Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 1 December f. m. 37 Liksom (let är ett erkändt faktum, att i bredd med en stigande nationalvälmåga och yttre civilisation alltid gått en tillvexande njutningslystnad, så visar sig ock, att jernvägarne, i samma mån de äro en häfstång för materiel utveckling, mäktigare än någon tillförene, i samma mån kunna de ock blifva de vådligaste medel till förstöring af ett folks sedliga kraft och utveckling, af ett obejdadt, ifrån alla band frigjordt begär efter njutning och sinnlig förströelse.
Detta blir i synnerhet fallet, då jernvägarne fa begagnas på söndagarne.
Vårt land med sitt hårda klimat fordrar att bebos af ett idogt, tarfligt och försakande folk, och den stränga fostermodren liar ock sökt lura sina söner dessa dvgder; men af naturen äro vi benägne för omåttlighet och njutning, och det är vådligt, att | å ett oförsigtigt sätt framkalla dessa laster.
Intill sednare tider har, under det sedesiöshet.en tillvext i städerne, vår allmoge i de aflägsnare bygderna merändels bevarat forntida allvar, måttlighet och försakelseförmåga.
Jernvägarne borttaga nu allt afstånd, sätta med ens de aflägsnaste byggder i den närmaste beröring med den högsta civilisation och högsta sedeslöshet.
Under söcknedagarne, då den idoge måste arbeta i sitt anletes svett, kan han dock merändels undvika de genom jernvägarne honom nalkande frestelserna; men om söndagarne och då varande ledighet blifva frestelserna öfvermiiktiga.
Då hastar städernas befolkning ut på landsbygden, att der få nya fält för sin sedeslöshet, eller ock der vinningslystet utbjudande sitt gyckelverk och sitt kram, att dermed locka ett förut fiärdlöst folk; och då hvarje station blir en hemlig eller uppenbar krog, så kunna städernas och landets inbyggare der förena sig i dryckeslag och orgier.
I följd af de om söndagarne nedsatta jernvägspriserna lockas landets inbyggare, att i tusental fara in i städerna, att der frossa af allt, som der utbredes för den skådeoch njutningslystne.
Det finnes säkerligen ingen redlig fosterlandsvän, som icke måste erkänna verkligheten af nu förespeglade vådor.
Men de fleste torde anse det omöjligt, att tillgripa en radikal utväg, utan tillstyrka endast palliativer.
Så t. ex., för att det icke må heta, att man arbetar å söndagen, inställas då godstågen, och endast persontrafik tillåtes.
Men af det ofvan sagda inses, att det just är denna om söndagarne ökade persontrafik, som utgör det vådliga, då derigenom all sabbatsfrid tillintetgöres, och söndagen, ifrån att vara bestämd till en hvilodag för kroppen från jordiskt arbete, och för själen från verldslig omtanka, förvandlas till en förströelsens och njutningens dag, då alla band och bommar lossas, för att begären må otygladt kunna tillfredsställas.
Ungdomen på landet, förut upfödd i stränga seder, med aktning för mensklig och gudomlig lag, ser nu, att dessa lagar öfverträdas af alla, fattiga och rika, unga och gamla, höga och låga, befallande och lydande; den finner icke mera den stilla sabbatsfriden, som fordom så mäktigt talade till känsla och förstånd, utan ständigt blir sinnet öfverfylldt af detta lifvets företeelser, om söcknedagarne rastlöst arbete, om söndagarne otyglade nöjen; inga yttre anledningar mana numera kraftigt till allvarliga tankar och lyfta sinnet ifrån det förgängliga. 3S Den 1 December f. m.
Frestelsen blir alltså för stark, ungdomen gifver vika och kastar sig tanklöst i nöjenas och berusningens floder.
Ett annat palliativ ar, att bantåg om söndagarne endast gå om morgnarne och eftermiddagarne; men dels afhjelpas derigenom de af mig framställda vådor, dels iir detta overkställbar^ emedan, om ock ett inskränktare antal bantåg gå om söndagarne, så måste dock ett tåg, som en söndag går ifrån Stockholm till Göteborg eller Malmö, komma att under vägen passera vissa trakter under gudstjensttiderne.
Vidare siiges, att för postens befordran det åtminstone är nödigt, att ett tåg går om söndagarne.
Men då posten genom jernvägarne så skyndsamt befordras, är det förenadt med inga svårigheter och desto mera behöfligt, att en dag hvila förunnas icke endast för posttjenstemännen, utan äfven för alla affärsmän, hvilka också böra vara tacksamma för en hvilodag ifrån sitt jägtande arbete.
