Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I allmänhet om den oorganiska, krystalliniskt regelmässiga massan, om stenrikets former ha varit förebilden till den antika architekturen, hvars total-effect är: hvila på sig sjelf; så har den göthiskt-christeliga under medeltiden sökt imitera organismen, liksom i besegrande af massans tyngdskraft.
– Deraf det uppsträfvande, det lätta i dessa ofantliga massor!
– Skog, träd, vegetation synes ha varit förebilden.
Man ser det ock på den oändliga bladrika articulationen i former och prydnader.
En hög allée med sina flätade grenar är ju det tydliga originalet till gothiska pelaregångar och hvalf?
Hvilket redan föreföll mig, då jag betraktade den vackra alléen i Plöen. – Subjectift uttrycker denna rigtning en sinnets vändning inåt, ett själens upplyftande.
Dessa tempel sträfva uppåt, som en bön – de äro en bön – det yttre en bild af det inre.
– Och det är trons resignation, som uttrycker sig i denna oändliga, kärleksfulla flit.
Man har arbetat för sin Gud.
– Hur arbeta vi?
Jag har aldrig erfarit ett förunderligare intryck, än då jag stod midt i detta chor, hvilkas pelare skjuta upp liksom skyhöga träd och öfverst till ett hvalf förena sina kronor.
Det redan sjunkande ljuset bröts genom de höga fenstrens präktiga glasmålningar, och då den stora klockans djupt mäktiga ton med det samma gick fram genom hvalfven, kom den hjertat att bäfva, och, som man tyckte, murarna med det samma.
Jag måste tillägga följande ur Goethe’s Kunst und Altherthum.
”Se vi för det närvarande – skref han 1815 – de patriotiske Tyskarne ifrigt i tankarna sysselsatta att njuta af sina heliga Byggnads-minnesmärken, att bibehålla det halft fulländade, ja att återställa det förstörda; – så oroar oss den anmärkningen, att ej allenast penningemedlen äro otillräckliga dertill, utan äfven, att de dertill erforderliga konst- och handtverks-medlen äro fullkomligt utgångna.
– Förgäfves se vi oss om efter en massa menniskor, villig och förmögen till sådant arbete.
– Deremot lär oss Historien, att stenhuggare-arbetet i dessa tider drefs af ett stort, vidt utbredt och dock innom sig slutet skrå under de strängaste former och reglor.
Stenhuggarna hade i den bildade verlden fattat en ganska lycklig post, och höllo sig liksom i midten mellan den sköna konsten och handtverket.
De kallade sig ett Brödraskap, deras statuter voro af Kejsaren bekräftade.
Denna anstalt grundade sig på ofantlig menniskokraft och ihärdighet, och tillika på dessa jättelika byggnader, som nu alla på samma tid uppfördes och befordrades.
Otaliga inöfvade gossar, ynglingar, männer, utsådde öfver hela Tyskland, arbetade i alla stora städer.
Öfvermästarne för denna härskara suto i Cöln, Strassburg, Wien och Zürich.
Hvar och en förestod sitt district efter det geographiska läget.
– Underrätta vi oss om de inre förhållanden i detta sällskap, så möter oss ordet:
Hytta, först i egentlig mening betecknande det brädskjul, i hvilket stenhuggaren förrättade sitt arbete, sedan i oegentlig mening, en samlingsplats för privilegierna, archiverna och utöfningen af sällskapets rättigheter.
Skulle nu skridas till verket, så förfärdigade mästaren en ritning, som, gillad af dem, för hvilkas räkning byggnaden skulle uppföras, förblef, såsom ett document, jemte den derpå grundade öfverenskommelsen, i konstnärens händer.
Ordningen för lärgossar och gesäller, deras antagande och lärande, deras techniska och sedliga åligganden voro på det nogaste bestämda, och det hela lifvadt af den laggrannaste hederskänsla.
Deremot njöto de stora fördelar, äfven den högst verksamma, att genom hemliga tecken och ord göra sig öfver hela verlden bekanta för sina konstförvandter.
