Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det priucipenligaste vore visserligen, att en collectiv ansvarighet bestämdes för alla rådgifvarne, hvarigenom såväl prot. som särskilda tankar till prot. blefve öfverflödiga; men jag vill ej sträcka mina önskningar om reformer så långt, då vi i Sverige ännu ej kommit till den utbildning af det constitutionella samhällsskicket, att Konungen här, likasom Konungarna i Frankrike och England, ej kan behålla sina rådgifvare längre, än han följer deras råd.
Detta vågar man ej yrka här; men jag hoppas kunna med framgång yrka, att den rådgifvare, som genom sin contrasignation ger kraft och verkställighet åt ett Konungens beslut, som gör det möjligt att derigenom åstadkomma nytta eller skada, derför skall vara ansvarig, ehvad han reserverar sin särskilda tanka eller icke.
Den -j October.
Jag hemställer, att R. o. Ad. ville taga i öfvervägande denna åsigt, då jag skall utbedja mig att få föreslå en deruppå grundad redactionsförändring af 9 § Reg.F.
Då Constit.Utsk. framlagt detta förslag, har ej dess afsigt varit, hvilket ock motionen tydligen ger tillkänna, att hilda en ministerstyrelse; tvärtom har Utsk. förklarat, att Svenska folket ej vill äga en sådan styrelse.
Utsk. har uttalat den mening, att Svenska folket vill styras af sin Konung och ej af hans ministrar, och det vore att gå emot hela afsigten af Constit.Utskls* förslag, att antaga det, som Ilr Dalman uppställt.
Om jag fattat grundlagens anda, har man hos rådgifvarne velat nedlägga en controll mot möjligheten, att Konungen skulle vilja göra något mot Statsrådets tillstyrkande; och man har föreställt sig, att Konungen ej länge skulle fortfara att gå emot hela den rådgifvande personalen.
Det visar sig äfven, att sådant sällan händer i de stater, der en collectiv ansvarighet äger rum; och skulle sådant inträffa, ligger det i den moraliska, men ingalunda i den juridiska ansvarigheten hos dessa rådgifvare att afträda från sina platser.
Men denna moraliska ansvarighet, mina Hrr! kan ej nedskrifvas i några grundlagar; den måste vara skrifven i hvars och ens hjerta, ty det sökta correctivet ligger ej i den döda bokstafven.
Man benämner orätt reservation den mening, man anför till prot.
Jag känner ej sådana reservationer i Rådkammaren, utan def ur råd, man nedlägger i prot.; och när grundlagarna säga, att man ovilkorligen skall yttra sin mening till prot., är det gifvet, att meningarna skola uttalas.
Man har talat om det oformliga deri, att det vore nog att mot ett beslut endast yttra föreställningar utan al! vidare påföljd.
Jag tror, det man ej kan gå längre, än att säga, "att om den oförmodade händelse inträffade, att Konungen fattade ett beslut, uppenbart stridande mot Rikets sannskyldiga nytta, vederbörande deremot skola göra kraftiga föreställningar;” jag tror ej, säger jag, att man kan gå längre, så framt man vill, att Konungen skall regera.
En annan § säger: att statssecreteraren äger rätt vägra contrasignation, då Konungen beslutar något stridande mot allmän lag.
I detta stadgande, som skall gälla hädanefter för alla departementschefer, ligger"det correctiv utlaladt, att Konungen ej kan få beslutet expedieradt, utan att afskeda den, som vägrar expedierandet deraf.
Jag tror, att då 1809 års grundlagsstiftare satte statssecreterarne mot Konungen anda derhän, att dessa kunna vägra sin contrasignation, gingo de så långt som möjligt; och jag tror, att man fruktlöst skall söka större correctiver på papperet.
Jag har visserligen icke granskat alla constitutionella staters chartor; men jag har hört af personer, som hafva sig sådant nogsamt bekant, att sådana stadganden icke finnas; och hvad jag positivt känner, är, att så ej är förhållandet i England, som man exempelvis åberopat.
Om man vill söka cor - i6o Den 7 October. rectiver, mäste de sökas på annan väg; de böra sökas i en Representation, som ej gör andra anmärkningar än sådana, som förtjena att göras, oell då med den kraft, att dessa rådgifvare ej kunna sitta qvar på sina platser.
Dessa uro mina tankar, och jag kan ej biträda Hr Dalmans förslag.
Jag deremot biträder Hr Dalman, emedan jag anser högst nödvändigt, att Konungen ej må kunna fatta ett beslut, utan att någon rådgifvare tillstyrkt detsamma.
