Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
3) att fiskynglet i de norrländska vattendragen i följd af det nyss sagda, har sitt f örnämsta tillhåll på sådana platser, der multnade skogslemningar bilda ett näringsla-ger för fiskynglets nyss nämda föda;
4) att den terpentinhalt, som man ansett timret tillföra vattnet, icke har det ringaste inflytande hvarken på Jislcynglet eller på dess insektsföda, hvilket också på ett öf-vertygande sätt kan ådagaläggas genom att analysera vattnet i ett vattendrag före, under och efter af slutad flottning;
5) att det obarkade timret, som nedföres utefter vattendragen, aldrig i af sevärd grad genom sitt barkaffall be-
lamrar de ställen i dessa vattendrag, hvarest laxen och andra värdefulla fiskslag under lektiden af sätta sin rom;
6) att ofvanstående är grundadt på direkta.
af mig under sistliden sommar f öretagna undersökningar och på den kännedom jag eger om insekternas, lif; samt att hvad beträffar fiskeriintendenten Widegrens ofvan anförda utlåtande, jag med fog kan påstå att sådana rön under hans tid ännu icke blifvit verkstälda och att han följaktligen vid afgifvandet af det ifrågavarande utlåtandet icke hade att tillgå de ur nämda undersökningar framgående, för frågans af gör ande vigtiga resultat;
7) samt slutligen att de i fiskeriintendenten Widegrens nämda utlåtande anförda exemplen från smärre vattendrag i Finland och annorstädes — der barkning, för att under-lätta flottningen i grundt vatten Tean nödvändiggöras — icke synas mig ega tillämpning på de strida » från fjellen härflytande norrländska vattendragen.
E. Holmgren,
Skogs-institutet och Kongl, Landtbruksakademiens Entomolog-Unionskrisen.
En röst från Norge.
frän förfis manuskript *.
Ställningens verkliga karaktär.
Det fins en egenhet i den norska politiken, som en utanför stående har svårt att förstå, i synnerhet med så sparsamma underrättelser, som komma till Sverige: den kan kortligen uttryckas sålunda, att innan norrmännen af-stå från hvad de anse för sin rätt, låta de drifva sig huru långt som helst, till och med in i förhållanden, som de icke önska att komma uti, men de äro my&lt;±et moderata, när det gäller uppnåendet af positiva resultat.
Båda tendenserna framträda i den pågående ofantliga rättegångskomplexen — 11 riksrätter mot 11 statsråd — och de samtida moderata fordringarne vid förhandlingame om stridens afslutning.
Man ' kan få höra samma personer, liksom vore det den mest naturliga och följdriktiga sak i verlden, nämna de ytterligheter, hvartill vi kunna bli drifna, och i samma andedrag med tillfredsställelse omtala en ministère af en så moderat centrumskaraktär, att knappast något annat segrande vensterparti skulle låta sig nöja dermed.
Broek står ännu på dagordningen, och den fullt parlamentariska mini-stéren Sverdrup, hvilken stundom under valen framhölls såsom ett slags fana, försvann onämd, så snart det vid
* I följd af en uttalad önskan utsätta vi ej förf: s namn.
Som läsaren lätt finner, är det en med förhållandena synnerligen förtrogen person, hvars penna dessutom är ledd af en uppriktig sträfvan att åstadkomma försoning.stortingets sammanträde verkligen blef fråga om en mini-stereförändring.
Men man missräknar sig, i fall man tror, att deri skulle ligga något afstående af någonting väsentligt.
Norrmännen äro ett “ rättsfolk “.
De hafva alla kännetecknen — från den idéela känslan af en rätt, hvarigenom rätten för individen blifver pligt — till det mest genomförda rätthafveri och “ juristeri “, som vi kalla det.
Det är detta oböjliga rättsbegrepp, som gör att samma kraf kunnat stiga tusentungadt från alla trakter i ett land, der menniskorna hela lifvet igenom ofta icke komma till grannbygden, der de närmaste gårdarne kunna ligga mils-långt från hvarandra, och der fjellryggames höga murar kunde tyckas med nödvändighet söndra det hela i bitar.
Rättsbegreppen äro absoluta, i afseende på dem kan man icke tala om moderation.
Frågan blir: rätt eller icke rätt.
