Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I det skick, som detta mom. nu är föreslaget, instämmer jag med den sista värda talaren, att detsamma ej är lämpligt, utan hellre borde utgå än qvarstå, sådant det nu är; men jag tror, alt detta mom. kan blifva ganska nyttigt, om det får en förändrad redaction.
Afsigten är att förekomma fattigdom, således att förekomma behof af understöd, genom beredande af tillfälle för arbetsfört folk till arbetsförtjenst, och om detta mom. borttages, så äfventyras nöd till följe af brist pä arbete, synnerligen i svårare år.
Mom. måste vara qvar, såsom ett åliggande för fattigvårdsstyrelsen, att tillse altför arbetsföra personer arbete ej må saknas till afhjelpande af deras behof af fattigunderstöd.
Det är det vigtigaste åliggande för fattigvårdsstyrelsen, att genom öfverenskommelse!’ besörja att arbetsfört folk icke saknar arbetstillfälle inom socknen, och det följer af sig sjelft, att om en arbetsför person ej äger tillfälle lill arbetsförtjenst, så kommer det fattigförsörjningen till last.
Afsigten med denna § är påtagligen Den i3 M ars e. m. 479 ilen, sorn deri siste värde talaren anfört, nemi. att förekomma nöd ; men det är, såsom jag tog mig friheten yttra då jag förra gången hade ordet, ett eget intresse för fattigvården inom landet att förekomma nöden, för alt slippa föda så många fattighjon som eljest.
Sålunda ligger redan i fattigvårdsstyrelsens eget intresse en försäkran, att den skall ströfva åt detta håll, och derföre tyckes det vara öfverflödigt att i lagen göra den uppmärksam derpå.
Den nödställdes bemödande att skaffa sig arbete blir ej heller , om detta stadgande antages, så ifrigt, som om han visste, att han vore Öfverlemnad åt sig sjelf och först i yttersta nöd kunde anlita fattigförsörjningen.
Hvad beträffar skilnaden emellan Utsktns förslag och den siste talarens mening, tror jag att den är ganska obetydlig.
Utsk:ns yttrade mening om skälen till ifrågavar. personers nöd kunde visserligen vara borta, men jag ser ej heller att den kan skada.
Det Ur sjelfva tendensen, som jag anser vådlig, emedan följden af ett sådant stadgande måste blifva alt minska den enskildes omtanka, och ju oftare fattigvårdsstyrelsen skulle åläggas att anskaffa ett sådant arbetstillfälle, destomera skulle man vid förekommande fall påräkna något dylikt, och den egentliga kraften, som skall drifva dem lill omtanka för sin bergning, blir derigenom förlamad.
Jag tror att detta blir ännu mera påtagligt i nästa mom. och önskar att begge måtte utgå.
Jag instämmer alldeles uti hvad den siste värde talaren anfört, ej endast för delta morn., utan äfven för de tvänne nästföljande.
Det måste ligga öppet för hvar och en, att se hvad det skall föda af sig, om vi skulle antaga hvad som föreslås i dessa mom:r.
Det går icke an, men skulle de ord, som Frih.
Cederström föreslagit, blifva antagna, så kunde de andra orden alltför gerna följa med.
Jag ber herrarne betänka, att de då skola skrifva en författning, hvilken redan i detta ögonblick vore omöjlig att verkställa i hela landskaper med 100,000 menniskor.
Huru viljen J, mine herrar! att Dalallmogen skall kunna föda sig med arbete inom sin provins?
Samma omöjlighet, som förefinnes i Dalarne i delta hänseende, äger Ufven rum i Fryksdalen och på flera andra ställen inom Riket; och då frågar jag: hvarför skall man stifta en sådan lag?
Det ligger ej i fattigvårdsstyrelsens omsorg att tänka derpå, och om man föreskrifter det, så kan det ej derföre af styrelsen verkställas, men i sådan händelse blir det icke dessmindre en juridisk rätt på den andra sidan, alt fordra det styrelsen anskaffar arbetstillfälle.
