Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tag horrt qvinnan — hvilken anledning återstår väl mannen till fäderneslandets försvar, då han icke mera äger något ändamål i sin husliga lycka.
Om detta, mina Herrar, icke jäfvas af eder känsla, att qvinnan är anledningen, och mannen medlet, till försvaret, så frågar jag, hvar vill man väl bestämma skälet emellan medlet och anledningen.
Man har ock såsom ett skäl för den olika arfsrätten framdragit detta Stånds fördelar.
För min del tvekar jag icke att säga, att en sådan åsigt icke hos mig kan komma i ringaste betragtande.
Jag känner icke något Stånd, der jag ser samhället i sin helhet, utan menniskan blott såsom menniska, hon må vara frälse eller ofrälse.
Man har förebrått mig ett misstag, då jag åberopat olika förhållande, om en person dog på landet eller i staden; men jag bör härvid anmärka, att jag Den 22 Junit f. in. 95 icke yttrat mig öfver förhållandet emellan fast och lös egendom, utan blott sagt, att en person, som flyttar från landet lill staden, också ärfver efter Stadsrätt.
Man har ytterligare sagt, att Staten, genom en lika arfsrätt, skulle förlora tjenare.
Jag vet icke, huruvida denna anmärkning består i detta fall, då lagen icke gör någon skillnad emellan frälse och ofrälse, och jag frågar om de sednare personerne-visat sig mindre skicklige i Statens tjernsten, än de förre.
Detta Stånd hemtar dessutom sin tillvaro ifrån de öfriga, och vanligen ifrån skicklige Embetsman, som härstädes inträda.
Mali hav också framställt exemplet af en vattusigtig, med tillämpning på deras bemödande, som yrkat ett försvar för den olyckliga dottern, för att så mycket som möjligt förekomma, att döttrarne skola ligga enskilde och det allmänna till last, just genom det, att de icke få' dela den lilla portion af arf, som, otillräcklig för sonens behof, kunde vara nog för hennes utkomst; men jag anser öfverflödigt alt besvara denna allusion , då den synes sjelf bäst visa sin orimlighet.
Det har blifvit så mycket taladt för bifall till Utskottets Betänkande, att jag anser öfverflödigt, något vidare tillägga; men jag kan likväl icke undgå att både som Representant och
Far högt yttra min ovilja mot V 96 Den 23 J u n i i f. m. det gamla Lagrummet, som, efter dess nu varande ordalydelse, förråder den största obillighet Syskon emellan.
Jag hemställer till den känslofulle Fadren, om icke hans hjerta säger, att håde Son och Dotter äro honom lika kära, och att dem i allo bölske enahanda rätt.
Då detta åstadkommes genom antagande af Utskottets Betänkande, har jag ingen minut tvekat, att till alla delar förena mig med de värde Talare, som önskat bifall derå.
Jag hade ämnat afhål la mig från allt yttrande i förevarande ämne, men jag anser det så ingripande uti Statens alla intressen, att det är hvars och ens pligt att öppet uttala sina tankar.
Med fara att benämnas illiberal, ämnar jag att bestrida den föreslagne lika arfsrätten.
Det gifves ett måhända farligare tadel, som väntar mig utom Riddarhuset, af det vackra könet, som säkerligen skall ogilla mitt tänkesätt; men detta tadel skall jag äfvenväl med tåligt lugn bära.
Frågan utgår så väl utur förmente philosofiska som statistiska principer.
Man vill stödja sig på en likhetslära, som jag anser grundfalsk.
Den absoluta likheten man vill uppställa, äger ingen grund i Naturen, der tvertom allt är stäldt i olika förhållanden, och så - Den 11 Junii f. m. 97 sådan var den stora Aristokratens, Skaparens vilja, som icke låtit tvenne ekar, icke tvenne djur, icke tvenne ax vara hvarannan fullkomligen lika.
