Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och man må tro att fru Emerentia i nya svarta bombasinsklädningen utvecklade en oändlig värdighet, när hon – efter herr A:s förklaring att frökens återseende på spektaklet så återuppväckt alla hans känslor, att han efter ett par månaders strid icke kunnat undgå att förnya sitt anbud – högtidligt svarade med ett annat förtroende.
Det var likväl under ”tystnadens insegel” som herr A. fick emottaga detta vigtiga förtroende, nemligen att hennes dotter redan var så godt som förlofvad och att Blendas hjerta var fästadt innan hon hade äran att emottaga herr A:s första anbud.
Och dessa upplysningar bidrogo icke blott att snart läka den enträgne friarens hjert-sår, utan hade äfven den verkan att hans andra korg kändes mindre tung än den första . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Under det interregnum, som nu inträffade, var det för vår lilla fröken en verklig välgerning att ha Henriette att tillgå.
Äfven fru Emerentia blef stundom hedrad med en kaffebjudning; och om hon kom till ett bostons-bord med Patrik, mamsell
Debora och någon annan gammal tant, var hon nära nog lika lycklig som under de behagliga timmar, hvilka hon tillbragte vid stickstrumpan och salig la Fontaines romaner . . det förstås af sig sjelft att hon, så snart utsigterna började ljusna, äfven i Stockholm anlitade lånbiblioteket.
Hvad som dernäst utgjorde hennes förnämsta lycka var tanken att hon snart skulle komma i tillfälle att belöna sina slägtingars artighet: hon såg sig redan å sin dotter grefvinnans vägnar inbjuda Henriette och Patrik till grefvinnans små-soaréer.
Under detta goda familjförhållande fortfor hattstofferaren herr Johan Blücher att vara frånvarande.
Patrik talade beständigt om honom, allt med längtan efter hans återkomst; och numera kände Blenda ingen motighet vid tanken på att träffa honom: hennes blyghet hade försvunnit genom underrättelsen att hans tycke var fängsladt på annat håll.
Men tiden förgick, och ingen – hvarken baronen, kusin Johan eller grefven – återkom.
Och ej ett enda minne, ej en enda rad från den sistnämde!
Den lilla biljett, som hon erhållit kring blomsterbuketten, gaf henne likväl tillräckligt att fundera på, icke för innehållets skull, utan emedan, då hon efteråt jemfört stilen med den på bok-paketet, hon med förvåning funnit att de voro hvarandra helt olika.
Pingst nalkades.
Patrik hade redan utflyttat till sitt landställe, och fru Emerentia och Blenda voro bjudna att tillbringa hela helgen på Henrikslund, dit Johan – som i dessa dagar skulle återkomma – äfven väntades.
Ett par dagar före pingstaftonen satt Blenda och fastsydde volangerna på en skär musslinsklädning, i hvilken hon skulle briljera på landet, då Patrik med ett uttryck af stor vigtighet inträdde till fruntimren, som, förundrade öfver hans utseende, på en gång utbrusto:
”Hvad är å färde?”
”Jaså”, sade Patrik skrattande, ”j sen att något är å färde!
Nå, jag vill icke neka till det, och icke heller att det är någonting riktigt skyhögt!”
”Skyhögt” – mumlade fru Emerentia för sig sjelf – ”man skall få se att vi ändtligen äro framme!”
”Jag har blifvit”, återtog Patrik, ”en f-n så vigtig person, sedan den ene efter den andre vänder sig till mig med sina frierier till lilla kusin.”
”Huru” – hviskade Blenda – ”ett nytt frieri?”
”Jo så men, och ett, för hvilket våra rikaste grosshandlardöttrar skulle niga ända i backen!
Också lär du den här gången icke säga nej . . . vi bli nu bara småfolket mot vår högförnäma kusin!”
Blenda kunde för sinnesrörelse icke yttra ett ord.
