Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till hvilken grad har icke antalet af både in- och utländska resande tilltagit, under det att hemmantalet är alldeles detsamma!
Till hvilken grad äro icke vägsträckningarne inom landet fördubblade och på samma gång äfven behofvet att på dem blifva fortskaflad!
— Jagt korn att nämna vägsträckningar; hvem är det väl som underhåller vägarne?
Ar det icke jordegarne, och hvilket onus är icke detta lör dem?
Kostnaden för vägarnes underhåll är många gånger större än den summa, som skulle erfordras för att befria jorden från skjutsningsbestyret.
Det finns intet land i Europa, som med så gles befolkning och på så vidsträckt yta som Sverige, underhåller så goda vägar eller gör det med så stor kostnad; men detta besvär känns mindre tungt för jordbrukaren, derför att det är lika för alla.
Säteriegaren och prestbols-innehafvaren deltaga deri likaså väl som skattebondcn.
Mari ryggar icke tillbaka från att skuldsätta landet hos utländningen, snart sagdt, till hvilket belopp som helst, för att anlägga jernvägar.
Hvar och en vill hafva en jernväg, som passerar förbi hans port, och detta på statens bekostnad.
Ingen kan val bestrida att den skjutsskyldige jordbrukaren får deltaga i dessa kostnader lika väl som alla andra.
Men när det är frågan om någon uppoffring från statens sida, för att från den oprivilegierade jorden lyfta dess största börda och frigöra en samhällsklass från en förnedrande tunga, som långt för detta borde hafva blifvit afhjelpt och hvilken sätter den frie Svenske jordbrukaren i jemnbredd med den lifegne Ryske bonden, nemi. skyldigheten att mot sin vilja lemna sin häst i andras händer, så säger man att detta vore att åt den skattskyldige jordbrukaren gifva en skänk, hvartill han alldeles icke har rättighet.
Man synes helt och hållet glömma att en ökad bevillning kommer att träffa de skjutsskyldige lika mycket som alla andra medborgare.
Det blir således en högst obetydlig del, som faller på hvar och en, och om man än får betala några rdr mer i bevillning, kommer man äfven att blifva fortskaflad på ett beqvämare och hastigare sätt.
Den skjutsskyldiga jorden eges utan tvifvel för det mesta af bondeståndet, hvilket stånd sedan långliga tider ansett hus - 360 Den 28 Mare f. m. behofsbränningen såsom en inkomstgifvande näringsgren.
Till hvilken grad denna var utsträckt, kan man lätt se deraf att 170,000 bränvinspannor voro i gång.
Oaktadt detta och oaktadt det inflytande, som vanans makt har, så har likväl bondeståndet gått in på att afsäga sig denna näringsgren och genom denna eftergift inbringat staten en ökad inkomst af 9 millioner rdr.
Det torde således icke vara för mycket, om staten nu gjorde någon liten uppoffring för att frigöra bondeståndet från ett medeltidsbesvär, som icke längre öfverensstämmer med detta stånds nuv:de och, som jag hoppas, stigande bildningsgrad.
Då njutningen af bränvinssupandet kan inbringa 9 millioner, månne då den njutningen, att från en samhällsklass hafva aflyftat en orättvis tunga, kan anses för dyrt betald, om den också skulle kosta 1 million?
En värd talare har ansett att man borde göra försök på några vägsträckningar att borttaga skjutsen genom poststationers inrättande och deras ställande under poststyrelsen.
Jag får bekänna att det bar länge förundrat mig att man icke redan gjort något sådant försök.
Vi regeras för det mesta genom komitéer, och så snart en komité är tillsatt, så anser man allan rättfärdighet uppfylld.
En sådan komité har äfven blifvit tillsatt för finansernas ordnande, om jag så får kalla det, men kanske rättare studerande, hvilken kostat staten mellan 40 och 50,000 rdr; men man har icke tänkt på att göra något försök i den riktning, jag nyss nämnde.
Då resandes befordrande inom det civiliserade samhället otvifvelaktigt utgör en statens angelägenhet, så följer deraf att hvar och en medborgare bör i sin mån bidraga dertill.
Om man vid alla riksdagar uppskjuter lösningen af denna fråga, så framkallar man snart det ropet från de skjutsskyldige: »huru länge skola vi vara samhällets Heloter och huru lange skola de öfriga medborgarena vara frikallade från att jemte oss deltaga i skjutsningsbestyret?