Ja, ännu större är olikheten i den intellectuella verlden, der krafterna äro så olikartade, och jag vädjar till samma Herrar, hvilka med snille och insigter yttra sig öfver Statens vigtigaste föremål, om de skulle vilja ställa sig alltid i bredd med deras mindre begåfvade åhörare?
Nu vill man gå ännu längre i theorien om den absoluta likheten, och ställa qvinnan i lika rättigheter med mannen.
Mine Herrar, likhet i rättigheter kan endast blifva ett resultat af likhet i skyldigheter; och det tarfvas ej lång bevisning för alt utreda skillnaden emellan den blygsamma flickan, som uppfostras att blifva en ömsint husmoder, och mannen, som danas till att vara landels odlare och försvarare.
Man har låtsat tro, att det är derföre, att qvinnan ej deltagit i Lagstiftningen, som bon blifvit vanlottad.
Jag lyckönskar oss att ej fruntimren deltaga i våra öfverläggningar, och kan ej föreställa mig, att det deraf skulle uppkomma mera enighet.
Jag hoppas, att vi framgent skola fortfara att stifta Lagar för dem, lika som för oss sjelfva.
Man har framdragit exemplet af de arne ofrälse Stånden för att visa, att den lika 29 H. 7 93 Den aa Ju 11 i i f. ra. arfsrätten icke är skadlig, och att utur dessa Stånd utgått många Statens ypperligaste Embetsman; men förhållandet är ej lika hos dem, som hos Adeln.
De ofrälse Ståndens ynglingar välja vanligtvis, närde ingå i Statens tjenst, den civila vägen, der de icke mötas af dryga accorder och otillräckliga löner, hvadan de behöfva mindre enskilt förmögenhet.
Man har anfört en annan tlieoretisk sats, den nemligen, att ju mera man delar förmögenheten i ett land, desto mer beredes landets framgång.
Här åter en af de theorier, jag ingalunda kan antaga, och torde mothevisningen icke blifva svår att åstadkomma.
Jag frågar nemligen de Herrar, som äro så invigda uti landets financiella ärender, i fall de skulle förmå att verkligen dela ali egendom lika emellan alla landets harn, hvilken då skulle beqväma sig att arbeta åt den andra, och huru landet skulle bestå med sådana grunder.
Men, så är det med dessa abstracta theorier, som kastas fram; man vill tillämpa grundsatsen till en del, men genomdrifves den till sitt högsta resultat, till sin högsta polens, så sammanfaller den till intet.
Nej, Samhället består så i financielt som intellectuelt hänseende af olikheter, och dessa olikheter äro enda vilkoret för det helas bestånd.
Ja, om alla daglönare och handtverkare ägde lika mycket som vi, hvem skulle väl arbeta åt Den aa Jun i i f. m. 99 oss, medan vi rådpläga om Statens angelägenheter?
Eller månne dessa aktningsvärda individer icke skulle vilja intaga vårt rum.
För öfrigt har denna theori om förmögenhetens sönderdelande, uppkommen under revolutionstiden i Frankrike, och länge drifven uli Belgien, redan Börjat sin återgång lika med andra tillfällighetssystemer, och Börjar redan sakna anhängare.
En Ledamot af Riddersknpet och Adeln har sökt aflägsna den för Adelns anseende och förmögenhet af honom likväl erkända faran, med den satsen, att litet mer eller litet mindre obestånd kunde vara likgiltigt.
Jag vill ej bestrida detta arguments factiska värde, utan öfverlemnar det till Ridderskapets och Adelns eget ompröfvande.
Herr von Hartmansdorff har ganska riktigt åberopat Englands förhållanden, derinom Adeln all egendom hvilar på Majorater, och qvinnorna icke dela lika arfsrätt.
Jag kan härtill lägga ett annat exempel, nemligen Tysklands, der förhållandet ar enahanda; men der blir också flickan gift icke för den hemgift man fåfängt ville efterleta, utan för sina individuella egenskaper och det hopp man har, att i henne finna en god maka och en öm moder.
