Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Selma Ek har i denna uppgift haft en af sina främsta och Pauline Luocas hänförande bild af den ffengslade Gretchen (i Goanods opera) lefver ännu i det friskaste minne.
Att i denna svåra position låta Lucca gå igen var derför en betydande triumf för den norska sångerskan.
Flera beröringspunkter funnos onekligen mellan dessa två artister, men frk.
Oselios eget konstnärs - kynne kom derför alls ej till korta.
Detta jemte kompositören?
intentioner, hvilka frk.
O. såsom hans elev på det trognaste ätergaf, gjorde framställningen till säsongens intressantaste.
Redan i den operettartade, lättflytande musiken till träd-gårdsscenen märker man Arrigo Boitos opposition mot den Gou-nodska uppfattningen.
Denna opposition klargjordes ännu mer af frk.
Oselio.
Den Goetheska typens drag ligger midt emellan dessa två uppfattningar.
Stora sångerskor ha derför sökt förmedla, såsom Nilsson, hvilken friskade upp den Gounodska trå-naden och lade tygel på den Boitoanska nonchalancen.
Boito som italienare torde ej hvarken förstått eller brytt sig om att söka intränga i den af germanisk anda genomfylda » Faust ».
Utan i likhet med Verdis, Donizettis och Rossinis librettister tagit ett lockande ämne och omstöpt det efter sina musikaliska planer.
Deraf och operans natur af osammanhängande musikaliskt panorama.
För att ej två gånger nödgas behandla kärleken i dess högsta, mest imponerande och lidelsefulla uttryck, måste Boito taga trädgårdsscenen mer legert, att ej säga frivolt och bredvid fraser af onekligen ädel erotisk karakter sätta andra af nästan courtisane-artad uppsluppenhet eller behagsjuka, utmynnande i qvartettens (Jjerfva slut, som nog skulle icke så litet ha förvånat salig Goethe, liksom det lär ha slagit M. Gounod med fasa.Men en scen, der ej blott Boito och Oselio äro enae med hvarandra utan ock hela publiken med dem, är den i fängelset.
D: molls-arian gafs med ett uttryck, som här aldrig varit hördt och med ett mönstergillt stöd af ett gripande spel mot hvilket vi blott skulle vilja invända att begge verserna föredrogos under precist samma cykel af gester och attityder, hvilka ehuru utmärkta i och för sig dock torde ha tält vid någon omvexling, alldenstund det ju gäller en vansinnig, hos hvilken denna regel-messighet ej kan antagas naturlig.
Äfven ett par gester, händernas hopslående och sammanknytning samt desammas förande till öronen, komma fbr ofta igen.
Mot sången kan i denna akt intet invändas.
Oselios afundsvärda lycka att utaf en tem-ligen vanlig altröst lyckats få en utomordentligt effektiv och lydig dramatisk hjelte-sopran, sekunderas af en skola sådan att vår » svenska metod » sjunker till jorden vid en jemförelse.
Hör blott hvilken lätt tonansats, hvilken öfver hela linien jemn och homogen ton, hvilken omvexling i belysningar, i det lägre registret visserligen betydligt underlättade af det ovanliga omfånget.
Jag vill ännu blott tillägga ett: hvilken dramatisk koloratur, som försonar eller förklarar rulladernas förekomst och ännu mer — berättigar dem och upphöjer dem till rang af dramatisk ingrediens.
I scenen med Faust gaf frk.
O. lysande prof på sin förmåga att illusoriskt återgifva föränderliga själsstämningar.
Särdeles duetten med dess än passioneradt lifliga, än vemodigt drömtunga upprepande af ordet: lontano, lontano, utfördes med verklig poetisk intuition.
Ett storslaget moment var recitativet till Mefistofeles.
Både sång och spel medverkade här på det beröm-ligaste att teckna den oskuldens hvita själsadel, som lyser den stackars fången i vansinnets natt.
