Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid en sådan liten morgonrast för konungen och presten, då den förre, utsträckt på marken, stödjande ena armen mot en sten, höll på att med otrolig hastighet konsumera hvad prestgårdens skafferi kunnat åstadkomma, och den senare, sittande på en kullfallen trädstam, af pligtskyldigt nöje att höra på hans maj:t, med inre ångest såg den halfva stekta grisen antaga allt mindre och mindre proportioner – vid en sådan stund, medan fåglarne drillade och flaxade i skyn och träden susade och den lilla bäcken, der frukostdrycken rann fram, porlade så vackert, berättade konungen för sin vapendragare ett äfventyr, som nyss händt honom i fjällen.
Men då det vore omöjligt att noggrant återge hans maj:ts ord efter som pastor Lomberg berättat dem, omtalar jag historien sådan som jag otaliga gånger hört den af min gamle far, hvilken brukade begagna den såsom en moralisk föreläsning för oss barn öfver opassande sjelfsvåld och onödigt slöseri med Guds gåfvor.
Min far, som på långt när icke så gerna och så fullständigt höll tal som min mor, nyttjade vanligen någon historia, hvars upplysande exempel fäste sig i barnaminnet.
”Då kung Carl”, hette det, ”en gång irrat ensam bort från sina följeslagare under en vandring i Hogdals socken – han var en sådan man som icke tyckte stort om häl-uppvaktare – fick han, just när han kände hunger och törst angripa sig som värst, sigte på en liten snygg stuga i en fjällkrok.
Han skyndade dit och klappade på.
Men som han aldrig var så klädd att man af kläderna kunde sluta att han var kungen eller någon hög herre, var det icke heller underligt att gumman, som öppnade dörren, icke gjorde några komplimenter, utan bara sade: ”Guds frid, och stig på!”
Det var så vant den tiden att se krigsfolk.
Inne i stugan satt mannen vid bordet och höll just som bäst på att göra sig sjelf besked i en väl skurad enekanna, fylld med dricka.
Det var en sträng gubbe, men gudfruktig.
Han helsade på den främmande och sa’: ”Sätt er ...
Hör j till kungens officerare?”
”Ja!” svarade hans maj:t ...
”Men har j något att äta i huset, godt folk?
Jag är både hungrig och törstig.”
”Det hör en alltid ...
Nå, Malena, sätt fram någon välfägnad ...
Är j kanske nära kungens person?”
”Ja, så är jag!” svarade kungen.
”Kan jag tjena er med något – är j kanske icke nöjd?”
”Om jag är nöjd eller inte ligger föga vigt på.
Dessutom, skall j veta, är jag en man, som sett för mycket i min dar att inte veta spara på tungan.
Aldrig uttalar jag mej om höga öfverheten ....
Gutår – skål för kungen ...
Se, nu har mor tagit fram hvad huset förmår.”
Det på bordet framsatta bestod af smör, ost och bröd samt en liten ännu oskafven lemning af en fårbog.
Kungen gjorde sig genast en smörgås och lagade till en tjock ostskifva för att breda ofvanpå.
Med onda ögon hade gubben åsett att knifven gjorde så stor inskärning i osten, men då han nu såg hvart skifvan skulle ta vägen, förlorade han alldeles tålamodet. ”Skäms j inte”, utbrast han, ”att lägga två sofvel på ett bröd – menar j att vår Herre ger en sina gåfvor för att en i onödan skall sköfla bort dem?”
”Du har rätt, gamle man – och den lärdomen jag nu fått, skall jag ärligt lära ut bland kungens folk ...
Gif dig tillfreds: jag lägger ner osten så länge.”
Och hans maj:t åt bara smörgåsen.
Ett sådant bevis på hörsamhet blidkade gubben: han blef språksammare och de hade mycket tal mellan sig om kriget och ställningen i landet, tills kungen, som druckit ur samma kanna som gubben, gjorde sig färdig att gå och betala förtäringen.
”Jag tar inte en styfver af kung Carls folk – kungen behöfver nock sina styfrar.”
”Som j vill då, kära far ...
Tack för era hederliga tänkesätt och för en rolig stund ...
Farväl och Guds fred – kanske träffas vi än en gång.”
... ”Det tror jag inte blir något af med den spådomen!” sade gubben till hustrun, när han dragit igen dörren.
”Hvem vet, far ...
Det var visst en stor herre.”
”Det säger jag inte emot.
Men att han skulle låta höra af sig igen, det fäster jag mig aldrig vid.”