En Ledamot af Ridderskapet och Adelil har med mycken värma och sanning upphöjt qvinnans förträffliga egen n J - I oo Den 11 Junii f. in. skaper, och visat, huru mägtigt hon bidrager genom sina dygder till samhällets trefnad och bestånd, och den, som gjort denna framställning, är för sin egen del fullt berättigad att så tänka.
Ingen skall häldre än jag, som äfven varit lycklig, deltaga i denna rättvisa gärd åt qvinnokönet; men den får ej öfverdrifvas, ej anföras som tillräckligt motiv att ställa de båda könens rättigheter och skyldigheter i bredd med hvarandra.
Trenne emot mig framställde anmärkningar föranleda mig, att åter uppträda till deras besvarande.
Herr Hjerta har vidare utvecklat sitt förslag till förändring af stadgandet om Morgongåfva, och såsom stöd derföre sagt, alt det vore orätt, att hindra mannen från ett frivilligt utfästande af Morgongåfva.
Men jag får erindra, att den nu gällande Lagen icke stannar vid ett sådant medgifvande; den tillägger hustrun rätt till bestämd Morgongåfva, äfven der mannen icke utfäst någon.
Detta Lagrum torde således äfven fordra ändring, så vida man ej vill tilldela hustrun större rätt i boet, än mannen.
Herr Hjerta har äfven anmärkt, att omsorgen för ålderstigna föräldrar tillhör så väl dotter, som son.
Men om dottern är gift, står hon i beroende af sin man, och denne torde icke kunna förutsättas, serdeles hos Allmogen, vara benägen för samma omvårdnad för Svärföräldrar Den 11 Junii f. ra. 101 sorn egna Föräldrar.
Mågen vill ofta blott ärfva, och lemnar åt sonen ensam tyngden af föräldrarnes underhåll.
Friherre Anckarswärd har åter ansett såsom ett skäl, talande för hans mening, att mycket åtgår redan före arfskifte! till sonens uppfostran.
Men jag får påminna, att det står fadren fritt, att skrifva sonen till boks allt hvad som åtgår tilldess uppfostran, ifall han anser dottern derigenom förnärmad, och då måste sonen vid arfskifte! sjelf vidkännas kostnaden för sin uppfostran.
Mycket kunde väl vara att tillägga i afseende på de öfrige anmärkningar, som blifvit gjorde, men jag vill ej längre uppehålla Ridderskapet och Adeln vid denna redan nog långa discussion, utan anhåller endast om återremiss.
Herr Crusenstolpe, Magnus Jacob: Hufvudsakligen instämmande med Herr Berg von Linde, inskränker jag mig till ett försök att besvara åtskiliga anmärkningar emot honom.
Man har talat om svårigheten att öfvergå från ett system, som blifvit rotfästadt genom ett uråldrigt bruk.
Jag medgifver denna svårighet; den åtföljer alla nya förhållanden, och jag är öfvertygad, att vi derförutan redan långt för detta skulle hafva sett det på billighet och rättsgrund stödda systemet göra sig gällande; men i samma mon det nya vinner tillämpning, skola dessa svårigheter försvinna, och det torde vara tid att nu göra början.
Man har anmärkt 102 Den 22 Junii f. m. att egendomen alltför mycket skulle delas.
Jag hyser ingen farhåga i detta afseende; men äfven om man anser egendomens sammanhållande af nöden, så kan detta hädanefter ske lika väl genom giftermål, som förut genom arf. I afseende på BondeStåndet, och den anmärkning, att förslaget skall vara stridande emot detta Stånds intresse, torde jag till bevis om motsatsen blott få erindra om tvänne omständigheter, nemligen först, att Motionen, som föranledt Utskottets förslag, blifvit väckt inom BondeStåndet, och för det andra, att detta Stånd återremitterat Betänkandet, men icke afslagit detsamma, hvilket säkerligen skett, om saken befunnits i strid mot Ståndets intresse.