Bönen till Gud kom ej långt under Luccas, som dock i inspiratorisk kraft var mer omedelbar, men ej mer rörande.
Oselios uppfattning, att så fort Margaretha böijar bedtfa, ett himmelskt lugn lägger sig öfver henne, är både fin och poetisk, motiverad förträffligt af musikens karakter.
Alla dessa ansträngande recitativ gåfvos med exemplarisk röstbehandling, skugga och ljus aflöste hvarandra på det tydligaste och sist men ej sämst italienska språket uttalades med den prisvärdaste artikulation, som ej lät en stafvelse gå förlorad.
Drottning Helenas rol passar sångerskan ypperligt, lyriskt meu mindre dramatiskt.
Den kontemplativa duons utförande med denna lidelseklang i rösten, parad med denna sceniska rörlighet, verkade förvånande, så mycket mer som scenen ju utför-des efter Boitos anordning.
Vi erkänna att vi ej fatu meningen med att ett rent lyriskt stycke fbredrages med denna ultradra-matiska apparat och väga hålla fbre att den anordning af denna seen som hos oss hil tills varit vanlig, estetiskt taget är att fbre-draga.
Oselios glansmoment i denna art var Trojaballaden, der hon öfverträffade alla vftra sångerskor, hvaraf dock Grabow föredragit den med stor nervös liflighet, frk.
Javette och senast frk.
Klemming med sina röstegenskaper passat väl i stycke.
Den breda legato-stilen, den på samma gång beskrifvande lifliga, fasande våldsamma och likväl episkt lagna gjorde denna ballad till ett antikt konstverk, stilfullt i detta ords präktigaste bety-delse.
Oselio tyckes oss en lämplig Gluck-sängerska — och innebär detta omdöme en den grannaste kompliment vi kunna göra frk.
O., då Gluck * sångerskor i dessa tider ej finnas en bland hundrade.
Det var onekligen högst öfverraskande att efter en sådan modern operaprestation som den i tredje akten finna frk.
O. i fjerde akten i dess antikiserande ballad fullt mäktig denna storartade stil, som skulle göra henne helt säkert till en utmärkt Clytemnestra och Armida samt till en kanske ännu förträffligare Alceste.
Vi afundas uppriktigt den utländska publik, som möjligen flr se och höra sångerskan i dessa herrliga partier, här i Sverige är naturligtvis Gluck omöjlig fbr närvarande, jag skulle tro på fler än tio skäl.
Oselios högst framstående uppträdande hade fbrdelen att ske mot en ganska mörk bakgrund.
Hr Nordquists danska och norska eröfringar realiserade den farhåga, jag redan i höstas antydde om dessa herrars kompetens fbr sina partier.
Och i all synnerhet hr Brun.
Vi äro långt ifrån att dela den Stockholmska ensidighet i smaken, som endast tillerkänner röster af det Ödmann-Strandberg-ska slaget namnet tenor.
Naturligtvis finnes och bör man erkänna det andra slaget, de mörka, starka tenorstämmorna, de må nu ha böljat som barytoner eller baritenorer.
Dessa röster äro ej smekande, men de äro och behöfva ej vara fula fbr det.
Men i fråga om hr Brun är Stockholmspubliken oskyldig.
För det fbrsta är han ingen hjeltetenor och har aldrig det varit.
Så sågo vi t. ex. häromdagen i en gammal musiktidning att hr Fr. Brun » engagerats vid Berlineroperan som fbrsta lyriska tenor ».
Har hr B. derfbr någonsin haft någon tenor så har den varit lyrisk.
Men faktum är att han icke har denna röst längre, utan ibrderfvade resten deraf, som genom ett par goda lungors kraftutgifves för hjeltetenor genom ett idkeligt forcerande.
Detta i fråga om hr F: s organ, som hvarken berättigar honom till en fbräta plats som lyrisk eller dramatisk tenorist.