En fjorton dagar derefter kom likväl gubben på andra tankar.
Stugan fick då besök af en ny krigsman, hvilken förde helsningar från officern, som varit der på gästning för ett par veckor sedan, och den helsningen bestod deri att gubben skulle komma till högqvarteret och ta sig en liten frukost.
Den gamle krusade undan båge länge och väl, men klädde sig slutligen i helgdagsståten och följde vägvisaren.
Anländ till ort och ställe, blef gubben insläppt och kände genast igen sin gäst.
”Tack för sist, far!” sa’ kungen.
”Jag har så ofta talt om er, att det nu föll mig i hågen att träffa er.”
”Nå, vill j mej något nu då?”
”J afslog pengarna – ehuru ordet, som j gaf, var pengar värdt.
Vill j nu ha den här till minne af mig?”
Gubben gick både rätt fram och baklänges, och visste knappt om han skulle fatta tag i en stor med silfver beslagen enekanna, som kungen tog från bordet och räckte honom.
Slutligen fattade han likväl klenoden, och då stod der i silfverplåten på locket Carl XII med konglig krona öfver bokstäfverna.
Gubbens händer började darra, han satte ned kannan och såg länge med hela hjertat i ögonen på hjelten.
”J är kungen – men j är inte ond på mej?” Gubben nickade förtroligt.
”Tvärtom – jag önskar att jag haft hela hofvet och mina pager med mig på besöket ...
Farväl, gubbe ...
Om du någonsin får något att andraga, så kom dristigt igen ...
Derute väntar dig så stor välfägnad jag sjelf har.”
Men den gamle Hogdals-bonden kom aldrig med någon supplik.
Han hade upplefvat alltför mycken ära och glädje att behöfva mer af det slaget, och sedan satt han vid sin bordsända, stoltare än kungen sjelf, och visade för alla kommande och gående, både under och efter kriget, ”kong Carls kanna” ...
Denna kanna skall länge hafva funnits hos andra personer inom slägten, men hvart den slutligen landat känner jag ej, liksom jag glömt namnet på gubben, som erhöll gåfvan.
Med pastor Lombergs transport från Näsinge och Hogdal dog en mängd historiska anekdoter från denna tid så småningom bort, och traditionerna blifva nu allt glesare och glesare.
Hos gamle Ödman – också en manhaftig prest: han ref danskarnes plakater från kyrkdörrarna – står det någonting om att det skulle varit den krigiske pastorn i Näsinge som ingifvit kung Carl den sagolika idén att från Strömstad och öfver småsjöarna transportera en del svenska galerer genom Skee och Näsinge till Idefjorden.
Såsom allmänt är kändt, antages dock att idén var den ryktbare Svedenborgs och att den tillkom icke blott för att befria Idefjorden från fiender, utan ock för att vid infallandet i Norge hafva ryggen fri och sålunda lättare kunna skaffa materialier för Fredrikshalls belägring.
Emellertid behöfdes det kung Carl och hans jernvilja för att sätta fötter under en så genialisk och vidt utseende tanke, hvaraf otaliga minnen och sägner lefva qvar – ja, väl mer än sägner: på Strömsvattnets botten sofver ännu en af dessa historiska fabel-galerer.
Längre fram i tiden försökte en krigare att begagna sig af tvänne andra, som förirrat sig åt annat håll.
Från Strömstad transporterades 9 galerer och 5 slupar, ett nära två månaders arbete på en sträcka af två och en half mil.
Början skedde vid Strömsvattnet, öfver hvilket de anlände till Blomsholm, hvarifrån de drogos landvägen, tills de utkommo i stora Färingsjön, dernäst hamnande på Näsinge prestgårds egor.
Här, mellan moras, branta klippor och berg, fördes de ned i en liten sjö, som kallas ”Prestvattnet”, och sedan inåt åkrarne vid nämde prestgård till lägenheten Sundbys åkergärde och skog ut i Långsjön.
Från Långsjöns strand gick deras underbara färd på bäddar af ekplankor och granris, ”två alnar höga”, öfver djup och dy ...
Förbigående den vidare marschrutan, nämna vi blott att galererna ändtligen anlände till den vik af Idefjorden, som fått benämningen ”Hällismarks kyrka” efter ett berg, som har skapnaden af en sådan byggnad.
En af galererna, den största, hade dock vid passagen mellan tvänne berg nödgats stanna på vägen och kom först senare fram.
