Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Den gamle äfventyraren lär vara designerad att inom kort taga säte och stämma i geheimekonseljen.
Bernstorffs afmätta tal får ett raskare tempo:
– I generalitetskollegiet menar ni förmodligen?
Brandt nämnde verkligen geheimekonseljen.
Jag fäste mig särskildt därvid, ty den lille kammarherren brukar vara väl underrättad, när han pratar bredvid mun.
– Men då jag i förgår talade med kungen, lofvade H.
M:t mig uttryckligen, att detta icke skulle ske.
Och grefve Rantzau har dessutom gett sitt hedersord på att icke blanda sig i politiken.
– Kungens löften – Holck rycker på axlarna – likna maskrosens dunbollar, som kallas parole de chevalier.
Blås på dem och de förintas.
– Och Rantzaus hedersord äro pappersmynt utan guldvärde!
Det lägrar sig ett moln på Bernstorffs klara panna, och hans röst får en djupare klang:
– Det är tyvärr alltför sant.
Också ser jag med oro framtiden till mötes.
Gärna skulle jag nu velat afvärja det slag, som inom kort skall drabba er, min käre Konrad.
Än hellre skulle jag vilja afvända den olycka, som hotar bådas vårt fosterland.
Men jag förmår det icke.
Dock skall jag göra min plikt till det yttersta och stanna på min post – fast man sticker med nålar för att jaga mig bort.
Tyngst af allt är att se det främsta resultatet af sitt lifs arbete lättsinnigt sättas på spel.
Länge efter det Holck försvunnit sitter Bernstorff grubblande vid sin sekretär, tung till sinnes och med hjärtat sjukt af onda aningar.
Ändtligen knäpper han sina händer samman och andas ut i en bön till Gud.
Då klirra sporrar i det yttre gemaket och in genom dörren träder plötsligt Rantzau i generallöjtnantsuniform, hälsande med öfverdrifna aktningsbetygelser och öfverströmmande hjärtlighet.
– Stör jag?
– Ers Excellens tycks öfverraskad?
Kanske icke obetingadt behagligt öfverraskad – he?
– Öfver att så snart se mig här igen?
– För all del! – svarar Bernstorff med kall förbindlighet.
– Ert besök, grefve Rantzau, kommer icke olägligt.
Jag väntar med otålighet att få höra, hvad ni har att säga mig.
Sedan har jag måhända också ett ord att säga er.
– Rakt på saken således – he?
Det är icke lönt att tala om min längtan efter att se Ers Excellens.
– Nej, grefve Rantzau; det är bättre att vi hålla oss till sanningen.
– Det är också någon sanning däri! Ers Excellens dömer mig måhända efter hörsagor om mitt förflutna – he?
Men jag är ett ögonblickets barn – och hvad jag på sista tiden fått bevittna, har verkligen djupt upprört mig.
Förr, när jag var extravagant, var hela världen så förståndig.
Nu när åldern har stadgat mitt blod och reglerat mitt uppförande, tycks hela världen ha blifvit tokig.
– Också förr har det ofta gjort mig ondt, att våra vägar varit så vidt skilda; men nu skulle jag anse det för en stor lycka att tillsammans med Ers Excellens få arbeta för ett älskadt fäderneslands framtida väl.
– Jag tackar – Bernstorff bugar sig reserveradt – men jag hoppas, att ni icke besvärat er hit endast för att säga mig detta.
Jag tviflar på resultatet af ett sådant samarbete!
– Och hvarför?
Skulle det verkligen ligga någonting orimligt i tanken på en allians mellan en Rantzau och en Bernstorff – i afsikt att med förenade krafter motarbeta den liga, som huserar här på slottet?
Det leker ett fint leende omkring Berndorffs lilla kvinnliga mun, då han svarar:
– Jag har hittills trott, att den ligan utgjordes af edra vänner, grefve Rantzau, hvilkas ansträngningar ni har att tacka för den väntade utnämningen till andre man i generalitetet.