När verklig nöd kommer å färde, så är det visserligen nödvändigt, att ifrågavar. åtgärder vidtagas, men om man börjar att bereda arbete der ingen nöd finnes för handen, så ökas nöden år ifrån år och slutar med fullkomlig oförmåga, och en sådan åtgärd vore en bland de mest oförsigtign, sorn i ett samhälle kunna vidtagas.
Don i3 M a r s e. m. Frih.
Med den princip Utsk:n följt, då de intagit de här föreslagna ii och 12 §§:na, hvilka försvårat möjligheten för arbetshjon att söka sin utkomst på andra sidan om sockengränsen, var det ganska förenligt att reglementera på det sätt, som 5 och 6 mom:n stadga ; men då R. o. Ail. utgått i fia n en friare åsigt i saken och afslagit dessa båda §§, hvarigenom det blifver lättare för den enskilda omlankan att bereda sig utkomst, så anser jag det ifragavar. stadgandet vara öfverflödigt oell tillstyrker, då nu endast 5 mom. är i fråga, att R. o. Ad. måtte detsamma afslå.
Då jag förra gången hade ordet, instämde jag med Hr Gripenstedt deruti, att moni., i det skick det nu är, ej borde bifallas utan afslås; men jag vidhåller nu, alt då man här i en lag reglementerar rättighet för fattigvårdsstyrelsen att beskatta Svenska folket för att fylla fattiges behof af arbetsförtjenst, så bör man ej förbise alt gifva fattigstyrelsen en anvisning på det förnämsta ändamålet med densamma, nemi. att förekomma fattigdomen.
Det bör således vara ett åliggande för fattigvårdsstyrelsen att tillse, att det aldrig må saknas tillfälle till arbetsförtjenst.
Man behöfver ej dertill några capitaler eller några arbetshus, utan endast enskilda öfverenskommelse!' med hemmansägare inom districtet, hvarigenom desse åtaga sig att bereda arbete af lämpligt slag åt dem, som sig derom anmäla, och derom utfärdar styrelsen kungörelse, hvilken uppläses från predikstolen en gång i qvartalet, med tilIkännagifvande på hvilka ställen arbetsförtjenst kan erhållas.
Detta är den enda åtgärd som fordras, men jag tror ej, att ett sådant stadgande skulle innebära något annat än ett åliggande för fattigvårdsstyrelsen alt hafva omtanka för hvad inom districtet kan erfordras.
Hr Pal mcrantz, Joli. Mauritz:
Lika med den sista värda talaren anser äfven jag, att ifrågavar. mom. bör utgå, men af det skäl, alt dess antagande ofta skulle kunna blifva en ökad orsak till fattigdom i så målto, att ett sådant stadgande hos mången fattig möjligen skulle verka lill sorglöshet och en oförlåtlig negligence att iakttaga tillbörlig uppmärksamhet på sin egen ställning, enär han med visshet kände, att fattigvårdsstyrelsen alltid är skyldig att anskaffa arbetsförtjenst.
För fattigvårdsstyrelsen åter är det väl otvifvelaktigt högst nödvändigt att ett sådant åliggande blir föreskrifvet.
Af sådan anledn. tror jag , att ett stadgande, sådant som detta moni. innehåller, bör införas i det reglemente, som för hvarje fattigvårdsstyrelse varder upprältadt. v Hr Gripenstedt:
Jag fäster för mycken vigt vid alt detta morn. bör utgå, för att ej ännu en gång besvära - Den 13 Mars c. m. 481 ra B. o. Ad. i detta afseende.
Hvar och en har utan tvifvel mången gång hört nämnas den Engelska fattiglagen.
Hvad vi nu äro i beråd att besluta genom bifall till detta morn. är nästan ordagrannt detsamma som den innehåller.
Jag tycker, att en verldskunnig erfarenhet borde vara tillräcklig att afhålla oss derifrån.
