Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att Landsh. ej kan i dessa ämnen fatta beslut annorlunda, än till ett prot., och utan att contrasignant till beslutet finnes, är så uppenbart, att man torde kunna förundra sig öfver huru möjligheten af ett annat förhållande kunnat ifrågasättas.
Hvad vidare rörer Utskis anmärkn. i afs. på Länsmännen, så har Utsk. ej kunnat upgifva någon Författning, hvarigenom är vordet stadgadt att de skola med fullmakt förses.
Deremot innehåller 35 §:n i 1675 års Resolution och 33 §:n af 1680 års Resolution att Länsmän skola väljas af Landsh., som i Länet sitter, och uti 54:de punkten af Resolutm på allmogens besvär d. 55 Maj 1750, blef allmogens anhållan att fä välja sina Länsmän och att dessa skulle förses med fullmakter, af K.
M. lemnad derhän, med det Nåd. förklarande, att K.
M. hade det förtroende till Landshme, att de, till följe af deras Instruktion samt 1675 och 1680 års Resolut:r, förordna skicklige, beskedlige och rättrådige Länsmän.
Återtagandet af ett förordnande för en person, är ej detsamma som samma persons beläggande med kriminel! ansvar, men på det härvid ej måtte kunna förfaras godtyckligt, så bestämmer 66 §:n i 1855 års Instruktion vilkoren, hvarförutan ett sådant återtagande af förordnan - Den 18 Juli. 395 det icke må ega rum och får Landshms beslut härom öfverklagas.
Strr hafva äfven vid två föreg:de Biksdagar genom deras bifall till Allm. Besv.-och Ekon.Utsk:s Betänkm, nemi. N:o 95 vid 1848 års Biksdag och N:o 12 vid 1851 års Biksdag, godkänt den åsigten att Länsmännen ej böra med fullmakter förses, utan kunna af Landshöfdingarne från sina tjenster skiljas.
5:te punkten angår återställande till Kongl. Svenska AktieBolaget för jernväg emellan Köping och Hult af en del af det penninge-belopp, som bemäldte Bolag till säkerhet för jernvägsbyggnadens utförande nedsatt.
Den af Utsk. i afs. häruppå framställda anmärkn. har Utsk. stödt dels på de af Hr StatsKådet Baron Palmstjerna emot den föreslagna åtgärden gjorda erinringar, dels ock deruppå att, såsom orden lyda, »hvarje utsträckning af de Bolaget tillförsäkrade förmåner syntes innebära en afvikelse från de vilkor, under hvilka B.
St:r till K. M:s d. 1 Juni 1854 aflåtna Nåd.
Propos. lemnat bifall», men hvad sålunda är vordet af Utsk. andraget, synes mig vara så klart och tydligt vederlagdt genom de af Hr Frih.
Paijkull och Hr Professor Lindgren emot Utsk:s Betänk, afgifna reservationer att ej något är att i afs. på frågans rent juridiska sida tillägga, hvarvid jag blott vågar anhålla att den, som vill ytterligare öfvertyga sig om riktigheten af Professor Lindgrens upfattning af meningen med B.
St:rs beslut, ville genomläsa StatsUtsk:s vid förra Eiksdagen i ämnet afgifna Utlåt., som igenfinnes under N:o 211 och hvilket ibland annat utvisar att Utsk. bifallit K.
M:s Propos. utan annan förändring eller tillägg, än att för arbetstidens förlängning det vilkor skulle stadgas att jernvägen från Örebro till Köping skulle icke allenast, såsom K. M. föreslagit, vara fullbordad inom slutet af år 1855, utan äfven för allmänna trafiken öpnad.
Bolaget tillförsäkrade förmåner finnas upräknade i 13 g af det för Bolaget d. 13 Nov. utfärdade privilegium, hvaremot åliggandet att nedsätta 200,000 Kdr
Bko omtalas i 4 g, och återställandet till
Bolaget af större eller mindre del af denna summa väl ej, efter vanligt språkbruk, kan förklaras utgöra en rubbning af de Bolaget tillförsäkrade förmåner.
