Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Afven den domare, som med lätthet skulle motstå frestelsen af sjelfva makten att gynna eller förfölja, skall ej sällan småningom röna inflytandet af den fruktan och det misstroende, hvaraf han omgifves.
Huru skall man då förmoda, att klagomålens anledmr komtne alt inskränka sjg till de ouppsåtliga misstagen?” ”Helt andra verkningar, än den förväntade noggranna straffmätningen, synas således vilja uppkomma från detta latiludssystem, hvarpå så stora förhoppningar byggas.
Och vida vigtigare blifva de, än den af Högsta
Domstolen befaraude ojemnhet uti strafflilläinpningen vid särskilda domstolar.
Först och främst, hvad annat vill denna ojemnhet i straffliilämpningen säga, än förfelande af syftemålet alt få straffen noga afmätte efter brottens nuancer?
Om det kunde väntas, alt domare i allmänhet skulle förmå all åstadkomma denna afmätning; så vore ju ingen ojemnhet att befara; men just detta kan icke förväntas.
Således vinnes ju icke ändamålet; och allt hvad man derföre uppoffrat af lagens bestämdhet, är ren förlust.
Man har, jemte denna bestämdhet, upplforat aktningen för lagen och aktningen för domareembetet.
Om det är genom domaren, som lagen skall uppfylla sina löften och utkräfva aktning; så är det åter från lagen allena, som domaren kan hemta stöd för den aktning, han har att fordra.
En lag, sorn icke bestämdt uttalar sina fordringar, ingifver ej förtroende och blir ej aktad; och domaren, dess tolk, delar dess öde.
Möjligen, ehuru svårligen, kan den domare vara aktad, sorn dömer utan lag, men icke i annat fall, än då lag ej finues.
Är han i lagens namn insatt i sitt embete; så är det från denna allena, som han kan hemta sina anspråk.
Men för att der finna sitt stöd, måste lian finna bestämda bud, som han kan göra gällande.
Alt utföra en lags obestämda befallningar, är en lika beklagansvärd befattning, som alt utföra hvarje annat obestämdt uppdrag.
Den, som ger ett sådant uppdrag, begår en trolöshet mot sitt ombud, som emottager det; och den ovilja, denne ådrager sig sjelf, skonar ej eller hans bedrägliga hufvudman.
Att stifta en obestämd lag, är således att beröfva domareembetet dess förtroende och dess anseende; och domare, sorn kunde med välbehag emottaga makten att utöfva godtycke i lagens namn, skulle härigenom ådagalägga en verkligen beklagansvärd förblindelse.
Det är ett svårt kall att dämma sina likar efter en klar och bestämd lag; men det blir svårare, än rätt och lofligt är, i fall man skall dömma efter en obestämd d. v. s. en trolös lag, emedan detta i sjelfva verket är sämre, än att dömma efter eget erkändt godtycke.”
Sedan denna uppläsning försiggått, yttrade Hr von Hartmansdorff:
Till Hr Theorells yttrande i delta ämne anhåller jag att få lägga hufvudsaken af hvad Hr La - Dea 28 April. 251 Lagergren anfört.
Han säger nemi., alt der man medgifver domarens pröfning ett sä vidsträckt utrymme, som här är föreslaget, der göres icke tillämpningen, pä sätt som lios oss skall ske, i lägsta instansen af en ensam domare, ulan i högre instanser, som äro collegialt sammansatta.
Der är godtycket förmedladt och kan följaktligen icke vara sa vidsträckt, sorn del här skulle blifva.
Här kan, enligt förslaget, domaren alltid välja emellan 2 graders fängelse, frän 1 manad till 2 är, och i särskildt fall välja mellan 4 grader, eller till och med 0 är ifrän 1 månad.
Den lägsta straffgraden synes mig, så all säga alltför kraftlös.
Hvad betyder fängelsestraff från 1 till och med (i månader?
De personer, som komma alt straffas i den lägsta graden äro val Lii' det mesta sådana, sorn höra lill de råaste folkclasserna.