Derför kunna samma personer önska icke allenast fredliga utan ock gammaldags förhållanden och likväl till försvar för rätten gå vägen rakt fram, hvart den än leder.
Jag har hört gamla bönder och gamla embetsmän rösta för nionde junibeslutet med ett allvar och nära nog en smärta, som skulle kunna få sitt naturliga uttryck i Luthers ord: “ Gud hjelpe mig, jag kan icke annat. “ Det är rent afvita af den norska regeringen, att den har utsökt just det falt, som den har valt, till striden.
Säkert är, att om vi någorlunda snart gå öfver i naturliga förhållanden, skall vensterpartiet upplösa sig och ett stort moderat parti afsöndra sig, som snarare skall bli för tung än för lätt ballast.
Räcker deremot detta länge, skall naturligtvis vensterpartiet bli mer och mer radikalt.
Det gamla gardet, de moderata, svika nämligen icke, så länge det gäller häfdandet af “ fadernas rätt “, hur hårdt det än skall stå; men med detta osvikliga ryggstöd bakom sig skola de mera långt gående oundvikligen vinna mer och mer terräng under förhållanden, som äro så sönderslitande, som väcka så mycket hat, som ställa alla institutioner under diskussion, och som till slut måste blifva för en ledareomöjliga att beherska, af det enkla skälet, att samma kraft, som skapar ett litet, positivt framsteg, sväller ut till ofantliga dimensioner, när den användes blott till opposition.
Sverdrup uttalade redan med djupt allvar, då stats-rådssaken senast voterades, att ett af hufvudskälen, hvarför han icke kunde afstå från statsrådssakens genomförande, var, att den skulle lägga mera ansvar öfver stortingets förhandlingar.
Sverdrup skall också 1880 hafva sagt till en emissarie under hand, hvilken önskade att lära känna situationen: “ Hvad ni gör, får göras snart, ty valen 1883 kunna åstadkomma en majoritet, som jag icke mera är i stånd att, beherska, och som skall uppställa långt värre vilkor. “
Samma skaplynne, som medfört det oböjliga rättsmedvetandet, gör också, att vi, af idel strid för rätten, nästan kunna förbise rättens utöfvande, och detta skaplynne gör oss äfven obenägna att förstå de lefvande makter, som utgöra hela styrkan i en konstitutionel-parlamentarisk styrelse, hvars väsen det just är, icke att vara till i kraft af regler, men i kraft af sin utvecklingsförmåga.
Häri ligger den egentliga förklaringen till vensterns obenägenhet för upplös-ningsrätten, såväl som till det faktum, att statsrådssaken en tid stod på dagordningen, utan att blifva vensterns program.
Sverdrup har en gång bestämdt vägrat att bilda en ministère och afskar derigenom för lång tid utbildningen af parlamentariska förhållanden.
Venstern i stortinget hyser ännu i denna dag en viss skygghet för att komma till makten.
Dess fordran har, i motsats till det engelska systemet, blott gått ut på en ministère, till sammans med hvilken majoriteten kunde arbeta.
Och högern!
— när venstern.
säger, att Selmer, men icke konungen, är ansvarig för trontalet, då ropar den högt, den vill, att det absolut skall vara hans majestät sjelf 1 egen ' hög person, som har lexat upp stortinget och nationen.
När det säges, att situationen skulle väsentligen vara densamma, antingen konungen hade absolut veto eller icke, derför att man i intet fall kan fortfara att hämma en re-form, som till slut 93 af stortingets 114 man begärde — då hånler högern.
En så komisk tanke som den, att en regering icke, blott derför att den har svart på hvitt för det, skulle hafva rätt att förstöra ett land och förspilla alla dess krafter i strid, hafva de aldrig hört.
När högern kritiserar riksrätten, visar hvarje ord, att de icke hafva ringaste begrepp om, att ett folk kan hafva en andelig gemensam egendom eller att det kan medföra ansvar att förgripa sig på denna, för dem existerar ingen annan förbrytelse än den allmänna kriminela.
Från båda sidor har det rådt benägenhet att se förhållandet mellan stortinget och regeringen såsom mellan två kontraparter, af hvilka den ene måste förlora, hvad den andre vann.
Högern har omöjligt kunnat tänka sig, att en regering skulle kunna hafva sin styrka i öfverensstämmelse med den största delen af landets invånare.