Man tänke sig en oräknelig massa af menniskor så organiserad, genom alla grader af färdighet, gående mästarne tillhanda, vissa för lifvet om dagligt bröd och arbete, för ålderdom och sjukdomsfall skyddade, af Religionen hänförda, af konsten upplifvade, genom seder tämda; och man begynner begripa, huru så ofantliga verk kunde fattas, företagas, och, om ej fullbordas, likväl tänkas såsom utförbara.
Lägga vi till, att det var lag och sed, att dessa ofantliga byggnader uppfördes för dagspenning, på det att den noggrannaste fulländnig måtte kunna sträckas äfven till de minsta delar; så må vi väl lägga handen på hjertat och fråga: genom hvilka medel kunna vi väl i vår tid frambringa sådant?”
Det är skönt och upplysande.
Och likväl förklaras saken ej af medlen, utan af ändamålet.
Och frågar man efter detta, är svaret det redan gifna: ”Man bygde af Religion.”
Det skall, sedan Cöln blef Preussiskt, ha varit fråga att fullborda denna underbara byggnad.
Men kostnaderna skulle blifvit omätliga, och Domkyrkan har, då staden år 1794 kom under Fransyskt välde (hvarunder den förblef till 1814), förlorat sina inkomster, så att redan vidmakthållandet af hvad som finnes är svårt.
Konungen i Preussen har emellertid anslagit 400,000 Rdlr i silfver till byggnadens reparation, och summan skall dock vara otillräcklig.
Cöln är en gammal stad.
Först ett Romerskt läger och en Romersk coloni (Colonia Agrippina, så kalladt efter Germanici hjeltemodiga gemål, eller, om man hellre vill, efter hennes afskyvärda dotter, Neros mor) framträder det sedan ofta i Romerska Historien.
Här blef Vitellius utropad till Kejsare.
Här var Trajanus Kejserlig Legat, då Nerva utnämnde honom till medregent.
Af de så kallade trettio Tyrannerne, uppehöllo sig flera i Cöln.
Här blef Sylvanus både utropad till Kejsare och mördad.
Man visar ännu stället i S. Severins-kyrkan.
– Flera christliga martyrer ledo i Cöln, Ursula med sina jungfrur, Gereon, till hvars minne Constantin den stores moder Helena här stiftade en kyrka.
Man ser ännu vid lågt vatten stenpelarne af den brygga, som Constantin sjelf här lät anlägga öfver Rhen.
Efter Normannatågens förödelser uppblomstrade staden åter.
Otto den store förenade den med Tyska Riket och öfverlemnade den åt sin broder Bruno, ÄrkeBiskopp i Cöln och Hertig af Lothringen.
Den blef ett hufvudsäte för Hierarchien i Tyskland, och så rik på andeliga stiftelser, att den kallades det Heliga Cöln, ett namn, som folket ännu gerna erinrar sig.
Under den andliga maktens skydd och i det fördelaktigaste läge blef det tillika en föreningspunkt för idoghet och handel, en betydande medlem af Hanseförbundet, med det samma frihetsälskande och stark nog att kämpa med sina andeliga Herrar.
Öfver 200 år varade Borgerskapets strider med ÄrkeBiskopparne, – den ofulländade
Domkyrkan är äfven ett monument af denna tid, – med längre och kortare mellanstånd, under hvilka staden steg i rikedom och makt.
Den kunde uppställa 30,000 stridbare män.
I de år som följde efter segern vid Wohringen – en liten stad i grannskapet – den 5 Juni 1288 – räknade Cöln 80,000 väfstolar i gång.
Den befästade sin republikanska författning; men denna genomgick, uti blodig oenighet mellan Patricier och Plebejer, Rådet och Handtverkarne, sina vanliga skifter; tills Reformations-seklets stora brytning äfven träffade detta försvagade samhälle, som utkastade det nya utan att kunna behålla det gamla och sedan har lefvat en ruins lif.