Man har äfven mycket talat om det penningfrieri, som skulle uppkomma.
Jag lemnar derhän, huruvida det verkeligen i högre grad, än förut, skulle äga rum; men jag tror, att det onda i sådant fall måste lemnäs att corrigera sig sjelft, och att det egentliga och sanna botemedlet deremot alldraminst bör sökas i bibehållande af en obillig och principlös olikhet i arfsrätten.
Man har sagt, att förslaget innebär ett försök att tvinga Nationen in på de nya LagstifningsTheorier, som man önskar göra gällande.
För min del kan jag icke häruti se något tvång; jag tror tvärtom, att partiella Lagförändringar äro enda sättet, att utan våldsamhet lossa de band, som behöfva ombindas.
Hvad Herr Hjertås förslag i afseende på Morgongåfva beträffar, och de
Den 22 Ju nii f. m. io3 anmärkningar, som deremot blifvit framställde, så torde jag, då förslaget lärer komma att hvila på bordet, vid remissen deraf, få tillfälle att yttra mig.
En värd Ledamot har talat om Juridikens jernspira.
Jag älskar visserligen inga jernspiror, och cm någon rangordning kunde uppställas i mit hat till dom alla, skulle Juridikens visst icke intaga sista rummet.
Men för att hålla mig vid Utskottets Betänkande, finnér jag detsamma så reda och förenkla förhållanderne, att det långt ifrån att göra Rättvisans svärd tungt, snarare bidrager att göra den hand lätt, hvarmed hon förer sitt välde.
Man har äfven sagt, att den lösningsrätt BondeStåndet yrkat, och för hvilken Betänkandet der blifvit återremitteradt, vore skadlig.
Det blifver då så mycket lämpligare, att genast bifalla Betänkandet, hvilket jag ock nu sluteligen yrkar.
För öfrigt kan jag ej tilltro mig att vederlägga Herr von Hartmansdorff!? långa och vackra anförande, men jag tror, att motiverne för LagComitcns förslag tili ny CivilLag innefatta en så fullständig vederläggning, att jag endast behöfver hänvisa till dem.
Tiden tillåter icke 1111 deras uppläsning, och för att icke längre uppehålla Ridderskapet och Adeln, får jag, då här på bekostnad af döttrarne blifvit taladt så mycket för sönerne och deras omsorg för sina föräldrar, blott erindra att Historien väl omtalar en Antigone j men också den förlorade Sonen.
Den 32 Juni i f. ra.
Det är verkeligen med förundran jag här hört så många skäl uppräknas mot en sak, som jag ansett så enkel och gifven, att jag knapt trodde den kunna motsägas.
Men det går mig här, som vid läsningen af medicinska skrifter; ju flere medicamenter jag finner uppgifne mot en sjukdom, desto mera viss är jag, att intet är tillförlitligt.
Jag anhåller emellertid, att i korthet få upptaga och hesvara ett och annat af hvad har blifvit anfördt.
Man säger att Adeln skulle blifva utarmad3 om dess döttrar med lika arfsrätt gifte sig inom andra Stånd.
Men då så många Adelsmän göra rika giften inom BorgareStåndet, och dervid njuta den förmån, att deras hustrur ärfva lika med sina bröder, skulle det vara obilligt, om man ville förneka de öfrige Stånden samina rätt tillbaka; det skulle synas alltför egennyttigt, att sjelf vilja taga lika arf med sin hustrus bröder, men neka att dela lika med sin systers man.
Man har äfven sagt, att förslaget skulle bland BondeStåndet föranleda till ökade hemmanskljfningar och en deraf följande af tagande sjeif ständighets- och Fosterlandskänsla.
