Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han stod lika inbunden och svårmodigt hård, och i hans hand darrade käppen och stötte mot stenläggningen.
Långsamt vände han sig mot bataljonen, och de tunna läpparna rörde sig.
– Sänk fanorna! – sade han.
MÅNS FRANSÖSKE.
En skinnklädd fältvagn hade fastnat i ett af Polens träsk och hästen var redan frånspänd.
På vagnen stod en ung man, som nyss kommit till tropparna, för att tjäna sig upp.
Kamraterna kallade honom Måns Fransöske, ty han hade som lärare följt några förnäma herrar till Frankrike och där fyllt sin kista med hvarjehanda ovanliga ting.
Kapten Olof Oxehufvud väntade med några underofficerare och knektar bredvid i gyttjan, och snöstormen slog dem i ansiktet.
– Vagnen och kistan får lämnas kvar, – sade Oxehufvud.
Måns Fransöske öppnade kistan och plockade till sig så mycket han kunde bära.
– Sicken skäckig nattrock med knytningar och tofsar! – ropade Oxehufvud och underofficerarna.
– Sickna små eländiga tofflor.
Och lösvadorna!
Och bonetten!
– Den är en cadeau från ma ...
– Spark’ den i snösörpan.
– ... från maman.
– Si på lilla peruken!
– Och mellanperuken!
– Och stora allongeperuken!
Nu kunde Oxehufvud icke styra sig längre utan tog honom i benet.
– Spark’ fanstyget i snösörpan, – säger jag!
Måns Fransöskes ljusletta och fina ansikte flammade upp och han slog på värjpliten.
– Herr kapten, en så vik ...
– En så viktig person som han kan gärna uppehålla marschen, tycker han?
– Nej, en så viktoriös armé, ville jag säga, behöfver väl inte gå malproper i klädseln och med nattrockar från kung Orres tid.
– Fjollerstolle!
Petitmaître!
Hjärtans, ärans fä!
– Kaptenen handterar mig som en dräng, ändock jag har edukation och berest Frankriket, ja, stått öga mot öga med själfva Vauban.
– Nå, hvad sade Vauban?
– Hvad han sade?
– Jaha, just det.
– Va-t’en! – sade han, för det var i hans egen port, och jag kom i vägen.
– Jesus!
Ned ur vagnen och det tvärt!
Hitåt två karlar och tag kräket i gullstol!
Måns Fransöske hopplockade tofflor och peruker i den prickiga nattrocken och tog den på ryggen samt höll allt emellanåt lorgnetten för ögat.
När han blifvit uppburen på stranden, stannade Oxehufvud framför honom, lång och smal med högröda kinder och små svarta mustascher.
– Hör nu, munsjör, hvad vill han egentligen i fält?
Vill han komma sig upp?
– Änskönt inte adlig hoppas jag därpå.
Hvem vet, törhända sitter också jag en gång med adelsdiplom på fickan.
– Adla han sig ända in i rosenrasande helvetet!
På den här arméen frågas platt intet efter adel, utan får här hvar och en tjäna sig upp, bäst han kan.
Oxehufvud hade nu som förman skymfat honom så länge, att hans kamrathjärta började tina, och brummande tillade han något lugnare:
– Håll sig nu tapper, så kan han att börja med få sin officersfullmakt!
Vi ha här redan knäckt så många svenska sprätthökar af hans sort och gjort dem till folk.
Där vid småskogen ser han ett stort hvitrappadt hus.
Där tar han post till dess jag sänder vidare order.
Vi andra ställa oss en kvarts väg längre upp i skogen.
Efter vi sammanlagdt inte äro mer än fem och tjugo man, har jag inte råd att lämna med en enda karl.
Kunskapa och spionera flitigt efter fienden, så att ingen faller oss i ryggen.
Oxehufvud tågade åstad med sin lilla flock, och Måns Fransöske gick upp till huset med sitt bylte på ryggen.
Ingen människa syntes till, och han ställde sig villrådig i lä utmed väggen.