Väfverierna gingo till Flandern och Brabant, – handeln till Holland; och fördrifvandet af alla Protestanter ur staden, år 1618, befolkade Düsseldorf, Elberfeld, Crefeld, Solingen med idoga invånare, under att i Cöln 1400 hus på en gång blefvo öde.
Nyss före Fransyska occupationen 1794 funnos här 12,000 tiggare, hvilka för sitt bettlande hade bestämda platser, som ärfdes från föräldrar till barn.
– Den verksamma Preussiska regeringen gör hvad den kan för Cöln; och Rhenhandeln, som under Fransyska väldet fullkomligen upphörde, begynner återfå något lif.
Men intrycket af denna gamla stad är i det hela otrefligt, ödsligt.
Ett sjunkande samhälle visar sin obehagligaste bild i en fordom ända till smuts och trängsel öfverbefolkad stad, som begynner bli öde.
Emellertid har man här en verldshistoria i sammandrag.
Lemningar af Romerska murar, vägar och vattenledningar ses än.
– Cöln har haft sitt Capitolium (kyrkan Maria in Capitol bär deraf ännu namnet) – sin Campus Martius, – sina Patricier, (af hvilka 15 familjer vilja räkna Romerska anor – ibland dem en vom Geyer – hvad tycks? – såsom ännu en här varande dryckeslustig Senator heter) – sina Consuler med toga och Lictorer, som likväl ej ingåfvo Fransoserne någon respect o. s. v»
I särskilda delar af staden påminna der Franken thum, die Friesengasse, der Kattenburg, der Sassenhof, die Markomannenstrasse (nu Fredrik Wilhelmsstrasse, vid hvilken vi bo) om fordna nybyggare och invandrare; och i dess nära 30 kyrkor och capeller ser man prof på hela medeltidens architektur och målning, samt äfven märkvärdiga konstalster från senare tider.
Byggnader finner man här af alla stilar, ifrån den gamla Byzantinska, den första christliga i Vesterlanden, hvarur i 13de århundradet den Tyska eller Göthiska utvecklade hela sin rikedom, ända till den moderna, men smaklösa prydlighet, som visar sig i Jesuiter-kyrkan.
Af alla fästade – näst Domkyrkan – S. Maria in Capitol och S.
Gereon, förnämligast min uppmärksamhet.
Den förstnämnda är den äldsta i Cöln, stiftad af Plectrudis, moder till Carl Martel.
Choret, som skall vara från 8de århundradet, har ännu ej de spetsiga göthiska pelarhvalfven.
Den senare byggdes år 1066 af ÄrkeBiskopp Hanno på samma ställe, der det fordna af Kejsarinnan Helena stiftade, sedermera förstörda templet, stått.
I mitt tycke, äro dessa bägge kyrkor, efter Domen, de skönaste i Cöln.
Det herrliga hvalfvet i S.
Gereon med pelarne målade i blått och guld ger en praktfull anblick.
Ibland öfriga byggnader interesserade mig det så kallade Gürzenicks hus, såsom bevis på Cölnisk rikedom under medeltiden.
Denna ofantliga byggnad – nu pack- och våghus, – var fordom ett borgarehus, en enda köpmans egendom.
I dess stora sal, höllo Cölns borgare sina banquetter.
Här tracterade de Kejsar Maximilian I.
– Vid den återstälda Carnavalen förledne vinter utdelades till en i detta rum anstäld bal 2400 billetter.
Landet omkring nedre
Rhen och dess systerfloder
– Nederländerna i vidsträcktare bemärkelse – är högst märkvärdigt i den Europeiska konstens Historia.
Det har haft en betydande konstperiod före Italien.
Här återföddes först den stora kyrkmusiken, som sedermera i Italien utbildades, här målarkonsten med oljemålningens uppfinning.
Den gamla Nederländska Målareskolan är af Italien oafhängig.
Det är på den yngre, vanligen hittills ensam så kallad
Nederländska skolan, hvilken med den store Rubens steg till sin höjd, som Italienarne återverkat, ehuru deri bibehöll sin egna charakter.
