Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sprengtporten, men hemställer till honom, om icke rättast vore alt säga: i fråga om ijensters tillsättande, emedan det då innefattar den första grad, som någon erhåller.
Sprengtporten förklarade, att han ej hade något att erinra vid den förändring
Hr von Hartmansdorff nu föreslagit.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade såsom sin gemensamma tanke förklara, att orden ’’i fråga om t jensi ers tillsättande’’ borde tilläggas emellan orden ”njute” och enahanda."
I följe af alla dessa anmärknlr blef förslaget till Const.- Utsk. hänvisadt.
Upplästes ankomna prot.utdr. från de öfriga RiksSttn, nemi. från PresteSt. af den i, 5, 8, 10, ii och 12 dennes, från BorgareSt. af den 5, 8, 10, 11 och 12 dennes, samt från BondeSt. af den 29 sisth Juli samt den 1 och 8 dennes.
Lades till handlingarna. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ till 3 e. m.
Ons - D v. n i <■) Augusti e. m.
Onsdagen den 19 Augusti 1840, Plenum II. 6 e. m.
Justerades 7 prot.utdr. för denna dag f. 111.
Ånyo föredrogs Const.Ulskrs den 1 oell i5 dennes på bordel lagda mern.
JV:o a5, med förslag till ändring i 75 §:n Reg.Ftn: Frih. L eijonhufvud, Abraham:
Så vidt jag upp*- fattat begreppet om Sländernes rätt all sig sjelfva beskatta, är densamma icke i något hänseende förnärmad genom den procedur, sorn iakltages vid granskningen af markegångssättningen.
Jag skulle tro, att grunden för stadgandet, alt ändring kan göras af behörig myndighet är val betänkt, och den bar också förmodligen icke ändamålslöst blifvit i gtundlagen införd.
Det förslag, som nu är i fråga, är jemväl något evasivt, emedan det hvarken löser eller binder sjelfva frågan, eller ändrings-sökandets återförande till det systeme, hvarifrån man säger att markegångens bestämmande aflägsna t sig.
Efter min lanke har Gr.
Spens bättre än Utsk. uttryckt sin mening, hvilken åtminstone skulle leda till ett bestämdt ändamål.
För min del skulle jag således tro, att "Utskts förslag, såsom det blifvit motivcradt och framstäldt hvarken är nyttigt eller behöfligt.
Jag tillstyrker att detta betänk., på samma sätt som 2:ne gånger tillförene skett, då R. o. Ad. ej velat till afgörande vid nästa riksdag antaga förslag till grundlagsförändringar, måtte förklaras obehöfligt och onyttigt, och således med denna gemensamma anmärka, till Const.Ulsk. återförvisas.
Jag förenar mig med den sista värda talaren.
Jag kan icke se, att vid markegångssättningen inom hvarje län och Kammar-collegii pröfning deraf, Svenska folkets rätt att sig beskatta inskränkes genom den form, som enl. nu gällande sladganden skall iakttagas.
Jag tror vi icke få med denna rätt blanda ihop, alt ett län borde vara berättigad! att beskatta sig sjelft.
Delta har väl aldrig varit Utskjs mening.
Utsk. finner också, att någon pröfning af markegångssättningen bör äga ruin.
Jag vet icke hvad Utsk. vill sätta i stället, och innan jag det vet, önskar jag vi icke må frångå hvad vi hafva, och förenar jag mig med den talaren, som sist yttrade sig, i anhållan om afslag å Utsk:s betänk., likväl med villkor, alt det må få hvila lill nästa riksdag.
Gr, Spens, Garl
Då jag har varit reser15 fl. - i5 194 Den 19 Augusti e. ni. vant i denna fråga, men då min reservation, nyss efter det beslutet var fatladt, i någon ha,t uppgjordes ocii således måhända ej blifvit fullständigt uttryckt, samt ej heller innehåller förslag i, stället för hvad Utsk. framlagt; så anser jag mig skyldig att till prot. i det Stånd, hvaraf jag är medlem, närmare förklara min mening.