Men om den lika arfsrätten verkligen skulle bidraga till hemmansklyfningar, vore det för mig ett nytt skäl till bifall; ty jag tror att dessa, långt ifrån att bidraga till minskning af Nationens känsla för sjelfständighet och Fädernesland, just äro säkraste medlet att befrämja och underhålla denna känsla, enär Den 22 Junii f. ra. 10 5 hvar och en, som sjelf är fästad vid jorden, säkerligen håller den mera kär än den, som är lösryckt derifrån och Wolt arbetar för andra.
Man har åberopat exemplet af Englandj der äldste sonen tager arfvet} och man har trott sig deri finna orsaken till Nationens sedlighet och kraft.
Men här gäller det gamla ordspråket:
Non post hoc; ergo propter hoc.
Att vilja anse bemälte
Lands arfslagar såsom grunden och orsaken till dess sedlighet, vore att begå samma fel, som en viss Tidning hos oss, hvilken betraktar allt ondt., som händer inom Fäderneslandet, såsom bevis på Representationssättets oduglighet.
För min del tror jag tvärtom, att det åberopade
Landets sedlighet och moraliska kraft är ett bevis, att national-dygder, som grunda sig på lielgden af uråldriga vanor och bruk, kunna motstå verkningarne äfven af obilliga arfslagar.
Men dessa arfslagar äro kanhända likväl icke utan menliga följder äfven i det land, der National-andan mest är utvecklad; och man synes kunna misstänka, att orsaken, hvarföre de rikaste och mägtigaste män ofta i Pärs-kammaren och Parlamentet visa sig så eftergifvande för Styrelsen, är att kunna förskaffa sina bröder och yngre söner lönande Embeten och Sinecurer.
Man har slutligen sagt, att Skaparen gjort begge konen olika_, och att Lagstiftaren ej borde mcistra Skaparens verk genom införandet af en onaturlig likhet dem emellan.
Men jag får förklara, att min Skapare ned - io6 Den 22 Jun i i f. m. lågt elen känsla i mitt hjerta, att son och dotter, ifall jag hade någon, skulle dela lika min kärlek och välvilja, likasom jag och mina bröd er låtit våra Sj^strar dela arf lika med oss.
Jag yrkar derföre bifall till Betänkandet.
Jag har föga att tillägga det yttrande en värd Ledamot Herr von Hartmansdorff afgifvit.
En annan Ledamot har förklarat Herr von Hartmansdorffs anförande för långt och vackert; hvarje omdöme heror af den bedömandes uppfattning; mig må det vara tillåtit, att förklara, det jag funnit Herr von Hartmansdorff? anförande fullständigt och grundligt.
Arfsrättens högsta ändamål är uppfostran, och de olika behofven, de olika medlen härför hos hegge könen, måste derföre tagas i noga betraktande, så vida Statens institutioner för detta ändamål skola vinna en nödvändig öfverensstämmelse med rättvisan.
Är ifcke kroppen detsamma för själen, som de yttre verktygen och redskaperne äro för kröppen.
Men qvinnans kropp är af naturen svagare, mannens kraftfullare, och denna sednare fordrar derföre större utrymme, och flere medel för sin verksamhet.
Hvad kostar icke lill ex. en bosättning vid det ringaste jordbruk för mannen, i jemförelse med anskaffandet af verktygen, som qvinnan behöfver för sin vanliga verk - Den 22 Jun i i f. m. samliet?
Visar icke värdet af begge könens arbete, dagspenning eller årslön, samma olikhet?
Jag ser således blott en orättvisa deruti att gifva den mindre, som behöfver mera.
Man bar sagt, att Adelns söner, genom en kostsammare uppfostran före arfvets skiftning, redan vunnit ett företräde, Men jag frågar, om deras behof stannar dervid, och om de icke i början af sin tjenstemannabana ännu länge behöfva understöd?—- Vidare är mycket ordadt om nyttan af partiella Lagförändringar, framför mera generella principei'.
