Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Der är så fasligt med möss i mathuset», sade han liksom urskuldande, »de sänka sig i mjölken allt som tätast.»
Och så fortsatte han måltiden som om ingenting händt.
Den unga flickan kastade en snabb blick på sin följeslagare.
Det hade varit för mycket för honom, och han hade blifvit helt blek, ty han afskydde råttor och var till ytterlighet äckelmagad.
Fröken nickade farväl åt gubben, och de gingo vidare.
»Nå?» frågade hon då de gått en stund under tystnad.
»Om jag också lefde bland dem i hundrade år, skulle jag aldrig lära mig att förstå sådana djur», svarade notarien mera kraftfullt än fint.
Han kände sig illamående och greps af ett ursinnigt begär att hämnas på någon, lika godt hvem.
»Ja det var det värsta jag har sett», medgaf hon, »men gubben skall försörja de sina och har ingen mat att spilla.
Då de gått en stund tillade hon:
»Hustrun har lungsot, och han stiger sjelf upp och kokar kaffe åt henne hvarje morgon innan han går till sitt arbete.
Gör det efter.»
Notarien bara skakade på hufvudet.
Han plågades af qväljningar, och de försonande orden gjorde intet intryck på honom.
Kaffet kunde icke uppväga råttan.
FOLKVÄNNEN.
Folkvännen.
Det nya landsortsbladet hade burit sig godt under det snart tilländalupna året, och dess redaktör hade genom sitt fina sätt och sina små champagnefrukostar blifvit en man på modet.
Hans tidning var sansadt folkvänlig och stötte aldrig någon för hufvudet; den var lättläst och billig, man såg den både i fattig mans koja och rik mans hus.
Företaget hade slagit väl ut.
Till nyåret ämnade redaktören flytta upp till Stockholm för att göra sitt blad till ett organ för arbetarrörelsen, och man lyckönskade honom allmänt till denna plan, ty han syntes klippt och skuren till ledare, och skulle aldrig göra sig saker till öfverdrifter.
Det var en karl att lita på, derom var man ense.
Han stod framför spegeln, läggande sista handen vid sin toilette, omsorgsfullt, noggrant som allt hvad han tog sig för.
De sista dagarne hade varit en rad af festligheter och bjudningar, ty alla ville se honom, alla ville säga honom farväl innan han lemnade staden.
I dag var det arbetarföreningen som i sin präktiga lokal anordnat en fest, och redaktören sjelf hade författat ett anslående qväde, hvari han sade föreningen sitt farväl.
Han hade icke uppnått trettiotalet ännu, men syntes något äldre; håret var glest framme i pannan, mörkt och slätkammadt.
Den smärta figuren tog sig väl ut, särdeles i svart, och der låg någonting glatt och putsadt öfver hela menniskan, ett oåtkomligt, artigt lugn, hvilket tvingade alla andra till artighet.
Den korta vinterdagen hade redan nått sitt slut, och gasen i den prydliga dubletten var tänd.
Det ringde på tamburklockan, och strax derefter öppnades dörren till det yttre rummet, redaktören kastade en sista blick i spegeln, strök sina mustacher och steg ut.
Han fann en helt ung man, som bugande stod der vid dörren.
Redaktören var på sätt och vis bekant med honom, ty han hade lemnat bidrag till tidningen, för öfrigt kände han icke vidare till honom.
Att han hade svårt att slå sig fram, kunde man taga för gifvet, der låg någonting i hela hans sätt, som sade det, fast kläderna voro snygga och oklanderliga.
Det var hans mening att taga studentexamen, men han hade aldrig gått i något ordentligt läroverk, utan läste privat, med föga utsigt att lyckas.
Han skref emellertid ledigt och tycktes icke sakna beläsenhet.
»Nå min goda herr Anderson», sade redaktören välvilligt, »hvad är det man har på hjertat i dag?
Någon ny liten pennteckning, som vill se dagen?»