Han var frasen och genomvåt och allra mest plågade honom smutsen och leran på stöflarna.
Skulle han icke lika godt kunna hålla utkik uppe från ett af fönstren?
En riktigt väl bäddad säng med sidentäcke och fotpåse var just hvad han längtade efter.
Tvärs under huset gick ett mörkt inkörshvalf, och dit smög han sig med stor försiktighet utefter väggen.
Sedan han torkat den immiga lorgnetten, böjde han sig fram och såg in i skumrasket.
Då begynte det stampa och slamra, och han urskilde två blänkande ögon.
Med bultande hjärta tog han ett steg tillbaka och drog värjan.
En svart häst rusade ut och sprang fram och åter på gårdsplanen samt kastade snön högt upp med bakhofvarna.
Den svarten ville jag inte fånga, tänkte Måns Fransöske.
Sitter en knekt upp på en sådan förvildad häst, så reser sig den ihjälskjutna ägaren ur träsket och springer bakefter och rycker honom ur sadeln.
Om sådant berättas hvar kväll vid eldarna.
Han hotade hästen med värjan och gick in samt stötte upp portarna på andra sidan, så att där blef bättre dager.
Han såg nu, att dörren upp till huset var igenmurad.
Fnysande och stampande kom hästen tillbaka, men Måns Fransöske jagade honom åter bort.
Sedan gick han ut och ropade upp mot fönstren.
En gråhårig tjänstekvinna stack ut hufvudet.
– Bor här en vän till kung Stanislaus eller till den sachsiske druckenbolten? – frågade han.
– Här bor en gammal enstöring, som är ingens fiende och ingens vän.
– Godt, då kan han inte neka härbärge åt en genomfrusen svensk soldat.
Tjänstekvinnan försvann och kom slutligen efter en stund tillbaka med en stege, på hvilken han klättrade in.
Rummet var stort, och de fula men snygga trästolarna stodo stelt i rad utefter de tomma väggarna.
Då han råkade att med värjbaljan stöta till den ena stolen, skyndade tjänstekvinnan genast att flytta den tillbaka på sin bestämda plats.
Två blåklädda flickor med bleka ansikten och krusigt hår gingo och kommo utan att säga ett ord, och så snart den ena blef några steg efter, sprang hon ängsligt fram till den andras sida.
De ströko sig mot hvarandra och trefvade med sina långa fingrar, och fast det ännu var ljusan dag buro de två tända lampor.
När tjänstekvinnan hade gnidit leran från hans stöflar och noga torkat de våta fläckar, som sulorna satt på golfvet, öppnade hon stilla och försiktigt dörren till nästa kammare.
– Gå inte för hårdt! – hviskade hon.
Där stod en medelålders man i nattrock och med den mest impertinenta och spetsiga näsa, men ingen hade nånsin burit en mer sirligt lockad puderperuk, och på de hvita fingrarna blänkte ringar med stenar.
Måns Fransöske nedsatte sitt knyte och lorgnetterade honom.
Mycket belåten med hans vårdade yttre gjorde han därefter en stor rörelse med armarna och bugade sig ända till golfvet.
– Mina afsikter äro ridderliga, – sade han, – och ödmjukligen ber jag om den nåden att få veta, med hvilken riddersman jag har den lyckan att samtala.
– Sitt ned, min herre.
Jag är ingenting annat än en bortglömd gammal enstöring, men efter ni är en homme de qualité vill jag genast förklara ett och annat, som kan synas underligt.
De båda herrarna satte sig styfva och raka med händerna i knät.
– Förr var jag en lustig lebensbruder och min brokadrock var en visa i hela Varszava, men på min trettionde födelsedag, när jag satt samman med kamraterna och pokulerade, höjde jag remmaren och talade ungefär på detta sätt.
Mina vänner!
För hvart år blir ert öga allt hårdare och ert hjärta allt skrumpnare.
Den ena tror på kung Stanislaus med hvita kinderna och den andra på kung August med stora magen.
