Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Innan dessa til län— dalupit, erhöll Selander det smickrande anbudet att efter Argellander, som flyttat till Bonn, mottaga astronomiska professionen i Helsingfors.
Att genom någon motsvarande befattning fästa honom i fäderneslandet, väckte då ett nytt bekymmer; men på det ej en enskild olycka skulle menligt inverka på observatorii allmänna angelägenheter, lemnade Cronstrand, utan villkor och betänklighet för en framlida bergning, sin plats, hvarefter K.
M. af statsmedlen anordnade 1000 r:dr till observators-tjenstens årliga aflöning, så att academien fick tillfälle att med 800 r:dr bland sina egna pensionärer uppföra den afgående astronomen, dock utan ersättning för boställe, ved och ljus, som skulle blifvit en ny opåräknad utgift för hennes redan disponerade sparsamma inkomster.
Jag har anfört dessa omständigheter till grund för en vördsam motion, att ofvannämnda ersättning, som torde minst böra uppskattas till 35o r:dr b:co ärligen, må på allmänna indragnings-staten upptagas och god (göras från i838 års början, då Prof. Cronstrand lemnade observatorium.
Han har sedan varit sysselsatt med att författa en af behof - 43o Den 26 Februari e. m. vet i hög grad påkallad praktisk astronomi, hvars första häfte är nära färdigtryckt; och detta anser jag såsom ett vtterligare skäl till den hilliga välvilja af R.
St., som jag för hans oafbrutna gagnande arbetsamhet härmedelst vågar föreslå.
Ulrik, uppläste följande anförande:
Under en tid, då klagan så ofia höres öfver tillfagande pauperism i landet, och då man vill finna en af de allmänna orsakerna härtill uti den tunga beskattningen på jordbruket och de arbetande folk-elasserna, utbeder jag mig få fästa II. R. o. Ad:s samt R.
St:s uppmärksamhet på ett ämne, som härmed har naturligt sammanhang.
Det ar en utskyld af jordbruket, visserligen icke bland de allmänna, som utgöras till Kronan, men likväl oftast tungt drabbande de fattigaste landtmännen, som minst kunna tåla den.
Det är icke en grundränta, icke en i någon hufvudtitel påräknad, icke i bevilln.förorda, eller å någon debetsedel upptagen, icke ens af någon eller för något ändamål beviljad, utan tvertom helt och hållet aftvungen samt absuiut onyttig, men dock temmeligen ansenlig skatt af jordbruket.
Det är m. e. o. den årliga tributen till rofdjuren af 4°i°°o, säger fyratiotusen kreatur, utom ett oberäkneligt antal tama fjäderfän, hvarpå jag syftar; det är afskuddandet af denna skattebörda, till sin grund så förhatlig och till sin verkan så förderflig för den fattiga Iandtmannen, som jag vill motionera.
Att delta icke kan ske annorlunda än genom rofdjurens utrotande eller förminskande, behöfver jag ej säga; men om de lämpligaste åtgärder, som för detta ändamål äro att vidtaga, kunna meningarna vara delade.
Att hvarken föreskrifterna i allmänna lagen, 23 cap. Byggn.b:u, eller de i 1808 års K. jagtstadga leda till målet, har erfarenheten längesedan visat; och jag tror hvarje med förhållandet bekant och oväldig man skall medgifva mig, ali föga bättre verkan försports eller är att i längden förvänta af de partiella öfverenskommelse!' om merendels otillräckliga skottprxmier, som, till följd af K.
M:s nåd. circulär-bref till Landshöfdingarne den 19 Juni/i83o, i vissa orter blifvit på kortare tider och efter olika grunder ingångna, och sorn inom en del af dessa orter redan torde hafva upphört.