Atskilligc torde hvarken kunna läsa eller ens vela något hvad lill religionen hörer.
Huru skulle hos dem någon förbättring på en månads tid kunna åstadkommas?
Om den icke kan vinnas, hvarföre skall man underkasta staten den kostnad, som dessa anstalter medföra?
Vöre det möjligt alt göra en uppfostran på så kort lid, särdeles hos en brottsling, så borde möjligen fjorton dagar förslå för den som intet brott begått; oell dä vore fängelserna de bästa skolinrättningar, som i ett land kunde upplänkas.
Man bchöfde vä! inga andra?
Jag har förut antydt, alt det godtycke, som blifvit lemnadl åt domaren, skulle kunna missbrukas till förföljelser; men troligare är, att det ullolle till de flesta broltslingarnes eller lill ljufvarnes fördel, emedan del sällan skulle saknas bcvckelsegrunder och mildrande omständigheter, hvarpå domaren kunde göra afseende för alt nedsätta straffet.
Hvad hindrar tjufvarne att sjelfva uppgifva dc mest ömmande bcvekelsegrundcr?
Det skulle lill och med kunna hända, att när tjufvarne blifva rätt bekanta med systemet, sä tillställa de sjelfva yttre, för mildring talande omständigheter till att förvilla domaren, så alt han, för att undvika förebråelsen alt hafva varit för sträng, hellre tillämpar del lindrigare än det hårdare straffet.
Det kan ock hända, alt unge män, som vilja utmärka sig för liberalism och spetsfundighet på domstolen, upptänka allahanda hårklyfverier inom godtyckets område, för att dermed lysa för sine förmän.
En annan olägenhet, som jag befarar uppkomma af det stora godtycke, som domaren skulle äga, är den, attingen, som kunde hålla sig ett rättegångsbiträde, torde våga att ulan ett sådant träda inför domstol.
Följden deraf blefve behofvet och uppkomsten af en advocatcorps, sådan som man har den i andra länder.
I Norrige är detta system redan ulbildadt och vi hafva sett hvilka bemödanden', som gjorts bär i landet, alt förskaffa oss en dylik corps.
Till och med vid denna riksdag hafva motioner derom blifvit framställde.
Vi skulle då få en mängd lösa jurister, sorn icke hade annan födkrok än rättegån10 II. 31 212 Den 28 April. gar.
De måste följaktligen se till att näringen icke tröte, utan snarare förbättrades, att således tvister måtte fortfara och förökas.
Kan det således vara nyttigt för ett land att öka juristernas antal ut öfve/ domrarnes oell de bestämda tjenstcmännens?
Jag tror det ej, och det har hittills ej eller varit R.
Så hafva de t. ex., hvad landsfiscalerna beträffar, ej vid (lera riksdagar velat gifva deni någon lön utan alldeles afskaffa deni, för alt vara af med åklagare och sakdrifvare, så vidt man kunde.
Deruti röjes en känsla af fruktan för advocalvälde såsom det kallas i andra länder, hvaraf (lera Tyska Stater äro mycket besvärade.
Ar det skäl alt vi nu antaga en Iagstiftuingsgrund, som öppnar dörren för detta välde, icke blott inom lagskipningen, ulan äfven inom lagstiftningen eller representationen, en olägenhet, som ingen talare förut omnämnt, men för hvilken jag högeligen fruktar.
Det är anmärkningsvärd!, mine Hrr, att när, i fråga om representationsförändringen, Const.- Utsk. hade föreslagit, alt ofriilseembetsmän, som äro de flesta, skulle få inträde uti ett Stånd, nemi. det femte, till halfva antalet emot fastighetsägare, och sålunda erhålla i hela re presentationen, sa höjde sig en mängd röster, (jag tror af Frih. Raab och Gr.
Anckarsvärd, hvilken jag nu icke ser, och åtskilliga andra) med svår klagan öfver det bureaucratiska välde, som Utsk. hade velat införa i representationen.
Nu deremot tiga alla dessa Herrar och Män om den saken och förorda en lagförändring, hvarigenom domaren skulle blifva i möjligaste måtto enväldig och advocaterna talrika.