Sedan smida ni era ränker därefter och leta anställningar och belöningar.
Jag vill inte gå i grafven med den ohyggliga hågkomsten, att hvar min broder till sist vardt en Kain.
Jag sätter vänskapen vida högre än kärleken, ty den är uteslutande ett band själarna emellan, och därför säger jag er i dag farväl, medan vi ännu alla äro unga.
Om mig få ni aldrig höra något mer, men sådana jag nu ser er skola ni för mitt öga ännu gå omkring mig i kammaren och hålla mig sällskap, då jag sitter ensam och gammal.
När tjänstekvinnan utanför dörren hör, att jag småpratar halfhögt, skall hon säga: nu talar gubben med sina kära ungdomsvänner.
– Och när ni så hade sagt dem farväl?
– Då for jag hem och lät mura igen porten.
Mitt tjänstefolk får taga sig ut och in bäst det kan.
– Hos en värd med så delikata känslor är gästen viss att trifvas.
– Trifvas ...
Mina båda tvillingdöttrar, som gå här i rummen och lysa med sina lampor, äro sinnessjuka ... deras mor var en enleverad nunna ... allra minst.
– Ni menar kanske, att jag kommer och stör?
– Nåja ... jag vill ju inte säga det, men ...
Här spökar!
Hans näsborrar lyfte sig i vinkel och han steg upp och gnuggade belåtet händerna.
– Jag anser det som min skyldighet som värd att så gärna först som sist berätta sanningen.
Det är en död lakej, som går igen och som heter Jonatan.
Han står i fönstersmygarna och bakom dörrarna i brunt liveré med svarta snören.
Tjänsteifvern sitter så kvar i stackarn ännu efter döden, att han passar på och betjänar gästerna, när de minst ana det.
Lyckligtvis äro gäster här sällsynta.
Säg mig, är ni grefve?
– Jag?
– Är ni friherre?
– Nej ... friherre är jag inte ännu.
– Är ni inte åtminstone simpel adelsman?
– Är det min herres mening att insultera?
Måns Fransöske rodnade förläget.
Nog har diplomet varit min käraste dröm, tänkte han, och Gud gifve jag redan bure det i rockfickan.
Då skulle ingen längre ropa petitmaître.
Då skulle det heta: på den mannen såg man adelsmärket långt innan han fick diplomet.
– Hur kan en så enkel fråga såra er? – utbrast enstöringen ännu förnöjdare.
– Visst är jag adlig.
Min familj är urgammal.
– Det var en annan sak.
Då går allt väl.
Fast Jonatan blifvit både kristligen begrafven och allt, är han en sådan inpiskad aristokratlakej, att han ställer till alla möjliga malicer, så snart han har för sig en uppkomling eller ofrälse.
Måns Fransöske strök sina små mustascher med lillfingersnageln och svängde besväradt sin lorgnett.
– Är min herre amatör på syracusa? – sporde han.
– Nej.
– Också jag respekterar vida mer en bägare frontignac.
Min favoritspis är ragout med champignoner, fast jag ingalunda vill bakdanta en haché på får med timjan.
Mycket här i världen beror på såsen.
Jag längtar inte dit hem till mjölmat och beckmörker.
– Beckmörker?
Ni tänker på sommarnätterna?
– De äro ljusa.
– Och vinternätterna äro också ljusa, för då ha ni snö.
Är ni rädd för beckmörker, så res aldrig mer söderut!
Ha ni i ert land några stora konstnärer och lärda?
– Inte ha vi det och aldrig få vi det.
– Ni öfverskattar inte era landsmän.
– Jag har sett litet af stora världen, min herre.
Jag har berest Frankriket i goda två månader, min herre.
Jag har till och med en hel afton varit samman med själfva roi Soleil.
– Ni?
Har ni varit samman med Ludvig den fjortonde?
– Det har jag ... på teatern ... fast jag bara fick en usel ståplats på parterren.
Sedan Augustus har här inte lefvat en så majestätisk suverän.
