Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När jag kom in i det enkla, ännu efter skurningen fuktiga köket, stodo de unga tu med nedslagna ögon och blåssande kinder vid spisen, hållande hvarandra i hand som för att söka ett ömsesidigt skydd.
Han var nästan lika blyg som hon, men hur det var, så lyckades jag att lugna dem.
Den unga hustruns yfviga, ljusgula hår, bara fötter och korta, blå kjortel gjorde en rent af briljant effekt mot den mörka timmerväggen, och att effekten var så omedveten, förökade endast det friska och behagliga intrycket.
Det är en egendomlig liten republik, som växt upp där ute bland vågorna, en republik med egna lagar, egen styresman och egen religionsutöfning.
Så vida ingen ligger i själatåg, kommer icke prästen dit under hela sommaren, och möjligheten af att komma till kyrkan är så godt som ingen, men man reder sig ändå.
Läget har sin egen kyrka, kapellet, som den kallas, ett klumpigt blockhus, som ligger för sig själf, med maskstungen dörr af ek och de groft tillyxade bänkarna och predikstolen målade med de grannaste, numera halft utplånade rosor.
Öfver den enkla altarringen hänger en altartafla, så svart och skadad af fukt och ålder, att det i sanning fordras lefvande tro, för att upptäcka frälsarens bild i det djupa mörkret.
I taket, upphängdt på ett par rostiga krokar, frapperar ett skepp med last af spindelnät och damm; några snäckor, bilder af vax och fantasiarbeten af utländska fiskfjäll utgöra de öfriga prydnaderna.
Jag har kanske aldrig sett en enklare kyrka än denna, men bestämdt aldrig någon mer rörande.
Här föreläser hvarje söndag den af de äldre, som är ’styfvast i att läsa innan’, ett kapitel eller två ur bibeln, så sjunges ett par salmer, läses Fader vår och välsignelsen högt – och så är den enkla gudstjensten slut ’Läget’ har gamla anor, ja till och med så gamla, att ingen precis vet hur långt bort i forntiden de sträcka sig.
Men hvad man vet är, att det var först på 1700- talet som hamnen blef ordnad till hvad den nu är.
Dåvarande hamnbolag anhöll nämligen hos k. befallningshavande om ’lottning’ (d. v. s. om lottdragning, hvarigenom de fiskande skulle få sig fasta platser för notdragning anvisade), »då det visat sig, att split och oenighet samt för hälsan skadlig kappning (täflan) gärna ville uppstå, för att först hinna fram till de bästa varpen.»
Denna begäran blef beviljad, och sedan dess ha frid och sämja rådt inom det lilla samhället.
Ingen orättvisa kan numera ifrågakomma.
Den båt, som är nr 1 den ena kvällen, blir båt nr 2 den andra, och så allt vidare, till dess alla varpen äro genomgångna.
Hvarje Bartholomeidag sammanträda fiskrarna för att rådslå om sina och ’lägets’ angelägenheter.
Då granskas räkenskaper, väljes fogde, bildas båtlag m. m.
En får i uppdrag att rusta och tvätta kapellet, en annan att mura in ’lättpannan’ (där fiskredskapen färgas), en tredje skall ränsa källan och laga kapellklockan – och så undan för undan, till dess allt arbete är fördeladt.
Genom detta praktiska förfaringssätt undvikes kif och missförstånd.
En och hvar sköter sitt, utan att bry sig om resten.
Blir någon efter med göromålen, är skammen hans och ingen annans.
Båtlagen utgöras af fyra s. k. fjärndelar, eller rättare af fyra delegare, som hvar och en ega rätt till en fjärndel af vinsten.
Endast undantagsvis utgöras ’lagen’ af s. k. halfvor: två delegare, som hafva läjda tjenare.
’Halfvorna’ betraktas med en viss respekt: de äro det lilla samhällets honoratiores.
Båtlagen välja sedermera sins emellan en ’notkung’, som bär ansvaret för det hela.
Han ’buar’ (bådar), när det är tid att ro ut och hem, han delar fångsten, afgör stridigheter och lydes oinskränkt, så länge han är om bord.
