Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarföre opinionen begär återremiss, är ej derföre, att man vill besluta i sakens närvarande skick, huru förhållas skall, utan derföre, att Utskottet blir i tillfälle, att rätta de misstag det begått.
Om man ser saken så, är det en öfverflödig öfverlägg - 6o
Den 17 J u 1 i i f. m. ning, huruvida man åger att rätta de beslut, det fattat.
Ilar är fråga om rättigheten att återremittera ett Utlåtande, som ej innehåller fråga om RiksRätt, hvilken fråga tillhör Utskottet allena.
Förhållandet med en från ett Stånd gifven anledning till anmärkning är, att den skall behandlas antingen efter 106 eller 107 §§, eller efter ingendera.
Nu frågar jag, då ett Utlåtande första gången är före, om i Grundlagen finnes någon anledning, att man ej äger rätt att begagna 56 §.
Riksdagsordningen till återremiss, för att vidare fästa uppmärksamheten, och tillägga de ytterligare skäl, som kunna finnas.
Ett sådant förhållande finnes ej i Grundlagen motsagdt.
Ett annat förhållande uppstår, då saken återkommer.
I det ögonblicket är det som Talman och Stånd skola komma öfverens, alt lagligen behandla målet.
Innan dess kan Utlåtandet icke anses hafva erhållit den lagliga behandlingen.
Jag anhåller, alt få fästa uppmärksamheten på föreskriften i 56 §.
RegeringsFormen, hvilken stadgar:
Allmänna frågorsom uti Rikets Ständers plena väckas, må ej till ett omedelbart afgörande der upptagas, utan skola öfverlemnas till behörigt Utskott, och som äfven beskrifver huru återremiss skall ske; sedan på 44 §•
Riksdagsordningen som, säger : Konungens Propositioner, äfvensom allmänna frågor, hvarmed förstås sådana, som kunna och böra komma under samtliga Riks - Den 17 Julii f. m.
Ständens öfverläggning m. m.
År ej detta en allmän fråga?
Skola då ej anmäiKningsanledningarne efter 107 §. komma under Ståndens pröfning, sedan ConslilutionsUlskottet blifvit bordt?
Är det ej gifvit, alt då det är en allmän fråga, kan målet efter 107 §, äfven återremitteras.
Men, när saken sedan återkommer, uppstår frågan: skola vi besluta en hemställan till Konungen, eller hafva vi rätt alt besluta en sådan.
Om man skall besluta en sådan, är Rikets Ständers ensak; om man åter tillätes besluta en sådan, är föremål för Talmannens vägrade proposition.
Men vid fråga om återremiss kan jag ej anse saken tvetydig; tj det vore besynnerligt, om, när Utskotten endast hafva att utreda målen, man ej kunde fordra af ConstitutionsUtskottet detsamma, som af de andra Utskotten, eller att bättre utreda ämnet.
Dessutom får jag fästa uppmärksamheten derpå, att Grundlagen då borde stadga, hvad den i vissa afseenden innehåller, rörande BancoUtskoltet, alt det nemligen äger besluta med Rikets Ständers rätt; men det finnes ej.
För öfrigt får jag uppriktigt bekänna, att jag anser det förevarande ämnet vara en speciel fråga af juridisk beskaffenhet, en öfverträdd punkt i Grundlagen, som jag trott böra behandlas efter 106 §.
Jag vågar anhålla, att hela denna öfverläggning endast måtte inskränka sig till frågan om återremiss, eller vägran deraf.
Väg - 62 Den 17 ) u 1 i i f. m. rar pluraliteten återremiss, så är det tecken, att den är nöjd; blir saken återremitterad ta vi den åter vid ett annat tillfälle.
Jag tror ej, att Rikets Ständer äga så liten tanka om sin politiska frihet, att de ej skulle äga besluta om ett så vigtigtämne, utan lemna det till en hemlig domstol.