»Nej, inte nu», svarade den tilltalade förläget och vexlade färg, »jag ville endast fråga om jag kan vänta någon godtgörelse för hvad jag lemnat.»
»Nej, min bäste herre, dermed få vi vänta ännu någon tid», sade redaktören leende, »ni är ännu allt för omogen för att kunna påräkna något honorarium.
Jag har tagit in edra försök för att göra er en tjenst.»
»Jag är er mycket tacksam», sade den unge mannen afbedjande, »förlåt min fråga.»
»Skadar icke.
Den dag skall nog komma då ni kan inkassera penningar för hvad ni skrifver», sade redaktören fryntligt.
Hans skyddsling såg ut som om han velat tillägga något, men så vardt skyggheten honom öfvermäktig, han bugade sig hastigt och gick.
I den upplysta tamburen stannade han ett ögonblick för att påtaga öfverrocken, och just som han tog i låset, rycktes dörren upp utifrån.
Han ryggade ett steg tillbaka och undgick med nöd att få dörrkanten i pannan.
»Kors i Herrans namn, jag slog väl inte ihjäl dig?» sade den inträdande muntert.
Men det var åtminstone icke din skull», sade den unge mannen skrattande och utbytte ett kraftigt handslag med den nykomne.
Denne såg ut som en arbetare, händerna voro hvita men hårda, ansigtet blekt men energiskt.
Det skulle varit en vacker karl, om han haft en bättre figur.
Han var den mest slående motsats till sin unge vän, hvars hand han ännu höll i sin, under det han betraktade hans ansigte med ett spörjande uttryck.
»Nå, fick du pengar?» sade han.
»Nej», svarade den andre med låg röst.
»Inte ett öre?
»Ja sade jag inte det, du skulle låtit mig gå med», sade den nykomne lifligt, »du är för rädd, det duger icke.
Kom in med, så skall jag tala reson med karlen.»
»Nej, för allt i verlden!»
Der drog en skugga öfver den äldres drag.
»Du duger icke», sade han och kastade hans hand ifrån sig, så att armen föll utmed sidan, »du duger icke, ty du är feg.»
»Engberg», sade den unge i förebrående ton.
»Ja det gör mig ondt», sade Engberg lugnare, »men sant är det.
Hufvud har du, men icke gry tillräckligt.
Eller, om du icke är feg, hvarför vågar du ej gå in?»
»Du vet att jag är sådan; det sätter sig i halsen, jag kan icke tala.»
»Behöfs icke, det är jag som för ordet.»
Engberg gick raskt mot dörren och den unge följde honom.
Då de kommo in i yttersta rummet var det tomt, redaktören hade gått in i sin sängkammare.
Engberg gick fram till dörren, som stod öppen.
Ursäkta, kanske jag stör», sade han i höflig ton.
Redaktören vände sig från bordet, vid hvilket han stod.
Det var synbarligen icke något välkommet besök.
Engberg var hans f. d. skomakare.
»Jag skulle vara tacksam om herr Engberg en annan gång medelst en knackning ville gifva sin ankomst till känna, innan han stiger på», sade arbetarevännen något högdraget.
»Det skulle jag gjort, om jag icke vetat att redaktören var tillgänglig.
Jag träffade just den här unge mannen ute i tamburen», han kastade en blick öfver sin axel på sin följeslagare, som stod der till hälften nyfiken, till hälften försagd, »och jag lofvade att föra hans talan.»
»Det lär han väl sjelf kunna.»
Det är just felet hos honom, men skrifva det kan han.
Nu skulle jag bedja herr redaktören gifva honom något för hans arbete.
Han behöfver det.»
»Det var aldrig tal om något arvode när uppsatserna lemnades in, och nu kan tidningen icke heller lemna något.»
»Det der förstår herr Engberg icke.»
»Jag förstår bara att när man lemnat ett arbete, hvilket antagits som fullgodt, så har man också förtjent betalning för det arbetet.»
