Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att Strindberg kunnpt blankt glömma bort dess tillvaro, när han skref sina nyss citerade ord om att qvinnofrågan blott rörde kulturqvinnan, visar bäst huru föga genomtänkt hela hans angrepp varit från böijan.
Ty som något annat än glpmska kan jag icke anse, att han alldeles förbisett hela den vigtiga sida af den modema qvinnorörelsen, som afser att bekämpa detta sam-hällsonda och att rädda dess offer.
Här är ej platsen att ingå på någon undersökning huruvida icke federationens sträfvanden varit allt för ensidiga, och om ej rörelsen skulle ha vunnit på att predika en mindre asketisk, d. ä. onaturlig moral, * för båda könen, och syssla mindre med frälsningen af Magdalenomas själar.
Men alldeles oafsedt hvad man liar för tankar härom, lär väl ingen kunna förneka, att prostitutionen, sådan den för närvarande med en viss grad af nödvändighet består, i och för sig är ett fruktansvärd t sjukdomssymptomhos samhället, och att deras sträfvanden, som gjort till sitt lifs uppgift att bekämpa detta onda och lindra de olyckor det för med sig, äro i högsta grad behjertansvärda, vare sig man nu anser de föreslagna medlen härför vara verksamma eller icke.
Att underklassens qvinnofråga skulle vara löst i ett samhälle, der underklassens qvinnor i tusental offras åt prostitutionens Moloch, är en sats så absurd, att den blott behöfver uttalas, för att vara dömd.
Säkert skall äfven Strindberg vid närmare besinning .vara villig att medgifva, att här ännu finnes ett ofantligt verksamhetsfält för den rörelse, som afser att lyfta qvinnan upp öfver hennes nuvarande ställning.
Tvärtemot hvad Strindberg påstått, ha vi sålunda sett att qvinnofrågan icke är en öfverklassfråga.
Den har intresse för hela det qvinliga slägtet, för arbeterskoma minst lika mycket som för medelklassens qvinnor.
Försöker någon att vrida bort saken, så som vore meningen att skapa lärda, könlösa vidunder, till hjelp åt öfverklassen att tygla massorna med religion och välgörenhet, nåväl, må då angreppet riktas mot vrångbilden och förfalskningen, men icke mot hela qvinnorörelsen.
Ingen verklig vän till denna skall hafva något att invända mot att den befrias från en del tvetydigt påhäng, frän entreprenörer, som förfuska och förfalska dess egenskap af radikal frihetssträfvan, från » Tidskrift för hemmets » religiositet och frökenaktiga sedesamhet, eller från federationsverksamhet å la Feilitzen.
Den sortens emancipa-tionssträfvanden kunna med fullt fog stämplas som reaktionära, men det är fruktansvärdt orättvist att med dem inbegripa i samma fördömelse, för att taga Strindbergs egna exempel, Ibsens » Dockhem » och fru Agrells » Dömd ».
I dessa båda arbeten är det emellertid fråga om kultur-qvinnan ooh hennes fordran på likställighet med mannen.
Men, säger Strindberg, kulturqvinnan är icke förtryckt; tvärtom är det hon, som tvranniserar oss.
Som en sådan “ paradox, framslungad utan hvarje bevis, endast skulle kunna väcka åtlöje, beledsagas den af ett antal uppgifter, hvilka äro ämnade att tjena den som stöd.
* När en herre sitter på en soffa, och det kommer ett fruntimmer, stiger den stackars slafven upp.
Slafven måste följa sin herskarinna hem om qvällarna, fast han kanske bor åt ett helt annat håll.
Förlofaingstiden är en öfningstid i betjent-fardigheter.
O. s. v. Hvad göres oss mera vittne behof !En svart själ skulle möjligen kunna misstänka, att mannen nog på annat sätt tar skadan igen tor alla sådana små artigheter.
Han skulle kunna hemta stöd for sina misstankar hos en viss August - Strindberg, som några rader före dessa afgörande exempel på att kulturqvinnan herskar öfver mannen talar om galanteriets historiska uppkomst.
» När en man sökte en maka », säger denne författare, » måste han dölja sina intressen att bli befryndad med en god slägt, vinna gods o. s. v., under galanteriet.
Deraf uppstod den vidriga, hycklande qvinnodyrkan. » Det är då icke någon mening med artigheterna?
Det är för att vända qvinnans uppmärksamhet från det vigtiga, som det hycklas underdånighet i ovigtiga småsaker?