Att de sednare skulle, här såsom annorstädes, intränga i representationen är säkert, särdeles om allmänna val blefve gällande.
Raab har i dag sagt, alt äfven der, livarest juristerna hafva ett vidsträckt godtycke, klaga de ändock att det icke är rymligt nog.
Delta visar oss hvad vi hafva alt vänta.
Vi äre således Frih.
Raab stor tack skyldige för den utredning, som han derigenom, troligen mot sin vilja, gifvit åt ämnet.
Ilr Gunther säger, att man måste medgifva domarens pröfning, eller godtycke lill någon del, och att vår gamla lag redan gör så.
Det medgifves; men hvarföre skall man längre utsträcka odetta godtycke, föröka en osäkerhet?
Hr Akerman, som med stillatigande förbigick advocatväldet, har företrädesvis hållit sig vid kostnaderna, och sökt visa, dels att man öfverdrifvit dem, dels att man ej borde sky de utgifter, som en verklig förbättring kräfver.
Men då fattigdomen är alla vackra projecters graf, så är det nödvändigt, alt man, om förslaget vöre aldrig så godt, dock tager kostnaden i öfvervägande.
Hr Akerman har trott, att fångforslingen skulle minskas genom det nya fängelsesystemet.
Detta betviflar jag; ty fångiörslingen måste vara mindre då fängelsestraffet mindre begagnades.
De stora bestraffningsfängelscrna kunna ej anläggas i hvarje län, utan måste hädanefter, såsom hittills, blott blifva några få i hela Riket.
Uti en särskild skrift, som icke längesedan utkommit, har det blifvit utredt huruledes det, efter Den 28 April. 213 all anledning, icke är möjligt alt skaffa fångar ne sysselsättning utan förderf för handtverkerierne och utan alltför stora kostnader för samhället.
Den nu varande Chefen för fängelserne lärer väl, i delta afseende, redan haft någon erfarenhet, sorn han kan meddela.
Den enda utvägen, sorn,' ulan enskild skada och alltför stora allmänna kostnader, torde kunna användas, är väl den, att låta fångarne arbeta pä canaler, väganläggningar, hvarjehanda byggnader och andra sådana allmänna företag, på sätt Kronoarbclscompagnierne göra.
Men dylika arbeten kunna i allmänhet icke utföras under de mörka och kalla årstiderna och alldeles icke utan fångarnes sammanvaro, som strider mot ensamhetsidéen.
Envisas man med dess utförande, så måste kostnaderna blifva ofantliga, troligen öfversligande våra tillgångar.
Nyssnämnde arbeten liro i min lanke så mycket nödvändigare för-fångar, som förbättringen af dem, hvilka lefvat i lättja och brott, troligen icke kan på annat sätt åstadkommas, än genom vana vid strängt arbete och genom medvetandet att de, med sitt arbete, rikligt och ärligen försörja sig samt derigenom åt samhället återgälda de kostnader, som deras underhåll medförer.
Sådant är uti cell nästan ogörligt, ty der kan, på sätt jag förut nämnt, fången icke drifvas lill strängt arbete, med mindre han har läro- eller tuklomästaren framför sig, hvartill en öfverdådigt talrik personal skulle erfordras.
I afseende på sättet alt behandla denna fråga, har man sagt, all uppskof aflägsnade erfarenheten, men tillika erkänt, att denna vore den häste ledsagaren.
Det sednare yttrandet synes vederlägga det förra.
Frölich har påstått, alt försök behöfdes blott för det materiella.
Försök i den delen synes mig vara de minst behöfliga, emedan kostnaden för en byggnad kan med någorlunda säkerhet på förhand uppskattas.
Deremot kan straffets moraliska verkan på fången icke sä visst beräknas, hvilket ock flere talare under dagens öfverläggning, medgifvit.
Hr Cederschjöld har väl sagt, att nog många rön vore gjorda; men dä de, som i Sverige ägt rum, hafva, efter hans egna uppgifter, bevisat motsatsen af hvad man uppgifvit för andra länder, så borde man, innan man beslutar, skaffa sig större och tillförlitligare erfarenhet, än den man redan äger.