I öfverensstämmelse med Frih Leijonhufvuds här afgifna yttrande, fann jag mindre riktigt det af motionären anförda förhållande, att R.
St:s beskattningsrätt skulle vara på något sätt för nära trädd genom en administrativ auctoritets pröfning.
Deremot fann jag och har alltid funnit af stor vigt, att siffran i markegångssätlningen ej må rattas på ett centralt sätt, då den enl. sin natur blifvit satt i orterna, och då den svårligen annat an der kan blifva satt af personer, som dömma efter lefvande kunskap om prisen, och icke efter döda ader och tabeller.
Jag hörde vid tillfället framställas för slag af olika slag, huru det skulle kunna gå till att ersätta Kammarcollegii nuvar. granskningsrält.
Dervid framställdes äfven discussionsvis den lanke, att den möjligen kunde uppdragas åt Bankens och Riksg.cont:s fullmäktige, och jag erkänner, att det egentligen var denna framkastade ide'e, som gaf anleda. till min reservation.
Jag har intet emot att markegångspriset underkastas pröfning ; men jag tror, alt örn denna pröfning sker af en central-auctoritet, så är det detsamma om denna är vald , eller tillsatt af styrelsen , ty det skall i sådant fall alltid inträffa, att den ej skall kunna pröfva annat än efter pris-kuranter, insända af embetsmännen, efter skrifna papper och tryckta iiistructip— ner o. s. v.
Den kan icke äga kunskap om verkliga prisen, och detta gäller icke blott i afseende på Herjeådalen och Gottland, utan den kan icke ens äga den rätta kunskapen om prisen i länen på 1 ä 3 mils afstånd från hufvudstaden.
Om således något förslag i detta ämne skall blifva hvilande till nästa riksdag, skulle jag önska att, i stället för det förslag Const.Utsk. framställt, följande redaction finge hvila på bordet till afgörande vid nästa riksdag: — ”tjene till efterlefnad, såvida icke ändring deri vinnes genom ny markegångssättning, som, till rättelse af hvad i den förra är öfverklagadt, blifvit, i den ordning R.
St. föreskrifvit, anbefalld att inom districtet förrättas af RiksSt;ns deputerade.
” Jag tror man gerna kan tillåta Ständerna att uppdraga åt en central-auctoritet att afgöra, huruvida en förnyad pröfning i orterna skall ske, och för min del skulle jag gerna vilja låta Kammar-colhm fortfara att vara den auctoritet, som derom ägde förordna.
Det angelägna är, att denna pröfning, så snart siffran skall ändras, förrättas i orterna.
Lika med de ledamöter, sorn redan yttrat sig, anser jag det vara nödigt att en förnyad pröfning må kunna ske af de mai kegångssätt - Den 19 Augusti e. m. ningar, som i orterna göras.
Om man icke ägde utväg tili besvärs anförande, så befarar jag, att man, när några år hade gått om, svårligen skulle få några aktade personer, som ville åtaga sig markegångssättningen.
Denna befattning skulle genom den ovilja, sorn komme att riktas emot deu ena eller andra ledamoten, allt efter som hail yrkat höjning eller sänkning i prisen, blifva så förhatlig, alt något hvar skulle tveka att åtaga sig den.
Detta hinder är för närvar, till en stor del undanröjdi just genom möjligheten att söka ändring i markegångssättningen, i följe hvaraf oviljm icke ensamt drabbar dem, som försl haft med saken alt skalla.
■Nu, då en förändring är i fråga, hör naturligtvis, såsom Hr von Rosen sag', det vara bestämdt uppgifvet hvad man skall sälta i stället för det gällande, och icke blott sägas såsom förslaget innehåller: ”i den ordning R.
St. föreskrifvaty det kan vara ganska ovisst hurudana dessa föreskrifter blifva.
Del är ock en fråga, huruvida pröfningen bör göras, på sätt bär omförmäles, af R.