Regeringens styrka skulle och måste ligga i motsatsförhållandet, om än regeringen skrympte samman till ett lillepyttparti; det gälde att fortsätta med advokatyren.
Venstern har också, fastän den begärt samarbete, varit präglad af en viss svårighet för att förstå, att motsatsförhållandet mellan regeringen och stortinget skulle kunna försvinna.
En vensterministére är ett begrepp, som törst sent har mognat och som för en mängd inom venstern ännu står i ett slags dimma.
Grunden ligger sannolikt mycket djupt, d. v. s. helt och hållet nere i många hundra års gamla historiska förhållanden.
— Jag skall här blott antyda, att professor Sars ’ historia visar, huruledes det gamla förhållandet var, att norrmännen icke hade lust till aktivt deltagande i det offentliga lifvet, utan helst öfver-lemnade åt konungen att regera, men alltid förbehöllo sig att kunna ingripa och, hur länge de lemnade rätten obe- * gagnad, likväl alltid förbehöllo sig rätten att göra det.
Den långa “ dansktiden “ afvänjde folket fullständigt från politisk medverkan, utan att det derför förlorade sitt frihetssinne.
Absolutismen var ju på afstånd.
Under tendensen till att se hela vår kamp som en stor rättstvist och i öfvertygelsenom, att den teoretiska rätten måste medföra det reela innehållet är det, som vi i fulla fyra år stått och diskuterat för ochf mot veto, utan att inse, att landets krafter under tiden domna, och vore det icke för det utvecklande inflytande politiken har på alla, som komma in under dess direkta.
ansvar, kunde vi lätt ännu i åratal, utan att ana att vi seglade akterut på utvecklingens ström, fortsätta med proceduren, och hundratals frihetsälskande män skulle under tiden vara säkra på, att vi styrde framåt för fulla segel, om blott vi finge det “ absoluta veto slaget ihjäl “ i grundlagstolk-ningen.
Det är här den norska politiken kunde haft sin enda verkliga fara.
Om högern icke i lika salig öfvertygelse varit upptagen af att få det absoluta veto bevisadt, kunde den kanske, afstående från den juridiska rätten, för lång tid hafva förlamat landet i afseende på hvarje reel utöfhing.
Ghancen finnes lyckligtvis icke mera.
Vensterpartiet har långsamt men säkert nått till en liflig öfvertygelse om, att det är annat det gäller i ett folks utveckling.
Kompromisstillbuden äro det klaraste bevis.
De uppstälda vilkoren äro ingenting annat än det minsta, som kunde fordras från venstern och de hederligaste vilkor för motståndarne; vilkoren innebära det, att de äro öppen väg för en verklig utveckling.
Jag vet icke, om det har lyckats mig att klargöra.
det dubbelförhållandet, att medan allt hvad som gäller häfdandet af rätten, opposition mot öfvergrepp, ser ytterst radikalt ut, så vida man underförstår, att de positiva for-dringarne skulle vara motsvarande, så äro de positiva for-dringarne i verkligheten jemförelsevis moderata, men det är min öfvertygelse, att det är så afgörande, att framtiden efter omständigheterna kan innebära: antmgen-eller — antingen en moderat ministère, ett stort moderat vensterparti och ett temligen litet radikalt parti, en del svårigheter vid att komma in i ett naturligt statsskick, derför att striden alltför länge pågått, men svårigheternas öfvervinnande ochför lång tid vår utveckling under lugna, jemna förhållanden, de rent borgerligt affärsmessiga och allmänt humana intressenas öfvervigt och — i storpolitiken hvila — eller ... det är svårt att säga, hvad detta “ eller “ kan blifva, ty det är så helt och hållet beroende af hvad den andra parten gör.
Det är olyckligt, att när ett eller annat af de olika.
möjliga alternativen nämnas, betraktas det som ett hot.
Det vore säkert bättre, om man uppfattade som ett faktum, att vensterns svar skall stå i förhållande till högerns angrepp.
Man kunde lika gerna kalla det hot, om någon säger, att de skyar, som drifva omkring i luften, kunna förtätas till regn, att floden stiger, om vattnen strömma till, att om stormen bryter löst i bergskrefvorna, skall ras inträffa.