Dertill kommer ytterligare, att den utveckling, som Engelska fattigväsendet fick 1795, innehar alldeles detsamma, som finnes här i 1 morn., nemi. att då arbetslönerna ej räckte till behofvet för dagen, så fick communen tillskjuta hvad som fattades.
Kommer nu detta dertill, så frågas:
Hvad är skilnaden emellan nuvar.
Svenska fattiglag och den Engelska, som visat så skadliga följder?
Det vore tid att taga detta ad notitiam och ej kasta sig in i en vidlyftighet, som kanske inom några århundraden skulle kunna leda till resultater, dem vi ej kunna åsyfta.
Jag ber ett få fästa den siste värde talarens och Ståndets uppmärksamhet derpå, att jag alldeles icke har tillstyrkt bifall tili 5 morn., utan att jag är helt och hållet af samma tanke som han, att detta mom. ej kan antagas i sitt nuvar. skick, utan att föra oss in på den bana, som han nämnt; men annat är att antaga detta mom. i dess nuvar. skick, och annat att sätta dit ett nytt morn., innehållande skyldighet för fattigvårdsstyrelsen alt tillse, det inom districtet tillfälle till arbete ej må saknas.
Dertill behöfvas inga förskotter, ty Styrelsen är ej ålagd, såsom i England, att ansvara för att fattighjonen skola hafva arbete, men de äro skyldiga att för communens bästa tillse, att det finnes arbetstillfälle.
Hr Frih. o. Landtm, framställde propos. på bifall till förevar. 5 moment.
Sedan härefter propos. blifvit gjord på afslag å momentet, ropades starka ja, blandade med några nej, i anledn. hvaraf Hr Landtm, förklarade, att den sista propos;n blifvit med öfvervägande ja besvarad.
G:te momentet.
På samma grunder, som för afslag å det föregrde mom. af mig blifvit anförda, anhåller jag att äfven detta mom. måtte af R. o. Ad. afslås.
Raab instämde med Hr Gripenstedt.
I detta fall är jag så mycket hellre odeladt af samma tanke med Hr Gripenstedt, som hvad i detta fall skulle komma att tillhöra fattigvårdsstyrelsen redan åligger länsstyrelsen.
Uppå härefter framställd propos., först till bifall och sedan till afslag å delta motn., blef detsamma af R. o Ad. nfslaget. 21 H. 61 48a Den i3 Mars c. m. § i5.
Bifölls. § 16.
Hr von Hohenhausen; Uti 1 mom. af 17 §:n förekommer följande mening: ”Understödet är ock ett förskott, hvarföre emotlagaren står i skuld, som bör godtgöras i den mån möjligheten det förr eller sednare medgifver.’’
Detta anser jag, om man vill betrakta författningen med afseende på huru barmhertighet skall utöfvas, såsom ett ganska hardt stadgande, och hvilket kan åter föra in träldom i landet.
Jag anhåller således, att den mening, som jag nu uppläst, måtte ur mom. utgå.
Om den person, som är i behof af understöd, sedermera erhåller antingen personliga krafter eller ock förmögenhet, hvarigenom han kan återgälda det understöd, han förut åtnjutit, så är det väl ej mer an skäligt, att sådant godtgöres.
Det är icke annat som ordalagen uttrycka, då de förklara det understöd , som är leinnadt, vara ett förskott, hvilket bör godtgöras i den mån möjligheten det förr eller sednare medgifver.
Om denna möjlighet ej inträder, så uppkommer ej heller någon skyldighet att återgälda det undfångna understödet.
Men derest en sådan skyldighet ej utsattes och göres gällande, så befarar jag, att anspråken på fattigvård blifva alltför stora.
Jag anser således denna punkt böra i mom. qvarstå.
Hr Ribbing, Arvid, och Frih.
Raab, instämde med Hr von Hartmansdorff.
Jag ber herrarne komma ihåg, att vi hafva beslutat, att man får anställa folk till arbete, och att alltså det kan gå här, som i Norra Amerika, der man säljer de behöfvandes arbete för en lumpen summa.
