Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes åsyn verkade en lika fullständig som ögonblicklig förändring i hans sinnesstämning, och då hennes oroligt sökande blick – som icke dröjde på någon af alla dessa, som sökte öfverträffa och öfverrösta hvarandra i artigheter och plattheter – ändtligen med ett så varmt, så hemlighetsfullt uttryck stannade på honom, då kände Edvard blodet hastigt rusa till ansigtet; denna sköna och firade qvinna älskade honom, utmärkte honom framför alla de andra, framför hela denna samling af unga, eleganta, kanske älskvärda män.
Edvard reflekterade icke mer, han var åter barn, och kände blott den smickrande fåfängan, det berusande nöjet att vara föremål för Agathas oupphörliga uppmärksamhet och förtrollande koketteri.
Qvällen gick.
Champagnen fräste i glasen och i Edvards hjerna, man spelade kort och piano, Agatha sjöng några förtjusande små enkla sånger och hänförde Edvard alldeles, som – indragen i hvirfveln af det djerfva skämt, den munterhet och fria ton som rådde och hvaruti den vackra värdinnan icke gaf sina gäster efter – tackade henne med en blick, så varm och djerf som någon af de andras.
Ändtligen voro alla borta.
Edvard ensam stod ännu qvar, drömmande, yr och berusad af det nya och ovana i sin omgifning och sin ställning.
– Lutad emot det öppna pianot, gaf han vika för det sällsamma vemod som intog honom, och gaf det omedvetet luft och utbrott i de milda drömlika ackorder han långsamt och tankfullt anslog; de återljudade i de tomma rummen der ljusen brunnit ned i kronorna, och der denna oordning och qvalmiga atmosfer rådde, som herrskar der en mängd menniskor nyss varit samlad.
Gud vet hur länge han stått på detta sätt; slutligen väckt af sjelfva tystnaden omkring honom, fattade han sin hatt och gick att uppsöka Agatha.
Han fann henne längst in i ett kabinett, halft dold i en fensternich, lutad öfver de doftande blommorna i en stor vas.
Den granna drägten var bytt i en nattklädning, så hvit och luftig som en sommarsky; de vackra flätorna upplösta, de runda armarne bara ända till axlarne, och öfver hela den mjuka, förföriska gestalten var utbredt ett smägtande och vällustigt behag, som man skulle varit åttio år i stället för sjutton, för att kunna se med lugna pulsar; den lysande, qvicka, lättsinniga och lifliga aktrisen var förvandlad till en så öm och tårmild herdinna, som någonsin vallat en fårskock i en af Gessners mest bräkande idyller.
Edvard stod stum och betagen.
Hvad kunde han önska mer, och den lilla hand som räcktes honom, darrade så naturligt att han sjelf kände sig helt modig.
– Är ni qvar ännu? – stammade Agatha med låtsad blyghet och bestörtning, – jag trodde mig redan vara ensam.
– Hur kunde ni tro mig ega styrka att aflägsna mig innan jag fått ännu en blick till afsked från dessa sköna ögon, – svarade Edvard med en djerfhet och säkerhet, som gjorde heder åt Agathas bemödanden för hans framsteg, och hvari vinet och kärleken hade lika mycken del . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Tvenne månader, i stället för tvenne dagar, voro förflutna, och ännu var Edvard qvar i Köpenhamn; efter tusen fruktlösa föreställningar, tusen försök att väcka honom till förnuft, hade Albrekt rest, till Edvards hemliga glädje; nu var han lemnad åt sig sjelf, och Agathas ögon voro de enda stjernor hvarefter han ställde sitt lopp, hennes leenden eller tårar de enda bestämmelser för hans handlingar.
Han hade lefvat som i ett rus hela denna tid; den bekymrade Didrik talte, bannades, bad och svor, men allt förgäfves, – hans unga herre var allt för väl insnärjd i passionens nät för att kunna ryckas derur genom en gammal tjenares förmaningar.
