Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På hösten stod bröllopet, men jag var hindrad att komma med — jag var sjuk — länge sjuk.
Jag fick särskild hälsning från Erik, »att papperen från Amerika kommit».
Först tre år senare blev jag »frisk nog» att orka resa dit.
Det var som en gåva att känna sig längta ..
Också skyndade jag att genast snöra ränseln.
Över gården låg någonting nytt — någonting ljust och lätt, som inte funnits där förr.
Klockaren hade gift sig till hemmanet, som Ragna nu ärvt efter modern.
»De elaka» sa’, att Erik dröjt att bestämma sig till dess Ragna fått gården.
Åh nej, det var nog bara ett som bestämt honom — det att han inte kunde »trampa».
Folket såg nöjt ut, hunden var fet och hästarna hade tomteflätor i manarna.
Allt var omvårdat.
Köket i storstugan var ommålat i ljusblått — en främmande färg här uppe hos oss.
I det ljusblå stodo Ragnas röda trämöbler som tunga bloddroppar.
Blod och luft — var inte det en bild av deras kärlek?
Erik finsnickrade vid fönstret, när jag kom.
Han såg nöjd och glad ut, men knappt starkare, och djupast inne i blicken låg historien orubbad kvar.
Ragna hade »lagt ut», och blicken hade fått lenhet i sig.
Hon klirrade med fötterna på ett nytt beskäftigt vis, som om hon jämt hade brått med att pyssla om någon, och under hakan hade två små kärleksgropar bildat sig.
Hon hade fått jord på vingarna!
Roligt var ju känna sig tycka om att bli välkomnad, fast ...
Nå, svallvågor betyda ingenting; deras natur är att dö, när de vidröra land!
Ragna bullade upp till kalas och berättade — vi hade ju inte träffats på slik lång tid — och breven?
Ja, det hade inte varit mycket bevänt med dem.
Detta var också nytt i henne, att prata så mycket om sådant smått.
Erik flickade då och då in fakta på sitt lugna sätt.
»Och så du, Stig-skolmästare», sade Ragna, till sist, »ha vi haft två små flickor, du —, och mist dem — nästan strax.»
Jag klappade sakta hennes hand.
»Åh ja, visst», svarade hon snabbt, »visst sörjde jag, men som man sörjer, när man har allt man älskar på jorden kvar.»
Då stack det till i hjärtat på mig, men för hennes skull.
Hur skulle det gå, om hon miste honom?
Vår Herre tillstädjer ju inte avgudar.
På kvällen sutto vi på förstugukvisten och drogo in svalkan från bergen.
Så hördes alldeles bredvid oss lärkans klara, fina, ihärdiga sång.
Lärksång i augusti, mot kvällen till?
Gammal skogsvandrare, som jag är, vände jag ändå på huvudet efter ljudet.
Så förbyttes lärkans jubel till koltrastens djupa klunkande, då han »stämmer», så kom bofinkens korta melodi, så domherrens artiga »bjuda upp» och så till sist den gula burskrikarens halsbrytande drillar.
Det var Erik, som med huvudet lutat mot väggen och läpparna obetydligt spetsade visslade hela konserten.
Ragnas ögon strålade som stolta stjärnor, när hon såg på mig: hon hade rätt vara stolt, musiken var i sanning i honom!
»Du sjunger väl med?» frågade jag till sist, sedan vi pratat litet om hur han kommit att lära sig konsten på verkstaden i Amerika, där ingen förstod honom och hågen låg till hemmet.
Varför skall människans själ vara så glupsk, du?
Har den nyss njutit av sommarrikedom — så frågar den genast efter vintersnö.
Aldrig är den nöjd.
Det föll inte mörker över Eriks ansikte vid min fråga, men någonting, som var dolt i mörkret.
»Åh ja, jag sjunger väl också», kom svaret till sist som motsträvigt.
»Jag menar, jag har sjungit.»
»Aldrig för mig!» sa’
Ragna med förebrående undran i ögonen.
Erik log svagt.