Jag finner Herr Lefrén hafva lika opinion med Friherre Cederström, nemligen att ConstitutionsUtskottet är en Domstol, som dömmer med Rikets Ständers Rätt, hvadan jag ock finnér, att Herr Lefren förbisett det vådliga af denna satts, som af ConstitutionsUtskottet gör ett inquisitoriskt tribunal.
Om detta Utskott skulle i en framtid uppstå såsom en faction, beredvillig eller sjelf åsyftande att kullkasta all samhällsordning, då torde livar och en tillerkänna Rikets Ständer rättigheten, att granska Utskottets handlingssätt, att ogilla det, och att ej låta förleda sig af denna faction.
Jag kan ej föreställa mig, att återremiss vägras, då ej i formen någon olaglighet begås, och då förhållandet här är lika med hvad som kan äga runt uti andra Utskott.
Hvad åter angår sjelfva saken, som mera rörer mig än någon annan, emedan jag gjort anmärkningen, får jag till svar på hvad Herr Cederschjöld nyss anfört, söka redogöra för de skäl, hvarföre jag ansett en verklig förseelse va - Den 17 Julii f. m. 63 ra begången.
Herr Cederschjöld tror, att anmärkningen endast varit riktad mot den åtgärd, att
Kronobetjeningen blef förständigad att upptaga svar af Rust- oell Rotehållare, då deremot egenliga felet är, att man tvingade allmänheten lili valet emellan tvenne lika olagliga pålagor, begge rakt stridande eraotKnekteContracterne.och motsagde i 3:ne särskildta Nådiga Skrifvelser.
Hans Excellence Herr Friherre Lagerbjelke ^ Gustaf:
Det är icke öfver Memorialets egentliga ämne, hvaröfver jag ingen kännedom äger, sorn jag anhåller att få yttra mig.
Men yrkandet af återremiss har föranledt en alldeles serskild discussion, och i denna åter har en princip-fråga blifvit vidrörd, hvilken synes mig af en så ingripande vigt både i våra Grundlags-och Samhällsförhållanden, alt den lemnar Memorialets speciella föremål långt utur sigle.
Det är denna principfråga, som torde behöfva ytterligare redas, och jag anhåller alt få framställa det sätt, på hvilket jag uppfattat densamma.
Återremisser från RiksStånden till Utskotten äga rum af mångahanda skäl, men som alla kunna hänföras under tre klasser.
Till den första höra anmärkningar i hänseende till form eller uppställning, begärta modificationer i dessa delar, eller önskad * omarbetning; alla Utskott kunna emottaga 64 Den 17 Julii f, m. återremisser af denna anledning.
Till andra klassen räknar jag behofvet eller önskan af speciella upplysningar i ämnet; denna art af återremisser synes mig äfven gemensam för alla Utskotten.
Tredje klassen åter innefattar sådana anmärkningar, dem anmärkaren önskar göra gällande inom
Utskottet till förändring af dettas åsigter öfver sjelfva hufvudsaken, och hvarmed således kan åsyftas att återbekomma ett nytt Utlåtande af alldeles stridigt innehåll emot det föregående.
I detta senare hänseende, samt uti vissa dertill hörande fall, har ConstitutionsUtskottet några särskildta, sig ensamt förbehållna, attributioner.
Grundlagen har föreskrifvit de förmer, som för att tillvägabringa tillämpning af 106 och 107 §§:ne böra iakttagas.
Hvad den senare §. beträffar, afgör Utskottet negatift de till detsamma inlemnade anledningar till anmärkning, som det anser sig icke kunna godkänna.
De anledningar åter, som det prof* var förtjenta af påföljd, återkomma under form af anmärkningar, från Utskottet till RiksStånden, hvilka besluta om påföljden, eller låta anmärkningen förfalla.
Men att RiksStånden sjelfve skulle kunna åter upptaga, och annorlunda afgöra hvad af Utskottet icke anmärkt blifvit, och som således alldrig varit anmärkningar, utan endast af StåndsLedamöter framstäldta anledningar till anmärkning, dertill tror jag dem ej af Grundlagen vara bemyndigade.