— Att likväl prsemiers lifgifvande för falida rofdjur utgör det lämpligaste och minst betungande medlet att vinna målet, derom synes nästan alla sakkunnige vara öfverens, endast praemierna blifva allmänna och icke utgå blott för viss tid, samt framförallt utsättas tillräckligt höga för ändamålet; ty endast under dessa villkor kan man vänta, att så mänga skicklige och nitiske män öfver hela landet vilja egna nödig
Den 26 Februari c. ra. tid, omtanka oell möda ät rofdjursjagten och fångsten, att ändamålet vinnes.
Men livar skall en fond till dessa prsemier hemtas?
Jag svarar, att jagten bör och kan lemna medlen dertill.
Dessa återgå då till sitt ursprung.
Jag har här ofvan endast omnämnt den skada, som rofdjuren tillfoga landtmannens ladugård; men nederlaget på nyttigt vildbråd i landtmannens skogar och på hans fält torde, rätt skaltadt, vara af föga mindre värde.
Att befordra rofdjurens förmiskning är att befordra vildbrådets tillvext, och att i samma mån befordra vinsten af jagten.
Det är således jagtens eget intresse jag åsyftar, då jag vili, att den skall betala; nej, icke betala, utan endast mot en säker vinst förskjuta medlen till den ifråga var. pramiiefonden.
Under följa riksdagen gjorde en redlig och erfaren man inom BondeSt., Jan Erik Jansson från Wermland, en motion i detta ämne.
Motionen nfstyrktes af Bevilln.- oell Ekon.Utsk:ns pluralitet uti mein. den ig April 1834, samt afslogs derefter af 3 BiksSt.
Jag vet ej, om den värde ledamoten af BondeSt. vid denna riksdag ämnar förnya sin motion; men det vet jag, att månge sakkunnige män, som kommit att taga kännedom deraf, anse motionen god, och lika med mig ogilla Utsktns betänk.
Motionen föreslår just hvad jag här ofvan åsyftat: en årlig afgift utaf en hvar, s o m v i 11 utöfva j a g t, t i 11 e 11 f o n d t i 11 p r £e m i e r för rofdjurs dödande utom allmän skallgång.
Afgiften är projecterad till 24 sk. af deni bland allmogen, men 1 r:dr af alla andra, som vilja utöfva jagt, och motionen innehåller derjemte ändamålsenliga förslag lill reglementariska föreskrifter och till controller i afseende på medlens uppbörd och redovisning m. m. — Jag vill ej nu upptaga R. o. Ad:s dyrbara tid med upprepande af detaljerna deraf.
Jag åberopar densamma lill alla dess delar, och bifogar härhos en afskrift deraf, samt anhåller om remiss å ärendet till behandling af vederbör.
Y ö r d s a m t Memorial.
Under förra riksdagen väckte jag motion om en årlig afgifls- eller bevillnings utgörande af hvarje person inom Riket, som ville utöfva jagt, i det dubbla ändamål, att inbringa medel till proemiers utbetalande för rofdjurens förminskande inom laudet, och att i någon mån befordra det nyttiga vildbrådets fredande under dess fortplantning och tillvext, hvilket erfarenheten visat, att jagt-lagarna icke en-» satuna förmå åstadkomma.
I samma ämne gjordes då äfven motion af en i jagt— yrket vidt berömd ledamot bland R. o. Ad., frami.
Hofjägmästaren von Greiff, och blefvo begge motionerna remitterade till Bevilln:s- samt Allm.
Besvärs- och Ekon,-» 432 Den 26 Februari e. m» Utskrns gemensamma utlåt.
Af Utsk:n blefvo de likväl afstyrkta och af RiksSltn derefter afslagna.
Jag har sedermera närmare begrundat denna sak; men då det härvid icke lyckats mig alt inse gilltigheten af de skäl, som emot mitt förslag blifvit framställda, och det förefallit mig, som Utsktn och R.
St. vid förra riksdagen icke fästat nog uppmärksamhet å den verkliga vigt frågan, åtminstone i min tanka, äger; så har jag, under förhoppning om en bättre utgång, trott mig böra ännu en gång underkasta deri Ständernes pröfning.