– Vänner?
– Rantzau ser sig oroligt omkring i rummet.
– Det är ett starkt uttryck, men låt gå.
För mig står i hvarje fall fosterlandets väl öfver alla privata förbindelser!
Bernstorffs klara och öppna blick snuddar med oförtäckt moralisk missaktning öfver denne genomskinligt fiffige floskelhjälte, som tydligtvis kommit för att i god tid höra sig för, huruvida det skulle löna sig att förråda sina vänner.
På en slik affär vill Bernstorff under inga omständigheter inlåta sig; men han får lust att försöka binda förrädaren med hans egna floskler.
– Det är högst aktningsvärda principer, grefve Rantzau, och det finns just nu ett utmärkt tillfälle att handla i öfverensstämmelse med dem.
Då ni förra gången hedrade mig med ert besök, läste jag för er utkastet till en skrifvelse, som jag senare sände kungen, och däri jag påpekat olämpligheten, faran af, att ni just nu framträder i det offentliga.
Jag smickrar mig med, att mina skriftliga och muntliga påminnelser i denna sak gjort något intryck på H.
M:t konungen, ehuru högstdensamme ansett sig bunden af sitt löfte till er och era förespråkare.
Nu hemställer jag till er själf, om ni vill göra ert fosterland den tjänsten, att under ännu ett och ett halft år hålla er aflägsnad från hofvet och det offentliga.
Så snart storfurst Paul blifvit myndig och undertecknat bytestraktaten, lofvar jag, att till gengäld utverka åt er, grefve Rantzau, en mycket stor belöning och de högsta värdigheter.
Rantzaus mun har under detta tal så småningom vidgat ut sig till ett bredt hånleende.
Han känner sig genomskådad och anser därför nu all hänsyn öfverflödig.
Hans hela väsen förändras, den ansträngda vänskapligheten är uppblåst till ett slags ännu mera ansträngd högdragenhet, och han svarar i enlighet därmed:
– Jag tackar Ers Excellens – men skulle ni själf, om jag uppmanade er därtill, vara hågad att på det sättet tjäna ert fosterland?
Min mening är nämligen, att denna bytestraktat icke är till fördel för Danmark.
M:t konungen uttryckligen önskat, att jag skall taga plats i generalitetet – och för en Rantzau är det en helig plikt att ställa sitt bröst i brèchen, när hans konung behöfver honom.
– Vi ha tydligen – svarar
Bernstorff saktmodigt – en mycket olika uppfattning af begreppet plikt.
Min är säkert icke mindre djupt rotad än er – och de kunna aldrig förenas.
Det är därför ändamålslöst att fortsätta detta samtal.
– Som Ers Excellens behagar.
– Rantzau gör en vårdslös reverens.
– Jag skall hädanefter icke ofta taga Ers Excellens dyrbara tid i anspråk.
När han försvunnit, knäpper Bernstorff sina händer samman, lyfter sin blick mot höjden och fortsätter sin afbrutna bön för sin kung och sitt land.
Solen står ännu blossande öfver parkens kronor, och trädgården badar i det brännheta eftermiddagsljuset, men de klippta träden kasta långa, pyramidaliska skuggor öfver gräsmattorna, och buxbomshäckarna tyckas speglade i breda, blå schatteringar på gångarnas hvita sand.
På terrassen utanför slottet sitter kung Kristian, hopsjunken i en bekväm bergère, och ser själsfrånvarande ut öfver trädgården, där Gourmand ogeneradt trafvar rundt öfver rabatterna, och där damer och kavaljerer, efter slutad omklädning, i väntan på taffeln, sirligt sväfva och trippa mellan boskéerna.
Bland damerna är också drottningen, som själfsvåldigt hänger vid Struensees arm, och allt emellanåt böjer sig fram högst obesväradt för att se honom in i ögonen.