Dä Den 17 Julii f. ra. 65
Då denna, uti så vigtiga, samt både allmän och enskild säkerhet rörande, fall, föreskrifvit vissa former, synes mig tydligt, att intet annat behandlingssätt, än i enlighet med dessa former, kan äga runi.
Någre värde Talare hafva tyckts med någon otålighet anse den rättighet, som såmedelst blifvit ConstitutionsUtskottet förunnad; men hvem har förunnat den?
Grundlagen; och hvem har stiftat Grundlagen?
Rikets Ständer, alltför upphöjda, att hysa misstro till deras eget verk.
Detta verk är dessutom rättvisans och klokhetens; det stödjer sig på fasta grunder, både på juridiska och logiska, och politiska, och äfven moraliska.
I förstnämnda hänseende måste väl den negativa pröfningsrätten ligga der, hvarest sjelfva handlingarna finnas; och StatsRådets
Protocoller kunna, enligt ett annat Grutidlagsbud, icke aflemnas annorstädes, än i ConstitutionsUtskottet.
Den offentlighet dessa Handlingar, genom deras äfven partiella meddelande lill RiksStånden, ofelbart skulle vinna, (och som ej får äga rum), kan ej annorlunda undvikas, än genom ConstitutionsUtskottets rättighet att immediat underkänna de anmärkningsanledningar, för hvilka de i Protocollerna icke funnit fullgiltiga skäl.
Åtgärden är således grundad på sund slutkonst.
I politisk hänsigt torde jag ej behöfva framställa de vanskliga följderna, 0va alla anledningar till anmärkning, 33 H. 5 66
Den 17 Julli f. in. som det står hvarenda Riksdagsman öppet att framställa, och som börja med ett hemlighetsfullt konvolut, (hvilket redan antyder Lagstiftarens åsyftning af försigtighet], skulle, tvärtemot denna tendence, sluta med en öppen discussion öfver alla Regeringens Protocoller.
— Öfverflödigt torde änteligen vara, att utbreda sig öfver moraliska betänkligheter; de växa vid hvarje afsteg från den länge beträdda banan, och inom den framtida möjlighetens gräns ligger omisskänbart vådan af partiförföljelser, så framt nuvarande skyddsformer öfverlräddes.
Dessa hafva dessutom redan en tjuguårig häfd alltifrån Grundlagens stiftande; och en sådan häfd, om än otydlighet vore för handen, (som jag ingalunda tror], vore ensamt tillräcklig, att ej på något annat sätt, än det Grundlagsenliga, kunna brytas.
Framställning derom skulle således vid den ena Riksdagen ske, för att i vanlig form behandlas, samt vid det nästföljande Riksmötet afgöras.
Men otänkbart synes det mig, att in casu genom tolkning improvisera ingenting mindre än en ganska stor förändring i hela vårt samhällsskick; och jag tror icke, att Herr LandtMarskalken, till hvars vidsträcktare upplysning och rättvist förvärfvade högre förtroende denna förmodan i öfrigt hemställes, lärer anse sig befogad, att göra proposition lill en återremiss, grundad på upprifvandet af redan undanröjda anmärkningsanledningar.
Den 17 Julii f. ra. 67 förenar mig således med de värde Talare, som redan ■ anhållit, att Herr Grefven och LandtMarskalken behagade gifva Högloflige Ridderskapet och Adeln sin åsigt i detta ämne tillkänna.
Då Friherre Cederström satt i fråga, om en återremiss af detta Memorial kan äga rum; anser jag mig böra fråga Herr Friherren, uppå hvilken Grundlags §.
Friherren stödjer ett sådant bestridande.
Herr Friherren, som alltid haft en liten Grundlags §. lill hands vid påkommande behof, lärer säkerligen ej nu råka i förlägenhet; utan genom någon citation ur Grundlagen gå Ridderskapets och Adelns önskningar till mötes.
Att missbruk i 20 år fortfarit, anser jag vara mer än något annat bidragande till dess afskaffande.