Men fru Emerentia steg upp, ställde sig ceremoniöst framför Patrik och svarade:
”Din nyhet, käre slägting, finner oss icke alldeles oförberedda.
Men var förvissad att, ehuru den omätligt rika skånska adeln är ansedd att vara den drygaste i hela riket, vi dock skola ställa så till, att min måg grefven vet att förena begge sina familjer i en!”
”Förbanna mig”, inföll Patrik alldeles förbluffad, ”om jag begriper ett endaste ord af det moster säger!
Han som friar, är östgöte och icke skåning, och ej heller är han grefve, utan baron, hvilket väl hjelper sig, helst – om han just icke råkar att vara ”omätligt” rik – han i alla fall har ett fideikommiss, som gör honom till en liten magnat . . . .
Se här brefvet till Blenda, som låg inuti mitt!”
Det uttryck af bedragen väntan, som målade sig i fruntimrens ansigten, var så tydligt att till och med den icke särdeles skarpsynte Patrik utbrast i ett skratt öfver det bedrägeri, som de spelat sig sjelfva.
Men just detta löje väckte dem genast; och medan Blenda emottog brefvet, hemtade sig modern tillräckligt för att kunna svara:
”Den intagande och aktningsvärde baronens anbud är visst mycket hedrande för min dotter, men emellertid förmodar jag att det icke torde gå honom bättre än handelsexpediten.”
”Det vore knäfveln – moster väntar då bestämdt att få en grefve till måg?”
”Jag väntar hvad Gud behagar, min vän . . .
Baronen har icke vunnit Blendas hjerta.”
”Emellertid råder jag här, liksom salig mamma vid detta tillfälle skulle hafva gjort, till ett förståndigt öfvervägande!
Anbudet är så öfver allt hvad
Blenda kan vänta sig, att det vore en verklig splitt spångande galenskap att låta det gå sig ur händerna!”
”Ur händerna?”
”Ja, jag talar simpel svenska jag!
Och i helgen, när moster och Blenda komma ut till Henrikslund, kan hon skrifva svaret hos oss – jag tänker, att när ni besinnat er och fått öfverväga med Henriette, blir det nog gynnsamt . . .
Och nu lemnar jag er ensamma . . farväl tills i öfvermorgon!”
”Jag är ganska ledsen att vi skulle förråda oss . . . men det lät också bra naturligt!” yttrade fru Emerentia, då Patrik gått . . .
”Min gud” – tillade hon, i det hon närmare betraktade Blenda, som under tiden brutit och börjat läsa baronens bref – ”du gråter, du är rörd . . tala, barn!
Kanske du, såsom Patrik sade, verkligen besinnar dig?
Och i sanning, han dröjer bra länge, den käre grefven!”
”Må han dröja så länge som helst – han återkommer nog en gång!
Aldrig, aldrig skall jag göra mig skyldig till ett enda tvifvel.”
”Men hvad skrifver baron?
Det är då åtminstone säkert att du nu kunde bli friherrinna, visserligen det sista af allt hvad jag tänkt mig, men i alla fall en hög rang, som förenad med rikedom vill säga ganska mycket.”
”Jag vill ej tänka derpå ett ögonblick!”
”Emellertid anser jag mig som mor berättigad att erinra dig att grefvens familj genom sina intriger kan i åratal uttänja er förbindelse och slutligen fullkomligt sönderslita den, helst som det icke är en verklig förbindelse . . . jag har aldrig rätt kunnat tycka om grefvens upprepande att du är fri, ty jag tror att han dermed velat antyda att det fins omöjligheter, som kanske bli omöjliga att öfverstiga, och att du för en sådan händelse icke borde vara oförberedd.”
”O, min gud, öfverger nu mamma mig – på hvem skall jag då lita . . .
Äfven tant Gyllenhake har icke, så säger hon åtminstone, haft minsta underrättelse från honom sedan i mars, då jag träffade honom hos henne.”