St:s ombud allena, eller, om man så må uttrycka sig, af de skalldrägandes ombud allena, enär markegångssättningen är en compromiss emellan de skuttegifvande och de skattetagande.
Måhända borde det vara en från ömse sidor sammansatt myndighet, som ytterligare pröfvade markegångssättningen.
Men som jag icke är berättigad alt här göra motion i delta afseende, så vill jag icke gå vidare.
Så länge man emedlertid icke har något annat stadgande att sätta i stället för det man boi Hager, så tior äfven jag, på sätt Frih.
Leijonhufvud yttrat, alt oss intet annat återstår än alt förklara förändringen onyttig och låta med denna R. o. Ad:s mening förslaget återgå lill Consl.Utsk., eller ock att yttra en mening, soni ungefärligen vore liktydig med den, som nu finnes i grundlagen, t. ex. ”tjene lill efterlefnad, såvida ej ändring deruti lagligen sökes och vinnes.”
I detta lagligen kan sedan innefattas den föreskrift, som må anses tjenligare än deu nu gällande.
Jag skulle för min del gerna sett, att denna frågas afgörande kunnat uppskjutas lill dess att Ständerne tagit ett definitivt beslut, lönande StatsUtsk:s ytterligare förslag om räntornas förändrande.
Derigenom hade måhända R. o. Ad. och de öfiiga RiksSt:n insett, att de nuvar. föreskrifterna om märkegångssältningen ganska lämpligen kunde och borde ändras.
Jag instämmer fullkomligt i reservantérnes åsigt deruti, att ganska olämpligt finnes det vara, att en central-auctoritet skall bär ändra hvad R.
St:s ombud, i följd af deras beskattningsrätt, afgjort inom communerna.
Spens anser jag denna central-auctoritet icke kunna vara i tillfälle att billigt och rättsenlig! göra någon ändring i hvad uiarkegångssältningen stadgat.
Men äfven jag anser alt visser - Den 19 A u g u 1 t i e. m. ligen rättelser i markegångssältningen kunna ifrågasättas oell vara af behof, såvida nemi. det icke finnes någon möjlighet för Ständerna att framskjuta liden för markegångssättningen.
Skulle dertill blifva någon möjlighet, i följd af Ständernes beslut om räntornas förvandling eller lösande med penningar, kunde, efter mitt omdöme, det icke rimligen låta tänka sig, att markegångssättningarna blefvo så oriktiga, att någon rättelse deruti ens kunde sällas i fråga, ännu mindre blefve behöflig; ty då måste markegångssältningen ej blifva annat än en på verklig sakkännedom grundad uppgift om verkliga förhållandet i orterna.
Så är icke förhållandet nu, ty för närvar, ingå i markegångssältningen calcnler, som i annat fall skulle alldeles förfalla, enär sjelfva verkligheten kunde tagas till grund.
Men då vi nu icke hafva afgjord sjelfva frågan om räntornas utgörande och inarkegångssättuingens verkställande i öfverensstämmelse dermed, så skulle jag väl äfven anse, att grundlagen borde upplaga en anvisning till rättelse, antingen såsom Gr.
Spens föreslagit, eller såsom Hr von Hartmansdorff sednast framställde.
Äfven skulle jag tro, att om Hr von Hartmansdoi ffs förslag blir R. o. Ad:s gemensamma tanke, så innefattar den jemväl Gr.
Spens’s mening ; ty det beror sedan på R.
St. att förklara hvad som menas med laglig åtgärd.
Uti förevar, mål är icke fråga ensamt om markegångssältningen.
Man talar om grundskatterna, men vi hafva äfven andra mål, nemi. bevilln:s-mål, som äro föremål för ändrings-sökande.
Pröf nings-comiteernas åtgärder gå ju till K.
M:s slutliga afgörande, ifall klagomål äga rum.
Det är naturligt, att i hvarje samhälle måste den styrande makten vara den, som jemte domaremakten afhjelper de tvister, hvilka uppkomma vid tillämpningen af de lagar och föreskrifter, som äro gällande.