Ja, så står det till, om man får tro denne August Strindbergs ord!
Nog är det bra hårdt, att sedan en annan författare med samma namn skall komma och dra den konseqvensen ur detta, att efter som underdånighet hycklas i oväsentliga småsaker, så är denna underdånighet verklig, och qvinnan herskarinna!
Allvarsamt taladt, man måste vara bra renons på verkliga skäl för att komma och tala om sådana struntsaker, då det är fråga om huruvida likställighet finnes eller icke.
Lika gema kunde Strindberg ha dragit fram, att männen pläga helsa först på gatorna, och att de helsa med att taga af sig hatten, medan q vinnorna endast böja på hufvudet.
Men om den man, som helsar så der ödmjukt på gatan, t. ex. är på väg till sin vallokal för att välja riksdagsmän för sig sjelf ' och för qvinnorna, så är en sådan rätt kanske litet vigtigare än allt konventionelt galanteri tillsammantaget.
Eller om han går till sitt embetsverk, der han är af lagen skyddad för qvinlig konkurrens, eller till en affar, der han spekulerar med sin hustrus pengar med samma lagliga rätt som vore de hans egna, nog kan han kosta på sig litet artighet för alla de fördelar, oberättigade fördelar han åtnjuter deraf, att qvinnan icke är hans jeinlike.
Hvad rösträtten särskildt beträffar erkänner Strindberg sjelf, att qvinnan verkligen i detta afseende är sämre lottad än mannen, och han vill äfven vara med om att afskaffa denna .orättvisa.
Men rörande tiden för denna reform synes han sväfva något i villrådighet.
När böra qvinnorna fa rösträtt?
Med det allra snaraste, sedan hon tvungits att taga kännedom om det nuvarande samhällsskicket, svarasdet i » Giftas », i nutidsprogrammet för qvinnorörelsen efter Strindbergs sinne.
Detta är nu att ge med ena handen och taga tillbaka med den andra, ty nog lära vi få vänta, innan folkskoleflickorna få läsa statskunskap.
I » Likställighet och tyranni » målar författaren sid. 19 upp en riktig skräckbild af reaktion, om qvinnorna skulle få rösträtt nu.
När skola de få det då?
¿Jo, när vi få allmän rösträtt, kanske icke ens då genast » Nio sidor senare i samma uppsats är emellertid detta glömdt, och förf.
» erkänner som ett misstag », att han i » Giftas » hyser farhågor för beviljandet af rösträtt nu genast.
Skälet till denna omsadling är att » det är bättre
* att ha fienden i ansigtet än bakom buskarne »!
Som af dessa trenne olika uttalanden de två öfvérens-stämma deruti, att qvinnan gema kan vänta en tid, innan hon far rösträtt, så ser det ut som om denna uppfattning vore hos Strindberg förherskande.
Om så är, har han härmed i en mycket vigtig punkt stält sig i afgjord strid mot det stora parti, hvars grundsatser han med ett prisvärdt mod sagt sig omfatta, jag menar socialisterna.
I alla länder, så vidt jag vet, i Tyskland, Frankrike, England, Italien, Schweiz, Danmark och Sverge har det socialistiska arbetarepartiet satt på sitt nutidsprogram fordran på allmän rösträtt för qvinnor så väl som män.
Arbetarne se i qvinnan i det nuvarande samhället en menniska, undertryckt som de sjelfve.
De uppfatta qvinnofrågan som en del — och icke den minst vigtiga — af frågan om alla förtrycktas frigörelse.
Och när (de det göra, säger det sig sjelft, att frågan om rättvisa blir bestämmande framför små, tillfälliga opportunitetshänsyn.
Om qvinnorna till en böljan skulle göra ett mindre godt bruk af sin nya makt, hvad betyder det i det stora hela?
Erfarenheten skulle snart göra dem klokare: deras politiska uppfostran, sedan de fatt rösträtt, skulle hastigt komma i jemnhöjd med männens, medan man fåfängt skall söka bibringa dem något djupare intresse för allmänna angelägenheter, om de skola hällas utom alla rättigheter.
Det icke blott bästa, utan rent af enda sättet att lära ett godt bruk af valrätten är att fa använda densamma: detta gäller om qvinnorna lika väl som om de ännu under strecket stående männen.
För öfrigt förbiser Strindberg, då han uttalar sig mot qvinnans rösträtt nu, att det icke står i framstegspartiets makt att genast drifva denna sin fordran igenom.