Uppstå större meningsskiljaktigheter, afdömas de af fogden, hvars makt under hans korta sommarregering (det är nytt val hvarje år) är oinskränkt monarkisk.
Endast i de fall, där man vet sig stå under allmän lag, vädjas det till högre rätt – men det inträffar så sällan.
Medgifvas måste, att bostäderna i fråga om komfort lämna mycket öfrigt att önska, men egarna, omkring boende bönder, som hyra ut både bostäder och fiskvatten, ty alla fiskrarna äro hyresfolk, hysa, som alla andra hyresvärdar, en inbiten fördom mot reparationer.
Blåser ett tak bort, sätter man dit ett nytt; eljes får det gå så länge det går, och det går otroligt länge.
’En tjärndel’ har endast rättighet till en stuga, innehållande ett kök; en ’halfva’ deremot till en, som innehåller både rum och kök.
Jag vill inom parentes anmärka, att mitt unga värdfolk endast voro ’en fjärndel’, men att de fått kammare på den grund, att bonden, som såg sig nödsakad att bygga, tyckte det vara skäl ’att dra’ till för en halfva på en gång’.
På lördagskvällen komma alla ’lagen’ hemroende, så snart solen gått ned.
»Undantag göres dock, om fiske tillstundar och för den, som har not i sjön.
Han ege rätt att draga den i land, men skall strax därpå begifva sig på hemväg», som det stod i ett gammalt hamnbeslut, gömdt bland några gamla papper, som jag en eftermiddag fick låna hem ur ’arkivet’, en järnbeslagen kista i kapellet.
Den, som bryter mot bestämmelsen att fara hem på lördagskvällen, så snart solen gått ned, får plikta 10 kronor till ’kassan’.
Dubbelt så hög plikt drabbar den, som lägger not i sjön på pingsteller midsommardag.
Tio kronor äro däremot faststälda till böter för den, »som på söndagskvällen lämnar hamnen i och för fiske, förr än kapellklockan ringt sabbaten ut».
Alla båtarna skola söndagsaftonen lägga ut på en gång.
Det var en ståtlig syn att se hela denna flottilj ligga på svaj, väntande på klockans sista klämtande.
Männen, starka, brunhyade, i brokiga skjortor, båtarna med sin last af bruna, prydligt upplagda nät, hvars näfverflöten glänste som fångade solplattor.
Som på ett gifvet kommando sänktes årorna; smala skumfåror ringlade sig som ormar öfver det nyss så lugna vattnet; skämt och muntra tillrop korsade hvarandra.
Hela viken var full af lif och färg.
Så bröt sig en båt ur ledet och försvann bakom en udde eller bärghäll; så ännu en annan.
– Afstånden blefvo allt större – rösterna dogo bort, och småningom blef allt åter lugnt och stilla.
Först mot morgonen komma båtarna tillbaka.
Har fisket gått till, svärmar hela läget som en bikupa, eljes går en och hvar hem till sitt, för att nästa natt börja det tunga arbetet ånyo.
Ungefär vid tu-tiden började förmiddagens dåsiga lugn att försvinna.
Notkungarna gingo omkring och ’buade’; middagsmaten stökades undan i största hast, och ute på ’mollan’ – en stor strandudde, täckt af fin, som mackadamiserad sten, som glänste bländhvit i solen – samlades männen småningom, för att ’bädda’ (lasta) båtarna till nattens fiske.
Sex och sex i rad stälde de upp sig, med ungefär sex stegs mellanrum, vid ’notgistren’, där de väldiga näten hängde till torkning.
Så lade numro ett så många hvarf af fångstredskapet, han orkade bära, öfver axeln; likaså numro två och så vidare, till dess numro sex, ja, ibland numro åtta, afslutade upptagningen och tåget ringlade sig ned till båten, där bördan aflastades i mönstergill ordning.
När männen rott ut, skyndade hustrurna, som hjälpt till med sänkens påknytande m. m., hemåt.
