändringar finge antagas, utan ovilkorligen måste återremitteras, skulle jag blott framställa några få anmärkningar.
Men då jag tror, att det kan med förändringar afgöras, anhåller jag få uppehålla Ridderskapet och Adeln med något vidlyftigare anförande.
Jag fäster mig först vid sjelfva saken, eller publiciteten.
Det har här blifvit yttradt mera än en gång, att Ridderskapet och Adeln ägt många privilegier, och att Ståndet eftergifvit dem.
Men ännu återstår oss ett, det att såsom ett Den 3 Februari i f. ra. 33 ett RiksSlånd. bevara fäderneslandets väl och Grundlagens vidmakthållande.
Om vi värdigt skola uppfylla detta kall, så hörer äfven dertill, att vi böra utbreda den upplysning vi kunna äga.
Det är på denna grund jag tror, att publicitetens medgifvande bör blifva en pligt för oss, likväl med sådane reglor, att inga oordningar och oskick må kunna äga rum.
Jag fäster mig derföre gerna vid den af Utskottet gjorde framställning, att den må blifva ett medgifvande, men icke en rättighet, och alt den må anses såsom ett medgifvande af Ridderskapet och Adeln i mån af rum och omständigheter.
Jag bifaller jemväl i den meningen fullkomligt Utskottets Memorial, att detta medgifvande ej må utsträckas till hvarenda person; äfvensom jag till alla delar förenar mig med den talare, som yttrat, alt en sådan offentlighet ej skulle leda till gagn, utan blott till oordningar; ty hvartill skulle det gagna, att personer inkomroo, som ej ägde upplysning nog att bedomina hvad som här förefaller, men rättighet nog att blifva oordningsstiftare, hvarigenom vi kunde blifva nödgade att åter tillsluta våra dörrar.
Deremot bör offentligheten gerna medgifvas för bildade personer.
I hvarje stor samling finnas menniskor af olika åsigter; detta lär ej fela här vid biljetutdelningen, och då lär det ej eller fela, att åhörare bär komma att finnas ull. 3 34 Den 3 Februarii f. ra. af olika åsigter, hvilka i olika riktningar kunna meddela de frånvarande deras tankar.
I den delen gillar jag således fullkomligen Utskottets förslag.
Men jag tror, att
Utskottet förbisett en sak, då det oriktigt velat förbigå RiddarhusOrdningen.
Riben har uppläst första momentet af denna Ordnings 18 §.
Jag anhåller att få uppläsa den ända till slut; den lyder sålunda:
Ingen må pä
Riddarhuset inträda, innan han förut för vakthafvande UnderOfficeraren uppvist den honom lemnade InträdesPolletten■ RiddarhusFiscalen åligge att, efter egne anledningar eller uppå erhållne underrättelser, tillse, det ingen obehörig öfverläggningarne bevistar.
— Utlånar någon sin poZlet till annan person, för att honom såmedelst inträde förskaffa, vare den, som Polletten utlånt, säte och stämma den Riksdagen förlustig, hvarom, efter RiddarhusFiscalens anmälan, i RiddarhusUtskottet undersökas bör, för att sedermera af Ridderskapet och Adeln in Pleno af göras.
Då nu i denna §. är stadgadt, vid det strängaste ansvar, som kan åläggas en Riksdagsman, nemligen att från Ståndet uteslutas, att han ej får utlåna sin Pollet; tror jag §. innehålla den mening, att ingen främmande, ingen annan än den, som här har säte och stämma, får inträde.
Då Grundlagarne, eller vår Ståndsordning, som stadfästas af Grundlagen, ej få förklaras annorlunda än efter ordalydelsen, tror jag det Den 3 F e b r u a r i i f. va. 35 äfven följa, att ingen publicitet får äga runs, utan tillägg i denna 18 §.; men deremot finnér jag, att, om man vill medgifva detta tillägg, frågan om publiciteten skulle kunna afgöras nu.
Jag vågar föreslå ett kort tillägg, att nemligen Ridder skåpet och Adeln medgifver tillträde på Riddarhuset under sina plena för ett visst utsatt antal åhörare, i den ordning, och med iakttagande af de föreskrifterj som Qrd/iings-stadgan innehåller.