Det är detta, som jag vill undvika, och önskar derföre att denna mening måtte uteslutas.
Det är fråga om att göra en barmhertighet, och således tror jag att ett sådant stadgande, som det ifrågavar., är alldeles olämpligt.
Jag önskar att både detta och följande mom. måtte utgå.
Jag ber att få förena mig i Hr von Hohenhausens önskan, att denna punkt må utgå, men anhåller derjemte att få fästa Ståndets uppmärksamhet på* att t mom. af i5 §:n gifver fattigvårdsstyrelsen husbonde rätt öfver hvar och en, som sig hos styrelsen anmäler och erhåller understöd.
Hr Liljenstolpe: Instämmande uti hvad Hr von Hohenhausen anfört, tager jag mig friheten föreslå, det äfven Den i3 Murs e. m. 483 slutet af 17 §:ns 1 mom. må utgå, nemi. ”För barn under i5 år vidlåder skulden alltid deras föräldrar, hvaremot barnen sjelfva äro frikallade från betalningsskyldighet för hvad dem intill denna ålder påkostas.’’
Äfvenledes skulle jag tro, att 3 moni., bör uteslutas, emedan det stadgande, som deruti innehålles, synes mig vara alltför småaktigt.
Jag instämmer med Hr von Hohenhausen och vill i anledn. af Hr von Hartmansdorffs anmärka. hänvisa honom till nästföljande andra morn., der det tydligen står, att ”om någon egendom sedermera tillfaller fattighjon, vare lag samma, derest icke fattigvården för hjonet då upphör, i hvilket fall likväl all dittills derå använd kostnad skall fullt godtgöras;" d. v. s., antingen äl fver fattigförsörjningen all den egendom, som honom tillfallit, eller upphör all fattigförsörjning, i hvilken händelse hela det belopp, som han i fattigförsörjning åtnjutit, gäldes af hvad lian ärft.
Hr Liljenstolpe? anmärkn., röride de sista raderna af detta morn., finner jag ganska riktig, ty det är till intet gagnande att behålla ett sådant stadgande, som detta : ”För barn under i5 år vidlåder skulden alltid deras föräldrar.”
Hafva föräldrarrie varit oförmögne att gifva barnen underhåll, så att fattigförsörjningen dertill måst bidraga, så är det naturligtvis hos dessa föräldrar ingenting vidare att få.
Den siste värde talaren har hemtal skäl af den bestämmelse, som finnes i 2 mom , hvilket han synes gilla, för borttagande af ifrågavar. mellanmening i 1 morn.; men gillar man 2 moms innehåll, så är det också oskadligt, att samma mening är uttryckt i det 1, och då ser jag ej, hvarföre man skulle sönderplocka delta moment.
För min del hyser jag den öfvertygelsen, alt mom. bör oförändradt qvarstå, emedan jag anser det vara ett ganska riktigt stadgande, att det understöd, som fattighjonet får, ej bör anses annorlunda än såsom ett förskott.
Hr von Hohenhausen har anmärkt, att då fattighjonet kan anställas till arbete, så bör man ej derefter fordra någon ersättning för det understöd, som kan lemnäs åt hjonet; men jag får fästa uppmärksamheten derpå, att hjonet, som anslälles till ai lieie, sällan kan aftjena kvad arbetet kostar, och dessutom är det många fatiighjon, hvilka ej kunna anställas till arbete och således alldeles icke kunna bidraga till sitt underhåll.
Taube har anmärkt, att i t mom. af 15 §:n är hjonet stlildt under faltigstyrelsens husbondevälde, hvaraf Grefven velat hemta anledn. till den förmodan, alt intet anspråk pä ersättning för lemnadt understöd borde kunna göras.
Jag hemställer till Grefven, 0111 man ej på de grunder, som här blifvit anförda, bör kunna återfå ett förskott af eli fattighjon, äfven örn man ej skulle kunna återtaga det af ett 43i Den i3 Mars e. m. tjenstehjon.