Kaffepannan tömdes i smyg och fyldes ånyo till nattens kokning (den hustru, som inte haft en ’kaffetår’ åt mannen, när han kom hem från fisket, skulle ha ansetts vara minst sagdt besynnerlig); diskerna undangjordes; tvätten vreds upp, med ett ord: en och hvar skyndade att stöka undan sitt.
Vid sextiden hördes ett egendomligt, mångstämmigt pinglande, som småningom växte i styrka.
Det var korna och getterna, som kommo hem till mjölknings, icke som vanligt anförda af en stadig skällko eller gumse, utan hvar och en försedd med egen klocka eller skälla.
Denna klockkonsert, framburen af vinden, ackompanjerad af klöfvarnas kastanjettartade klapprande mot sjöstrandens stenar, var af en i hög grad stämningsfull verkan.
Hela backen vimlade nu af mjölkerskor, af fyrfotingar och barn.
De olika egarinnorna ropade på sina älsklingskor och getter, som svarade med bölanden och bräkningar; skrik, skratt, tumult öfverallt.
Barnen skuttade i kapp med kalfvarna och jagade killingarna, till dess en örfil eller allvarsam hotelse om ris kom dem att slå sig på andra idrotter, och under allt detta sänkte solen sig småningom, färgande hela viken purpurröd – medan de mörka, vackra, fristående, nyss så skarpt belysta bärgen, med sin fot af diabas och krona af gran, allt mera sjönko tillbaka i skuggan.
– Mjölktimmen var lägets konversationstimme; den enda stund på dagen, när dess kvinliga innevånare ansågo sig ha rättighet att ’slå sig lös ett tag’.
Också mjölkade de långsamt, men språkade så mycket fortare.
Af det manliga könet fans det bara en representant hemma, en åttioårig gubbe – men han höll sig undan – så ’skavank’ han än var – så man behöfde ej genera sig.
Man talade om fisket först och fisket sist eller rättare om bristen på fiske.
Försommaren hade gifvit ovanligt litet.
Icke så, att det föll någon in att knota, långt därifrån.
»O-år måste tagas med go-år», därom voro alla öfverens, och så skedde ju allt som skedde till det bästa.
Man bara undrade, om inte oturen skulle bryta sig snart.
Åldtmor hade ingen ko, men hennes stäfva blef full ändå, och till tack spådde hon grant fiske, ’bara man hade tålamod att vänta på’et’.
Så talade man om båtsmannen, som varit oregerlig kvällen förut.
Ingen förstod hur han kunnat smussla åt sig bränvin nu igen.
När han var nykter, var han så godhjärtad och munter, att man rakt kunde skratta ihjäl sej, men fick han ett glas för mycket, så var det ingen som gick säker, hustru och barn allra minst – fast han då alltid ångrade sig efteråt.
Så var det någon, som hört, att en kolportör skulle komma dit och predika, och en annan kunde berätta något om att Per ...
Ja, resten fick bara ett fåtal höra.
– Så kom kapitlet om barnen, och det var, som öfverallt annanstädes där mödrar träffas, favoritkapitlet.
Magra, seniga, i förtid åldrade af det hårda lif, de förde, voro nästan alla dessa kvinnor, men också välvilliga, hurtiga och förnöjsamma.
En idealist skulle kanske ha funnit dem ’grofva i mun’, men hvad gjorde det, när icke tankarna voro grofva?
Många barn hörde till, och att »vår Herre tog nå’n, dä kom då aldri’ på fräga», som amerikanskan, så kallad efter mannen, som varit i Amerika, uttryckte sig.
Det lät nästan som ett beklagande, men det var nog icke meningen, fast man kunde bli tvehågsen, när man såg hennes sju hvithåriga rustibussar, af hvilka den äldste var nio år.
Ett missbelåtet ansigte fans där likväl, en gammal jäntas, men så hade hon också haft otur med tre män, som allihopa ’gått åt’, innan bröllop blef hållet.
Mindre än så kan göra en människa till misantrop – såvida man inte är fatalist – men det var hon tydligen inte.
