Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu gällande lag antogs dock som ett öfvergångsstadgande.
Såsom ett det vigtigaste skäl för denna förändring, anförde jag den inverkan ett sådant förhållande skulle ega på rigtningen af qvinnans uppfostran.
Med hänsigt till nu gällande stadgande kunna åter föräldrarne tänka: »Mina flickor behöfva icke blifva myndiga, om de icke sådant särskildt vilja; och derför behöfver jag icke heller meddela dem insigt, rörande förhållanden, hvilka de antagligen icke komma att tillämpa».
Utgående från den omständigheten, får jag, — med hänsigt jemväl till hvad Gr.
Hamilton nyss i ämnet anfört och med synnerligt afseende å det förhållande, att Bonde-St. enhälligt funnit denna förändring behöflig, — lägga R. o.
Ad. på hjertat att detta Betänk, måtte bifallas.
Om man är öfvertygad, att flertalet af qvinnor bland de fattigare klasserna hafva en öfvervägande fördel af denna förändring, synes mig allt skäl vara att dertill lemna sitt bifall; men då man, såsom jag, är förvissad om motsatsen häraf, blir förhållandet annorlunda.
Det torde nemi. just för de fattiga qvinnorna vara af vigt att veta, hvad de i detta hänseende böra välja.
Det är dock dem, som ingen gjort sig besvär att underrätta om deras rättigheter och skyldigheter.
Qvinnor af denna klass riskera mer än andra att deras förmyndare kasta framför dem en räkning, hvilken de icke förstå.
Det är väl kanske ändock något förmycket, att låta dessa qvinnors hela väl och ve bero uppå deras egna insigter.
De öfverklagade olägenheterna kunna mycket väl undanrödjas, utan att man derföre behöfver borttaga den nu gällande föreskriften.
I öfrigt tror jag det vara ett misstag, att domstolen icke är skyldig att pröfva förhållandet.
Så vidt jag icke för mycket irrar mig, eger denna pröfning rum såväl vid Svea hofrätt, som vid de fleste uuderdomstolar.
Hr Fahnehjelm, Gustaf:
Vid minnet af det beslut, R. o. Ad. i samma fråga fattade vid nästlidne riksdag, måste jag tillstå att det väckt min lifliga förvåning, att detta Betänk, kunnat från så många håll möta motstånd. R. o. Ad. beslöt nemi. då, att ogift qvinna skulle vid 25 års ålder kunna af domstol förklaras myndig, sedan hon derstädes gjort anmälan att hon myndigheten sjelf utöfva ville.
Detta beslut var ett öfvergångsstadgande, enär man icke ville biträda K. M:s Propos. att ogifta qvinnor skulle vid 25 års ålder blifva myndiga utan all anmälan.
De skäl, som andragas mot antagande af K.
M:s nyssberörde förslag, synas mig icke hafva varit af någon särdeles vigt. 388 Den 28 Mars e. m.
Det liar redan blifvit påpekadt, att man eger en skyldighet alt fästa så pass afseende ä de qvinnors angelägenhet, hvilka tillhöra de fattiga klasserna, att man icke bibehåller stadganden, hvilka, såsom vilkor för åtnjutande af en allmän medborgerlig rättighet för dessa qvinnor, medföra pekuniära uppoffringar.
Man har äfven sagt, att qvinnan, ehuru framskriden till 25 års ålder, likväl icke skulle vara tillräckligt mogen för granskning af de räkenskaper, hvilka af den föreg:de tidens förmyndare till henne öfverlemnats, samt att följden deraf således skulle kunna blifva underslef, henne till men.
Vid närmare skärskådande, finnér man dock att samma anmärkning, — och detta med mycket mer skäl, — kan göras mot den manliga befolkningen, när denna vid 21 års ålder erhåller full myndighet.
Så orättvis kan man väl icke vara, att man påstår, det mannen vid 21 års ålder är förståndigare än qvinnan vid 25.