I en berså strax nedanför terrassen har öfverhofmästarinnan slagit sig ned, omgifven af sin svit – den kungliga onådens korade offer, alla medvetna om sitt öde, att döma af deras ansiktens uttryck och af de blickar, hvarmed de följa drottningens ömma intermezzo med Struensee.
Af och till får också den kufvade förbittringen luft i en uddhvass replik.
– Se på det där djuret! – kammarherre Lüttichau slår ut med handen i riktning mot Struensee och Gourmand.
– Han dristar sig helt öppet att gå i H.
M:t konungens rabatter!
Brandt, som sofver med öppna ögon i en stol bakom kungens, spetsar öron och böjer sig försiktigt fram för att se, om H.
M:t hört repliken.
Det glittrar till i monarkens ögon, och ett småleende breder ljus öfver hans drag.
– Ja – svarar grefve Konrad Holck med torr galghumor – den hunden beter sig så ogeneradt, att han verkligen förtjänar titeln konferensråd!
Nu skrattar kungen med full hals, och Brandt instämmer först ofrivilligt, men hejdar sig plötsligt och betraktar fundersamt sina naglar.
Det där klang skadegladt!
– I dag är kungen icke nådigt sinnad mot sfinxen.
Detta kommer sig helt visst af Bernstorffs föreställningar!
Stämningen vid taffeln är munter, tonen fri; det talas och skrattas utan hänsyn till etiketten, och ingen tycks bekymra sig om den bleka skuggan af en man, som intager högsätet vid ena kortsidan af det aflånga bordet, med öfverhofmästarinnan till höger.
Midt emot kungen tronar drottningen, djupt decolleterad, mellan öfverhofmarskalken och Struensee, som har fru Gæhler till bordsdam.
Kammarherre Warnstedt och hoffröken Wedel, kammarherre Brandt och fru Bülow, friherre Bülow och hoffröken Trolle fylla platserna vid den kungliga taffelns långsidor.
Kristian har god aptit, men äter med nervös brådska; innan den sista af bordsgästerna ännu hunnit få en kycklingsvinge på sin guldtallrik, har monarken redan slutat.
Petit Bourgognen gör så småningom sin verkan, kungens ögon glänsa af uppsluppenhet, och de spasmodiska ryckningarna i hans munvinklar tyda på, att hjärnan arbetar.
I detsamma kommer Gourmand och lägger, tiggande, sin nos på hans knä.
– Se! – säger Brandt, skrattande, till sin dam.
– Se bara på den där gynnarens ögon!
Han känner, att just nu serveras favoriträtten, och han gör sig påmint.
Han intrigerar som en äkta hofhund!
Lilla Anne-Sophie skrattar så hjärtligt, att det väcker kungens uppmärksamhet.
– Hvad var det för en kvickhet, kammarherre Brandt fann på? frågar han.
Brandt svarar själf:
– Det var ingen kvickhet, E. M:t.
Jag sade, att Gourmand intrigerar som en äkta hofhund.
När han vill utverka en gunst af E.
M:t, väljer han listigt just det rätta ögonblicket.
– Ja – säger fru Lühe, menlöst småleende – Och hvad han vill utverka af E.
M:t är tydligen en titel!
– En titel? – skrattar kungen, som erinrar sig Holcks sarkasm före middagen.
– Nåja, han saknar säkert icke den nödiga kompetensen.
Han är ett kärleksbarn, af halfnobel börd, resultat af en illegitim förbindelse mellan en engelsk furstehund och någon tysk, fyrbent landsvägsstrykare.
M:t tar ett kycklingben från sin tallrik, håller det upp mot hunden och frågar:
– Kan du skälla?
Gourmand öppnar sitt stora gap och visar sin röda tunga men tiger.
Kan du skälla? – upprepar kungen otåligt, och tilldelar samtidigt sin favorit en eftertrycklig spark.
– Vawaw! protesterar hunden, ovan vid detta slags traktering.
I detsamma flyger kycklingbenet in i hans gap, och kungen stryker honom förnöjd öfver ryggen.