Sådant är förhållandet i alla möjliga fall, och således äfven i fråga om beskattning.
Det är väl icke rätt, såsom Hr von Harmansdorff redan anmärkt, att den ena sidan helt och hållet bestämmer huru i tvisliga’fall förhållas bör.
Men jag förmärker, att något slags ömtålighet här är å färde, i anseende dertill att ett administrativt veik, nemi.
Kammarcoll:m, skall dömma öfver förhållanden, som blifvit stadgade af fullmäktige, valde i orterna af RiksSttus medlemmar.
Denna ömtålighet är nog långt drifven, men om jag också skulle vilja erkänna den såsom i något afseende grundad, finnes det ju en utväg att hjelpa saken, efter såsom jag förmodar allas önskan, om vi nemi. kunna hoppas, att Utsk., ifall af återremiss, ville förklara, att den myndighet, sorn här skall träda emellan, må vara den juridiska, eller att de klagomål, som i detta fall äga rum, må gå den juridiska vägen till Kammarrätten och Högsta Domstolen.
Då sålunda dessa tvister skulle öfverlåtas åt domaremakten, och do - Den 19 Augusti c. m. >97 mnremakleii slår bredvid båda statsmakterna, vore ali ömtålighet lios (leii ena eller andra undamöjd; ty så långt målte vi ännu icke hafva konlmil i ömtålighet-, ätt icke domaremaklen skulle vilja medgifvas att slila tvister medborgare emellan.
Anmärkas bör också, alt desse fullmäktige, som utsätta markegångsprisen, icke äro Ständer, ty i dessa frågor deltaga hell andra ledamöter, än de som utgöra Rikets 4 Stånd.
Jag vet icke huru en sådan fråga, som den jag framställt, kan komma lill Coust.Utsk.; men mig synes, alt den juridiska vägen hur vore den rälla.
Jag kan icke förena mig med Gr.
Horn, som önskat ett uppskof med pröfningeu af denna fråga, lills Sländerne beslulat huru det skall gå med räntepersedlarnes förvandling.
Förhållandet är enahanda nu, som del blefve efter ett sådant beslut.
Det är nu en stor del af ränlepersedlarna, som vanligen går in efter markegången, och om det blir fallet med flera persedlar, så blir förhållandet med markegångens bestämmande detsamma.
Jag kan således ej finna skäl lill något uppskof.
Hvad åter beträffar den sisle talarens yttrande, att pröfningen skulle gå till domaremakten, så går den ju nu dit.
Kammar-colhm är ju domstol i alla sådana mål. 1 allt hvad som angår Kronans ordinarie intrader är ju Kammar-colhm en instans af doinaremaklen.
Kammarrätten har deremot med bevilln:s-målen att göra.
Dit hörer uträkningen deraf och bevillnts-föi fattningarnas förklarande; men i afseende på alla öfriga intrader, som utgå i räntepersedlar från hemmanen, är ju Kammar-colhm domstol, om tvist uppstår.
Nu uppslår tvist om markegången, — hvarföre skall då icke Kammar-colhm varu domare i fråga om den ändring som sökes?
Jag ser icke hvarföre den ändring behöfde ske, att pröfningen från Kammar-colhm öfverflyttades på Kammarrätten, och finner ingen olägenhet vid nuvar. förhållande.
Klagar någon öfver Kammar-collegii beslut, så går det lill Konungen, och förmodligen blefve del samma förhållande, om pröfningen uppdroges åt Kammarrätten.
J ig önskar således att hvad \i hafva må qvarstå, tills Coust.Utsk. bestämmer något bättre; nu är ingenting bestämdt.
Spens: Jag begärde ordet egentligen för alt, i anledn. af Gr.
Horns yttrande, att det hade varit väl om detta förslag blifvit fördröjdt lill dess StatsUlsk:s af honom omtalade yttrade, till besvarande af R. o. Ad:s återremiss, hunnit inkomma till Ständerna, till R, o. Ad. hemställa, huruvida det icke kunde gå an, att genom beslut afgöra att detta Coust.Utsk:s betänk, skall hvila, tills SlatsUtsk:s utlåt, inkommit.