I sammanhang härmed får jag erinra, huru uti enahanda fall sig förhåller uti Frankrike, — ett land, hvilket dock anses stå så högt.
Der är mannen myndig vid 25 och qvinnan vid 21 års ålder.
Då R. o. Ad. för sin del så nyligen fattat beslut att ingå till K.
M. med en underd. anhållan, det K.
M. måtte bereda qvinnan rättighet att bestrida vissa tjenster af olika art, synes mig samma
Stånd icke böra vid detta tillfälle besluta något, som dock är uti bestämd strid mot förstnämnde beslut.
St:r anse qvinnan kunna sköta, bland annat, åtskilliga telegrafist- och postinspektors-tjenster, kan det icke undgå att förefalla mig högst besynnerligt, att man icke. då menniska af hvad kön som helst vid viss ålder kan anses full-myndig, vill tillerkänna qvinnan full frihet att råda öfver sig och sitt gods.
Hr von Ehrenheim har uti sitt sista anförande yttrat, att map, af omsorg för de fattigare qvinnorna, icke borde bifalla Betänk:t.
Det skulle nemi, för dem vara af en så särdeles stor vigt att få veta, hvilket ansvar, som åtföljer denna sak.
Denna egenskap hos myndigheten, att vara så farlig och ansvarsfull, torde dock erhålla sin vederläggning uti det sig företeende förhållande, att Bonde-St. enhälligt instämt uti Lag-Utsk:ts förevute förslag.
Jag är öfvertygad att denna lagförändring, om den blir R.
St:rs beslut, icke kommer att medföra någon särdeles olägenhet.
Vid sådant förhållande anser jag det vara af verklig vigt att R. o. Ad. icke motsätter sig intagandet uti allmänna lagen af ett stadgande, hvilket har så full allmän giltighet.
Den allmänna lagen bör väl vara ett uttryck af en princip, som är så allmänt rådande.
På dessa skäl anhåller jag om bifall till Betänk:t.
Jag är i hufvudsaken förekommen af den sista talaren; och skulle således kunna helt kort tillkännagifva, det jag tillstyrker bifall till Utsk:ts förev:de Betänk.
Den 28 Mars e. m. 389
Då likväl här, bland annat, blifvit yttradt, att flertalet af qvinnor visst icke önskat att blifva myndiga, emedan de känna sin svaghet och sitt oförstånd, så tillåter jag mig påstå att de utaf sistnämnde bristfälligheter härflytande vådor ännu mer ifrågakomma för mannen.
På grund deraf anser jag det verkligen vara mycket mera risk att öfverlemna myndigheten åt mannen vid 21 års ålder, än åt qvinnan vid 25.
Beträffande vidare den af en talare i detta hänseende uttalade omsorg för de fattigare klassernas qvinnor, är det, efter mitt förmenande, i allmänhet temligen likgiltigt, huruvida de äro myndiga eller icke, ty de hafva just ingenting, eller mindre att hushålla med.
Från en högre synpunkt bör man betrakta denna fråga, — den nemi., att Sveriges qvinnor vid en viss ålder skola kunna erhålla lika medborgerliga rättigheter med mannen.
Af särdeles vigt i detta fall är i öfrigt den säkerhet i affärer, som skulle blifva en följd deraf, att man finnér qvinnan kunna verksamt deltaga uti de henne rörande negociationer, då hon utan hinder kan förestå näringar o. s. v. Det är visserligen sannt att qvinnan redan nu kan begära att få bli myndig; men berörda förhållande skall likväl införas i allmänna tidningarne; och följaktligen upphör den önskliga säkerheten.
Under nuv:de förhållanden måste man, vid afslutandet af affärer med fruntimmer, underrätta sig, om dessa qvinnor hos domstol gjort anmälan eller icke.
Den siste talaren har också redan omnämnt att R.
St:r nyligen hos K. M.. anhållit att qvinnan måtte få användas till vissa befattningar.
Afven detta förhållande ådagalägger det förtroende, hvilket man numera i afseende å allmännare värf hyser för qvinnan.