Didrik, som var en god katolik, lofvade – sedan han uttömt alla fördömmelser på både tyska och svenska, han kände, öfver alla lättfärdiga qvinnor i allmänhet och Agatha i synnerhet, – himlen vet allt hvad för goda saker åt sin skyddspatron, i fall helgonet vore så hederligt och skaffade hans unga husbonde ifrån denna Köpenhamnska Calypso, men St.
Hieronymus hade säkert sjelf i sin lifstid haft någon anstöt af dylika synder, efter han nu syntes vara så alldeles döf och lemna syndaren i sådan ro.
Den hederlige Didrik var fullkomligt rådlös, ty han hade sagt allt hvad man vid dylika tillfällen brukar säga och användt alla möjliga både hotande och rörande förmaningar, med lika liten verkan, ty i hela verlden finns ingenting så envist och oefterrätteligt, som en pojke hvilken är kär och en höna som vill ligga.
Han hade nu uppgifvit allt hopp, och såg med undergifvenhet den kassa nästan tom, som skulle räckt ända till Italien; och han ämnade just, efter många betänkligheter, att skrifva hem, i mildrade ordalag berätta detta uppehåll redan i början af deras resa och anhålla om den förstärkning, som Agathas pretentioner och Edvards frikostighet gjorde nödvändig, då han en afton gick genom hotellets matsal, och hastigt blef uppmärksam på tvenne unga karlar, som pratande, under det de ömsom njöto af cigarren och kaffekoppen på maten, nämnde Edvards namn.
– Han skall vara omätligt rik, – sade den ena, kastande benen öfver hvarandra och blåsande ett tjockt rökmoln ur sin cigarr.
– Nå, då förundrar mig icke den vackra Agathas sentimentala kärlek till honom – svarade den andra skrattande, – en obegriplig trohet annars . . . det är nu i två månaders tid som ingen annan fått se en skymt af henne.
– Den lilla herrn lär vara svartsjuk som en turk och Agatha är lika klok som vacker, hon ställer sig icke med någon annan så länge hans börs är full . . . han lär ha’ möblerat om hela hennes våning på det mest smakfulla sätt.
– För fan, det måtte icke vara särdeles svårt att ruinera en sådan der ungfågel.
– Det är hans första utflygt det här, han reste för att göra en grande toure genom Europa, men, man tog icke i beräkning, den återhållande kraften hos alla Agathor han kunde möta under vägen, och vingarna buro honom icke längre än hit.
– Det gör mig ondt om pojken, han ser treflig ut, – återtog den första gäspande, och kastade cigarrstumpen ut genom fönstret.
– Bah! det der måste något hvar genomgå, det är alltid det första nöjet i den vägen som kostar mest och smakar bäst.
Dessutom, – fortfor han skrattande,lär hans lycka snart vara slut, ty den der unga fransmannen, som jag i går presenterade dig för, är alldeles förbannadt intagen af henne . . . i går qväll åkte hon hem i hans ekipage, och i förmiddags då jag red der förbi, kom han ut derifrån, jag helsade på honom, han var vid det bästa lynne i verlden, och hela hans utseende vittnade om en lycklig efterträdare.
– Nå, på min heder, det är icke för bittida . . . två månader för en pojke om sjutton år.
Didrik ville icke höra mer, han såg ett hopp att ändtligen komma ifrån Köpenhamn, och välsignade fransmannen och St.
Hieronymus om hvartannat.
Han tyckte sig också hafva märkt att Edvard sedan någon tid synts mindre intagen af sin kärlek, och beslöt att för första gången handla efter den ryktbara Lojolas sats, att ”ändamålet helgar medlen”, och göra sig till spion, för att söka utforska den sköna skådespelerskan och hennes nya älskare.
Ingenting var lättare.