Då man försvarar jernvägarnes och andra förlustelsemedels begagnande om söndagarne, förebär man ofta behofvet för arbetsklassen, att på den enda lediga dag, de ega, få tillfälle till nöjen och vederqvickelse ; men man besinnar ej, att, för att några skola beredas nöjen, så tvingas andra till arbete, såsom jernvägs- och posttjensteman m. fl. Vidare kan anmärkas, att ångbåtarne gifva samma tillfälle till förströelser som jernvägarne.
Men dels är detta kommunikationsmedel icke så omfattande och verksamt som jernvägarne, dels äro ångbåtarne enskild egendom, hvaremot jernvägarne, såsom Statens tillhörighet, borde skötas efter sedliga och för landet icke förderfliga grunder.
Jag ledes härmedelst till en vigtig omständighet, förtjent af den största upraärksamhet.
Vår Svenska statsförfattning och våra lagar hvila på den grund, att Staten icke allenast är en rättsanstalt, utan skall äfven befrämja sedlighet och afse menniskans högre andeliga väl.
Våra lagar vilja icke innehålla något stridande emot sedlighet och kristendom.
Vår öfverhet vill vara en kristelig öfverhet.
Detta är rätt och tillbörligt och öfverensstämmer med hvad uppenbarelsen och historien framställa såsom det riktiga.
Bibeln och verldshistorien visa nemi., att den allsmäktige Styresmannen icke talar och handlar endast med individer, utan äfven med folken.
Flan tillförsäkrar och tilldömer de folk välsignelse, som akta Hans ord och lyda Flans vilja; deremot ofärd och slutlig tillintetgörelse åt de stater, som öfvergifva Hans vägar och förfalla i sedeslöshet och irreligiositet.
Om så är förhållandet, så måste Statens styresmäns upgift vara, att, huru mycket än sedeslösheten och gudlösheten i ett samhälle gripa omkring sig, dock aldrig af svaghet, fruktan eller modlöshet försumma att, der Staten sjelf handlande upträder, ställa sig till efterrättelse sedelagens och kristendomens bud.
Det går ej an, att lagar och lagtillämpning, ord oeh handling härvid komma att stå i den mest skärande motsägelse.
Det går ej an, att Konungen, såsom summus episcopus, utfärdar bönedagsplakat, der alla anbefallas att hålla söndagar och fastedagar i helgd, under det han tillåter de under hans befallning stående jernvägsstyrelserna, att på det mest uppenbara sätt öfverträda dessa bud.
Denna förfärliga motsägelse måste nödvändigt
Den 1 December f. m. sa tillintetgöra all tillit till ordets sanning, uplossa alla lydnadens band.
Ettdera måste således ske: antingen måste Staten sjelf såsom handlande' efterfölja sina egna på kristendomen grundade lagar och förordnanden, eller ock måste den afstå ifrån all kristelig karakter, blifva en blott rättsanstalt, och stat och kyrka fullkomligt ifrån hvarandra åtskiljas.
Då väl få äro de, som i sina yttersta konseqvenser vilja förorda detta sistnämnda alternativ, så förmodar jag ock, att det icke må anses orimligt uttala den åsigt, att på alla jernbanor, som af Staten eges eller blifvit upbygda med understöd af Staten, någon rörelse icke borde få ega rum om söndagarne.
Jag vet väl, att jag härmed uttalat en mening, som af många anses löjlig, eller orimlig och fantastisk; men jag vet ock, att jag uttalat en åsigt, sorn delas af en icke ringa hop i landet, hvilkas innerligaste öfvertygelse det är, att landet måste utvecklas, icke endast i materielt hänseende, utan äfven i sedligt, intellektuelt och religiöst, så vida icke just denna materieha rikedom skall påskynda landets undergång; att huru mycket man än söker klokt ställa sina finansiela beräkningar och öka inkomsterna af jernvägarna, dessa dock aldrig skola bära sig, om man söker förskaffa sig vinst genom omoraliska och irreligiösa medel.
Har icke Gustaf IILs tidehvarf blifvit i historien brännmärkt med en outplånlig fläck, derföre att det sökte upmuutra bränvinsbränningeu och blott traktade efter vinning och ökade statsinkomster, obekymradt om att folket derigenom förderfvades?