Af gamla Nederländska skolor anses åter den i Cöln att ha varit äldst.
– Allt detta är så godt som ny upptäckt; ty de dithörande gamla mästares verk hade länge varit vanvårdade, föraktade; tills för 30 år tillbaka Fredrik Schlegel åter insåg och förkunnade deras värde.
Då vid samma tid
Fransoserne upphäfde flera kyrkor och kloster i Cöln, kom en mängd gamla målningar i dagen.
De fästade samlares uppmärksamhet och blefvo af dem räddade från undergång; i synnerhet genom de konstälskande bröderne Boisserée, hvilkas samling af forntyska målningar (nu i Stuttgard) sedan blifvit så berömd.
– Den nyligen afledne Canonicus Wallraf i Cöln var i detta, som andra afseenden, en ifrig samlare af sin fädernestads märkvärdigheter.
Köpmannen och Senatorn Liewersberg härstädes sammanbragte äfven på detta sätt till största delen sitt betydliga galleri.
Ibland de af dessa anledningar åter i ljuset framdragna verk är ett af de berömdaste altarbilden i RådsCapellet i Cöln, nu flyttad till en af Domkyrkans Capeller, och sedan bekant under namn af Dombilden.
Jag har mer än en gång besett den.
Det är en altartafla af träd med tvenne rörliga flygeldörrar, som tillslutna betäcka den egentliga taflan, men öppnade på inre sidan visa tvenne sidotaflor, så att det hela består af tre sådana.
Hufvudtaflan framställer de tre vise konungar af Österlandet, tillbedjande det på Marias armar hvilande Christus-barnet, den ena sidotaflan den heliga Gereon med sitt ridderliga, den andra den heliga Ursula med sitt jungfruliga följe, hvilka i Cöln under Kejsar Maximianus förvärfvade martyrkronan och jemte de tre vise konungar vördas såsom staden Cölns patroner.
Figurerna äro målade på guldgrund.
Om dem, särdeles Maria och barnet, kan jag blott säga, att jag aldrig sett Sinnets Helighet så uttryckt i målning.
Intet sträfvande eller medvetande af hvad man kallar det Idealiska!
Figurerna äro, som voro de tagna ur verkligheten.
Och likväl hvilken höghet och renhet, med denna sanning och trohet!
Dertill, hvilken obeskriflig färgprakt i tyger, kläder, ädelstenar!
Men det är en himmelskt oskyldig prakt.
– Man anser arbetet för det första steget ur det Byzantinska stela, presterligt föreskrifna Helgonabilds-maneret.
Skulle så vara, är det ett jättesteg; ehuru här visserligen ej ännu är konstens vakna frihet, utan hennes oskyldiga morgondröm.
Man ser, att hon slumrar, men drömmer gyldene drömmar i trons armar.
– Målaren är obekant.
Man läser på yttre taflan årtalet 1410 och har på mellanbilden velat läsa namnet Wilhelm, samt dervid erinrat sig, att i ett gammalt poem en konstrik målare Wilhelm af Cöln omtalas i slutet af 14de århundradet.
För öfrigt strider man, om taflan är målad med olja, eller blott öfverdragen med en fernissa, och om mästaren skall anses för en föregångare eller samtida till Johan von Eyck, som omkring 1420 gjorde sig berömd såsom oljemåleriets uppfinnare, men först mot slutet af sin lefnad uppenbarade denna hittills, äfven i Italien, obekanta konst.
Man målade förut med färger, upplösta i förtunnad ägghvita eller ett lim, kokadt af pergaments-strimlor, hvilket kallades att måla a tempera.
Visst är, att Dombildens mästare, genom den bibehållna guldgrunden, visar sig okunnig om ett annat steg, som konsten gjorde med Johan von Eyck, hvilken bortlade denna grund, ställde sina figurer fritt i rummet och uppfann perspectiven.
Dermed må vara huru som helst:
Dombilden står högt öfver allt hvad jag här för öfrigt sett måladt på guldgrund.