Medan jag har ordet, skall jag anhålla att i korthet få yttra mig öfver den redaction, som af Hr von Hartmansdorff blifvit föreslagen, nemi. ”tjene till efterrättelse, såvida ej ändring deruti lagligen sökes och vinnes,” 198 Den 19 Augusti e. ru.
Vid ordet ‘'lagligen” skulle jag halva den farhågan, att det i en framtid kunde anses osäkert hvad slags lag vore i fråga.
Grundlagen kunde det icke vara, ty hvad sorn vore grundlag skulle ståt 75 §:n.
Det vore således antingen civi Icriminal- eller kyrkolag eller också ekonomisk lag.
Det skulle då vara ett tvisteämne, utkastadt i en framtid, huru den laglighet, som här omtalas, skulle bestämmas, och det är just sådant jag fruktar.
Jag tror vi hafva tillräckligt af sådana tvister.
Det är på sådan grund jag önskade, att en närmare bestämmelse gjordes, och jag upprepar det ännu en gång, att vid denna bestämmelse anser jag det mindre angeläget att stadga, på sätt Ständerne föreskrifva, eller på ett en gång för alla bestämdt sätt genom hänvisning till enviss auetoritet, än att denna auetoritet icke får något annat uppdrag, än att cassera den gamla siffran och hänvisa till ny Sättning i orten till bestämmande af annan siffra; ty det tyckes vara hufvudsaken, att sjelfva siffran må bestämmas i orten och icke af en central-auctoritet.
Jag har begärt ordet i anledn. deraf, att jag här, då jag inträdde, hörde Hr Lefre'n tillstyrka, att frågorna 0111 bestämmande af markegångspriset måtte hänskjutås till Kammarrätten och derifrån till K. M. i Högsta Domstolen.
Den debatt, som föregått, gif— ver förmodligen claven till detta Hr Lefrcns yttrande, men gifver i och med detsamma claven dertill, att de föreg:de talarne ej uppfattat ämnet sådant det förefinnes uti Sveriges författningar i och för markegångssältningen.
Man skulle af Const.Utskts betänk. ■ lätteligen hemta anledn. förmoda, att det allmänna intresset af markegångssältningen egentligen skulle förefinnas emellan Kronan och de enskilda.
Kronans intresse är på långt när icke så stort som de enskildes, emedan beloppet af de räntor, som äro Kronan förbehållna, är långt mindre än hvad som är indelt och i enskild ägo, såsom frälseräntor.
Här är således frågan: huru och i hvilken ordning bör rätt skipas emellan räntegifvare och räntetagare, och huru skall pröfningen äga rum, så alt den blir fulländad in— om den tid, som författningarna bjuda för räntors uppsägning till leverering in natura?
Om det skulle ske i judiciel väg, följer af sig sjelf, att det ej kunde ske inom den 20
December, som är den bestämda tiden.
Dessutom är af alla auetoriteter Kammarrätten härtill måhända den minst lämpliga, emedan Kammarrätten ej kan upptaga annat än del som från Revisions-departementet anmäles, och om det tillläts att besvären från Kammarrätten fingo gå till Högsta Domstolen, för att efter lottning derstädes afgöras, skulle troligen målen icke före Juli månad året derpå kunna vara afgjorda, samt vore det omöjligt att få dem afgjorda före den 20 December, då priset J)ör vara kändt, på det uppsägning till leverering in natura må kunna ske, vare sig Den ig Augusti e. ra.
•99 af räntelagaren eller räntegifvnren.
Jag tror del således vara bäst att låta saken vara sådan den är.