Blott så mycket är säkert, att liksom ropet mot det absoluta veto tusentungadt stigit från hvarje dal och har samlat sig till en ofantlig samstämmig kör, i det vilja och öfvertygelse mötts mellan dem som bo afsöndrade, aldrig träffande hvarandra, så skall det, som en gång samlat sig hålla ihop.
Men må man för all del icke misstaga sig, denna starka sammanhållning eger icke rum för att eröfra nytt, utan till försvar, om det kränkes, som enligt det stora flertalets innersta, orubbliga, djupa öfvertygelse är deras rätt.
För att visa, att jag icke utelemnat något ur beräkningen, vill jag blott besvara en nära liggande invändning.
.När majoriteten knapt fordrar en helt parlamentarisk ven-sterministére, huru kan då den i alla former genomförda sjelfstyrelsen d. v. s. republiken spela någon roll och komma i diskussionen såsom den gjort?
Det har alltid sedan århundradets början funnits republikaner i Norge; hvarje gång förhållandena varit spända, ha de dykt upp.
Jonas Anton Hjelm, som på sin tid var vensterns deciderade ledare, var republikan.
Många framstående män med honom.
Jar hvad mera är, genom Wergeland har det ingått i medvetandet, att stamfadern för vårt konungahus var “ republikanen på tronen “.
Wergeland sjelf säger om sin harpa: “ Republikens kolonnader skinner bag dens strengerader. “ Så länge högern var mäktig, togo de detta ganska lugntr men nu ha de blifvit ängsliga.
Der fins också nu republikaner.
En ringa del har gjort sig reda för, hvad dermed följer.
Största delen tänker icke på republiken, men gör blott från position till position hvad de anse måste göras till försvar mot hvad som efter deras innersta öfvertygelse är hemlig absolutism.
I afseende på denna gäller ingen beräkning, blott ett enda: försvarets pligt.
Saken är: republiken är åtminstone ännu väsentligen absolutismens negation.
Derför är det de verkliga eller skenbara absolutistiska försöken, som frambringa republikanska tendenser, men det är också lika säkert, att de kunna göra hvad intet positivt arbete kan.
Riksrätten och kompromissvilkoren.
För att någorlunda kunna gifva begrepp om ställningen, måste jag tyvärr beröra rättsfrågan.
Jag gör det blott för att visa huru det säkra rättsmedvetande, jag redan omtalat, har bildat sig; styrkan och djupet af detsamma är ju grundvalen för majoritetens politik.
Jag gör det deremot icke för att afhandla det juridiska spörsmålet och jag gör det så kort, att jag icke ens tager det nödvändigaste med, ty om man i Sverige har blott en aning om den tolknin-garnes hexsabbath vi ha genomlefvat, skall man antagligen känna något af detsamma som vi vid att höra en paragraf nämnas.
Det är af betydelse, hvilket skaplynne högerns grund-lagskritik antagit under den sista stora debatten i riksrätts-anklagelsen, derför att saken derigenom blir långt klarare.
Genom en oändlighet tolkningar, af hvilka den ena till en del förstört den andra, har högern till slut hamnat i det,som är grundvalen för alla deras tolkningar, nämligen monarkiens begrepp.
Det absoluta veto måste ligga i monarkiens begrepp, derför måste det finnas.
Till slut har förklaringen blifvit, att det icke är nämdt och egentligen icke behöfver inläggas, derför att det är så sjelfklart, att det alldeles icke behöfver nämnas.
Derigenom har man således fått marken rödjad för tolkningar och det hela blir alltså ett historiskt och filosofiskt spörsmål.
Vi veta alla, att den konstitutionela monarkiens begrepp är icke bland de fast begränsade; det räcker ända ifrån den nästan absoluta monarkien till en mycket genomförd folkstyrelse.
Om man alltså vill känna en gifven konstitution, måste man, i fall tvifvel uppstått, historiskt sehvilken af de många möjligheter den verkligen är.
Det afgörande för norsk grundlag är — att här icke var någon historisk gifven monarki, som genom grundlag skulle inskränkas, utan en alldeles oberoende lagstiftande församling — att på våren 18 J 4 hade den europeiska reaktionen ännu icke nått
* fram till att manifestera sig; grundlagsgifvarne stodo ännu på den franska revolutionens grund — att grundlagen af 17 maj är äldre än kartan, som skulle försona det gamla konungadömet med liberalismen, och den franska konstitutionen af 1793 och den spanska af 1812 äro rentaf lagda till grund för densamma, men icke de äldre, gradvis utvecklade konstitutionerna.