Ty jag såg flera gamla taflor af denna art i Senatorn Liewersbergs samling, hvilken ägaren – en gammal hedersman – med förekommande godhet sjelf visade oss.
I nedra våningen af hans hus träffar man, bland de forntyska taflorna, flera med dylik botten.
Här är samma sanning, samma trohet, särdeles i det liflösa, men för öfrigt dålig composition och teckning.
Derutinnan voro dessa taflor oändligt efter Dombilden, der man blott i Jungfru Marias arm och hand (på utanverket) och i benen hos några af Riddrarne å de inre taflorna, märkte det här deremot öfverallt framträdande magra, spinkiga, misstecknade i formerna.
För öfrigt innefattade denna samling sköna bilder ur konstens mer fulländade tid.
Dessa voro sammanstälda i öfra våningen af huset.
En Jungfru af Leonardo da Vinci – porträtt, som det tycktes,– intog mig i synnerhet.
Ägaren sade sig erhållit den af en familj i Cöln, som med skriftliga documenter kunde bevisa, att den i Italien blifvit af mästaren beställd.
Ett mindre ynglingshufvud af okänd mästare – den bedjande S. Franciscus af Van Dyk – ett gumme-porträtt af Denner – en hafs-utsigt af Vernet, (morgon, dimma, solen genombryter dimman) af den förunderligaste sanning – förträffliga landskaper af Nederländska mästare – fästade för öfrigt i synnerhet mina blickar.
I tredje våningen visade gubben oss sitt hus-capell, måladt och decoreradt i göthisk smak af en Dilettant.
Hos Assessor E. von Grooth (af samma slägt, som Grotius) sågo vi en ypperlig familje-tafla af Le Brun († 1694).
Den visar Jabach – en rik Cölner-Mæcenat på den tiden – i sin husliga omgifning.
Taflan finnes ännu i samma hus, och ägaren är en afkomling af beställaren.
Den gamle mannen är i synnerhet oöfverträffligt målad.
Målaren har äfven på denna tafla framställt sig sjelf med pallet och pensel i handen.
Jag kan ej förbigå att omtala tvenne mina förnyade kyrkbesök.
I kyrkan Maria in Capitol visas en märkvärdig tafla af Albrecht Dürer (föreställande Apostlarnes förströelse efter Marias död) – förträffligt tecknad – kraftfull – ej behaglig.
Förträfflig deremot i högt mått, synes mig ett i Fresco måladt capell till samma kyrka, stiftad af en bland Cölns borgmästare.
Man ser på ena väggen öfverst Christi förklaring i färger – sedan i tvenne afdelningar under hvarandra flera Apostlar, manliga och qvinliga helgon, grått i grått.
Det är en helig, djup enfald, en himmelsk förtjusning i dragen af dessa figurer: näst Dombilden det skönaste af det slaget jag i Cöln sett.
– En skönhet af annat slag är Petri korsfästelse i S.
Petri-kyrkan – Altartafla af Rubens, – bortförd af Fransoserne, nu återvunnen.
Ämnet är i högsta grad pinligt (Aposteln korstfäst med hufvudet nedåt), men måladt allt hvad målas kan, med ett lif, en eld, hvarom man ej gör sig begrepp.
Rubens föddes här 1577.
Man visar än huset.
Det är samma, i hvilket den landsflyktiga Drottning Maria af Medicis dog.
Man kommer nästan ej in i en catholsk kyrka, utan att träffa någon bedjande, hvad tid på dagen som helst; ty kyrkorna stå öppna.
Det aldrig afbrutna, det continuerliga i catholska gudstjensten är någon ting vackert.
Deremot stötes Protestanten af så mycket annat – af de ofta på en gång rysliga och granna crucifixerna, – af de som dockor utklädda helgonabilderna – (jag har sett Jungfru Maria med styfkjortel och bjäfs, och i skötet en fullvext Christus, prydd med en siden-coeffure, som skulle föreställa en krona, men liknade en grann nattmössa) – af det ofta tanklösa, tomt ceremoniösa i messan – af anslagen om fullkomlig aflat på så och så lång tid, emot besökande af vissa kyrkor.