Man säger äfven, att K.
St. redan hafva haft nog läng betänketid för att nu kunna svara ett bestämdt ja elter nej.
Deras betänketid lärer icke kunna räknas längre än ifrån den dag, då Utsk:s betänk, till dem öfverlemnades, och den liden är icke lång.
Ett bestämdt ja eller nej kan icke eller lemnäs, utan att man är öfverens om förutsättningarne.
Jag borde icke behöfva bevisa det; men ett exempel kan göra tillfyllest.
Det är en gammal berättelse om en embetsman, som fordrade af en anklagad, alt han på en viss fråga skulle bestämdt svara ja eller nej.
Då denne förklarade sådant vara ogörligt, men embetsmannen likväl fortsatte sitt yrkande, så bad den åklagade att få framställa en fråga, på hvilken embetsmannen icke 241 Den 28 April. skulle kunna svara ja eller nej.
Efter erhållen tillåtelse, frågade lian: ”Ilar Herrn upphört all taga mulor?”
Ilr Cederschjöld har förmenat, att man icke kan medgifva ett rön förr iin lagen är antagen; men om 11.
St. medgifva alt försöket göres, så' är dess laglighet med detsamma erkänd.
Huru går det nu lill med förvandlingen af kroppsstraff till fängelse?
Jo, dels kan domaren ulsätla den på grund af lag, dels kan Konungen bevilja den af nåd.
Samma sätt kunde äfven hädanefter begagnas.
Cederström har yttrat, det Sveriges representation förr slått framför, men att han nu skulle komma alt slå bakom andra länder i lagstiftningsväg, om man icke antoge denna lag.
Hr Dalman, och jag tror äfven Gr.
Anckarsvärd, påstodo i går, att kroppsstraffen voro afskaffade, och fängelsesystemet anlaget i de Hesla civiliserade länder.
Jag har icke kunnat på den korta liden undersöka dessa påståendens riktighet, och del ur i alla fall icke så gifvil hvad i denna lagstiftning må anses för fram eller bakom; men en man, som sysselsatt sig med dessa ärenden, har i dag lemnat mig en uppgift om förhållandet i de betydligare Europeiska länder, hvilken jag anhåller måtte för R. o. Ad. få uppläsas.
Jag kan väl icke ansvara för uppgiftens noggrannhet, ty jag har icke haft tid att sjelf controllera den; men äger dock all anledning alt anse henne tillförlitlig.
I anledning häraf upplästes följande:
Det har blifvit sagdt, all del föreslagna criminallagsyslemet blifvit antaget i de flesta civiliserade länder.
Må man då uppgifva ett enda land i Europa, der kroppsligt afflictiva och diffamerande straff äfvensom landsförvisning helt och hållet blifvit ur lagen utplånade, der således straflarterne äro inskränkta till endast dödsstraff, lifslidsfängelse, Philadelphia- och Auburnsfängelse, böter och embetsmistning.
Så vidt vcterligt är, kan hela Europa, utom Sverige, än i denna stund icke uppvisa en dylik brottmålslag, icke ens eli lagförslag (det nya Belgiska är oss obekant).
Peuitenticrfängelser af flera slag äro försökta i en mängd länder, men lagarna äro ännu icke omstöpta och baserade så godt sorn ensamt på denna straffart.
I Englund utgöras straffarterne af: l:o Dödsstraff; 2:o Deportation på lifstid, på 14 år, på 7 år, och andra perioder; 3:o Fängelse (”imprisonmcnl”) med prygel (”whipping”), i vissa fall, böter etc.; 4:o Prygel och 5:o Böter.
I Frankrike.
Enligt Gode Pénal af 19 Febr. 1810 och lagen af 28 April Den 28 April. 245 1832 äro straffen antingen bade affiictiva och infamerande eller endast infamerande.