— Utan att således vidare inlåta mig på den rent juridiska sidan af saken, hvarom nu ej heller är fråga, då anmärknm afser förbiseende å StatsEådets sida af Bikets sannskyldiga nytta, utbeder jag mig endast att, så kort som möjligt, få redogöra för de skäl, hvilka föranledt mig att, då jag ansett laga hinder icke möta, tillstyrka det Nåd. beslutet.
Köping-Hults-bolaget var det första i vårt land, som företog en större anläggning af ifrågav:de beskaffenhet.
Att det dervid, i saknad af någon föreg:de erfarenhet, skulle komma att möta hvarjehanda svårigheter och få vidkännas opåräknade utgifter, var lätt att förutse.
Sådana uteblefvo ej heller och voro af flerfaldig art, hvaribland företrädesvis torde böra nämnas dem, som voro en följd af stegrade dagsverks-priser och vida utöfver beräkningarne updrifna expropriationskostnader.
Härigenom blef den, efter hvad nu mera erfarenheten ej endast vid Köping-Hults-Jernvägen, utan äfven vid Statens Jernvägar obestridligen ådagalagt, ifrån början allt för lågt beräknade anläggningskostnaden 396
Den 18 Juli. ändå mera otillräcklig, men Bolaget fortsatte likväl med berömvärd ihärdighet sina bemödanden, till dess, såsom Bolaget i dess underd. framställning d. 25 Okt. 1855 upgifvit, svårigheterne ytterligare ökades derigenom att penninge-ställningen i England, som vid förslagets början var särdeles gynnsam, så förändrat sig att räntan upgått ända till 7 proc.
Det var under sådana förhållanden, hvarigenom fara var för handen att Bolagets verksamhet skulle helt och hållet afbrytas, som Bolaget vid förenämnde tid, om hösten 185 5, ingick till K.
M. med underd. anhållan att hälften af det i StatsKontoret nedsatta beloppet eller åtminstone så stor del deraf, som K. M. i Nåder kunde finna lämpligt, måtte till Bolaget återställas.
En vägran härtill skulle hafva kunnat föranledt arbetets ögonblickliga afstannande och hela den dervid använda arbets styrkas afskedande, under en årstid som ej var gynnsam för denna personal att vinna anställning på annat håll; hvaremot någon förhoppning fanns att, om Bolagets anhållan kunde afven blott till en del beviljas, detsamma skulle icke allenast derigenom sättas i tillfälle att någon tid fortsätta arbetet fi jernvägen och således fortfarande lemna sysselsättning åt den dervid använda personal, utan ock derunder kunna så ordna sina egna angelägenheter att ytterligare medel kunde anskaffas till anläggningens utförande.
Vid betraktande häraf trodde jag mig böra taga i öfvervägande, — icke hvad som ansvarsfritt kunde underlåtas, — ulan hvad lagligen stod mig öppet att tillstyrka för att möjliggöra utförandet af en jernbana, hvilken R.
St:r vid två Riksdagar förklarat vara af synnerlig vigt och fördel för hela landet, och för hvars befrämjande de sjelfva redan hade gifvit föredömet af mildring i de först för densammas åvägabringade fastställda vilkor.
Vid det underdåniga tillstyrkande, som till följd häraf blef jemväl af mig biträdt, hafva ej heller de grunder blifvit frångångna, som först fastställdes då medlens deposition föreskrefs, — eller att Bolaget icke skulle få återlyfta större del. af den deponerade summan, än som motsvarade den del af arbetet, hvilken befanns utförd då återlyftningen skedde.
Man har endast fördelat denna återlyftning på flere terminer, och således medgifvit att då, efter hvad uplyst 'blifvit, ungefär en fjerdedel af hela det privilegierade företaget var utfördt, en fjerdedel af den deponerade summan äfven fick återlyftas.