Det märktes redan att vreden steg i arbetarens sinne, fast han ännu beherskade den.
Han hade druckit.
Icke så att han var rusig, men dock så att blodet flöt varmare i ådrorna, och orden kommo mer obehindrade än annars.
»Hvem har sagt att jag antagit herr Anderssons arbete som fullgodt?» sade redaktören.
»Ingen, men jag trodde icke att ni ville bjuda edra betalande läsare sådant som ni sjelf ansåg underhaltigt.
Om vi, handtverkare, ville göra på samma sätt, skulle det kallas bedrägligt förfaringssätt i handel.»
Engberg log, han tyckte att han der riktat ett verkligt dråpslag emot sin motståndare, men denne stod oberörd och öfverlägsen, han tycktes till och med tvinga tillbaka ett leende.
»För det första talar ni om hvad ni icke förstår, och för det andra lägger ni er i saker som icke angå er», sade han.
»Min räkning, som ni icke betalt, angår mig kanske icke heller!» utfor den andre, retad af hans lugn.
»Hade ni uppträdt mindre pockande från början, hade den der studentskulden kanske varit betald nu.»
»Jag skall lagsöka er.»
»Var så god, ni har kanske skuldsedel på summan?»
»Ämnar ni neka till att ni är mig skyldig åttioåtta kronor och nittiosju öre?
Redaktören svarade icke, han ryckte blott på axlarne helt medlidsamt; det fans något af en teater-resonnörs trötta elegans i hela hans hållning, och den stack bjert af mot den obändiga vrede, som arbetade i den andres ansigte.
»Om ni har mera att säga mig, så vill jag bedja att ni gör det kort», sade redaktören och såg på sitt ur, »jag har endast tio minuter qvar.»
»Ja, jag kunde hafva lust att säga er något», sade arbetaren och steg helt in i rummet.
Ett ögonblick såg det ut som hade han för afsigt att störta sig öfver redaktören, men denne förändrade icke en min, och i den kalla blick, hvarmed han mötte sin antagonist, låg lika litet vrede som fruktan.
»Engberg, Engberg, gör dig icke olycklig!» varnade kamraten utanför dörren, till hälften gömd bakom den.
»Var lugn, backhare, jag rör honom icke», svarade arbetaren med en röst som han tvang till lugn, »men sanningen skall han höra innan jag går, och det så sant som jag heter Kristoffer Engberg.»
»Genera er icke, herr Engberg», sade redaktören i det han lade armarne i kors öfver bröstet och satte sig till rätta mot bordskanten, som om han vore beredd att stå der hur länge som helst.
»Här har jag sprungit månad efter månad», började arbetaren; rösten lät dof, som om den hörts långt borta ifrån, och handen som höll mössan kramade henne omedvetet, »här har jag sprungit och i ödmjukhet tiggt det som är min rättighet, och herrn lefde i sus och dus medan jag skulle föda hustru och barn.
– Rösten höjde sig som ett småningom uppdragande oväder.
– »Och under allt detta skref herrn vidt och bredt i sin tidning om arbetarnes rättigheter och fattigdomens afhjelpande, görande sig sjelf till en folkets man.
Jo, sådana äro de!
Och arbetarne läsa och betala», – han hånlog och betonade ordet. – »Också jag läste och betalte, och det fastän min egen räkning låg der oqvitterad.
Men sådana äro vi.
Det fins många som kunna skrifva så att svart blir till hvitt, när de fått lärdomen», – rösten sjönk åter.
Han tog upp mössan, slätade ut vecken derpå, och fortfor under det han ännu såg ned:
»När jag låg i tyfus, gick min hustru hit, hon, som ensam stred och arbetade för oss alla», – rösten stockade sig, och han måste göra ett uppehåll för att tvinga rörelsen tillbaka, men så bröt vreden lös i ett ljungande utbrott, »och du lät henne gå – – – usling!»
»Vet hut, fähund!» röt tidningsmannen och for upp.