»Vissla kan väl vara nog», sade han och började tälja bordskanten rak med sin pennkniv.
Ord säga allt mycket ibland, du; men Ragna sa’ de orden ingenting.
Hon började bedja Erik sjunga, bad så där tyckmycket näpet och inställsamt som kvinnor, vilka tro sig mycket älskade, bruka bedja.
Till sist blev det som hon ville — naturligtvis.
Det var bara några rader — någonting tarvligt han sjöng — en liten enkel engelsk visa.
Många stora människoröster har jag ju inte varit i tillfälle att få höra, men skogens tusendetals sångare ha skärpt mitt öra för välljud.
Eriks röst var välljudet självt.
Aldrig får jag höra dess make.
Klar, mjuk, hög!
Som på prov lät han stämman strömma ut i en enda ton av ständigt växande styrka — men så avbröt han sig helt tvärt.
»Det gör ont att sjunga», sade han kort.
Han gick hastigt in i stugan, och Ragna ville följa honom, följa honom som en orolig hustru.
Hon hade mist sitt fina öra för själssång, och för själsångest — mist det genom kärleken!
Jag höll henne kvar med frågor.
Dikta hade hon slutat — att berätta sägner likaså.
Erik hade blivit hennes saga — hans tal de enda »historier» hon mindes, hans kyss den enda dikt hon brydde sig om.
Jag stannade hos dem en hel vecka, så axlade jag åter ränseln.
Erik följde mig en bit till vägs, Ragna var hindrad.
Tala blev det inte stort av — i början.
Jag hade tvångslärt att hålla av Erik — hälla av honom, så starkt som man bara håller av den, som man inte velat hålla av — men ändå fanns det något som stack i mig.
Jag tyckte, ser du, att han tagit hennes själ ifrån henne!
Man kan ju kalla det en långsträckt orsak till agg, efter hon var lycklig, men ...
»Stig förstod väl hälsningen från Amerika?» frågade Erik till sist.
»Det gick som jag trodde — hon gav mig fri hon, Kate, när hon fick höra hur det var.»
»Och Erik är själv lycklig?»
Erik lutade sig ned och plockade varligt en senblommande skogsstjärna, innan han svarade:
»Ja, visst är jag lycklig, mycket lycklig ..
Ragna är ju sådan — att man måste vara lycklig.»
»Men rösten, Erik!
Den är en gåva given att glädja med — en gåva av Gudr>
Han log litet — log så där säkert, som när det gäller något, man riktigt tänkt igenom.
»Jag tror nog den är en gåva av djävulen, jag», sade han till sist.
»Sjunga kommer jag aldrig att göra mer.»
Så skildes vi åt med ett vänna-handslag.
Jag stod länge och såg efter den unga, litet framåtböjda gestalten, som liksom tvekande vek av in åt dunklet, efter att ha dröjt i solen så länge den kunde.
Kanske var det det intryck jag då fick, som gjorde att jag inte blev så särdeles förvånad, när jag tre veckor senare vid kyrkogång fick från predikstolen höra, att bonden och finsnickaren Erik Erikson i Bro dagen förut avlidit, i en ålder av 29 år, i lunginflammation och efter endast tre dygns sjukdom.
Besynnerligt nog tänkte jag under den första svidande timmen inte alls på Ragna.
Jag kände mig själv stå för illa till boks ...
Men när jag tänkte ...!
Jag kastade mig genast i kärran och körde mot sorggården, körde hårdare, än jag någonsin förr drivit en häst.
Föga är här sed och bruk, att kvinnor gråta högt eller ropa vid sorg.
Men hon ropade, ropade så det hördes långt ut på vägen, ropade som inför rån och mord.
Alla stodo handfallna inför detta.
Grannkvinnorna voro skamsna på hennes vägnar ... ingen förstod.
Lyckligtvis hade inte doktorn lämnat byn ännu.
Han gav henne opium och opium, och det fortsatte vi med i hela tre veckor, till dess vi äntligen fått de förfärliga skriken att tystna.
Sedan låg hon som slagen av lamhet och dövhet.