— Hvad beträffar den sista meningen, röi :de barn under i5 år, så anser jag det vara ganska rätt, att barnen ej stanna i skuld för hvad på deni intill denna ålder kan påkostas, och då måste väl fattigvårdsstyrelsen, för att kunna få någon ersättning, bålla sig till föräldrarna, ifall det blir deni möjligt alt återgälda understödet.
Jag yrkar således, att detta inom. måtte bibehållas.
Mig synes att i mom. behöfver ett förtydligande.
f de första raderna säges, att hvad fattighjonet äger skall tillhöra inrättningen.
Detta är ganska rätt, men derefter kommer: ”om någon egendom sedermera tillfaller fattighjon, vare lag samma, derest icke fattigvården för hjonet då upphör;” men det bör i min tanke stå; derest icke på hans begäran fattigvården då upphör.
Det vore väl bra hardt, olli, då ett fattighjon älfver en stor förmögenhet, han skulle vara tvungen att qvarstanna på fattiginrättningen, ehuru lian kommit i så goda omständigheter, att lian ej behöfver något vidare understöd och vill liqvidera hvad han har åtnjutit.
Detta vore väl ett barbari, och likväl skulle det kunna blifva följden af denna otydlighet i morn.
Jag anhåller således, att det ofvan af mig föreslagna tillägget må införas, och att denna del af mom. således mätte få följande ordalydelse:
Om någon egendom sedermera tillfaller fattighjon, vare lag samma, derest icke på hans begäran fattigvården då upphör, d. v. s. , att han må äga rättighet att liqvidera hvad häri åtnjutit och sedermera gå bort.
Jag anhåller örn propos. härpå.
Jag anhåller att få uppläsa den författning, som för närvar, gäller för fattighus’ och hospitalers rättighet till de medel, som hospitalshjon äger.
Stadgandet derom innehålles i 6 §:n af K. instruetionen, den 28 April 1791, för barnhus och hospitaler.
Den lyder sålunda: ”1 hospitalerna intagas tills vidare - ----- Hvad liospitalshjonet äger tillfaller hospitalet, och efter hans död förvandlas vid ansvar för sysslomannen.
Älfver hospitalslijonet något, vare lag samma; dock må honom räntan deraf efter behof tilldelas.” 1 förslaget till stadgande i delta hänseende är således icke infördt något nytt, som förut varit i vår lagstiftning okändt.
För öfrigt får jag emot på ståendet att detta stadgande vore för hardt erinra, att det väl bör anses hårdare, att hvarje person, som ej sjelf åtnjuter fattigvård, är enligt denna författning skyldig att dertill bidraga.
Är det nu icke hårdare, att en person, som knappast har sin egen bergning och som med möda kan samla ett litet öfverskott, skall dela med sig af denna skärf till underhåll för en person, som möjligtvis sedermera får den förmögenhet, att lian kan till fattigvårdsstyrelsen återgälda hvad haft förut åtnjutit.
Om han det gör och om fattig - Dea i3 Mars e. nj. 485 vårdsstyrelsen derigenom kan lindra bidragen, eller åtminstone undgå alt öka dem; så är väl detta ej mer, än en skyldig återbetalning af hvad den försörjde uppburit.
Boyes anmärkt), godkänner jag, men hemställer till honom om det ej borde heta: ”vare lag samma, derest icke fattigvården för hjonet derigenom kan upphöra;” ty om den kan upphöra, derigenom att återbetalning af det uppburna understödet göres, så måste den också upphöra till (örman för fattighjonets egna arfvingar.
Om ett sådant fattighjon ej sjelft begärt att komma ifrån hospitalet, emedan det kan vara mindre vetande och oskickligt att vårda sig sjelft; så synes mig, att om så stor förmögenhet tillfallit fattighjonet, att det kan lefva af sin inkomst, borde fattigvården först betalas, och återstoden förbehållas hjonet och dess arfvingar.
