Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min mening är följaktligen i korthet den, att så länge nuvar. representationssätt fortfar, är det oriktigt att vilja sammanflytta liksdagstiderna tätare, än de hittills varit.
Jag säger detta, såsom jag förut yttrat, på det ingen må laga mitt stillatigande för ett gillande af den ifrågasatta förändringen.
Gr. Anckarsvärd, Cari Henr.:
Jag tager mig fri heten att börja med den förklaring, att jag för min del ingalunda ämnar anföra några skäl emot den af Gr.
Posse yrkade återremiss af detta betänk.; men med anledn. af de intressanta statistiska uppgifter, som Hr von Hartmansdorff bär meddelat, såsom mycket inverkande skäl emot Utsk:s förslag, nemi. att här icke skulle vara flera än 5, säger en för ioo:de af R. o, Ad:s ledamöter, som icke förr än vid denna riksdag yttrat sig, skall jag utbedja mig att i största hast få lemna ett litet bidrag till listan på de ifrågasatta personerna, ehuru den nu icke kan af mig fullständigt completteras.
Jag ser nemi. här Hr Ribbing, Bengt, minst 2:ne Frih:r Cederström, Frih.
Fleming och Hr Munck af Rosenschöld, hvilka icke vid föregående riksdagar här yttrat sig.
Detta gör 5 personer, och således har jag med ett lika antal, som Hr von Hartmansdorff', bidragit till uppgiften på vid denna riksdag tillkomna talare, och om några flere ledamöter ville göra sig mödan att göra uppgiften fullständigare, tror jag, att en sådan närmare upplysning af förhål - Den 20 J u n i f. ni.
Jandet skulle betydligt inverka på detta skäl emot Utskts framställning.
Den bästa vederläggning af den af Hr von Hartmansdorff förda sats, att meningarne under de långa mellantiderna mellan riksdagarna icke skulle ändras, torde vara Hr von Hartmansdorff sjelf.
Det är allmänt kändt, roine herrar! att då Hr von Hartmansdorff vid den ena liksdagen uppträdde såsom tillra liberal och var en varm van af friheten, så uppträdde han vid riksdagen derpå såsom en frihetens affaliige son, hade glömt både principer och handlingssätt, och var hvad man kallar ultra servil.
Det torde äfven för den insigtsfull statsmannen vara svårt att förutsäga följderna af ifrågavar. förändring, ehvad man afser det af Utsk. nu gjorda förslag eller de olika åsigler, som uttalas i reservationerna.
Det vore således förmätet af mig att tilltro mig ett ofelbart omdöme i detta hänseende, men jag har likväl derom fattat ett omdöme och anser mig skyldig att yttra det.
Jag har med noggrannhet genomläst reservationerna och biträder för min del Prosten Hallströms mening, nemi. orri riksdagarnas återkomst hvartannat år.
Betraktar man de skäl, Gr.
Spens och Biskop
Agardh framställt för sina olika åsigter, den erie för en treårig mellantid och den andre för riksdagarnas återkommande hvarje år; så skall man finna, att intet af deras skäl består emot den tredje meningen, som yrkar riksdagar hvartannat Ar.
Sålunda, om man med Biskop Agardh vill antaga, att en Styrelse, sorn icke har majoriteten för sig inom Representationen, ej kan bestå, och således för befrämjande af det ändamål, att opinionerna ej må ombytas, vill söka närma sig continuitelen eller permanensen, såsom reservanten uttryckt sig, torde det vara tillräckligt, att riksdag förekommer hvartannat år lill undvikande af ombytt personal och opinion hos Representationen.
Vill man åter med Gr.
Spens antaga motsatsen, eller att Styrelsen kan beslå emot Representationens opinion under loppet af (lera riksdagar, så är det nödvändigt, alt riksdagarna oftare förekomma, ty derigenom skall förespeglingen af räkenskapsdagen vara närmare för ögonen.
Men jag går att vända mig emot Hr von Harlmansdorffs yttrande, dä han sagt, att riksdagarna ej böra återkomma oftare än hvart 5:le år.
Hr von Hartmansdorff bar såsom skäl uppgifvit, att landtadeln säkerligen icke skulle uppkomma till riksdagarna, om de inträffade tätare, än nu är förhållandet.
Jag tror tverlom.
Om riksdagarne inträffade så ofta som hvartannat år, kunde man, efter min förmening, gerna såsom ett villkor derföre och i öfverensstämmelse med det beslut, som fattades vid sista riksdag örn förändring i iog §:n Reg.Ftn, bestämma, att riksdagens längd ej finge utsträc - Dea i» Juni f. m. las lill mer än 4 månader; och jag får förklara, det jag tror, att de fleste i landsorterna skola hellre vilja vara här 4 å 5 månader hvartannat år, än de vilja hela året om vara ifrån- sitt hem det 5:te året.