Knappast någon trakt af landet finnes, der icke -rofdjuren förorsaka landtmannen skada å husdjuren.
Jag tror icke jag bedrager mig deruti, att klagan häröfver är all män.
Emedlertid torde icke mången hafva föreställt sig skadan på det hela så betydlig, som den i sjelfva verket är.
Först genom de af
Hrr comiterade till skogs-och jagtföi fattiiingarnas öfverseende år 1828 infordrade upplysningar, har densamma kunnat till värdet ungefärligen bestämmas.
Enligt dessa upplysningar hafva under året 1827, blott inom 17 af Rikets län, blifvit af rofdjuren fällda: hästar och föl 4^5 stoxar, kor och qvigor 3,108 „ får och getter 19,ro4 „ och svinkreatur ........ 2,5o4 „ tillsammans 20,181 st.
Från de öfriga 7 länen hade de begärda upplysningarna ej inkommit, men då de flesta af dessa län just äro bland dem, som mest besväras af rofdjuren, och då det uppgifna antalet fällda kreatur väl kan vara mindre, men icke större, än det i verkligheten utgjort; så torde förödelsen öfver hela Riket under ett enda år kunna med säkerhet uppskattas hafva uppgått till närmare 40,000 st. kreatur af ofvannämnda beskaffenhet, och förlusten hafva utgjort åtminstone omkring 200,000 r:dr b:CO, — en förlust så mycket mera kännbar, som den säkerligen till det mesta drabbat de fattigare bland landets innevånare, emedan desse icke förmå vårda sina kreatur så, som de mera bemedlade.
Nu är likväl här icke räknadt det stora antal renar, gäss, höns o. s. v., som årligen äfven af rofdjuren annammas, och än mindre den mängd nyttigt vildbråd de förstöra, och som annars skulle kunna komma landtmannen till godo.
En hvar torde derföre inse, att frågan om rofdjurens förminskande här i landet verkligen ännu förtjenar den största uppmärksamhet, ehuru dessas antal, och följaktligen äfven den skada de föröfvat, i äldre tider mäste varit ändock betydligare.
— Rikets lagstiftare hafva också, åtminstone fordom, sett saken från en allvarsam sida. 1734 års Jag föreskref, bland annat, att hvarje helt hemman i Röket skulle Dun 26 Februari e. ni. 433:3 slutille hålla elt vargnät af 12 alnars längd och 5 alnars höjd, samt att i hvarje socken skulle af socknemännen hyggås, underhållas, med bete förses och vaktas en varggård eller varggrop.
I sednare tider hafva dessa skyldigheter öfvergätt, den förra till åliggandet alt hålla elt eller annat jagttyg inom hvarje län, ”der vargar göra skada,” oell den sednare lill ett ärligt bidrag af 2 sk. lör hemmanet till en jaglcassa, ämnad förnämligast till proemier för rofdjur» och rolfoglars dödande.
Svårigheten att, åtminstone på ganska m ngn orter af Riket, kunna verkställa skallgångar med lyckligt resultat, samt all inrätta och i socknelog sköta varggärdar oell gropar, så att rofdjur deri fångas, i förening med dea ganska di ysta kostnad, som ej mindre anskaffandet ocii underhållet af jagtnät, än sjelfva skallgångarna och de öfriga anstalterna medföra, har förmodligen, lill en väsendtlig del, föranledt öfvergången från föreskrifterna om de mera allmänna anstalterna mot rofdjuren till uppmuntringar af enskildla bemödanden i denna väg.
Del torde också icke vara något tvifvel, alt ju allmänna praemier för rofdjtirs dödande skola blifva det verksammaste medlet till dessas förminskande; men då skola praemierna för t. ex. en varg icke, såsom nu, utgöra blott 2 r:dr 12 sk., utan böra de vara så rundligen tilltagna, att många finna sin räkning vid att rent af såsom näringsfång bedrifva rofdjursjagten och fångsten; ty det fordras, åtminstone hvad vargarne, som äro de ojemförligt mest förödande skadedjuren, beträffar, både ett flitigt studium af djurens natur, egenheter och vanor, samt mycken ihärdighet, omtanka och fintlighet, ofta äfven kostnader och alltid tid, 0111 man häruti vill rikligt lyckas.