Under all den tid, som det svåra arbetet varade, utgjorde Näsinge prestgård medelpunkten och kyrkoherde Lombergs bord ett slags table d’hôte, der officerarne och ofta hans maj:t sjelf gjorde sina tarfliga måltider.
Vid det utomordentligt högtidliga tillfälle, då galererna intogo de efteråt anländande kanonerna, var icke blott kung Carl närvarande, utan äfven fursten af Holstein jemte en mängd andra höga herrar.
Men i det stora ögonblick, då fartygen i full skrud började simma på vattnet under soldaternas höga jubelrop, tystnade hastigt fröjdeskriet.
En syn hade slagit deras ögon och förlamat deras tungor: fjorton fiendtliga fartyg nalkades ...
Skulle dessa under sjelfva triumfen öfver de besegrade svårigheterna sprida förstörelse öfver hela verket?
Kung Carls hjeltesjäl, genast inkastad i handlingens gång, visste dock att undvika det hotande nederlaget – häfden meddelar att segern blef på svenska sidan, i det att fienden nödgades söka skydd under Fredrikshalls kanoner och sänka en del af sina galerer.
De åtskilliga små träffningar, som sedan egde rum på Idefjorden, stå, såsom icke sammanhängande med Strömstads krönika, utom ämnet för närvarande teckning.
Det var den 11 november som svenska armén gick öfver Svinesund.
Fredrikshall belägrades, skansen Gyldenlöwe föll efter en stormning den 27 – och den 30 november randades.
Denna dag, denna söndag, skall enligt alla traditionella sägner hafva varit utmärkt för ett det rysligaste yrväder och ett oerhördt regn och mörker.
Naturen tycktes sålunda sjelf på allt sätt vilja tillkännage sin sorg öfver den tilldragelse, hvarom ryktet innan aftonens slut skulle såsom ett förskräckelsens och olyckans bådskap börja sprida sig kring landet.
Kung Carls själ gick dock säkerligen icke att oberedd inställa sig inför sin skapare.
Med enkel fromhet och stor andakt hade han bevistat både förmiddags- och eftermiddags-gudstjensten, innan det hemlighetsfulla skottet förde till höga himlen den siste kämpen af gamla stammen.
Sedan kung Carls glänsande stjerna försvunnit bakom jordens horisont, fick det arma
Strömstad se en tid framgå, hvilken mångdubblade de varma tårar, som den gudfruktige, flärdlöse och med hänförelse tillbedde konungens död framkallat.
Stadsboerna hade äfven då, förstås, lidit under det långa kriget, men konungen lefde – d. v. s. hoppet lefde.
Med 1719 ingick tyvärr ett år, som icke allenast bortsopade hvarje skymt af förhoppning, utan äfven utspridde öfver denna olyckans stad en legion af mångfaldiga plågor.
Den fick också lida oerhördt af den stora garnison, som då blifvit ditdragen, troligen i följd af de oräkneliga transporter, som från Sundsborg förde alla krigsförråden till Strömstad, ett arbete, hvilket varade hela vintern.
Det var likväl såsom bestämdt omtaladt, att alla dessa ting vid första öppna vatten skulle afgå – men deras öde blef annorlunda.
Under tiden voro alla kung Carls byggnader, kaserner och magasiner uppfyllda med dessa krigsförnödenheter, hvilka efter hans bortgång icke mera tycktes behöfvas.
Det var som om hjelten och kriget dött på samma gång, med den skilnad blott, att då han dog ögonblickligen, fingo hans tappra och trogna bussar, hemdrifna under vintern, hoptals omkomma af köld, hunger och utmattning under vägen.
Strömstads befolkning suckade efter den dag, då den väntade transportflottan skulle bortföra alla dessa massor af materialier!
Och i april kom verkligen flottan under konfoj af 7 galerer och 2 pråmar.
Man såg nu 14 fartyg lastas med kanoner, öfriga krigsförnödenheter och munförråd af alla slag – men deras affärd såg man ej.
Dröjsmålet sades härleda sig deraf att man ville medföra kanonerna från strandbatteriet på Killingholmen.
Under tiden fick man besök af några danska örlogsskepp, som i all stillhet ankrade vid Kosteröarne, en mil från staden.
I följd af denna demonstration sände befälhafvaren i Strömstad, generallöjtnanten von Essen, rapport till Uddevalla, hvarifrån ”högre order” voro att förvänta.
Följden blef att
Strömstad fick flera besök och att en krigskonselj der blef hållen.
Efter dess slut återreste de deri presiderande till Uddevalla, utan att man i den stackars gränsstaden var i stånd att begripa eller få reda på hvad som blifvit beslutadt.