Då jag anser att man i detta fall bör fatta ett beslut, som är öfverensstämmande med billighetens och rättvisans fordringar, tillstyrker jag bifall.
Jag tror att man i allmänhet endast bör ändra lagar vid sådana fall, då lagar visat sig vara olämpliga.
Hvad den lagstiftning beträffar, som i berörde hänseende blifvit vidtagen vid 1858 års riksdag, har åtminstone jag för min del icke kunnat förspörja att någon verklig missbelåtenhet med densamma egt rum inom de trakter, med hvilka jag är bekant.
Derstädes har verkligen endast ett fåtal af qvinnor ingifvit myndighetsansökningar.
Jag tror att förhållandet är enahanda inom öfriga orter af landet.
1 städerna åter är en annan ordning rådande.
Der finnas nemi. mångå qvinnor, hvilka försörja sig sjelfva och för hvilka det är afvigt att blifva myndiga.
Min öfvertygelse är, att qvinnan vid den åldern är mer belåten att få vara omyndig; och de sorn vilja blifva myndiga, ega ju tillfälle att begagna sig utaf den dem redan gifna rättighet.
Det är ju godt och väl att de ega denna rättighet; men att, så kort efter en lags stiftande, deruti vidtaga en förändring, 390 Den 28 Mars e. m. tror jag icke vara välbetänkt, särdeles som, på sätt jag redan förut omnämnt, efter min öfvertygelse, pluraliteten af qvinnor inom alla klasser är missbelåten med nuv:de stadgande.
Att lagstiftaren, vid sådant förhållande, skall liksom påtruga qvinnan denna myndighet, kan jag för min del icke finna vara rätt.
På dessa skäl afstyrker jag bifall til!
Lag-Utsk:ts förevide förslag.
Redan för tvenne riksdagar sedan förklarade K. M., uti dess Nåd.
Propos., det qvinnan borde vid 25 års ålder blifva myndig.
Denna Propos. bifölls af tvenne Hiks-Stånd.
De öfriga båda Stånden omfattade deremot ett annat förslag, utaf en aktad ledamot af Lag-Utsk:t afgifvet i samma riktning, som sedermera blifvit lag.
Detta förslags antagande till lag berodde, på sätt en och annan härstädes torde erinra sig, deruppå, att ett af de förstnämnde båda Stånden frångick sitt första beslut, emedan det ansåg bättre vara att taga hvad som bjöds, än att gå miste om allt, d. v. s. att tillstånd fortfarande skulle sökas.
Endast såsom ett öfvergångsstadgande blef denna lag då betraktad: och denna åsigt blef äfven då ganska tydligt uttalad.
Man sade att vid den tiden hade qvinnan ännu icke hunnit vänja sig vid den tankan att blifva myndig.
Nu har denna lag gällt uti liera år; och ehuru jag måste medgifva att densamma, mig veterligen, icke medfört någon direkt skada, synes dock att den varit behäftad med tillräcklig olägenhet för att förmå t. ex. hela Bonde-St. att enhälligt uttrycka den öfvertygelse, att denna lag borde förändras till likhet med hvad K.
M. vid den föreg:de riksdagen föreslagit.
Det är visst en sanning att det i detta hänseende råder en olikhet mellan de mer eiler mindre väl lottade qvinnorna.
För de förra anser jag det otvifvelaktigt ofta vara en fördel att icke blifva myndiga; hvadan nu gällande lag för dem kan vara tillräcklig; men hvad det stora flertalet — de fattigare qvinnorna •— beträffar, är förhållandet motsatt.
För de aldra fattigaste — detta tillåter jag mig i förbigående erinra — kan förhållandet vara likgiltigt; men för de mindre lyckligt lottade, t. ex. för en tjensteqvinna, hvilken ärlver några hundra rdr, måste det vara en större fördel att kunna få använda dessa medel på ett sätt, hvaraf hon anser sig kunna draga något verkligt gagn, än att vidtaga åtgärder, som medtaga dessa medel eller hvarigenom lion behöfver vidkännas utgifter, hvilka kunna för henne vara kännbara.
