Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här fann Erland stakar nedslagna i marken, och medan han undrade, hvartill de tjenat, kom Rasmus jägare, en af Riddar Bengts underhafvande, vandrande öfver platsen och berättade för junkern, att en hop främmande menniskor, karlar, qvinnor och barn, bruna till hyn och svarta till hår och ögon, underligt klädda och underligt talande, egande hästar, vagnar och mycken tross, haft sina tält uppslagna på svedjolandet, vistats der en dag och sedan fortsatt sin vandring norrut.
Mer visste Rasmus icke förtälja, men han visade deras vagnars hjulspår, slingrande fram, der träden stodo längst ifrån hvarandra.
Erland betraktade hjulspåren och tänkte, att
Singoalla måste vara en af dessa menniskor, fann han på marken en röd perla, sådan som dem, hvilka prydde flickans armar och fotvrister.
Den perlan upptog han ifrigt och gömde vid sitt hjerta, som hviskade: hon är borta, du får aldrig återse henne.
Då sade Rasmus, som märkte, att Erland var dyster i hågen: jag såg nyss en man, som bar Grips halsband till Ekön.
Grip ligger i skogen, halft uppäten af vargarne.
Sörjer ni er gode jagthund?
Vargarne hade om natten funnit Grips kropp vid bäcken, släpat honom långt derifrån in i skogen och med lust ätit af sin gamle fiendes kött.
Vilde Erland svarade kort på Rasmus’ fråga, att jagthundar finnas många, men få så goda som Grip. Derefter sade han farväl till Rasmus, som vandrade vidare; sjelf gick han tillbaka till slottet.
Dagligen återvände han till kullen vid bäcken.
Han hoppades, att Singoalla skulle återkomma.
Men sommaren led; hösten kom; de röda, blå och hvita blommorna vid bäcken vissnade, såsom Erlands vilda sinne; ekarne, som stodo här och der bland granarne, gulnade och strödde sina ollon på jorden, sina blad för vinden; dagen blef kortare och himmelen mulnare; flyttfåglarnes skaror drogo mot söder; regnet föll i skurar; bäcken svällde och svämmade öfver den plats, der Singoalla en gång suttit och Erland så många gånger efter henne.
Men ännu, då kullen stod snöhöljd, kom Erland, följd af sin trogne Käck, till bäcken, dock icke så ofta som förr.
Han väntade icke mer finna Singoalla, men han älskade stället, och han sjöng nu här, såsom fordom bland klipporna, sina egna sånger och lyssnade hellre än fordom till genljudet, ty han sjöng Singoallas namn.
Riddar Bengt undrade öfver sonens förändrade sinnelag och frågade mången gång, om alla vargar och räfvar vore döde i skogen och alla roffoglar borta i främmande land, eftersom Erlands jagt numera alltid felade.
Annorlunda, sade han, berätta dock mina herdar, ty tidt och ofta förmäla de, att ludna röfvare slagit min boskap.
Till sådane ord svarade Erland föga, och riddaren skakade bekymrad sitt gråa hufvud.
Fru Elfrida deremot gladde sig åt Erlands väsende, som nu var mildare än annars; dock tyckte hon sig stundom märka svårmod i hans blick och frågade då, om något tryckte hans sinne.
Men Erland svarade nej och såg genom slottsfönstret bort till den höga granen, som vexte på kullen.
Under vintern blef Erland en flitigare lärjunge hos pater Henrik, än han förut varit.
Dagligen ställde han sin gång till klostret.
Brodren portvaktaren, som igenkände hans sätt att ringa, plägade sticka sitt plättrakade hufvud genom gluggen vid porten, helsa junkern med alltjemnt samma ord och derefter öppna för honom.
Genom en hvalfgång, på ömse sidor om hvilken voro munkarnes celler, plägade Erland derefter begifva sig till bokrummet, der priorn vanligen uppehöll sig.