Ej heller ir hr B: s sångröst af sådan konst, att den försonar med rösten, hvilket deremot i någon liten mån göres af det naturligt varma föredraget
Na bör hr BranB Faast rättvisligen delvis skyllas på teaterdirektionen, som alltjemt låter honom uppträda i ett parti, der han så litet passar, och hvars lyriska skönheter han s&amp; grand * ligt förderfvar.
Måtte avita rollfördelningar ej tagas i arf af deo ena direktionen från den andra!
Hr Bruns förmåga som skådespelare lyste myoket litet i denna rol.
Om jag tolererar den hjeltetenormessiga hållningen i första scenerna, så blir detta dock omöjligt i den sista der hr
B. först — myoket rätt — framställer den sittande Faust af åldern böjd, med darrande händer, men sedan — hast du mir gesehn?
— vid uppstigandet rätar upp sig lika storståtligt som i ungdom skostymen; först i den sista, yttersta kampen med den onde bör Faust räta upp sig, hvilket då blir både psykologiskt sant och sceniskt effektfullt.
I denna epilog kunde hr B: s röst motiveras som en tynande bräcklig gubbes, men bjöd dock i stolen hr B. på ett par ljud, som voro så förskräckliga att man ej kunde förargas längre utan var tvungen att — skratta.
Det påminde för rysligt om en katt utanför en köksdörr, middagstiden.
Nej, det var ett misstag att engagera hr Brun, då hr Sell-man fans att tillgå, vare detta sagdt utan den » staBrke national-fölelse »; som danskarne säkert skulle utvecklat om t. ex. frk.
Dons afskedats och frk.
Klemming engagerats vid » det kongelige Theatret ».
Angående hr Fahlström må sägas att detta engagement kan något bättre försvaras och skulle det än mer om icke hr Lqjd-ström nu börjat egna sig åt operaverksamhet, der han eger alla företräden framför hr Fahlström.
Denne senare hade emellertid fördelen att efterträda herrar Rosén och Söderman och detta förskaffade honom en icke ogynsam position.
I motsats mot hr Söderman, hvars Mefistoletto tycktes säga: Tjo hej, här har ni mej, kom vänner, muntra varom! » inlade hr J. åtminstone något af ondskans karakteristik i sin framställning, som led af felet att vara för reserverad, för litet dominerande.
Dertill bidrog ock rösten, som lider af en viss torrhet och oförmåga att göra sig behörigt gällande.
Det måtte väl då ej vara indisposition,som jag antog förra gången, men vis å vis en så nng sångare kan jag ej antaga annat än möjligheten att befria rösten från denna sordin, samt vidga den specielt mot höjden, hvars dåliga beskaffenhet förstörde jord-balladen.
Föredraget var temligen korrekt men ej nog karakteristiskt, spelet var öfverlägset företrädarne, hvilket dook ej vill säga så särdeles mycket, som man vet.
Mot hr Brans röst klang vår aktade gamle operaveteran * hr Ohlsons röst riktigt ljufligt, hr O. var na som förr en särdeles karakteristisk Wagner.
Så ook fru Strandbergs Martha.
Man ser häraf att det estetiska värdet af en framställning uteslutande beror * på qvali teten, ty har många takter ha hr Ohlson och fr a Strandberg att komma med i denna opera?
Ty värr högst få!
Och hr Bran?
Tyvärr högst mångal
Uppsättningen af operan är välkänd.
Dock kan det ifrågasattas om ej prologen skalle vinna i intresse genom arrangerande af vexlande englatablåer, hvilket väl ej vore så svårt att få till stånd.
Vid det jublande slutet brukar å teatrar i utlandet stjern-bimlen öppna sig och hda firmamentet upplysas af bedjande engla-skaror.
Kunde man ej här hos oss adjungera englarne ur Gounods Faust, sista akten?
Hr Willman, som var en lika excellent scenisk intendent som till slut mindre excellent teaterchef, har äran af denna opera, främst korist-lifvet i akt I.