Om detta skall åligga jordbruket, hvarföre skall då säterier, prestgårdar och militieboställen vara befriade derifrån?»
När dessa anspråk komma att högt utlalas, så blifva de kanske icke så lätta att tysta.
Man har yttrat, att denna fråga kunde hänskjutas til! landstingen; men att i närv:de stund hänskjuta den till landstingen, vore att hänskjuta den till något högst obestämdt, och dessutom anser jag att denna fråga aldrig bör kunna komma att beredas af landstingen, då dessa icke gerna kunna beröra något annat än länets angelägenheter, och detta är en fråga, som angår hela landet.
— Det fördelaktigaste, för att komma till ett önskvärdt resultat i denna fråga, vore, om den omfattades af regeringen, och om, med de många medel, som en styrelse har till sitt förfogande. ett förslag kunde uppgöras, utan att man behöfde anlita några komitéer.
Jag anser dock att man bör gå styrelsen i förväg och således undanrödja alla obehagliga konflikter.
Då det nu är min innerliga öfvertygelse, att klokhet och rättvisa gemensamt mana tili antagande af det Sammansatta Utsk:ts för - Den 28 Mara f. m. 361 slag, att gästgifveri-, håll- och reservskjutsen samt postskjutsen må skiljas från jordbruket, så anhåller jag att R. o.
Ad. måtte bifalla Betänkit.
I likhet med de fleste talares här uttryckta åsigter, anser visserligen äfven jag att skjuts-skyldigheten på många ställen i landet är en svår tunga, men jag bestrider deremot att i sednare tider denna tunga i allmänhet kan anses vara af sådan beskaffenhet, att man bör vidtaga så genomgripande åtgärder, som det sammansatta Utsk:t föreslagit.
Uti den al mig väckta motionen har jag sökt utreda förhållandena och äfven framställt förslag till att undanrödja de hufvudsakliga olägenheter, som nu i sjelfva verket vidlåda skjutsningsbestyret, och jag tror, att om man vidtager de åtgärder, hvilka jag föreslagit, så skola alla giltiga anledningar till klagomål förfalla.
För min del kan jag icke medgifva att jordbruket bör befrias från ett onus, hvilket det under en längre tid burit, utan att det skulle gifva någon slags ersättning, eller att denna tunga hvälfves på andra medborgare, utan att något egentligt skäl till en sådan öfverflyttning kan förebäras.
Jag har visserligen hört isynnerhet en talare, under inflytande af en, som mig tycktes, alltför lågande inbillning, framdraga taflor, hvilka icke hafva någon motsvarighet i verkligheten.
Afven har jag hört talare framställa skjuts-skvldigheten som ett slags träldomsok, men detta kan jag aldrig komma att underskrifva.
Enligt min uppfattning ligger det just i samhällets idé att den ena samhällsmedlemmen skall göra några uppoffringar af sitt eget jag till förmån för det hela, och således kan jag icke finna, om en kategori af medborgare kunna, med en jemförelsevis ringa uppoffring, göra sina öfriga medborgare en tjenst, att den gör något annat än hvad desse, under andra förhållanden, få återgälda; och som det för en jordbrukare är en nödvändighet att hafva en eller (lere hästar, så, om han dermed under vissa vilkor betjenar sina medborgare, är det väl icke något mer att förundra sig öfver, än att den, som har penningar, betalar underhållet för den som inga har, eller att den, som icke har råd att sjelf uppfostra sina barn, får dem uppfostrade på andras bekostnad o. s. v.
På detta sätt är sam hället en ömsesidig uppoffring af den ene medborgarens fördel för den andres.
Man skulle kunna gifva skjutsbestyret det namn, som flere talare gjort, om rättigheten att betjena sig af de skjutsandes biträde vore ett rnonopolium för någon viss samhällsklass; men det är ingalunda så.
I 1734 års lag äro visserligen några få personer uppräknade, hvilka icke få begagna skjuts, såsom tattare och hårdragare die., men för öfrigt är rättigheten lika för alla; och luiru detta skall kunna kallas ett slafveri, kan jag icke fatta.
Det är 2:ne omständigheter, som jag anser böra utredas, nemi. om jordbruket alltid haft en sådan skyldighet, samt om några fördelar skulle tillskyndas detsamma genom den före - 362 Den 28 Mart f. m. slagna förändringen.