Min öfvertygelse är, alt vi äga rätt att återremittera.
Cederströms omsorg, att förskottsvis uppmana Herr Grefven och LandtMarskalken att vägra återremiss, bar inledt oss i en diskussion, som ej borde vara förhanden.
Boije har så klart och lättfattligt vederlagt det grundlagsvidriga i Friherre Cederströms yttrande, att jag skulle anse mig dela Friherre Cederströms misstag om jag förlängde discussionen.
Herr Hjerta har 33 H. 5* Den 17 Julii f. m. äfven så fullständigt beliandlat ämnet, att jag endast får förena mig deruti.
Hvad Friherre Cederströms anmärkning angår, alt jag skulle hafva glömt, hvad öde mina meningar erforo vid 1818 och 1823 årens riksdagar, får jag förklara, att jag ej förgätit, att LandtMarskalken år 1818 vägrade proposition derpå, men icke år 18^3; dessutom är en af LandtMarskalken vägrad proposition, äfven om ConstitulionsUtskottet godkänt denna vägran, likväl icke en grundlagsförändring, utan kunna kommande tider finna en LandtMarskalk af annan tanka.
För öfrigt tror jag, att det ännu algod tid att uppskjuta denna discussion, till dess man fått höra Herr Grefvens och LandtMarskalkens tanka i ämnet.
Vid pröf11'ingen af frågan om återremiss, torde det ej vara ur vägen erinra sig den ställning, hvaruti 1809 års Grundlagsstiftare stodo.
De sago i Sveriges historia tidehvarf, då hinder voro lagde för den fria pröfningen af Styrelseåtgärderna, och de sågo andra tider, då denna pröfning ulöfvades af factionerna.
De sökte derföre, alt bibehålla en lugn medelväg, der pröfningen väl var bibehållen, men der de enskildta passionernas inflytelse var borttagen.
Till den ändan stiftade de 106 §., hvarigenom ett färre antal enskildte personer, genom tillgången till StatsRådets Protocoller, och ge - Den 17
Ju lii f. m. % liom flere mänaders lugn pröfning och stadgade omdöme, skulle upptaga hvarje öfverträdelse af Rikets gällande lagar.
Huru deremot den fria pröfningen öfver Styrelsegrundsatserna skall af opinionen utöfvas, är stadgadt i 107 hvarföre det också är öfverlemnadt åt enskildte personer, alt väcka anmärkningar i detta afseende.
I ConstitutionsUtskottets förevarande Memorial förekommer, att Circulair-brefvet är rakt stridande mot lagen, och sedan alt det ej är stridande mot Rikets sanskyldiga nytta, emedan det innehåller val emellan tvenne olika skatter. 106 §. afser ett stadgande endast för Constitutions Utskottet.
Skulle 56 §.
RegeringsFormen äfven kunna afse ConstitutionsUtskottet, vet jag ej, hvarföre den icke äfven kan afse de tillfällen, då det är fråga om Riksrätt, eller icke Riksrätt, och då befarar jag, att vi småningom komma in på gebitet af det system, som ägde runi från år 1720 till 1772» när den ena Riksdagen afsatte alla RiksRåderna, och den andra åter tillsatte dem.
En värd Talare har ogillat mine åsigter af ConstitutionsUtskottets åliggande i dylika frågor, då jag sagt, att
ConstitutionsUtskottet bör utreda och vederlägga en gjord anmärkning.
Jag kan ej se annat, än att Utskottet, då anmärkningsanledningar från Sländerne till det - 7o Den 17 Julli f. »i. samma inkomma, ej har mer än tvä möjligheter för målets behandling, nemligen antingen att bestyrka anmärkningens rig» tighet, och då upplysa, hvilka i rådslaget deltagit; eller ock att bevisa, det den är ogrundad och då vederlägga den.
Men när anmärkningen är riktigt uppställd och grundad på facta, är det för Utskottet ej möjligt att verka på Ständernas opinion annorledes, än genom upplysningar, och om dessa ej äro nöjaktiga, äro Ständerne naturligtvis ej bundne af Utskottets åsigter.