Si bara hans sätt att hälsa!
– De svenskes kung är också en man.
– Det är han, för han gör oss uppmärksammade i utlandet, men hur pauvre likafullt!
– Så lagom pauvre nyss i Varszava.
När Stanislaus steg in i kröningskyrkan med sin alltid förskrämda och darrhändta gemål, hade han inte bara fått till skänks af svenskarna den nyförfärdigade kronan och spiran och äpplet och svärdet och hermelinerna och bältet och skorna utan också baneret och tapeterna på kyrkväggen och tallrikarna på taffeln och kröningspengarna, som kastades kring, och knektarna, som höllo vakt och sköto glädjesalvan ... och till sist tackade han och kysste excellensen Piper på handen.
– Är ni själf fattig?
– Fattig ... jag?
Måns Fransöske mindes de två stackars karoliner som sutto insydda under rockfodret och som voro allt hvad han ägde, men han knackade med lorgnetten i bordet och skyndade sig att säga:
– Mina depenser äro ofantliga ... och spel amuserar mig ... går aldrig utan tio louisdorer i pungen.
– Vill ni låna mig fem louisdorer?
Måns Fransöske såg upp i taket.
– Just i dag glömde jag olyckligtvis pungen i en rock på tältstången.
Men jag skall skatta mig lycklig att få skicka bagatellen med första.
Min herre, betrakta inte oss tafatta svenskar som några seigneurer.
Hur högt jag stiger, tittar ändå Månsen alltid fram mellan sömmarna.
– Ni voro så lagom tafatta nyss på vårt polska valfält, där Arvid Horn satt med plånboken och skref upp alla, som röstade mot svensk befallning, och där landtmarskalken förtviflad stötte sönder sin staf.
– Men anse nu mitt hus som ert eget.
Tobakspipan ligger bredvid luktvattensflaskan, och luktvattenflaskan står på puderasken och puderasken på tobakskaggen och tobakskaggen på nattlådan ...
Den får ni leta, så går tiden fortare.
Han tog med dessa ord en skinnbunden bok och satte sig att läsa.
– Jag ber, jag ber, – svarade Måns Fransöske och lorgnetterade honom från sidan med vaknande misstro, men inom sig tänkte han:
Vänta mig, när jag en gång sitter med mitt diplom i min stora galakaross!
Då skall det heta: den herren är vår nya, ridderliga Magnus Gabriel!
De båda flickorna tassade allt emellanåt förbi genom rummet och lyste på honom med sina lampor, och för hvar gång steg han upp och bugade.
Då enstöringen emellertid fortsatte att läsa och efter hand tycktes helt och hållet glömma hans närvaro, tog han slutligen sitt bylte och gick tillbaka ut i yttre kammaren.
– Det skymmer, – sade han till tjänstekvinnan, – och jag är för trött att längre orka sällskapa.
– Vi ha bäddat åt herren här till vänster i stora salen.
Det är det enda rum som står uppeldadt.
Salen var hvitstruken och lång med ogästvänliga stolsrader och ett par grofva slagbord.
Alldeles bredvid dörren stod en säng med sparlakan af holländskt lärft.
Gumman tände de fyra ljusen i armstaken och lämnade honom ensam.
Han såg sig frusen omkring och lade värjan på bordet.
Därefter packade han upp sitt bylte.
Tre af ljusen blåste han ut och på dem upphängde han lilla peruken och mellanperuken och allongeperuken, men med det fjärde lyste han under sängen och i fönstersmygarna och satte det sedan tillbaka i pipan.
– Impertinent byke! – mumlade han.
– Hellre hade jag stannat ute i snön, men efter jag nu väl är här inne, så gäller det att hålla sig vaken och tidt och ofta gå till fönstret och lyss och speja.
Han pröfvade att låsa dörren inifrån, men den var utan både regel och nyckel.
Sedan han länge förgäfves arbetat med att få af sig de våta stöflarna, hvilkas unkna lukt besvärade honom, pådrog han nattrocken och lade sig med stöflarna på sängen.