Agathas kammarjungfru var icke van vid, och icke anbefalld någon förbehållsamhet, ty hennes matmor – fullkomligt utan alla fördomar – bytte om älskare lika lätt som hon bytte om strumpor, och innan andra dagens afton visste han med säkerhet, att Edvard icke längre – till utseendet åtminstone – var ensam om hennes gunst.
Emellertid förskräcktes han vid tanken på Edvards vrede och sorg vid denna upptäckt, och hade i sitt sinne öfverläst ett långt tröstande och lugnande tal såsom inledning dertill.
Men den kloka Didrik bedrog sig, hans oro var fullkomligt onödig; Edvards kärlek – i fall hans känsla för den sköna aktrisen kunde få detta namn – var endast denna naturliga, ofrivilliga dragningskraft, som hvarje vacker qvinna utöfvar på en ynglings sinnen, och dessutom just genom den omåttliga njutningen deraf redan i aftagande; han var öfvermätt, förslappad och trött, men en öfverlefva af ömhet och välvilja, som man alltid har för det första föremålet för ens tycke, det må då hafva varit hurudant som helst, qvarhöll honom ännu.
Agatha märkte mer än väl att hon icke längre förmådde fängsla detta unga friska sinne, som, allt för ädelt och kraftfullt att länge tåla de bojor en usel passion pålagt det, redan vämjdes dervid, och sträfvade att göra sig fri – och hon skyndade att ersätta hans plats; ty hvar och en har sin fåfänga, och Agathas var att aldrig blifva den öfvergifna, den förskjutna, och tack vare hennes förmåga och skyndsamhet hade denna skandal hittills också aldrig händt henne.
– Du tror således att Agatha är mig otrogen? – – sade Edvard, helt lugnt afbrytande Didriks varsamma inledning.
– Jag är fullkomligt öfvertygad derom, – sade Didrik, helt glad öfver det förstånd hans unge husbonde visade.
– Hur vet du det? – återtog Edvard med en lindrig rodnad af förtrytelse, ty det är en utmärkande egenhet hos männerna, att ehuru de ofta ingenting högre önska, än att qvinnorna skola gifva dem anledning att bryta med dem, blifva vi likväl i hög grad förgrymmade, och förakta dem af hela sin själ, när det inträffar.
Didrik berättade då hvad han hört och sedan fått veta, – och, – slutade han, – gå blott en timma förr än ni brukar i afton till Agatha, och ni skall säkert finna vicomt de Beaufleur hos henne; och om ni går aldrig så litet försigtigt tillväga, skall ni utan tvifvel sjelf bli öfvertygad om hennes otrohet.
Edvard teg och syntes tankfull; han hade svårt att föreställa sig Agatha älska någon annan, – hon, som ännu i går med sanningens hela värma sade sig skola dö af sorg och kärlek om han lemnade henne.
Emellertid ville han hafva visshet, och tvenne timmar före den tid, då han vanligen brukade besöka henne, stod han vid hennes port.
Klockan slog åtta; det var mulet och nästan mörkt på gatan, en svängande lykta spridde ett ojemnt och fladdrande sken omkring porten; med en känsla af beklämning och oro smög han helt tyst uppför trappan genom tamburn och salongen, der blott ett enda ljus brann i kronan och helt svagt upplyste det stora rummet; men han hejdades hastigt vid förmaksdörren af röster, som inifrån Agathas sängkammare nådde hans öra.
Hela den lilla kammaren der han varit så lycklig, der han vexlat så många varma och lättsinniga löften och kyssar, der hvarje möbel, hvarje vrå, talte om en njuten fröjd, afspeglade sig nu för hans blickar i en stor spegel, som upptog hela väggen mellan fensterna i förmaket, hvilket var alldeles mörkt; ingen hade hört hans steg på den tjocka mattan och han stannade ovilkorligt, betagen af på en gång harm och tjusning vid den scen, som spegeln tyst och trogen visade honom.
