Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fahlu stad har nemi. upstått egentligen såsom ett appendix till Fahlu grufva och der idkad bergsrörelse, så att bergslaget, som dragit egentliga fördelen af denna rörelse, värit hufvudsak och staden samt dess näringar bisak.
Staden har icke eller erhållit någon donationsjord, utan all jord deromkring har blifvit bergslaget tillagd för upfyllande af de skyldigheter, som med bergslaget äro förenade.
Staden och bergslaget hafva förut varit förenade, men de hafva sedermera blifvit åtskiljde i de flesta afseenden.
Bergslaget bar fordom med Borgerskapet deltagit i skjuts-skyldigheten, men hafva i äldre tider löst sig derifrån mot en ringa ersättning, som numera icke lärer kunna räknas högre än till underhållet af en enda skjutshäst.
Vid sådant förhållande har denna skyldighet naturligtvis fallit så mycket tyngre på Borgerskapet i Fahlun, och det har varit betänkt, att på ett eller annat sätt förskaffa sig lindring deruti.
Borgerskapet har ansett sig ega skäl dertill i de concessioner, som år 1810 gjordes, hvarvid Borgerskapet frånsade sig rättigheten alt inlösa hus och jord i städerne, emot skyldighet för hvarje innevånare, att deltaga i de borgerliga onera.
Ett sådant anspråk väcktes äfven af Borgerskapet i Fahlun, men då invändes häremot, att Borgerskapet icke egde jord i staden, emedan den vore af bergsfrälse-uatur, och bergslaget hade dispositionsrätt till jorden, hvarföre staden icke kunde vinna sin önskan, att hvarje dess innevånare skulle med Borgerskapet deltaga i skjutsen, ehuru man kunde hafva anledn. att anse den concession, som gjordes år 1810, nemi. att afstå ifrån rättigheten, att inlösa jord och hus i städerna icke vara speciel för en viss stad, utan generel för hela Riket, och alt således alla städer borde hafva anspråk på deltagande af städernas öfrige innevånare i kommunala åligganden.
Emellertid blef, såsom jag nämnt, följden, att staden Fahlun icke erhöll biträde i skjutsskyldigheten af stadens öfrige innevånare.
Något biträde härutinnan kan staden icke påräkna från omkringliggande landsort, emedan den Fahlu stad närmast belägna jord, är af bergsfrälse natur, och, såsom previlegierad, befriad från skjutsning.
Borgerskapet ansåg sig derföre icke hafva annan utväg, än att hos K.
M. begära förhöjning i skjuts-legan till erhållande af någon lindring i detta hardt tryckande onus; men då hade helt nyligen blifvit utfärdadt den författning, som ännu gäller, angrde skjutsskyldighetens uplåtande på entreprenad, genom hvilken författning skjuts-legan blifvit förhöjd för både staden och landet, der dylika entreprenader finnas, och då åtskilliga städer beviljats serskilda förmåner af en högre skjuts-lega, innan entreprenaderna Den 31 Maj f. m.' inrättades, ansågos de böra förfalla, emedan, genom skjutsens uplätande på entreprenad, man ansåg dessa fördelar skola tillfalla de skjutsskyldige.
Detta var anlednm, hvarföre något serskildt undantag eller någon högre skjuts-lega icke tillädes staden Fahlun eller entreprenören.
Derigenom har skjuts-skyldigheten blifvit serdeles tryckande, och Borgerskapet har nödgats söka, att på något sätt undfå lindring i detta besvär, hvilket är så betungande, att afgiften för dess bestridande upgår till lika belopp, som alla utskylderna till staden sammanlagde, och till och med högre genom afkortningen, som på dessa utskylder ega rum.
Nu har det förändrade förhållande varit på väg att inträffa, att, genom nedsättning i koppar-räntan för Fahlu Bergslag, emot det att bergslaget afstår från sina previlegier, bergs-frälsejorden och bergslaget komma i helt andra förhållanden till Staten än förut, och det kan då blifva fråga om, att denna bergs-frälsenatur skall uphöra, och jorden ikläda sig samma skyldigheter som annan onererad jord.