Detta anser jag nödvändigt för sjelfva den monarkiska principens skull, enligt hvilken Konungen aldrig får anses göra någonting orätt.
Om derföre något orätt sker, hör den, som dertill styrkt, uppbära tadlet och vid thronell blifva liksom en åskledare, att jag så må säga, för det allmänna missnöjet.
Jag vill påminna, att vi haft en Konung, sorn sjelf dicterade grundlagar och ingalunda försakade Majestätets helgd.
Han stadgade: att, 0111 ”i vig”tiga mål Riksens Råd enhälligt öfverensstämma ”i en mening, som stridde emot den, K. M. äger, ”då låter K.
M. förblifva vid Riksens Råds tanka”
För att vinna det ändamål, Hr Dalman åsyftat, anser jag lämpligast, att i 38 § Pieg.F. den föredragande berättigas vägra contrasignation, icke blott då beslutet strider mot beskrifven lag, utan äfven då det strider mot hans öfvertygelse örn Rikets sannskyldiga nytta.
Deraf skulle följa, att den föredragande, om Konungen ej afstode från sin mening, blefve nödsakad att resignera; och det skulle ej kunna inträffa, hvad som hittills handt, att beslut gått i verkställighet, mot hvilka hela Statsrådet reserverat sig.
Jag tillstyrker derföre vördsammast det tillägg här, att kraftiga föreställningar skola göras, ej blott dä beslutet finpes stridande mot grundlag eller allmän lag, utan äfven mot Rikets sannskyldiga nytta.
Derigenom kommer dessutom § bäst i öfverensstämmelse med Utsk:s tillagda citation afven af 107 §, hvilken eljest skulle här vara utan all betydelse.
— Detta tillägg är nödvändigt, såsom en början till den fullkomliga omarbetning, hvaraf liela ansvarighetsverket är i högsta behof, åtminstone om en ministerstyrelse skall införas; ty det vore helt visst i högsta grad obetänksamt att utvidga rådgifvarnes'magt, med bibehållande af samma ofullkomliga ansvarighet som hittills.
Man prisar ministerstyrelse såsom i sig innefattande vilkoret för constitutionel ansvarighet; men ,så länge io6:te och loytde §§ Reg.F. och ansvarighetslagen lemnäs oförändrade, äro de ståtliga talen om ministeriel ansvarighet att anse endast som munväder.
Constit.- Utsk:s majoritet ansåge sig böra hindra de grofsta förbrytelser att blifva föremål för något slags åtal, skulle det hädanefter såsom hittills hero på rådgifvarnes eget välbehag att kunna låtsa icke förstå meningen med Representationens för öfrigt ådagalagda missnöje, blefve det än uttaladt genom
Den 7 Octobcr. det förstärkta StatsTJtsk., och om ett Constit.Utsk. också påkallade Riksrätt, och denna också tillämpade ansvarighetslagen, skulle sjelfva missförhållandet emellan brott och straff betaga domen all kraft af varnagel för andra.
St. blifvit hindrade att sammankomma till lagtima riksdag; om bevillningen blifvit förhöjd; om nya utskrifningar skett af penningar och manskap; om Banken och Riksg.cont. blifvit våldförda; om Riket blifvit stympadt, och delar deraf sålda eller bortskänkta; oin tryckfrihetslörordnts verkställande blifvit förhindrad; om statsregleringen blifvit rubbad; om Riket blifvit belastadt med gäld; 0111 Kronans domäner blifvit förskingrade; om myntets skrot och korn blifvit förändrade.
; om armeens indelningsverk blifvit rubbadt, och om ännu mera dylikt skett, så skulle, j händelse alla rådgifvarne, utom den föredragande, hade reserverat sig, denne ende för allt detta straffas — blott med tjenstens förlust.
Jag hade trott, all de önskningar, vi framställa till rättelser i constit-utionen, borde åtföljas af den försigtigheten, att man kunde vänta bifall af Konungen, som äger rätt att säga ja eller nej.
För min del anser jag, att Hr
Dalmans förslag icke innebär denna försigtighet, och så visst som jag tror, alt förslaget angriper sjelfva den monarkiska principen, så afgjordt anser jag det ock vara, att Konungen ej kan bifalla detsamma, utan att på samma gång afsäga sig sin dyrbara rätt att allena regera.