Visst kan du skälla.
Och kan du skälla, kan du också bli konferensråd.
– Monarken lyfter sitt glas, vänder sig till de närvarande och föreslår i ett väl pointeradt litet tal en skål för konferensrådet Gourmand.
Allas blickar vändas mot Struensee och drottningen.
Hennes majestät är tydligen högst förbittrad, hennes kinder flamma och barmen går i höga, hotande vågor.
Hon tycks vilja säga någonting, men förekommes af Struensee, som med ett tvunget småleende vänder sig till henne och yttrar:
M:t konungen är vid nådigt lynne i dag.
Och för att få säga en sarkasm, sparkar H.
M:t med nöje sin bäste vän!
Han talar halfhögt, hans ord höras tydligt af alla de närvarande.
Endast till kungens öron tyckas de icke nå.
Kungen sitter med ögonen nedslagna och småler, som om han ännu i tankarna njutit sin sista spetsiga replik.
Solen har för länge sedan försvunnit, och skymningen tätnar öfver jorden, men ingen vind fläktar i natt från hafvet, och hettan är tryckande i Struensees sofgemak.
Han öppnar alla fönster och andas djupt.
Därute är svalka, och parken liknar en förtrollad skog i månskenet.
Han smyger sig ut ur slottet och tager vägen dit.
Men från ett fönster i andra våningen ha två heta ögon bevakat hans steg, och en hvit huldra följer honom in i den förtrollade skogen.
Hennes brådskande små skor komma honom närmare och närmare, och när han vänder sig om för att se, hvem hon är, denna Diana som jagar i månskenet, igenkänner han redan på afstånd Elisabeth Eybens hållning och gång.
– Ett ord, herr konferensråd! – ropar hon.
– Och er arm!
Jag dignar af trötthet.
– Två ord, om ni behagar, min nådiga.
Och båda armarna, om ni så befaller.
– Först ett ord.
– Hon har nu hunnit fram och stannat midt emot honom.
Är det månskenet, som gör ansiktet så blekt och ger blickarna den djupa glansen?
– Handen på hjärtat, min kavaljer!
Vet ni af, att jag också hör till de preskriberade?
– Ja, min nådiga – svarar han frankt.
– Men för er är preskriptionstiden inskränkt till en månads ferier.
När hofvet återvänder till hufvudstaden, tör ni återkallas till tjänstgöring.
Var då försiktigare i era uttalanden till drottningen!
Det är en väns råd.
Hon gör en lustig grimace, lyfter sin vida kjortel gratiöst med båda händerna, träder ett steg tillbaka och niger:
– Jag tackar för rådet.
Ni menar förmodligen, att jag för framtiden bör taga mera hänsyn till drottningens känslor?
– Men så förändras plötsligt uttrycket i hennes ansikte.
– Jag inser icke – fortsätter hon – hvarför jag skulle vara skyldig drottningens känslor mera hänsyn, än hon visar mina?
Bed henne lämna mig i fred för sina förtroenden!
Hvarför skall hon nödvändigt tala just med mig om en viss kavaljers älskvärdheter?
Jag förstår hennes antydningar alltför väl – och de lämna mig – tyvärr – icke likgiltig.
Är det icke smaklöst af en, som äger allt hvad jag ägt, att hedra just mig med sina expektorationer!
Han vet icke hvad han skall svara.
I själ och hjärta har han alltid bevarat en skuldmedveten tillgifvenhet för detta instinktsväsen, i hvars bröst de starka drifterna till godt och ondt ligga i evig fejd.
Om också hennes känslor under denna sommar nått kokpunkten till följd af luftens hetta, eller tändts på nytt af medvetandet om hans förhållande till drottningen – sann är hon nu som alltid, i godt och ondt.
Och innerst inne känner han det, som om hon egentligen hade rätt gentemot drottningen; men han vill icke vidgå det.