Det torde således icke kunna anses olämpligt, att R.
St:r för delta fall ingå till K.
M. med underd. hemställan om en undersökning i ämnet, ty något annat är af Utsk. icke föreslagit, huruvida det här öfverklagade svåra besvär kan för staden lindras, emedan R.
St:r endast då kunna anses vidtaga en åtgärd, som står i sammanhang med förut fattade beslut, och som, för jemnande af skyldigheter å ömse sidor, är behöfligt.
Jag hemställer derföre, om icke R. o. Ad. skulle finna skäligt att bifalla Betänk.
Den siste talaren har uplyst, hvad jemväl af Utsk:s Betänk, inhemtas, att Borgerskapet i Fahlun uti rättegångsväg sökt åläggande för egare af jord och tomter i staden, att deltaga i skjutsnings-besväret.
Denna rättegång har Borgerskapet tappat.
Icke synes mig en förlorad rättegång vara ett skäl, att draga saken under R.
St:rs pröfning, med anhållan, att R.
M. begära undersökning i ämnet.
Det är öfverflödigt, att påpeka, hvartill antagande af en sådan princip skall leda.
Såsom ett ytterligare skäl, hvilket borde tagas i betraktande, har man anfört, att, sedan långliga tider tillhaka, staden emot en ringa ersättning frånträdt rättigheten, att erhålla bidrag af bergslaget till bestridande af skjutsningsbesväret.
Men enl. min åsigt, kan denna omständighet icke föranleda R.
Sl:r att taga hand om denna fråga.
Vidare har man sagt, att jorden till Fahlu stad vore af bergs-frälse natur, och således befriad från skjutsnings-besväret, men hvarföre R.
St:r skola blanda sig i frågan, har icke blifvit visadt.
Deremot är det uplyst, att Fahlu stad hos K.
M. begärt förhöjning i skjutslegan, till lindring i skjutsnings-besväret, hvilken underd. begäran K. M. icke bifallit.
Som mig synes skulle denna omständighet, långt ifrån alt vara ett skäl för R.
St:r att blanda sig i frågan, tvertom utgöra en anledn. för R.
St:r att afslå henne, enär hon i denna del varit föremål för K. M:s pröfning.
Man har slutligen sagt, att bergsfrälse-previlegierne skulle genom köp - Den 31 Maj f. m. 473 par-räntans nedsättning väsendtligen förändras, och att således bergsfrälse-jorden omkring Fahlun, skulle kunna underkastas skjutsnings-skyldighet.
Om så är, tror jag, att det är onödigt, att
Fahlu stads rättigheter ökas eller minskas genom en underd. skrifvelse, sådan som den föreslagna.
Har Fahlu stad någon rättighet till lindring i skjutsnings-besväret, må den på lagliga vägar göra den gällande.
St:r böra icke i oträngdt malmed skrifvelser besvära K.
M. och derigenom förringa vigten af deras framställningar, hvarföre jag, i likhet med de 2:ne första talarne, anhåller om afslag å Utsk:s Betänk.
Hr von Hartmansdorff: Hvad Gr. Wrangel förbifall till Utsk:s Betänk, anfört, har motionären äfven sagt mig, med anmodan att framföra det.
Men huru gerna jag än vill tjena honom, anser jag mig likväl icke kunna göra det vid detta tillfälle, utan vidblifver mitt yrkande, att Betänk, måtte afslås.
Skulle jag ingå i någon utredning af frågan, så kunde jag visserligen upgifva andra skäl, som tala mot bifall lill Betänk.
Men som jag anser det hela olämpligt, så anhåller jag ånyo om Betänk:s ogillande.
Propos. till bifall å Utsk:s Betänk, blef härefter framstäld, men besvarad med Nej, jemte ett eller annat Ja, hvarpå Hr Gr. o.
Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade afslå samma Betänk., samt, sedan svaren härvid utfallit med starka
Besv:s o. Ekon.Utsk:s d. 29 sisth April och 17 dennes pä bordet lagda Betänk.
JVs 85, i fråga om förändrade föreskrifter, ronde åtgärder till förekommande af Icolera-sjukdomens införande och spridande i Riket med flere, i sammanhang dermed gjorde, framställningar.
Jag anhåller vördsamt, att Riddarh.-Sekrehn, i händelse prot.-utdr. inkommit, mätte upiysa, huru denna fråga blifvit afgjord inom MedStm, och att jag derefter måtte återfå ordet.
Riddarh.-Sekret., att prot.-utdr. inkommit, som utvisade, alt PresteSt., som icke gillat det i Utsk:s Betänk, framstäldta förslag till underd. skrifvelse, beslutat för sin del, att R.
St:r måtte i underd. skrifvelse anhålla, det K. M., efter inhemtande af vederbönde Embets-verks underd.
Utlåhn i ämnet, täcktes l:o i afseende på de genom K.
Kungörelsen d. 12 Nov. 1847 meddelade Nåd.
Föreskrifter om åtgärder till förekommande af kolera-sjukdomens införande i Riket, vidtaga sådane ändringar, hvilka, utan alt minska den dermed afsedda trygghet mot sjukdomen, möjligen kunna leda lill förkortning i karantäns-tiden, och såmedelst äfven till minskad kostnad, såväl för Staten som för enskilde, samt åstadkomma en till lättnad vid karantäns-författn;nes tillämpning bidragande öf - 47i Den 31 Maj f. in. verensstämmelse med de i andra länder, och serdeles i grannstaterna, i samma afseende gällande författn:r, samt 2:o med uphäfvande af K.
Kungörelserne d. 12 Nov. 1831 och 4 Augusti 1853, samt K. Kommers-Colhii Kungörelser d. 22 och 23 September 1834, om hvad i hänseende till farsoten kolera och landväga- och sjö-kommunikationerne, inrikes orter emellan iakttagas bör, under det denna farsot är i Riket gängse, meddela förnyade Nåd. föreskrifter, hvarigenom de hittills medgifna spärrningarne mot kolera må kunna undvikas, eller åtminstone de inångafldiga olägenheter, hvilka dermed äro förknippade, i väsendtlig mån undanrödjas, samt sådane åtgärder anbefallas, hvilka enl. vunnen erfarenhet må anses mest verksamma lill förekommande af ifrågavar:de farsots upkomst och spridande, äfvensom till minskande af dess härjningar, der den yppats; att BorgareSt. bifallit Utskrs Betänk., endast med den förändring af den 6:te bland de serskilda af Utsk. föreslagne 10 bestämmelser, att lydelsen måtte blifva denna: ”att beträffande lossning och lastning af gods å karantäns-skyldigt fartyg, fortfarande må gälla hvad K.
M. genom Nåd.
Bref d. 4 Oktober 1853 föreskrifvit”, samt att BondeSt. bifallit Utsk:s Betänk.
Af de uplästa prot.-utdnn visar sig således, att frågan redan är af de öfriga St:n i så måtto afgjord, att en underd. skrifvelse i ämnet bör till K.
M. ingifvas, och öfverläggningen här måste följaktligen hufvudsakligen afse formen för denna underd. skrifvelse, i hvilket afseende MedSt:n varit af skiljaktig tanka, så att Borgare- och BondeSl:n väsendtligen antagit Utsk:s förslag, dä deremot PresteSt. beslutat én skrifvelse, som mindre ingår i detaljer och är affattad i mera allmänna ordalag, hvilket i en fråga, sådan sorn denna, hvilken i detaljerna svårligen kan af R.
St:r med erforderlig sakkännedom behandlas, äfven synes vara rättast.
Såsom bevis härpå anhåller jag få fästa Ståndets upmärksamhet på några verkliga fel i Utsk:s förslag till den underd. skrifvelsen.