”Jag öfverger dig visst icke, mitt barn . . .
Men jag vill ej utlåta mig vidare, innan jag läst brefvet.”
Och sedan fru Emerentia med djup vördnad betraktat det präktiga vapnet – hvilket hon kunde få se anbragt på allt, som omgåfve hennes dotter, från vagnsdörren ända ned till duktyget, hvilket dagligen skulle påminna henne om sällheten att vara mor till en så förnäm dam – läste hon följande:
”Dyra, älskade fröken Blenda!
Om jag skulle förtälja hela historien om min kärlek, huru den gradvis förvandlats från en flyktig låga till en stark, djup och allvarlig känsla, finge jag skrifva en hel liten roman.
Men hvem har ej läst denna hjertats roman, som, med undantag af några få variationer, är densamma som började vid verldens början och som ej skall sluta förrän vid dess slut!
Kärleken förklarar hvarje under – hvad under då, att jag, den flyktige fjärilen, blifvit träffad och sårad . . och hvad under, att jag söker bot hos henne, som ensam kan gifva den!
Ifrån vårt återseende vid jultiden fingo mina känslor icke blott en ny riktning, utan äfven en mig fullkomligt okänd häftighet.
Jag hade dock icke ännu något visst beslut.
Ni jagade bort mig, och jag lydde, emedan jag ej ville störa er frid – jag lydde, men blott en tid.
Min lidelse tilltog i styrka: jag tillbad er som ett helgon, och jag tyckte att jag sjelf var bättre, då jag med er vandrade till de fattigas boningar – ni var också min goda engel.
Men jag var sjelfvisk, äfven i min förbättring, och tänkte endast på min stundliga sällhet, intills det bittra ögonblick då ni åter skickade bort mig . .
Redan då var jag nära att för er öppna hela mitt hjerta, men denna förklaring syntes mig i en sådan stund vara icke rätt grannlaga.
Jag besegrade mig sjelf, emedan jag ville att vi begge skulle ha tid att öfvertyga oss om varaktigheten af det välde, som ni utöfvade på mig.
Nåväl, älskade, tillbedda Blenda, jag har rest, för att pröfva mig sjelf – och denna pröfning har utfallit så, att jag på mina knän ber dig återkalla mig, återkalla mig såsom din, såsom den hvilken eger rättighet att opåtalt få följa dig öfverallt, egna dig hela sitt lif!
För att gifva denna bön hela den officiella formen, vänder jag mig på samma gång till din slägting lärftskramhandlanden Thorman och utber mig hans benägna förord hos din af mig högt värderade mor – hos dig vill jag ej ha någon annan förespråkare än mig sjelf.
Jag väntar . . . hvilken väntan – ack, skrif genast . . . nej nej: besinna dig väl!
Under en resa för kort tid sedan träffade jag din andra kusin, galanterihandlaren.
Jag är mycket intagen af honom, och om han är det endast hälften så mycket af mig, så är jag säker att han rekommenderar mig.
Jag gaf honom del af de åtgärder, som jag ärnade taga, men jag vet icke af hvilken orsak han ej ville blifva mitt ombud . . .
Här slutades brefvet med de vördnadsfullaste helsningar till hennes nåd, jemte hänvisningar för henne, i hvad rörde ekonomien, till det bref, som Patrik erhållit.
Fru Emerentia fällde tårar af öm rörelse och tillfredsstäldt högmod.
Ändtligen hade då det stora, länge väntade och efterlängtade målet upphunnits!
Det var ej mer fråga om kurtis, utan om ett ordentligt frieri af en rik baron, hvars namn och rang icke voro insvepta i någon mystisk slöja.
Den arma qvinnans bröst höjdes och sänktes under stolta suckar, och det var en lycka för Henriette att hon förut försonat sig med moster Emerentia, ty så god denna än i hjertat var, hade det säkerligen fallit sig svårt att blidka henne, sedan hon kunde, eller åtminstone kunnat, säga: ”min måg, baronen.”