Det var ett medelmåttigt stort rum med hvälfdt tak och ett enda fönster, högt, spetsbågigt, bestående af många små blyinfattade rutor, starkt brända af solen, så att de utanför stående björkarne, när de vajade för vinden, endast syntes såsom gröna skuggor derigenom.
Väggarne voro å ömse sidor beklädda af bokskåp, sirade med bildverk; hvar och en utaf de i kalfskinn inbundna böckerna var medelst kedja och lås fästad i väggen.
Till dessa lås egde priorn nyckeln.
Försigtighetsmåttet hade en dubbel syftning: att dels beskydda de oskattbara verken mot tjufhänder, dels hindra munkarne från att utan priorns vetande nedtaga och läsa böcker, ty, såsom denne sade, många af dessa böcker voro skrifna af romerska hedningar och farliga för obepröfvade sinnen.
Men Erland steg dag för dag i priorns gunst.
Så hände det en vinterafton, då Erland satt vid hans sida i bokrummet, att priorn slog igen den „kyrkofader“, i hvilken de läst, och med ett betydelsefullt anlete gick till bokskåpet, befriade en annan bok ur sitt fängsel och lade den framför junkern.
– Du är icke längre barn, sade priorn;– ditt förstånd mognar märkbart; jag fruktar icke att under min ledning låta dig läsa denna bok, lockande men farlig som den förbjudna frukten.
Det var skalden Ovidii bok „Om förvandlingarne“.
Med samvetsgrann betänklighet valde priorn de stycken, han ansåg passande för ynglingen att läsa.
Och sålunda läste de om Heros och Leanders kärlek, och Erland gaf åt Hero Singoallas anletsdrag; de läste om Pyramus’ och Thisbes kärlek, och Erland gaf äfven åt Thisbe Singoallas strålande ögon, bruna hy och fina purpurläppar.
Han läste om deras kärleks, nej icke om deras kärleks, men om deras ödens olyckliga slut, och berättelsen skulle rört honom till tårar, om han ej af blygsel bekämpat de känslor, som föddes i hans barm och ville skimra i hans ögon.
Likasom fru Elfrida, gladdes pater Henrik åt Erlands förändrade lynne, ehuru ingen anade dess orsak.
Ofta satt han med ynglingens händer i sina och berättade något, hemtadt ur sin lefnads rika erfarenhet.
Ofta lade eftertänksamhet en sky på hans höghvälfda panna, och hans ögon riktades forskande på Erland.
Det var, som han gerna velat säga denne någonting, men ändå tvekade att göra det.
Stora tankar rörde sig i paterns själ, men han tviflade, att Erlands sinne ännu var en passande jordmån för de frön, han ville utså.
En vinterqväll närmare våren hände emellertid att, sedan läraren och lärjungen studerat tillsammans, den gamle lade sina händer på ynglingens skuldror, och hans ögon lyste af hänförelsens eld.
Med en halft hviskande röst, som ljöd högtidlig
och hemlighetsfull i det af lampan matt upplysta hvalfvet, talade han om andens herravälde öfver materien, om det osynliga ordets makt öfver seniga armar, öfver trotsiga sinnen, öfver furstar och herrar, öfver alla verldens härar, vore de ock oräkneliga som hafvets sand.
En stor byggning uppföres, hvars grundval blir jorden, hvars spira når in i himmelen (så talade han), och när den blir färdig, så är jorden icke längre jorden, utan en jordisk himmel, ett återsken af den himmelske himmelen; grundvalen är lagd, pelarne resas, några höja sig redan i skyn; men onde jättar, som ana, att denna byggning blir ett fängelse, der de med demantkedjor skola bindas till evig tid, hafva fattat om pelarne, för att omstörta den, innan den blifvit färdig; men färdig skall den dock blifva, ty det godas makt är större än det ondas, såvidt som Gud är större än djefvulen.