Jag har sjelf icke utan framgång öfvat rofdjursjagt, och talar således af erfarenhet.
Så höga behöfva likväl, åtminstone medan det ännu finnes god tillgång på skadedjur, praemierna troligen icke vara, att de motsvara den skada, som djuren skulle föröfva, ifall de fingo lefva, ehuru det väl vore värdt delta och mycket mera, om man kunde blifva dem qvitt och således äfven den afkomma, de nu lemna efter sig, och hvilken icke lärer komma att vanslägtas.
— I andra länder, såsom t. ex. i Preussen, lärer man funnit sin fördel vid att utbetala betydliga praemier för rofdjtirs dödande; och, enligt hvad jag hört berättas, skall det i England, Skottland och Irland för längesedan, medelst uppmuntran genom höga praemier, hafva lyckats att alldeles utrota de värsta skadedjuren, vargarna, så att intet enda sådant djur numera finnes någorstädes i de förenade Rikena.
Inom Sverige låter väl detta sig icke göra, men ganska betydligt kunna och böra de förminskas; ty invandringen från Norrige och Finland kan icke vai-3 särdeles stor, emedan jag tror dessa, liksom alla andra lefvande va 2 H. 55 434 Den 26 Februari c.’m. reiser, icke gerna öfvergifva den trakt, der de äro födde, så länge de der kunna lifnära sig.
Man torde invända, att då enskilda öfverenskommetser inom många orter af Riket blifvit trälfade om till en del betydliga belöningar för fällande af skadedjur, vore det öfverflödigt, att vidare vidtaga några allmänna anstalter i detta afseende; men jag påstår, att dessa belöningar till en stor del förfela sin verkan, dels just derföre, att de icke äro allmänna eller sträcka sig lika till alla orter, dels ock, emedan de vanligen endast för kortare lid äro utfästade, hvarförutan de i min lunka äro mera betungande och besvärliga, på det sätt de vanligen utgå, än de utvägar, hvarpå jag syftar.
Jag har nu sökt utveckla hufvudändnmålet med en bevillning å jagten.
Men jag nänånde, att äfven ett annat syftemål dermed är förenadt.
Sverige har val redan en icke så ringa fördel af det nyttiga vildbråd, som finnes i dess skogar och på dess fält, och som icke kostar oss det ringaste i föda och vård; men denna fördel borde och kunde för landtmannen vara flerfa!
Idig t större.
Genom rofdjurens förminskning skulle det nyttiga vilda redan i märkbar mån tillvexa; dock skulle till dess betydliga och hastiga förökande mer än allt annat bidraga, om det vilda, under dess fortplantning och till vext, finge vara fredadt för dess värsta fiende, menniskan.
Våra jagl— Jagar syfta väl hufvudsaligen till detta mål, men hvar och en känner nogsamt huru dessa efterlefvas.
Jag tror derföre, alt en bevillning på jaglen skulle vara högst nyttig, emedan jag deraf väntar mig i icke så ringa mån befordrandet af ett mål, sorn genom jagtstadgan nu icke vinnes.
Det är för det mesta oförståndige pojkar och en mängd löst folk, som, med förakt för både naturlig och beskrifven lag, icke draga i betänkande att mörda det nyttiga vildbrådet under dess fortplantning, då det ock lättast åtkommes; och exemplen af dessas straff-frihet sprider allt meia föraktet för lagen.
Jag förmodar, att få husbönder eller målsmän lära vilja åtaga sig bevillning för desse personers jagträtt, och det är häraf jag väntar de goda följderna.