Om ett sådant moment föreslås, alt i RiddarhusOrdningen inforas, hoppas jag, att Herr Grefven och Ordföranden ej skall vägra proposition.
Sedan detta är afgjordt, blir andra frågan om det regleroentariska.
Detta anser jag uteslutande tillhöra Ordningsstadgan, och ej behöfva införas i RiddarhusOrdningen eller i någon annan lag.
När Ordningsstadgan är föreslagen, och af Ridderskapet och Adeln bifallen, kommer det att visa sig, om någon ny lag behöfver stiftas.
Behöfves en lag, kan det icke blifva i afseende på vår rätt att medgifva publicitet, ej eller för vår rätt att stadga, det åhörarne böra afträda, men för förbrytelse mot de föreskrifter, som dem i Ordnings-stadgan blifva ålagde.
Om någon strafflag skulle beböfvas, anser jag förslaget böra upprättas af Lagutskottet, och frågan till detta Utskott remitteras.
Jag kan derföre ej godkänna den ordning Herr Lefrén föreslagiti 3* 36 Den 3 Februarii f. m. ty jag tror ej, att det kan öfverensstämma med princip i lagen, alt stadga straff, innan man vet, om brott kunna äga rum.
I anledning bäraf anhåller jag hos Herr Grefven och Ordföranden, att proposition måtte göras sålunda: om Ridderskapet och Adeln vill tillåta publicitet å detta rum pä det sätt, att stadgandet derom kommer att införas i RiddarhusOrdningen, såsom ett medgifvande, och med iakttagande af de reglementariska författningar, som Ridderskapet och Adeln sedan finner för godt att bestämma.
Herr Bråkenhjelm:
Till svar på de anmärkningar mot mitt yttrande, att offentligheten i RiddarhusOrdningen skulle vara förbjuden, hvilka Herr Riben framställt, får jag göra Ridderskapet och Adeln uppmärksamme på alla de ställen i nu gällande Riddarhusordning, der ordet pollet förekommer.
Det första är 12 §., der det heter:
Härvid skall den ordning följas, att upprop sker efter en på alla lefvande Åtter författad Matrikel, efter den ordning, de på Riddarhuset säte äga, dä hvar och en vid uppropet framträder, låter uppteckna sig till förnamn och caractere, elter till granskning aflemnar sin erhållne Fullmakt, hvarefter honom tilldelas en med Riddarhusets sigill påtrjckt Pollet, med påskrift af ättens nummer och namn, med den antecknades förnamn samtfiVummer pä
Den 3 Februarii f. m. 37 flen bänk, der hans ställe är honom anordnadt.
Ej må någon till anteckning anmälas, som sig vid Riksdagen icke personligen infunnit eller Pollet för honom utgifvas. 14 §:
Företer sig anledning, att inlemnadt betyg är oriktigt, blifve inlemnaren genast tilltalad i laga ordning, och erliålle ej inträdes-Pollet, innan han sig inför Domstol rättfärdigat, och skall han, i händelse betyget befinnes falskt, hafva förlorat, för den då påstående Riksdagen, all rätt till säte och stämma bland Ridderskapet och Adeln.
Innehålla de å Riddarhuset befintlige Genealogier fullständig underrättelse om den sökandes ålder med das _ .
O och datum, är ej annat bevis af nöden; men påstår den sökande, att Genealogiens uppgifter är o oriktige, hvile frågan om Pollets erhållande &c. 17 §:
Sedermera uppslås en Bänklista vid hvarje
Bänk, hvarå äfven de Riksdagsmän böra uppföras, som sedermera uti RiddarhusUtskottet antecknas, och InträdesPollett erhålla &c. 4i §:
Ingen äge att rösta, som ej behörigen antecknad blifvit, och Inträdes-Polletten medhafver. 47 §:
Inför detta Utskott skola Ledamöter af Ridderskapet och Adeln, hvilka efter de tvenne första anteckningarne vid Riksdagen sig infinna, styrka deras behörighet till säte och stämma och utbekomma Polletter.