Skola icke vi med förskräckelse få bevittna likartade företeelser, endast olika deruti, att nutidens bemödanden att förstöra folket för en tillfällig vinnings skull skola få en mera kolossal karakter, blifva än mera allmänna och kring sig gripande, då på landets jernbanor hvarje station blir en sämre eller bättre krog, och då i synnerhet om söndagarne stora folkhopar på dessa banor resa fram till njutning och förderf?
Det är min fullkomliga öfvertygelse, att liksom den enskilde personen, som rätt använder söndagen, derigenom att lian då uphör med arbetet, icke tager någon ekonomisk skada, utan tvertom derigenom bereder välsignelse åt sitt arbete, så skulle också våra jernbanor blifva till välsignelse och möjligen gifva tillräcklig inkomst, derest om söndagarne all rörelse på dem uphörde.
I Skottland finnas 21 banor och i England 8, som alla icke befaras på söndagarne, och bära sig ändock.
Hvad är det, som gör Storbrittanniens styrka, om icke det, att, under en högt updrifven industri, der finnes en minoritet, nog mäktig, att framhafva de gudomliga budens giltighet och vigt.
Jag vill dock icke inskränka mitt förslag endast till nu nämnda fall, då Staten handlar såsom förvaltande jernbanorna, utan jag ville, af ofvan anförda skäl, utsträcka det till alla -de fall, der regeringen omedelbart eller genom sina tjenstemän upträder handlande; och jag får alltså vördsamt föreslå, att E.
M. måtte ingå med den underd. anhållan, att Eegeringen måtte hålla noga hand deröfver, att dess tjenstemän och underlydande myndig - 40 Den 1 December t. m. heter, så vål civila som militära, vid sina offentliga förfoganden, måtte, så vidt möjligt är, iakttaga^Söndagens helgd, så att under dem lydande icke må tvingas eller förledas att bryta emot Sabbathsbudet, utan alla i Statens tjenst varande denna dag kunna få åtnjuta hvila och sabbathsfrid; samt att isynnerhet måtte iakttagas, att alla bantåg om Söndagarne inställas å de jernvägar, som Staten anlagt eller hvilka medelst understöd ifrån Statskassan blifvit upbyggda.
Adlersparre, Carl August, väckte följande motion:
Då det visat sig att läroverket uti Christinehamn är i högsta behof af ännu en lärare, så vida undervisningen der nöjaktigt och i längden skall kunna bestridas; och då det specielt är mig bekant att kommunen icke är i tillfälle att göra vidare upoffringar forsin skola, såsom betänkt att oförtöfvadt låta upföra ett kostsamt skolhus, anhåller jag vördsamt att Rikets Ständer ville behjerta saken, medelst att anslå nödiga medel till ännu en lärare vid nämnde läroverk.
Handlingar, som intyga det af mig påpekade förhållandet, medfölja.
Adlersparre en motion af följande innehåll:
Enligt hvad enhvar känner, är det nu församlade St:rs afsigt att vid bestämmande af statsutgifterna söka inskränka dessa så mycket som möjligt, och iakttaga den sparsamhet, som man förebrår den förra Riksdagen att hafva allt för mycket lemnat ur sigte.
Till följe af dessa lofvärda föresatser hafva också denna gång jemförelsevis tå motionärer stormat in på Statens tillgångar och tagit dem i anspråk för mer eller mindre enskilda ändamål.
Det föremål, för hvilket jag nu ämnar påkalla R.
St:rs upmärksamhet och medverkan, kan dock ingalunda hänföras under denna rubrik, och jåg hoppas med säkerhet bereda min motion ett välvilligt mottagande genast från början, då jag säger att den rörer undervisnings-väsendet.
Ordnandet af detsamma var en af den sista riksdagens vigtigaste, om ock ej mest bemärkta åtgärder.
Jemte det att R.
St:r med storartad frikostighet anvisade ena hälften af den s. k. pertonliga skyddsafgiften till folkskolorna, faststäldes då för Elementarläroverken definitiva lönestater till sådana belopp, att man väl kan se, att detta föremål, främst af alla, jernvägarne endast undantagna, låg R.
St:r om hjertat.
Också har K.
M. skyndat att gå R.
St:rs afsigter till mötes: de nya eller utvidgade läroverken äro redan på de flesta ställen i full gång, och de återstående vänta, för att blifva det, endast på det erforderliga antalet af lärare.
Men i det man Den 1 December f. m. 41 sålunda egnade så mvcken omsorg åt hvarje särskildt läroverks organisation, och beredde tillfälle till fullständig undervisning i alla landsändar, tyckes man hafva i viss mån förbisett behofvet af en gemensam ledning och upsigt öfver densamma.