Hennes första ord efter fullbordad läsning utgjorde en klagan öfver den enfaldiga menniskan Patrik, som sprungit sin väg, i stället att visa henne baronens bref och i stället att, såsom denne begärt, på allt sätt lägga sig ut för honom.
”Nå nå”, småmumlade hon, ”han blef förtretad för det vi drogo saken i betänkande!”
”Icke ha vi på minsta sätt dragit den i betänkande, mamma!”
”Nå, så skola vi göra det!”
”Nej, visst icke – derute på Henrikslund vill jag skrifva till honom ett innerligt vänskapligt bref och, så nära jag kan, förtro honom orsaken till det afslag, som i alla fall smärtar mig mer än det kanske bor . . . ”
En ringning på tamburdörren afbröt Blendas ord.
Hon sprang att öppna.
Då hon i nästa sekund återkom, flämtade hon af sinnesrörelse, ty hon höll nu i handen ett nytt bref med samma utanskrift som på grefvens biljett.
”Nej, men i dag regnar det då händelser och nyheter!” utbrast vår fru. ”Skynda dig, barn!
Jag förgås af otålighet . . .
Är det grefvens vapen i sigillet?”
”Blott ett munlack!”
”Lika mycket – vi få nog se den grefliga kronan, när tid blir!”
Sedan Blenda under häftig darrning brutit det lilla brefvet, hvars alla bokstäfver för hennes ögon hvimlade om hvarandra, fick hon dock slutligen reda på sammanhanget.
Hon läste högt följande:
”Min bästa lilla kusin!
I morgon klockan 9 förmiddagen håller en vagn utanför huset n:o . . på Riddargatan.
Denna vagn väntar på kusin Blenda och hennes mor, och den kommer, ifall inbjudningen antages, att föra herrskapet ut på en liten lustfärd öfver pingstdagarna.
Jag skall ha den äran att vid någon passande mötesplats inträffa under vägen.
I den sälla, men kanske alltför djerfva förhoppningen att ej få afslag, anhåller jag icke om svar.
Medan Blenda i hänryckningen lät sina rosenröda läppar smyga intill den lilla rosenröda biljetten, småpratade och öfvervägde fru Emerentia, såsom vanligt, för sig sjelf:
”Nå, min salig farmor, som sett verlden, hade då aldrig orätt!
Sällan kommer en lycka ensam . . .
Hvilken fördel, hvilken oerhörd vinst att det faller sig så väl!
Den här gången är det då utom all fråga, att vi på allvar få en förklaring!
Baronens har visserligen blifvit gifven först, men han kan ej känna att grefvens kom efteråt.
Blir förbindelsen med grefven icke fullt tillfredsställande – det vill säga: möter den bestämda hinder – återstår alltid den med baronen.
Och således är det redan innan några timmar afgjordt antingen min dotter skall bli grefvinna eller friherrinna: ett tredje gifs ej . . . O, sällhet, sällhet, heliga sällhet, hvad jag tillber dig – du bedrog mig ej i de ljufva drömmar, som jag så ofta haft om dig.” . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
”Resan till Henrikslund, mamma, kommer ju icke i fråga – det är alldeles omöjligt att tänka på den nu!” utbrast ändtligen Blenda, i det hon half-tokig af glädje dansade omkring i rummet.
”Det förstås, du lilla, och de skola icke ta illa upp, när de få veta ursäkten . . .
Jag hoppas att grefven icke skall ha någonting emot att med sin fästmö aflägga en ceremoni-visit hos de goda menniskorna!”
Så uppgjordt, flög
Blenda åter till sina volanger och den röda musslinsklädningen; och under det fingrarna med en färdighet utan like förde nålen, sväfvade alla hennes tankar kring den mystiska resan.
Hvart gällde denna resa?
Blenda förvillade sig i gissningar.