Hvad första punkten beträffar, må den, såsom väsendtligen riktig, bifallas, ehuru äfven den, såsom framdeles skall ådagaläggas, icke i allo innefattar hvad den borde,’ I den 2:dra punkten åter begäres, att en ny karantäns-plats för de norra orlerne måtte inrättas.
Att yrka på nya karantäns-platser, på samma gång som man vill hafva all möjlig lindring i Statens utgifter för dylika inrättningar, faller sig litet underligt, och för öfrigt får jag uplysa, att endast dä koleran härjat i Finland, en serskild karantäns-plats för de norra orterna blifver behöflig, och den har under sådana omständigheter äfven inrättats vid Ratan.
Alla fartyg, kommande söderifrån, hafva deremot lättare att genomgå karantän vid de fullständigare karantäns-platserne Arpö, Djurhamn, Furusund och Slitö.
Den 3:dje punkten innefattar, enl. min tanka, en betänklig framställning.
Att inrätta karantänerne så, att alla friska personer, som det åstunda, må ega rätt att lemna fartygen, för att å platsen undergå karantän med åtnju - Den 31 Maj f. m. 475 tande af alla önskvärda beqvämligheter och lifsförnödenheter emot bestämda priser, är lättare sagdt än gjordt.
Månne Utsk. gjort sig reda för hvad som för detta ändamål skulle erfordras under perioden, då ångbåts-kommunikationen med smittade orter oafbrutet och lifligt fortgår.
Om man antager en karantäns-tid af 5 dygn för de från smittad ort ankomna fartyg, så måste, för att icke sammanblanda de ankommande med de å karantäns-platsen redan befintlige, hvilket vore ett sönderrifvande af principen för all karantän, å karantäns-platsen finnas serskildta' afdelnir för alla de passagerare, som under dessa 5 dygn kunna anlända från kolera-smittade orter; ty det är t. ex. klart, att de, som undergått 4 dvgns karantän och således ytterligare böra qvarblifva endast ett dygn, icke få sammanblandas med de sednare ankomne, och hvilka således ännu kunna hafva 2, 3 å 4 dygns karantäns-tid att utligga.
Följaktligen borde, för att kunna upfylia den med denna punkt åsyftade föreskriften, å hvarje karantäns-plats finnas icke mindre än fem serskilda afdelmr, hvardera med 2:ne under-afdeln:r för de olika könen, samt dessutom fullkomligt separerade a fdel n :r för sjuka och konvalescenter.
— På sådant sätt skulle kostnaderne för karantäns-platsernas ordnande, långt ifrån att, såsom vi böra önska, förminskas, tvertom stegras till högst betydligt belopp.
Uti 4:de punkten liar Utsk. föreslagit ett småaktigt stadgande, hvarmed K.
M. icke bör besväras, nemi. att, under del utgifterna för sjukvården i allmänhet skola af Slaten bekostas, medikamenter borde betalas af dem, som dertill ega tillgång.
Att en förmögen person, som betalar för sitt underhåll under den tid han såsom frisk undergår karantän, skall befrias från all afgift, för det han blir sjuk och möjligen räddas från en lifsvådlig sjukdom, synes föga rimligt; men ännu orimligare är det, att lian skall befrias från den egentliga underhållskostnaden, men deremot betala kostnaden för medikamenterne, hvilken ofta är så ringa, att den knappast skulle, kunna uträknas, om ock tiden medgåfve, att anteckna huru många t. ex. kamfertsdroppar hvarje sjuk erhölle.
Då i 5:te punkten yrkas, att karanläns-afgifterna skola nedsättas och bringas lill öfverensstämmelse med hvad i andra länder är vanligt, befarar jag sådant innebära en motsägelse.
I jemförelse med andra länders karantäns-afgifter äro de här i Riket bestämda säkert ganska låga, isynnerhet sedan Handels- och Sjöfarts-fonden öfvertagit en del af dessa afgifter.
Den i 6:te punkten föreslagna anhållan, att K.
