Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi trygga oss härvid till h. m: t konungens ord på rikssalen vid riksdagens öppnande år 1888: * Min allvarliga sträfvan är att åt de förenade rikena bevara ett fredslugn som varit ostördt allt seda ?i min frejdade stamfader besteg deras tron, samt bibehålla det vänskapliga förhållande som varit och är rådande mellan oss och alla främmande makter »; ty h. m: t konungen är naturligtvis från sin höga ståndpunkt bäst i tillfälle att öfverskåda ställningen eller finna, att en ändring i det system af sträng neutralitet under inträffande krigiska förvecklingar, som h. m: t konungens höge fader den 15 december 1852 proklamerade och med anledning hvaraf rikets ständer den 8 april 1854 uttalade » sin djupt kända tacksamhet för det visa förtroende hvarmed h. m: t konungen vårdat de förenade rikenas fördelar, sjelfstädighet och ära » och som Sverige till sin lycka haft välsignelse af under en lång följd af år, skulle — oaf-sedt den oerhörda faran och de oberäkneliga följderna af deltagandet i ett krig under nuvarande förhållanden mellan Europas stormakter, uti hvilket krig Sverige alltid måste komma att spela en » statist » roll, — kunna, bland mycket annat, föranleda till sammanstörtandet och tillintetgörelsen af den » frejdade stamfaderns » mest storslagna verk — föreningen af de båda beslägtade folken å den skandinaviska halfön.Tack för brefvet!
Svar till hr C.
D. af Wirsén på hans bref i tidn.
Land », N: o 49 *.
Det var mig lika kärkommet som oförraodadt att hr Wirsén skulle ha vänligheten akta på mina ord i denna tidskrifts Februarihäfie.
Jag hoppas derför innerligt, att alltid något af det jag der sade skall kunna direkt eller indirekt inverka på hr Wirséus sätt att bedöma literära företeelser, då hr Wirséns uppmärksamhet nu blifvit fastad på den kärlekens nitälskan, hvarmed Christi stridsmän, oberoende af personliga förhållanden, sympatier eller aversioner, böra verka sin Herres verk på jorden.
Om blott det minsta
* Dä förf.
till » Fördömelsens boningar » till red.
insände ofvan-stående, hade han måhända icke tagit kännedom om » Vårt Lands » näpna stilprof den 2 (5 sistl. mars, deri denna utmärkta tidning betraktar forf.
såsom svarslös, derför att svaret lät något vänta på sig.
Att svara genast och svara dumt, är mera i » Vårt Lands » genre, och om tycke och smak bör ju ingen tvista.
Eftersom red.
af » Dagens Krönika » blifvit i ofvannämda nummer af » Vårt Land » särskildt apostroferad, må vi emellertid för vår del anmärka, att de » beskyllningar », Volontaire skall hafva gjort d: r Wirsén, gälla hela den skola han tillhör; hr W. är icke specielt utpekad i förf: s reflexioner öfver det egendomliga deri, att t. ex. låta naturalismen vara berättigad om den förekommer hos Horatius eller Boccaccio, men vederstygglig om den yppar sig hos en nutida skald eller novellist.
1 det redan i förra häftet af oss citerade brefvet till Dahlgren yttrar J.
H. Thomander ytterligare några ord som lämpa sig förträffligt att anföras.
» Icke ens mot Leopold — skrifver han — begår man den orättvisan, att låta » Den vackra bedjerskan » passera för en fläck på hans moralitet.
— — — Underligt, att Don Juan blir förtappad inför samma heliga domstol som kanoniserat Tom Jones, Tristram Shandy och Die Wahherwandtscha / ten. » — — —
När Thomander skref detta, var Byron en ännu omtvistad stjerna.
Månne ens hr Wirsén vågar bryta stafven öfver honom nu?
Krön.lilla frö slår rot, ekall jag vara glad och villigt foga mig 1 det misshag, hvarmed drifkraften till en förändring så ofta och så häftigt plägar omfattas här i verlden.