Var det fråga om att möta hans slägtingar?
Skulle de ändtligen ha beqvämt sig dertill, de andryga!
Kunde det vara en hemlig vigsel i något aflägset kapell – ack nej, sådant brukades blott i gamla tidens romaner . . . .
Eller en enlevering . . något sådant hörde man väl omtalas i de engelska böckerna, men olyckligtvis hade man ej något Gretna-Green i Sverige!
Med biträde af den beskedliga ”mamsell’ i portgången”, hon, som varit behjelplig vid den märkvärdiga peignoirens förfärdigande, hann Blenda att få sin toalett ordnad i rättan tid.
Och då mamsell och madam följde de begge öfversälla fruntimren ned till trappan, der en vacker vagn på bestämdt klockslag väntade, sade Blenda till den förra och fru Emerentia till den sednare ungefär en och samma fras:
”Snart, gudskelof, skola vi vara i tillfälle att belöna er tjenstaktighet!”
Aldrig hade Blenda varit så strålande skön som i dag, aldrig hade lifvet synts henne så himmelskt – jorden var ingen jord: den var ju sjelfva himlen.
”O”, sade hon till sin mor, då vagnsdörren slogs igen och vagnen rullade bort, ”kan man tänka sig en intressantare belägenhet!”
Fru Emerentias svar bestod deruti, att hon på ett rörande sätt hvälfde ögonen.
”Vi resa bort”, återtog Blenda . .
”vi veta ej hvart – ty gudbevars från att göra kusken minsta fråga: emedan han är utan livré, bevisar det att han sjelf är ett slags hemlighet.
Vi hinna till ett vigtigt mål . . vi veta ej hvilket!
Vi skola träffa en riddare med sluten hjelm . . och när vi skiljas från honom, är han ej mer den gåta, som han tror sig vara för oss . . .
Sannerligen, mamma, i detta ögonblick skulle jag nästan vara frestad att önska det jag icke känt hans höga rang: nu får icke han den öfverraskning, som han väntar, då han ändtligen tillkännager sitt stånd!”
”Jo, något sådant som allt det här skulle ha händt oss nere på bondlandet . . .
Våra öden äro verkliga romanöden, och vi borde riktigt laga att få dem i händerna på någon bra författare . . . jag får genast en idé, du lilla: jag skall obligera min måg, så snart j blifvit gifta, att han låter presentera hos oss den söte författarn till Blomman på Kinnekulle – hvad heter han nu igen . . . .
Mellin . . . ja, Mellin var det – han skall icke skämma bort det, han!”
”Det var en lysande idé, mamma . . . . bara vi få uppträda anonymt och jag slipper sitta för honom!” inföll Blenda skrattande.
”Godt, godt, vi få väl resonera om det sedan . .
Men för att nu återgå till vårt förra ämne, så har du fullkomligt orätt i den önskan att det skulle ha varit väl, om du icke känt grefvens rang, ty utan den kännedomen hade dessa äfventyr icke kunnat ega rum . . icke hade du blifvit kär i en man, hvars stånd varit dig obekant – det skulle ha varit alltför riskabelt!”
Under samtal sådana som de ofvanstående ilade tiden hastigt undan, och man hade färdats omkring tre timmar, då – vid damernas för tjugonde gången uttalade förmodan att grefven väl snart skulle inträffa – vagnen helt tvert stannade.
”Hvarför håller han här, min vän?” frågade fru Emerentia kusken.
”Vi ha ju nyss bytt om hästar, och här fins hvarken hus eller menniskor eller . . .
”Men här fins en obeskrifligt vacker skogstrakt, der en liten frukost kanske skulle smaka!” ropade en glädtig röst, och från sidan framkom en ung man, på hvars vackra ansigte sällheten stod lika tydligt tecknad som i de lifliga ögonen.