Nästan midt på golfvet stod Agatha, starkt belyst af den rosenfärgade lampans sken, som spreds öfver de fantastiska draperierna af glest flor, hvaraf hennes gestalt var omsluten, men knappt betäckt; den ena armen, höjd öfver hufvudet, uppehöll en liten antik urna; hennes ansigte – hvarifrån det svarta håret var bortstruket och samladt i en knut ofvanpå hufvudet – liknade med sin fina oval en vacker kamée, och log med ett förtjusande behag emot den unge fransmannen, som, lutad öfver en portfölj, satt midt emot henne.
– Och denna sköna qvinna har varit min, – tänkte Edvard, och all hans första eld uppflammade vid denna syn, och utan all annan tanke lyfte han redan foten för att skynda fram och sluta henne i sina armar, då målaren i detsamma kastade portföljen ifrån sig och utropade eldigt:
– Nej! artisten förmår icke längre uttränga älskaren, du är en förtjusande Hebe, gudomliga Agatha! och om Olympens blott varit hälften så vacker som du, så förundrar det mig icke om hela gudaskaran lagt sig rusiga, om ej af nektar, så af kärlek hvarenda qväll, men jag älskar ändå mer att kyssa dina rosenläppar, än att efterhärma dem på papperet, jag skulle likväl icke lyckas.
– Och kastande armarne om hennes lif, drog han henne ned bredvid sig på soffan.
Svartsjukan – som icke sällan öfverlefver kärleken, – brusade upp inom Edvards bröst och han var nära att rusa fram och rycka den förföriska otrogna ur den liflige fransmannens armar, men han hejdade sig med våld och stannade tyst, slukande gruppen i spegeln med sina blickar.
– Hvad är klockan? – sade Agatha, halft motsträfvig, – jag fruktar Edvard snart kan vara här.
– Edvard? – upprepade hennes älskare förargad.
– Ah! jaså, den der lilla svenska grefven . . .
Min Gud, har du icke ännu gjort slut med det stackars barnet; stäng blott din dörr för honom och jag ansvarar att han icke mer skall oroa dig.
– Men . . .
– Inga ”men”, min dyraste, tag farväl af din unge Celadon och se mig i stället vid dina fötter . . . jag älskar icke att ha barn till rivaler; och dessutom har du ju redan ledsnat vid hans joller?
– Ja visst, – sade Agatha leende och undvikande den eldige målarens smekningar, – men han är rik . . . och kungligt frikostig.
– Ah, det förändrar saken,– sade vicomten skrattande; – det vore då alltför ohöfligt att förmå dig afstå ifrån en så intressant bekantskap . . . låt honom då komma . . . man skall icke förgäfves säga att fransmännen äro det mest grannlaga och artiga folk i verlden, – tillade han muntert och vårdslöst.
Edvard hade hört mer än nog.
Med handen hårdt knuten emot bröstet, liksom för att hejda hjertats alltför hårda slag, vände han sina steg emot sängkammardörren och inträdde hastigt till det öfverraskade paret.
Agatha sprang bestört upp, och vicomten såg ett ögonblick litet förbluffad ut, men också blott ett ögonblick.
– Lugna er, jag kommer blott att säga er farväl, vackra Agatha, – sade Edvard med fullkomligt väl lyckadt lugn och munterhet i tonen; – jag lemnar i morgon Köpenhamn, och ser med förtjusning att ni icke lär komma att sakna mig mycket.
Och er, herr grefve, – fortfor han, vändande sig leende till fransmannen, – är jag verkligen förbunden, som ersätter min plats hos den förtjusande Agatha.
– Och bugande sig lätt, försvann Edvard ur den förbryllade aktrisens åsyn.
– Den pojken tycker jag om, – sade fransmannen lifligt; – ma foi! han har begagnat sin onkels lärdomar, och kommer att bli en verldsman med tiden.