Ty beklagligen står det ej till, att jag för mig döljer, det jag från hr Wirséns sida åsamkat mig misshag i allra högsta grad.
Detta misshag tyckes något hafva förvirrat hr Wirséns annars så klara tankegång.
Efter att på första raden ha förklarat att han ej aktar bemöta min kritik öfver kritiker med ett enda ord, begynner hr Wirsén likväl detta redan å fjerde raden och be-finnes ännu å fyrtionde raden i sitt bref dermed sysselsatt.
Detta krafliga misshag i och for sig står i oförklarlig motsats mot den likgiltighet, hvarmed hr Wirsén upprepade gånger i iil säger sig upptaga mina välmenta hemställanden.
Denna likgiltighet återigen hindrar icke hr Wirsén att allaredan på femte raden beskylla mig for tvetalan.
Jag hade dels sagt att hr Wirsén » bragt fbrsmädelse öfver Herrans namn », dels att » han saknat allt inflytande säger hr Wirsén i sitt bref.
Om hr Wirsén haft godheten icke sätta punkt midt i min mening, skulle deraf framgått: » inflytande på literatu-rens utveckling och beskaffenhet i sitt land och att hans verksamhet länder till ingen nytta, minst till Guds rikes, ehuru den ger sig sken deraf. »
Är detta då att bringa ära öfver Guds namn?
För en person med hr Wirséns skarpsinne aktade jag det icke nödigt att särskildt utsätta ordet » godt » framfor ordet » inflytande ».
Jag gör det emellertid då nu, dertill af hr Wirsén sjelf uppkallad.
Dermed torde min tvetalan vara reducerad, svårare torde det ha for mig varit att utreda härfvan, om den bestått af en fbrsvarsvägran, följd af 40 raders försvar, eller ett starkt misshag, underligen paradt med en lika stark likgiltighet.
I dylika spetsfundiga frågor inser nog hvar och en att hr Wirsén är min mästare, h vadan jag härman-des doktor Luther tager af mig hatten och går förbi.
Dervid anländer jag till hr Wirséns försvar för sin kända bevis-metod för » dåliga böcker ».
Det är ett enkelt försvar.Han säger sig citera anstötliga stallen ur bocker der-for att folk inte annars tror honom om han säger att de äro dåliga.
Jag förvånas.
Icke har väl hr Wirsén gjort sig beryktad som sådan lögnare att folk behöfver misstro honom, om han endast säger att det finnes anstötliga ställen i den eller den boken utan att samvetsgrannt dessa ställen antyda, uppräkna eller afskrifva?
Hr Wirsén tycker vidare att de fula stallen, han brukar afskrifva eller beröra, visst icke äro de värsta.
Jag får då förklara att jag for min del ej trodde att det fans värre styggelser till i verldeu, än dem hr Wirsén uppräknar eller talar öfver i t. ex. kritiken öfver Tjenste-qvinnans son II.
Att de klassiska auktorerna i detta fall äro rika källor, var mig icke okändt.
Att den klassiskt bildade hr Wirsén äfven i detta är min mästare, torde efter detta icke kunna for allmänheten till min nackdel fördöljas.
Hr Wirséns fbrsvar är af den art att det nästan uteslutande innehåller tillvitelser mot mig.
Icke ett ord derför om min hemställan att icke se smuts öfveraUt i en bok, der en smutsig episod förekommer.
Icke ett ord — om den förklarande och inträngande.
kritik, hvartill jag rådde hr Wirsén vis å vis stora författare, såsom Björnson och Ibsen.
Icke ett ord — om de förlegade utländska böckernas onödighet, dit jag naturligtvis icke räknar de utmärkta förf., hr Wirsén till sitt harnesk håller fram, hvilket med litet ärlig och god vilja nog begripits.
Icke ett ord — om lämpligheten att icke recensera böcker, der man sjelf är afritad eller illa omtalad, eller om konsten att tiga ihjel, hvilken hr Wirsén synbarligen ej vill veta af.