Nyssnämnde utgifter ifrågakomma för ansöknings uppsättning, för utslags- eller prot.-utdrags-lösen m. m.
Dessa utgifter kunna dock uppgå till belopp, hvilka äro stora, i förhållande till hennes kapital.
Med denna öfvertygelse anser jag det vara R. o. Ad. mest värdigt, att, — vid en sådan, om jag så får uttrycka mig, »konflikt» mellan de qvinnor, hvilka tillhöra R. o.
Ad:s närmaste omvårdnad och hela det stora flertalet af Sveriges öfriga qvin - Den 28 Mars e. m. 391 nor, — med frånträdande af det enskildt för Ståndet mest behagliga beslut, gifva sin röst åt det förslag, som gagnar den stora allmänheten.
Motionerna i detta hänseende äro väckta af det Hederv.
Bonde-St:s representanter.
Med aktgifvande jemväl häruppå, begär jag bifall till Lag-Utsk:ts Betänk., på samma gång jag fäster uppmärksamheten vid det förhållande, att den åtgärd, som qvinna skall vidtaga, hvilken önskar att icke blifva myndig, eger nästan alltid rum vid en sådan qvinnans ställning, att hon har så stora tillgångar att hon anser för sig förmånligare att stå under förmynderskap, samt finner den härför ifrågakommande utgift för sig icke vara af någon vigt.
De talare, hvilka förordat LagUtsk:ts förev:de förslag, hafva yttrat, att den lag, hvilken år 1858 i berörde hänseende antogs, endast var en öfvergångs lag, samt att denna öfvergångslag endast afsett att »bereda» qvinnan till en fullständig frihet och full myndighet.
Efter min uppfattning skulle dock en sådan »beredelse» icke kunna bestå i något annat än att qvinnans uppfostran riktades derhän, att hon erhöll de förmögenheter, hvarigenom hennes praktiska egenskaper, t. ex. insigten att skilja mellan mitt och ditt, hufvudsakligen utbildadas.
Jag fruktar dock att man derigenom skulle nedsätta den känsla, för hvilken förståndet så ofta får gifva vika; men huruvida en sådan omskapning skulle blifva till förmån för qvinnan, för hemmet, lemnar jag derhän.
Säkert är dock att fern års tid icke kan vara tillräcklig för genomförandet af en sådan omskapning.
Då Utsk:t icke heller visat att ett flertal af qvinnor velat begagna sig af denna frihet, kan jag icke annat än för qvinnans egen skull tillstyrka att man väntar att fatta ett beslut, som så nära rör qvinnans innersta väsende.
Man har i denna fråga vädjat till B. o. Ad:s godhjertenhet och sagt, att, som frågan vöre af mindre betydenhet, så borde R. o. Ad. icke motsätta sig den nu ilrågaställde förändringen.
Det är dock från en högre ståndpunkt, som man, efter min tanke, bör bedöma denna fråga, nemi. från qvinnans; och jag kan icke annat än befara att detta sträfvande, att i alla afseende sätta qvinnan i jemlikhet med mannen, måste menligt inverka på den qvinliga naturen och följaktligen äfven på hemmets och hemlifvets alla inre förhållanden.
Jag har endast begärt ordet i anledning af Hr Dalmans yttrande, att för de fattigare klasernas qvinnor i allmänhet vore temligen likgiltigt, huruvida de vore myndiga eller icke.
Detta är visserligen en sanning i afseende å dem, som intet hafva, men för dem, som något eller litet hafva, och ändock måste hänföras till de fattigare klasserna, för dem är denna 392 Den 28 Mars e. m. förändring af ganska väsendtlig vigt.
Den sä mycket omtalade kostnaden reducerar sig verkligen till en obetydlighet.