De hvita mjölkstrålarna blefvo allt tunnare, men talets ådra flödade lika friskt.
Kossorna vände sina tåliga hufvuden, för att se efter, om mor var ’korilsk’, som inte steg upp ifrån mjölkpallen.
Men till sist var ingen annan råd.
’Krittra måste in till natten’.
Och så föstes kor och getter in i de låga, grofva fähusen – mjölkerskorna gingo hem, medan barnen under stoj och lek marscherade till kapelltrappan, där de stälde upp sig med en viss disciplin, anförda af en puckelryggig fjortonåring, som höll en gammal silfverrofva i handen.
Första aftonen undrade jag hvad detta skulle betyda, men jag behöfde icke undra länge.
Just som klockan blef åtta, höjde ’anföraren’ upp armen, och så uppgaf hela barnflocken i ett jublande skrän: »sätt på gröten!»
Först trodde jag, att jag hört galet, men så var ej fallet.
Barnen voro också en kugg i det väl ordnade maskineriet.
I samma ögonblick, som ropet ljöd, lyftes tjugo pannor öfver elden, sattes tjugo ’tvärer’, ett slags kräckla, med hvilken gröten arbetades, i rörelse, och en half timme därefter sprang hustru efter hustru, med en hämtare eller kruka, fyld med varm gröt och mjölk, i händerna ned till den brygga, från hvilken ’grötbåten’ för kvällen skulle afgå.
Männen, som oftast vaka hela natten ute på skären, genomblöta och genomfrusna, behöfva litet varm kvällsvard, och vädret må vara hur hårdt det vill, så händer det aldrig att de få vänta förgäfves – tack vare ’grötbåten’, som kvinnorna hvarje afton ro omkring till de oftast från hvarandra ganska långt placerade ’notarne’, fiskrarnas namn i hvardagslag.
Likt männen äro kvinnorna delade i lag, men utan något bestämdt förstyre.
De föredraga att vara drottningar allihopa.
För dagen utgjordes laget af min unga värdinna, Brita som var så »göet» (tokrolig), amerikanskan och ännu en.
Åh, hvilket stim, hvilket oväsen och skrän!
Den puckelryggige, som var utdelare, tog emot flaskorna, dem Brita langade ned.
Somliga voro omlindade med ylle-amier, som om de lidit af kolik; andra blygsamt dolda af bomullshalsdukar; andra åter insvepta i svarta yllesjalar, som om de haft sorg.
Somliga hade ’garibaldilif’ till fodral, andra åter voro trädda i gamla klädningslif.
Endast ett par af dem saknade ’skyddande förklädnad’ – bland dem båtsmannens.
Troligen tyckte hustrun, att han var het nog förut.
Det föreföll mig omöjligt att hålla reda på hela denna flaskhär, men jag skulle snart få öfvertyga mig om att den puckelryggige var situationen vuxen.
Davidsharpan i Norden
Öreskrifter för folket.
N:o 158
DRAG UR SVENSKA SKALDERS LIF.
DAVIDSHARPAN I NORDEN.
BERÄTTELSE UR J. O. WALLINS LIF
MARIE SOPHIE SCHWARTZ.
Med 11 illustrationer.
Albert Bonniers förlag.
Pastor primarius Johan Olof Wallin spatserar i Karl XIII:s torg i Stockholm.
Stortorget och kyrkan i Falun.
I Falu trivialskola fanns på sjuttonhundranittiotalet sonen af en fattig underofficer, en rikt begåfvad trettonårig gosse Johan Olof, som stiftade ett förbund benämndt ”Jeunesserorden”.
Afsikten därmed var att under lofstunderna sysselsätta sig med läsning af vittra verk eller ock hålla föredrag på vers eller prosa i moraliska och religiösa ämnen.
Ordens valspråk var:
Sanning och dygd.
Ingen fick inträde, som ej gjort sig känd för oförvitlig vandel.
Brott emot sanningen och dygden föranledde till uteslutande ur orden.
Olof var ordförande och den verksammaste af ledamöterna.