Man har äfven yttrat sig om de Vederbörande ., utom hvilkas tillstånd StatsRåds-Protocoll icke tnå ulbekommas, och påstått, att dermed mentes sjelfva StatsRådet.
Detta har förr varit i frågastä lid t, och man stannade då i den öfvertygelse, att det ej vöre Rikets Ständer, såsom somlige då påstodo, utan ConstitutionsUtskottet, som dermed menades.
Nu synes man deremot gå än längre, då man påstår, att dermed menas de, inför hvilka Protocollet blifvit fördt.
Hvad skulle väl ConstitutionsUtskottet då kunna utreda, om det ej finge meddela någon upplysning utur StatsRådets Protocoller, utan StatsRådernes tillåtelse?
En annan Talare har vidlyftigt bestridt återremiss, och omtalat de olika sätt, hvarpå anmärkningsfrågor kunna väckas.
Jag vill blott erindra derom, att hvar och en, sorn fördomsfritt och lugnt läser första och andra Momenten af 107 §.
RegeringsFormen, kan ej undgå, Den 17 Julii f. ra. 71 att der finna denna olikhet ganska klart och enkelt uttryckt.
Det första Mom. handlar om de tillfällen, då ConstitutionsUtskottet sjelf gör anmärkningar, och i RiksSlåndens
Plena desamma anmäla.
Det andra angår sådane anmärkningar, som från RiksStåndens
Plena remitteras till Utskottet.
Men Utskottets Utlåtanden kunna i så måtto lika behandlas, att de i båda fallen kunna återremitteras.
Då anmärkning hos Utskottet är gjord, kunna Stånden finna skälen otillräcklige; och lika som Ständerne kunna förkasta en sådan gjord anmärkning; lika så äga de full frihet att finna ConstitulionsUtskottets skäl otillräckliga till en rådgifvares urskuldande, mot hvilken anmärkning ifrån Stånden till Utskottet inkommit.
En annan värd Talare har menat, att våda och förföljelse skulle kunna uppstå, om man lemnade Ständerne en så oinskränkt rättighet.
Jag har svårt att tro, det pluraliteten af ett helt Folks Representation skulle, sig sjelf öfverlemnad, och sedan saken blifvit vederbörligen utredd, besluta någon förföljelse.
Jag är öfvertygad, att dess beslut skulle vara rättvisa.
Men så fullkomligt jag är öfvertygad om Rikets Ständers rätt att återremittera Utlåtanden i anmärkningsfrågor, kan jag likväl ej annat än förnya mitt tillstyrkande, att detta Utlåtande måtte bifallas; och jag vill såsom skäl blott tillägga några ord.
Man har sagt, att båda tillbuden man gjort Rotehållare antingen att 73 Den 17 Ju lii f. m. återgå till det fordna förhållandet , eller att ånyo antaga Passevolancen, varit olagliga j emedan skyldigheten ej är grundad i KneckteContracterne.
Men, efter hvad jag kunnat finna, Sligger det enligt contracten antingen Rotehållarne att underhålla Soldaten, eller också skall Soldaten underhålla sig sjelf.
Detta sednare faller naturligtvis äfven indirecte tillbaka på Rotehållaren, lika sora ali skatt på barn och tjenstehjon drabbar föräldrarne och husbönderna; hvarföre ock
Rotehållarne således i båda fallen verkligen underhöllo Soldaten.
År 1812 erhöllo Rotehållarne den förmon, att lemna penningar i stället för natural-praestationer.
Jag kan således ej annat finna än att derest Passevolancen nu upphörde, alla skyldigheter återkomrno i samma förhållande, som innan PassevolanceContractet ingicks.
Jag ämnar ej ingå i några moraliska, logiska, politiska eller juridiska åsigter af ämnet.
Jag skall endast hålla mig vid Grundlagens bokstaf, och då kan jag ej finna, huru mankan villa förneka oss rättigheten, att återremittera Betänkanden.