Hanresonnerar, som berodde det på oss att när vi ville göra könen likstälda infor riksdagsordningen.
Men om vi också, som vår pligt är mot rättvisan och mot vår öfvertygelse, göra vårt yttersta för att pås * kynda den dag, da svenska folket ej blott betyder svenska manfolket, så måste vi ju inse, att denna reform icke kommer att i den närmaste framtiden förverkligas.
Det är sålunda faktiskt god tid att söka afhjelpa de värsta bristerna i qvinnomas uppfostran, att söka sprida bland dem en tidsenlig upplysning, att med ett ord göra hvad man kan för att förbereda dem för utöf-vandet af sina kommande rättigheter.
Och då så är fallet, förstår jag för min del ej, hur en radikal som Strindberg ens af opportunitetshänsyn kan vilja uppträda mot den • omedelbara fordran på politiska rättigheter för qvinnan.
likasom saknaden af politiska rättigheter ensamt för sig är mer än tillräckligt för att bevisa, att qvinnan verkligen i det nuvarande samhället intager en underordnad ställning, så är hennes underlägsenhet inom äktenskapet till full evidens klar derigenom, att mannen är den sjelfskrifne förmyndaren för och förvaltaren af den egendom hon medför i boet.
Genom senare lagstiftning, framtvungen just af dessa qvinnoemancipatörer, hvilka Strindberg tycker så illa om, har rättighet till s. k. äktenskapsförord visserligen vunnits åt qvinnan, men så länge sådant förord icke obligatoriskt föreskrifves vid hvarje äktenskap, bli reformens verkningar illusoriska.
Ganska få lära nämligen de qvinnor vara, som vilja föreslå sin blifvande äkta man en åtgärd, hvilken han svårligen kan annat än uppfatta som förestafvad af misstro till honom personligen.
Den enda utvägen att komma ifrån denna svårighet är som sagdt att göra äktenskapsförordet obligatoriskt, och det länder vår riksdag till heder, att den förra året hos k. m: t begärt lagförslag i sådant syfte.
De som minnas, med hvilken glädje beslutet om denna riksdags-skrifvelse helsades af qvinnorörelsens alla målsmän och anhängare i vårt land, böra, lindrigast sagdt, med någon förvåning läsa dessa tirader i » Likställighet och tyranni »: » hvarför icke begära att få äktenskapsförord och boskilnad obligatoriska?
Jag har aldrig fattat hvarför icke denna enkla åtgärd föreslagits.
Det måtte ligga något derunder! » o. s. v. En författare, äfven om han heter Strindberg, och så mycket mera då han heter Strindberg, bör vara skyldigsig sjelf att ej så tvärsäkert uttala sig om b vad han icke det bittersta har reda på.
Hugger man ofta i sten, så som härvidlag skett, blir visst äfven den bästa yxa mycket fort slö.
Emellertid yrkar ju äfven Strindberg i sina program på, att » sa ?reje », som norrmännen säga, skall bli gällande inom äktenskapet, och det är, när allt kommer omkring, vigtigare än att han angripit dem, som framstält precist samma yrkande.
Men då det vanliga skälet för upphäfvandet af mannens malsmanskap är, att qvinnan ej genom äktenskapet bör förlora sin frihet att sjelf råda öfver sin egendom, så synes Strindberg, hvilken verkligen måtte ha sett några
• högst besynnerliga äktenskap, snarare fordra denna reform i den förtryckte mannens intresse.
Annars förstår jag sannerligen ej, huru man skall kunna bringa i samklang, att han dels begär obligatoriskt äktenskapsförord, dels påstår att hustrun i de flesta äktenskap » har öfvertaget », till och med i så hög grad, att mannen vanligen lemnar sin inkomst ifrån sig och anmäler hvart öre han vill ta ut till sina nöjen!
Toffelregementet inom somliga äktenskap har alltid varit ett tacksamt ämne för skämtet och satiren, men som ett kardinalskäl mot qvinnoemancipationens berättigande har visst före Strindberg just ingen tänkt på att använda det, i en allvarlig diskussion åtminstone.
Jag skall emellertid gema medge, att om det verkligen förliolle sig så, att hustrun » vanligtvis » hade den gemensamma kassan om hand, så vore detta ganska afgörande för denna del af frågan.
Men hvar i all verlden har Strindberg fått den tron ifrån att så skulle vara fallet?