”Kusin Jean, kusin Jean!” ropade Blenda . . . ”Ah, ni ser icke så mulen ut nu, som då vi sist träffades . . . ”
Men här tystnade hon, ty kusin Jean lyfte henne i detsamma ur vagnen, och under det korta ögonblicket kände hon hans hjerta slå i kapp med sitt eget.
Hennes nåd, som hjelpt ur sig sjelf på andra sidan, stod emellertid och neg för grefven och skogen och himlen och vattnet, som skymtade fram mellan träden.
Hon både hoppades och fruktade att hela den hög-grefliga familjen kunde vara gömd i någon däld, och var mycket rädd att fela i respekt, då de visat henne den attentionen att komma henne till mötes.
”Seså, mina damer” – sade kusin Jean, hvilken var långt ifrån att ana den omätliga vigt, som hans värda tant gaf åt hans lilla tillställning – ”som vi icke ha att vänta middagen så tidigt, inbjuder jag er till en liten förfriskning i gröngräset.
Min önskan är, såvida jag vågar framställa den, att vi skola föra ett förtjusande nomad-lif, med frihet att uppehålla oss hvarhelst det oss lyster, ty sådana lustfärder äro ju ändå – låtom oss komma öfverens om det – de aldra behagligaste?”
”Ack ja, ingenting kan vara mera förtjusande, mera poetiskt!” ropade Blenda, som lik en sylf eller en liten elfva hoppade öfver den ljusgröna gräsmattan, som låg utbredd för hennes fötter . . ”Jag önskade att jag hade ett par kastanjetter i händerna, så skulle jag straxt tro mig vara en zigenardrottning – ni, min kusin, är tillräckligt mörk att passera för kungen.”
”Förträffligt – det är då min gemål som jag har äran bjuda armen!”
”Huru . . vet ni då ej att det fins ogifta drottningar?”
”Nej, sannerligen jag trott det vara händelsen, då det på samma gång fins en kung på tronen!”
”Se, der ser ni faran att tala om det, som man icke känner – zigenarne ha sina egna lagar . . . .
Men vet ni, kusin Jean, att ni temligen länge gjort er osynlig!”
”Alltför länge?”
”Till och med det!”
”Ack, denna frånvaro har grymt straffat sig sjelf – ni känner icke, ni förtrollerska, hvad längtan vill säga . . . ”
”Icke?”
” . . och fruktan . . ”
” . . och tvifvel!”
”Det är sant, ty jag har aldrig tviflat, jag!”
”Vet ni, min lilla kusin, att ni är alldeles gudomlig!” . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Fru Emerentia, som eljest så gerna lyssnade till grefvens kurtis för hennes dotter, gick nu blott och funderade på hans framkastade infall angående nomad-lifvet.
Det var naturligtvis ett gyckel, för att bortblanda verkligheten – och gud vet hvarifrån hon fick den idéen att en stilla harmonimusik snart skulle låta höra sig, men derom var hon fullkomligt öfvertygad, liksom att denna musik, hvars första toner hennes själ redan uppfångade, skulle blifva signalen till en kedja af öfverraskningar, den ena olikare den andra, och alla i stigande.
Men dessa intressanta luftslott måste slutligen falla tillsammans.
Efter tio minuters vandring upptäckte man en den vackraste lilla lund af späda björkar och inuti den på sjelfva marken uppdukad en lätt måltid, som egde allt möjligt lockande, utom det väsendtligaste: några gäster jemte dem sjelfva.
Fru Emerentia drog en bitter saknadens suck – hon var icke beredd på detta.
”Ha”, sade hon (förstås inom sig sjelf), ”de grymma hafva ännu icke gifvit med sig!
Men må ni vänta, mitt herrskap, tills ni får se min dotter – hon skall veta att hämna sig på er kallsinnighet derigenom att hon stjäl allas era hjertan . .
Himlen är rättvis!”