Hvad den första omständigheten beträffar, så vill jag icke vidare inlåta mig i den saken, emedan man redan alltför mycket talat derom.
Man tvistar om skjuts-skyldigheten kan kallas en grundskatt eller icke.
Jag vill icke söka att definiera hvad man menar med grundskatt, men jag vill blott nämna att, med undantag af den ordinarie räntan, som hvilar på hemmanet, så äro alla öfriga skatter och onera, som blifvit lagda derpå, vida yngre än skjuts-skyldigheten, och att denna sednare tillkommit t. ex. långt förr än hemmantalsräntan.
En del af denna, eller den s. k. »landtågsgärden», uppkom först 1617 och meddelades då till fortsättning af det Polska kriget.
Sedermera ingick i denna åtskilliga andra titlar.
Jag vill nu söka att ådagalägga, om en förändring i den riktning, som Utsk:t framställt, vore för jordbruket fördelaktig eller ej.
Skjutskomitéen har beräknat den kostnad, som statens öfvertagande af skjutsningsbestyret skulle medföra, till 720,000 rdr, och med en annan tillämpning går summan till 705,505 rdr.
En värd talare har utredt, att från 1855 till 1860 har antalet af utgående skjutshästar minskats med hälften, hvilket, på sätt en annan talare upplyste, har sin hufvudsakliga grund i 1857 års förändrade författning i afseende på skjutslegan.
Angående det inflytande, som denna minskning af skjutshästarnes antal utöfvat på entreprenad-vilkoren vid gästgifvaregårdarne, så kan jag intyga att man icke på långt när kan hoppas att få se den nedsättning i entreprenörernes anspråk, som skjutshästarnes reducerande skulle gifva anledning att förmoda.
Skälet härtill är ganska naturligt.
1 de flesta af våra provinser befordras resande om sommaren förnämligast per ångbåt; detta gör ojemnheten i skjutsåtgången under de olika årstiderna högst betydlig, och entreprenörerne äro nödsakade att, ehuru de om sommaren icke utgöra någon skjuts, dock hela året om underhålla ett stort antal hästar.
Skjutskomitéen har, såsom jag nyss nämnde, beräknat att statens utgifter för skjutsväsendets ordnande så som Utsk:t föreslagit, skulle belöpa sig till något öfver 700,000 rdr, men då har komitéen endast beräknat kostnaden för bipostvägarne, och för att komplettera summan, måste man lägga lill 396,300 rdr eller kostnaden för de 5 postvägslinierna.
Således kommer summan att uppgå till omkring 1 million rdr.
Nu kommer härtill en omständighet af högsta vigt, nemi. den att för närv:de är hvar och en enskild jordegare och hvarje kommun i sin helhet intresserad af att entreprenadafgiften blir så låg som möjligt.
Detta förhållande kommer naturligtvis att upphöra i och med detsamma staten öfvertager hela skjutsningsbesväref, och då kan ingen på förhand beräkna till huru stort belopp som entreprenadkostnaderne komma att stiga.
Man kan vara säker om att summan kommer att höjas med mer än 50 proc.
Antager jag således att den skulle uppgå till 1,500,000 rdr, så har jag ju, på ^ nära, kommit upp till den summa, som hela nuv:de bevillningen utgör.
Jag hemställer då, om det vore Den 28 Mare f. m. 363 en så stor fördel för jordbrukarne, i fall de i form af bevillning finge betala en större summa, än de nu erlägga i form af entreprenadafgift.
Dertill skulle ju denna förhöjda bevillning komma att drabba en stor del jordbrukare, som nu icke äro skjutsskyldige.
22,000 hemman eller § af rikets alla skjutsskyldige hemman, hvilka nu äro skjutsfria och som fingo sig pålagd en alldeles ny bevillning.
Samma förhållande blef det med alla embets- oell tjenstemän samt öfriga ej jordegande medborgare.
Vi skulle således besluta en förändring, hvarigenom vi skulle lägga en tunga på en stor del medborgare, som nu äro derifrån befriade, och derjemte öka afgiften för dem, till hvilkas fördel förändringen skulle verkställas.
Jag tror icke att en så beskaffad operation har mycket som talar för sig.
Man har anmärkt att det finns vissa orter, der entreprenad icke är inrättad, och det har man härledt derifrån att landshöfdingarne icke vore för saken benägna; men jag ber att få upplysa om att de trakter, der detta förhållande eger rum, äro sådane, der skjutsen utgöres endast genom reservskjuts, och det är ganska tydligt att, der icke hållskjuts utgår, der kan svårligen någon entreprenad komma till stånd.