I. den förut nämda uppsatsen i » Tiden » har » En qvinna » som motstycke tecknat en annan, och efter min tanke, bra mycket vanligare bild ur det äktenskapliga lifvet: hustrun, som är ledsen att om igen nödgas begära pengar af sin man till hushållet och till barnen, och mannen vresig mot hustrun öfver att det går så mycket åt.
Jag vädjar med fullkomligt lugn för utgången till livarje läsares egen erfarenhet, hvilkendera bilden som är vanligare, Strindbergs eller » En q vinnas ».
Den allmänna orsaken till det florerande amazonväldet inom äktenskapet lär nu vara att söka deri, att männen äro förälskade, hustrurna icke!
Här ha vi åter en af dessa obevisade och obevisliga paradoxala satser, som i så riktöfverflöd vanpryda Strindbergs behandling af qvinnofragan.
Männen välja den de älska, medan qvinnorna blott sitta och vänta pä en försörjare, det är det enda skälet han har att andraga.
Att frieriet nu nästan alltid utgår från mannen är ett exempel på qvinnans undertryckta ställning, som framtiden skall göra ett slut på.
Men äfven som det nu är stäldt, gäller det visst icke som regel, att flickorna förhålla sig passiva under preludierna till ett frieri.
När ett sadant eger rum, är väl tvärtom det vanligaste, att vederbörande ömsesidigt så temligen veta hur landet ligger, och vill flickan ej ha sin » forsöijare * in spe&gt; så har hon mångfaldiga sätt atf visa det och förekomma livaije förklaring.
Kommer en sådan ändå till stånd, händer det att hon ger » forsörjaren » en korg, om han icke behagar henne.
Det är sålunda, med förlof sagdt, lögn att qvinnorna icke, liksom männen, fråga sitt lijerta till råds, då de binda sig för lifvet.
Undantag .finnas visserligen, och langt, langt flera än som skulle förekomma under förnuftigare samhällsförhållanden, det nekar jag visst icke till, men jag bestrider, till dess det blir klarligen bevisadt, att qvinnorna härvidlag skulle vara sämre än männen.
Det vore snarare underligt om icke motsatsen vore fallet: ty i allmänhet spela väl de oreflekterade känslorna och livad med dem star i samband en större och mera bestämmande rol .hos qvinnan än hos mannen.
Jag skall ej längre uppehålla mig vid det på sätt och vis nästan öfverflödiga arbetet att uppvisa, att äfven den s. k. kulturqvinnan verkligen saknar väsentliga rättigheter, som nu tillkomma männen på grund af deras kön.
Strindberg har icke nöjt sig med att bestrida detta och sålunda göra livad han kan för att angripa sjelfva förutsättningen ’ för qvinnoemancipationssträfvandena.
Han har äfven öfver dessa fält den domen, att de afse att emancipera qvinnorna från naturen, och salunda fora dem till förderf.
Det är ett hårdt tal detta, men vi ha förut sett att det inte var så farligt med de Strindbergska qvinnofragepara-doxerna.
Man behöfde bara blåsa pa dem, så ramlade de ikull som korthus.
Låt oss se till om denna förebråelse är mera berättigad än de andra!
Satsen klingar förunderligt likt det vanliga reaktionära, ljusskygga talet om qvinnans » naturliga » bestämmelse som maka ocb moder, i hemmets stilla verki, o. s. v. Och Strindberg
22är också en full blodsreaktionär, då han kategoriskt hänvisar alla qviunor till äktenskapet eller åtminstone till bamaföderi.
För de många, som af en eller annan orsak under nuvarande förhållanden förblifva ogifta, eller hvilka i äktenskapet icke få barn, har han trots sina beklagande ord intet förbarmande.
De räknas icke med.
» En barnlös qvinna är ingen qvinna », skrifver han på ett ställe.
Men då trots Strindbergs förbud ett antal sådana qvinnor våga existera, så är det också ej mer än rätt att äfven de få möjlighet att ta sig fram i samhället.
Och det är både naturligt och rättvist, att emau-cipationssträfvandena särskildt fast uppmärksamhet vid dessa från äktenskapet afvisade qvinnor, ty deras lott var förut kanske allra mest beklagansvärd.
Utestängda frän de allra flesta sysselsättningar, af lag eller sedvänja, af samhället — liksom alla qvinnor ännu i denna dag!
— lemnade utan undervisning, tvungos de att konkurrera med hvarandra i några fa, uselt lönade och temligen föga aktade yrken, som guvernanter, husmamseller o. dvl.