Därför svarar han undvikande:
– Jag har alltid trott, att det där, som ni nu syftar på, var för länge sedan både dödt och jordadt.
La Tour står ju som minnesmärke på grafven.
– Ibland har jag själf trott så med – hon småler – men ett tu tre märker jag att det vänder sig i sin graf till trots för tornet!
Jag tänker då alltid på katten, som hade sju lif!
Han förstår, att leendet blott är en nervernas reaktion mot smärtan, som dallrar under de gäckande orden; men han förhärdar sitt hjärta.
Sådant kallas illusion – säger han sakta.
– Det kommer sig ofta af stark hetta – i luften och i blodet.
Hon rycker till som för ett slag, och hennes ögon gnistra i månskenet; men då hon svarar är rösten så dämpad, som om hennes läppar rört sig med idel artigheter.
– Alltid densamme!
Alltid lika öfverlägsen, otillgänglig och innerst inne kall.
– Och ni – alltid lika lågmält och behärskad – till och med i er vrede!
– Jag beundrar ditt hufvud och din hänsynslöshet – fortsätter hon, oberörd af hans inpass.
– Jag ser dig redan kasta allt undan eller trampa det under fötterna, på vägen uppåt mot maktens tinnar.
Du är typen för en man – därför älskar jag dig, fast jag hatar dig!
Nu är hon redan borta.
Men hennes hvita klädning skymtar ännu i dunklet mellan bokstammarna, och en västanfläkt bär hennes afskedshälsning fram.
– Akta dig för resten för kronhjorten, min vän.
Har han fått horn, får han kanske också lust att stångas!
(Altona den 18 Augusti.)
Under lindarna i Palmaille kommer en ensam kavaljer vandrande med hatten i hand.
Hettan är kväfvande, stenarna bränna, och luften står stilla mellan husraderna.
Icke ett blad rör sig i trädens kronor, och intet lefvande väsen är inom synhåll.
Staden ligger domnad i det bländande solljuset; men västerut öfver Elben stiga tunga moln.
Den ensamme kavaljern stannar framför ett gult envåningshus vid hörnet af en liten smal gränd nedåt Elbegatan, och hans ögon få ett uttryck som om han återsett en gammal vän.
– Den där höga stentrappan ledde fordom till hans hem, och med bronsringen i lejongapet klappade vännerna fordom på hans dörr.
Nu höras inga glada röster därinifrån; hela huset tycks sofva bakom de gröna fönsterluckorna.
Han öppnar den lilla grinden nedanför trappan och går in i trädgården.
Hvad allt är sig likt!
Det där körsbärsträdet har han själf planterat.
I syrénbersån brukade han samla sina vänner omkring det runda bordet.
Och längst borta i den undangömda vrån, står ännu stenbänken, där han plägade sitta ensam och se ut öfver floden med de glidande, hvita seglen och drömma om framtiden, som då tycktes honom så mörk.
Djupt under sig ser han nu åter Elben, men i dag är vattnet liflöst och öde.
På afstånd mullrar åskan, och små blixtar genomkorsa ideligen de mörka molnen, som nu täcka halfva himlahvalfvet, medan den andra hälften, bakom honom, ännu lyser blå.
Han känner sig så matt och beklämd som en kvinna, när hon längtar efter att få gråta, och han drager djupt efter andan, men den kväfvande luften skänker ingen vederkvickelse.
Sent i går afton, då han återvände från Lüneburg, fann han på sin sekretär bland många andra skrifvelser och depescher ett bref från Berger, med underrättelse om, att jungfru Gabel nu befann sig efter omständigheterna väl, och att hon först i januari åter skulle behöfva hans vård, i och för en väntad förlossning.
Brefvet var knappt.
Berger anade kanske, men visste ingenting om jungfru Gabels förhållande till sin beskyddare, och att en af kammarsnärtorna vid hofvet råkade i omständigheter, kunde omöjligt ge en stadsackuchör anledning till känslosamma betraktelser, därtill visste han alltför väl, att olyckan är öfvergående, och att sådant händer oftare, än allmänheten tror.