Här har blifvit vttradt, dels att flertalet af qvinnor icke skulle behöfva denna myndighet, dels att den ifrågav:de förändringen af lagen icke skulle vara nödig.
Jag tror att man dock måste i detta fall fästa tillbörligt afseende å de åsigter, som blifvit uttalade inom det Stånd, hvars ledamöter representera tänkesättet inom de mindre bemedlade klasserna uti landet, samt ihågkomma att samma Stånds samtlige ledamöter uti Utsk:t instämt uti förev:de förslag.
Afven för de qvinnor, som intet hafva, är det af stor vigt att befrias från omyndigheten; ty denna afskär för dem möjligheten att komma uti en bättre ställning.
Om dessa qvinnor fortfarande skola vara bundna af förmynderskaps-tvånget, ligger häri ett oafvisligt hinder för alla aftal, hvarigenom de kunna förvärfva något.
Betraktar man frågan från denna synpunkt, torde det vara ögonskenligt att qvinnan icke bör beröfvas den rättighet, som hvarje man eger.
Att detta stadgande varit ämnadt att blifva ett öfvergångsstadgande, torde väl knappt behöfva påpekas; hvadan jag icke längre vid denna del af frågan vill uppehålla mig.
Man har vidare yttrat, att qvinnans natur gör henne mindre lämplig att sköta affärer.
Jag hade vågat tro, att man kommit från den tidsåsigt att anse qvinnan stå under mannen; ty det behöfs verkligen icke stor psychologisk insigt, för att finna, att qvinnan är mera varsam och försigtig än mannen, — en försigtighet, hvilken ofta stegras till misstro.
Jag fortfar i min anhållan om bifall till Utsk:ts Betänk.
Hr Nordenfalk, Carl:
Såväl vid 1854 och 1856 årens riksdag, som sedermera, har rigtigheten af den nu ifrågav:de principen blifvit erkänd; men man har tillagt ett stadgande, som i väsendtlig grad ändrat densamma.
Genom den nuv:de lagen är nemi. det förutv:de förhållandet föga ändradt.
Tillförene egde qvinnan rättighet att hos K.
M. söka myndighet; men då K.
M. aldrig afslog en sådan ansökan, består den vunna lättnaden egentligen endast uti en minskning af hennes besvär.
Det synes vara klart, att den, som erkänner principen såsom rättvis, äfven bör söka införa den i lagen, samt från tillämpningen af denna princip icke göra några undantag.
Man har här talat om den garanti, som staten bör hafva att qvinnan vid 25 års ålder skall kunna sköta sig och sitt gods.
Det är visserligen en sanning, att man icke kan uppgifva någon bestämd ålder, då egenskapen att sköta sig och sitt gods inträder; men lika säkert är ock, att någon sådan säker gränsskilnad i afseende å mannens ålder icke heller kan uppgifvas.
Utsk:t har redan påpekat de svårigheter, som möta genom tillämpningen af denna lags stadgande, enär domstol icke dervid eger pröfva sin kompetens.
Hr von Ehrenheim har visserligen Den 28 Mars e. m. 393 invändt, det en sådan pröfning skulle ega rum såväl vid Svea hofrätt, sorn vid de liesta underdomstolar.
Jag lemnar detta påstående derhän, oell tror förhållandet vara sådant, att somliga domstolar ingå uti denna pröfning, andra åter icke.
Såsom exempel härpå får jag anföra, att en qvinna anmälde sig vid Rådstugurätten härstädes för myndighets erhållande.
Denna förklarade sig icke vara rätter ort.
Hon öfverklagade beslutet i Hofrätten; men som tiden för besvärs anförande var tilländalupen, kunde Hofrätten desamma icke till pröfning upptaga.
Nu vände hon sig till Rådstufvurätten i Carlstad.
Alven denna förklarade sig icke vara rätt forum; och jemväl
Hofrätten var af samma mening.
I följd af nuv:de stadgande finnes således ingen möjlighet för denna qvinna att blifva myndig, så vida hon icke söker resning.