Ibland hördes ett doft stampande och fnysande från den förvildade hästen i inkörsgången under salens golf, men efter en stund blef det mer stilla och han började tycka, att ljuset icke lyste tillräckligt, ty alla hörn och smygar voro mörka.
Han höjde lorgnetten och skärpte sin syn och vände ögonen åt alla sidor, men låg i öfrigt alldeles orörlig.
Då såg han vid dörrposten tätt bakom hufvudgärdens sparlakan en lång, rak lakej i brun rock med svarta knytningar.
En krampaktig fasa grep honom om strupen, och det svindlade för ögat, men han tänkte:
Det är endast den gode guden, som vill pröfva mig, efter jag drömmer om utmärkelser och diplom.
Sakta och nästan omärkligt tog han fast i båda sängkanterna för att betvinga sin egen rysande kropp och stack sedan det högra benet ut mellan sparlakanen.
– Jonatan, – sade han, – drag af mig stöfveln!
Lakejen grinade så att den svarta munnen vred sig ända upp till öronen, men han rörde sig icke från stället.
Måns Fransöske hackade tänder, men han drog inte benet tillbaka.
– Jonatan, är det så du betjänar adligt folk?
Lakejen grinade ännu värre och slog föraktfullt och afvisande med handen.
Nu förstod Måns Fransöske, att lakejen genomskådade hans lögn och handterade honom som en uppkomling och ofrälse, och hans förskräckelse blef så stor, att han pustade och kved sakta, men benet höll han alltjämt utsträckt.
– Drag af mig stöfveln, Jonatan!
Hans röst var nu bara en hviskning.
Lakejen gned sig på höfterna och grinade men stod kvar vid dörrposten.
I det samma gnäggade hästen nere i inkörsgången länge och gällt, och långt fjärran i snöyran svarade flera hästar.
Måns Fransöske kastade sig ur sängen.
– Jag försummar tjänsten! – ropade han.
– Det är fienden!
Han sprang fram mot bordet för att gripa värjan, men bredvid honom följde lakejen med långa steg och stirrade honom in i ögonen.
Då förlamades han åter och stannade.
Under tiden fattade lakejen värjan med ena handen och sträckte den andra öfver armstaken samt lyfte med två fingrar stora allongeperuken i höjden och släppte den därefter som en släckare öfver det brinnande ljuset.
– Herre Gud i himmelen! – stammade Måns Fransöske.
– Jag har sällan gått i ditt hus och hellre kelat och lekt med all slags fåfänglighet, men hjälp mig i denna enda stund, så att jag inte försummar tjänsten och blir till nesa.
Sen må du straffa mig för evigt.
Gnäggningarna hördes allt närmre och närmre och stampande och frustande rusade den förvildade hästen ur sitt gömsle.
Då böjde sig Måns Fransöske med de knutna händerna öfver hufvudet och kastade sig i mörkret öfver lakejen.
– Du spökelse af Belzebub! – ropade han.
Han ryckte värjan till sig och slog åt alla sidor i mörkret, och stolar föllo i golfvet.
Ingenstädes kunde han få fatt i Jonatan, men slutligen stötte han händerna mot väggen, och dörren öppnades.
De båda systrarna kommo med sina lampor och sina storögda bleka ansikten och i blotta linnet utan förstånd att däröfver känna någon blygsel.
De ströko sig endast mot hvarann och stirrade på främlingen, som väckt dem med sitt buller.
Han gaf sig denna gång ingen tid att hälsa, utan sköt upp fönstret och hoppade till marken.
I nattrock och med värjan i hand sprang han utefter huset, och bakom sig hörde han en kärf röst från fönstret, men han visste icke, om det var enstöringens eller Jonatans eller om de båda voro en och samma.
– Jag såg, att du var en narr, – ropade rösten, – en stor narr, en narr utan like, och jag ville bli dig kvitt.
Men få nu ryttarna se dig och blir här handgemäng ... mitt hus, mitt hem, min vrå blir en askhög, innan tuppen gal ...