Det vackra i detta lilla samfunds sträfvanden förvärfvade honom lärarnas högaktning, så att dessa med intresse följde de ungas arbete på fristunderna.
Det hade varit en sammankomst och Johan Olof hållit ett eldigt föredrag om sedlighetens och religionens inbördes förhållande till hvarandra, hvilket föredrag framkallat åhörarnas beundran.
Aldrig hade de lifligare än denna afton erkänt, att Johan Olof var den ”styfvaste” ibland dem; aldrig förr hade de så enhälligt skänkt honom sin hyllning.
Johan Olof och tre af kamraterna följdes åt, då förbundskamraterna aflägsnade sig, och det lilla sällskapet skulle just vika af från stora gatan, in på en mindre, då Johan Olof gjorde halt.
”Här skola vi skiljas vid Erik Bergpil,” sade han.
”Å, han kan gärna följa dig, han så väl som vi andra,” menade Gustaf.
”Det kan jag göra,” medgaf Erik och satte sig åter i rörelse, men hejdades af en flicka, som kom utrusande ur huset, vid hvilket gossarna stannat, och tog fatt i Erik.
”Du får ej gå bort,” utropade hon. ”Jag har väntat på dig så länge.
Moster har saknat klockan; du har den väl?”
”Lisen, jag har ej klockan,” stammade Erik.
”Gud Fader i himmelen, då blir jag olycklig när
moster kommer hem.
Hvar har du gjort af den?”
”Kära Lisen, jag tog den för att ... för att ... gifva den åt skräddaren.”
”Moster skall klaga för morbror,” snyftade flickan.
Åhörarna stodo slagna med häpnad.
De förstodo visserligen icke riktigt, hvarom frågan var, men de anade att kamraten tillåtit sig något som ej var rätt.
”Hvad har du gjort?” frågade Johan Olof vänd till Erik.
”Säg oss sanningen.
Kanske vi kunna hjälpa dig.”
Erik teg.
”Hjälpa oss,” utbrast Lisen.
”Ack ja, hjälp min stackars bror!
Om några få timmar är moster hemma från kaffebjudningen, och finner hon ej klockan, då ...’
Erik Bergpil.
”Men för att kunna hjälpa, måste vi veta sanningen.
Har Erik olofvande tagit en klocka?” Johan Olof gjorde frågan med mildt allvar.
”Klockan har tillhört vår aflidne far,” upplyste Lisen.
”Erik skulle få den vid sin första nattvardsgång och morbror hade gifvit mig den i förvar.
När nu barnbalen var hos rådmans, lånade Erik klockan, men har sedan icke lämnat den tillbaka.
I dag, kort förr än moster skulle gå till kapten Bergs, saknade hon den i min låda och jag vågade icke säga sanningen.
Moster hotade att morbror skulle jaga mig ur huset, om klockan icke kom till rätta innan aftonen.
Herre Gud, Erik, hvad skall jag nu göra,” snyftade Lisen.
”Du skall gå in!” sade Johan Olof till flickan.
”Erik skall skaffa igen klockan innan er moster kommer hem, det lofvar jag,” tillade han.
”Lofvar du, då är det nog säkert,” hviskade Lisen, aftorkande tårarna och skyndade tillbaka in i huset.
De tre kamraterna sågo på Erik.
”Hvar är klockan?” frågade Johan Olof.
”Hos skräddaren,” stammade Erik.
”Jag har låtit göra mig en ny jacka utan morbrors vetskap och måste sätta klockan i pant ... till dess jag skulle kunna betala jackan.”
Kamraterna växlade ett uttrycksfullt ögonkast.
”Gå efter jackan!” befallde Johan Olof.
Erik tvekade, men då tillsägelsen förnyades, skyndade han in i huset.
Under tiden höllo kamraterna rådplägning och då Erik återkom, hade de redan fattat ett beslut.
”Vi gå nu till skräddaren,” förklarade Johan Olof, ”han får igen jackan och du erhåller klockan tillbaka.”
Erik var alldeles icke böjd att besöka mäster Saxenberg; men då Johan Olof med sin behärskande stämma sade: ”gå!” gick Erik, och de andra följde efter.