M. måtte låta K. Brefvet d. 10 Okt. 185.3 fortfarande gälla, svnes öfverflödig, ty det bör väl kunna förutsättas, att K. M. i allt fall icke återkallar densamma.
Af dessa 6 punkter, ronde de yltre karantänerne, är den första den enda väsendtliga, och, såsom jag anfört, innebär äfven den icke hvad den borde.
Der säges visserligen, att karantänstiden bör nedsättas och hemställes, att kathegorien ”misstänkt,” för ort, der kolera icke finnes, må försvinna, men Utsk. har förbigått flera vigtiga omständigheter, såsom t. ex. huruvida Skeppare, som kommer från smittad ort, ovilkorligen skall hänvisas 476
Den 31 Maj f m. till karantäns-plats, ehvad han haft eller har sjukt eller fullkomligt friskt ombord, hvilka grunder böra följas för förklarandet att ort är af kolera smittad m. m.
Bör t. ex. ett enda kolerafall i London berättiga eller åligga vederbör:de, alt förklara denna stad såsom smittad, när, såsom vi sett, sjukdomen ofta stannar efter ett eller annat sjukdomsfall, och aldrig antager beskaffenheten af farsot? — visst icke.
Hvad angår kathegorien ”misstänkt,” bör densamma, enl. min tanka, med hänsyn till friska orter desto heldre uteslutas, som den icke med behörig conseqvens kan tillämpas, med nuvande hastiga kommunikationer.
Från det af kolera smittade Paris, kan man t. ex. på 36 timmar resa till Lubeck och på ytterligare 12 timmar till Ystad.
Likaledes, om Wien är smittad, kan jag på 30 timmar fara derifrån till Stettin och på ytterligare 12 timmar till Ystad.
Skulle kathegorien ”misstänkt orV\ i dess nuvaride bemärkelse, strängt tillämpas, så borde följaktligen, så snart kolera i Paris eller Wien yppats, hela kuststräckan från Havre till Stettin förklaras för misstänkt, emedan en resande från de nämnde orterne, med begagnande af jernväg och ångbåt, kan inom karantäns-tidens utgång inträffa i Sverige.
En sådan tillämpning skulle likväl blifva allt för tryckande för handel och rörelse, och, enl. hvad erfarenheten visat, vore den ock alldeles onyttig och obehöflig.
Deremot skulle kathegorien ”misstanke med mera skäl kunna bibehållas för ort, der spridda kolerafall visat sig, och intilldess bestämd epidemie yppats, så att orten af vederbönde förklarades för smittad.
Likaså, sedan den egentliga epedemien upliört, och endast några få kolerafall i månaden inträffa, kunde, utan den ringaste våda, kathegorien ”smittad” utbytas emot ”misstänkt.”
I afseende på de yttre karantänerne innehåller PresteSt:s förslag, att K.
Kungörelsen d. 12 Nov. 1847 måtte uphäfvas, och att sådane åtgärder mätte vidtagas eller sådane föreskrifter meddelas, hvarigenom minskning i karantäns-tiden kunde vinnas, men tillägger, att sådana föreskrifter måtte meddelas, som möjligen kunna leda till förkortning i karantäns-tiden och såmedelst äfven till minskad kostnad såväl för Staten som för enskilde, samt åstadkomma en till lättnad vid karantäns-förfaltnmes tillämpning bidragande öfverensstämmelse med andra länders, och serdeles i grann-stalerne, i samma afseende gällande författn:r.
Utsk. har helt och hållet förbisett denna vigtiga omständighet, och dock vore, vid utfärdandet af en ny karantäns-författn., ingenting önskvärdare än tillvägabringandet af enstämmighet emellan denna och Norriges, Danmarks samt öfrige grann-staters författn:r i samma ämne.