Biskopen i hvarje stift är, tillfölje af denna sin befattning, Ephorus, eller den som har upsigten öfver alla inom stiftet belägna Elementar-läroverk.
Detta updrag lemnades Biskoparne på den tid, då skolan ännu var helt och hållet underlagd kyrkan, då presterne hade åt sig uteslutande anförtrodd icke blott hvad man i inskränktare mening kallar själavård, utan äfven det upväxande slägtets hela bildning och upfostran, då de hade till upgift icke blott att böja viljan till det rätta och goda, utan äfven att utbilda omdömet, gifva förståndet klarhet och minnet kunskaper.
Men denna upgift var för omfattande, och i sednare tider har äfven frågan om skolans och undervisnings-väsendets frigörande blifvit löst på ett tillfredsställande sätt.
Det är också icke min afsigt att söka uplösa det samband mellan de båda institutionerna, som kan synas ligga deri, att kyrkans högsta målsman inom hvarje stift äfven är skolans; men jag tror, att den närvarande tillsynen öfver Elementarläroverken blir svår för Biskopen att fullständigt utöfva, sedan numera sådana finnas i hvarje stad, som icke alltförmycket liknar en by, då det deremot fordom fanns blott ett gymnasium i hvarje stift, och detta var beläget i den stad, der h. högvördighet sjelf residerade.
Under Biskopens i Lund upsigt stå t. ex. f. n. alla läroverk i Malmöhus, Kristianstads och Blekinge län, 5 högre och 5 lägre, med till sammans 81 lärare.
Då dessa bildningsanstalter tillika äro förlagda på stort afstånd från hvarandra, inom ett så vidsträckt område, torde en och hvar finna, att äfven den bästa Biskop, med den bästa vilja och kraft, icke kan med sådan noggrannhet, som vederbör, följa undervisningens gång och företeelserna inom hvart och ett af de särskilda läroverken.
Detta synes mig så mycket klarare, sedan jag nyligen på detta rum hört framställas vigten och mångfalden af de åligganden, som i öfrigt åligga Biskoparne.
Också har man på sednare tider hört talas om besynnerliga oordningar i en och annai) skola, utan att det förnummits, att den högkyrkliga auktoriteten dervid något väsendtligen åtgjort.
Men icke nog med, att, ephors-embetet icke längre synes kunna ensamt motsvara det ändamål, som dermed afsågs vid den tid, då det inrättades: en särskild tillsyn torde äfven vara nödig deröfver, att de föreskrifter, som af K.
M. gifvas rörande undervisningsväsendet, blifva inom alla de olika stiften på ett likformigt sätt tilllämpade.
Denna tillsyn kan nu icke åligga någon annan än EcklesiastikMinistern.
Men man kan icke begära, att denne, som har att utreda och inför Konungen föredraga flera tusen särskilda mål årligen, som skall utarbeta alla från den högsta magten utgående författningar och föreskrifter angående kyrkan, undervisningen, fattigvården och helsovården, att han skall tillika kunna egna nödig upmärksamhet åt alla detaljerna inom den ena fjerdedelen af det område, öfver hvilket den högsta ledningen är honom anförtrodd.
Inom de öfriga
Departm eger äfven det förhållande rum, att hvarje 42
Den 1 December f. m. vigtigare administrationsgren står under upsigt af en särskild Styrelse eller person, som sorterar under vederbörande Minister. leke ens Landshöfdingarne lyda i alla afseenden omedelbart under CivilMinistern, utau under KammarColhm; Landtmäteriet har sin särskilda General-Direktör; Tullväsendet likaså; Telegraf-verket och Statistiska tabellväsendet hvardera en fristående chef; och nu sednast har man äfven, för att gifva kraft och enhet åt åtgärderna för de svenska skogarnes vidmagthållande och tillvext, tillskapat en särskild General-Direktör.
Men den Svenska ungdomen låter man vexa upp så, sora den lokala myndigheten finner för godt, utan att nödig kontroll på dennes förfarande är möjlig, utan att det finnes någon med tillräcklig myndighet, som har sig särskildt updraget att vaka öfver huru vederbörande i detta afseende fullgöra sina pligter.
Nödvändigheten af en sådan tillsyn, som den jagåsyftar, synes dunkelt hafva föresväfvat R.