Jag kan vid detta tillfälle icke underlåta att påpeka att Utsk:t, när det så rundligt föreslagit en summa, hvilken dertill endast skulle vara ett förslagsanslag, det likväl icke funnit skäl att fästa uppmärksamheten på det stora antal af illa lönade tjenstemän, hvilka i och för nödiga tjensteresor skulle komma att betala ännu drygare afgifter än de nu göra.
Sedan 1857 års skjutsförfattning utkom, kan jag icke erinra mig att någon fråga blifvit väckt hos R.
St:r örn att våra indelta officerare och andra illa lönade tjenstemän skulle få någon ersättning för den förhöjda skjutslega, som de måste betala.
Denna omständighet bör icke förbises vid frågans behandling.
Jag kan således för min del icke inse att, innan någon erfarenhet är vunnen om hvad som är vidare i ärendet att göra, det kan vara nödvändigt eller klokt att anslå en större summa, än som är erforderlig för att åstadkomma lättnad i tungan, der en sådan lättnad är af behofvet påkallad.
Jag har i min motion föreslagit, att man för detta ändamål skulle anslå en summa af 60,000 rdr, men jag har ingenting emot att denna summa, såsom andra talare föreslagit, höjes till 100,000 rdr, utan förenar jag mig med Hr von Ehrenheim och anhåller om bifall til! det af honom framställda förslaget samt om afslag å Utsk:ts Betänk.
Hr Nordenfelt, Leonard
Då jag icke kan instämma med de Hrr, som yrkat bifall till förev:de Betänk., utan anhåller oin detsammas återremitterande, så vill jag i största korthet angifva mina skäl derför.
Skjuts-skyldigheten är otvifvelaktigt ett mycket tryckande och, hvad värre är, ett mycket vexlande onus.
Denna tunga 364 Den 28 Mar» f. m. är mycket olika i olika delar af landet, och genom jernvägars och andra kommunikations-anstalters åvägabringande blir den allt mer och mer omvexlande, så att den ofta drabbar hårdt, der den förut nästan icke varit känd.
Jag anser derföre tidpunkten nu, om någonsin, vara inne att vidtaga kraftiga åtgärder emot detta onda.
Jag kan dock icke gilla Utsk:ts förslag, dels emedan kostnaden för skjutsen derigenom skulle blifva vida större än den nu är, och dels emedan tungan skulle öfverflyttas på personer, som förut icke haft någon påkänning deraf.
Att, såsom Hr von Koch föreslagit, på samma gång han påstår det vara rättvist att staten öfvertager hela tungan, likväl låta den till större delen ligga qvar på jordbruket, anser jag vara principielt orätt.
Hr von Ehrenheims förslag lider, enligt min åsigt, af samma fel.
Man vill gifva en nödhjelp, och en sådan tror jag icke vara lämplig.
Båda dessa förslag gifva dessutom icke en fullständig lösning af frågan, utan endast uppskof med dess afgörande.
Jag anser det vara riktigt och nödvändigt att staten ser till att det finnes någon som besörjer skjutsen, men att den resande sjelf får betala kostnaden för sin skjuts, och icke hvarken jordbruket eller staten någon del deraf.
Ar det något särskildt ändamål, hvartill staten behöfver att resande få fara för billigare pris, så kan ju staten gifva särskilta anslag åt sådana personer, men jag kan icke inse hvarför konst-, lusteller affärsresande skola resa för underpris på statens eller jordbrukets bekostnad.
Skjutsningsbesväret har visserligen länge hvilat på jordbruket, men meningen har väl alltid varit att skälig ersättning för detta besvär skulle i skjutslegan lemnäs.
För min del tror jag att det för närv:de vore rättast och lämpligast att sätta befordrandet af alla resande på de större och mycket befarna stråkvägarne i samband med posten och att man således bör anvisa ett anslag för att på vissa vägar, hvilka K. M., med afseende å detta anslags mer eller mindre tillräcklighet, borde bestämma, inrätta anstalter för befordrande af alla resande med postdiligens eller extrapost, till ett pris, som någorlunda betäcker omkostnaderna, samt att på de öfriga vägarne höja skjutslegan så att den komme i öfverensstämmelse med markegångspriset på ökedagsverken, d. v. s. så att skjutsen för en häst per mil komme att gälla ungefär lika med tvåtredjedelar af ett ökedagsverke, hvilket i allmänhet beräknas från 1 rdr 50 öre till 2 rdr 40 öre.