Långt ifrån att kunna häruti finna något felaktigt, tror jag deremot detta förfarande hafva varit mest öfverenstämmande så väl med Rikets värdighet som med dess sannskyldiga nytta.
Om en vägran till Bolagets anhållan, hade omöjliggjort arbetets utförande inom de föreskrifna terminerne, eller så betydligt ökat svårigheterne härvid att Bolaget tröttnat vid att fortsätta sina sträfvanden, skulle denna vägran hafva kunnat vara ett medel att befrämja möjligheten deraf att
Staten skulle undgå alla utgifter till följd af den utlofvade ränte-garantien, men hade det varit Staten värdigt att med begagnande af sådana medel söka vinna ett sådant mål?
Då detta förhållande nu i allt fall inträffat, kan åtminstone ingen säga att Staten för egen vinnings skull sökt undanrycka räddnings-plankan för Bolaget eller att Staten velat ockra på olyckan, utan måste fastmera alla medgifva det Bolaget I)en 18 Juli. 397 från Statens sida rönt all den välvilja, hvaruppå det billigtvis kunnat göra anspråk, oell att
Bolaget har sig uteslutande sjelf att skylla derföre att detsamma förverkat ränte-garantien.
Och hvilken har emellertid följden blifvit för det allmänna?
Jo! att ett stycke jernväg emellan Orebro och Ervalla redan länge varit till allmänt begagnande uplåten och tillskyndat den omkringliggande orten ganska betydlig fördel, samt att snart en sträcka af vid pass 5 svenska mil, eller emellan Orebro och Arboga, blifver färdig för transport af så väl varor som personer, utan att anläggningen af denna jernväg kostat Staten en enda skilling eller för densamma medfört annan utgift, än den, som utgått till de Ingeniörer, hvilka utöfvat en kontrollerande upsigt öfver arbetet, och till det Statens ombud, som under år 1856 varit ledamot i Direktionen, ty såsom upoffring af Staten kan jag ej anse att man af Bolagets egna, endast till säkerhet för arbetets utförande, deponerade medel till detsamma återlemnat 50,000 Ildr Bko, eller ungefär 10,000 Bdr
Bko för hvarje svensk mil jernväg, som detsamma inom loppet af detta år kan antagas hafva fullbordat.
Att ernåendet af ett sådant resultat står väi tillsammans med Bikets sannskyldiga nytta, vill synas mig så uppenbart, att jag tror knappast någon skulle vilja förneka att det vore rätt lyckligt om ingen af våra jernvägar komme att stå oss dyrare, under det vi öfver deras utförande, och deras förvaltning. m. m. skulle hafva att utöfva samma kontrollerande och bestämmande makt som öfver Köping-Hults-Bolagets jernväg, äfvensom till sjelfva vägarne i framtiden ega enahanda anspråk, sorn nu tillkommer Staten i afs. på förenämnde jernväg.
Anmärkningen i G:te punkten, ang:de den för FörmyndareKammaren i Stockholm d. 9 April 185 6 utfärdade Förmyndareinstruktion är synbarligen den, hvilken ConstUtsk. ansett vara af mesta vigt.
Utsk. inleder nemi. genast sin framställning med ett klandrande omdöme om Konungens rådgifvares åtgärd, innan Utsk. ännu redogjort för innehållet af det stadgande, som gifvit anledning till klandret, hvarefter, sedan Utsk. lemnat en historik af FörmyndareKammarens tillkomst och utveckling, hvilken uptager två och en half sidor, Utsk. ändtligen på tredje sidan upgifver lydelsen af det ifrågav:de klandrade stadgandet, hvilket utgjordes af sista punkten i 5 g af den förnyade instruktionen, och sedermera på innehållet af denna punkt stadgar erinringar af rätt eftertänklig beskaffenhet, såsom att
FörmyndareKammarens befattning syntes hafva erhållit en obehörig utsträckning; att under det förvillande skenet af ett förvaltnings-bestyr en verklig beskattning blifvit tillstyrkt; att den i den omnämnda § påbjudna afgiften icke allenast vore opåkallad af de omyndigas fördel, utan äfven obillig; samt att stadgandets olämplighet ytterligare ökades genom de ledsamma följder, som den nya afgiften skulle kunna medföra.