Begravning ... allt försiggick utan henne.
Jag tyckte han såg friskare ut i döden än i livet — och lyckligare.
I en gammal plånbok av ryssläder — en lyxplånbok — fann jag en affisch med ett känt kvinnonamn på och så en rad om en ung svensk, »en manlig näktergal, som divan upptäckt och tagit i sitt beskydd och som snart skulle uppträda».
Var näktergalen Erik?...
Var här ledningen till blickens historia?
Jag forskade inte, men plånboken har jag kvar.
Den gömmer nu min egen syndabekännelse.
När Ragna till sist steg upp, var hon en gammal kvinna, du.
Hon hade på femton veckor genomlupit femton år.
Fötterna släpade, själen släpade, orden släpade, tanken släpade.
Ja, om jag skulle ha varit säker på, att en kvinna varit bruten till döds, så hade det varit hon ... och ändå?
Knappt ett år därefter fick jag höra, att hon gift om sig helt oförmodat med grannen, en bond-änkeman utan barn.
Jag kunde inte bära det, inte handlingen, men att inte förstå!...
Jag hade på sistone undvikit vara där ... jag fruktade, förstås, att hon skulle misstänka att jag ville stjäla av henne hennes sorg.
Så for jag min väg ... för att detta skulle kunna ske!
Det låg förändring över gården; det ljusa var borta ...
Eriks blå väggar voro också borta ... möblerna verkade inte längre som tunga bloddroppar i luft, utan som klumpiga, röda bondmöbler.
Vid slagbordet vid fönstret satt den nye mannen och läste i bibeln; vid spisen stod en fet, vårdslöst klädd kvinna och vaktade kaffet ...
Var detta Ragna!
Trögt vände hon på huvudet vid min hälsning och såg på mig.
Då förstod jag, förstod med ens.
Har du någonsin haft liggsår?
Jag har.
Efter veckor av pinande, aldrig släppande marter lade jag mig på själva såret, för att genom övermåttet av smärta finna lindring mot smärtan själv.
Så hade hon gjort.
Det är svårt att möta det uttrycket i ett människoöga, ångest utan slut!
Litet emellan kastade hon en blick av häpnad, ja, nästan av hot på mannen.
Vad hade den där här att göra ... i Eriks rum, som de klistrat tapeter på, och vid Eriks fönster ... genom vilket solen aldrig mer föll?
Men så kom känslan av elände tillbaka ... det självförvållade eländet, för vilket det inte fanns någon bot ...
Lyckligtvis var mannen en foglig, hederlig karl med sann gudsfruktan.
Han läste bibeln för henne, höll bönestunder, predikade och bad, till dess han predikat och bedit in henne i ett slags andligt opierus, som verkade lika välgörande som en gång förut det kroppsliga.
Livet blev någonting nytt ... en svår bergklättring; på bergets topp väntade inte det eviga livet — det brydde hon sig inte om — utan Erik, i skinande vita kläder, och bakom honom fanns paradiset ... bara för dem två.
Mannen förstod inte detta, men han var nöjd med hennes iver att höra och läsa!
Efter hand började hon försöka fylla sina plikter i hemmet ... fast på ett stapplande, osäkert vis, lik en, som nyss fallit och var rädd att åter falla.
Ångesten blev snart blygsel, du, en blygsel med rodnad som aldrig sänktes.
Tio månader efter vigseln föddes ett barn, en gosse, men med gossen kom befrielsen.
Ragna förstod nu varför hon »kastat bort sig», förstod att det var Guds vilja hon gjort, så att undret skulle kunna ske.
Gossen var Erik upp i dagen, till och med Eriks sätt att hålla händerna när han sov hade gossen ärvt, lika så väl som Eriks långa ögonhår och smak för ljusa färger.
En dag, när gossen av en slump fick se en skymt av den blå väggen, började han gallskrika, ända till dess hela ytan blev klar.
Sedan låg han förnöjd och stirrade i timmar in i det blå.
Ju äldre han blev, dess förunderligare blev likheten.