Men i tiden lefver Gud endast i rena menniskohjertan, och hvarje sådant, som öppnar sig för honom, är en förstärkning åt hans makt i tiden.
Vill du (så talade gubben till ynglingen) blifva Guds bundsförvandt?
Vill du bära din sten till denna byggning?
Det är icke lätt, ty det kräfver mer än mannastyrka, mer än mannamod; det kräfver försakelse af allt eget jordiskt.
Har du kraft att offra lifvets ros åt Gud och behålla lifvets törne för dig sjelf?
Mer kan jag nu icke säga.
Så talade pater Henrik, och Erland, som väl ej riktigt förstod hans ord, kände dem dock i sitt hjerta och uttalade sin goda vilja att blifva Guds bundsförvandt.
Då lade gubben sin hand välsignande på hans lockar.
Främlingarne från Egypti land.
Våren har kommit, isstyckena, som nyss kringdrefvo på insjön, hafva smält för solens värmande strålar, träden knoppas och skogen doftar.
Ser du, Erland, flyttfåglarnes skaror, som sväfva i högan sky?
De återvända från södern.
Känner du de friska fläktar, som spela in genom fönstren i riddarsalen?
De bära helsningar från fjerran länder.
Skall icke äfven hon återvända, hon hvars minne vintern icke kunnat hölja i glömskans drifvor?
Från skogen ljuda menniskoröster, hästtramp, vagnars gnissel och smällande piskor.
Det ljuder, som om en stor karavan vore i annalkande.
Och ur skogsbrynet kommer plötsligt en brokig flock: männer i långa kappor, qvinnor i mångfärgade kläder, halfnakna barn, som stoja, skratta och gråta, hästar och vagnar och hundar.
De närma sig slottet.
Alla i slottet ila nyfikna till fönstren; tjenarne, som arbeta på gården, hvila och se förundrade på de kommande; väktaren skådar tvekande upp till riddaren, och denne vinkar till honom att nedfälla bryggan.
Främlingarne tåga öfver henne, men låta hästar och vagnar stanna på andra sidan.
De ordna sig i en halfrund; männerna framtaga under kapporna pipor och strängaspel; de unga flickorna, svartögda och svartlockiga, med perlor kring nakna armar, med glitterguld och brokiga band på mörka och röda klädningar, framträda ur qvinnornas hop; piporna och strängaspelen ljuda, och flickorna dansa underliga dansar.
Yra som gnistorna öfver en sprakande låga, lätta som vinden på gröna fält, hvirfla de om hvarandra efter tonerna af en gäll musik, tills slutligen pipor och strängaspel på en gång tystna, dansen afstannar och flickorna ila tillbaka till de äldre qvinnornas hop.
Då synes pater Henrik på fallbryggan; han kommer från klostret, der främlingarne nyss förut varit.
Och en af främlingarne, en högvext man, rikare klädd än de andre, går honom till möte och bugar djupt.
Patern vinkar honom att följa sig, och de närma sig slottstrappan, dit riddar Bengt nedgått, för att höra, hvilka främlingarne äro och hvad de vilja.
Den högvexte mannen bugar ödmjukt för herren till Ekö och lägger begge händerna på sin panna.
Svart är hans långa hår, blåsvart det krusiga skägget kring hans läppar, svart, stolt och ändock skygg den blick han riktar på riddaren.
Han tiger, men pater Henrik talar i hans ställe:
„Dessa menniskor bedja om er nåd, ädle herre, och om tillstånd att uppslå sina tält i er skog, ty de ämna stanna här några dagar, hvarefter de åter skola fortsätta sin vandring.
Ty ni må veta, ädle herre, att dessa menniskor äro af ett folk, hvilket Gud förnekar ro och hvila, dömande dem att från slägte till slägte vandra från land till land.
Besynnerligt är deras öde, och vigtigt att betänka, ty det vittnar om Guds allmakt och stränga rättfärdighet, och om vår heliga läras evigt beståndande sanning.