Principen af det monarkiska regeringssättet i Sverige är den, att Konungen regerar, att han hör sitt Statsråd och derefter fattar sitt beslut.
Jag frågar: har lagen kunnat sträckas längre?
Om det berodde af Statsrådet att äfven förhindra ett beslut, då hade Konungamagten upphört, och det vore Rådet, icke Konungen som regerade.
Älan ger en skenbar rättvisa åt förslaget genom framställandet af den supposition, att
Konungen skulle kunna enskildt utöfva sin magt till skada för nationen.
Må det tillåtas mig framställa en annan tanka:
Vore det väl omöjligt, att icke Statsrådet kunde finna det grundlagsvidrigt och skadligt, som i sig sjelf vore verkligen nyttigt?
Kan man underlåta att upptaga detta, och är ej just denna möjlighet en uppenbar motsägelse till principen af Hr Dalmans förslag.
Jag önskar, som alla andra, garantier; men jag har lefvat för länge och tänkt mig in i dessa ämnen för mycket, för att kunna tro på någon annan ansvarighet än den moraliska.
Jag har känt de tider, då Svenska folket skröt af sin frihet; då man af-och tillsatte rådgifvare; då man bortskjutsade dem den ena riksdagen, som man tillsatt den andra.
Säkerheten, garantien, som man sökte, aflägsnade sig allt mer och mer under den omvexling af välde och förföljelse, som partierna utöfvade emot hvarandra.
Kasten en blick, mina Hrr, på andra länders i4 H. st Den 5 October. erfarenhet ännu i dag, och J soken garantierna förgäfves allestädes.
Det är alltför bra, att ansvarighet står i grundlagen; men någon annan ansvarighet, än den moraliska, får man evigt sakna.
Om det verkligen vore sannt, hvad XJtsk. supponerar, att Svenska folket gjorde sig ett sådant begrepp om Konungamagten, att Konungen vore allrådande och icke behöfde lyssna till sina rådgifvares råd, skulle jag i sanning anse det öfverflödigt att här debattera om rådgifvares ansvarighet eller icke.
Det vore då bättre att yrka den ärlighet, att icke tala om ansvarighet, utan hylla envåldsprineipen.
Jag skulle då ej söka i prot:n, hurudana råd Konungen fått, jag skulle anse det likgiltigt, hvad der stöde, eller om ens några prot. funnes; men om deremot Sverige Ur en constitutionel stat, måste det vara både representantens rättighet och pligt att tillse, huruledes Styrelsen gått framåt, med tacksamhet erkänna det goda, som skett, klandra det onda och det goda, som blifvit underlätet.
När Konungen, allrådande, oberoende af Conseillen, kan fatta ett beslut, utan att någon derför står i ansvarighet, ser jag ej, huru det skall blifva möjligt att sammanlänka detta med stadgandet om representantens yttranderätt öfver riksstyrelsens gång.
Till följd af denna rätt måste jag äfven antaga, att Folket fordrar ansvar hos Styrelsen, och att Representationen skall utkräfva i detta fall, hvad Folket i massa ej han åstadkomma utan olyckor för landet.
Om man medger, att
Nationens begrepp om formen för denna ansvarighet ej
Uro tillräckligt utbildade, eller ett sådant förhållande finnes, att den moraliska kraften ej kan utbildas, måste denna moraliska ansvarighet äfven få en juridisk anstrykning genom att nedskrifvas i grundlags-§§.
Jag förutsätter då som elt nödvändigt vilkor, att de personer, som skola uppbära detta ansvar, få en deremot fullt svarande magt; och då jag ej sträcker denna längre, än till rättigheten att vägra contrasignation, bör detta i grundlagen bestämmas.
Jag förenar mig således i det yttrande, att minst en bör uppbära ansvaret.
Kunna ej alla Statsrådets ledamöter dertill förbindas, måste contrasignanten blifva den ansvarige, och jag skulle tro, att den person, som bekläder ett så vigtigt embete, aldrig contrasignerar i ett ämne af vigt, dertill han ej med godt samvete kunnat lemna sitt tillstyrkande, och på detta sätt skulle hvarje departementschef blifva ansvarig för hvad han contrasignerat.
Jag tillstår, att jag önskade från grundlagen uttaga det stadgande, som berättigar ledamöterna i Konungens Conseil att reservera sig.
Jag vet väl, att grundlagarna ej bestämdt stadga reservation; men skall man tro, hvad härom säges, lärer i verkligheten så befunnits.