Edvard tryckte hatten djupt ned i pannan och störtade utför trapporna; nedkommen på gatan ropade han till sig en förbifarande hyrkusk, kastade sig upp i vagnen och, helt och hållet återtagande sin barnsliga natur, brast han ut i gråt af harm, förakt och kanske sorg, ty ingenting verkar så smärtsamt på oss, då vi ännu äro unga och ömsinta, som förnedringen af hvad vi tänkt oss heligast och ljufvast på jorden.
Denna sköna och lättsinniga qvinna var hans lifs första vidriga erfarenhet.
Men bland männernas många företrädesrättigheter är icke det den minsta, som tillåter dem att på andra ställen, under andra förhållanden, söka glömma de smärtsamma slag, som hjertat eller stoltheten rönt; då qvinnorna deremot, af fördomar, samhällsförhållanden och husliga pligter ständigt bundna vid hemmets torfva, icke ega ringaste undflygt, eller minsta skydd för minnets obevekliga grymhet, som tusen gånger dagligen, under deras enformiga sysselsättning och instängda lif, låter dem åter upplefva samma smärta.
Dagen derpå sände Didrik i sitt sinne en särskild tacksägelseadress till St.
Hieronymus, då han med Edvard välbehållen – ehuru ansenligt plundrad – lemnade Köpenhamn.
En natt på Skillingaryds gästgifvaregård.
Vintern hade flytt, det var åter sommar, midt i Juni månad.
Solen hade hela dagen brännt ovanligt hett på den flacka, sandiga heden vid Skillingaryd i Småland; den sänkte sig nu mot horizonten, och de hvita tälten, uppslagna i rader, lyste i dess dunkla blodröda strålar; soldaterna af Jönköpings regemente, som här hafva sin excercis-plats, stodo i skjortärmarne, pratade i tältluckorna och skurade sina gevär, eller lekte och bråttades.
En och annan barbent smålandspiga i lintygsärmar, med mjölkbyttan på hufvudet, stannade då hon gick öfver slätten, för att tala med en bror eller fästman; några äldre officerare gingo långsamt emot de låga kojor straxt vid heden, som hafva namn af Skillingaryds gästgifvaregård, och en grupp af yngre stodo samtalande helt nära landsvägen, då en vagn, kommande ifrån Klefshultsvägen – med möda framsläpad i sanden af de små magra skjutshästarne, pådrifna af sin barbenta springande husbonde – väckte deras uppmärksamhet.
De unga herrarne sträckte sina halsar, för att taga den riktigt i ögonsigte, men syntes icke belåtna med sina upptäckter, ty de vände genast sina hufvuden derifrån med alla tecken till likgiltighet.
Det var en gammal, gul spjelvagn, med sufflett, af ett utseende så ruskigt och miserabelt, att endast Småland – detta välsignade land der lyxen och fåfängan ännu icke gjort så stora framsteg ibland lingonriset – kan framvisa något dylikt.
Suffletten, som uppehölls med ett snöre, fästadt i de läderklädda jernbågarna kring kusksätet, var styf och oböjlig som en stockfisk, med veck och bucklor, envisa och outplånliga, som arfsynden; en liten rund skälskinnskoffert, en stor bytta och en hattask voro fastbundna der bak, och en stor, väl öfverbunden stenkruka åkte i skjutsbondens ställe på kusksätet.
Hela ekipaget hade ett på en gång ruskigt och löjligt utseende och framskred med ett försmädligt knarkande och knotande ljud, som, då de små hästarne lyckades sätta det i någorlunda fart, förbyttes i ett oljud, ett rammel och skrammel, som ett ögonblick kom en på den förmodan att det var en hemqvarn, satt på hjul; nu sluttade vägen en smula utför och den springande skjutsbonden tog tillfället i akt, att med en alldeles otrolig behändighet kasta sig upp, och halft stående, halft liggande, haka sig fast på den nästan osynliga plats, som den stora krukan lemnade honom, för att ett ögonblick söka inbilla sina utanför dinglande ben att de njöto en angenäm hvila.