Jag tager mig, i följd häraf, friheten föreslå: att hvar och en, som vill utöfva jagt och djurfångst, förklaras skyldig att sådant vid årliga skattskrifningarna uppgifva, samt derefter, i vanlig ordning, debiteras, och erlägger, om han är ståndsperson, en r:dr b:co, och, om han är af allmogen, 9.4 sk. s. m., motsvarande värdet af endast ett å
Iva skott fogel eller hare; att dessa medel, som af uppbördsmännen i särskild räkning redovisas, likasom andra bevillningsmedel, öfverlemnas till Riksg.contoret; alt samma medel, under ingen förevändning, få användas lill andra ändamål, än prsemier för dödande af rofdjur, nemi. till en början en - Den aö Februari c. m. 435 dast björn, varg och lodjur, som dödas utom allmän skallgång; alt proemie-utdeluingen börjar för det år, soin är näst efter första uppbördsåret; att anmälandet och bestyrkandet af rättighet till praemier, sker i öfverensstämmelse med hvad derom i 1808 års jagtstadga är föreskrifvet; samt att alla dessa reqvisilioner, inom viss utsättande tid, årligen från samtlige K.
M:s Bef:h;de, efter granskning af gilllighelen, insändas till Riksg.cont., som uträknar huru höga skottpenningarna i jemna riksdalertal kunna blifva, lika t. ex. för lo och varg, men 5o proc. mera för björn, samt derefter öfversänder medlen till Konungens 13ef:h:de att emot <jvittenser och redovisning utbetalas.
Såsom nödvändiga controllör borde tillika stadgas: att till hvarje kyrka årligen skulle allemnas en förteckning • på alla de personer inom föi samlingen, som blifvit uppgifne till bevillningens erläggande, hvilken förteckning borde uppläsas fran predikstolen samt för öfrigt vid kyrkan hållas tillgänglig för en hvar; att den som funnes utöfva jagt eller fångst å vildbråd, eller utom rätter farväg eller farled medförde laddadt eller oladdadt skjutgevär, då lian ej erlade den ifrågavar. bevillningen eller jngt-afgiften, skulle hafva förverkat jagtredskapen och geväret, samt gjort sig förfallen till en bot af 10 r:dr b:eo, hälften till angifvaren och hälften lill praemie-fonden, utom det ansvar, som dessutom kunde drabba honom enligt jagtlagarna; att samma ansvar äfven skulle kunna träffa en hvar, som utom den socken eller den stads område, der han har sitt rätta hemvist, funnes i utöfning af vildbrådsjagt och ej genast vid anfordran kunde förete vederbör, uppbördsmans bevis, att iian jagtafgift erlägger eller sig dertill antecknat; börande det åläggas uppbördsmännen, att sådana bevis åt dertill berättigade personer, då de begäras, genast utgifva emot några få skill ingars lösen; alt föräldrar oell målsmän förpligtas, i förekommande fall, erlägga böterna för öfvermagar eller sådana, som ej äro uppförde i mantal; att åtal i dessa mål må kunna göras af en hvar; samt slutligen, att ingen må vara berättigad uppbära premium för dödadt rofdjur, som ej erlagt jagt-afgiften.
På detta sätt tror jag de åsyftade nyttiga ändamålen skulle vinnas.
Att praemierna i början blefvo mindre, men sedan, i den mån rofdjurens antal förminskades, skulle komma att blifva allt högre, är en naturlig följd af detta förslag, men så bör det ock vara; ty svårigheterna och mödorna vid fångsten tilltaga i samma förhållande, som rofdjuren minskas.
För öfrigt kunde framdeles, ifall omständigheterna så medgåfvo, större eller mindre del af jagtfon • den anslås till premier för dödande af de mindre rofdjuren samt roffoglarna, hvilka äfven tillfoga landtmannen skada, och hvilka för vildbrådet äro högst farliga fiender.