De förstnämnda utgöras af: l:o Dödsstraff; 2:o Travaux forcés (galcrslafveri) för lifstid; 3:o Deportation; 4:o Travaux forces på viss tid; 5:o Fästningsstraff (détention); (i:o Tuklhusslraff (réclusion); De ensamt infamerande utgöras af: l:o Landsförvisning (bannissement); 2:o Borgerlig degradation (la degradation civique); Dessutom, såsom correctionella straff: l:o Fängelse på viss tid i correcliouslius; 2:o Beröfvande för viss tid af vissa borgerliga, civila eller famil ierätligheter; 3:o Böter.
Tyskland. lulla Tyska brollmåIslagar linnas kroppsbeslraffningar(Slrafo der Slockschläge) enligt Juris Prof. FränzPs Statistik af 1839.
Bayern.
[ Enligt lagen af 1813 (Feucrbachs) utgöras straffarterne af: l:o Dödsstraff; 2:o Kedjeslraff för lifstid, hvarförinnan den dömde undergår 1 timmas sebavollering: 3:o Tuklhusslraff på viss tid.
Fångens hår afklippes, lian bär en lindrigare kedja om benen.
Straffet kan skärpas genom kroppsaga etc.; 4:o Arbetshusstraff.
Fängen hålles lill strängt arbete.
Straffet kan skärpas på flera sätt, jemväl med kroppsaga; 5:o
Fästningsstraff i 3 grader, motsvarande kcdjetuklhus, och arbetsstraflen; äfven det kan skärpas; 6:o Heders- och förödmjukelseslraff, det förra beslående af a) afsättning, b) förklarad obrukbarhet i embetsvärf, e) mistning af embete; det sednare af a) nedflyltning uti tjenstegrad, b) återkallelse och afbön, c) genom domstolen tilldelad tillrättavisning (Venveis); 7:o Kroppsaga (Körperlicbe Ziichligung) eller spö och ris (på bara ryggen medelst ett af björkris bundet spö).
Högst 50 slag, och får ej användas utan rättsläkarens medgifvande; 8:o Fängelse- eller fästningsstraff, som kan skärpas; 9:o Förmögenhetsstraff nemi. a) penningeböter, b) confiscation af enskilda saker, c) förlust af rättigheter eller privilegier.
Sachsen.
Enligt den mycket berömda lagen af 183S. ! l:o Dödsstraff; 246 Den 28 April. 2:o TuktliusstrafT i 2 grader.
Alla fångarne hållas lill svårt arbete; de i l:sta graden hafva jern om fötlerne.
Straffet kan skärpas genom mörk arrest, eller hård hadd, eller mistning af varm mat, eller 30 å 90 spöslag (llulhenstrcichen) dock blott för de mest förhärdade af mankön; 3:o Arhetshusslralf, som kan skärpas genom hård bädd eller valten och bröd; 4:o Fängelsestraff, som kan på lika sätt skärpas; 5:o Fästningsstraff; 6:o Handarbetsstraff, bestående i lönlöst arbete, efter personens stånd; 7:o Peuningestraff; 8:o Tillrättavisning (Verweis) af Domaren.
Fängelse- oell handarbetsstraff kunna, i vissa fall, förvandlas i kroppsaga, hvilken i allmänhet, enligt Sachsiska lagen, verkställes på förbrytare öfver 14 år med ett spö pä den med skjorta beklädda ryggen.
Pä gossar under 14 är med ris, högst 90 slag.
Särskilda strafflagar för militärer, studerande vid Univcrsiteterne i Leipzig o. s. v. förblifva vid laga kraft.
Wurtemberg.
Enligt lagen af 1839. 1 :o Dödsstraff; 2:o Tukthusstraff, hvilket, ådömdt på lid, kan skärpas genom vatten och bröd eller mörk arrest, eller kroppsaga, högst 50 slag, då förbrytaren ankommer till lukthnset; 3:o Arbetshus och fästningsstraff’, som kan skärpas med valten och bröd, eller mörk arrest; 4:o
Fängelse- och fäslningsarrest-slraff, som kan skärpas med vatten och bröd, eller inspärrning i ensamt fängelse, högst 14 dagar; 5:o
Förlust af borgerliga heders- och tjensterätligheter; ö:o Mistning af embete; 7:o Förverkande, på viss tid, af offentliga befogenheter (Berechligungen) eller af ett offentligt och sjelfständigt näringsfång; 8:o
Penningstraff och confiscalion af särskilda föremål.