På alla dessa ställen, der ordet Pollet förekommer, antages innehafvare af Pollet vara delsam - 38 Den 3 Februarii f. m. ma, sorn innehafvare af säte och stämma, I 13 §. står:
Ej må någon af RiddarhusBetjeningen, vid ansvar , enskilt och utan RiddarhusUtskottets samtycke, till någon, eho det vara må, Pollet utgifva, hörande i öfrigt noga tillses, att den, som Pollet ordentligen erhåller, äfven genast och ofelbart varder i uppropslistan antecknad.
Dessa sista ord förklara bestämdt, att innehafvande af Pollet och af säte och stämma äro fullkomligt identiska begrepp; och då det lili 18 §. heter:
Riddarhuset inträda, förr än han för vakthafvande UnderOfficeraren uppvisat den honom lemnade inträdes-Pollet; sjmes åtminstone för mig klart, att RiddarhusOrdningen bestämdt och tydligt förbjuder främmande åhörares inlåtande i Ridderskapets och Adelns Plena; äfvensom att detta förbud varit af Lagstiftarne vid Riddarhusordningens författande verkligen afsedt.
Man bär sökt visa, att icke så är, derigenom, att Ståndet admilterar sin Betjening och sine vaktmästare.
Detta försök att illudera lagen, behöfver ej vederläggas.
Hvad för öfrigt angår, att uti i8§. talas om Riddarhuset, och ej om Riddarhus-salen, så torde det vara nog att anmärka, att dermed visserligen bör förstås Riddarhussalen, men likväl sådan den var, då §:n skrefs, och ej sådan den blefve, då man gjort den ändring, att derifrån utesluta läktaren.
I öfrigt får jag tillägga, alt frågan om de öl - Den 3 Febril ari i f. ni. 39 verträdelser, som af främmande åhörare möjligen kunna begås, och frågan, huruvida sjelfva förordnandet om publicitetens medgifvande bör ingå uti Riddarhus-Ordningen eller uti Ordningsstadgan, är något helt annat, än den, huruvida hufvudfrågan strider emot RiddarbusOrdningen.
Grefve Mörner och Herr Rothlich hafva anfört, att frågan borde delas så, att hufvudfrågan först företoges, och sedan detaljfrågorne.
RiddarhusUtskottets
Ledamöter hafva i detta afseende, såsom jag förmodar, hört sig före rörande meningarne derom, åtminstone har jag gjort det.
De flesta personer, som jag i detta afseende hört, hafva varit af den tanka, att, innan de finna fullkomliga garantier för alla möjliga missbruk, gå de ej in på publiciteten, utan votera Nej, om de ej finna sådane i förväg etablerade.
Utskottet har således, genom sammanslående af båda frågorne, trott sig befordra den goda sakens framgång.
Herr Tham påstår, att Ridderskapets och Adelns begifvande af publicitet bör införas i RiddarhusOrdningen, Deruppå kan jagså mycket mindre ingå, sorn, om det deruti införes, det ej mera är ett begifvande, utan en lag för Ridderskapet och Adeln, hvarefter man sedermera måste rätta sig.
Det tror jag skulle vara att förvandla begifvandet till ett verkligt tvång, så vida begifvandet blifver derigenom an - 4o Den 3 F e b r u a r i i f. m. befaldt.
Af alla de Ledamöter, hvilka förut talat, har ännu ingen upptagit eller besvarat de anmärkningar, som af Friherre Sparre blifvit gjorde mot sjelfva hufvudfrågan.
Det kommer troligen deraf, att hvar och en uppgjort sin öfvertygelse.
Det vore således förgäfves, och icke passande för mig såsom en ovan talare, om jag försökte att utveckla några skäl emot Friherre Sparres anförande.
Jag vill blott i korthet gifva tillkänna, att jag i yttersta grad är tillgifven allt hvad offentlighet är, och i synnerhet i afseende på allmänna angelägenheter.
Yi behöfva blott gå några steg tillbaka i vår historia, för att se, af hvad gagn den hade varit för oss, i afseende på förhållandet med vår Bank, som nu är så intrassladt.
Jag hemställer till hvar och en, som känner den behandling
Banken undergeck, innan styrelsen blef offentlig, om den hade varit tänkbar, i fall besluten varit offentliga.