Tyvärr varade okunnigheten icke längre än till påföljande dag.
Man fick då se beslutet satt i handling, se det otroligaste, se att, i trots deraf att fienden i overksamhet låg qvar vid Koster, de sju pråmarne och två galererna sprängdes i luften och de fjorton transportskeppen, som äfven innehade all provianten för arméns behof, sänktes i stadens hamn.
Det var ett blodsarbete, som sedan ropade af jorden efter hämd – men de eländiges rop, de arma krigarnes rop, dog bort på vägar och stigar ... O, om kung Carl kunnat se sina soldater under återtåget från den olyckliga belägringen falla döda i sådana flockar vid landsvägen, att knappt begrafningsplatser kunde räcka till!
Icke hälften af belägringsarmén återkom till hus och hem.
För befälhafvaren i Strömstad återstod att verkställa ännu en order, som, lagd till den föregående mandaten, borde hafva varit tillräcklig att låta honom dö af sorg och raseri.
Denna order bestod deruti att flere officerare redo omkring stadens gator utropande att alla, som tjenade svenska kronan, skulle ofördröjligen begifva sig till Wettlanda bro, emedan fienden gått öfver Svinesund, och dess förtrupper allaredan stodo vid Blomsholm (tre fjerdedels mil från staden) .....
Först flera veckor senare gick danske kungen öfver gränsen!
Vid denna tid hade i Strömstad hungersnöden och en den rysligaste farsot gjort förbund med krigets alla öfriga eländen, så att, när staden slutligen intogs, sjelfva fienden kände barmhertighet och lät den vunna segern ej falla tung på martyrerna: de erhöllo till och med nödhjelp.
Detta var visserligen ett bittert bröd för staden, men hvad hopp fanns nu för den att någonsin få äta annat?
Det var icke allenast med de af danske konungen raserade befästningarne och magasinerna som hoppet försvann, ack nej, det hade åtföljt den kula, som förirrat sig i löpgrafven vid Fredrikshall.
När sent omsider en dag ”kong Carls ofred” förbyttes till fred och staden åter hade frihet och tillåtelse att andas ut, lågo sinnena ännu i en djup dvala, och så lågo de långlig tid, särdeles sedan kung Carls tio år, d. v. s. de skattfria, gått till ända.
Det var nu icke blott ett dödvatten som gick genom ”Strömmen” – det var rent af en död stad.
Och stort under var att denna stad någonsin vaknade igen.
Nästan hvarenda billig ansökan, som den gjorde, afslogs, och en oändligt liten ersättning härför var den medgifna rättigheten att få upphandla jern i Wermland och bränna tjära af stubbarna på Dalsland.
Denna s. k. ersättning var af så mycket mindre värde som stadens handlande icke fingo uppköpa oxar för att gå i byteshandel åt Wermland.
Och hade icke vid denna tid en hummerhandel med Holland kommit i gång, snarlik den som nu drifves med England, så skulle höga öfverheten kunnat komma i tillfälle att låta bränna tjära af stadens egna hus-stubbar.
Tyvärr hade kung Carls anförvandter icke ärft hans sympati och intresse för den lilla staden.
Intill år 1750 fins ingenting annat anmärkningsvärdt att omtala än fattigdom och elände.
Men under det året fick staden åtminstone bevis på att menniskan kan lefva länge äfven under dessa husgudar, ty inom samma år dog der en oldtmor på 124 år.
1759 tilldrog sig en annan märkvärdighet, som utan tvifvel ansågs båda någon förändring i tidsförhållandena.
Natten emellan den 21 och 22 december förnams en jordbäfning, som varade i två à tre minuter, ”af hvilken husen skälfde och ett dön hördes i luften alldeles såsom af en häftig eld, hvarför ock alla de, som deraf uppväcktes utur sömnen, trodde vådeld hafva fattat i tak och öfverrum och skyndade sig oklädda ut på gatan”7 ....
Anmärkningsvärdt är att i januari månad år 1859 i tidningarne lästes följande notis: ”Från Strömstad skrifves den 19 dennes:
Sistlidne gårdag, straxt efter klockan 6 e. m., inträffade härstädes under sydvestlig storm ett jordskalf.
Uti en del hus erfors det såsom en stark körning med en tung hastigt framilande vagn, i en del såsom dånet från en flammande eldsvåda.
På några ställen rörde sig taflor och speglar på väggarna, och åtskilliga hus skakades så, att barn nedföllo från sina stolar i rummet”, m. m ....