Jag vill nu ej gå längre, utan yrkar, att R. o. Ad. ville som sin gemensamma tanka förklara, att hvarje departementschef skall vara ansvarig för det beslut, han contrasignerat.
Den 7 October. i63 Hr Dalman:
Jag liar icke varit nog lycklig att blifva öfvertygad af Frih:na Ehrenborgbs och Boyes mot min mening anförda skäl.
De värda talarne hafva utgått från, i min tanka, alldeles oriktiga åsigter; åtminstone hafva de helt och hållet oriktigt uppfattat mitt förslag.
Jag har icke åsyftat att inskränka Konungamagten, ännu mindre att ändra regeringssättet.
Jag har blott velat lägga grunden till en verklig ministeriel ansvarighet derigenom, att den rådgifvare, som undertecknat ett Konungens beslut, jemväl ovilkorligen skulle vara derför ansvarig.
Jag frågar, om Konungens magt derigenom blifvit inskränkt, då Konungen icke är bunden att bibehålla en rådgifvare, som vägrat sin contrasignation. utan denne tvärtom, enligt 38 § fieg.F., i oell med ett sådant steg är förbunden att nedlägga sitt embete.
Enligt sistnämnde § har den föredragande både pligt och rätt att vägra sin contrasignation, och principen är derföre redan i vår grundlag uttalad.
Konungamagten blifver således genom mitt förslag hvarken mer eller mindre inskränkt, än den för närvarande är.
Frågan är blott, att, enligt Constit.
Utsk:s förslag, jemväl den rådgifvare, som undertecknat ett Konungens beslut, skulle vara fri för ansvar, om han till prot. antecknat sin särskilda mening; hvaremot han, efter mitt förslag, i alla händelser och utan afseende på reservationer, vore för beslutet ansvarig.
Frågan är således, jag upprepar det, alldeles icke att borttaga någon af Kommgarnagtens prerogativer, utan blott att borttaga det orimliga prerogativet för de höga embetsmännen inom Konungens Conseil att, med iakttagandet endast af en tom reservationsformel, kunna ansvarslöst icke blott tillstyrka, utan till verkställighet befordra de för Riket mest förderfliga beslut och åtgärder.
Jag har icke yrkat den collectiva ansvarigheten hos alla Konungens rådgifvare.
Jag medgifver, att den är svår att tänka sig under vårt regerings- och representationssätt; men jag har yrkat, att den, som icke blott tillstyrkte ett Konungens beslut, utan som genom sin contrasignation förvandlat det till ett factum, utom hvilkens åtgärd någon verkställighet derå icke följde, ej heller bör kunna undandraga sig ansvaret.
Då 1809 års lagstiftare uti grundlagen stadgade rätt och pligt för Konungens rådgifvare att, derest Konungen ville besluta emot lag och Rikets välfärd, deremot göra kraftiga föreställningar, samt tillika stadgade statssecret:s skyldighet att vägra sin contrasignation, såvida åtgärden stridde mot lag, måste dessa lagstiftares mening jemväl hafva varit, att, om en sådan contrasignation icke vägrades, ansvar derpå skulle följa.
Detta finnes dock icke uttryckt på något ställe i grundlagen, och jag vädjar till både de lefvande och döda af dessa män, om icke deras åsigt varit den, jag framställt.
Man har talat om tillräckligheten af den moraliska ansvarigheten.
25 års erfarenhet har likväl beklagligen visat oss, att denna varit »64 Den 7 October. af noll och intet värde.
De menlösa tiderna äro likväl nu förbi; institutionerna måste rättas derefter, och der inga moraliska controllér finnas, der måste man åtnöja sig med de juridiska.
Detta är bedröfligt; men hvilken annan än Styrelsen har framkallat behofvet deraf?
Ehrenborgh har sagt, att Piepresentationen, genom kraft i sina anmärkningar, skulle tvinga rådgifvarne att resignera.
Jag hemställer, om icke denna riksdag företett åtskilliga kraftyttringar, temligen påtagligt syftande att utmärka Representationens missbelåtenhet med Konungens rådgifvare, utan att denna kraft förmått leda till något resultat.
Det har blifvit sagdt, att en sådan lag, som den jag begärt, icke funnes i något lands lagstiftning.
Jag bestrider ej uppgiften, hvad beträffar England, ty der finnas snart sagt inga lagar för Styrelsen, om jag icke räknar de snart iooo-åriga; mender finnes en moralisk anda, och ehuru ingen lag derpå finnes, skulle man icke ens anse det vara tänkbart, att en minister qvarblefve på sin plats längre, än Konungen följde hans råd eller gillade hans styrelsegrundsatser.