De medel, som antingen i följd af 1 jj:n 6 art. i 1808 436 Dea 26 Fe b r u u r i e. m. års jagtstadgn insamlas, eller enligt öfverenskommelse!’ districlvis satnmanskjutås lill skottpenningar, kunna oell böra åter upphöra att utgå.
Slutligen bör jag jag äfven tillägga några ord i anleda, af de anmärkningar, sorn vid förra riksdagen gjordes emot mitt förslag.
De skäl, hvarpå Utsktn grundade afslyrkandet, blefvo väl redan då klart och, sorn mig synes, alldeles öfverlvgande vederlagda af en Utskotts-ledarnot, Frih.
Sprengtporten, i dess till prot. afgifna reservation.
Jag kunde således inskränka mig till all helt enkelt åberopa denna reservation, men del torde icke vara onyttigt att återföra något deraf i minnet.
Jag är ej i stånd att inse, huru man vill rimligen försvara påståendet, att förslaget leder till intrång i ägandeocii dispositionsrätten (ill jorden.
Skulle väl denna rätt vara mindre ostridig, mindre fullkomlig derföre, att man erlade en afgift, då man ville utöfva jagtvrket — en afgift, hvarmed nian skulle befordra sin egen fördel?
Borde icke då hvarje annan afgift af yrken och näringar, för det skydd de åtnjuta, lika mycket innefatta ingrepp i äganderätten?
Ett sådant ingrepp i denna rätt lärer dock vara oundvikligt i alla samhällen på jorden.
Man bör dessutom noga besinna, alt då mitt förslag åsyftar en afgift afjagten, åsyftar det tillika samma afgifts återgående till jagten , men medförande tillbaka en rik vinst både för sjelfva jagten, och framför allt för landtmannens ladugårdar.
Jag är också fullt öfvertygad, att afgiften icke skall förefalla någon betungande, då man med ett enda skott vildbråd årligen kan hafva den ersatt, eller för ett enda dölhult rofdjur lä den återbetald, kanske för hela lifstiden.
— De olägenheter, som skulle möta vid afgiflens erläggande och conlrollerande, och hvilka, efter hvad man förespegla!, skulle blifva så stora, alt de förväntade fördelarna deraf uppvägdes, liro fullkomligt inbillade; ty de inskränka sig egentligen dertill, att debetsedlarna behöfva innehålla en tryckt rad och et t par skrifna siffror mera än förut, samt att i landsboken tillkommer en ny räkning
Man bör väl i alla fall icke förkasta en nyttig sak, derföre alt hon medför en smula besvär.
Sist har man, i förlägenhet om verkliga skal, ansett förslaget förkastligt derföre, alt beloppet af den uppstående inkomsten omöjligen kunde på förhand beräknas.
Att detta icke kan ske, är sannt; men förhållandet har ju från början varit enahanda med sä många andra afgifler.
Derföre har man likväl icke dragit i betänkande alt göra början dermed.
Borde man väl
Lindel låta att bearbeta en vinstgifvande malmåder, derföre att ingen trollkarl på förhand kunnat uträkna, huru djupt ådern sträcker sig ned i jorden?
Försigtighet all icke i början gripa saken för vida an, är hvad ovissheten fordrar.
Derföre hur jag ock nu föreslagit
Den 26 Februari e. m. 437 jagtafgiften så låg, att jag icke skulle behöfva emottaga förebråelse för oförsigtighet.
Jag har nu så tydligt, sorn jag förmått, framställt mina tankar i detta ämne, och slutar med att begära remiss tilt vedcrb. Utsk., hos hvilket jag lager mig friheten recomntendera frågan lill omsorgsfull handläggning.
Stockholm den 26 Februari 1834- J. E. Jansson.
Lndes på bordet.
Frölich, Gustaf, anförde skriftligen:
Dd här blifvit väckta särskilda motioner om anslag till inrättandet af eller bidrag till landtbruks-instituter i åtskilliga af Rikets landskaper, anser jag mig icke böra underlåta öka antalet, ehuru jag, anmodad af Södermanlands läns hushållnings-sällskap, redan förut ingått till K.