Detta var dock ännu lifligare i hans tid, endast deu blå och den gröna flickan kilade in och tit lika flitigt nu som förr, två små kyrkråttor lika.
Fonddekorationen är här verkligen så vacker att när hr Brun sjunger om bor solen går ned i vågen det är rätt kuriöst att se honom sitta och stirra på en grå slotts vägg och ej på » solen » och » vågen ».
Man ftr lof att göra något för sitt anseende som » utmärkt skå * despelare », särdeles när det ej är klyftigare än det der.
I fierde akten torde det vara rådligast att ej släppa ned ridån förrän kort före sång-ackordet Annars vill en del menskor klappa i sina händer, andra åter missunna dem det, hyssjande, andra råka på det viset ur » stämning » och bli vreda o. s. v. Faust och Helena böra ju också försvinna » i dimmor ».
Ä de nu icke det?
Kan man icke engagera Tannhäuser --
dimmorna?
Intet, som kan förhöja den poetiska effekten, bör för-summas.
I femte akten d. v. s. epilogen skall det regna » hvita rosor » öfoer den döende Faust.
De böra vara litet större, nu sågo de gt som hvita papperslappar, hvilket bragte en och annan på den
* Som man vet na med döden afgången.
Red.förmodan att temperaturen föll samtidigt med Faust så, att himlen levererade ett litet snöfall, märkligt att skåda.
» Den » fulla eller åtminstone väl besatta publiken », som en tidning en gång i nattlig brådska råkade exprimera sig, applft-derade lifligt åt frk.
Oselio, som flera gånger visade sig, troget uppvaktad af hr Brun, som bugande tog åt sig sin del af bifallet, men full orkan blef det ej förrän fröken kom ensam, då de i allmänhet ganska mogna herrarne på parkett hedrade sig och sångerskan med ungdomlig begei9tring: bra-a-a-vo.
Ja, bra vo eller kanske rättare sagdt brava!
Kammarmusiken har vårt musiklif till lycka tagit god fart denna säsong.
Utom hr Aulins qvartettaftnar har fru Lindberg-Larsen annonserat trio-soiréer, hvilka till publikens heder varit ifrigt besökta och aflöpt till de exeqverandes ära och den talrika publikens belåtenhet.
Också hr Aulins aftnar ha varit af stort musikintresse, den första hufvudsakligen genom en ny violinkomposition af hr Sjögren con anima tolkad af den unge förste violisten.
Den andra bjöd på ett ännu rikare program och var en högst intresseväckande musikafton.
Denna soaré inleddes angenämt genom en Haydn-qvartett, den kanske svårspeltaste af dem alla, den i Ess-dur 36.
Vi fästa oss i andra satsen vid hr Aulins själfulla spel, hvilket i solosaker endast tarfvar en större aplomb, för att inregistrera den unge mannen bland Europas förnämligare violinister.
Främmande sådana behöfva visst ej importeras så länge vi ha hr Aulin till hands.
I scherzot komplimentera vi de tre unga » se-kundanterne », som till lycka för ett stilriktigt samspel alltmer tyckas emancipera sig från den modesti, som de hittills alltför rigoröst iakttagit, att endast låta sina stämmor ackompagnera den utmärkta första violinen och ej som i en qvartett egnar och anstår låta alla stämmorna plastiskt och objektivt framsti.
Det gudomligt glada och brusande prestot, taget med god fart och oantastlig ensemble, gjorde förtjusande verkan.
I Griegs ännu krångligare Gmollfantasi för 4 stråkinstrument visade sig de fyra älskvärde ungherrarne riktigt på styfva linan.
Förmodligen ha de hvar för sig och tillsammans fått kosta många timmar på detta verk.
De hade också stor heder af utförandet, som sär * deles i de begge senare afdelningarne egde all den schwung, det ferma anslag och deu skarpt poioterade nästan nervösa rytmik,som den egendomliga bisarra, men geniglimtande kompositionen befallande kräfver.