Var det väl underligt, att qvinnorörelsen, då den ändtligen började, stälde bland sina främsta mal att vidga arbetsfältet för dessa qvinnokönets olyckligast lottade medlemmar?
Kan detta verkligen vara något som förtjenar att mötas med talet om afvikelse frän naturen?
Skall qvinnorörelsen stämplas som onaturlig, derför att den tar hänsyn till att det i verlden tinnes både gifta och ogifta qvinnor, qvinnor med barn och qvinnor utan barn?
Hvad åter de gifta qvinnorna beträffar, torde nog för dem i allmänhet gälla hvad Mill yttrat och Strindberg citerar, att den lämpligaste arbetsfördelningen i äktenskapet är, att mannen skaffar i huset hvad som bphöfves och hustrun drager försorg om användandet deraf.
Jag sade i allmänhet; ty denna regel får naturligtvis icke blifva ett band på särskilda anlag hos hustrun, och undantag, betingade af hustruns större förmaga än mannen att underhålla familjen, böra tvärtom allt talrikare förekomma, ju friare qvinnan kan röra sig på arbetets fält.
Sa fattad tror jag icke, att denna af Mill förordade arbetsfördelning skall möta motstånd hos någon af de » moderna slafvinnorna », som de af Strindberg hånfullt kallas.
I sammanhang härmed vill jag erinra om, att socialisterna, hvilkas konseqventa radikalism i qvinno-frågan torde vara höjd öfver allt tvifvel, just i familjens intresse motsätta sig det öfverhandtagande långvariga qvinno-arbetet, och fordra lagstiftningens skydd häremot- De se sålunda alls icke, som Strindberg synes föreställa sig att moderna qvinnoemancipatörer göra, idealet deruti, att mannen och hustrun på livar sitt håll arbeta dagen i ända, och under tiden lemna barnen att missvårdas af någon granne eller * på en bamkrubba.
Det är fastmer just den bestående samhällsordningens och moralens pelare, hvilka i sina fabriker för dess prisbillighets skull allt mer utsträcka det qvinliga arbetet, utan att fråga efter att de derigenom i grund förstöra arbetarnes familjelif.
Blott i en mening kan jag gå in på, att i rörelsen för höjandet af qvinnans ställning ingår en fordran på emancipation från barnaföderi.
Det kan nämligen icke råda något tvifvel om, att allt för täta barnsängar inverka i hög grad menligt, på det hem, der de förekomma.
Alldeles oafsedt de nationalekonomiska synpunkter, ur hvilka en stark nativitet kan uppvisas vara olycksbringande för samhället, oafsedt vidare uppfostringspligten mot de • varelser, som sättas in i verlden, och hvilken pligts uppfyllande försväras eller omöjliggöres, om den gode guden ger allt för många barn, så blir äfven modern härigenom både så fysiskt försvagad och så öfverhopad med arbete, att hvarken krafter eller tid bli henne öfriga för sin utveckling.
Men att vår författare skulle ha något att invända mot mödramas emancipation från allt för ofta återkommande barnaföderi, kan jag så mycket mindre föreställa mig, som han sjelf, sä vidt jag vet, fortfarande hyllar malthusianismens åsigter.
När Strindberg mot qvinnoemancipationen riktar den som vi sett alldeles obefogade anmärkningen, att den vill föra qvinnan bort från naturen, så menar han dock med » naturen » också något annat än att föda barn.
Han vill äfven på detta område fullfölja sitt krig mot den falska bildningen, skenkunskaperna, som ge socialt anseende, men äro till ingen nytta.
Jag skall noga akta mig för att här gå in på den kinkiga frågan om hvad som är och icke är efter- ’ sträfvansvärd kunskap.
Så mycket är visst att, om också Strindberg ibland slår öfver i ren kulturfientlighet, då han bekämpar den falska kulturen, så äro hans kraftiga maningsord till qvinnoma att icke plugga onyttigheter i sina döttrar i högsta grad behjertansvärdå.
Det är glädjande att finna sådant, som man helt och obetingadt kan underskrifva, midtibland dessa, för att komma från detta håll, annars så förunderligt gammaldags meningar.
Den kritik, jag här ofvan sökt gifva af de genomgående grundtankarne i Strindbergs båda ifrågavarande uppsatser, skulle emellertid vara allt för ofullständig, 0111 jag icke till sist med några ord omnämde de allt annat än efterföljans-värda travesteringar af » Dockhemmet » och » Dömd, hvilka äro intagna för att riktigt slående belysa författarens påståenden.