Cederström har beliagat uppläsa 29 §.
Riksdagsordningen, och just i denna §. finner jag ett tydligt stöd för återremiss.
Der står nemligen: ”Frågor "i detta ämne kunna i Rikets Ständers Ple”na väckas, och af andra Rikets Ständers ”Utskott än ConstitutionsUtskottet hos Stån - Den 17 Julii f. ta. ”den andragas, men icke af Rikets Ständer "afgöras, förr än sistnämnde Utskott deröfver blifvit hörd t.”
Hur synes tydligen, att ordet afgöra lemnar Ständerne en magt utöfver ConstitutionsUtskottet; om delta ord afgöra således får stå qvar, äga Ständerne rätt återremittera ConstitutionsUtskottets Utlåtanden.
Om man deremot vill förneka dem det, måste ordet afgöra först gå bort af Grundlagen.
Jag får ödmjukast anhålla, alt Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes fästa sig vid ordet af'göra, då Herr Grefven säkerligen ej kan förneka oss att återremittera detta Utlåtande.
Hvad följden af en återremiss kan blifva, det lemnar jag derhän, men rättigheten att besluta den, kan ej bestridas.
Herr Munck af Rosensköld j, Eberhard: Såsom Ledamot af ConstitutionsUlskottet under trenne föregående Riksdagar, torde jag böra yttra mig öfver denna principfråga.
Grundlagens ordalydelse, som alltid skall följas, lagger intet hinder för ifrågavarande återremiss, emedan intet undantag är stadgadt för ConstitutionsUtskottets Utlåtanden.
Man har åberopat prasjudicat från 1818 års Riksdag, då LandtMarskalken vägrat proposition på en sådan återremiss.
Om en sådan vägran verkligen ägt rum, hvilket jag dock icke kan påminna mig, så eger likväl ett prasjudicat icke samma gällande kraft, som ett Grundlagsbud.
Men 74 Den 17 Julli f. m. om prasjudicat skall leda oss, vill jag påminna mig ett från sistlidne Riksdag, då en anmärkningsfråga återremitterades, efter någon discussion, hvarunder ingen bestred lagligheten deraf.
Ett nytt mera upplysande
Betänkande infordrades och erhölls af ConstitutionsUtskottet, som deri uppgaf AnmärkningsMemorialet i hela sin vidd.
Anmärkningen var ingifven af framlidne och nu saknade Grefve Carl Henric Posse, emot dåvarande StatsMinistern för Utrikes Ärenderna.
Enligt Grundlagens ord är det endast Rikets Ständer, hvilka kunna afgöra sådana anmärkningar, sorn nu ifrågavarande.
Men jag ber, att få fästa uppmärksamheten derpå, att om ConstitutionsUtskottet, då detafgifver ett nytt Betänkande i ämnet, ej skulle meddela upplysning om, hvilka eller hvilken af Konungens rådgifvare gjort sig skyldig till ett emot Rikets sanskyldiga nytta stridande rådslag, eller brustit i oväld, nit, skicklighet och drift, blir det för Rikets Ständer omöjligt, att afgöra frågan på annat sätt, än att antingen låta anmärkningen förfalla eller ogilla Betänkandet; tydå Ständerne ej blifvit upplyste om hvilka rådgifvare varit felagtige, kunna de ju icke heller enligt 107 §. begära någons entledigande.
Ständerna sakna i detta fall upplysning om, bvem och huru man förgått sig.
Skulle åter den anmärkta åtgärden va - Den 17 Julii f. m. 75 ra stridande emot 106 så kunna väl Ständerna förklara, att Utskottet bort ställa den felagtige under RiksRätt, och derföre återremittera Betänkandet.
Men om ConstitutionsUtskottet ej gör afseende derpå, finner jag ingen grundlagsenlig utväg vara Ständerna förbehållen, för att åstadkomma en anklagelse, enligt 106 §. eller inför RiksRätt.
Jag går nu att yttra mig öfver sjelfva anmärkningarne.