I Frankrike är väl ännu icke någon lag antagen för den ministeriella ansvarigheten; men jag är säker, att man skulle, snart -sagdt, le åt den, som framkomme med en sådan tanka, att en minister icke skulle vara ansvarig för alla de beslut och åtgärder, som blifvit vidtagna genom hans departement.
Del är således ej andra länders exempel, som med någon fördel kan åberopas för att öfvertala oss att qvarstå i den gamla surdegen.
När jag ieke fordrar mer, än att Konungen skall hafva en enda bland sina rådgifvare, som i hvarje fall tänker lika med honom, eller sorn vill uppoffra sig för sin Konungs opinion, frågar jag, om jag fordrat för mycket.
Nekar man detta, då medger jag, att jag icke inser någon skillnad emellan enväldet och det constitutionella statsskick, som Sverige äger; ty hyser icke någon enda af Konungens närmaste omgifning, någon enda af dem, som lian skänkt sitt högsta förtroende, den kärlek och tillgifvenhet för honom, att han, om än med äfventyr af egen uppoffring, vill ikläda sig ansvar för Konungens åtgärder, hellre än att blottställa honom sjelf, då hemställer jag, hvilken grad af uppoffring man kan begära af den enskilde medborgaren, som icke åtnjutit Konungens förtroende eller ynnestprof, som icke lill honom äger någon förbindelse af enskild tacksamhet.
Jag föreställer mig likväl, att grunden för det monarkiska regeringssättet är den, att de, som älska Konungen, äfven skola vara färdiga att uppoffra sig för honom, om han ej annorledes kan räddas.
Desto hellre är jag skyldig att tro, att en Konungens rådgifvare skall anse för sin pli?t att hellre ställa sig sjelf fram såsom offer, än att låta folkets missnöje ensamt falla på Konungens person; ty, mina Hrr, detta blir följden, så länge den oformliga reservationsrätten emot Konungens beslut existerar, åtminstone hos Den 7 October. i65 den, som befordrat dessa beslut till verkställighet.
Den inför lagen ansvarige
Konungen står då ensam såsom skotttafla för klandrets giftiga pilar.
Det är således för Konungainagten , ej emot den, sorn jag talar, och jag tror, att de illa uppfattat Konungamagtens ställning i vår tid, som med så mycken ifver motsatt sig detsamma.
Jag anhåller, alt R. o. Ad. täcktes fästa sin synnerliga uppmärksamhet härvid, och jag upprepar min öfvertygelse, att det blott varén menlös tro hos 1809 års lagstiftare, beklagligen jäfvad af ■jjgdels sekels erfarenhet, som var orsaken dertill, att man ej i lag nedskref ett åliggande och en ansvarsskyldighet, som man ansåg böra moralitet- finnas.
Det pathetiska tal, som Hr Dalman hållit, åsyftar mera anmärkningar mot 106 och 107 §.§ Reg.F. än mot 9 §, och det är synd, alt han användt denna eld nu, enär det kan vara ovisst, hvad han kan hafva qvar, då de följande §§:na föredragas, för att kunna hänföra huset.
Mig synes ämnet vara, huruvida Constit.Utsk. uppfattat andan af de grundlagar, som nu finnas.
Constit.- Utsk. har måhända gjort sig saker till den beskyllning att ej hafva gått riktigt tillväga, dä Utsk. ej föreslagit ändringar i 106 och 107 §§; men då Utsk. ej det gjort, har det ej heller kunnat tillstyrka ändringar i 9 § annorlunda, än som nu skett.
Utsk. har ej gjort annan ändring, än att inflytta ansvarigheten efter 107 §, som hittills ej varit uttryckt, i den gide.
Längre har Utsk. icke gått, och jag tror, att det aldrig kan gå längre.
Detta kan vara ett misstag, och detta fel vidlåder alla menskliga företag.
Jag önskar, att Hr
Dalmans förslag ej måtte innebära misstag af större beskaffenhet.
Då jag hade den lyckan att tillhöra deras antal, som deltogo i 180g års riksdag, och då var i Hr
Dalmans varma ålder, omfattade äfven jag dessa ämnen med samina liflighet som han, och jag fann, att 1809 års lagstiftare väl betänkte följderna af ett regeringssätt, der Konungen betydde intet.
Då var meningen ej att. återinföra det, och vi kunna skatta oss lyckliga, om det aldrig återkommer.