I sanning stränga erinringar, men då man härmed jemför Allm. Besv.- och Ekon.- Utsk:s Betänk.
N:o 96 i anledning af väckta motioner om ändringar i samma 1856 års instruktion för FörmyndareKammaren, och finner att nämnde Utsk., hvarest, utom annat, äfven just det stadgande, hvilket Const.Utsk. funnit så klandervärdt, utgjort föremål 398 Dsn 18 Juli. för granskning, förklarat sig icke kunna biträda de af motionärerne uttalade åsigter om obehöfligheten af eller det anmärkningsvärda uti den s. k. nya förvaltningsprocenten, hvilken Utsk. deremot funnit vara både behöflig och billig, så torde något tvifvel om riktigheten af Const.Utsk:s omdöme i frågan kunna upstå, och tilläfventyrs torde detta tvifvel hos den, som granskar de skäl, hvilka af de båda Utsk. blifvit anförda till stöd hvar och en för sin åsigt, stegras ända derhän att han ställer sig på Ekon.Utsk:s sida.
Const.Utsk. säger, pag. 19: »Hvad som först torde ådraga sig »upmärksamheten i detta stadgande (sista punkten af 5 g), är den »utsträckning, som FörmyndareKammarens befattning, enligt ordaly»delsen, synes hafva erhållit.
Medel, som blifvit testamenterade »eller eljest gifne till viss bestämdt ändamål och stå under särskild »förordnad persons förvaltning, skola behandlas på samma sätt som »omyndigs eller frånv:de eller okänd arfvinges medel, och Förmyn»dareKammaren skall äfven af dem upbära årlig afgift, om det än»damål, hvartill de blifvit gifna, än är aldrig så främmande för »FörmyndareKammarens befattning i öfrigt.
Alla de i Stockholm »genom enskild persons frikostighet tillkomne välgörenhets-inrätt»ningar, hvilkas penningar skola genom särskild persons försorg gö»ras fruktbärande, skulle sålunda komma under FörmyndareKamma»rens öfverförmynderskap och till densamma erlägga årlig skatt.»
För att åt denna anmärkn. gifva utseende af sannolikhet, har det varit nödvändigt att icke allenast lösrycka sista punkten i 5 § från de två föreg:de punkterne i samma §, der det talas om ränta å omyndigas »i E.
St:rs Bank å FörmyndareKammarens räk»niug insatta medel, samt å sådane medel, som eljest, i följd af »EådstuEättens eller annan Domstols eller FörmyndareKammarens »förordnande, i Banken för omyndigas räkning insättas», utan ock förgäta innehållet af B § i instruktionen, som bestämmer föremålen för FörmyndareKammarens verksamhet, och uttryckligen utmärker att densamma endast har att skaffa med de under Stockholms Stads domvår jo lydande ofrälse omyndigas samt frånv:de eller okände arfvingars tillgångar.
Hade 5 § blifvit i sin helhet framställd och läst, och man tillika fastat behörig upmärksamhet på innehållet af 3 §, så är jag förvissad om att den gjorda, nu omförmälda anmärkmn uteblifvit.
De motionärer, hvilka hos E.
St:r framställt förslag till ändringar i instruktionen och som visserligen ej sparat på anmärknu- deremot, hafva ej heller funnit densamma i nu anmärkta hänseende tvetydig, utan visar fastmera referatet utaf EiksArkivarien Nordströms motion, pag. 6 i Ekon.Utsk. Betänk., att han just såsom anmärkningsvärdt uptagit att medel, som genom testamente eller annat förordnande tillfallit omyndig med det uttryckliga vilkor, att de icke finge till FörmyndareKammaren ingå, skulle likafullt komma att vidkännas afdrag, men att stadgandet skulle kunna tydas derhän att afse andras, än omyndiges medel, synes han ej ens hafva tänkt sig möjligheten utaf.