Dessa vandrande menniskors fäder bodde, såsom denne man, bland dem en höfding, berättat mig – deras fader bodde för ett tusen tre hundra och mer än fyratio år sedan uti Egypti land.
De voro ett ansedt folk af Ismaels, Abrahams och Hagars sons stam, samt egde fasta boningsplatser i välsignade bygder, icke eftergifvande Gosen i fruktbarhet.
Då kom en dag till deras landsändar en vandringsman, följd af en qvinna med ett spädt barn i sina armar.
För sig och de sina begärde vandringsmannen skydd under deras tak mot natten och ovädret.
Men alla vägrade och visade honom den ene till den andre.
Men främlingarne, som de sålunda bortvisade från sin tröskel, voro den helige Josef, himladrottningen Maria och verldens Frälsare.
Och till straff för denna synd dömde Gud dem och deras barn att hemlöse kringirra i tvåtusen år, utan annat hopp för sitt lif än främlingars barmhertighet.
Mer än hälften af deras mödosamma väg är nu fulländad, men ännu skola 23 slägter, räknade till 3 på århundradet, dö på den väg, som återstår, innan de hunnit det mål, hvarefter de längta: fäderneslandet och försoningen med Gud.
Ädle herre, detta folk, som beder om er gästvänskap för några dagar, har genomtågat många länder och icke utan bönhörelse anropat många furstar om samma nåd.
Såsom botfärdige pilgrimer böra de betraktas; hånade, föraktade, bortstötte och förföljde på många ställen, ty lidandets kalk är satt i deras hand och de måste tömma den, hafva de dock af romerska rikets kejsare förlänats med lejdebref och äfven haft nåden att få visa sig för vår helige fader i Rom ... “
Vid dessa ord framtog höfdingen ur sin rockficka ett med många band omlindadt pergament, upprullade och lemnade det med en ny bugning till riddar Bengt.
Riddaren kunde visserligen icke läsa de ord, som voro skrifna på pergamentet, men af det stora vaxsigillet, som fanns derpå med romerska rikets vapen förstod han, att detta var lejdebrefvet hvarom patern talat.
Riddaren ögnade vördnadsfullt pergamentet, återlemnade det till höfdingen och sade till denne, i det han hejdade patern, som ville fortsätta sitt tal:
– Högst märkligt är det, som jag nu hört om eder, och mig synes, att jag beginge en synd, icke olik den, för hvilken J sjelfve blifvit straffade, om jag ej tilläte er att i några dagar stanna å mina egor.
Mat och dryck skolen J under denna tid icke sakna, och hvad beträffar er, höfdingen, och edra närmaste anförvandter, erbjuder jag eder att gästa under mitt tak.
Höfdingen tackade riddaren med många ödmjuka ord, men förklarade, att ett löfte, ärfdt af fäderna, nödgade honom, likasom hans folk, att aldrig träda in i ett hus, vare sig muradt eller timradt, innan deras strafftid vore tilländalupen.
Vidare berättade han, såsom orsak till sin begäran om några dagars gästfrihet, att han här stämt möte med en afdelning af sitt folk, som för en tid skiljde sig från honom, för att besöka andra trakter, och nu åter skulle förena sig med honom.
Sedan åtskilliga andra ord blifvit vexlade mellan riddar Bengt och det vandrande folkets höfding, aftågade den främmande skaran till den plats i skogen, på hvilken hon en gång förut tältat, och hit lät riddar Bengt föra mat och dryck i ymnighet, så att de för en hel vecka kunde vara väl försörjde.
Men bland de svartlockiga flickorna, som dansade på gården vid pipors och strängaspels muntra takt, hade Erland upptäckt Singoalla.
Det var hon, som anförde dansen, ty hon var höfdingens dotter och den skönaste bland alla.
Patern stannade öfver aftonen på slottet, för att med riddar Bengt samtala om de märkvärdiga gästerna och meddela honom de ytterligare upplysningar, han af höfdingen inhemtat, då denne nyss förut besökte honom i klostret och anhöll om hans förbön hos riddaren.