Om man sett vår nåds hemlighetsfulla pantomim vid alla dessa skiftande tankar, skulle man hafva trott henne vara sysselsatt att repetera någon rol, der en förtörnad mor besvärjer himlens och jordens makter att uppmjuka de förstenade känslorna hos den barbar, af hvilken hennes barns öde beror . . . . fru Emerentia hade onekligen sina små anlag för melodramen.
Hvad de unga menniskorna beträffar, voro de i den grad förälskade och förtjusta af hvarandras åsyn, att de ej sågo något annat än sig sjelfva.
Detta afguderi kom den bedragna fru Emerentia ganska väl till pass.
Först och främst fick hon tid att lugna sig och dernäst blef hon i tillfälle att utöfva sina moderliga pligter och gifva grefven en liten lexa – mycket fin, förstås – som kunde lära honom begripa att det med en fru af hennes nåd v.
Kühlens belefvenhet icke ginge an att spela den glömske . . . dessutom skulle väl guds-gåfvorna användas, då de en gång voro framkomna . . det vore både synd och skam att icke äta, då en sådan förfriskning retade aptiten.
Men att visa grefven hans glömska var lättare sagdt än gjordt, ty kärleken har ett eget sätt att höra: den både hör och svarar i luften – och då fru Emerentia tröttnade att upprepa sina förmaningar, började hon ensam angreppet på de uppdukade läckerheterna, äfvensom hon icke försmådde att kredensa sig sjelf af det purpurröda vinet, som gnistrade i kristallkaraffen och så oändligt vackert porlade i den förgyllda silverbägaren, hvilken hon förde till sina läppar.
Vare sig att den eldiga drufsaften hade en lifvande verkan eller att hennes nåd såsom vanligt kände sig benägen att öfvergå till de bästa slutsatserna, nog af, hon hemsöktes snart af en blixtrande ide, som, antingen den nu upphämtades ur bägarens botten eller från bottnen af hennes uppfinningsrika hufvud, likväl var lika mäktig.
”Så enfaldig jag var som kunde föreställa mig att hufvudakten skulle spelas här vid första hvilplatsen – det är ju klart som dagen att det först blir allvar af vid den andra!
Man behöfver komma sig i ordning, man vill vara längre aflägsnad från staden . . och slutligen vill man så länge som möjligt fördröja tiden, för att göra intrycket så mycket högtidligare.”
Fru Emerentia blef redan rörd: hon förde näsduken till ögonen.
Hon såg – ty hvad kunde ej hon se – grefvens far excellensen . . . . i detta högtidliga ögonblick, då fjällen, så att säga, föllo från hennes ögon, fattade hon tydligt att grefvens far måste vara excellens . . . . hon såg alltså, upprepa vi, hans excellens i stora generals-uniformen och alldeles fullsatt med in- och utländska ordnar komma emot henne, inläggande i sitt skick hela den hofmanna-artighet, som hon hört omtalas från gustavianska tiden . . . och på furstligt sätt behagade han kyssa henne först på ena kinden och sedan på den andra.
Under det denna intagande ceremoni försiggick, syntes grefvens fru mor ”excellensan” sittande på ett slags tron, anbragt af mossa genomslingrad af friska blomstergirlanger och rundtomkring belägrad af små silfverhvita keruber med rosenröda vingar.
På den höga damens ädla panna strålade ett familjdiadem af oerhördt värde, men då hennes sons unga brud djupt knäböjde vid hennes fötter, aftog hon diademet och satte det på sin nyvunna dotters hufvud, hvilken då, betagen af heliga och inspirerade känslor, talade ord så sköna, rörande och tillika kraftfulla, att både excellensen och hans gemål greto och unga grefven gret, hvarjemte alla onklar, tanter och kusiner, som blifvit inbjudna, äfven togo till näsdukarne.
Men midt ur denna omätliga gloriad upprycktes hon plötsligt af den tanken, att Blenda var så godt som fastande, en omständighet, hvilken kunde beröfva henne hela den styrka, som hon hade af nöden . . .