Denna sista jordskakning inträffade således med ungefär lika omständigheter jemnt ett hundra år efter den förut omnämda, och mer än önskligt vore att denna senare efterföljdes af samma lyckliga händelse som inträffade efter den förra.
Då stadens armod var som störst, förbarmade sig den gode guden öfver de nedtrampade och lät dertill hjelpen komma från det trogna hafvet, som icke längre ville se sina barns bittra nöd.
Sillfisket slog ut sin mäktiga flod, och lifvet började åter att med rask fart rulla in i stadens döda ådror och döda hamnar.
Det blef en glädjefull uppståndelse, en uppståndelse, som, i ordets fulla mening, väckte en ny skapelse.
Året 1781, från hvilket dessa anteckningar egentligen taga sin början, hade det hela icke blott ett bättre utseende, utan välmågan gick städse framåt med sådana steg att redan flera rika hus funnos i staden.
Kung Carls ofred med allt efterföljande ondt betraktades nu nästan som en tradition, hvilken den nya generationen hade ur andra och tredje hand.
Men denna tradition egde dock uti sig en sådan färg och en sådan nerv, att blotta ordet krig ännu åstadkom en frossbrytning.
Också emotsåg man en lång följd af fredliga år och förnöjde sig vid den sälla utsigten att behålla sin obetydlighet och att
endast af avisorna få inhemta nyheter om det kongl. huset och tilldragelserna i landet – – – – – – – – – – – – – – – –
Och nu, medan staden har tid och råd att sköta både sina egna och sina vänners angelägenheter och helt oskyldigt vid apotekets morgonkonselj fördjupar sig i kalkylen öfver det nyss afslutade äktenskapets framtid, öfver hvilket minst tio olika horoskop ställdes, skola vi återvända till den husliga dramen och öfverhalka en akt, i två tablåer, inneslutande nära 7 år.
Det nybyggda huset.
Under några månader.
Resande, som från Kollekindsfjället göra sitt inträde i Strömstad och se det liggande inbäddadt mellan branta berg och grå klippor, lika nakna i dag som för århundraden sedan, erfara – efter hvad det påstås – icke något behagligt intryck.
Hvad bry sig också dessa resande om Strömsvattnet, på hvars botten kung Carls galér ännu alltjemt sofver sin djupa sömn!
Hvad bry de sig om Strömsdalen, begrafningsplatsen, der hans uttröttade krigare funno sin behöfliga hvila, och hvarifrån i stilla midnattstimma, då bleka månstrålar glänsa öfver vattnet, man drömmer sig tillbaka i hänsvunna tider och tycker sig höra och förnimma vålnaderna af kung Carls bussar röra på sig!
Hvad se de i Slottsbergen med deras gamla sagor om instängda prinsessor, hvad i den flacka vägen uppåt de gigantiska Ystrehålorna, hvilka i fördomtima emottagit sjöhöfdingarnes besök – hvad uti Korpberget, der småtrollen dansa efter Nordsjöns stormiga musik ... och hvad se de ändtligen i hela detta romantiska haf sjelft, hvilket icke eger en holme eller ett skär, som ej har sin historia, den fiskrarne, åtminstone fordom, berättade lika ledigt och trefligt som om de varit med om sjelfva händelserna!
Dock: hvad under att detta allt är dödt för deras ögon, som ej deri se annat än det nakna och skrofliga och i hela Strömstad icke finna mer värdt att uppmärksamma än badhuset och gyttjan!
Men för vänner af gamla minnesrika platser, för vänner af de stora naturscener, som ett sådant haf med ett sådant skärband, särdeles i solnedgången, företer, är Strömstad med dess nejder ännu alltid värdt att ses på flera sidor.
I fordna dagar fans en tullport att komma in igenom och ett rangligt vändkors, på hvilket stadens pojkar redo i alla väder och vindar, jagande mellan sig de fredliga kor, som ärnade sig på bete utanföre och som då, till den gamle tullinspektorens harm, råmade ihop med de kitslige fiskarafkomlingarne.
Stundom utströdde gubben – hvilken som enkling lefde i det röda miniatyrhuset vid tullporten – åtskilliga vittens-pepparkakor för att derigenom stilla fejden, men då mutorna endast kommo den ena parten till godo, fortfor kornas konsert; och när han slutligen tog sin tillflykt in, svor han på att han nästa dag skulle ge alla kanaljerna på pelsen – men pojkarne visste för väl att det stannade vid blotta hotelsen och generade sig ej i sina nöjen.