Erland och Singoalla.
Erland hade i början lyssnat till paterns berättelse, ty den föreföll honom märkvärdig och rörde det folk, hvilket Singoalla tillhörde; men snart dref honom oron ur riddarsalen: han vandrade från rum till rum i det stora slottet, ilade uppför vindeltrappan till spetsen af det högsta tornet, skådade ut öfver insjön och skogen och lyssnade till klangen af de klockor, som derifrån pinglade på det främmande folkets hästar, ilade så åter ned för trapporna till slottsträdgården, som, liten till utrymmet och omgifven af stenmurar, var belägen på slottets södra sida, der aftonsolen just nu göt en rödgul glans öfver fru Elfridas blommor och köksvexter.
Men icke heller der dröjde han just länge, utan skyndade till tärnornas kammare, hvarest han annars sällan plägade visa sig.
Men här förvarade fru Elfrida i ett bonadt skåp sin sons högtidskläder, och här fanns äfven en spegel af slipadt stål, i hvilken tärnorna gerna speglade sina anleten.
Erland öppnade skåpet, framtog de dyrbara drägterna af utländskt tyg med prydliga silfverhåren och iklädde sig en sådan, hvarefter han kammade sitt mörkbruna hår, så att pannan syntes klar och fri, och lockarna föllo i långa vågor utför hans axlar.
För hvem han smyckade sig, visste han sjelf, men ingen annan.
När han slutligen var färdigklädd, kastade han bågen öfver axeln, lockade på Käck, sadlade sin häst och red bort öfver fallbryggan inåt skogen: fru Elfridas och tärnornas blickar följde honom, ty ståtlig var han på sin dansande häst, som pryddes af ett purpurtäcke.
Men fru Elfrida gick in i salen och tillkännagaf för riddaren, att Erland ridit bort och svårligen vore att hemvänta förr än följande dagen; helt säkert hade han begifvit sig till Ulfåsa, herr Gudmund Ulfsax’ gård, ty hvarför skulle han smyckat sig så, om ej för den vackra jungfru Helena, sin tillämnade brud?
Men den, på hvilken Erland minst tänkte, var Helena Ulfsax, ehuru hon väl förtjente att egas i tankarne, ty en ungmö med vänare kinder och klarare blå ögon fanns ej i gamla Wirdaland.
De kinder, på hvilka Erland tänkte, voro bruna; de ögon, i hvilka hans själ solade sig, voro mörkbruna, och flickan, för hvilken han beprydt sig, hette ej Helena, utan Singoalla.
Fru Elfridas gissning besannades icke, ty kort efter solnedgången sågs Erland åter rida öfver fallbryggan.
Han hade ströfvat omkring i skogen och äfven varit i grannskapet af svedjolandet samt mellan träden sett, huru det främmande folket ifrigt arbetade med tältens uppresande, hästarnes fodring och matens kokande öfver eldar, kring hvilka deras barn stojande lekte.
Men ända fram hade han icke ridit, ty fastän tanken på Singoalla lockat honom dit, kände han nu likasom fruktan för att se henne, och denna besynnerliga fruktan gjorde slutligen, att han efter mycken tvekan med oförrättadt ärende vände sin gångare mot hemmet.
Men Käck, som ej lät binda sig af dylika betänkligheter, hade skyndat in i lägret, kanske lockad af begäret att göra bekantskap med de hans likar, som åtföljde det främmande folket, kanske dock ännu mer lockad af stekoset från eldarne.
Och när Erland på borggården hoppade ur sadeln, kom Käck ur skogen och sprang upp på sin herre, liksom han haft en helsning till denne från det obekanta folket.
Så var det måhända äfven, ty kring hans lurfviga hals hängde en lätt hopbunden krans af vildblommor.