St:r, då de vid sista riksdagen anvisade lön på EcklesiastikDepart:ts stat åt en Byrå-chef för handläggning af ärender rörande allmänna upfostran och undervisningen; men det är nu tid, att den dunkla föreställningen om ett sådant behof vaknar till klart medvetande.
I instruktionen för denna tjensteman är det visserligen föreskrifvet, att han skall på EcklesiastikMinisterns befallning företaga inspektionsresor, för att utöfva en granskande upsigt öfver läroverken; men dels torde den administrativa ledningen af rikets 69 Elemen.tar-läroverk med 528 lärare, samt de tusentals folkskolorna gifva en embetsman tillräckligt att sköta och icke lemna någon tid öfrig för kringresande, dels torde hans egenskap af Exped.Sekret, icke gifva honom en tillräckligt oberoende och imposant ställning, för att hans myndighet skulle alltid kunna göra sig gällande, isynerhet om det vore vis å vis en Biskoplig Ephorus.
Man har ej heller förnummit, att någon sådan inspektion hittills egt rum.
Hvad jag nu haft äran anföra, vinner naturligtvis ännu större betydelse, om E.
Stur skulle bifalla den af mig i en föregide motion föreslagna successiva indragning af åtskilliga biskopsembeten.
Man har mot min då gjorda framställning bland annat anfört, att jag icke antydt, på hvad sätt de indragna biskoparnes funktioner skulle förrättas, och jag vågar tro, att genom hvad jag nu går att föreslå, skulle blifva tillräckligt sörjdt för vården om undervisningsväsendet, äfven om Biskoparnes antal inskränkes till frenne, såsom jag förut föreslagit.
På grund af hvad jag nu yttrat, och oberoende af det öde min motion om 9 biskopslöners indragande kan komma att röna, får jag vördsamt föreslå, att R.
St:r måtte under 8:de hufvudtiteln anvisa en årlig utgifts-summa af 6,000 rdr rmt, jemte resekostnads-ersättning, till lön åt en Generalinspektör öfver Elementarläroverken, hvilken skulle af K. M. i nåder utnämnas, och räknas bland de embetsmän, som innehafva förtroendesysslor, samt hvars åliggande skulle blifva: att utöfva noggrann tillsyn öfver undervisningens gång vid Rikets Elementarläroverk och pedagogier, vaka öfver uprätthållandet af tukt och god ordning inom desamma, och tillse att Rektorer och lärare upfvlla sitia åligganden; att vaka deröfver, att alia från K. M. eller Chefen för Eckles.- Depart:t utgående föreskrifter ronde läroverken riktigt och likformigt tillämpas; att under årliga inspekt.ionsresor personligen besöka åtminstone alla högre läroverk och, såvidt sig göra låter, närvara vid den afgångsexamen, som är föreslagen att vid dessa anställas för dimitterande till Universitetet; att, i händelse oordningar eller förvecklingar af mera betydande art skulle vid något läroverk yppas, personligen på stället undersöka förhållandet och detsamma hos att så väl till K.
Ml på nådig befallning afgifva utlåtande i alla frågor rör:de läroverkens organisation och administration i allmänhet, äfvensom ang:de behofvet af ökade lärarekrafter; som ock hos K.
M. anmäla och föreslå de åtgärder, hvilka Generalinspektören kan finna nödiga och lämpliga; samt att vara Ordförande i en lärare-konferens, som. i likhet med hvad skolkomitén föreslagit, borde hvarje år under ferietiden sammanträda i Stockholm, för att till K.
M. afgifva betänkande, och förslag ang:de nya läromethoders stadgande, pröfning af läroböcker, m. m.
Hr Montgomery, Gustaf, upläste en motion af följande lydelse:
De gamla lifvas af sina minnen.
Om dessa någongång äro tillfredsställande, så kunna de förtjena både att uprepas och lända yngre medvandrare till föredöme.
Det är derföre nu må nämnas att jag för nära 40 år sedan på detta rum väckte några vördsamma motioner, hvilka då, att börja med, mottogos med föga svmpathier. ja t. o. m. med ovilja; och dock, uprepade under flere efterföljande Riksdagar, omsider lyckades att vinna ej mindre R.
St:rs än Regeringsmaktens gemensamma bifall.
Ibland dessa må mig tillåtas att omtala: General Asistans kontorets, K. NummerLolteriels, och Dykeri- och BergningsKompagniets uphörande samt Bränvinsbränningens beskattning med SO öre pr kanna.
Samtidigt väckte jag då motionen om Krigs Akademiens å Carlberg uphörande eller förvandling till en högre applikativ Militär Läroanstalt, lik den nuv:de å Marieberg.