M. med lind. anhållan om framställning häraf i nåd. propos. till R.
St., lill följe hvaraf jag har mig bekant, att visserligen ett anslag för dylika instituters inrättande är intaget i den K. propos.; men då jag icke känner, huruvida de omnämnda, bäi- väckta, och möjligen isamma syftning blifvande motioner kunna verka till den i K.
M:s nåd. propos. föreslagna summas tillräcklighet eller icke, så föranlåtes jag vördsamt anhålla, att R.
St. täcktes anslå en summa stor 5,000 r:dr b:co årligen att under 5 år utgå, lill utvidgande af det i Södermanlands län under organisation varande praktiska landtbruks- och slöjdeinslitnl, så alt theoretiska kunskaper derstädes äfven kunde meddelas.
Skälet, hvarpå jag stödjer detta förslag, är, alt anläggandet af ett praktiskt landtbruks- och slöjdeinstilut är beslutadt, sedan man numera funnit en lämplig local, och dertill äger medel genom enskild donation, uppgående till circa 35,000 r:dr b:co; men då denna tillgång är otillräcklig för inrättningens bringande i fullständighet af så väl theoretisk som praktisk omfattning, så är enda utvägen att genom tillskott af allmänna medel vinna detta ändamål i större omfång, till mera väsendtligt gagn för så väl berörde som angränsande län.
I en tid då man tyckes närma sig den öfvertygelsen, alt jordbruket behöfver lindring och hjelp, skulle jag våga tro, alt man på rätta vägen kom detsamma till undsättning, örn man genom anstalter, ledande till dess förkofran och högre utbildning, satte det i tillfälle, att, genom deraf härflytande fördelar, bära dess onera med mindre känning.
— I sådant fall kan väl icke förnekas, att införandet och tillämpandet af en rationel landthushållning ofelbart intager första rummet, men svårligen slår att med säkerhet vinna, med mindre dylika undervisningsanstalter, som den föreslagna, anläggas.
Jag vågar så mycket hellre hysa den förhoppning, alt R.
St. ej skola neka ett anslag för landets hufvudnäring, åkerbruket, sam bergsrörelsen har Fahlu 438 Den aö Februari e. ra» bergsskola, och de andra närningarnn tecknologiska instituter i Stockholm och Götheborg, hvilka till stor del äro uppehållna af allmänna medel.
Att derföre åkerbruket, sorn sysselsätter ett vida större antal individer, äfven må erhålla en eller annan bildningsanstalt, synes högst billigt; och då i merberörde län en icke obetydlig, fastän för ändamålet otillräcklig, fond finnes alt disponera, skall det nu föreslagna institutet kosta det allmänna vida mindre än en dylik inrättning annorstädes, hvarest enskildta bidrag saknas.
Om remiss häraf till SlatsUtsk. anhålles vördsamt.
Hr Cederschjöld, Robert Theophron, uppläste följande 3:ne motioner: 1.
Uti 1734 års lag lemnäs nästan intet skydd emot misshandel å person.
— Drager någon oträngd af vredesmode knif eller svärd, spänner bössa, eller reser annat vapen åt annan, stinger, hugger eller skjuter åt honom, men skada ej skei-; så försonar han, enligt 24 cap. 8 §:n Missgtsb:n, detta sitt våldsamma och för allmänna säkerheten vådliga förfarande med ett högst obetydligt bötesbelopp af 6 r;dr 3a sk. b:co. —•
Den vildsinte fredsstöraren kan, på alla möjliga sätt, våldföra sig på sin nästas kropp och stympa den huru honom lyster, utan att härföre behöfva frukta påföljden af något annat straff, an dea uti 34 cap.
Missgern. btn bestämda högst lindriga penninge-uppoffring, så vida han aktar sig att icke lif genom hans handaverkan kan spillas.