Man kan visserligen invända, att detta förhållande berott uppå denna qvinnas egen försummelse att icke i behörig tid och ordning öfverklaga Rådstufvurättens i Stockholm beslut; men jag underställer eder, Mina Hrr! huruvida man kan begära att en medborgare eller medborgarinna skall veta sitt rätta forum, då till och med domstolarne i delta hänseende kunna vara af olika tankar.
Att detta stadgande blifvit antaget som ett öfvergångsstarlgande, lärer väl svårligen kunna bestridas.
Det synes nu verkligen hafva fortlefvat tillräcklig tid; och då här är fråga orri förändring af ett reglementarisk stadgande, sorn först visat sig obehöfligt och sedermera skadligt, anser jag allt skäl förefinrias att yrka bifall till Utskits Betänk.
Det har här blifvit yttradt, att om, på sätt jag påpekat, denna lag varit ett öfvergångs-stadgande, likväl tiden för denna lags gällande kraft varit alltför kort. för att qvinnan skulle hafva hunnit erhålla deri praktiska utbildning, som erfordras för skötande af hennes affärer; och man har uttalat åtskilliga tvifvelsmål, huruvida qvinnan skulle vinna eller förlora på den i fråga vide förändringen.
Jag anser att denna lag om qvinnaris myndighet icke kommer att utöfva något direkt inflytande på hennes uppfostran.
Denna rättar sig nemi, hufvudsakligen efter tidsförhållanderna i allmänhet, och beror, efter mitt förmenande, ingalunda på myndigheten.
Lagen åter måste rätta sig efter tidsandan.
Vid den ståndpunkt af industriel utveckling, på hvilken vi nu befinna oss, börjar man mer och mer tillerkänna qvinnan åtskilliga rättigheter, såsom att idka näringar, ja! till och med att utöfva vissa tjenster; och det blir deraf nästan ett korollarium att förklara qvinnan myndig.
Jag tillåter mig jemväl fästa uppmärksamheten deruppå, att den nu ifrågavide lagen icke skulle träda i verksamhet förr än den I Januari 18G5.
Det blir då 7 år, sedan lagstiftningen tog lörsta steget på denria bana; och nyssberörda tid anser jag hafva varit tillräcklig, för att så mycket fästa qvinnans upp - 394 Den 28 Mars e. m. märksamhet på denna förändring, att steget numera kan tagas fullt ut.
Min afsigt med detta öfvergångsstadgande har endast varit, att detta steg icke på en gång skulle uttagas, så att icke qvinnan oberedd skulle komma från sitt förutvrde omyndighetstillstånd till en fullkomlig myndighet.
Jag har ansett att det borde bero på qvinnan sjelf, att aktgifva häruppå, samt att hon ungefärligen borde sjelf sålunda få veta, vid hvad tidpunkt det nya förhållandet för henne inträffade.
Nu är min öfvertygelse, att denna fråga blifvit så länge och mångsidigt diskuterad, att man icke bör kunna förutsätta, det någon qvinna om frågan saknar kännedom, samt att man således bör, utan några betänkligheter, kunna gå i författning om ett stadgande i detta hänseende, hvilket om ett par år härefter kan träda uti verk samhet.
Hr Fahnehjelm:
T)å jag förra gången hade ordet, an förde jag, — såsom en synnerlig anledning för R. o. Ad. att bifalla Utsk:ts förev:de Betänk., — den omständighet, att Bonde-St. enhälligt instämt uti de motioner, hvilka i ämnet blifvit afgifna.
En talare har häremot invändt, det Bonde-St. icke skulle kunna anses såsom representant för de fattiga klasserna.
Om detta påstående vore riktigt, hvar skulle man väl då finna representanterna för dessa fattigare klasser?
Månne hos R. o. Ad.? eller hos Preste- och Borgare-St:n?
Hvilket
Stånd är väl mer befogadt, än Bonde-St., att föra de fattiga klassernas talan?