Icke ett ord — om min vänliga hemställan att icke med hårda ord vända unga vacklande vid korsvägen stående själar in på deras gamla vägar igen.
Icke ett ord — om att likna den Herre, som icke med vredens pustar släcker ut den rykande veken, utan tänder den på nytt vid sitt stora af kärlek brinnande hjerta.
Allt detta var hr Wirsén likgiltigt
* Icke desto mindre — jag har mitt lilla hopp för mig.
Det är nog icke sä illa stäldt 6om det låter.
I handling vederlägger hr W. nog hvad han i ett ledset ögonblick sagt, och det Gud till ära, sig och alla till gagn.
Och lyckönskar jag varmt dertill.
Med lättadt hjerta öfvergår jag nu till de nya tillvitelser, som möta mig sedan det icke-tillernade men i alla fall hållna » försvarstalet * afslutats med samma förklaring som hrr Ola Hanson, Geijerstam, Strindberg, Lennstrand, Branting, Danielson, Jahnknecht m. fl.
pläga gifva om sig: » att ha skrifvit efter öfvertygelse och med föresats att bekämpa hvad jag ansett vara dåligt och vilseledande. »
Hr Wirsén tycks ej tro att jag detta gjort, hvarpåjag har äran svara att jag aldrig ett ögonblick tviflat på att hr Wirsén gjort det.
Som motsatsen följaktligen ej uttalats i min artikel, förstår jag ej orsaken hvarför hr Wirsén försvarar sig mot något, hvari han ej angripits.
Jemförelselsevis kan en vä-derqvarn anses mera ' retsam och mer motiverad att slåss med.
(En väderqvarn i ordets egentliga bemärkelse, ej bild-likt fattadt å la Fredrika Breraer, som en gång sade att literatörer och literatöser vore väl de mest gångande väder-qvarnar, vår Herre skapat.
Afven med fara att hr Wirsén liknar mig vid en sådan ujcs, hvilket han nog icke gör, går jag nu på vidare i hr Wirséns text, som utgöres af trenne lögn-förevitelser, som han kastar emot mig, den ena efter den andra.
Jag parar ihop de begge första: lögnerna om Boccaccio-och Kock-sympatier mot bakgrund af Zola och Goncourt-schavottering.
(» Ni eger ingen rätt att som anfallsvapen begagna osanna påståenden och Ni är skyldig att taga dem tillbaka.
Jag fordrar den saken af er *.
Med nöje finner jag nu, att hr Wirsén genom en med åren tilltagande religiositet ändrat uppfattning af dessa författare, hvilka hr Wirsén i sin ungdom och i likhet med sin studentgeneration läste och njöt af.
Men jag visste ej af denna åsigtsfront — se der min oskuld!
Nu tar jag gema tillbaka, gerua och med glädje --- hr Wirsénbehöfver dertill visst icke uppmana mig, allraminst så .... så ... lifligt, som det skett.
Misstyck ej mitt rad, men låt efter dessa ändrade signaler de klassiska fulingarne göra italienaren och fransosen sällskap, ty de äro inte bättre derför att de äro klassiska och oskadliga endast for dem, som ej förstå grekiska och latin, hvilket hr Wirsén dock gör till den grad att derutin-nan helt säkert ingen föregående Akademisekreterare kunnat sig med honom mäta, och ingen efterföljande heller, fruktar jag storligen.
Lögn III: att hr Wirsén går in på personligheter.
(» Men säkert är att Ni till dessa osanningar lagt en tredje då Ni insinuerar att jag som stickande krydda brukar antyda saker om literatörers privatlif.
Ni skall ej kunna uppleta ett enda ställe till stöd för Edert oblyga påstående ».
Hr Wirsén måtte icke förstå hvad det vill säga att gå in på personligheter och sålunda icke sjelf märka när han viker af in på detta området i sina » hundratals » kritiker.
Läser man uppmärksamt på och mellan raderna igenom hr Wirséns kritiker om t. ex. Björnson eller Strindberg, finner man lätt hvad hr Wirsén här vill trolla undan.
I Marshäftet af denna tidskrift har en signatur Yolunteer åtskilliga Wirsén iana af detta slag.
Vill man ej taga reda derpå, behöfver man ju blott läsa igenom det lilla brefvet till mig, V. Land N: o 49, for att se hur gerna hr Wirsén vill komma åt mig.
I samma vefva passar hr Wirsén på och en passant utvecklar sin kända princip att med fermeté förvexla » bof-ven » i en bok med bokens författare eller författarinna.
Detta vore nog klokast af hr Wirsén att icke så mycket tala om.
Det märkes nog ändå, der sådant är meningen.
Efter dessa trenne lögn-förevitelser kommer en ny lika stor som dessa ihop och nu får jag veta att jag gjort mig skyldig till indiskretioner ur privatlifvet i min artikel.
(» Ni tycks sjelf ej akta denna metod under er värdighet »).
Förskräckt ilar jag igenom min stackars artikel och hvad finner jag af sådant, som kan kallas » denna metod? »
» Antagom docenten X. antyder etc.
Men hvad skall docenten svara, om literatorerna vända sig mot honom ochbörja belysa docentens privatlif under ett längre uppehåll i t. ex. Paris?
Vare detta sagdt i största allmänhet till våra literatur-bedömares bästa, naturligtvis utan speciel hänsyn till någon eller några af dem! »
Jag är mycket olycklig, ty — häraf har nu hr Wirsén känt sig träffad.
Han är den ende, som klagat häröfver, offentligt, mig veterligt, likaså enskildt.
Jag ignorerade visst icke då jag uppstälde min liknelse att hr Wirsén varit både docent och i Paris, men jag var så säker på att ingen menniska skulle dervid komma att tänka på hr Wirsén, att jag ansåg min liknelse vara både trygg och grannlaga.
Nu deremot!
Nu ångrar jag mig tusendefaldt och ber hr Wirsén hjertligt förlåta att jag af okunnighet om rätta förhållandet rört vid ett ämne, som jag ej bort röra vid.
Och nu skyndar jag mig för bådas vår skull hasteligen från detta ämne, » alltför ljuft att röra vid », som kgl.
sekter Moll så stämningsfullt skulle säga.
Att » slika antydningar ur privatlifvet » böra vara » insvepta i slöjor, som göra dem oåtkomliga för laga åtal », deri tror jag hr Wirsén helt säkert har mycket rätt och får allmänheten här bevitna hr Wirséns djupa insigter i äfven denna sak, der jag ånyo i honom funnit min mästare i allo.
Nu har hr Wirsén så få rader qvar i sitt bref, att det är med verklig beundran jag finner hur behändigt han der lyckas koncentrera ännu diverse små helsningar till mig.
Att böija med talar afunden.
Hr Wirsén vill icke låta mig ha mitt anonymitets-vizir i fred, förmenandes att detta vizir är allt för beqvämt för mig när jag utkastar före vitel ser.
Jag tycker det går lika raskt när hela vackra namnet står inunder, eller hvad tycker allmänheten?
Nej, om denna åsigt och denna afund torde hr Wirsén bli helt ensam.
Går det icke bättre när man är en storskald, med alla Sverges damer och en stor del landets herrar som svurna beundrare, när man har en fast och briljant position på samhällstrappans högsta steg, när man inom societeten är fördelaktigt renommerad för hög grad af personlig älskvärdhet, fint urbant umgängessätt, sällsynt mild och behaglig karakter, sällskapstalanger af prima slag m. m. d.?
Ah, hr Wirsén, så hr Wir9én underskattar sig sjelf.
Det är nästan att gå med håfven.
Också har jag mycket rigtigt lagt i min lilla skärf.
Vore hr Wirsén fruntimmer, skulle jag nu komma med en förevitelse och det af ganska pikant natur:
» Ah, jolie et tendre Juliette Comment peut-on être si coquette h
Att hr Wirsén ej känner igen sina uttalanden i den form jag gifvit dem, är en ny olycka, men som jag bär ansvaret för.
Det är naturligtvis min eländiga formgifning som gör att hr Wirsén ej kan känna igen sin tankes vackra barn.
Ty icke vill väl hr Wirsén desavouera så högsinnade och granna saker, som han närande i sitt samtal med mig?
Åhnej, det är nog min formgifning, som bär skulden.
Men å andra sidan må man betanka att knappast C. Snoilsky har sådan form som hr Wirsén!
Alltså fins det mildrande omständigheter för mitt klumpiga återgifvande af de Wirsénska sköna orden.
Icke heller mins hr W. när vårt samtal hölls.
Det är ju förklarligt att hr Wirsén ej kan minnas alla de gånger han sår ut sitt snilles gyllne frön eller erinrar sig den obskyra person, som hade lyckan höra på, men den som en gång haft äran och glädjen tala vid hr Wirsén — den glömmer det aldrig.
Att hr Wirsén sålunda ej vill kännao vid mig, är ju mycket fattligt, icke riktigt smickrande för mig, förstås, men i alla fall mycket förklarligt.
Vårt » mystiska samtal » (som hr Wirsén så pikant säger) borde dock ha gått fritt för det löje, hvarmed hr Wirsén insveper både det och mig och sig, då han bestämdt förklarar att han aldrig sett mig, aldrig talat vid mig — mig, en maskerad person?
!Det der tycker folk är komiskt och påminnande om en eller annan munter karnavalfars.
Sjelfva Satan, hr Wirsén, kan ju förskapa sig till en ljusens engel!
På den saken alluderar hr Wirsén sjelf för resten strax derpå, då han förundrar sig finna en så from företeelse som mig i tidskriften » Ur Dagens Krönika ».
» Ur Dagens Krönika » tycker hr Wirsén icke särdeles om, synes det mig.
Som denna tidskrift, enligt hvad jag under hastigt genomögnaode af äldre årgångar funnit, hjelpt hr Wirsén att ansätta både Ibsen, fru Edgren, unga Sverge och Strindberg (det senare genom hr Branting — prok dolor!
) så kan jag ej annat än finna personliga skäl för deuna ovilja eller att i kritiker öfver hr Wirsén, hr Wirsén bland loford sådana som att i vissa fall öfverträffa C. Snoilsky funnit tadlande utlåtanden.
Men hr Wirsén skall veta att i våra tidningars och tidskrifters recensioner rosor och törnen vexla om, förutom i ett par mycket stränga organ, der hr Wirsén och jag säkert skulle råka mycket illa ut, om hr hufvudkritikern finge ögonen på oss, jag för min » osedliga&gt; beundran för författaren till Gengangere eller » Det flager » i min artikel i Februarihäftet, hr Wirsén för sina poemer om Kung Henriks älskogsstunder och Trädgårdsmästarens dotters bröllopstankar, begge naturligtvis lika » osedliga » ansedda som samme författares lilla näpna, alltför ljufva vers, der fastmön skrifver till fastman:
» I böijan skall min famn du sakna och ofta se p&amp; mitt porträtt.
Att ensam somna, ensam vakna går väl i början ej så lätt. »
Till svar på alla de förevitelser, som jag fått af hr Wirsén, vill jag söka försvara honom för en förevitelse, den nemligen att han icke ensamt för den goda sakens skull iklädt sig den literära korsriddarens rustning.
Man säger, att hr Wirsén årligen tager emot 6,000 kronor af tidn.
Vårt Land för de uppsatser han der skrifver.
Detta är helt enkelt icke möjligt.
Hr Wirsén sjelf med sin kända anspråkslöshet är den förste att erkänna, tar jag för afgjordt, att hans arbete i tidningen icke är värdt en professorslönvid ett universitet eller en rektorslön vid ett högre läroverk.
Hade hr Wirsén icke andra inkomster, då vore det ganska förklarligt att en välsinnad tidning på detta sätt ville sätta en välsinnad literatör i tillfälle att utan uppoffringar arbeta for den goda saken.
Men nu innehar hr Wirsén 6,000 kronor och fritt logis såsora Akademisekreterare, åtnjutandes förmodligen derjemte någon ersättning för de bidrag han stundom lemnar Posttidningen.
Alltså är det omöjligt att hr Wirsén tar emot någon ersättning för hvad han skrifver i Vårt Land, utan har jag tyckt mig höra att Redaktionen (med hr Wirséns högtidliga samtycke) dessa medel till missionen öfverlemnar, denna helga sak, för hvilken tidningens hufvudredaktör af lätt insedda, vackra skäl högeligen ifrar.
Och hoppas jag härmed ha tillintetgjort alla förevitelser i den vägen, kommande alla hr Wirséns bespottare på stor skam.
Allra sist gycklar hr Wirsén gunstigt med mig om min » gudaktiga ton ».
Detta är icke snällt af hr Wirsén.
An svårare mot mig blir hr Wirsén då han säger att min » gudaktighet » är ett experiment af mig under en signaturs mask: d. v. s. att jag i grunden är en allt utom gudaktig och af nåden fattad menniska.
Jag skall ej härom byta ord med hr Wirsén, men jag ber allmänheten se till huru detta hr Wirséns inträngande på min privata person låter sig förena med hans platonism-förklaringar rörande » det enskilda lifvet », hvilket naturligtvis i enlighet med slik gudlöshet måtte te sig allt annat än gudaktigt för hr Wirsén och hans läsare.
Emellertid medger jag gerna att detta utfall mot mig är både » insvept i slöjor » och » oåtkomligt for laga åtal », som hr Wirsén tillförene sakkunnigt satsen formulerat.
Hr Wirsén surprenerar mig till sist med att han alltid sätter ut sitt namn under sina uppsatser.
Man finner häraf att smädesången mot fröken Lotten von Krsemer (» Den gamla gåsen ») är af annan.
Detta gläder mig, liksom det bör glädja den aktade författarinnan.
För resten är ju hr Wirsén till yrket literatör och ingenting annat och bör väl derför hafva sitt namn utsatt på samma sätt som fru X., hvilken är operasångerska och in-genting annatf har sitt utsatt, under det grefvinnan Y. eller fröken Z. eller löjtnant N.
N., de der uppträda som dilet-tanter, göra detta anonymt.
Och att af oss två jag är di-lettanten, hr Wirsén mästaren, det har nog allmänheten längesedan insett af denna vår brefvexling, i hvilken jag så oändligen gerna drar det kortare strået, endast hr Wirsén hädanefter med eller mot sin vilja befinnes söka vilja verka med den Helige Andes visdom, klarare och mildare och ädlare uppfattad, i sitt ansträngande värf.
Hr Wirsén tog beklagligen illa upp att jag till detta måls vinnande önskade honom Guds upplysande nåd i allt rikare och rikare mått Ack, hr Wirsén, vår Herre Christus tog emot helsningar från både syndare och publikaner, och anstäld vid Kgl.
Tullverket är jag icke, så mycket skall hr Wirsén få veta om min privatmenniska, som aflägger honom sin bästa tacksägelse för det lifliga och djupa intresse, han i sitt literaturbref haft godheten att henne visa.
Men att jag är syndare, Gudi klagadt, det kan icke ens hr Wirsén kraftigare betona än jag sjelf.
Dock — vår milde frälsare var mild äfven mot sådana stackare, så mild .....
Blif derför ej ond då jag tillåter mig att trots allt upprepa denna önskan för Edert sanna bästa, min gode hr Carl David af Wirsén, och tack för allt det goda och sköna skalden Wirsén oss skänkt och skänker.
Tro icke att jag är ledsen på hr Wirsén för alla de beskyllningar, som jag fatt uppbära, utan tro att jag menar fullt ärligt och uppriktigt då jag slutar, som jag börjat, med ett varmt och hjertligt: Tack för brefvet!
Stockholm, Östermalm Torsd.
' 28 Martii 1889.
till » Fördömelsens Boningar » .Frun från hafvet.
Hvad Frun från hafvet må hafva för brister, hvilka fel från dramatisk, estetisk, moralisk synpunkt, med etjt ord hvad stycket icke eger, lemnar jag villigt derhän.
För mig har det synts att hufvudsaken vid hvaije produkt, af * hvad slag den vara må, är hvad den har, och hvad man deraf kan vinna.
Mitt första intryck af Frun från hafvet var naturpoesi.
En luftig stamning som dröjde kvar.
Någonting stilla, stort öfver dramat — som den bleka fjorden i en midsommarnatt » Redan titeln på norska var ju som ett stråkdrag på vågornas strängar.
Och alltigenom går det en underlig susande ton som från okända vidder — blott här och der afbruten af det vanliga lifvets klockspel.
Och hvilken bild af hafvet framskimrar ej i tusen små drag och blinkar genom styckets dramatiska flätverk.
Hafvet med himmel och vindar, i dess storhet och makt, med dess lif och befolkning, fiskar, sjö-foglar, ångbåtar, ingenting saknas för att göra denna tafla af det ändlösa, oändligt skiftande till hel och sann och skön.
Vid en djupare inblick i stycket gick denna stamning, som naturligt var, något förlorad: det första hela intrycket splittrades när man fixerade delarne, en efter en.
Småningom genom studiet af karaktärerna fyldes i stället sinnet af det i Frun från hafvet afhandlade menskliga problemet.
Dess närmaste enkla lösning är, som man vet, att äktenskapets bestånd förutsätter full och medveten frihet hos dem som skola välja.
Sådant säger man med skäl är en
* Oaktadt vi redan en gång haft en analys, hafva vi velat bereda plats för denna uppsats, då som man vet, förf.
star den talangfulla fram-stallarinnan af Elltdas roll s&amp; nära som möjligt, och som derför bör hafva ritt intresse.
24 » truism », som ej tarfvar många ord.
Hvad som uppfordrar till en förklaring är deremot den egendomliga uppställningen af problemet, framförallt hufvudpersonernas karakteristik, ty den utpekar tydligt nog, att skalden syftar fjär-mare än den första lösningen ger vid handen.
EUida är skildrad som slägt med hafvet I henne framgår en sådan mäktig personlighet som känner tvånget som en kväfvande luft från hvilken hon längtar ut till det fria otämda, hvars symbol är hafvet Eller med en annan i stycket förekommande bild, vattnet inne i de fängslade fjor-darne blir henne ljumt och slappt, det gör henne sjuk: det äktenskap hon lefver i är henne vordet till ett fängelse.
Hon gick in i det, eller lät sig dragas in i det som i en förmånlig affär.
Hon stod der så hjelplös och rådlös, och hvad gjorde hon så när Wangel kom och erbjöd sig att försörja henne?
Hon lät sitt fria val fara, höll sin fria vilja inne, gick som en bedöfvad och sålde sig.
Och nu är Nemesis här.
Ett äktenskap utan äktenskapets förutsättning kunde ej i längden tillfredsställa hennes fria ärliga själ.
Hon lider af det, fast hon sjelf knappast vet hvaraf.
Hon känner sig som en fånge och som en fånge går hon i sitt hem sluten, enstörig, sysslolös.
Hon tror i sjelfbedrägeri att det är Den främmande mannen som bär skulden, ty hon är » en menska som tänker i bilder ».
Och hon samlar på honom all den ängslan och förfäran som steg för steg drar henne mot vansinnets brant.
Då, i räddningens kanske sista ögonblick kommer denne » som skrämmer och lockar » sjelf, och löser genom sin blotta närvaro och med ett enda ord förtrollningen och försvinner så, lik en fantom som han är.