Han var aldrig grof, utan när han blef riktigt ond, hvilket sällan hände.
Arbetaren skrattade trotsigt, och i det han steg tillbaka, rätade han ut sin böjda gestalt, och fylde dörröppningen.
Nu hade han sagt det värsta, det som låg djupast, det som satt jäsning i hans sinne.
Nu kommo orden snabbt och högljudt, som om de legat färdiga.
Den yngre kamraten hade närmat sig andra dörren, färdig till flykt, men hvarje ord trängde ut till honom, klart och skarpt, och sjelfva förskräckelsen brände dem fast i hans minne.
»Hat åt kapitalet – dumheter!
Det är just kapital som behöfs.
Regeringen?
Puh, – lag och rätt måste finnas.
Nej, bort med dessa harkrankar, dessa yrfän, som icke ega ett öre, och dock vilja lefva som hade de millioner!
Ynkryggar, som festa och kalasa och bedraga arbetaren på hans förtjenst; som spela kort om hundrakronesedlar och stå i skuld för kläderna på kroppen.
Afskum, som flyter ofvanpå!
Tiggarhögfärd, som skäms för att gå med en gammal rock!
Den dag skall komma, då vi arbetare icke låta lura oss af snack, då vi sjelfva lära oss att se, och då vi få syn på er.
Då skall det blåsa på granlåtsherrarnes korthus, och I skolen vräkas undan af en syndaflod, ty I hafven byggt på sanden – och vi äro många.
Han skakade sin knutna hand, kastade mössan på hufvudet och gick.
FÖRLUST.
Förlust.
Han öppnade den väldiga ekdörren i lasarettets vestibul och steg in.
Der slog en lukt af karbol emot honom, men luften kändes frisk, och der var högt till taket, högt som i en kyrka.
Hans steg gåfvo genljud under hvalfven, då han långsamt gick upp för den breda stentrappan, som ledde till andra våningen.
Stegen voro tunga och gjordes ännu tyngre af de klumpiga skodonen, drägten bestod af svarta vadmalskläder, tarfliga men snygga, ansigtet var groft och hederligt, brynt af solen och väderbitet som en sjömans.
Hela gestalten bar en prägel af trög kraft, hvilken är egen för dessa slättbygdens groflemmade söner.
Han var i sina bästa år, men ryggen var böjd, och ett stelnadt allvar hvilade öfver hans drag.
På öfversta trappsteget stannade han och drog djupt efter andan, derefter fortsatte han sin väg fram åt korridoren.
Utanför en af sjuksalarne såg han sköterskan stå inbegripen i ett muntert samtal med en ung herre.
Han dröjde tveksam och ville icke gå fram, men hennes spelande ögon flögo händelsevis åt det håll, der han stod, och hon blef honom varse.
Med en flyktig nick åt herrn vände hon sig om och gick emot bonden.
»Jag beklagar förlusten», sade hon i officiel begrafningston, »men vi kunde icke hjelpa det, vi gjorde allt hvad göras kunde.»
Han tryckte hennes hand, hårdt så att det värkte.
»Tack», sade han, »tack; men det nyttade inte.»
Hans läppar skälfde, han sade ingenting mer och lösgaf hennes hand.
»Hon kunde liksåväl stannat hemma», återtog han efter en kort paus.
»Men då hade Ola Tygeson kunnat göra sig den förebråelsen att han icke försökt allt.
Nu har ni gjort hvad ni kunnat.»
Han svarade ej och såg ned i golfvet; icke en suck höjde hans bröst.
»Det var väl bäst för henne, kan jag tro», sade han slutligen med en röst så tillkämpadt stadig och onaturlig, att sköterskan kände ett slags beklämning.
Hon skulle velat säga någonting för att trösta honom, men visste icke hvad.
»Ni vill väl se liket?» sade hon.
»Ja», svarade han kort, utan att se upp.
Hon gick före, och han följde henne, ned för trapporna och in i likrummet.