Samma ljusa panna, nedböjda huvud, samma blyga väsen, samma totalintryck framförallt ...
Hade hon givit sig åt den ena mannen och trott sig vara ägen av den andra, eller hade hon varit så full av den döda, att det nya livet i henne närts endast av honom?
Vem kan förstå naturens djup, dess lagar, resurser och vilja!!
Nu må du tro, Ragna hade både sagor och sägner »åt Eriks gosse».
Han fostrades vid dikt.
Det tunga, jordiska, utslitna i henne försvann.
Hon blev vad det led åter Ragna, sådan hon var, när hon låg under trädet och läste Don Quijote.
Efter bara ett års äktenskap blev
Ragna änka för andra gången.
Det stärkte henne i hennes tro, att hon endast följt »Guds vilja».
Med självaktningen kom lugnet tillbaka.
Om sommaren tog hon ofta gossen med sig till kyrkogården.
Hos den rätta fadern, som låg i familjegrav, lämnade de alltid blommor, men deras ’hem’, deras hjärtans sorge- och glädjerum, var kullen, där Erik sov.
Så blev Erik, trots döden, ändå gossens far.
Många bruk och likheter tog nog gossen upp efter de sägner han hörde.
Han ville bli lik Erik, och det lyckades förundransvärt, men två saker fattades:
Eriks oavvisliga behov att stå på egen grund — och så musiken!!
Men den strängen i Erik hade ju Ragna aldrig ägt, också saknade hon den aldrig.
För mig blev det en stor glädje att ur min dammiga hjärnkammare plocka fram hyllagda kunskaper och söka flytta över dem i lill’ Eriks vakna, vetgiriga huvud — ty vaken och vetgirig var han — och full av formsinne och känsla för klang.
Och god var han.
Utan godhet kan man inte dikta om lidandet.
Jag trodde, trodde så säkert att han skulle bli var diktare-Messias, ty borde inte han vara svept i det underbaras skimmer?
Han var inte mer än 12 år, när han skrev sin första poetiska sägen.
Ah, vad Ragna och jag beundrade den!
Vi beundrade för övrigt allt han gjorde.
Ragnas religiösa extas hade nu blivit en personlighetskult igen.
Ibland undrade jag, om hon glömt den rätta Erik — men så var det nog inte — det var nog bara samma tråd, som fortlöpte så lika stark genom dem båda, att hon inte längre kunde skilja dem åt.
Många gånger föreslog jag, att vi borde sätta lill’Erik i skola — men
Ragna blev vit inför bara tanken — och själv var jag inte säker.
Kanske var det allra rättast att fostra honom enbart häruppe, att inte späda ut honom — att låta honom dricka storheten oblandad?!
Så kom hans andra dikt — då var han aderton år — nästan en man.
Du må tro att hjärtat darrade i mig, när jag höll papperet i handen.
Det gällde ju så mycket för mig, för oss.
Nå ja, vacker var ju dikten, vacker som reflexsolsken.
Allt vad
Ragna givit honom, kom igen i utspädd form.
Musiken fattades!
När han fyllt 20 år, kom det ett främmande vinddrag i honom, ett vinddrag, som förde torka med sig.
God var han ju alltid fortfarande, utan all förmåga att »trampa», men bondens begär att samla och spara stack fram.
En dag sa’ han, att han ville läsa skarpt för att bli »något riktigt» — helst präst.
»Han kände kallelsen att få lägga ut ordet!»
Och nu är han något »riktigt» en ståtlig grannordspräst.
Naturen hade gjort det mesta möjliga gent mot sig själv och föll åter inom bräddarna ...
Ragna är hos honom och är så lycklig som dagen är lång; för henne är och förblir han Erik upp i dagen.
En ljus sympatisk personlighet blir han ju alltid .. men ...
Han skickar mig verser ibland.
Jag önskar han inte ville göra det ...
Jag har sörjt över honom mycket, sörjt över vår förlorade diktare-Messias; men det var ju dumt, ty han var ju ingenting annat än en naturens bastard efter allt.