Luften hade under hela dagen varit tung och qvalmig, de små hästarne flåsade, sjelfva den magra, brunstekta och sega skjutsbonden, som åter hoppat af och ihärdigt trafvade bredvid hästarne, torkade svetten ur pannan med tröjärmen och såg trött ut.
Solen hade nu gått ned, tunga blågrå molnmassor packade sig på hvarandra vid horizonten och stego hotande i fantastiska gestalter allt högre på himlen, foglarne kröpo ihop på grenarne, eller gjorde små korta och hastiga utflygter, liksom rädda att icke snart nog hinna hem till sitt bo igen; intet löf rörde sig och detta dödslika, hemska lugn, som föregår ett häftigt åskväder, rådde i några minuter; endast här och der på heden yrade sanden upp i små hvirflar, utan att den luftström, som satt den i rörelse kunde kännas ens några alnar ifrån stället, och just som den gamla vagnen körde in bland svinen på Skillingaryds lilla, steniga och ojemna gård, började några stora, glesa regndroppar falla, som signal till det hotande ovädret.
Skjutsbonden gick fram till sina hästar, som, flämtande, med hängande hufvuden syntes färdiga att ge upp andan, torkade dem i synen med ett brunt hårtäcke och började spänna upp seldonen.
Man kunde emellertid tro att vagnen var tom, ty intet ljud hördes derifrån; regnet tilltog allt mer och slutligen framtittade ett hufvud, beklädt med en stor grön tygshatt.
– Ja så, – sade damen, som rådde om hufvudet med hatten, – ä’ vi framme vid Skillingaryd nu . . . kära Erik, öppna vagnsdörren, så skall jag väcka prostinnan . . , hm, jag lurade till lite jag med, det ä’ visst åska i luften.
Den som med mycket sömnig röst gjorde den der slutsatsen i anledning af sin egen och prostinnans sömn, var ett fruntimmer om fyrtio år, stor och stark, med stora svarta ögonbryn och en så respektabel mustach vid hvardera sidan af sin breda mun, att en liten nybakad löjtnant skulle ansett sig öfverlycklig att ega dem; men oaktadt detta martialiska utseende låg det något så godmodigt och beskedligt öfver hela hennes stora ansigte, att man alldeles icke fann det obehagligt.
– Vi ä’ framme vid gästgifvaregården nu! – fortfor hon, i det hon så varligt som möjligt och med en viss respekt ruskade på en annan dam, som satt midt emot, försjunken i den djupaste och lugnaste sömn, som någonsin hugnat en gammal fru i en vagn.
Det är kanske icke grannlaga att just nu taga prostinnan i skärskådande, ty hon syns icke riktigt till sin fördel der hon ligger halft nedsjunken mot den gamla suffletten, den svarta sidenhatten skjuten på ena örat, näsan plattryckt, munnen något snedvriden och öfver hela ansigtet ett högst besynnerligt och löjligt uttryck, förmodligen förorsakadt af hennes obeqväma ställning; men nu vaknar hon upp, sätter hatten rätt, rangerar sin vanställda fysiognomi med någon svårighet i sin vanliga ordning snyter sig och är nu fullkomligt presentabel; och man måste nu erkänna, att hon är en ganska hygglig gumma om femtio år, med tydliga spår af försvunnen skönhet, till och med en intagande mildhet utbredd öfver sitt lifliga ansigte.
– Kors bevara mig, så det regnar, – sade prostinnan helt lugnt, i det hon makligt klef ned på fotsteget.
– Kära Lovisa, håll upp min kappa, – fortfor hon, vändande sig emot sin följeslagerska, husmamsell, förtrogna, rådgifverska, och allt i alla, mamsell Lovisa Goll, som redan stigit ur, och i rutig ullkappa, stor pirat på armen och skjutsbondens piska, som hon upptagit ifrån marken, i handen, väntade på att se sin matmor väl ur vagnen, för att sedan belasta sig med alla de askar, korgar och knyten den innehöll.