När de stego in i skräddarens verkstad kom han själf emot dem.
Utan all förberedelse ryckte Johan
Olof fram med förslaget att byta ut jackan mot klockan.
Mäster Saxenberg blef vred och hotade att kasta ”pojkarna” ut genom fönstret, om de ej genast lagade sig på dörren.
Klockan skulle stanna hos honom till dess jackan blef betald och därmed punktum.
Johan Olof tog det oaktadt åter till ordet och upplyste mästaren att han icke hade rättighet att behålla klockan, alldenstund
Erik icke var myndig och således icke fick disponera öfver hvad han ägde.
Om nu Saxenberg vidhöll att behålla uret, såg Johan Olof sig tvungen omtala alltsammans för löjtnant Skjöld, Eriks morbror och förmyndare, och då kunde mästaren råka illa ut.
Det låg sanning i gossens ord.
Mäster
Saxenberg kunde verkligen få stora obehag ifall den hetsige löjtnanten fick kunskap om att han inlåtit sig i affärer med Erik.
När allt kom omkring vore kanske bäst att gå in på bytet.
”Hvad heter du?” frågade Saxenberg och pekade på den oförskräckte gossen.
”Johan Olof.”
”Pappa!
Det är han som brukar hjälpa Lasse med läxorna,” hviskade en ung flicka som i detsamma kom in i verkstaden med sin lilla syster på armen.
En paus uppstod.
Därefter lämnade
Saxenberg verkstaden; dottern följde honom.
En stund förgick och då han kom tillbaka, gaf han Johan Olof klockan i utbyte mot jackan.
”Jag går in på bytet,” sade skräddaren, ”men mot det villkor att Johan Olof läser med Lasse en timme hvarje afton.
Någon ersättning skall jag väl hafva.”
”Jag skall läsa ordentligt med Lasse,” svarade Johan Olof; ”vi vilja icke, att vår kamrat skall förorsaka er någon förlust,” och därmed lämnade gossarna verkstaden och begåfvo sig till Eriks hem, där de träffade Lisen.
”Här är klockan,” sade Johan Olof till Lisen; ”men icke må Lisen tro, att Erik slipper ifrån saken så lätt,” tillade han och såg på Erik, som sänkte hufvudet.
Lisen fattade Johan Olofs hand, sägande:
”Du har varit mycket snäll, men du får ej vara sträng mot stackars Erik.”
”Det måste jag,” inföll Johan Olof.
”Erik har bedragit skräddaren, stulit klockan och blottställt sin syster, och för att han fortfarande skall få vara vår kamrat, måste han omtala alltsammans för sin morbror.
Gör han det icke, uteslutes han ur Jeunesserorden och blir tvungen lämna skolan.”
Erik började storgråta.
”Morbror skall slå mig, och jag skall bli olycklig för hela lifvet.
Kära Johan Olof, jag lofvar, att ...”
”Vi tro ej på dina löften, om du ej har mod att bekänna sanningen,” inföll Johan Olof, och med dessa ord aflägsnade han sig från den förtviflade Erik.
Morgonen därpå hade Erik bekänt sanningen för sin morbror.
Jeunesserordens öfriga medlemmar lärde aldrig känna Eriks förseelse, utan fick han kvarstanna i förbundet, men stod under Johan Olofs stränga uppsikt.
Många år voro förflutna sedan detta tilldrog sig.
Skolgossarna hade blifvit män i statens tjänst.
Kämpande mot fattigdomen, men kämpande med en varm förtröstan till Gud, hade Johan Olof segrande framgått på kunskapens väg.
Då vi nu uppsöka honom, är det icke under hans mest lysande, men väl under hans lyckligaste period i lifvet.
Han var kyrkoherde i Solna, prisbelönt af Svenska Akademien och prisbelönt af svenska publiken.
Fortuna hade öppnat sina portar för honom, som så tåligt stridt mot alla de hinder fattigdomen lagt i hans väg.
Hon började nu att slösa sin ynnest på honom.
Solna kyrka.