– Annorlunda ter sig allt för honom, som ägt Esters kärlek, och som tändt det nya lifvet inom henne.
I natt har han icke slutit sina ögon till sömn; och medan han legat vaken, badande i svett, febersjuk af luftens hetta och af sin egen brännande inre ångest, ha alla sommarens minnen spökat för hans inbillning i en sinnesförvirrande häxdans af bleka och blodfulla, allvarliga och grimacerande, hjärtnupna och groteska gyckelbilder, ett oöfverskådligt virrvar af lidelse och leda, koncentreradt inom den korta tidrymden af ett par månader.
Främst bland alla dansade hon, drottningen, omättlig i sin nöjeslystnad liksom i alla andra yttringar af sitt sinnelif, – en nittonårig glädjeflicka, i hvars sällskap han gett sig ut på äfventyr – gamla kavaljeren!
Ridpiskan smäller mot hingstens lår och i sträckt karrier rider hon uppför trapporna till andra våningen i slottet Plön, svänger några hvarf omkring på det bonade golfvet i riddarsalen och låter till sist sin svarte Sultan långsamt stiga utför stentrapporna till det väntande följet på borggården, där manégens primadonna mottages med underdånigt jubel.
Hur hennes ögon stråla och hennes kinder blossa!
Just som när hon nyss efter slutadt mål kastade sitt vinglas genom fönstret, eller i går, flämtande, förde den vilda Kehrausen genom alla gemaken på Ascheberg ut genom trädgården, ut i sjön.
Öfverallt är hon främst, outtröttlig som en mænad, eggande glädjen till sinnesyra, njutningslystnaden till feber.
Det knallar i skogen och öfver stock och sten störtar den skrämda dofhjorten fram mot jägarkedjan, och drottningen skjuter; träffadt i bringan, dignar djuret på knä; tårarna rinna från de bruna ögonen ned öfver den ludna nosen – och hon skjuter på nytt.
– På en slätt ett stycke från slottet ränna bönder, förklädda till riddare, in på hvarandra med fällda trälansar och rulla sprattlande om i gräset, med knäckta refben.
Och drottningen skrattar.
– – Men nu står månen öfver sjön och öfver det blanka vattnet glida vaggande hvita båtar med lyktor och bloss.
Vid årorna sitta Rantzaus bönder och lakejer, utspökade till napolitanska fiskargossar, på tofterna hvila ljusa damer och kavaljerer, skrattande och svärmande och lyssnande ibland till drottningen, som sjunger en känslosam barcarolle!
Och när hon senare kastar sig i sin älskares armar, stråla hennes ögon, blossa hennes kinder just som när den skrämda hjorten blödde för hennes skott.
Hon är ännu så ung, och hennes hjärta rymmer otvifvelaktigt en stor passion!
Hur tårades icke hennes ögon vid det han gaf henne den ringa gåfvan af ett par strumpeband, som han köpt i Hamburg den dagen, då majestäterna incognito åto middag hos Schimmelmann.
Hon kysste dem och bar dem närmast hjärtat hela den följande dagen och vid den officiella couren i Altona dagen efter; men på aftonen, på maskeraden hos Schimmelmann, nyttjade hon dem för första gång.
Han stirrar och stirrar framför sig med en tung blick.
Grå och smutsgula dunster fylla luften öfver Elbe, ovädersskyarna ha stigit öfver zenith och nu slocknar solen.
Hon är ännu så ung – obehärskad i alla yttringar af sin lidelse; hennes blod har ingen själ – – men hon älskar af hjärtat – – och han är icke den, som skall kasta den första stenen!
Medan dansen gick som muntrast på Traventhal, på Ascheberg, kommo bref från hennes mor flygande som hvita dufvor, med budskap och inbjudan till Braunschweig, där prinsessan af Wales vistades som gäst.