Der luktade karbol och granris qväfvande starkt.
Konturerna af en spenslig qvinnofigur skönjdes tydligt under det mjuka lakanet.
»Om hon är förändrad, vill jag icke se», sade han.
»Hon ligger som om hon sof», svarade sköterskan, och ett par tårar rullade utför hennes kinder.
Der låg något i denne mans sorg, som grep henne mer än annars, hon visste icke hvarför.
Man var ju eljest så van vid sådant på lasarettet.
Han blef stående på afstånd, medan sköterskan gick fram till båren och lyfte på en flik af lakanet.
Det var ett marmorblekt ansigte, med mörka ögonbryn och mörkt hår, lugnt, men ack så stelt och kallt! – så fasansfullt främmande för hela vår verld.
»Jag har sett nog», sade mannen och lade sin hand på dörrlåset, »nu skall jungfrun ha tack.
Jag går och ställer om hemresan.»
»Ämnar ni föra henne hem?»
»Ja, hon skall ligga på vår kyrkogård», sade han bestämdt.
De gingo ur rummet och sköterskan stängde dörren.
»Vänta litet», sade hon då de kommit ut i korridoren, »der ligger ett arbete uppe hos mig, som hon började på innan hon blef sämre; det är bäst att ni tager det med er.»
Han följde henne stillatigande.
Då de kommit till hennes eget rum, gick hon in och kom ut igen med ett halffärdigt barnförkläde, som hon lemnade honom.
Han tog det och vände det varligt i sina hårda händer, med smärtsam ömhet betraktande det lilla plagget.
»Herre Gud», sade han, och ett par tårar stodo i de ärliga ögonen, »Herre Gud, det har hon sytt.»
Och långsamt rullade tårarne utför hans solbrända kinder.
Han lade tillhopa det lilla förklädet och stoppade det innanför sin rock, som han omsorgsfullt knäppte.
»Det skulle varit till vår lilla flicka», sade han, »men det får hon aldrig ha på, det får aldrig sys färdigt.
– Det har hon sytt.»
Han torkade bort tårarne med ett bestämdt tag, som förbjöd dem att återkomma.
Det tröstlösa uttrycket hade gifvit vika, det var som om han fått träffa den hädangångna.
»Nu skall hon ha tack», sade han hjertligt och tryckte sköterskans hand, »nu skall jag göra i ordning till resan.»
Han nickade ännu en gång och gick; de tunga stegen gåfvo eko borta i hvalfven.
När han trädde ut i det fria, mötte han två af sina grannar, som ämnade sig in.
De helsade på hvarandra och togo i hand.
»Din qvinna, som fått sluta», anmärkte den ene, en äldre man med tröga later, stor mage och fina kläder.
»Det var väl bäst för henne», svarade enklingen lugnt, man kunde nästan sagt likgiltigt.
»Bäst för dig också», sade den rike grannen, »ty hon hade ändå aldrig blifvit till något, och du har haft lass nog dessa två år hon varit sjuk.»
Enklingen svarade icke; han harsklade sig, skakade åter hand med grannarne och gick.
Lass nog – upprepade det inom honom, medan han gick fram åt den fuktiga trädgårdsgången, under de nakna träden, kringhvälfd af senhöstens dimma.
Och han såg två vänliga ögon, som alltid med längtan voro vända mot dörren, när han kom hem, han såg ett blekt stackars ansigte, som log borta från sängen, han böjde sig ned emot detta ansigte, och ett par svaga armar slogo sig hängifvet kring hans hals.
Nu voro de slocknade – dessa ögon – och de afmagrade armarne hvilade blytunga, döda, öfver ett stelnadt hjerta.
Lass nog – lass nog – upprepade det i hans sinne som en själaringning.
Hur öfvergifvet ensamt låg icke lifvet framför honom!
– Lass nog.
Han lutade sig mot den våta stammen af ett gammalt valnötsträd, och en konvulsivisk snyftning bröt sig fram ur hans sorgtyngda barm.