Jag bar ofta här bort talas än mot den ena, än mot den andra af dessa grundsatser, allt efter omständigheterne vid den sak, för hvilken man önskat framgång.
Men för min del anser jag de partiella Lagförändringarne åtminstone leda till upplösning och förstörelse af det belas samband; och jag tror, att följden deraf skall blifva förklaringar på förklaringars förklaringar.
Man bar ock ohöljdt framställt elen föreslagna Lagförändringens ändamål, att befordra giftermål.
Må bända skola giftermål i allmänhet, men på bekostnad af de lycklige, och således endast i början, ökas; ty hvad lycka är att vänta med en man, som för sin högsta jordiska sällhet hufvudsakligen beräknar ägodelars anskaffande, och som sålunda utan realitet, åtminstone i sitt sinne, mera är att anse som en slagruta, än ett tänkande efter förädling sträfvande väsende.
Sjelf bar lian afsagt anspråk på annan sällhet än Den 22 Ju ni i f. di. den penningen gifver, och hans maka skall finna sig bedragen i en förmälning, som skett egenteligen med hennes cassa.
Den anmärkning, som blifvit gjord mot ofullständigheten i Utskottets förslag, i det hänseende att stadgandet om Morgongåfva icke blifvit upptagit till förändring, har man sökt besvara dermed, att ingen Motion om en sådan förändring blifvit väckt, under det man kort förut eller kort efter, jag minnes ej livilketdera, ansett Utskottet berättigadt att inlåta sig i ett annat ämne, nemligen giftorätten, hvarom icke heller någon Motion är väckt.
Detta bevisar, huru man äfven gör grundlagen tjenande under sin vilja och sina afsigter.
Sluleligen får jag erindra om ett skäl, som blifvit åberopadt, men redan af andra talare är upptaget och besvaradt, nemligen att den olika arfsrätten härledt sig derifrån, att lagstiftningen skett af män, och icke af qvinnor.
För att vara consequent, lär man således för framtiden förmodligen önska, att qvinnorna äfven deltaga i stiftandet af våra lagar.
För öfrigt får jag tillägga, att de ord en värd Ledamot yttrade, och en annan upptog, folio verkeligen så, att den förre påstod det arfsrätten förändrades allt efter som en person ombytte bostad.
Men sådant är likväl icke förhållandet, då man nemligen betraktar det i sin allmänlighet, hvilket bevisas genom en jemförelse mellan värdet på lös och fast egendom.
Då man i så många an - Den 12 Junii f. m. dra frågor visar en sådan fallenhet att låta lyngdlagarne eller massan gälla, vet jag icke, hvarföre denna fallenhet här åsidosättes.
Ty då jordegendomen är så mångfaldigt större och mera värd, än den lösa egendomen, bör lagen äfven stiftas för det allmännare förhållandet, och någon förändring i arfsrätten till fast egendom efter bostaden äger icke rum.
En annan värd Ledamot, hvars upprigtiga mening och rättskänsla jag visst icke misskänner, har sagt, att hos honom blifvit nedlagd en lika kärlek och välvilja för son och dotter, om han hade någon; och detta har varit ett skäl för honom, att tillstyrka bifall till Utskottets förslag.
För min del skulle jag tro, att samma kärlek och välvilja bör leda till ett motsatt resultat.
Ty icke vinner qvinnan derpå, att hon förgylles, om hon ock derigenom får en man, som egentligen söker det ytliga; ändamålet är, att hennes naturegenskaper skola förädlas, så att de göra henne förtjent af .en man, sorn tillika är henne värd.
Jag yrkar afslag å Betänkandet.
Herr Bergenschjöld, Erik Johan:
Min mening är ej, att nu yttra mig öfver det princips- och rättsenliga i LagUtskottets förslag.
Jag skall blott söka fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet derpå, att då man vill förändra grunderna för giftorätt och arfsrätt, hvilka i flere Sekler varit följda , skall det betydligt ingripa på alla öf - no Oen 22 Junii f. m. riga dermed gemenskap ägande lagstiftningsfrågor.