Så vidt jag kan bedomina, utan tillgång på nödige handlingar, tyckas de ej sakna all grund.
Men jag kan ej instämma med Grefve Horn deruti, att den belägenhet, hvaruti Nationen i ekonomiskt afseende befinner sig, helt och hållit bör skyllas på Regeringen.
Då man å ena sidan förebrår den brist på system och på kloka, till Ständernas ledning gagnande,propositioner, tror jag en hufvudorsak , fast icke den enda, till aftynande välstånd och näringar ligga i Rikets Ständers egna beslut. 1812 års beslut föranledde 2 Millioners indragning af rörelsecapitalet, och denna bidrog väsentligen till den vid i8i5 års Riksdag öfverklagade penningebrist.
Yid sistnämnda Riksdag anhöllo Ständerna sjelfve om förhöjning af tullen och förbud på en del utländska varor, och föranledde Regeringens derpå grundade Författningar, hvarigenom
Finnarne ej mer kunde i Stockholm med fördel köpa sådana varor.
Yid sam - Den 17 Julii f. m. mafRiksdag framställde jag sjelf olagligheterne vid Malmö Diskonts förvaltning.
Enda åtgärden häraf blef, och äfven den afstyrktes dock af BancoUtskottet, att 2:ne Stånd hos Regeringen anhöllo om undersökning, som ej behörigen verkställdes, emedan de dertill förordnade ej uppfyllde sin pligt.
Häraf uppstod
Malmö Diskonts fall, och största delen af de olyckor, som sedan i financielt och ekonomiskt afseende drabbade Rikets inbyggare.
Vid 1818 års Riksdag, i stället att förekomma och afhjelpa dessa olyckliga följder, öktes det onda än iner genom Rikets Ständers egna åtgärder, och isynnerhet genom rörelsecapitalets betydliga förminskning', samt FilialDiskonternes indragning, jemte inskränkning af den enskildta creditens begagnande.
En Motion af mig om nederlagsfrihet för Stockholm, isynnerhet för sådana varor, som Finnarne förr tagit från Stockholm, men nu genom den år 1816 förhöjda tullen tvungits att hemta sjelfve directe, blef då afslagen, fast Regeringen ännu arne år derefter vidtog samma åtgärd, som jag då föreslog, och som varit desto nyttigare, ju tidigare den vidtagits, samt förebyggt en så betydlig minskning i Hufvudstadens mellanhandel.
1823, då något klokare financiela mesurer vidtogos, anslogo dock Ständerne för mycket till silfveruppköp (Tor Bankens gamla sedlar) och för litet till silfverinvexling (för nya, rörelsecapitalet ökande, sedlar).
Sedan Stan - Den 17 Jul i i f. ra. 77 derna 1815 försummat, att sjelfve meddela instruction för Directionen af Allmänna Magazinslnrättniugen, och att derigenom förebygga dess väsentligaste misstag, afskafFade de 1818 d enna inrättning, utan att sätta något annat i dess ställe.
Väl anslogo de en Million till undsättning i missväxtår, men på ett sätt, att den utländske producenten deraf erhöll mer nytta, än den inländske, ja än sjelfva undsättningstagaren, emedan upphandlingen först skulle ske, sedan missväxten var gifven, priserne höga och utländsk spanmål behöflig.
Då Rikets Ständer i8a3 klokt beviljade en ej obetydlig summa till fastighetslån emot afbetalning i silfver, förfelades ändamålet härigenom , för det mesta genom okloka reglementariska åtgärder i afseende på lånens maximibelopp m. m.
Dessa med mångfaldigt flere Rikets Ständers egna åtgärder, som till en del Regeringen ej ens ägt rättighet, att hindra, utvisa nogsamt, att det olyckliga i Rikets nu varande belägenhet ej bör tillskrifvas ensamt Regeringen.
Man klagar äfven med skäl öfver för dryga skatter.
Men dessa äro mer betungande genom grunderna för Bevillningen och dess fördelning, än genom deras belopp.
Allt Ständernas eget fel.