MOR MÄRTHA.
Mor Märtha.
Det var söndags förmiddag, och mor
Märtha satt med den uppslagna postillan framför sig och läste, i sängen borta vid kakelugnen låg hennes gamle fader, hostande och skröplig, men med nymanglade lakan, rakad, slätkammad och fin.
Det syntes på allt i det tarfliga hemmet att der herskade en ordningens ande, ty allting var fejadt och snyggt.
Icke ett damkorn sågs der, snarare en viss grad af prydlighet – efter råd och lägenhet, förstås.
Byrån var betäckt af en virkad duk, som sken hvit och nytvättad.
På densamma voro i symmetrisk ordning placerade två hundar af porslin, två äpplen af bränd lera, en vas med darrgräs uti, och två porslins-stöflar att sätta svafvelstickor i.
Ej förglömmandes den förgylda spegeln på väggen, med tre påfågelsfjädrar öfver.
Mor Märtha var lång, mörkhårig och med ett par präktiga bruna ögon, som blickade ut i verlden så på en gång beslutsamt och allvarligt, som hade hon redan tagit sig en dust med den och ingalunda fruktade att göra det en gång till.
Der var varmt och godt i det lilla hemmet, men ute droppade det med ideligt plaskande från takskäggen, och smältande snö låg inne vid husraderna, under det sjelfva gatan stod som en välling af snöslask och smuts.
Det var just en sådan otreflig vinterdag, som kan göra en riktigt nedstämd och illa till mods, men mor Märtha hade ingen känning af vädret, der hon satt rak och styf vid sin postilla.
Midt i läsningen stördes hon af en druckens röst, som hördes från gatan.
Mor Märtha hörde till det slags qvinnor, som hafva uppmärksamhet för allt som omgifver dem; hon lät de sammanknäppta händerna hvila i boken och såg ut.
Det var slagtaren Peter Vinkel, som kom raglande nedåt gatan, svärande för sig sjelf i ett jemnt crescendo, och blängande åt den spenslige bleckslagaren Siller, hvilken, tryckande sig intill husraden, hoppades att oantastad slippa förbi.
Detta var dock icke slagtarens mening, ty när han var midt för den andre, rusade han tvärt öfver gatan, lik en ilsken tjur.
Mor Märtha satt och såg på.
När bleckslagarn såg den öfverhängande faran, satte han armarne för ansigtet, som skydd mot möjliga slag, och började springa, skulryggig, som om han piskats af en hagelskur, och med krokiga knän.
Hoppet att slippa undan visade sig vara fåfängt, ty hans angripare gensköt honom och riktade med en säkerhet, som visade öfning, sitt första slag nedifrån åt den anfallnes ansigte.
Det träffade så att näsa och mun sprungo i blod.
Derefter följde slag på slag af dessa hårda näfvar, hvilkas ägare för längesedan glömt, hvad medömkan vill säga.
Mor Märtha hade rest sig upp och såg på uppträdet utan tecken till fruktan, men med spändt intresse.
Bleckslagaren sökte förgäfves afvärja de klubblika slagen.
Att tänka på försvar kunde icke komma i fråga, och till flykt fick han ej tid, så förtumlad var han af smärta och förskräckelse.
Han vacklade än åt ena sidan än åt andra för att undvika sin plågoande.
Än trampade han ned i rännstenen, så att det stänkte högt upp på helgdagskläderna, och än föll han tungt emot husväggen för att finna ett ögonblicks stöd.
Mor Märtha hade uppfattat hvarje rörelse, och situationen var henne fullkomligt klar.
Hon öppnade fönstret och ropade med sin raska, befallande röst:
»För allt hvad ni gör, så slå inte fönsterna itu!»
Och dermed lade hon hakarne på igen, med en kort, bestämd smäll för hvardera.