Det mest afgörande är likväl sjelfva grundlagens uppkomsthistoria.
Jag skall blott anföra ett enda af de många exemplen, eftersom detta är alldeles afgörande.
Under debatten om grundlagsförändringens antagande framlade Hegerman två alternativa förslag till betryggande mot förhastade förändringar; det ena förslaget var att konungen skulle hafva suspensivt veto, det andra att två tredjedels pluralitet skulle vara nödvändig.
Hela grundlagen var redan voterad, så när som på denna sista paragraf.
Om det på ett eller annat sätt fans ett absolut veto för konungen, skulle alltså det mer än förunderliga vara fallet, att man alternativt skulle hafva som garanti följande två punkter: antingen: absolut veto hos konungen och tvåtredjedels plu-ralitet
eller: absolut veto hos konungen förändradt till suspen-sivt veto och enkel majoritet.
Man ser — klarare kan en sak icke gerna vara.
Dessa förhållanden ha först under de senare åren blifvit framdragna och dokumenterade; det är alltså icke på denna dokumentering rättsmedvetandet har bildat, sig, men vi förstå deraf, hurudant förhållandet verkligen varit 1814, och derför hvad det är för en känsla för grundlagen, som öfver-gått i den första generationen och derifrån i de följande.
Säkert är, att den egendomlighet i grundlagen, att ingenting kan absolut hämma hvad som blifvit ett klart medvetet • kraf hos folket, har i både stad och landsbygd blifvit ett tecken på frihet och sjelfständighet samt har för den stora mängden af folket småningom vuxit samman med tanken på frihet och sjelfständighet.
Den har för dem rent af blifvit tecknet att nationen varit med om bestämmelsen öfver sitt öde.
Stortingets praxis från 1814 till nu är i korta drag, att stortinget — dels af klokhetsskäl — dels derför att det icke önskar någon radikal användning af grundlagen — dels derför att många anse att bestämmelsen om suspensivt veto för allmänna lagar skall utsträckas till grundlagen — upprepade gånger gått till det suspensiva vetots gränser, men aldrig Öfver desamma.
Konungen har således gång efter annan kunnat vägra sanktion på flere beslut, utan att protester förekommit, men då han den 29 maj 1880 för tredje gången vägrade sanktion på det i tre tingsperioder efter hvarandra ordagrant * upprepade beslutet om statsrådens tillträde till tingets förhandlingar, då stod det absoluta veto första gången för dörren (det var rikligen
* Enligt grundlagen måste bestämmelsen vara ordagrann.
Statsrådssaken har alltså i verkligheten varit voterad fyra gånger.
Ståthållareposten hade blifvit upphäfd, på grund hvaraf ett ord i lagen måste förändras.
12insatt i afslaget med spärrrad stil).
Ville man icke med-gifva det, måste der alltså protesteras.
Der kan tidigare hafva varit en enstaka afvikande mening, der kan vara ett enstaka uttalande, der kan ha varit tider, då det aldrig föll någon in, att frågan kunde få praktisk betydelse, men aldrig har stortinget genom ett beslut — det enda som har verklig betydelse — gjort detta medgifvande *.
Regeringen har ända tills nu lemnat det allmänna rättsmedvetandet oantastadt, dess auktoriserade läroböcker ha till och med midt under stridens pågående stärkt det samma, så att folk i allmänhet sagt: har regeringen rätt, så är ju allt hvad vi lärt i skolan oriktigt.
Stangs tolkning,, som forklasar att konungen liar suspensivt veto, är ännu i dag ansedd som kardinalverket — till och med högern erkänner det som sådant — och har på nationens uppfattning i detta fall utöfvat ett inflytande, som intet annat verk.
Mot detta rättsmedvetande, som redan har 64 års historia, är det alltså regeringen plötsligt har satt det absoluta kungliga vetot, som icke kan användas i något annat land, och detta på en fråga som är statsskick i hela det civiliserade Europa
* Högerns påstående, att stortinget gjort detta medgifvande,.
liar sin grund antingen deruti att den utgår ifrån att der antingen måste vara intet eller absolut veto — att konungen en gång^ kunnat neka sanktion, skall alltså vara ett medgifvande af absolut veto — eller också i uttalanden som fälts af Illand och Sverdrup i anledning af ståthållarpostens upphäfvande.