Utan att se tillbaka sprang Måns Fransöske in mellan träden, och hela tiden tänkte han:
Nu gäller det officersfullmakten!
Och sedan diplomet, diplomet!
Månskenet lyste genom snöyran, och han såg polackerna med gungande fjäderbuskar skymta förbi som skuggor.
När de kommo allt för nära, kastade han sig ned bredvid en rishög eller ställde sig bakom en trädstam.
Till sist upptäckte han en gammal öfversnögad förhuggning, och bakom stockarna reste sig en soldat och frågade hviskande:
– Wer da?
– Gud med oss!
God kamrat! – svarade Måns Fransöske och klättrade in i trekanten.
– Fienden är öfver oss!
– Jag har länge tyckt mig höra hästtramp, – sade Oxehufvud sakta.
– Rådligast vore måhända att springa ned till huset och besätta det.
– Kapten, befall mig inte att visa vägen!
Jag blef där mottagen som gäst och jag är riddersman och låter hellre skjuta mig.
– Och hur blef ni där handterad?
– Som en excellens.
– Vi få se ...
Nu lär det vara för sent.
Lägg an!
Skjut!
En svärm polacker galopperade fram och högg med pikarna öfver stockarna, men den första salvan kastade dem ur sadeln.
– Ohahå!
Ohahå! – skallade det genom skogen, och ridande skuggor och långa led af fotfolk samlades så långt öga såg.
I halfdunklet liknade de mörka busksnår, hvilka rörde sig i blåsten.
– Jag tror vi få ett vackert parti med fienden, – sade Oxehufvud.
– Vi äro fem och tjugu man och kring oss står väl fulla tre bataljoner.
– Nu äro vi bara tjugufyra, – svarade Måns Fransöske och ryckte till sig musköten från en skjuten soldat.
– Nu äro vi bara nitton, – sade Oxehufvud efter en stund.
Kulorna regnade öfver trekanten och dödade man efter man.
Så snart ryttarna veko tillbaka, slutade svenskarna att skjuta, men när tystnaden åter framlockade polackerna och ingaf dem tron att ingen lefvande längre befann sig bakom förhuggningen, möttes de genast af kulor och värjor och stenar och trädgrenar.
Så fortgick den rasande striden timme efter timme.
Oxehufvud smög sig utefter stockarna och räknade halfhögt:
– Åtta, tio, tretton ...
Nu äro vi inte fler.
Ett dåligt tal.
Han hade också fattat en musköt, och på knä plockade han upp ammunition ur patronköket på en fallen.
– Kamrat! – sade han utan att resa sig och drog Måns Fransöske i nattrocken.
– Jag for illa fram med kamraten i middags på träsket.
– Nu äro vi bara sju, – svarade Måns Fransöske och laddade och sköt.
– Men snart ha vi hållit ut i tre timmar.
– Kamraten är inte den första, som visat mig, att de svenska inte alltid skola skratta åt sina sprätthökar.
Sir kamraten, det händer ibland här i världen, att det, som börjar med en grann peruk, kan sluta med en grann gärning.
– Nu äro vi bara två.
– Knappt två, för jag har redan fått mitt, – svarade Oxehufvud och sjönk tillbaka mot stockarna.
– Knappt två!
Måns Fransöske stod nu ensam bland de döda.
Han slet af sin nattrock och virade några trasor kring sin vänstra arm, som häftigt blödde.
Också västen kastade han undan, och lorgnetten stoppade han i stöfvelskaftet.
Sedan lade han sig ned bland de andra och så djupt inne under kvistarna och riset som han kunde krypa.
När polackerna nästa gång galopperade fram, var där stilla.
De satte öfver stockarna med ett vildt skri, och plundringen begynte, men när de sågo honom blodig och halft afklädd läto de honom ligga, och vid gryningen tågade de bort.
Nu, tänkte Måns Fransöske, nu har jag min officersfullmakt!
Diplomet kommer sedan.