Tankfullt lyste Erlands ögon, då han fann denna krans; kanske den var från Singoalla, tänkte han.
Han löste kransen från Käcks hals och lade den under örngottet i sin säng, ty då hoppades han drömma om den, som flätat kransen.
Om detta hopp uppfylldes eller icke, det är ovisst; men följande morgon pådrog Erland åter sin högtidsdrägt, spände kring lifrocken en präktig gördel med slida för jagtknifven, och gick till skogs.
Denna gång riktade han sina steg till kullen vid bäcken.
Skönt och ensligt var der på stranden vid kullens fot.
Granarne susade för vinden, bäcken sorlade vårfrisk, sippor och violer blickade fram ur det gröna.
Erland satte sig på sin vanliga plats vid bäckens rand; Käck lade sitt hufvud i hans knä.
Då syntes på andra stranden – liksom hade de stämt möte med hvarandra – Singoalla.
Vinden lekte med hennes lockar och fladdrade i vecken af hennes korta klädning.
Hennes steg voro lätta, och hon stannade ej, då hon varseblef den ståtligt klädde junkern.
Nej, hon log välbekant, nickade gladt, lyfte först den ena foten, så den andra, för att aftaga sina skor, och vadade sedan öfver bäcken rakt fram till Erland.
Grund var bäcken, och blott några silfverglänsande vattenperlor stänkte upp till de röda perlor, som prydde flickans fotvrister.
Icke heller Erland kände sig nu förlägen, utan glad öfver detta möte, som han så länge efterlängtat.
Det gick genom hans själ en frisk känsla, men just icke högtidlig, ty han icke ens vårdade sig att stiga upp och helsa Singoalla, såsom han lärt att helsa andra flickor.
Men han log ur hjertat, då Singoalla, hunnen till andra stranden, lade sina händer på hans axlar och sade:
– Ser du, jag spådde icke sannt.
Vi träffas återigen.
Du har en god fader, som bevisat min fader gästfrihet.
– Det skola vi vara, sade Erland.
– Vet du, Singoalla, jag har längtat efter dig, alltsedan vi första gången träffades här.
Jag har äfven många gånger drömt om dig, och om drömmarne säga sannt, är ditt sinne icke vredgadt mot mig.
– Nej, svarade Singoalla och satte sig på stranden bredvid Erland; – då jag skiljdes från dig, var jag icke längre ond; jag tyckte tvärtom, att du var den vackraste gosse, som jag någonsin sett; till och med din vrede missprydde dig icke.
I hela vårt band finnes ingen enda, som är så vacker som du.
Assim, som säger, att han vill ha mig till hustru, är mycket fulare ...
– Hvem är Assim? frågade Erland.
– Han är son af den man, som var höfding före min fader ...
– Och Assim vill ha dig till hustru?
– Ja, men låtom oss icke mer tala om Assim, ty han är tråkig!
Du sade, att du drömt om mig; jag har också drömt, att jag skulle träffa dig här.
Jag drömmer sannare än jag spår, hvilket är förargligt, ty att spå rätt är just en heder för oss qvinnor.
Men spådomskonsten kommer först riktigt, sedan man blifvit gammal.
Låt mig dock se linierna i din hand ... fast nej, jag vill icke se dem ... om du blir olycklig, skulle det smärta mig.
Ack, hvilket hår du har, fortfor Singoalla och förde handen genom Erlands lockar; – det är icke svart som mitt och mina anförvandters.
Singoalla, och hennes tal flög barnsligt från det ena ämnet till det andra.
Hon berättade äfven om sitt folks resor, och huru glad hon var, när hennes fader och hans män beslöto, att mötesplatsen mellan de åtskiljda banden skulle vara på Erlands fars egor.
Egentligen var det Assim, som hade föreslagit detta i männens råd, och Assim hade gjort det på Singoallas intalan.
Dock anade han alldeles icke, att Singoalla ville detta för Erlands skull; annars hade Assim visst icke uppfyllt Singoallas begäran.