Emellan de flesta Europeiska Stater, hvilka idka sjöfart, har ock, för kort lid sedan, en allmän konvention om gemensamma sanitära föreskrifter med afseende på internationella förhållanden afslutats, genom hvilken konvention de serskilda länderne förbundit sig till öfverensstämmande karantäns-åtgärder i afseende på pesten, gula febern och kolera, samt att under alla förhållanden utöfva en noggrann upsigt på helsotillståndet å ankommande fartyg, till förebyggande af smittosamma sjukdomars införande
Den 31 Maj f. m. 477 med dem.
I denna konvention bestämmes för koleran karantänstiden till 5 dygn; men den utligges, derest icke sjukt finnes om bord, vid inlopsorten, eller t. o. m. vid sjelfva destinationsorten, under behörig bevakning.
Konventionen bestämmer ock, att alla de fartyg, som komma från orter, hvilka notoriskt äro misstänkte, d. v. s. sådane, der ett eller annat kolerafall inträffat, må underkastas 3 dagars observations-karantän.
Afven Svenska Regeringen har blifvit inbjuden till deltagande i denna konvention, och vederbörandes underd:ga Utlåt:n i ämnet äro infordrade och afgifna; men sannolikt förekommer icke frågan till slutligt afgörande förr, än K.
M. fått emottaga R.
St:rs underd:ga skrifvelse ronde ändring i karantäns-författn:ne, helst det länge varit kändt, att en sådan är att förvänta.
R.o. Ad. inser tvifvelsutan af det anförda, huru vigtigt det vore om denna skrifvelse kommeatt, i hvad de yttre karantänerna beträffar, förorda en anslutning till den allmänna konventionen ; — men Utsk:s förslag måste då i denna del utbytas mot den af PresteSt. antagna redaktion.
Hvad nu angår åtgärderne mot koleran inom landet, hvilka afhandlas i 7:de, 8:de och 9:de punkterna, så gillar jag fullkomligt den 7:de punkten, såvidt den afser endast trafiken till lands ; men i fråga om trafiken till sjös, hvilken hufvudsakligen förekommer i den 8:de punkten, skulle man, enl. min åsigt, begå ett väsendtligt fel, i händelse man vid den nya författmns utfärdande följde Utsk:s förslag.
Det är en erkänd sanning, att de inre spärrningarne till lands å ena sidan visat sig öfverflödiga, enär icke vid någon enda spärrnings-tinia något enda bestämdt kolerafall inträffat, äfvensom att de å andra sidan verkat skadligt, i det de upjagat innevånarnes fruktan för sjukdomen, och, der man litat på spärrningens förmåga att utestänga densamma, gifvit anledn. till försummande af sanitära åtgärder, hvilka kunnat minska farsotens härjningar sedan den utbrutit.
Sålunda har man flerestädes försummat renhållningen i städerna, icke på förhand beredt den fattigare befolkningen bättre och rymligare boningar m. m., under det man användt så dryga kostnader på spärrningar, att mångenstädes föga varit öfrigt för sjukvårdens ordnande vid sjukdomens utbrott.
Erfarenheten har äfven visat, att de spärrade orterna icke varit stort mer skyddade än de icke spärrade, och således må spärrningarne, hvad land-kommunikationen beträffar, gerna förbjudas.
Jag anser deremot icke alla försigtighetsmått öfverflödiga, då fråga är om de inre kommunikationerna på kanaler, floder och sjöar.
Efter den erfarenhet vi ega om kolerans gång, följer hon företrädesvis sjöfarten, så väl den inre som den yttre.
Så t. ex. då den utbrutit i Götheborg, har den, utan att angripa mellanliggande orter, med sjöfarande blifvit förd till de vid Wenern belägna städer.
Min mening är dock ingalunda, att vid de inre segel-lederne, egentliga karantäns-anstalter böra vidtagas, ty de hafva, liksom spärrningarne visat sig onyttiga och omöjliga att utföra; men jag anser nyttigt och nödigt, att tillfälle beredes för fartyg ,som, t. ex. under resa från Götheborg till Stockholm eller tvärtom, finge kolera om bord, att aflemna sina sjuka å serskildte 478 Den 31 Maj f. m. invid segel-leden inrättade sjukhus, ställde under karantäns-upsigt.
Ett sådant arrangement skulle icke hindra fartyg att med passagerare fortsätta resan till distinations-orten, men faran för kolerans transporterande dit, vore i väsendtlig mån undanröjd.
På samma grund vore det ock klokt och nyttigt, om under det koleran i Götheborg är gängse, t. ex. Carlstad utanför sin hamn å tjenligt ställe anlade ett sjukhus för ankommande kolerasjuke sjöfarande, och att ett sådant sjukhus icke hade fri kommunikation med staden, så länge denna vore frisk, måste anses såsom en både loflig och skyldig försigtighet.
Jag anser följaktligen att man icke bör gå allt för radikalt tillväga i fråga om afskaffandet af försiktighetsmåtten mot koleran, vore det också endast af aktning för en opinion, hvilken vi väl må klandra, men icke allt för mycket trottsa.
Hvad angår 9:de punkten i Utsk:s förslag instämmer den helt och hållet med PresteStrs förslag, och är, enl. min tanka riktig, och får jag, på grund af hvad jag haft äran anföra, vördsamt anhålla, att R. o. Ad., med ogillande af Utsk:s förslag, ville antaga den form för den underd:ga skrifvelsen, som PresteSt. beslutat.
Af de uplysningar Riddarh.-Sekret, meddelat, finner man att 2 Stånd bifallit Betänk.; men att PresteSt. beslutat en serskild skrifvelse, och frågan är således ännu icke afgjord.
Jag anhåller att få fästa R. o.
Ad:s upmärksamhet på de tvenne Betänk, bifogade reservationer, af hvilka Hr Bråkenhjelms går derpå ut, att lagstiftande makten icke kan frånkänna kommunerna deras naturliga rätt, att efter deras förmenande skydda sig mot smittosam sjukdom genom åtgärder, som ej förnärma andras rätt.
Den andra reservationen, i hvilken Prosten Arosenius förenat sig, är af Domprosten Björling, och lyder sålunda: ”Utsk. synes mig hafva saknat alla skäl till framställande af den önskan, att karantäns-tiden för fartyg oeh passagerare, som kommit från smittad ort, måtte förkortas, äfvensom att fartyg, som kommit från misstänkt ort, måtte befrias från all karantän: enär det nogsamt visat sig, att karantäns-tiden i förra afseendet ej kan minskas, såvida det med karantänen afsedda ändamålet skall kunna upnås, och det väl lärer af sig sjelf vara tydligt, att karantän för fartyg, som kommit från misstänkt ort, ej kan uphöra, ulan att derigenom stora vådor skulle upkomma och all fördel af karantänen mot smittad ort understundom helt och hållet skulle omintetgöras.
Utsk., som erkänt nyttan af karantäner mot utländsk ort, har dermed ock tacite erkänt, att spärrnings-åtgärder inom landet kunna vara af någon nytta; och synes mig derföre Utsk. uti 7:de och 8:de punkterne hafva på ett nog våldsamt sätt velat beröfva de enskilda kommunerna inom landet all möjlighet, alt genom ändamålsenliga åtgärder söka freda sig från farsoten.
Kommunerna böra, efter min öfvertygelse, få bibehålla den naturliga och dyrbara rättigheten att, efter bästa förmåga, försvara sig sjelfva Den 81 Maj f. m. 479 för den fruktade sjukdomen, ehuru de dervid alltid böra vidtaga sådana åtgärder, som äro föreskrifne af mensklighet och nödig omtanka för resandes väl m. m., hvarföre nödiga författare böra utfärdas om allt hvad kommunerna i detta hänseende hafva iakttaga”.
Detta Betänk, synes i allmänhet gå derpå ut, att på allt möjligt sätt lätta trafiken; men att på samma gång underlätta sjukdomens införande i landet, såsom exempel hvarpå jag vill anföra l:sta punkten, der det föreslås, att karantäns-tiden må förkortas.