SOL-HANS
Han kom emot mig som ett strömmande solsken där på stigen.
Håret låg i ljusa lockar tätt intill huvudet, ögonen voro blå som sjön i morgonväkten, leendet var lyckans och talet var sång.
Han bar konvaljer i hatten och vid bröstet, och i handen höll han en stor knippa av samma sorts blommor, som ännu hade mull kring roten.
Hans steg voro lätta, och ibland strök han med kinden mot axeln, som om han under rocken burit någon dold skatt.
Klädseln var turistens, och han ropade mig an för att få veta, »om det ännu var långt till byn».
Jag var så törstande efter en människoröst just då — jag hade drömt mig trött och tänkt mig trött — jag var så snål efter att få hålla av — och han var så härlig — Solguden själv!
Aldrig hade mitt hjärta så dragits till en främling förut — aldrig!
Att låta honom genast lämna mig kunde jag helt enkelt inte, och så sade jag nästan bedjande:
»Solen sneddar redan — vill du inte vila ut hos mig?
Till byn är ännu en backig och tung-gådd mil.
Du är nog trött?»
»Trött?»
Du skulle ha hört hans skratt?
Det bröt fram som en dansande bäck, som en jublande ungdomshymn.
Så nickade han och fortsatte vägen.
Jag försäkrar dig det kändes som om all livets lycka stått utanför mitt tjäll och nekat att stiga in.
Jag skäms att säga det, men jag följde honom på avstånd, följde som man följer ljuset.
Mina långa, knäiga skogsvandraresteg föllo som tunga stenar in i hans lätta, rytmiska gång.
Jag hörde det, men jag stannade inte ändå.
»Varför följer du mig, gubbe?» frågade han.
Gubbe!
Jag, som var i min mandoms fullaste kraft, men ordet sårade mig inte från honom.
Tvärtom, jag sänkte skuldmedvetet huvudet; jag hade ju ingen rättighet att följa honom.
Nu skrattade han igen, men denna gång en kvinnas fina, förståendefulla, litet segerstolta skratt.
Så nickade han, och så ryckte jag upp bredvid honom, inom två minuter gående lika ungt och käckt som han.
Jag fick veta, att han var student och hette Hans.
Vad han hette mer, brydde jag mig inte om att minnas.
För mig var han redan då »Sol-Hans», och Sol- Hans står det på minnesvården, rest i hjärtat.
Han talade snabbt och litet avbrutet, oupphörligt kastande på huvudet för att från både höger och vänster insupa allt, värt att se.
Han hade gåvan att upptäcka undren, det märkte jag genast, och att förstå dem.
Pannan var tänkarens, blicken innerst drömmarens, men munnen var en flickas oplockade ros.
»Är du inte rädd att gå här uppe ensam i obygdsskogarna?» frågade jag till sist, redan så ängslig för honom som en mor för sin senfödda älskling.
»Rädd?»
Han log.
»Är du rädd, gubbe?»
»Ja», svarade jag ödmjukt.
»Man blir rädd här, därför att man alltid är den minsta!»
Hans vackra flickläppar krökte sig i trots, och så påskyndade han stegen, ökade dem till en slags sviktande rytm, som nästan gjorde mig rusig av ungdomskänsla och ungdomsmod.
»Varit olycklig med?
Säg, gubbe?» flög frågan ur den omkring oss vinande luften.
»Ja», svarade jag lika ödmjukt.
»Hur skulle jag eljest ha lärt känna lyckan?
Den vackra läppbågen spändes i blodrött trots igen.
»Visst visst», svarade jag ömt.
»Vem skulle väl ha nänts göra dig sorg?»
Han ryckte till och stirrade framför sig.
Jag tyckte, att det föll mörker från de blå ögonen ut i solljuset omkring honom.
Men bara ett enda kort ögonblick syntes skuggan.
Så log han igen och talade sorglöst.
»Mor var sexton år, far var tjugoett, när jag föddes.
Sådant blir glädje av, förstår du, gamle.
Men nog har jag varit hatad.