Från Sverdrup, att en reform sådan som den endast kan befordras genom enighet mella » båda statsmakterna, och från Uland, att han icke, då det herskade tvifvel om konungens vetorätt, ville vara med om att väcka den konstitutionela konflikten för en sak, som — fastän icke upptagen 1 riksakten — likväl moraliskt och politiskt hade en unionel sida.
Såsom inses, ha begge utta !andena en starkt politisk prägel, ocb begge gälla ett första gångs nekande af sanktion — eller först och främst naturligtvis adressen af 1824.
Historien från 1824 är högst intressant och högst karakteristisk, men tyvärr här för lång — blott detfca: det visar sig, att man vid det tillfället icke tänkte sig att någon annan än konungamakten skulle förändra grundlagen; den var ju så ung, att den ännu icke kunde visat stora brister, och den varoch som blott kan gifva den radande majoriteten öfver-vigten, så vida det, i rak motsats till andra land skulle visa sig att den verkligen är det enda söm är uttryck för folkets önskningar.
Förbittringen mot regeringen har blifvit så mycket större, som det absoluta veto icke kan inläggas, utan att samtidigt beröra de intills nu mest vanligt använda bestämmelserna i grundlagen från 1814.
Med ödesdiger konseqvens har detta enda spörsmål frätt omkring sig, så att angrepp på bevillningsrätten, öfvergrepp, delning af sammanhörande beslut, ja till och med rätten till att genomföra allmänna lagar — hvilken är uttryckt så klart som ord kunna uttrycka en sak — ha följt slag i slag.
Detta “ absoluta veto “ har alltså för folket blifvit liktydigt med en hel revolution i bestående förhållanden och en hel för-fattningsförändring, alltsammans insmuggladt på tolknin-garnes ljudlösa fjät mellan grundlagens rader.
— Detta till uppfattning af den orubbliga känsla af omistlig rätt, som folket har.
Vetots historia börjar först på 40-talet; då skulle det genom förklaring bli en makt.
“ Monarkiens begrepp “ hade
ju deras stolthet, deras sköld och värn; man var deremot redan van vid sådana forslag från Karl Johan och nu hade han en mängd, ett som just angrep det i grundlagen hvilket man ansåg innebära stortingets sjelfständighet: rätten att genomdrifva lagar utom grundlagen.
Då man insatte den lösa förklaringen i svarsadressen, att ' konungen förmodligen efter sakens natur har absolut veto, skulle man, genom något som man antog vara betydelselöst, förmildra att man afslog alla hans förslag.
Man kan, sålunda förstå, att denna förklaring kan hafva spårlöst gått förbi det allmänna medvetandet.
Stortinget hade ju häfdat rätten der det gälde vid i fråga varande tillfälle, och såsom redan nämdt har det absolula veto aldrig stått som fråga om en enkel paragraf, utan om en hel princip.
Då Stang skref sin grundlagstolkning, nämner han icke ens adressen.
Till underrättelse må det dock meddelas, att i stortinget 1824 protesterades, att man fick en förklaring med i protokollet, hvilken skulle försvaga adressen, och att der mot vanan icke finnes ett ord om röstantalet — den enstämmiga adresen, som högern har, är derför litet besynnerlig.blifvit ett annat än 1814.
Begreppet är mycket rörligt och likväl anser man som bekant hvarje form såsom grundad i logikens eget väsen.
Reaktionen hade flutit ofvanpå, begreppen och logiken och förklaringen skötos fram, men den särskilda grunden för det absoluta vetots nödvändighet var
— skandinavismen.
Då skandinavismen steg upp öfver horisonten som ett framtidshopp, måste man hafva de skandinaviska landens enda samband, nämligen unions-konungen så stark som möjligt.
Skandinavismen har utan tvifvel haft ett skimmer af idealitet, men den har icke räckt ut öfver de akademiskt bildades krets och den har varit ett underligt mellanting mellan verkligt nationela och verkligt kosmopolitiska känslor.
Liggande så att säga på vägen mellan de två verkligt stora känslorna, har den i alla fall här haft sitt stöd hos en krets som beständigt hade haft en stor del af sina sympatier utanför landet — i sina gamla danska förbindelser.