Utsk. har vidare yttrat att den omnämnde afgiften vore en verklig beskattning, hvilken det icke berodde på den enskilde att undandraga sig och att den ej utgjorde ersättning för någon åt
Den 18 J uli. 399 den betalande erbjuden fördel eller bevisad tjenst.
Äfven i afs. på detta yttrande nödgas jag bestrida riktigheten af de gjorda förutsättningarne och till stöd härföre åberopa dels instruktionens innehåll, dels de förut omnämnda motionärernas upfattning deraf.
Instruktionen bestämmer på intet ställe att* förmyndare skola till FörmyndareKammaren aflemna lane- och säkerhets-handlingarne för de omyndigas genom deras försorg förräntade medel, och så väl Const.- som Ekon.Utsk. omtalar att aflemnandet af låne- och säkerhets handlingar till FörmyndareKammaren härleder sig, icke från någon derom meddelad allmän föreskrift, utan från ett inom FörmyndareKammaren småningom utbildadt bruk, hvilket väl ej kan tilläggas kraft eller helgd af lag.
Då således instruktionen ej lägger hinder i vägen för föräldrar eller förmyndare att med den rätt lagen dem tillerkänner och i den utsträckning, som, enligt densamma är dem medgifven, förvalta de omyndigas medel, lärer ej kunna påstås, att den enskilde ej kan undandraga sig den ifrågavide afgiften.
Om nu föräldrar eller förmyndare föredraga att heldre till FörmyndareKammaren aflemna låne- och säkerhetshandlingar för de omyndigas medel, och således undgå besväret oell äfventyret vid deras förvarande, så torde ej heller kunna förnekas att FörmyndareKammaren, som får detta besvär på sig öfverflyttad! och för handlingarne står i ansvar, derigenom bevisar den omyndige och hans förmyndare en tjenst samt bereder den förre en ökad trygghet, och den sednare ett minskadt ansvar, hvarföre ersättning billigtvis kan ifrågakomma, utan att denna vedergällning bör kunna hänföras till hvad med beskattning förstås, lika litet som derunder kan inbegripas det tillskott hvilket påbjudits för den händelse att genom testamente eller- annat förordnande blifvit stadgadt, att penningar skola för omyndigs räkning, genom särskild persons försorg, för visst ändamål göras fruktbärande, utan att ingå i FörmyndareKammarens allmänna fond, enär upsigten öfver dessa sistnämnda medels förvaltning medför för FörmyndareKammaren ett särskildt sysslande utöfver hvad i allmänhet åligger densamma i afs. på omyndige och deras medel, och hvilket sysslande skulle kunna blifva ganska vidtomfattande, om hågen att tillsätta sådane särskilda sysslomän för förvaltningen af mera eller mindre betydliga summor blefve mera allmän.
Genom det nu anförda hoppas jag hafva visat att den ifrågavrde förvaltnings-proc. verkligen utgör ersättning för förvaltningskostnader, såsom den äfven i instruktionen benämnes och att genom densammas påbjudande man icke trädt för nära K.
St:rs beskattningsrätt hvarunder, enl. 3 § i den för StatsRådets ledamöter utfärdade ansvarighets-lag, icke inbegripas sådane, ej till förökande af Kronans inkomster afsedde afgifler, hvilkas föremål äro inrättningar lill enskildes gemensamma nylla och beqvämlighet.
En jemförelse m. fl. andra i administrativ väg utfärdade stadgar, såsom t. ex. MäklarOrdnm af år 1853 m. fl., der rätt till likartad proc. är vorden för vissa fall medgifven, kan än ytterligare styrka detta.