Och vet du, vem som hatat mig?
Jo mor, hon, som bara kunde ett helt — att vara sexton år en gång.
Han hejdade sig plötsligt och kramade konvaljerna i handen så våldsamt, att de skälvde till av dödsångest.
»Du gör dem illa», sa’ jag enkelt.
Ögonblickligen doppade han de sårade blommorna i en bäck och lade dem sedan ömt och varsamt på turistränselns platta överkant.
»Du ska’ inte tro, gamle, att det varit ’synd’ om mig.
Ah, nej!
Glädjen har ingen kunnat bryta ur mig, och styvfar, den av föräldrarna anskaffade namnskylten, har älskat mig, han, tusen gånger mer än sin egen tama vardagsavel.»
Det var tårar i rösten — för den som hörde väl.
De där tankarna hade nog bulnat och värkt i honom länge — min sympati blev lancetten.
Hur strålande lycklig var han inte, hur vacker och hur älskvärd!
Han talade om naturen, om Uppsala, om kamraterna, om sin arbetsglädje och sitt arbetsmål.
»Att leva i sol och dö i sol — genom att leva livet för andra.»
Skuggan skar ut allt djupare uddar i skogstopparna.
Jag visste, att jag borde lämna honom, men jag följde honom ändå, feg i min fruktan att kanske aldrig få se honom mer.
Vägen var tröttsam, idel ändlösa myrar och skyhöga backar — till sist förlorade han tålamodet.
»Finns det ingen genväg?» frågade han otåligt.
Ungdomen i honom var redan trött på det »evigt enahanda».
»Jo», svarade jag lugnt.
»Det finns en genväg, men den är inte farbar, ty vårdisen ligger ännu, och knappt är den farbar ändå.»
»Nu är du rädd, gubbe?» log han.
»Så är jag», svarade jag.
»Rädd för två — eller kanske för tio.»
Hans handtryckning, när jag äntligen kunde förmå mig att skiljas vid honom, värmde ända in i hjärtat.
Solblod ger annan värme än vanligt blod ...
»Jag vet, att du aldrig kommer att glömma mig, gubbe!» ropade han bakom mig med sin friska, litet segervissa röst.
Han kände sin makt.
Nå, var det underligt?
Jag vinkade med handen en bekräftelse på hans ord.
Då sprang han tillbaka, tog mig i famn och tryckte sin ena bukett konvaljer i min hand.
Så fortsatte han vägen i solljuset, och jag vek av in i skogen, åter bliven en ensam och barnlös man.
Jag vet inte, hur länge jag hade gått, kanske en halvtimme, kanske mer, när mina fötter stannade av sig själva som inför en gapande avgrund och iskall svett bröt ut på pannan.
Jag var för gammal att inte akta på slikt.
Men vem gällde varslet?
»Fara, fara!» ljöd det i luften omkring mig.
»Fara, fara!»
Gud i himlen, vem gällde varslet!
Hastigt vände jag om och började att springa utan att veta varför eller varthän.
Men så kom vissheten som ett spjut, slungat mitt i hjärtat.
Hans, Sol-Hans, ensam ute på dödsmyrn, gällde varslet!
Gud i himlen, varför nämnde jag att en genväg fanns?
Men nu var bara att tänka, tänka snabbt.
Och jag tänkte snabbare än tanken själv den gången.
Så vek jag av, skar över en rödjning och började springa, lugnt och beräknat, ty jag visste med vem jag kappsprang.
När jag kom ut på landsvägen, fick jag se Olof i Sjö stå och gapa med huvudet vänt mot dödsmyrn.
Det behövdes inte mer, för att jag skulle förstå.
Olof var en slö, en som alltid började med det minst viktiga, när han skulle berätta något.
Naturligtvis hade han börjat med att beskriva var genvägen gick fram i stället för att säga, att den bar till död för en och var, som inte kände till varje tuva, varje strå, varje skiftning.
Men nu var inte tid att harmas!