– Nej, kära Lovisa, lemna det der, – sade prostinnan då hon väl kommit ned och såg mamsellens uppsåt, – låt Erik ta sakerna in med sig, det regnar ju alldeles fasligt; kom med in, du blir ju alldeles genomvåt, – fortfor hon och gick åt förstugudörren, hvilken en barbent piga öppnat, och som nu med hugg och slag körde ut tvenne stora svin, som tagit sin tillflykt dit in, och endast under protest och steg för steg rymde fältet.
Mamsell
Lovisa aktade emellertid icke regnet mer än imman från en kaffekopp, och hållande på sina starka armar den jernbeslagna skälskinns-kofferten så lätt och obesvärad, som om det varit ett kristningsbarn, vände hon sig till skjutsbonden, som spännt hästarne ifrån vagnen och nu, med hatten i handen och strykande det våta håret bakom öronen, nalkades henne.
– Skynda er, kära Erik, och tag honungskrukan der och spring in med, papperet som är öfverbundet blötnar alldeles upp af regnet . . .
Sätt’en i förstugan så länge,.
. så der ja.
Hur är det med Grållas fot nu, haltade hon än?
– Ja, ja vars, nog haltar ho alltid, för si de der förbaskade hjulspikarne står alltid rätt upp i sand, så att ho hade kört in’en så långt i foten så . . . – svarade bonden och ref sig bakom örat.
– Ja visst, men jag ryckte ut’en så snart, så det blir nog bra, bara ni ser efter att tjärsudden ligger qvar, – sade mamsell Lovisa, som med frånsidan af sin lekamen vänd åt bonden – hvilken helt okonstladt beundrade hennes röda strumpeband – stod med hufvudet nästan nedborradt i vagnslådan.
– Ja, si det är inte godt te få’n te ligga, för det tog just i ”kråkan” på’na, som mamsell vet, – återtog Erik bekymrad,
– Ja, ja, i alla fall så får ni lof att fara hem i natt igen, men kom ihåg att ni ser om henne, när ni kommer hem, och skulle det vilja bli ondt, så säg till gamla Greta att hon ger er af den der salfvan som ligger öfverst på hyllan till venster . . . nej, det är sannt det, han ligger qvar på min kakelugn, se’n stuten var sjuk, kom i håg det nu . . . .
Farväl med er, kära Erik, och säg åt Greta också, att hon har ett vaksamt öga på Ingrid och smågrisarne, hon vill gerna slarfva om hon kommer åt, och detsamma är det med lill-Petter, han låter killingarna komma in på gården, men . . . helsa’n ifrån mig, att om barken är gnagd af träden när vi komma igen, så . . . – mamsell Lovisa fortsatte icke meningen, men hennes uttrycksfulla min tycktes fullkomligt förstås af Erik, som med ett ”ja, jaha bevars,” bugade sig i hällregnet.
– Och han ska ansvara för att det är aderton ankungar när jag kommer hem, som det var när jag for, och ni sjelf, Erik, laga att den der kärran blir färdig, om det nu skulle bli sådana här regnda’r, så kan ni inte göra annat ändå; med löfhackningen får det vara så länge, tills vi komma hem, det sade jag dem derhemma, och . . .
– Ja, ja, si allt det der sa mamsell, och prenta för oss så väl innan ho for, – afbröt Erik, som, genomvåt och rifvande sig bakom örat, började bli otålig.
– Ja, men det tål väl att upprepas, – mente mamsell Lovisa, som, med kofferten på armen och ett knyte i handen, nu ändtligen ämnade gå in, men vände sig ännu en gång om och skrek åt Erik, som redan var inne i skjulet hos hästarne, och hade svårt att höra henne: