Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här ser man således den åsigt på det bestämdaste uttryckt, att (under de förhållanden, som anses önskliga), borde alltid de kapitaler, som af en eller annan orsak tillflyta landet, åstadkomma en tillökning i bankens »silfverförråd» och sedermera under form af »rörelsemedlet sedlar» spridas i landet; och när detta icke inträffar — något som jag skall söka visa icke kan ske —, så betraktas sådant såsom en högst bekymmersam omständighet.
Om också en dylik uppfattning af »rörelsemedlets» natur och vilkoren för dess tillväxt redan i och för sig måste förekomma besynnerlig, så kan jag dock icke neka, att hvad som mest väckt min förundran är, att det varit från en af Hrr fullmäktige i banken som denna framställning nu utgått.
Mig synes deremot klart — och jag hoppas kunna göra detta klart äfven för andra —- att bankens silfverförråd samt det för rörelsens behof erforderliga bytesmedlet, sedelstocken, normalt betraktad, är beroende nf helt andra förhållanden, än den tillfälligheten, att ett utländskt län upptages, eller att af någon annan anledning ett kapital indrages i landet.
Silfret, liksom hvarje annan handelsvara, rättar sig efter behofvet.
Men beholvet af silfver beror naturligtvis på dess användande, och silfver användes icke mer än på två sätt, nemi. för tekniska ändamål, såsom handtverksvara, och såsom mynt.
Det tekniska behofvet är temligen inskränkt, och ungefärligen detsamma alltid, och det är således egentligen blott användningen såsom mynt, (antingen direkt, eller såsom grund för sedelutgilning), som bestämmer qvantiteten af det silfver, som är behöfligt.
Att der H. IV. 53 514 Den 27 Maj f. m. utöfver öka tillgången pä denna vara vore tydligen utan något nyttigt ändamål, och det sker derföre icke heller annat än tillfälligtvis, på grund af särskilda omständigheter, i hvilket fall förhållandet likväl alltid snart återgår till sitt naturliga tillstånd.
Men om det sålunda är klart, att detta silfverförråd, som är föremål för så mycken oro och så mycket bekymmer, helt naturligt måste rätta sig efter den myntmassa eller det »rörelsemedel», landet behöfver, så är det också lika klart, att beloppet häraf beror på sjelfva rörelsen och på de anordningar, som finnas för cirkulationens befrämjande — hvilken sednare omständighet i detta afseende spelar en betydande roll.
Vid undersökningen af denna fråga vägledas vi emellertid af erfarenheten, som på ett ganska fullständigt sätt utreder förhållandet.
Det visar sig nemi., att det qvantum bytesmedel rörelsen erfordrat, d. v. s. den sedelstock, som i verkligheten varit utelöpande — således både riksbankens och samtliga privatbankernas utelöpande sedlar — med några få, eller egentigen blott en större fluktuation under längre tid hållit sig vid ett jemförelsevis föga varierande belopp, hvilket belopp sålunda måste anses vara det för rörelsen i allmänhet behöfliga.
Den af mig nu åberopade sammanlagda sedelstocken utgjorde vid realisationens början 1834 (den 31 Dec. hvarje år) i rundt tal 46 millioner; 1835, 45 millioner; 1836, 46 millioner; samt de derpå följ:de åren, resp. 47, 45, 46, 47, 44 millioner o. s. v, Ar 1847 ökades summan till 52 millioner, men n« dgick genast de nästföljande åren till resp. 48, 44, 43, 44, 44 millioner.
Under åren 1853—55 växte åter sedelstocken till 53, 64, 77 millioner, men aftog derefter ganska hastigt till 65, 54, 52, 51, och utgör nu omkring 56 millioner.
Man finner häraf att, med frånräknande af ett exceptionelt läll under några få år, hvilket likväl ganska snart återgick till sitt normala skick, har den utelöpande sedelstocken, under en lång följd af år, med anmärkningsvärd jemnhet bibehållit sig vid det belopp af något mera än 50 millioner, som sålunda tyckes utgöra rörelsens naturliga behof.
Det af reservanten framställda önskningsmålet, att bankens silfverförråd skulle öka sig till obegränsad mängd — enligt hans antydan med hundratals millioner — strider alltså mot sakens natur och kan derlöre icke inträffa.
Men ett sådant förhållande vore dessutom långt ifrån önskligt — det vore en grof misshushållning.
Att använda ett utöfver behofvet stort kapital, utan annat ändamål än blott för att bemedla rörelsen, är en ren förlust, och det anses derföre också med rätta såsom ett bevis på fullkomlighet i kreditanstalter och kreditbruk, när myntmassan kan inskränkas så mycket som möjligt i förhållande till rörelsen.
Vi hafva i detta hänseende på sednare tider här i landet onekligen gjort ganska betydande framsteg, hvarpå det faktum kan tjena till bevis att, fastän rörelsen så högst betydligt tilltagit, — hvarom alla uppgifter om handeln, vexelsluten o. s. v. bära vittne —, myntmassan likväl, såsom nyss visades, en - Den 27 Maj f. m. 515 tiast i ganska ringa män behöft ökas.
Mun intet land företer i sådant fall ett så lysande exempel som England.
Oaktadt dess rörelse är så ofantlig som vi alla veta, så uppgår den derstädes cirkulerande sedelstocken i sin helhet till endast omkring 26 millioner pund st. för England, och till 35 millioner pund st. förde tre konungarikena gemensamt.
Och denna förvånande omständighet kan endast förklaras genom de kloka och praktiska kreditbruk, som der äro rådande, ity att endast en ganska ringa del af liqviderna, nemi de mindre, verkställas med mynt, och resten blott genom invisningar och transferter från den enes conto till den andres.
Såsom ett exempel på omfattningen häraf må jag nämna, att endast i det s. k.
Clearirig-House i London, der dylika afräkniugar efter börstimman verkställas, uppgår beloppet af sålunda utförda liqvider, utan att ett öre mynt behöft användas, till den enorma summan af omkring 100 millioner rdr orri dagen.
Det är således ingenting som så längtansfullt bör eftersträf-i vas, att utan gräns och utan behof öka bankens silfverförråd, ty detta förhållande måste, såsom jag nu sökt visa, i främsta rummet reglera sig sjelf på grund af naturligt verkande orsaker.
Men man begagnar emellertid detta mystiska ord, bankens silfver! såsom en larmsignal; och af dun orsak, att silfverförrådet icke tillväxer, utan i stället kapitalerna taga andra nyttigare former, såsom hus, skepp, maskiner, jernvägar och oändligt mycket annat, så förespår man riksbankrutt och allman ruin.
Ja, man har också mången gång förutsagt verldens undergång, till och med på dagen, men för min del fruktar jag hvarken för det ena eller det andra.
Annu en gång ber jag R. o. Ad. om ursäkt för min vidlyftighet, och jag vill nu i korthet sammanfatta innehållet af mitt långa anförande till följ:de slutsatser: att såsom system för handelslagstiftningen, frihetens grundsats, som gynnar förbindelsen mellan olika länder, är riktig och nyttig; att skyddstullar, hvilka utgöra en beskattning, pålagd alla, till förmån för vissa, ej böra anses eftersträfvansvärda, utan endast må för närvarande bibehålles, i den mån sådant kan finnas billigt, med afseende på fordna och ännu befintliga förhållanden ; att således inga nya skyddstullar böra upptagas; att ej heller erfarenheten visat behofvet af en sådan åtgärd, utan motsatsen; att med afseende å statens finanser, något behof af ökade tullafgifter icke förefinnes; att i fråga om den enskilda hushållningen, något förmynderskap från statens sida hvarken kan eller bör utöfvas; att bankens silfverförråd icke är någon sann, värdemätare på kapitaltillväxten i landet, utan måste rätta sig efter rörelsens behof; 516 Den 27 Maj f. m. att någon fullständigare reform af tulltaxan, på grund af särskilda anledningar, vid detta tillfälle ej gerna kan genomföras; men att allra minst något ombyte af system, eller en återgång ifrån sednast följda liberalare grundsatser i handelslagstiftningen, bör ega rum.
Med stöd af hvad jag nu haft äran yttra, anhåller jag, att R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:ts förslag i den föredragna punkten; dock med den förändring, att äfven för artikeln ost tullfrihet fortfarande må bibehållas.
Efter tillkännagifvande, att 9 ledamöter hade anmält sig för att i ämnet vidare sig yttra, hemställde Hr Gr. o. Landtm., att öfverläggningen skulle uppskjutas till e. m:s plenum; hvilket bifölls. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 3 e. m.
Onsdagen den 27 Maj 1863.
Fortsattes öfverläggningen rörande förra delen af Bevilln.- Utskits i Betänk:t N:o 8 gjorda hemställan i afseende å spannmål och andra landtmannaprodukter.
Efter de sakrika anföranden, som af två talare på förmiddagen till stöd för den friare tullagstiftningen blifvit afgifne, kan jag fatta mig kort.
Jag hade hoppats, att striden om tull på lifsmedel skulle å föreg:de riksdag blifvit utkämpad, men finnér nri, att så icke är.
Man fortfar att yrka återställandet af införseltullar å jord - Den 27 Maj e. m. brukets alster, och anför att landtmannanäringen har behof af detta s. k. skydd.
För ett sådant påstående kan likväl, såsom mig synes, icke hemtas stöd från erfarenheten under de 8 år, tullfriheten varat; eller kan man väl göra sannolikt, att det Svenska jordbruket befinner sig i sämre skick nu än för 10 år sedan?
Och halva icke äfven dess binäringar, åtminstone i vissa landskap, gjort väsendtliga framsteg?
Liljencrants och Hr Akerman, till ådagaläggande af jordbrukets betryckta ställning, framlagt sifferuppgifter ur Kommers-Colbii berättelser rör:de import och export; meri, såsom Gr. af Ugglas och Frih. Gripenstedt redan anmärkt, beror det h. o. h. på, huru man ordnar de till jemförelse upptagna tidsperioderna, om det exceplionella förhållandet af en till följd af tillfälliga orsaker inträffad starkare import skall infalla inom ett äldre eller ett sednare stadium.
Om landtmannaprodukter skulle åter beläggas med tuli, bör det väl antagas, att älven de inrikes alstrade komme, åtminstone till en början, att relatift till tullsatsen stiga i pris, hvarigenom jordegarne skulle vinna ökad afkastning af sina egendomar; men det bör erinras, att en sådan prisstegring måste hafva till följd ökning af dagsverks- och materialpriser, jemte stegring i pris för åtskilliga andra oumbärliga förnödenheter, hvilket allt är att upptaga i debet af de respektive jordegarnes kalkyl.
Frankrikes för närv;de mest berömde statsekonom har, i sammanhang med förordandet af tullfrihet för landtmannavaror, yttrat den mening, att allt hvad staten kan och bör göra till jordbrukets befrämjande är: att bereda tillfälle till undervisning i agronomiska kunskapsämnen; — att söka åstadkomma lättad tillgång till kapital; — att undanrödja hindren för erhållande till billigaste pris af jordbruksredskap och modeller; — och att tillvägabringa lättade kommunikationer.
Om vi jemföra förhållandena hos oss, sådana de nu äro, med dem som för 20 år sedan egde rum, skola vi med glädje och tacksamhet erkänna, att Regering och Ständer under denna tidrymd i nämnde hänseenden på ett verkligen storartadt sätt gått jordbrukets sannskyldiga intressen till mötes.
Jag åberopar den mängd af landtbruksläroverk och särskilda agronomiska undervisningsanstalter, som under dessa år blifvit organiserade; — jag åberopar de hypoteksinrättningar, som blifvit bildade till jordbrukets förmån; —jag åberopar de förbättrade kommunikationsanstalter, som, med ansenliga uppoffringar af statsmedel, denna tid blifvit i alla rigtningar inom landet tillvägabragte.
I läll R.
St:r, såsom det bör förmodas, lemna bifall till Kommers-Colbii och General-tullstyrelsens förslag, rörande tullbehandlingen af inkommande redskap, maskinerier och verktyg, skola våra jordbrukare äfven med hänsigt härtill icke hafva något vidare att önska.
I det kulturstadium, hvari Europas folk för närv:de befinna sig, är det en civilisationens rättmätiga fordran, att inga konstlade 518 Den 27 Maj e. m. åtgärder må vidtagas, sorn kunna leda lill fördyrande af hvad som utgör lifvets förnämsta nödtorft.
Då tullbevillninss-betänkandet förra riksdagen å detta rum förevar, dristade jag, efter aktgifvande på förteelser inom lagstiftningen och den national-ekonomiska litteraturen, förespå, att denna grundsats skulle redan i en icke aflägsen framtid göra sig gällande; i de Europeiska länder, der det icke förut skett.
Hvad Frankrike beträffar, har denna förutsägelse gått i fullbordan tidigare än jag väntat.
Annu för 3 år sedan gällde der den s. k. rörliga skalan, efter hvilken tullafgifterna för inkommande spanmål och sädesfabrikater skulle utgå till högre eller lägre belopp i förhållande till sädespriserna å vissa hufvudpunkter inom landet.
Denna författning, hvilken i många fall verkade såsom ett införselförbud, är nu alldeles upphäfven, och med undantag af hvete och hvetemjöl, hvarå ytterst låga fixa afgifter blifvit bestämda, äro i det landet numera alla slag af spanmål, malen och omalen, fullkomligt befriade från införseltull.
I England är visserligen för inkommande spanmål tullafgift till obetydligt belopp stadgad, en beskattning, som från financiel synpunkt kan hafva någon förklaringsgrund för detta land, som företrädesvis är sädes-importerande, men alla andra landtmannavaror äro der numera alldeles tullfria.
Uti Danmark har malen spanmål länge varit befriad från tull.
I det förslag till ny tulltariff, som lör några år sedan af Generaltulldirektoritet derstädes utarbetades och hvilket i dessa dagar är föremål för Danska Riksrådets afgörande, äro äfven alla slag af malen spanmål, jemte de flesta andra landtmannaprodukter, till tullfrihet upptagna.
Emot detta förslag gjordes i denna del ingen erinran af de jordegare, hvilka såsom ledamöter i en tillförordnad komission hade sig uppdraget att preliminärt granska detsamma; och efter hvad mig meddelats genom en ledamot af
Danska representationen, med hvilken jag nyligen varit i beröring, har förslaget nu de bästa utsigter till framgång.
Jag kan vid detta tillfälle icke neka mig nöjet att anföra hvad som föreföll vid allmänna landtbrukaremötet i Göteborg för 3 år sedan, då frågan om den Svenska tullagstiftningen beträffande landtmannavaror der afhandlades.
Åtskilliga talare ansågo den medgifna tullfriheten skadlig, såsom motverkande landtbrukets förkofran i vårt land; men flere upplyste män bland närv:de jordbrukare yttrade sig med värma för bibehållande af den friare tullagstiftningen.
Då uppträdde en Finsk man, som upplyste att, när Finland 50 år förut blifvit med Ryska kejsardömet införlifvadt och sålunda de Finska hamnarne öppnats för tullfri införsel af Rysslands omätliga spannmålstillgångar, hade Finlands landtbrukare intagits af bekymmer för den hotande konkurrensen och befarat det Finska jordbrukets undergång ; likväl hade just under de sednaste decennierna detta jordbruk utvecklat sig och gjort ganska betydliga framsteg.
Vi minnas alla, Mina Hrr! den osäkerhet, som handeln med spanmål var underkastad, så länge införseltull för denna vara Den 27 Maj e. m. 519 var bestämd.
När en allmännare missväxt föranledde en kännbarare stegring i sädesprisen, var det konsumenterne som ropade på skydd, och regeringen såg sig, gång efter annan, förpligtad att tillfälligt suspendera tullafgiften, —ja stundom äfven att till afvärjande af hungersnöd utfärda förbud mot utförsel af spanmål.
Under sådana förhållanden kunde en reglerad spanmålshandel icke ega bestånd.
Sedan osäkerheten i följd af tullfriheten upphört, har man lyckligtvis sett en sådan handel uppstå och tillväxa.
För det inhemska jordbruket är ingenting angelägnare än att icke, genom förändring i lagstiftningen, åter äfventyra förlusten af denna vigtiga fördel.
Hvad särskildt angår artikeln mjöl, har man till skäl för den förnyade tullbeskattningen anlört, att den utgör ett fabrikat.
Må så vara! men mjölet är i sin ordning råämne för fabrikatet bröd; detta fakrikat är såsom ett vigtigt födoämne, äfven tullfritt, och någon fråga är icke väckt alt ånyo belägga detsamma med tull.
Jag hemställer då, huru det skulle taga sig ut i en tulltaxa, att mjölet är belagdt med tull, då brödet är tullfritt.
Fyratio år äro nu lörflutne, sedan R.
St:r beslöto att öfvergifva det strängt prohibitiva tullsystemet.
Derefter har den friare tullagstiftningen, utan det allmännas skada, successift utvecklat sig.
Det torde således icke kunna bestridas att vid förändringen all varsamhet iakttagits, och sådant kan icke annat än gillas; men sedan man på denna väg gått framåt, är det, enligt min fasta öfvertygelse, oriktigt och orådligt att taga ett steg tillbaka.
Jag tillstyrker fördenskull, att R. o. Ad., i full öfverensstämmelse med sitt förliden riksdag fattade beslut, måtte bibehålla den nu stadgade tullfriheten å landtmannavaror, således äfven för ost, på sätt jag i min reservation vid Utsk:ts Retänk. föreslagit.
I hvarje land med konstitutionel styrelse skall det otvifvelaktigt ej kunna undgå att väcka det största uppseende, då mot en af Konungens ministrar och chefen för en af riksstyrelsens vigtigaste förvaltningsgrenar, i national-representationen uppträder en af denne ministers underlydande afdelnings-chefer, för att i öppen opposition emot ministern bekämpa en del af dennes förvaltnings-system, såsom förderfligt för landets ojemförligt största modernäring; och då dessutom denna egendomliga företeelse härstädes nu icke uppenbarar sig för första gången, utan redan vid förra riksdagen framträdde, synas mig de omständigheter, hvarunder den nu förnyas, destomera förtjente att allvarligen behjertas, som derigenom bör kunna vinnas en utredning huruvida detta system under mellantiden bidragit till denna modernärings blomstring, eller fastmer till dess idkares betryck.
För att i möjligaste måtto bestämma och stadga omdömet i detta hänseende, 520 Dcu 27 Maj e. m. torde det vara nödigt, att först eftersinna jordbruksnäringens och dess idkares tillstånd vid den tidpunkt, då skyddstullarne för denna näring borttogos, samt derefter taga i betraktande huruvida någon förändring i detta tillstånd derefter inträdt, äfvensom huruvida denna förändring i verkligheten är hvad den föregifves vara, — en blomsterrik förbättring.
I motiverne till det af Banko-kommilterade upprättade och, jemte skrifvelse den 2 Maj 1856 till K.
M. öfverlemnade und. förslag till tulltaxa, yttras, ang:de spanmål, malen och omalen: »Sedan Sveriges åkerbruk hunnit den förkofran, att någon införsel af spanmål icke kommer i fråga, utom till obetydliga qvantiteter lör utsäde och vid det olyckliga förhållande att landet hemsökes af missväxt, då åter denna för lifsuppehälle oundgängliga vara bör till så billigt pris som möjligt kunna hållas tillgänglig, hafva kommitterade föreslagit borttagandet af tull å spanmål.»
Då derefter den 27 Januari 1857 kommitterades ofvanberörde förslag inför K.
M. föredrogs af jemväl nuv:de Hr Statsrådet och Chefen för Finans-Deprtet, behagade denne dervid anföra, bland annat, följ:de: »Vid de föregående tillfällen, då jag haft anledning att i hithörande frågor uttala min mening, har jag icke dragit i betänkande att oförbehållsamt och i hela sin vidd bekänna mig till den grundsats i tullagstiftningen, som innefattas i kommitterades här förut (af Hr Statsrådet) omförmälda yttrande.
Det hos oss redan öfvergifna prohibitiv-systemet, likasom det förmedlande skydds-system, som trädt i det förras ställe, utgöra begge afvikelser från tullagstiftningens ursprungliga — jag vågar säga enda riktiga — ändamål, en skadereglering.
Hvad derutöfver vid denna lagstiftning varit alsedt och ännu af de enskilta intressena yrkas, till uppmuntran eller s. k. skydd för särskilda näringar, är i sjelfva verket ingenting annat än en konstlad utväg att uppstegra varornas pris, visserligen till fördel för dem, som sysselsätta sig med dessa varors beredning, med till skada för dem, som deraf äro i behof, och leder således alltid till en beskattning, orättvis emot förbrukaren och förnärmande det medborgerliga anspråket på jemlik fördelning af bidragen till statsbehofvens fyllande».
I öfverensstämmelse med dessa, af Hr föredraganden vidare utvecklade samt af Statsrådets fleste ledamöter biträdda åsigter blef ock på K. M:s Nåd. befallning till R.
St:r vid 1856—1858 årens riksdag aflåten Propos. ang:de förändrad tullagstiftning, med hufvudsakligt godkänande af kommitterades förslag, biand annat, af tull-frihet å spanmål.
Ofvan citerade profetiska yttranden, med ofelbar tillförsigt uttalade inför Konungathronen och der bestämmande, torde fördenskull ock hos R.
St:r tillvunnit sig det förtroende, att jemväl de för sin del gillat förslaget om tullfri införsel å spanmål; dock lärer väl dertill i väsendtlig mohn äfven bidragit de särdeles lör spanmålsexporten gvnsamma förhållanden, hvilka kort derförut föranleddes af Vestinakternas krig mot Ryssland, i det blockaden af sistnämnde lands hamnar så val vid Bottni - Dcu 27 Maj c. m. 521 ska viken och Östersjön sorn vid Svarta hafvet särdeles gynsamt befordrade
Sveriges rikliga spanmålsexport och derigenom beredde jordbrukets idkare hjelpmedel att lyfta och förkofra denna näring; under hvilka omständigheter jemväl Bonde-St:s beredvillighet för reformen ej må anses oväntad.
Emellertid var denna lyckliga tillfällighet af allt för hastigt ölvergående natur att kunna såsom normaltillstånd inlagas i beräkningen för framtiden; och det är efter den med sanna färger gifna skildringen af de sednare, så för jordbruket,osom för finansverket inträffade missgynnande förhållanden, Hr Akerman uti a lat varningens ord mot fortvaron al en tullagstiftning, som endast från tillfälliga förhållanden haft sin uppkomst.
Om man än villigt erkänner, alt jordbruksnäringens utveckling icke destomindre fortgått, kan man dock ej undgå bemärka, att sådant sker under förhållanden, som för dessa näringsidkare äro numera långt ilrån blomstrande; och då jag lägger särdeles vigt vid denna distinction emellan jordbrukets framgång och jordbrukarens derunder Ökade bekymmer, vågar jag utbedja mig ett ögonblicks uppmärksamhet för min åsigt om delta onaturliga tillstånds uppkomst och fortgång.
Genom de ökade tillgångar, hvilka, i följd af ofvannämnda för jordbrukaren lyckliga handelskonjunktur, kommo honom till del, sattes han nemi. i tillfälle att för sin närings lyftning göra stora uppoffringar, äfven utan att af dem kunna vänta snar frukt; men då, med det svikna hoppet på fortvaron af de lörmånliga förhållanden, som bort underlätta bans företag meri egna beskärda tillgångar, dessa dervid snart uttömdes, fann han sig derelter, för den ovillkorliga nödvändigheten att fortsätta och fullända sitt började arbete, i behof och beroende af biträde genom lån.
De särskilda hypotheksföreningarnes mera utsträckta negociationer i den utländska penningemarknaden blefvo häraf en gifven följd och befrämjade jemväl i dess mohn det afsedda ändamålet; men en mer eller mindre grundad farhåga för konkurrens emellan hypothekslöreningarne väckte då tankan på behofvet och fördelen af att genom en för dem alla gemensam organ ordna och fortfarande bedrifva deras gemensamma angelägenheter i ofvannämnde hänseende; och häraf föranleddes vid sista riksdag till R.
St:r atlåtna Nåd.
Skrifvelsen med förslag till förändrad organisation af hypotheksinrättningarne i riket.
Ulan att nu vilja ingå i någon närmare granskning af detta stora och maktpåliggande ärendes nog brådstörtade behandling i riksdagens elfte timma, må det dock tillåtas mig uttala det omdöme, att det då uppgjorda förslag till författningar i ämnet synts mig bygdt på en grundsats af tvång, hvarigenom man velat centralisera hypothekslöreningarne och den allmänna krediten, utan att dock den för den centrala myndigheten bestämda organisation och verksamhet kan anses fullt garantera dess lörmågn att lemna jordbruksnäringen det stöd, som dermed afsågs och i förlitan hvarpå förslaget antogs.
Huru behöflig och nyttig detta ärendes kommunicerande med samtlige hypothekslöreningarne varit före 522 Den 27 Maj e. m. dess framläggande för R.
St:r, visa ock till fullo de af Skånska hypotheksföreningen öfver Ständernes förslag i ämnet algifna lind. utlåtanden, hvaruti, på ett öfvertygande sätt samt i ett värdigt, manligt språk, uttalats så stora och välgrundade betänkligheter emot förslaget, att nådigt bifall dertill, på grund deraf, blifvit afstyrkt.
Då icke destomindre detta förslag blifvit antaget och allmänna hypoteksbanken derefter trädt i verksamhet, har derunder sedermera visat sig, att densamma hitintills varit otillräcklig att afhjelpa eller ens i någon synnerlig mohn lindra den stora penningförlägenhet, som emellertid uppstått oell med hvarje dag tilltager i sådan grad, att en till sina följder oberäknelig kris icke blott står för dörren, utan äfven redan inträdt.