Kroppsaga, såsom disciplinärstraff, äfvensom fjell rars påläggande får endast användas på tukt- och arbetshusfängar.
Enligt förslaget till strafllag af 1S43: l:o Dödsstraff; 2:o Tukthusslraff, enligt husordningen; 3:o Straffarbete och fästningsstraff enligt d:o; 4:o Fängelse och fästningsarrest; 5:o Kroppsaga, som verkställes i fängclsebygguaden, får icke öfverstiga 40 slag, af hvilka blott 20 om dagen kunna tilldelas.
Läkaren skall yttra sig om den kroppsliga oskadligheteu af straffets användande på brottslingen; Den 28 April. m 6:0 Penningstraff; 7:o Conflscalion af enskilda föremål; 8:o Afsättning (cassation); !):o
Mistning af embete (Amtsentsetzung); 10:o Ncdllyllning till lägre tjenslegrad (degradation); lito Förlust af pension oell nådeunderhåll; 12:o Förlust af rättighet lill borgerlig rörelse; 13:o Hcdcrsslraff af 5 arter; 14:o Landsförvisning, blott för utläudningar; 15:o Förvisning från orten; 16:o
Ställande under polisuppsigt.
Hr von Hartmansdorff tilläde härefter:
Sprengtporten har ansett Utsk. hafva gjort rätt, som börjat med grundernas framläggande, utan deras tillämpning.
Jag betvillar det.
Och hvad kan af ett sådant förfarande följa ?
St. antaga grunderna oell sedermera ej blifva en se om tillämpningen, så får man i alla fall ingen lag.
Anser man sig deremot vara, vid tillämpningen, bunden af grunderna, sä har man nu beslulit öfver mera än som framlagdt blifvit.
Hr GUnther har yttrat en sats, som är så märkvärdig, att den bör framhållas.
Han säger alt civillagen visserligen bör hafva sin rot i folkets seder, och att man icke bör antaga någon dylik, om han icke vöre så beskaffad; men hvad brottmålslagen beträffade, så vore det Slyrelseus sak att derutinnan införa de straff, hon funne vara lämpliga, antingen de för massan vöre behagliga, eller ej.
Såsom exempel har han anfört, alt prohibitivsystcmets förfäktare yrka förbud och vunnit dem, ehuru dessa vore för massan obehagliga.
Skillnaden mellan förbud och straff är så stor, att de ej borde kunna förblandas, aldraminst af en jurist.
Men för alt återkomma lill saken; så lära väl de fleste vara ense derom, att brollmålslagen, som rörer hvarje medborgares ära och person, måste vara af ömtåligare beskaffenhet än civillagen, som rörer hans egendom, samt att följaktligen den lagstiftare, som inför en brottmålslag, hvilken icke har någon rot i folkets seder, misstager sig mest.
Hvad Hr Gunther menar med massan, kan jag ej så noga vela; men då lian med detta yttrande förenat ett annat om hennes missnöje med förbud emot tullförsnillning och lurendrejeri; så lärer han väl mena öfverträdare af tullförfaltningarne, d. v. s. förbrytare.
En lag, som vore behaglig för förbrytare, skulle naturligtvis vara den, som icke bestraffade förbrytelsen.
Men en sådan brottmålslag har ej funnits och kan ej linnas.
Hr Gunthers påståenden synas följakteligen vara lika osammanhängande, som hans jemförelser äro olämpliga.
Stael von Holstein har, om jag rätt förstod honom, påstått, att en nationalrepresentation aldrig borde frångå sing beslut.
Om så vore, borde en regering aldrig till R.
St. återkomma med propos. att antaga en lag, som dessa en gång förkastat.
Månne någon Regering kunde hålla ut dermed?