Jag anhåller således, att detta mom. mätte af R. o. Ad. bifallas, med den lättelse, att det heter: ”vare lag samma, derest icke fattigvården för hjonet derigenom kan upphöra.”
Hr Gripenstedt förenade sig med Hr von Hartmansdorff.
Då jag log mig friheten erinra 0111 hvad 1 mom. af i5 §:n stadgar, så gjorde jag det i den mening att fästa Husets uppmärksamhet derpå, att då eli fatiighjon eller den, som åtnjutit understöd af fattigmedel, vore underkastad fattigvårdsstyrelsens husbondevälde, så skulle han måhända kunna komma att för lifstiden blifva en verklig lifegen till fattigförsörjningen, om det stadgande skulle intagas, att ”understödet är ett förskott, hvarför emottagare^ slår i skuld, som bör godtgöras i den mån möjligheten det förr eller sednare medgifver.”
Emot 2 mom. i denna § har jag ingenting att erinra och känner ganska väl nu gällande föi fattning om hospitalerna, emedan jag haft en mångårig erfarenhet deraf.
De rättelser i detta morn., som nu blifvit föreslagna, gillar jag äfven helt och hållet.
Det är emot de sista meningarna af r morn., som jag har gjort anmärka., emedan jag anser, att ett sådant stadgande skulle skapa trälar i Sverige.
Det är af sådan anledn. jag önskar, alt dessa begge meningar måtte utgå, och det är deruti, som ett nytt strängt åliggande genom denna författning blifvit stadgadt, hvilket aldrig tillförene funnits.
Hr von Hartmansdorff kan icke visa, att de allmosor, hvilka blifvit utdelade såsom fattigunderstöd, någonstädes hos oss hafva blifvit bokförda såsom skulder lill fattigförsörjningen, hvilka kunna utkräfvas, vare sig i penningar eller igenom arbete hos andra.
Det är delta stadgande, som jag vill hafva uteslutet.
Jag tror, att det stadgande, som 2 mom. innehåller, uppfyller allt hvad j delta afseende kan önskas, och 4 86 Den i3 Mars e. m. finner deraf så mycket mera skäl att de sista meningarne af första mom. uteslutas.
3:dje mom. i denna § synes mig äfven vara alldeles öfverflödigt, emedan den bestämmelse, som der föreskrifves, 1 min tanke ej skulle landa det allmänna till något gagn.
Jag förenar mig med Hr von Hohenhausen i hans yrkande om afslag å betänk., i hvad det rörer afbetalning af den skuld fattighjonet, under den tid det åtnjuter understöd, kan åsamka sig.
Jag går längre än den värde talaren, ty jag önskar, att den fattige ej heller af den egendom, som sedermera kan honom tillfalla, bör vara skyldig att återgälda hvad han af fattigförsörjningen åtnjutit.
Jag anser fattigförsörjningen vara en barmbertighetsanstalt och icke någon låneinrättning.
Det finnes två sätt, hvarpå den fattige, sedan han kommit ifian fattiginrättningen, kan erhålla förmögenhet, nemi. antingen genom arf eller genom arbetsförtjenst, och då synes det mig isynnerhet hardt, om han af det lilla öfverskott, sorn han genom arbete kunde förvärfva, skulle ersätta hvad han af fattigförsörjningen åtnjutit.
Han skulle derigenom komma i en beroende ställning af fattigvårdsstyrelsen, som, enligt hvad jag kan finna, måste verka demoraliserande på honom, emedan den gör honom till lifegen under fattigvårdsstyrelsen.
Jag anhåller, att allt hvad som åsyftar att fattighjonet skall återgälda det understöd, som ifrån fattiginrättningen erhålles, måtte ur denna § utgå.
En värd ledamot, Hr von Hartmansdorff, har uppgifvit ett så fullständigt förslag till redaclion af 2 morn., att jag ej dervid har något att erinra, och anhåller således, att ordalydelsen af 2 mom. måtte blifva sådan , som Hr von Hartmansdorff densamma föreslagit.