Skjutslegan skulle då komma att omvexla från 1 rdr till 1 rdr 60 öre för milen.
Het är min öfvertygelse att en sådan skjutslegans förhöjning icke skulle komma att medföra så stora olägenheter som man föreställt sig, ty sedan jernvägarne nu blifvit på långa sträckor färdiga och ångbåtar gå i alla riktningar, är det i allmänhet endast på kortare distanser som man nödgas att begagna skjuts, hvarföre man i det hela, äfven om skjutslegan blifver förhöjd, torde resa för lika billigt pris, som för några år sedan.
D«n 28 Mar» f. m. 365 PS grund af dessa skäl anhåller jag om återremiss af Betänk:t.
Jag vill yttra några ord för att bemöta vissa satser, som ett par talare hafva framställt.
De skäl, hvarpå den siste värde talaren stödde sitt yrkande om återremiss, vill jag ingalunda motsätta mig.
Jag är af samma mening som han, att man bör söka komma derhän, att den resande får betala hvad skjutsen är värd.
Det står i 1734 års lag, att den skjutsande skall hafva »hästalego» (28: 7 B. B.), och hvad dermed menas, ser man bäst, om man jemför hvad skjutspenningarne den tiden voro med hvad de nu äro.
Man finner nemi. af Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts vid riksdagen 1856—1858 afgifna Betänk., att skjutslegan 1734 var 8 örte för land och 16 öre för stad, samt dessutom 1 öre för kärra per mil, hvilket, vid jemförelse mellan markegångsprisen då och i vår tid, motsvarar 37 sk. bko för land och 1 rdr 12 sk. 4 rst. bko för stad.
Jag anser emellertid, olika med den sista talaren, att man icke ännii öfverallt kan lemna resandes fortskaffande här i landet åt den fria konkurrensen, utan att staten får lof att träda emellan, så att resande kunna blifva fortskafiade äfven på sådane vägar, der det skulle blifva alltför betungande för dem att betala skjutsens fulla värde.
Utslct som jag hafva grundat våra beräkningar på skjutskomitéens Betänk.
Liljencrants har påstått att den beräkning af kostnaderna, som Utsk:t framställt, icke var riktig, emedan dessa borde upptagits till en million, i stället för till 700,000 rdr.
Skjutskomitéen har i sitt Betänk, pag. 15 & 16 anfört två beräkningar, — den ena upptagande kostnaderne till 720,516 rdr och den andra till 705,505 rdr.
På ett annat ställe i Betänk:t kommer komitéen visserligen till 1 million, genom att tillägga kostnaden för de 5 postvägslinierna, men om dessa är här icke alls fråga.
Hr Gr:n har vidare trott att man icke skulle få någon fördel derigenom att antalet af utgående skjutshästar minskades årligen.
Om man äfven medgifver att man kan komma att få betala något högre en trepenadafgift för hvarje häst, så måste dock väl denna afgift icke komma att stiga i samma proportion som hästantalet minskas, när detta på 5 år nedgått t. ex. i 16 län från 850,000 till 450,000.
Enligt min tanke, bör man på sådane orter, der resande kunna begagna sig af ångbåtarne, reglera skjutslegan så, att den blir något högre under den tiden af året, då ångbåtarne icke göra några turer.
Denna tillökning behöfde dock icke blifva så betydlig, ty under den årstiden hafva landtmännen i allmänhet lättast för att skjutsa.
Det var icke blott för att tillkännagifva att jag icke i någon mån blifvit rubbad i min öfvertygelse, att skjutskomitéens beräkning är riktig, som jag begärde ordet, utan jag gjorde det egentligen för att motsätta mig Hr von Ehrenheims förslag, att vi skulle förena oss med Preste-St., ty att fatta ett sådant beslut vore att, såsom jag i början af mitt förra anförande nämn - 366
Den 28 Mar» f. m. de, afvika från den rätta vägen, och det skulle alldeles icke leda till målet, som är jordbrukets befriande från skjutstungan.
Dessutom har det förslaget äfven det felet, att det skulle blifva alldeles för besvärligt, om K.
M. skulle sitta här i medelpunkten af landet och fördela 100,000 rdr på 1,500 gästgifvaregårdar, efter framställning af 24 landshöfdingar, emellan flera tusen skjutsande.