Jag önskar åtminstone icke, att ministrarna skola vara rådande, och om täta omhvälfningar kunna vara lyckliga för något land, måste det hafva bestämdt menligt inflytande på ett land, som ej kan underhålla så dyra institutioner, som ett beständigt ombyte af ministerer förorsakar.
1809 års lagstiftare ansågo det vara nog att genom nedläggande af Rådets mening i ett prot. och dettas offentliggörande tvinga Regenten att lyssna till sina rådgifvare, utan att sätta honom under förmynderskap.
Jag anser det vara nog, att grundlagen gått så långt, att den ålagt en statssecret. att vägra contrasignation, då grundlagen är på vägen att brytas, och finner ej, att reservation skyddar för ansvar efter 106 §, om man ej gjort allt för att gifva ett bättre råd.
Jjängre kan nian ej gå med bibehållande af vårt regerings - i66
Den 7 October. sätt, och ginge man längre, vore det att på ett travesteradt sätt omstörta regeringssättet i dess grundvalar.
När fråga uppstår om kränkning af grundlagarna, då är det rådgifvarens pligt att stiga fram och säga: E. M., jag vägrar min underskrift till ett sådant beslut; men ej kan meningen vara, att dä t. ex. den eller den embetsrnannen skall af- eller tillsättas, statssecret. äfven då skall kunna vägra sin contrasignation. flan kan gå sin väg ur Konungens Conseil; mea lyda skall han.
Huru man än må förklara begreppet om den monarkiska styrelse, vi äga, stå rådgifvarne i ansvar för sitt råd, ehvad det följes eller ej.
Längre har jag trott, att grundlagen icke bör gå.
Jag förnyar mitt yttrande, att det ligger i Representationens kraft att med ett sansadt språk tvinga en rådgifvare att lenina sin plats, och jag tror, att, om detta språk föres värdigt, det ej skall blifva möjligt för en sådan rådgifvare, som fritt klandras, att sitta qvar i rådstolen, och vidblifver, att då Utsk. ej ansett 106 och 107 §§ böra få en annan redaction, Utsk. icke heller kunnat gifva en större extension åt g §.
Hr von Hartmansdorff: II. R. o. Ad. torde anse mig, såsom för närvar, en bland Konungens rådgifvare, vara jäfvig att yttra mig i denna fråga; men då förslaget synes, under namn af utvidgad ansvarsskyldighet för rådgifvarne, åsyfta inskränkning i Konungens magt och större inflytande för dem, hoppas jag att ej anses egennyttig, då jag talar deremot.
Men det är i sanning svårt att tala derom, då jag hört så många variationer på samma thema göras af Gr.
Horn samt Hrr Cederschjöld och Dalman.
Jag önskar derföre, att Hr Dalman, som yttrat sig vidlyftigast, dock ulan att uppgifva något redactionsförslag, måtte först läsa upp. ett sådant, samt Hr Gr. o. Landtm, låta mig derefter återfå ordet.
Den hufvudsakliga redactionen af mitt förslag är följande:
Skulle den oförmodade händelsen inträffa, att Konungens beslut vore stridande mot grundlag, allmän lag, eller Rikets sannskyldiga nytta, åligge det
Statsrådets ledamöter att kraftiga föreställningar deremot göra.
Yrkar Konungen ändock, att ett sådant beslut skall utfärdas, vare det då den föredragandes ovilkorliga pligt att sin contrasignation derå vägra.
Den föredragande, som contrasignerat ett Konungens beslut, vare ovilkorligen, och annan medlem af Statsrådet, såvida han ej särskild mening till prot. antecknat, för beslutet ansvariga, såsom hade de styrkt Konungen att detsamma fatta.
Jag anhåller att få i Ståndets minne återkalla innehållet af de §§, hvarom man talar. 9 § Reg.Fi säger: ”Uti alla mål, som hos Konungen i Stats - Den 7 October. 167 rådet förekomma, skall prot. föras.
Statsrådets tillstädesvarande ledamöter böra, under ansvarighet för rådslagen, till den påföljd, honom i 106 och 107 §§ vidare stadgas, ovilkorligen till prot. sina meningar yttra och förklara; Konungen dock förbehållet att allena besluta.
Skulle någonsin den oförmodade händelse inträffa, att Konungens beslut vore uppenbarligen stridande mot Rikets grundlag eller allmän lag, åligge det då Statsrådets ledamöter att kraftiga föreställningar deremot göra.