ViL 248 Den 28 April. le hon förutsätta, alt R.
St. aldrig förändrade sin mening; så horde hon väl antaga samma consequens för sig sjelf.
Delta blefve å ömse sidor ett så odrägligt hand alt hvarken våra eller andra grundlagars stiftare kunna hafva åsyftat, eller ens tänkt sig en sådan fordran.
Hr Giinther har ansett det vara föga värdigt för R.
St. att i denna fråga uppskjuta deras beslut.
Jag tror deremot att det vöre vida värdigare än att förhasta sig; så all riket deraf finge håde skam och skada.
Hr von Troil har befarat, att Rikets första Stånd skulle ställa sig i en ofördelaktig dager om det nppsköle sitt beslut, när andra Stånd redan antagit förevarande förslag.
Mig synes deremot att R. o. Ad. bör vara lika försigtigt som PresteSt.; emedan den största betänksam heten bör hos dem båda förutsättas.
Till den upprätthållande grundsatsen hörer dessutom att icke förkasta gammal lag förr, än man är öfvertygad om den nyas företräde.
Hr Dalman har sagt, att frågan rörer de lägre Stånden närmast.
Jag skulle vilja veta om han dermed menar, att till de lägre stånden höra brottslingarne förnämligast.
Mig synes deremot frågan röra en hvar, som något äger, och den mest, som äger det mesta och dyrbaraste. R. o. Ad. äger visserligon icke det mesta här i landet, ty jorden är hufvudsakligen i BondeSt:s händer; men de dyrbaraste håfvor, eller sådan egendom, som kan bortstjälas, äger R. o. Ad. ulan tvifvel mera än någon annan, och de flesta förbrytare äro tjufvar.
Anckarsvärd har sagt, att Borgare- och BondeSlm är» de som betala mest.
Hvar och en vet, alt R. o. Ad. betalar, näst BondeSt., det mesta till Slaten.
Uppgiften är följakteligen icke riktig.
Hr Dalman har yttrat, ett det, reaktionära partiet, förestäldt af PresteSt. och mig, vore det som nu gjorde motstånd; äfvensom Gr.
Anckarsvärd begagnat det reactionära uttrycket, alt R. o. Ad. icke borde gå i PresteSt:s kölvatten.
För egen del kari jag ej annat, än tacka den, som gjort mig den hedern att jemföra mitt handlingssätt med PresteSt:s i detta hänseende.
Jag fruktar hvarken för samtidens eller eflerverldens dom i delta fall, emedan jag uttalat min mening efter bästa förstånd.
Framtiden skall i alla händelser snart afgöra hvilkendera som haft rätt.
Anckarsvärd icke vill hålla sig i PresteSt:s kölvatten, är ganska naturligt, enär, om jag är representant af stillaståendet, och det likväl tillätes mig att säga min mening, han representerar det obetänkta framrusandet, och detta lika mycket som någonsin Hr Dalman, hvilken jag tror att han verkligen skyndar förbi i delta kapplöpande.
Hr Gunther yrkar, att man bör säga ut hvad man tänker.
Hr Silfverstolpe yttrade, att PresteSt:s af mig förordade förslag vore ett förklädt afslag och, om jag icke oriktigt hörde, att ärligheten fordrat af PresteSt. en bestämd utsago.
Jag tror icke alt PresleStis beslut på något sätt är dunkelt, Hvad beträf - Den 28 April. 249 får mig, sorn deruti instämt, så är min tanka den, som jag från början uttalat och sorn jag framställt i de flesta samhällsfrågor, nemi. att man hör, sä vidt möjligt är, bibehålla den gamla grunden för våra samhällsinrättningar, och utan hans omstörtande, införa de förbättringar tiden kan fordra.
I närvarande ögonblick har jag ej kunnat gifva uteslutande företräde åt någotdera systemet och derföre önskat att erfarenheten mätte vinnas innan sä vigliga beslut fattas.
Anckarsvärd har påstått, att man borde bifalla detta förslag, emedan det skulle göra uppseende om en K. propos. blefve afslagen.