Af Utsk. är jemväl erinradt att den omnämnda afgiften skulle vara obillig, enär dels FörmyndareKammarens öfriga inkomster un - 400 Den 18 Juli. en lång följd af år i allmänhet varit tillräcklige att betacka FörmyndareKammarens omkostnader och utgifter och hela den nya pålagan således skulle komma att till Barnhuset ingå, dels ock afgiften skulle utgå äfven i den händelse att de enskilde förmyndarne för de af dem utlånte medlen icke kunnat erhålla högre ränta än 4£ proc.
Det torde tillåtas mig att först söka undanrödja sist nämnde anmärkn.
I detta afseende förekommer att den af Utsk. citerade punkt af 5 § innehåller redan i början att det ej är fråga om andra låne- eller säkerhets-handlingar, än sådane, som löpa med annan ränlefol än den här ofvan i allmänhet bestämda, eller 4^ proc.
På alla sådane låne-dokumenter, uti hvilka 4^ proc. ränta är föreskrifven, kan således ej blifva fråga att göra något afdrag, men nu kan annan räntefot, än den i allmänhet bestämda vara antingen högre eller lägre än 4J proc., och som man kan tänka sig möjligheten deraf att omyndigas medel vore till följd af någon testators föreskrift eller annan orsak utlånte emot lägre ränta än 4| proc., och något afdrag å denna ränta ännu mindre borde kunna ega rum, så har ytterligare blifvit i sednare delen af punkten tillagt att afdrag först då får göras, om föreskrifven ränta ej understiger den ofvan i allmänhet bestämda.
Vid en ordagrann tillämpning af § kan således intet afdrag komma att drabba sådane omyndiges medel, hvilka äro utlånte emot 4^- proc. ränta eller derunder, och något klander emot föreskriften således icke ur denna grund härledas.
Till bemötande af hvad Utsk. i öfrigt anfört om afgiftens obillighet skulle det kunna vara tillräckligt att hänvisa till den utredning af ärendet, som genom Ekon.Utsk. är vorden åstadkommen.
Nämnde Utsk. har nemi. uplyst, — hvad Const.Utsk. antingen icke känt eller råkat att förbise — att FörmyndareKammarens aflöningsstat måst, hufvudsakligen med hänsigt till de stegrade lefnads-kostnaderne och tjenstemännens ansvarsfulla befattningar, höjas med icke mindre än 10,958 Rdr 16 sk.
Bko; att detta belopp utgör vida mera, än den anmärkta årliga förvaltnings-proc. kan komma att utgöra; samt att det jemväl öfverstiger hvad öfverskott-medlen under flera af de sista tio åren belupit sig till, på grund af hvilket allt Utsk. antagit afgiften hafva varit behöflig, äfvensom Utsk. förklarat sig ej anse med full rättvisa öfverensstämmande, att sådane omyndige, hvilkas medel icke ingå i FörmyndareKammarens allmänna fond, utan göras fruktbärande emot lånehandlingar, som i FörmyndareKammaren förvaras, icke allenast skola njuta framför de öfriga fördelen af högre ränta på sina penningar, utan, oafsedt öfriga af tillfälliga gynnsamma omständigheter beroende förmåner tillgodonjuta äfven den att vara befriad från allt bidrag till FörmyndareKammarens förvaltningskostnader och öfverskotts-medel, hvilket uteslutande skulle drabba de mindre lyckligt lottade.
Sådant har emedlertid förhållandet hittills varit.
Ehuru FörmyndareKammaren blifvit inrättad till fromma för så väl den rikes som den fattiges eller mindre förmögnes barn och densamma äfven egnat sina omsorger åt bevakandet af ej mindre de förres, än Don 18 Juli.
•101 än de sednares bästa, samt icke nekas kan att pröfningen af laue* och säkerhets-handlingar, deras emottagande och förvarande, samt deras tillhandahallande vid ränteliqvider, intecknings-förnyelser, m. m. varit för FörmvndareKammaren förenadt med både besvär och an* svar, hafva likväl sådane omyndiga, hvilkas medel på nyssnämnde sätt gjorts fruktbärande, icke af desamma lemnat något bidrag till bestridande af FörmyndareKamraarens förvaltnings-kostnader.