Men, mine herrar! jag hemställer, om icke al la dessa öfverläggningar om från Const.Utsk. inkomna grundlagsförändringsförslag aro mer än onyttiga, tidsödande och menliga för de ärenden, i fråga hvarom öfverläggningen för Ståndet kan vara af nytta, och derföre slutar jag med den hemställan, att detta betänk. må lemnäs utan anmärka, hvilande på bordet till afgörande vid nästa riksdag.
Om det H.
Ståndet icke hade någon annan afsigt med behandlingen af dessa Const.- Utskrs förslag, än blott att få dem bordlagda för att afslås vid en kommande riksdag, så skulle jag instämma med Frih. Cederström.
Men om meningen är att bereda en sådan ordställning, att hon möjligen kan blifva anlagen vid nästa riksdag, så är förhållandet annorlunda.
Då är det skäl att tillse, huruvida Utsk:s förslag är riktigt eller icke.
Detta är meningen med min anmärkn. nu, och sådan har hon varit vid de föreg:de tillfällen då jag talat i dylika ämnen.
Jag tror alt R. o.
Ad. redan borde, genom Frih.
Cederstroms och andra ledamöters anmärknrr, hafva funnit huru fruktlöst det skulle vara att, vid detta tillfälle, vilja bestämma, huruledes en förändring i markegångssältningen borde ske.
Här bör således, efter min förmening, ej göras annat, än att i grundlagen införa sådana ordalag, som icke förhindra R.
St; att sedermera gemensamt med K.
M. öfverenskomma om sådan lag, sorn i detta afseende ansåges lämplig.
Derföre är det jag vördsamt förnyar min förra anhållan, att R. o. Ad. måtte såsom sin gemensamma tanke förklara, att följande ordalydelse borde införas: ”tjene till efterlefnad, såvida ej ändring deruti lagligen sökes och vinnes.
Om man icke finner något nytt sätt, som är bättre än det nuvar., så passa dessa ord lika bra äfven för nuvar. omständigheter.
Cederström har börjat med att säga, att Kronan häri icke är så mycket intresserad som de enskilde.
Detta hörer icke egentligen lill formsaken, som här är i fråga.
Kronan står visserligen såsom innehafvare af de densamma behållna räntor såsom part i frågan, men konungamakten slår här jemte domaremaklen, såsom i alla öfriga frågor, i den ställning att böra tillitas vid slitandet af de tvister, sorn uppkomma i Staten.
Jag tror att det icke går an att öfverlåta åt raunicipal-mynöigheter, bestående af i orterna valda fullmäktige, att efter godtycke ocontrolleradc handlägga dessa frågor definitivt.
Det vore att i ett ordnadt samhälle skapa oordning, skapa ensidighet och skapa vanvördnad för lag och Regering.
Jag tror icke, såsom Frih.
Cederström sagt, att frågornas afgörande skulle uppskjutas alltför länge, om de gingo till Kammarrätten och Högsta
Domstolen, ty dervid borde naturligtvis bifogas det aco Den ly Augusti e. m. stadgande, att Kammarrätten och Högsta
Domstolen borde , med åsidosättande af alla öfriga ärenden under,, ti • den, handlägga de (ä mål, som bär äro i fråga och fordra en skyndsammare åtgärd.
Kammar-colhm brukar också behöfva Jång tid för vissa mål ; men detta verk skyndar sig med de mål, som mäste inom viss lid vara afgjord», och Kammarrätten samt Högsta Domstolen kunde få samma föreskrift.
Jag har velat nämna detta endast till svar på Frih. Cederströms yttrande; men för öfrigt, och då jag icke har någon utväg att hos Const.Utsk. göra denna tanke gällande, inskränker jag mig till alt förena mig med Hr von Hartmansdorff om den anmärka., som R. o.
Ad. kunde finna för godt att förklara för sin gemensamma tanke i målet.
Det låter ganska väl och vackert att önska lagbestämmelser och tala om deras uppfyllande vid domstolarna i ett samhälle, som skall kallas ordnadt; men man bör komma ihåg, att domstolar, utan någon lag att tillämpa , är ett oting.
Det är i sådana förhållanden, som detta, just svårigheten att utfinna sjelfva lagbestämmelserna.