Jag läste på kyrkmurarna här sådana plakat med tillstånd af nu varande Påfve.
– Catholske Theologerne må säga hvad de vilja om rätta meningen af detta aflat.
– Folket anser det för en beviljad syndaförlåtelse.
– Det finnes i Calholicismen en theologia plebeja, der alla de missbruk få gälla, hvilka kyrkans lärda Theologi förskönar, förmildrar eller till och med förbjuder.
– Jag säger detta i synnerhet med afseende på ett ej illa skrifvet försvar för catholska Theologien, som jag köpte i Münster och nu läst under vägen.
Stuttgard d. 17 Aug.
Vi befinna oss sedan i går i denna Würtembergska hufvudstad.
Ett par dagsresor till skulle föra oss inom Schweitziska gränsen.
Vi äro redan mycket närmare Italien än Östersjön.
Vi ha nått den sydligaste punkten af vår utflykt.
Den skulle ej en gång ha sträckt sig hit, om ej vid vår ankomst till Mayntz M*** nödvändigt velat se det vackra, genom Amalia oss välbekanta, Heidelberg, och i Heidelberg jag ej kunnat vända om, utan att här uppsöka den Boisseréeska målningssamlingen.
Emellertid ha under vår hastiga framfart min Correspondence blifvit efter.
Jag får först här tid till ett bref, som må tillökas med några redan fullskrifna blad i min lilla Dagbok.
Den 6te reste vi från Cöln till det närbelägna vackra, vänliga Bonn, der vi genast uppsökte den hederliga Ernst Moritz Arndt, vår vän sedan i Sverige, nu Professor vid härvarande Universitet, men förbuden att läsa, såsom misstänkt för demagogische Umtriebe.
Han emottog oss med öppna armar och blef vår ledsagare på en interessant promenad.
Vi sågo den nya Universitets-salen, som man höll på att måla al fresco.
De unge målarne voro, såsom jag tror, Cornelii disciplar.
Cartonerna till målningarna behagade mig mycket, mindre sjelfva utförandet, hvars colorit syntes mig något hård och skrikande.
Kanske den mildras med tiden.
Arndt hade den godheten att införa mig hos den berömde Niebuhr, till hvilken en gesäll i den Historiska Professionen, såsom jag, med vördnad ser upp.
Han var vänlig, följde mig ett stycke omkring i staden och till en närliggande trädgård under allehanda samtal och frågor, ibland annat om utgifvandet af våra Gamla Lagar, ett företag, hvaraf man i Tyskland väntar sig mycket.
– Han föreföll mig såsom en enkel, bestämd, skarpsinnig, helt och hållet på sak ställd man – för öfrigt med den utmärkta och dugtiga personlighet, som man vanligen finner hos män, som i en stor sak känna någonting öfver sig.
Hos Arndt och hans älskvärda familj tillbragte vi en skön afton, i hans trädgård, vid Rhen-stranden, omgifna af vinrankor, och drickande Rhenskt Bleckert, som vext på stället.
Qvällen var sval och lugn, utsigten gudomlig.
Du kan dömma, hur det smakade, att i denna omgifning höra Arndt med all sin liflighet tala om Sverige, om gemensamma vänner, ja, om mitt hem och min far, som han mycket väl mindes!
Den 8de Aug. från Bonn.
– Ej långt från staden höllo vi, och bestego, vid den täcka byn Godesberg, en ruin på en brant klippa, hvars nedra sidor betäckas af vinrankor.
Ett högt torn står ännu qvar, temligen oskadadt.
Man utgifver det för ett Romerskt kastell.
Men var det murverk man i Cöln visade mig såsom Romerskt verkligen sådant, så är väl detta svårligen något Romerskt arbete.
– Der uppe har man en herrlig utsigt, öfver Bonn, Cöln, hela den fruktbara af Rhen genomskurna slätten.