Violoncellens metronomaktiga trummande spicato, som komp.
missbrukat, kunde kanske något modererats, likaa&amp; bör ?ioloneellisten bemöda sig om ett fastare eantabile.
De i sista satsen förekommande starka raspningarne, hvaröfver gamla qvartettvänner undrade, hör till saltarell-stilen.
Rubinsteins instrumental qvin tett var en vacker rapsodi, som torde utan men kunna arrangeras för flera instrument, så litet qvintett-messig var den.
Motiven voro ryska, sönderstyekade mellan de olika instrumenten med ett starkt figureradt pianoparti som sammanhållande länk.
Hr Henneberg spelade piano med förvånande energi, raskade stundom med ena handen på instrumentalisterna, bland hvilka hornblåsaren bjöd på ett och annat vältonande solo och klarinettisten gjorde sitt bästa att likna fru Edling — jag menar i runda dunkelt klangfylda toner.
A: J;
Konsertsäsongen började icke riktigt gentilt genom tvenne hederlige Berlinerprofessorers konserterande inför Musikaliska Akademisalens fula stolrader, som icke bestodo något aktivt bifall.
Litet större publik hade den indianlegendära Nikita, Lon-donboarnes » darling », en kopia i duodes af Sigrid Arnoldson, hvilken Nikita icke i det här landet gjorde större lycka än att hon blef — sjuk, d. v. s. vidare uppträdanden instälda.
Sak samma hände Wladislaw Mierzwinski, som icke denna gång hade skäl rosa marknaden.
Skada emellertid att vår publik icke fick ae honom å scenen, i Meyerbeer, Verdi eller Halévy: han är dock alltid en storhet i sitt slag, under det små utpuffade misser som Nikita än så länge böra räknas till skolkande elever, skolkande ooh — skalkande.
Om hr Halléns stora konsert har jag lika mycket att säga som hr Hallén sjelf i sitt dagblad om Musikföreningens tilltag: platt intet * Den norska italienskan Oselio-Aas konsert skall ej heller fresta mig för mycket ta det hårdt anlitade utrymmet i beslag.
Deremot skall jag ha äran säga några ord om vår svenska s&amp;ngerska Riego och våra svenska herrar och damer a-capella-
* » Jesu födelse » i våras t. ex. » Faust » har nu fått sig en dufning aom komposition förklarad underlägset ett ungdomsverk af den käre Wagner och en Faustkomposition af pianist Liszt!
!amatörer &gt;ur societeten », att man må märka den tullskydds-vänliga vind, som blåser öfver dessa musikaliska spalter.
Fröken Riego, som konserterade den 22 Nov.
i Akademien, inledde konserten med en aria af Luigi Mancinelli, kapellmästare vid Apollooperan i Roma, kompositör till diverse visor och körer, som instrumentalkompositör mest känd för musik till dramen » Cleopatra » af Pietro Cossa, förf.
till tragedien » Nero », som (med hr Elmlund i titelrolen) också gifvits härstädes.
Derefter föredrog sångerskan Lucia di Lammermoors första aria.
Mot mollsatsen skulle vi vilja invända att den togs väl passioneradt, ett mera drömmande episkt lugn i denna berättelse skulle bättre kontrasterat mot glädjen i g-dur-af delningen.
Denna sjöngs der-emot utmärkt, särskild t den enl. uppgift af Lind skrifna mera vokalt tacksamma än egentligen för situationen expressiva cadeneen med sina drillar och octavsprång.
Riego är och har varit för mer än enbart koloraturs&amp;ngerska, hennes i höjden kraftiga och lysande röst har starkt inträngande dramatisk accent, hon är sångerska för första dramatiska hjeltinne-roller, Valentine, Alice, Donna Anna etc. Dinorah-arian, som, ytligt sedt, endast är en koloraturaria, förstod sångerskan gifva den rätta färgen, att man insåg dess starkt dramatiska affattning, hvartill ock det med sällspord originalitet och bländande elegans komponerade arabeskverket mäktigt medverkar.