Befinna sig icke just i samma Stånd målsmännen för de qvinnor, hvilka otvifvelaktigt äro i största behof af myndigheten?
En talare har sagt, att man icke borde påtruga qvinnan en rättighet, som hon hvarken önskar eller eftersträfvar.
Med antagande af sistberörde förutsättning såsom en möjlighet, tillåter jag mig dock, — utan att dermed vilja göra någon allusion på dagens brännande frågor, — erinra att t. ex. de lilegna i Ryssland visserligen icke uttrycka några höga önskningar efter lifegenskapens upphäfvande, men att dock en sådan förändring, efter all sannolikhet, för dem skulle vara ganska välkommen!
Det är nemi. ingenting, hvilket så mycket tillbakahåller längtan efter friheten, som just banden på denna frihet.
En af samhälls-medlemmarne icke erkänd rättighet kan icke blifva till fullo djupt uppfattad af dem, hvilka denna rättighet tillkommer.
En annan talare har ansett, att myndigheten utan förutgången ansökan skulle skada den qvinliga naturen, »das zarte weibliches Wesen.»
Detta tror jag alldeles icke; och kan icke finna, huru detta förhållande kan hafva någon inverkan i berörda hänseende, ty qvinnan är menniska i första rummet och qvinna i det andra; och den första menskliga rättigheten är ätt få råda öfver sig sjelf och sitt gods.
Den 28 Mars e. m. 395 Frih.
Åtskilliga af de talare, som yrkat bifall, hafva förklarat att den nu gällande lagen endast vore ett »öfvergångs-sladgande.»
Denna lag är dock tillkommen genom K. M:s och R.
St:rs sammanstämmande beslut.
Jag kan således, för min del, icke godkänna denna tolkning af lagen såsom ett öfvergångs-stadgande.
Bland annat har det blifvit yttradt, att bifall till Betänk:t vore R. o. Ad. värdigt, enär ifrågav:de stadgande skulle bereda en fördel åt de fattigare klasserna.
Jag hemställer dock, huruvida det icke är R. o. Ad. mera värdigt att vidblifva ett beslut, som så nyligen blifvit fattadt.
Vidare har anförts, det den föreslagna lagen skulle bereda tillfälle för de qvinnor, hvilka uppnått 25 års ålder och icke ville blifva myndiga, att derom göra särskild anmälan.
Förhållandet skulle således blifva omvändt mot det, som i berörde hänseende för närv.de eger rum, eller att qvinna, som vid 25 års ålder vill blifva myndig, må derom göra anmälan.
Jag tillåter mig dock fästa uppmärksamheten uppå den olikhet, som emellan dessa båda anmälanden förefinnes.
Mången kan nemi. skygga tillbaka för att ingifva en ansökan att blifva omyndig.
Man har ytterligare ordat om svårighet för qvinna, som vill blifva myndig, att hitta till rätt domstol.
Detta påstående kan dock icke annat än högeligen förundra mig, ty den ifråga v:de domstolen är ju domstolen i den ort, der man är skattskrifven.
Hr Nordenfalk har visserligen omtalat, att ett dylikt fall skulle hafva förekommit vid Stockholms och Carlstads Rådstufvurätter.
Jag kan naturligtvis icke känna, hvem den omtalade personen varit; men det förefaller mig som det skulle varit en lösdrifverska, ty eljest skulle hon väl hafva haft någon fast bostad.
Hvad slutligen beträffar den jemförelse, som Hr Fahnehjelm uppställt mellan de Svenska qvinnorna och de Ryska lifegna, tror jag verkligen icke att densamma kan slå an på ett Svenskt Riddarhus, som någorlunda känner till qvinnans ställning.
Under de tio år, som förflutit sedan denna fråga första gången här på detta rum utgjorde föremål för öfverläggning, har min öfvertygelse i detta fall icke undergått någon förändring.
Den riksdag, vid hvilken K. M:s Propos. i ämnet väcktes, sökte äfven jag att, i min mån, arbeta för densammas genomförande.