Midt emot på andra sidan floden, upphöjer das Siebengebirge, nu helt nära, sina sju, höga, fordom borgbekrönta, spetsar.
– Utsigten från Godesberg öfverträffas dock af den man njuter från det något sydligare Rolands Eck, också en hög klippa tätt invid Rhen, med ruinerna af en gammal borg på spetsen.
Folksagan förmäler, att hit kom i forntiden Roland, den berömdaste af Carl den stores kämpar, förälskade sig i Borgherrens dotter skön Hildegard, fick hennes ja, och drog bort i kriget.
Efter ett år kom en annan
Riddare åter och berättade sig sett Roland fallen och dödad.
Hildegard dolde sin sorg i klostret och när Roland sjelf återvände, fann han sin brud såsom Nunna.
Då har han på den klippa, som ännu heter Rolands Eck, byggt sig en enslig koja och i två år setat med ögonen fästade på det nedanför liggande klostret, tills han en morgon såg Hildegards graf gräfvas på kyrkogården.
Då dog han.
Det är samma ämne, som Schiller behandlat i sin Riddar Toggenburg; ehuru han, jag vet ej hvarföre, förlagt skådeplatsen till Schweitz.
Det roade mig att här ihogkomma min enkla melodi till denna sköna Ballad, som du så ofta sungit för mig.
Klosterbyggnaden finnes ännu på en täck liten ö i Rhen, hvilken derföre heter Nonnenwerder (Nunne-ön).
Nu är i dessa fordom åt andakten helgade salar ett godt värdshus, der vi intogo en glad middag.
Tvert emot Rolands Eck, på andra sidan ligger det högsta af Siebengebirge, den nästan lodräta klippan Drachenfels, så kallad, emedan fabelhjelten Sigfrid, hos oss Sigurd Fofnisbane, der skall vunnit den berömda af Draken bevakade skatten.
Besynnerligt nog, hörde jag i min ungdom, att samma skatt ligger i Kihlsbergen i Nerike.
Så bygget
Sagan öfverallt sitt lätta hus vid sin gång öfver jorden.
Tillsammans se Drachenfels och Rolands Eck ut såsom tvenne jättelika dörrposter till ingången af den egentliga Rhendalen, som här för oss börjar.
Nonnenwerder med sina lummiga träd ligger som en blomsterkvast kastad midt i denna port.
Bergen gå hädanefter nästan alltid ända in till Rhen.
Deras sidor prunka af vingårdar, deras hjessor kransas som oftast af förstörda Riddarborgar.
Dessa gröna berg visa de mest afvexlande former, och små snygga städer med sina blanka, hvita hus och kyrktorn uppresa sig liksom ur sjelfva vattnet vid deras fot.
Här förändrades vårt resesätt.
Vi hade hittills mest begagnat hyrkuskar, som på accord föra en, om man vill, från ena ändan af Tyskland till den andra, och merendels ha sköna hästar och ganska goda vagnar.
På Rhen, der ännu (1825) ej ångbåtsfarten vunnit rigtig burskap, gifves en egen båtfart emellan Mayntz och Cöln på de så kallade Wasser-Diligencerna, af hvilka en från hvardera stället afgår hvarje dag.
Uppföre
Rhen – vår kosa – dragas dessa fartyg af hästar.
Vi föredrogo att hyra oss en egen liten båt med trenne karlar, af hvilka alltid tvenne ömsevis drogo, under det en styrde, och vi hade ej skäl att ångra oss.
Våra båtkarlar voro ganska hederligt folk; och jag måste, emot den gamla meningen, äfven ge de så illa beryktade
Tyska postillonerna och kuskarna ett godt vitsord.
Höfliga och villiga ha vi åtminstone alltid funnit dem.
Aftonen var lugn och sval.
Vi fingo ostörda njuta af de vexlande, högst pittoreska utsigterna.
Snart skymde det på.
L*** framtog sin flöjt och blåste gamla Svenska visor.
Det är en egen hemlighetsfull kraft i dessa gamla melodier.
Vår båt flöt sakta fram.
Hela naturen var tyst.