Det gäller ju att tolka den vanvettiga Dinorahs fantastiska dans i skogen under strömmande månsus.
Särdeles intermezzot i arian föredrog frk Riego med tilldragande själfullhet och äfven de virtuositetfordringar, arian i rikt mått framställer, löste hon med rutinerad konst, om hon också icke naturligtvis nådde Louise Michaëlis blixtrande glans i denna aria, men — hvem har gjort det?
Ovanligt är att en sådan dramatisk sångerska som frk R. tillika är ypperlig vissångerska.
Om vi än finna att Hallströms lätt graciösa » Dagslända » mera lämpar sig för t. ex. frk Karl-sohns röst och koloratur, så torde deremot frk R. f. n. vara utan like i föredraget af » Gutten og huldren », en i alla hänseenden helgjuten, fint konstnärlig prestation af högst intagande art.
Utom i entrénumret, som sekunderades af kör, gafs också Gounods » Jerusalem » med kör f. f. g.
Utom det att fröken Riegos röst understödd af kören klang föryngrad och dubbelt präktig, iakttog konstvännen härmed nöje sångerskans stilriktiga utförande af arian, som grevinnan Taube i våras föredrog med bedårande, men — malplacerad erotik, men som nu uppburen af kören gjorde sin rätta, religiöst högtidliga och kraftigt allvarsfulUeffekt.
Herrarne och de eleganta damerna sjöngo för sig sjelfva och salongen några körer, hvaraf en känd folkvisa i ett ganska småroligt arrangemeDt.
En ung norska, som försökt sig pä k. operan som Carmen, assisterade med franska romanser, sjangna med ungdomligt vältonande röst, men temligen elevmessigt, sär-skildt Massenets serenad, som fordrar ej sä litet.
En mansröst hade måhända behöfts i stället för denna mezzosopran att göra omvexling.
Den eleganta till större delen af äldre oob yngre damer bestående publiken var mycket nöjd med sin afton.
Angenämt är ock att höra så gedigen sång som frk Riegos, låt vara att mellanregistret är både beslöjadt och skadadt samt höjden någon gång litet hvass.
Men man känner sig så lugn vid åhörandet af ett sångsätt som detta, värdt att rekommendera åt alla våra yngre sångerskor och musikälskarinnor, som i frk Riego finns ej blott en fullgod lärarinna, utan ock en för konsten entusiastisk konstnärsjäl, hvilket senare så väl behöfver inympas på vår i det afseendet stundom föga ungdomsfriska ungdom, jag menar litet lif, hänförelse, glöd.
Ett par dar efter denna intressanta konsert hölls i samma lokal en stor kör-matiné, ett slags requiem öfver afl.
kormästaren Edgren.
En större kör afsjöng flera nummer, deraf ett af Wen-nerberg, den populära Hör oss Svea, utfördes relativt bäst.
Men ett glansnummer var k. operakörens » Ave verum », i hög grad hedrande för den aflidne musikern, som förmått uppbringa kören till denna grad.
Utförandet v v nämligen mästerligt, den underbart vackra böljan, sakta susande som en andesång eller höst * vindens suck i skogen, så ock alla nyansernas hårfina iakttagande och » Amen », i smältande ftufva toner framandadt.
Detta hade vi icke trott kören om och tillstå gerna vår öfverraskning, som ej blef mindre genom en Södermansk kör i glad anda, fram-skämtad t med finaste ensemble, det lifligaste, mest skalkande uttryck, sd med ett ord, att Söderman sjelf skulle ropat: bravo, min gamla kära operakörl
Hr Lwndqvist sjöng rutineradt Södermans sköna cykel » Värf-ningen ».