Hej, du ifriga och käcka mænad hvarför rider du icke din mor till mötes?
Vägen är icke lång, och genom de cirklade satserna i hennes bref har du säkert hört hennes hjärta slå – ängsligt, som mödrars hjärtan slå, när barnen i oförstånd och ungdomsyra sätta sin framtid på spel.
Hon har ingen tid att skänka bort åt sin mor, som hon icke sett på nära fyra år.
Lifvet är alltför lustigt på Ascheberg, och solen bränner alltför hett.
Lilla Mathilde fruktar väl också sin mors moraliska förebråelser och vill icke skiljas från sin stora leksak, som hon älskar af hjärtat.
Som en skolkande skolflicka låter hon anmäla sig opasslig, men på aftonen går dansen vildare än någonsin.
En bländande blixt lyser upp horisonten och följes omedelbart af en knall så häftig, som om höga berg remnat och stora block, rullande om hvarandra, vräkts ned på jorden.
Marken darrar under Struensees fötter, men han sitter kvar, fjättrad af sina egna, spända nerver, hängande med smärta fast vid sina tankar, liksom Absalon vid sitt hår.
Hon är ännu så ung, men hon älskar af hjärtat.
Nya bref komma flygande med nya hälsningar och nya böner, men drottningen vårdar sig icke om dem och skulle icke ha träffat sin mor, om han icke själf uppmanat henne att resa.
Då bestämmer hon sig slutligen för en liten utflykt till Lüneburg, men stora dockan får lofva att följa med, och att aldrig lämna lilla Mathilde ensam, framför allt icke med hennes mor.
Hvilken ovärdig komedi hela detta möte och hvilken ovärdig roll han själf, framför allt, åtagit sig att spela!
Som en skugga har han stått emellan drottningen och hennes mor, hindrande alla utbrott af hjärtlighet och förtrolighet.
Och hvilka lumpna förevändningar och hvilka lögner!
Den outtröttliga glädjeflickan var så trött efter resan, att hon icke kunde tala förtroligt till sin mor; men med sin älskare stämde hon möte om natten.
Och dagen efter steg hon sent upp, och förmiddagens timmar släpade sig som sniglar framåt.
Och alltjämt stod han själf mellan en mor och hennes hjärtebarn, som befallt honom stanna.
Han såg den gamla prinsessans upprörda ansikte, hörde kyliga, konventionella repliker växlas, kände med sina egna nerver moderns djupa smärta och dotterns kalla likgiltighet – och blygdes öfver henne och sig själf.
Han tänkte på sin egen mor.
Dagar och år ha gått sedan han såg henne, men hur långt lifvet än fört honom bort från föräldrahemmet, aldrig skulle han kunna behandla henne som en främmande människa.
Aldrig skulle han kunna se henne, utan att öppna sin famn för den gamla, kyssa hennes vissnande kinder och stryka med sin hand smekande öfver hennes panna.
Vid detta möte mellan en mor och hennes barn växlades icke ett hjärtligt eller förtroligt ord och icke en smekning.
Och när vagnarna framåt eftermiddagen kört fram, och Mathilde, alltjämt i den främmandes närvaro, bjöd farväl, var moderns ansikte så blekt och förgrämdt, så fullt af ångest och onda aningar, att han själf, gripen af en isande beklämning, glömde sitt löfte och smög sig bort.
De få ord, prinsessan af Wales yttrade, då hon blef ensam med sin dotter, hade Mathilde efteråt med ett likgiltigt småleende upprepat.
Sedan dess ringde de honom ständigt i öronen som ett rop af förtviflan, en vanmaktens sista bön:
– Hvad du än tager dig till, rör icke vid Bernstorff!
Minns hur högt din far värderade och älskade honom.
Blixtarna ljunga öfver
Elben, och knallarna följa tätt på hvarandra.
Ovädret kommer närmare, stora regndroppar falla på den hvita sanden framför hans fötter.
Hon är ung, och hon älskar af hjärtat!