Herr Hjerta har t. ex. nämnt hvad det skall verka på frågan om morgongåfva.
Andra omständigheter förekomma äfven, såsom angående skyldigheten för makar att deltaga i gäld, hvarom i xi Gap. 7 §.
GiftermålsBalken stadgas, att hustrun skall gälda med en tredjedel; och huruvida det kan instämma med det nu föres lagné stadgandet, lemnar jag derhän.
Lagbestämmelserne, ej mindre om Testamenten, än om Börd- och Arfskiftesdelningar, för så vidt en större lott-ägares rätt i dessa sednare 2:ne hänseenden är i Lagen afhandlad och bestämd, synas äfven efter mitt omdöme inverka på ifrågavarande Lagförslag; och jag skulle derföre tro, att ämnet hade hort vidsträcktare än som skett af Lagutskottet behandlas.
Då Utskottet tilltrott sig, att, i anledning af de flere frågor, som blifvit väckta om en förändrad arfsrätt, äfven föreslå nödiga ändringar i Stadganderne om Giftorätt, hade Utskottet äfven kunnat och bordt antyda alla de rum i Lagen, som i sammanhang och följd dermed tarfvade förändring, och dertill uppgifva förslag.
För detta ändamål anhåller jag om återremiss af Betänkandet.
Det är blott ett par anmärkningar, jag vill tillägga.
Man har anfört de ofrälse Ståndens lika behof af uppfostran med Adeln, derföre att de hafva samina tillgång till Statens embeten, som
Den 22 Junii f. m. m Ridderskapet och Adeln.
Hvar och en annan, än Adelsmannen är likväl icke genom sin börd sjelfskrifven att vara offentlig man.
De öfriga äga ej rätt att inträda uti lagstiftningen, utan genom val, och äro följagteligen icke heller förbundna att äga de till lagstiftning erforderliga kunskaper, såsom Adelsmannen är.
Hvar och en annan, som man förebrådde bristande bildning, kunde svara att det ej anginge någon, att ingen beliöfde lemna honom något förtroende o. s. v., men så är det icke med Adelsmannen.
Detta anser jag vara skillnaden emellan Ridderskapets och Adelns, samt de ofrälse Ståndens, pligt, i afseende på uppfostran.
Såsom skäl till bifall af Motionen har man anfört, att den vore väckt inom BondeStåndet, och att man således kunde vara utan farhoga, hvad detta Stånd beträffade.
Men just åberopandet af detta skäl gifver mig anledning misstänka, att man med flit låtit Motionen der framföras, för att sedan kunna derpå fästa vigt och uppmärksamhet.
Man bar så ofta sett, att BondeStåndet framkommit med Motioner, hvarom man här straxt efteråt, förmärkt icke otydliga genljud.
En Ledamot har ansett sig icke böra trötta Ridderskapet och Adeln med uppläsande af de skäl Utskottet anfört.
Det vore ock verkeligen öfverflödigt, ty de äro så troget afskrifna utur LagComileens motiver lill den nya Civil-lagen, att det vid collationering torde blifva svårt finna någon skiljaktighet. lil Den ii Junii f. rn.
En ledamot Herr Cederschjöld har liknat mängden af invändningar mot det nya lagförslaget, vid mångfalden af otillförlitliga botemedel för en sjukdom.
Men jag tror, att denna bild med mera skäl kan lämpas till de mångfaldiga nya lagförslag, hvarmed Lagutskottet öfverhopar oss.
Då dec synes befara, att den nya CivilLagen i sin helhet skulle allt för mycket bära emot; så söker det bibringa oss densamma i smärre doser.
Jag bar väl yrkat afslag på Betänkandet, men skall ej sätta mig emot återremiss, i händelse pluraliteten skulle den åstunda.