Och medan hon berättade detta, smekte hon Käck, som nu visade sig mycket vänlig, ty i lägret hade han aftonen förut delat Singoallas måltid, och det var hon, som prydt hans hals med kransen, ehuru han allsintet förstod värdera denna prydnad.
Erland visade nu Singoalla en röd perla och en vissnad blomma; den förra sade han sig hafva hittat på svedjolandet, der hennes folk äfven nu tältade; den sednare hade han tagit från bäcken, som fått henne af Singoalla.
Men flickan ryckte den vissnade blomman från honom och kastade den åter i bäcken.
– Jag vill gifva dig friska blommor, sade hon;– låtom oss plocka i kapp!
På detta förslag ingick Erland, och begge plockade i täflande ifver blommor vid bäckens rand.
Sedan jemförde de, för att se, hvilken plockat de flesta, och då visade sig att Erlands samling var den större, ty han hade repat händer fulla och utan urval; men Singoallas var den vackrare.
Derefter satte de sig på kullens sluttning vid hvarandras sida, för att ordna och med böjligt gräs sammanbinda blommorna till qvastar.
Detta gick illa och långsamt för Erland, men Singoalla hade en egen smak att ordna blommorna, så att deras olika färger bröto sig vackert mot hvarandra.
Den konsten hade ingen lärt henne, men hon kunde den ändå.
Då blomsterqvastarne voro färdiga, bytte Erland och Singoalla med hvarandra, och flickan var icke missbelåten med Erlands, fast den var ojemn, ruskig, illa hopkommen.
Singoalla, att hon nu måste återvända till lägret, ty annars skulle hennes fader, Assim och qvinnorna undra, hvar hon vore, och söka henne.
Det ville hon icke.
Då sade Erland:
– Du må gå, Singoalla, men jag vill, att du hvarje dag skall komma hit, så att jag får se dig.
Singoalla eftertänkte en stund och sade derefter:
– Ja, vi skola träffas hvarje dag; men bäst är, att vi mötas här, just då solen gått ned.
Det är bland oss ett bruk, att de unga flickorna vandra ensamma en stund om qvällarne, ty derigenom få de spådomsanda.
Jag säger till min far i morgon afton: jag vill gå ut i skogen och lära framtidssyner af ensamheten.
Då svarar han: gå ... och jag smyger hit.
Ser du, skymningen är god äfven derför, att om Assim eller de andra qvinnorna äro i grannskapet, se de oss icke.
Assim vill gerna följa mina spår; han är en tråkig menniska.
– Är Assim stor och stark? frågade Erland.
– Ja, svarade Singoalla, – han är större än du och har skägg, hvilket du icke har.
Assim är den vigaste af våra unge män; derför kalla de honom Katten.
Han är oftast god till lynnet, men lättretlig, och vredgas han, frukta honom alla.
Blod har mer än en gång drupit från hans knif.
– Det var bra, inföll Erland; – om Assim kommer hit, skall jag lära honom sky dina spår.
Se mina armar, Singoalla, fortfor Erland, i det han uppvecklade rockärmarne; – jag är endast sjutton år, men tror du ej, att mitt famntag skulle krossa Assim?
Må han komma!
Jag skall slå honom till jorden och trycka min häl i hans bröst.
– Det skall du icke, utbrast Singoalla.
– Hvarför talar du i denna hårda ton om Assim?
Hvad ondt har han gjort dig?
Om du hotar på det sättet, vill jag aldrig komma hit,
– Jag tål honom icke, fortfor Erland, – fastän jag aldrig sett honom.
Dock, jag hoppas, att han ej skall infinna sig här, medan vi mötas.
Stället är aflägset och skogen stor.
Hvarför skulle han just gå hit?
Jag lofvar dig, Singoalla, att icke kämpa med Assim eller ens säga honom ett ondt ord, om han icke retar mig.