Jag förenar mig i hvad den siste värde talaren anfört.
Jag tror, alt del skulle vara ett eget sätt att få fattighusen ej allenast fulla, utan äfven så fullpackade att de ej skulle räcka till, om man skulle antaga det förslag till förändring af i morn., som Frih.
Boye förut framställt.
Nu är förhållandet, åtminstone på landet, att mången slägtinge är ganska rädd att låta den, som han kan få ärfva, komma på fattighus och drager gerna omsorg om honom i hopp att få ärfva, hvarom han skulle gå miste, j händelse denne person intogs på fattighuset, då hans lilla qvarlåtenskap efter hans död skulle tillfalla fattighuset.
Jag tror det skulle vara särdeles illa och oklokt, att borttaga detta stadgande och derigenom öfverhopa de allmänna fattiginrättningarna med fattiga, hvilket naturligtvis skulle blifva händelsen, ifall en sådan bestämmelse lill (a t tig i n rä ttn ingens förmån ej funnes. Hr Liljenstolpe:
Den 13 Mars c. m. 48?
förslag lill 2 morn., som jag begärde drdef.
Jag hade deremot velat göra en anmärka.; men då Hr Frihin afstått ifrån si It förslag och instämt uti den af Hr von Hartmansdorff föreslagna redaction, hvilken så fullständigt, ehuru kort och enkelt, innehåller hvad i detta hänseende enligt min tanke bör stadgas, har jag ingenting vidare att tillägga.
Medan jag nu har ordet, begagnar jag mig likväl deraf, att erkänna det misstag jag begått genom alt hafva utsträckt discussionen äfven till de sednare moni: ten, då frågan nu egentligen angår det lista.
Jag gjorde det derföre, att jag trodde, att, då slutet af 1 mom. och de tvänne efterföljande momln tyckas äga så nära sammanhang med hvarandra, de nära nog borde behandlas på samma gång, på det att enahanda stadgande ej må finnas uti tvänne momlter; jag medgifver dock alt detta strider emot det beslutade föredragn. sältet och får derföre vördsamt anhålla om propos. till bifall eller afslag å 17 gins 1 morn.; hvarefter vi sedermera få gå till frågan om 2 och 3 momenten.
Jag vill hos Hr Frih. o. Landtm, anhålla, att discussionen för närvar, måtte få inskränka sig till i morn., på det alt vi ej må erhålla en invecklad discussion, som leder till intet resultat, och att vi måtte få särskild propos. på hvartdera af de 3 momenten.
I sådant fall vill jag fästa herrarnes uppmärksamhet derpå, att den af Hr von Hohenhausen begärda uteslutningen ur 1 mom. är så mycket naturligare, sorn i det andra moni. finnes ett dylikt stadgande för dem, som önska att detsamma måtte i författningen qvarblifva, och det torde ej behöfva slå i två mom. efter hvarandra.
Jag vill ej fresta R. o. Adis tålamod länge, men denna principfråga är så vigtig, att om den princip, som här är ullalad i 17 §:n, blir kullkastad, så tror jag, att hela faltigvårdsbetänk. blir utan gagn, och att det bade varit långt bättre, om hela författningen ej kommit i fråga.
Det förundrar mig på det högsta, altman här vill söka kullkasta en princip, så allmänt vedertagen, och såsom riktig erkänd, nemi. den, att man måste gifva understöd åt fattiga personer, sorn ej sjelfve kunna sig försörja, men att de böra återgälda detsamma, i händelse de komma i sådana omständigheter, att det blir dem möjligt.
Fattigunderstödet måste således i min tanke nödvändigt anses som ett lån, såvida icke alla lättingar skola förvandlas till liggare och fattighjon och blifva en verklig olycka för hela samhället.
Jag begär bifall till det 1 morn., utan någon förändring.
Det är i afseende på det formella i saken, som jag önskar att få yttra mig.