Dessa omyndiga hvilka torde kunna antagas i allmänhet utgöras af de mera förmögnas barn, hafva således kostnadsfritt njutit fördelarna af en inrättning, som bekostats af andra, mindre lyckligt lottade omyndiga, hvilka dessutom genom de så kallade öfverskotts-medlen som gått till Allmänna Barnhuset fått räcka en hjelpsam hand åt andra minderåriga, mera nödställda och utblottade än de sjelfva.
Huruvida detta varit billigt, eller om ej äfven de bättre lottade böra genom tillskott bidraga, ej till understödet åt nödlidande likar hvarom nu ej är fråga utan till de för FörmyndareKammarens vidmakthållande nödvändiga ökade förvaltningskostnader, torde ett oförvilladt omdöme lätt afgöra.
Huruvida deremot, med tillämpning af 1764 års FörmyndareOrdn., ett sådant sysslande med omyndiges medel, som det Const.- och Ekon.Utsk. omförmält i nu ifrågav:de hänseenden hafva egt runa, och derföre de temligen fullständigt redogjort, kunnat FörmyndareKammaren åläggas, eller om ej i och med detsamma fråga om rättighet till afdrag å räntan kunnat upstå, torde åtminstone hafva kunnat såsom visshet ifrågasättas och efter hvad Ekon.Utsk. uplyser (pag. 10), lärer äfven på sednaste tiden anmärkn. häremot blifvit gjord.
Att nu vid en ny FörmyndareOrdms utfärdande ej förbise detta förhållande, torde ej hafva varit klandervärdt, och Utsbs föreställning om de ledsamma följder, som den nya afgiften skulle kunna medföra, torde äfven befinnas mindre välgrundad, då upmärksamhet fästes dervid att afdrag ej får ega rum å sådane, genom Förmyndares försorg utlånta medel, som ej löpa med högre ränta, än 4-| proc., och att ej heller är sannolikt att, äfven om ifrågav:de afdrag icke blifvit påbjudet, förmyndare skulle, då räntan sjunker ned mot 4-J proc., oftare komma att göra sig mödan att sjelfve gå i författning om medlens utlåning, än som hädanefter i sådant fall kan blifva händelsen.
Genom det nu anförda tror jag mig hafva ådagalagt att den förnyade instruktionen för FörmyndareKammaren ej varit förtjent af det klander, som blifvit mot densamma framställdt, och att ej heller Konungens Rådgifvare vid densammas tillstyrkande trädt lt.
St:rs beskattningsrätt för nära eller i öfrigt förbisett
Deremot, att sedan, genom Kongl. Kung. d. 19 Dec. 1855, blifvit stadgadt att vissa slag af väfnader och beklädnadspersedlar, hvilka endast till återutförsel fingo på nederlag upläggas, ej heller skulle från Transito-uplag till qvarblifvande i Riket få införtullas, det derefter under d. 29 i samma månad är vordet förordnadt, att de partier af sådane väfnader m. m., som före den nyssnämnda kungörelsens utfärdande kunde hafva blifvit å trausito-uplag intagne, VII H. 26 402 Ben 18 Juli. skulle inom viss bestämd tid få införtullas, bar Const.Utsk. i 7:de anmärknings-punkten gjort erinran.
Det torde härvid få påminnas att förbiseendet af behofvet af ett sådant stadgande, som innefattas i Kongl. Kung. d. 19 Dec. 1 855, ej bör läggas föredragande ensam till last, utan drabbar så väl 11.
St:r och deras Utsk. vid sisth Riksdag, som GeneralTullStyrelsen och CommerceCollegium, och att detta förbiseende torde kunna anses förlåtligt för Depart:sChefen, då han under den 'brådska, hvarmed ärendet i anseende till den knappa tiden år 1854 måste handläggas, hade Ständernas skrifvelse och de omnämnda Embetsverkens utlåtanden att gå efter.