Detta vore långt ifrån praktiskt, och det förundrar mig, att detta förslag funnit gehör hos R. o. Ad.
Det skulle komma att bero på landshöfdingarne hvilka hemman som skulle få ersättning och huru mycket det eller det hemmanet skulle få.
Huru stort skjutsningsbesväret än är, så tror jag dock icke att Sveriges 56,000 skjutsningsskyldiga hemmansegare behöfva taga emot någon nådegåfva och förvandlas till gratialister.
Hvad jag begär är att principen må blifva erkänd.
Om jag har en fordran, så kan jag möjligen nöja mig med att gäldenären erkänner sin skuld och säger: »jag kan icke betala allt nu, men jag skall göra en afbetalning och betala resten framdeles»; men jag kan icke nöja mig med att han säger: »jag erkänner icke min skuld, men här har du en nådegåfva.»
Jag skulle på det högsta undanbedja mig en sådan.
En talare har här meddelat åtskilliga upplysningar, hvilkas sanningsenlighet jag icke betviflar, ty de äro säkert tillämpliga på Skåne; men Gr.
Björnstjerna har citerat hans ord så som om han menat att i hela södra och medlersta Sverige skjutsningsbesväret var högst lindrigt.
Om detta var hans mening, så får jag å min sida förklara, att hans yttrande icke var befogadt.
Jag känner också något till denna del af vårt land, och jag vet att det passerat, att man helt nyligen fordrat ända till 75 rdr per manta] i entreprenadafgift, och vid sådant förhållande tror jag att man är berättigad att kalla denna tunga tryckande.
Jag fortfar med min anhållan om återremiss.
Många ledamöter ropade nu på propos.
Jag finner mig förekommen af en föreg:de talare, men jag begagnar mig af tillfället för att nämna att jag icke kan instämma med Hr von Troil deri att diligensernas inrättande skulle på något sätt hafva minskat skjutsningsbesväret.
Diligenserna fortskaffa med samma hästantal icke flere och stundom färre resande än som enligt skjutsförfattningen egde rätt att färdas med detta antal, och när härtill kommer, att de ofta och kanske oftast gå tomma, är det påtagligt, att deras förskaffande ökar och icke minskar skjutsningsbesväret.
Jag tror att detta är allmänna meningen inom Bonde-St., hvilket väl bör halva den närmaste kännedomen om frågan, som för öfrigt inhemtas af riksdagsförhandlingarne.
Hr von Troil har vidare fästat uppmärksamheten på den betydliga nedsättning i hästantalet, som under åren 1856—1860
Den 28 Mera f. m. 387 egt rum inom 16 län.
Jag drager härifrån den slutsatsen, att om man vill vidtaga den rättvisa åtgärden att höja skjutslegan till det belopp, hvartill den rätteligen bör uppgå, så kommer troligen antalet att minskas ännu mer.
De statistiska uppgifter, som samma värde talare meddelat, visa bäst hvilka kralter, som bortslösas för jordbruket, såsom en följd af den nuv:de skjutsinrättningen, och hvarvid man icke får beräkna endast det hästantal, som utgår, utan det mångdubbla, som på minsta vink måste bållås i beredskap.
Jag fortfar således att yrka’ återremiss, och jag gör det äfven på den grund att det finnes motioner omnämnda i Utsk:ts Betänk., hvilka alldeles icke blifvit upptagna till pröfning.
J. Bergström från Kopparbergs län har t. ex. vackt en motion, hvaruti han fäster uppmärksamheten på huru det jorden påliggande skjutsningsbesvär ökas genom inrättandet af gästgilverier vid nya lärvägar, äfvensom vid jernvägs-och kanalstationer.
Denna fråga bör icke förbises, ty den är af ganska stor vigt, och om R. o. Ad., på grund af de giltiga anmärkningar, som blifvit framställda emot Utsk:ts Betänk., skulle besluta en återremiss af detsamma, så hoppas jag att den må blifva tagen i öfvervägande.
Vid behandling af skjutsfrågan hör man så ofta anföras ett argument, sorn äfven i dag här framhållits, nemi. att skjutsningsbesvär ej måtte vara så betungande, då i vissa trakter allmogen sjelf uttalar sin önskan att få skjutsa.
Det torde derföre tillåtas mig att med några ord närmare belysa detta skäl för skjutsningens qvarhållande vid jorden.