Der snarare hvad som måste bestämmas, skall bestämmas genom en lex in casu, en lag för tillfället, der tjenar det lill intet att hafva en aldrig så fullkomlig domstols-organisation, enär icke villkoren för pröfningen äro gifna, eller med andra ord, när ingen lag finnes.
Af dessa orsaker kan jag icke annat än motsätta mig det förslag till R. o. Ad:s gemensamma lanke, som Hr von Hartmansdorff framställt, emedan del efter mitt begrepp i sig sjelft icke innebär något, hvaremot jag helt och hållet förenar mig med hvad Gr.
Spens i denna fråga yttrat.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att under discussionen först den mening blifvit framställd, att förslaget till ändring i 75 (jin Reg.Ftn vore onyttigt.
Dernäst hade den meningen blifvit yttrad, att §:n endast skulle undergå den förändring, att i stället för orden ’’i behörig ordning,” skulle begagnas ordet "lagligen.” Slutligen hade, såsom en från Utsk:s förslag mera afvikande förändring, blifvit föreslaget, att sista delen af §:n skulle erhålla följande lydelse: - - "tjene till efterlefnad, såvida icke ändring deri vinnes genom ny markegångssättning, som, till rättelse af hvad i den förra är öfverklagadt, blifvit, i den ordning R.
St. föreskrifvit, anbefalld att inom districtet förrättas af RiksSl:ns deputerade.” Gr.
Spens.
Jag har begärt ordet, egentligen blott derföre, alt det föreföll mig, som om Hr von Hartmansdorffs förslag innefattade icke blott alt orden ’’i behörig ordning” skulle utbytas emot ordet "lagligen,” utan äfven en annan ändring, som af mig lika mycket gillas, som jag anser den förra ändringen otillräcklig och derigenom oriktig.
Han har nemi. ändrat ordet ”eller” till "och.”
Jag skulle dock Den ig Augusti e. m. 101 dock tro atl sökes och vinnes aldrabäst
Lunde ersättas nied vinnes; ty nu ser det ut, som om vinsten af ändringen, och icke att det må ske i behörig ordning, är hvad grundlagen egentligen menar.
Spens har riktigt uppfattat mina anmärkn:r.
De voro tvänne.
Den sednare innefattar, att ordet eller skulle förändras till och.
Jag skulle icke hafva något emot att borttaga ordet sökes och blott qvarlemna vinnes, om icke i sökes lage ett tillkännagifvande att, i det ögonblick, som ändring är sökt, upphör i följd deraf för den ändringssökande markegångssättningen att vara gällande tills frågan derom blifvit vederbörligen afgjord.
Jag tror således rättast vara att låta det heta: sökes och vinnes.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att livad Gr.
Spens's nu gjorda anmärkn. anginge, Hr Landtm, ej kunde finna annat, än att i 75 §:n Reg F:n, sådan den nu låter, stöde orden ”sökes och vinnes.” Då Hr von Hartmansdorffs förslag innehölle samma ord, torde R. o. Ad. finna, att deruti ingen ändring vore föreslagen, utan att den inskränkte sig till utbyte af orden "i behörig ordning” emot ordet ”lagligen.
För öfrigt hade den anmärkn. blifvit gjord af Gr.
Spens, att öfverläggningen i detta mål borde uppskjutas tills ett annat, med detta ärende sammanhängande, mål vore af R. o.
Ad. pröfvadt och afgjordt.
Hvad uppskofvet anginge, så lade 49 §tn Riksd.Ordn. deremot sådana hinder, att Hr Landtm, ej såg huru R. o. Ad. skulle kunna uppskjuta målet, sedan det nu vore tredje gången föredraget.
Spcns’s förslag vore det, som mest afvek så väl fran nuvar. stadgande, som från Const.Utskts förslag, torde R. o. Ad. måhända finna lämpligas!, att det först föredroges, och att Hr Landtm, således först framställde propos. huruvida R. o.