Denna min vördsamma framställning, vid flere påföljande Riksdagar uprepad, har dock ännu icke lyckats att tillvinna sig hvarken Ständernas eller Regeringens gehör.
■Visserligen har från denna såkallade
Akademi en eller annan lägre elementär läroklass blifvit borttagen, så att ej alltför unga och späda ynglingar numera der vinna inträde, för att alltför onaturligt tidigt liksom stöpas i den Militära samhällskasten.
Men 44 Den 1 December f. m. då hela återstoden af denna Läroanstalt likväl går hufvudsakligen ut derpå, att bilda endast och allenast Militära tjenstemän ifrån ynglingar, hvilkas olika naturanlag ännu ej hunnit och än mindre haft tillfälle att utveckla sig, så uppenbarar detta förhållande en ensidighet, som af rättsbegreppet och all upfostrans egentliga ändamål ej kan försvaras.
Det är af denna orsak jag ej kan uphöra att fortfarande påyrka, att Krigs Akademien å Carlberg mätte uphöra ali vara en elementär läroanstalt och i och med detsamma förvandlas lill en applikativ, lika den å Marieberg, hvarmed den kunde förenas, för alt gemensamt verka för samma ändamål; Krigarebildningens vetenskapliga utveckling och, om möjligt, tidsenliga [ullkomning; den ena afdelningen eller den Mariebergslca i alside på Artilleri, Ingeniör och GeneralSlabsOfficerares, samt den andra afdelningen eller Carlbergska på Kavalleri, Infanteri och Flottans Officerares vetenskapliga och så vidt ske kan, äfven praktiskt fullständiga bildning.
Men på det den förut inhemtade ynglingabildningen icke måtte komma att sakna den elementära militära, lika litet som elementerna inom vetandets område i allmänhet, bör ali upfostran så ordnas att den medborgerliga, vetenskapliga och militära bildningen blir gemensam.
I vårt samhälle, der bevärings- eller med andra ord sjelfförsvarssj/sfemef är infördt och mer och mer vinner förtroende och utveckling, der bör upfostran vara gemensam för alla samhällsklasser och ingen kastskillnad i bildningssättet söndra samhälls-medlemmarna.
Ofvertygelsen att medborgaren är soldat och soldaten medborgare, en naturlig, sann och ädel förening i sjelfförsvarets grundtanke, utgör — alla fria samhällens lifsprincip.
Derlöre bör upfostran vara gemensam vid alia skolor, gymnasier och universiteter.
— Öfverallt böra Mililärlärare finnas.
I de lägre läroanstalterna, i folkskolor och pedagogier för gymnastik, bajonettfäktning, marsch och handgreppen; vid gymnasierne tillika i målskjutning, kompani- och bataljonsmanövrer medelst stångexercis, om antalet lärjungar ej medgifva annat.
I Folkskolor kan en utmärkt korporal, i pedagogierna en skicklig underofficer, inom Gymnasierna en lika beskaffad SubalternOfficer och inom Universilelerna en Kapiten eller RegimentsOfficer ifrån närmast belägna Regimente eller Korps, mot arfvode, mellan mötestiderna dertill användas.
Vid sistnämde läroanstalt borde tillika, jemte den praktiska undervisningen, de nödvändigaste theoretiska krigsvetenskaper meddelas åt de studerande, som hade håg och lust att dem inhemta.
På detta sätt skulle nationalförsvaret, i behofvets stund likasom dessemellan, hvad jag förut uprepat, ej sakna tjenliga ämnen till Officerare och underofficerare, och om några af dessa ville uteslutande egna sig åt krigsyrket, så hade de tillfälle att i den högre applikativa Mililärläroanstallen å Carlberg utbilda sina kunskaper både i praktiskt och theoretiskt hänseende.
Derigenom skulle det ensidiga och skråmessiga i krigsyrket helt och hållet försvinna, samt den allmänna och offentliga upfostran blifva, hvad den i fria samhällen bör vara, på engång vetenskaplig, krigisk och medborglig.
Den 1 December f. m. 4 A
Denna gemensamhet ■ i upfostran skulle förena och förbrödra alla samhällsklasser, mångdubbla deras verksamhet, sammansmälta de enskildta åsigterna, lifva och utvidga deras krafter, hvarigenom åter nalional-andan och nalional-försvaret, dessa ädla tvillings-syskon, säkrast underhållas, näras och stärkas.