Jag vet mycket väl, att Strindberg på fullaste allvar, fullt naivt, skulle man kunna säga, tror på riktigheten af sina referat.
Någon medveten förfalskning kan här aldrig ett ögonblick vara tal om.
Men omedvetna förvrängningar äro fullt lika egnade som de medvetna att föra läsaren eller åhöraren bakom ljuset, och en korrigering af uppgifterna blir i båda fallen lika nödvändig, fast naturligtvis domen öfver gerningsmannen blir helt olika.
Beträffande referatet öfver » Dockhemmet » kan jag fatta mig kort.
Den pjesen har blifvit så genomdiskuterad och är för den tänkande delen af allmänheten sä väl käud, att alla försök att rubba uppfattningen af den, äfven om de utföras med Strindbergs talang och qvickhet, skola komma att falla fruktlösa till jorden.
Den har verkligen blifvit, som Strindberg kallat den, en kodex, men den är icke en sådan der gammal dogmkodex, som binder andarne och stiger åt tanken: hitintill skall du gå, men icke vidare.
Nej, den har blifvit en frihetskodex, tv den var det förlösande ordet, som uttalades i rätta ögonblicket af den man, som dertill var mest värdig.
» Den uppfattades som ett manifest för den förtryckta qvinnan », skrifver Strindberg.
Ja väl, och den uppfattningen hade nog sina goda skäl för sig.
Hvad är » Dockhemmet; annat än en skildring af huru qvinnan i våra dagar vaknar till medvetande om att hon icke är, som hon borde, sin mans jemlike, hans bästa vän och kamrat, på samma gång som hans älskarinna?
När Nora gör den stora upptäckten.att hennes man handlat blödigt orätt mot henne, då han under hela deras äktenskap endast tänkt på sig sjelf och ingenting gjort för att dana henne till en sjelfständig menni-ska, då ser hon honom som han är, i hela hans bottenlösa egoism, då försvinner för henne den nimbus, som förut ora-gaf honom, och med den på samma gång förutsättningen för hela hennes gamla äktenskap.
Det öfriga i pjesen är jem-förelsevis bisaker, som blott tjena till att ge denna tafla relief.
Så totalt missuppfattar nu Strindberg detta stycke, att han finner det » bevisa rakt motsatsen till hvad det skulle bevisa ».
Deraf att Ibsen, för att ej distrahera uppmärksamheten och för att göra sitt hugg så mycket mera dräpande, utrustat Helmer med all möjlig ytlig älskvärdhet, låter Strindberg dupera sig och slår sig till den stackars misskände Helmers riddare.
Det är sant, att till och med hans obeskrifligt fria sätt att behandla citater ändå ej kan göra denna konstruktion möjlig.
Han måste derför oupphörligt dikta om hvad Ibsen lagt i Helmers mun, under förevändning att originalets ord ditkommit för effektens skull, för att visa att Helmer var ett fö, eller något dylikt.
Med én sådan metod kan man komma långt, precist hvart man behagar, och Strindberg har också mycket riktigt » bevisat » fram sin slutsats: Dockhemmet handlar om huru en god man misshandlas af en usel qvinna!
Om citeringsdetaljema vill jag icke ens tala.
Blott en enda må anföras, till belysning af arten.
I Ibsens Dockhem vexlas mellan Helmer och Nora dessa repliker:
Helmer:
Det fins ingen som offrar sin ära för den han älskar.
Nora:
Det har hundra tusen qvinnor gjort!
Meningen härmed återgifves nu på följande utmärkta sätt: * Att hundra tusen qvinnor offrat sig för sina män * är en artighet mot damerna, som Ibsen borde vara för gammal
v att säga ut&gt;!
När Strindberg läst Dockhemmet på sådant sätt, kan det egentligen icke förvåna, att han på fullt allvar tror att Nora i första akten bjuder ut sig åt doktor Rank!
* Kursiveradt af mig.Om Dockhemskarrikeringen är för grof för att kunna, som man säger, » gå i » någon, som läst stycket med ringaste eftertanke, är det derimot mera möjligt, att angreppet på fru Agrells » Dömd » vid ett hastigt påseende kan förefalla berättigade Strindberg har skickligt begagnat sig af den ofullständighet, hvilken, om man så vill, finnes i detta stycke, och fylt den lucka författarinnan lemnat med allt möjligt reaktionärt otyg, hvarefter han utgifvit hela anrättningen, den verkliga plus den af honom tillsatta, för ett referat af de i » Dömd » uttalade åsigterna.