Mor Märtha antog, att slagtaren hade en berättigad anledning att gifva bleckslagaren ett ärligt kok stryk, och lät saken hafva sin gång; men då hon tyckte, att måttet för ett rätt och skäligt lagom på ett betänkligt sätt öfverskreds, började förtrytelsens rodnad spira upp på hennes kinder, andedrägten blef kortare och näsborrarne vidgades.
De bruna ögonen foro sökande upp och ned åt gatan, men funno intet.
De sköto en vredgad blick genom skjutsstallets öppna port, och der inne på gården upptäckte de trenne drängar, som makligt sysslade med sina droskor.
Mor Märtha slog åter upp fönstret, och med en röst så käck som en krigstrumpet, fast med en märkbar darrning, ropade hon:
»Och sådant kunna tre starka karlar stå och se på!»
Fönstret slogs åter igen, men denna gång så, att det skrälde i hela gatan.
Den ene af drängarne såg sig omkring med orubbligt lugn, lyfte en »svingel» från en af vagnarne, gick ut på gatan med tunga steg och gaf slagtaren ett dugtigt slag öfver ryggen.
Denne uppgaf ett vrålande af ilska och vände sig emot den oväntade angriparen utan att vidare bry sig om bleckslagaren, som stödde sig emot väggen för att hemta andan.
Drängen gjorde icke min af att upprepa fiendtligheterna; han stod helt lugnt med sitt vapen i handen, liksom väntande på hvad den andre hade att säga.
»Du – satan! – jag skall nog märka dig en gång», hväste denne, skakande sin knutna näfve.
»Hå, inte tror du, att jag är rädd för dig», svarade drängen med en viss godmodighet i sjelfva hotet, »märk du mig om du kan.»
Slagtarens blick tycktes mäta eller snarare väga den axelbreda gestalten, som stod der så trygg, men denna mönstring tycktes säga honom, att det icke var värdt att inlåta sig i strid med denne bjässe, ty han aflägsnade sig under många eder och hotande åtbörder, lik en hund, som motvilligt och morrande drager sig undan för en öfvermäktig motståndare.
Bleckslagaren stod ännu vid väggen, torkande sig i ansigtet.
Hans befriare sände honom en halft medlidsam blick och vände sig derpå om för att gå.
Han hejdades af en knackning på rutan.
Det var mor Märtha.
»Nu var du en karl, Ola», sade hon med en gillande nick och höll fönstret helt litet på glänt, så att icke för mycket af den goda värmen skulle gå ut, »tag bleckslagaren med dig och kom in, så att man kan torka honom ren, för han ser ju ut som ett svin.
Jag tänker att en rom-gök kan inte heller skada någon af er.»
Fönstret stängdes åter, denna gång helt varligt, och mor Märthas ansigte drog sig tillbaka.
De två tittade på hvarandra, halft förlägna, torkade sig ett tag öfver munnen med rockärmen och stego in.
JEPPA.
Jeppa.
När snön smälter undan, och hästhofsörten spirar upp i gropkanterna – om också icke välkommen för den ogräshatande landtmannen, så likväl för dem, hvilka deri endast se vårens budskap – då komma från varmare trakter stora flockar af råkor och söka upp sina gamla välkända bon i någon skogsdunges eller kyrkogårds åldriga kronor.
Det är någonting ärevördigt med ett sådant råkesamhälle, som funnits der sedan fars och farfars tid, och om någon ofredar det, höjes af dess deröfver kretsande invånare ett samfäldt skri och kraxande, som med sitt sträfva, vidtfarande ljud, nästan gör intrycket af verop och förbannelser.
För att inskränka den svartfjädrade skarans tillväxt, brukar man anställa en årlig jagt vid den tid, då ungarne äro fullvuxna.
Det är en sorgens och olyckans tid för de stackars djuren, och det är nästan hjertslitande att höra de gamles skrän, då de se sina ungar falla för de dödande skotten, eller då de oroligt flyga omkring en sårad stackare, som, qvidande och flaxande, ligger sönderskjuten på marken.