Men det oföränderliga episka lugnet hade då och då bort aflösas af snabbare mer skiftande accenter, somliga ställen gingo alldeles för entonigt.
Deremot utfördes den döende soldatens sång mycket karakteristiskt och slutsången fick all den varma rörelse, som den enkelt storslagna kompositionen kräfrer.
Fru Edling sjöng några visor af hr Nordqvist, hvilka, trots det som alltid lofvärda utförandet, ej väckte någon qympati och sedan Gilda (i Rigolettoqvartetten) hvilket hög * sopranparti ej lämpar sig för hennes tjusande mezzosopran, hvars märkvärdiga tänjbarhet dook medgaf sin lyckliga egarinna att äfven na ästadkomma särdeles vaokra effekter.
Frk Volf, hrr Strandberg och Smith sekanderade med sina välljudande röster pä bästa sätt den behagliga sängerskan.
Den sistnämnde qjöng daktigt hr Sjögrens daktiga » Bergmand », hvars djupa toner lyckades hr apotekaren och sångaren godt.
Hr S. föredrog också Tscharkowskys » Saknad », ett det svartaste, dystraste stycke ryska mu * ikliterataren eger, hvilket vill säga mycket.
Det är emellertid ett ypperligt stycke, nästan öfverträffande Beethovens ooh Schnmans melodier till samma text (af Qoethe).
Den nattliga timbren i hr S: s dråpliga organ gjorde här afsedd verkan.
En af denne sångares mest konstfalländade prestationer var det i makalöst präktig stil hållna föredraget af Jensens stolta säng: » Alt Heidelberg », der sångaren också visade en förtjenstfall teknik, specielt en hos basar förvånande rund och mjuk drill.
Filharmoniska sällskapets konsert var denna gång utomordentligt lyckad.
Här tog sig sällskapet icke vatten öfver huf-vudet, utan stod på fallt fast mark.
Det formligen briljerade med sin starka sida: a capellasång.
Att denna en tid alldeles förgätna fint musikaliska konstart nu åter kommit i blom är en sann lycka för vårt musiklifs allsidiga och sunda utveckling och förtjenar stort erkännande.
Programmet var förträffligt yaldt; Dvoraks körer och hr Halléns damekör pärskild t verkligen förtjusande och utförandet beredde oss en sann öronffegnad.
Sär-skildt damerna qjöngo som alltid i detta sällskap makalöst.
Också skyr hr Hallén ingen möda för att riktigt dressera dem och ignorerar stundom en konventionel courtoisies små lagar för att få damerna att riktigt utmärka sig.
I detta afseende förtjenar hr Halléns inöfningssätt att bilda skola, ty hos Musikföreningen har man ibland sett hur för myoken artighet och skonsamhet icke aflöpt till damkörernas båtnad.
Slutnumret af Heise var präktigt och pikant
Två dar eftei kom Musikföreningen med repris af sin cheval de bataille: Faust, der nu fru Edling verket till fromma återtagit Margareta och hr Strandberg blifvit Faust I öfrigt som förr, undantagandes att herrkören var litet ostyrig.
Några opera-konster fatiguerades.
» Gefundnes fressen » för —!
Hk!
Svenska teatern, som hedrat sig med en repri * af Henri Ribers i denna tidskrift förut omnämnda lilla opera » Hr Benoitspapiljotter » har sedan dess mindre hedrat sig genom att bjuda på musikaliska ande-prestationer af gräsligaste sort Dessa andar ▼oro hörbarligen chineser, ooh hade de tre resande mandarinerna, som i sommar besökt Sverge, varit tillstädes är det möjligt de blifvit hänförda.
Låt vara att engelsmännen ej äro några englar i musik, men denna engelska miss — af den gifta sorten — öfVergick allt hvad man kunde tänka sig.
Dock det är ej så godt när man spelar med — benet.
I utlandet ha vi hört trollkarlar på samma sätt frambringa melodiska stycken, men så skicklig var väl ej den ogifta frun.