Jag ropade till Olov att skaffa rep hos torpar Karl, och så störtade jag ut på myrn, som glödde blodröd i kvällssolen och var lockande och fager som en kvinnas blomsterprydda barm.
Gud, Gud, varför tillstadde du det ...!
Aldrig ha fötter flugit snabbare än mina gjorde den gången, och ändå beräknade jag fortfarande varje andetag, varje steg.
Jag måste orka hinna upp honom.
Jag måste!
Till ropstenen var faran inte så stor; dit gällde det bara att följa stigen.
Äntligen fick jag långt borta se en skugga, som växte och krympte ihop och hade som tre rörliga armar.
Det var han med sin höga stav.
Han gick så lätt, att själva gungflyn tycktes säker under hans fot.
Jag vågade inte ropa, förstår du, av fruktan att ...
Ett enda falskt steg kunde ju vara nog.
Myrn glödde allt blodrödare, och dess tusendetals små vattenpussar började glindra som grymma, sugande ögon.
Om han bara vid ropstenen vek av till höger, där vägen gick i en stor kurva, då vore han räddad.
Men myrn bredde ut sig så fager och lockande just mot vänster — och gångstigen syntes just där så säker och fast.
Nu fick jag se att korset, eljest uppsatt till varning, blåst ned — kanske för längesedan.
Hit kom ju nästan aldrig någon.
Jag hade inte tid att följa stigen längre, jag sprang i snedd, sprang på dödens utsträckta händer, men jag var honom för snabb, alldeles för snabb.
Sol-Hans var nu vid ropstenen.
Han stannade, tvekade ...
Bönen hann inte lämna mina läppar, men den satt i mitt hjärta.
Ramlade himlen, föllo stjärnorna ned, blev jorden till spillror och flammande eld!
Så kändes det för mig, han vek av till vänster!
Nu ropade jag.
»Hans, Sol-Hans, hjälp, hjälp, gubben dör!
Hans — Hans, hjälp!
Gubben dör!»
Aldrig har ett människobröst utstött mera förtvivlade rop, men den vida myrvinden slet sönder ljudet i smulor.
Ångestsvetten i min panna var nu kall dödssvett, men ändå tvingade jag mig att knäböja för att genom stillhet ge ljudet större styrka.
Då såg jag att myrn andades.
Må Gud hjälpa honom, den andades, andades efter rov!
Jag satte händerna för mun och ropade vilt, knappt mänskligt längre:
»Hans, Sol-Hans, vänd om!
Döden, döden!»
Han hörde mig inte, och myrn andades allt häftigare, de klara vattenögonen glindrade allt snålare, och det röda djupnade allt mer och mer i blod.
Jag kastade bort ränseln, jag kastade bort rocken, jag slet upp skjortan — jag sprang inte längre — jag tog språng.
Redan kunde jag urskilja konvaljerna på hans ränsel och den solljusa nacken.
Jag såg honom, inte som bara en form, utan jag såg honom.
Då ...
Gud, Gud, varför tillstadde du det!
Varför tillstadde du det!
Ropet jag hörde var inte starkt, intet fult, ångestfullt skränande.
Det liknade mest ett strängaspel, som sprang.
Dödssvetten i min panna blev varm inför detta; var enda nerv spändes nu, när det gällde att rädda honom från det säkra.
»Rör dig inte, min gosse!» ropade jag.
»Rör dig bara inte, gossen!
Jag kommer strax.»
Han vände huvudet emot mig och log, log.
Så flög något mjukt och grönt genom luften upp på ropstenen — det var hans plånbok, »minnet», han nyss visat mig.
Åh, den rörelsen, den rörelsen!
Men det var nog hans gåva att först tänka på andra, sist på sig själv.
Ropstenen gav mig fast mark, och jag kämpade om honom, kämpade med tjugo mäns styrka och med hundra mödrars kärlek.
Men vad kunde människokrafter uträtta mot alla dessa tusende, sugande dödar?
Mörkret var djupt i hans öga först, förtvivlan bodde där, ungdomens hela skälvande livslängtan bodde där, dödsångesten bodde där.