Olof hade i ynglingaåren drömt om ett prästerligt kall på landet, ett fridfullt hem och en vacker verkningskrets.
En solig vårdag strömmade en mängd människor ut till Solna kyrka.
Den vidt berömde kyrkoherden skulle predika.
Bland dem som trängdes utanför kyrkdörren syntes tvenne kvinnor af olika samhällsställning.
Den äldsta af dem åtföljdes af en betjänt, som gjorde allt för att bana väg åt ”nåden”, den andra, ung och blomstrande, armbågade sig fram själf.
Deras sträfvanden kröntes slutligen med framgång; men då den gamla sjönk ned i en bänk, långt fram i kyrkan, stannade den unga helt anspråkslöst strax vid ingången och tycktes fullt belåten med sin plats.
Med andäktig min böjde hon hufvudet och bad en varm bön.
Psalmen togs upp, orgeln brusade; altartjänsten förrättades; åter sjöngs en psalm, och till sist steg mannen upp på predikstolen.
Allas hufvuden böjdes.
”I Guds Faders, Sonens och den Helige Andes namn”, ljöd det genom hvalfvet, och stämman ensam anslog alla själens strängar och tog åhörarnas uppmärksamhet i beslag.
Han var redan då sitt fäderneslands förste predikant och såsom talare var han i högsta grad märkvärdig.
Begåfvad med stor människokännedom och ett rikt omfattande snille, ägde han förmågan att sant och rätt uppfatta lifvets olika förhållanden.
Han tillämpade den Heliga skrift så att den tjänade till ledning och hugsvalelse.
Med sin varma kärlek för det uppenbarade ordet, sitt människoälskande hjärta och sitt glödande nit, lyckades han hos sina åhörare kalla till lif den religiösa känslan, äfven om den en längre tid legat i dvala.
De kallsinniga blefvo uppvärmda, de likgiltiga intresserade, när han för dem framställde det mänskliga lifvets förhållanden, så att de tjänade till väckelse och äfven till tröst.
Ofvanbeskrifna söndag talade han mot världsligt högmod, och åhörarna lyssnade med andlös uppmärksamhet, rädda att förlora det minsta ord eller tonfall i denna förunderliga stämma, som var så stark, så mäktig och ändå så mild och ljuf, att den gaf åt hans tal en gripande tydlighet, antingen det var straffande eller förlåtande.
Det föreföll som Gud själf talat med den mannens tunga.
Så tyckte åtminstone de båda omnämnda kvinnorna.
Den ungas ansikte strålade af hänförelse, den äldres badade i tårar.
Predikan var slutad; prästen lämnade predikstolen och folket kyrkan.
Ute på kyrkogården stannade en stor mängd för att få se predikanten, då han aflägsnade sig.
Ibland dessa befunno sig den gamla damen och den unga flickan.
Kyrkoherden trädde ut och den gamla gick honom till mötes, men den unga drog sig därvid tillbaka och hviskade vid sig själf:
”Hon är således personligen bekant med honom.
– Nå väl, ett skäl till för mig att söka hjälp af honom.
Han måste, han skall bistå mig; jag är viss därpå.”
Ännu en blick kastade hon på de samtalande och aflägsnade sig sedan, följande människomassan bort från kyrkogården.
Johan Olof satt på aftonen i sitt hem med några vänner, som kommit på besök, då en tjänarinna tillkännagaf, att någon önskade tala med kyrkoherden.
Han gick genast för att höra hvad den besökande ville.
Flickan, som varit bland hans åhörare på förmiddagen, stod i salen.
Då hon nu befann sig ansikte mot ansikte med den ryktbara predikanten, sänktes de lifliga ögonen och kindernas rosor försvunno.
”Ni har önskat tala vid mig,” utlät sig Johan Olof och såg på henne.
”Jag har visst det,” stammade flickan, ”men modet sviker mig och likväl vill jag ej vara rädd.”
”Viljan är oss en god hjälpare, tala därför utan fruktan,” sade Johan Olof med mild röst.
Flickan fäste ögonen på honom.