Numera mötes ej den resande af dylika uppehåll: utan äfventyr far han gatan ned till torget.
På venster hand vid slutet af samma gata, Carlsgatan, ligga tvänne sammanbyggda hus, som invid sjelfva torget draga sig nedåt gränden.
Fordom hafva dessa byggnader varit både mindre och större, ty först fanns blott äldsta delen af huset, sedan tillkom den andra och slutligen en hel länga, hvilken från torget, der hörnet bildas, sträckte sig ända intill strandbugten midtför landningsbryggan.
Men numera, sedan så stora magasiner och sjöbodar i det närmaste äro öfverflödiga, har denna långa flygel blifvit nedrifven och begrafven med sina minnen.
I detta hus, nybygdt af kapten Rutger Smith, men då på långt när icke färdigt, införde han sin unga hustru, och de togo i besittning de två rum, som ligga till venster om förstugan.
I minnet från tidigaste barndomen ser jag liksom vålnader af bohaget uti dessa rum: högkarmade, rikt skulpterade stolar, målade i himmelsblått och klädda med bredrandigt rasdemor, skiftande i regnbågens alla färger ... trehörnade bord och kupiga ”draglådor” (byråar) med upptornade prydnader af indiska urnor, perlemor-, ebenholtz- och sköldpaddslådor, tékanistrar och sjöskumspipor ... ett skyhögt valnötskåp och slagbord, måladt i samma färg som stolarne och soffan i det yttre rummet eller förmaket, som emellan fönstren egde en spegel med ram af blått glas och ebenholz.
Vi följa nu det ”äkta vifvet”, såsom det hette på den tidens språk.
De hade redan på förhand uppgjort en karta öfver sin blifvande verksamhet, och vi få framdeles se huru de fördelade göromålen.
Ehuru frieriet och förlofningen brådstörtat och således något erinrade om förfädrens raskhet i handling och begär att skyndsamt rycka åt sig den efterlängtade frukten, gick deremot den äkta färden, om icke just sakta, åtminstone långsamt sluttande, ty den slingrade sig genom nära ett halft sekel, rikt på romantiska tilldragelser, vexlande mellan storm och solsken.
Detta hus skall äfven för mina läsare blifva den hvilopunkt, dit vi, efter de olika tids-, sede- och krigsskildringarne, återvända.
”Nå, min skatt”, sade den nygifte mannen, icke obenägen att erhålla beröm, ”hvad säger du om det här?”
Med en rörd blick räckte den unga hustrun handen åt sin make: ”Jag är fattig och kommer till ett verkligt öfverflöd, men ingenting, som en husmors pligt kan öfverse eller hennes vilja kan uträtta, skall försummas”.
”Husmodern, Margreta, tviflar jag aldrig på och icke på hustrun heller.
Men bästa belöningen för detta verket, som icke gjort sig sjelft, är kärleken, och jag vill i förtrolighet säga dig att på den hade jag aldrig vågat lita, om jag icke erhållit det der beviset, du vet,”
Den nygifte mannen småskrattade med en stolt och förtjust min, som helt och hållet upptinat de eljest allvarsamma dragen.
”Hvad för bevis?”
”Kors, den röda näsduken, naturligtvis – när jag fick se att du satt den om hufvudet, räknade jag ut hvad klockan var slagen, och då kom straxt mod i bröstet och ord på tungan.”
”Men hvad kunde Falkens näsduk ha för gemenskap med ditt frieri?
”Det skall väl vara fruntimmersseder det der, och då får en tiga – men annars, Greta, tycks mig att du är både för stolt och god qvinna att nedlåta dig till slika småkonster, som väl kommer af blygsamhet, kan jag tro.”
”Jag försäkrar dig, min vän, att jag icke det ringaste förstår dig!”
Nu färgades kapten Rutgers kind af en stark rodnad.
”Min skatt, drif icke detta gyckel längre!
Jag har haft den barnsligheten att glädja mig åt att du tog min duk.
Icke vill du missunna mig den fröjden, förutom hvilken allt det här aldrig funnits till!”
Min mor var ingen orädd qvinna, men den der rodnaden och det hastiga uppgnistrandet i ögat kom henne att känna en stark oro.
Hon öfvervann den likväl, förvissad att, om hon första gången lät besegra sig genom blotta fruktan, hon aldrig skulle blifva annat än en obetydlighet i sin mans ögon.
Dessutom var henne sanningen för kär att uppoffras äfven i en sådan sak.