Han kröp fram mellan stockarna, och uppe vid huset hittade han i snön perukerna, som blifvit kastade efter honom från fönstret.
– Den uslingen! – hviskade han.
– Det är tacken för att jag räddade hans näste.
Hela dagen gick han genom skogarna med sina peruker under armen, och först sent på aftonen anropades han af det svenska lägrets förposter.
Tälten och riskojorna voro resta i skogen utan alla skyddande förskansningar.
På vagnarna eller framför sina hyddor sutto kvinnorna vid en särskild gata och vaggade sina barn i knät eller hviskade med sina soldater saktmodigt och stilla.
Rundt eldarna blossade kritpiporna i ärriga händer.
Där berättade kornett Bråkenhjelm och den oförfärade löjtnant Pistol sina äfventyr.
Löjtnant
Örbom lät dem med fingrarna känna på kulan från Klissov, hvilken ännu satt kvar bakom högra örat efter att ha gått in under vänstra ögat och tvärs igenom hufvudet.
Per Adlerfelt, dansmästaren, beklagade att fienderna alltjämt liksom vid Düna sköto så lågt, att de till sist skulle skämma hans vackra ben.
Där gycklade den kvicka Dumky och bar ännu om armen det strumpeband, hvilket han som page tagit från en schlesisk hertiginna.
Svante Horn, som förbands af sin trogna betjänt Lidbom, mumlade, att han aldrig kunde hugga in utan att genast få en kosackpik eller värja i kroppen, och framför honom stod den fryntliga gråhårsmannen fältskär Teuffenweiser, som beständigt påsatte och aftog glasögonen och alltid begärde en färdsup innan han skötte rikare kunder.
Alla samspråkade om krigarens lott, som unnade den ena att gråna under mödor och ära utan att rispas af ett snuddskott, men lät den andra i sina dagars vår falla för första kula.
Inga dryckesvisor skallade, men konungen lät puka och oboe muntert ljuda hela natten.
Det var ett fältläger, där det sakta larmet liknade sorlet från en klar skogsbäck under juni-daggiga löf.
Drabanterna hade mot konungens vilja lindat hans tält med halm och därpå lagt torf, så att det liknade en kolmila.
Det stod icke i lägrets midt utan allra ytterst och nästan i mörkret.
Inne vid tältstången hade de byggt en härd af stenar och ditburo stund efter annan en glödhet kanonkula.
Tvättbäckenet var af purt silfver, och på bordet stod bredvid Alexander Magnus’ lefvernesbeskrifning och den guldbeslagna bibeln ett litet försilfradt beläte af hunden Pompe, som hade dött, men det ljusblå silkestyget på stolen och fältsängen var redan uppnött och fläckadt.
Midt i sängen lågo hundarna Turk och Snushane, men konungen låg i granriset på marken.
Svagdrickat var slut, och lakejen Hultman hade icke haft annat att bjuda honom till kvällsvard än en bägare smält snö och två stålbakade skorpor.
Sedan hade han bredt kappan öfver honom och påsatt den stickade nattmössan.
Där sof nu på sina segrars middagshöjd de svenskes konung, och hans smala hufvud låg vändt mot det tynande skenet från den sista glödgade kulan.
Det var nu länge sedan han läst den kvällsbön, som han fordom framstammade i sin kammare, medan blåsten brusade i Karlbergsparkens lindar.
Hans gud hade småningom mörknat till det gamla testamentets tordönsgud, till den hämnande Herran Zebaot, hvars befallningar han hörde i sin själ utan att därom behöfva bedja, och det var Tor och Åsarna, som i nattstormens dunder åkte kring lägret och med sina lurar hälsade sin sistfödde son på jorden.
Då började hundarna vädra och morra, och den halfvuxna Max af Würtemberg, Lilla Prinsen, kom öfverlycklig och strålande till tältöppningen.
– Majestät, – ropade han med klingande barnröst, – vakna, vakna!
Fem och tjugu småländingar har varit ute och spelat med fienden!