Det har också visat sig vid denna riksdag, att af de 6oo representanter, som iippkommo vid början af riksdagen, har en stor del rest hem under sommaren, och andre ledamöter hafva kommit i stället.
Jag tror att ett sådant ombyte är menligt för ärendenas gång, isynnerhet i afseende på deras behandling inom Utsk:n, oell det kunde förekommas genom kortare riksdagar.
Jag får således för min del yrka, såsom ett villkor för riksdagarnas återkommande hvartannat år, att iog §:n Reg.Ftn må så andras, alt riksdag ej må räcka längre än 4 månader, och att, på R.
Sits anmälan om behofvet af högst en månads förlängning, Konungen må göra det afseende
[Ian tjenligt pröfvar.
Vid sista riksdag föreslogs och yrkades af mångå, att riksdagen borde få fortfara 6 månader oell med högst a månader förlängas.
Då man sålunda ansett, alt, då riksdagen inträffade hvart 5:le år, göromålen kunde medhinnas på 6 högst ö månader, så vill jiig laga för afgjordt, att riksdagsgöroinålen, när de icke omfatta längre period än 3 år, skola kunna medhinnas på 4 månader.
Man skulle derigenom göra den bestämda vinst, att revisionerna blefvo umbärliga.
Revisionerna kunna nu vara behöfliga för att göra undan arbetet för Ständerna, men revisionsarbetet behöfver dock genomgås, hvilket erfordrar nära lika lång tid som sjelfva revisionen.
Hr von Hartmansdorff har vidare sagt, att denria förändring vore ändamålslös, så länge nuvar. representationssätt fortfar.
Jag medger, att om denna reform vore den enda vi skulle antaga, så blefve den ändamålslös; men man skall med något börja, och vill man representations-förändring, så tror jag det första medlet vara att förkorta tiden mellan riksdagarna, så att opinionerna ej må hinna undergå den förändring, alt hvad vid ena riksdagen godkännes, blir förkastadt vid den följande.
Hr von Hartmansdorff vidrörde, efter hvad jag vill erinra mig, äfven allmänna opinionen.
I det fallet får jag säga, alt min öfvertygelse är, att det för sjelfva opinionen vore af högsta värde, att riksdagarne oftare återkommo.
Det är obestridligt, att opinionen beherrska!- menniskorna i allmänhet och t. o. m. till en viss del Representationen.
Men hvem har ledt och beherrskat opinionen emellan riksdagarna?
Det hafva tidningarne gjort.
Om nu riksdagarna inträffade oftare, såsom jag föreslagit och önskar, hvartannat år, så vore det äfven att hoppas, alt R.
St. sjelfve blefvo mästare af opinionen och tidningarna återgingo till hvad de borde vara, nemi. ett echo af den allmänna opinionen, som gjort sig gällande vid riksdagarna, hvars anmärkntr afsågo det som kunde vara stridande emot Representationens beslut.
Jag tror att Hr von Hartmansdorff ej kan ogilla detta, och att han minst ✓
Den 20 Juni f. m. 34i bör sälta sig emot en sådan inskränkning i tidningarnas makt.
Detta är i allmänhet de anmärkn:r, hvarpå jag grundar den önskan, att detta betänk, måtte återremitteras, för alt vid återkomsten innefatta det förslag, att liksdag må hållas hvartannat år.
Att dermed må förenas det förslag, Gr.
Posse framställt, att de må på bestämda tider återkomma, deremot har jag ingenting att invända, utan instämmer jag deruti.
Hr Gripenstedt, Joh. Aug,, uppläste följande:
Historien tyckes bevisa sanningen af den sats, att mensklighetens öden fortgå efter en viss lag, och att denna lag är fortskridandets.
Med olika hastighet hafva de särskildta folken under olika tidskiften framgått på denna bana; men hvilket land och hvilken tid man än betraktar, så är rörelsen dock märkbar och oföränderlig i sin riktning.
Dess inverkan på samhällsformen är utan gensägelse den, att hafva utvecklat jemlikhetens princip, samt hafva väckt och utbildat folkens slumrande känsla för sina rättigheter och sitt menniskovärde.
Under tusenårig strid har denna princip småningom sträfvat att "jemna höjderna och fylla djupen” bland samhällets classen, samt har från en fåtalig, ensamt herrskande adel ryckt prerogativet af makt och anseende, för att visa och förkunna förmågans lätt härtill framför födselns.
Ännu alltjemt fortgår denna utvecklings-process i staternas inre, och verkningarna deraf äro synbara för oss alla.
Men de bedömmas derföre ej lika.
Annu finnas de, som tro, att dessa betänkliga tecken endast äro en oro för dagen, ett eftersvall af de verldsomhvälfningar, som den nyaste tiden frambragt, hvilket ännu kan lugnas och återföras till sitt förra tillstånd.
Ingalunda förhåller det sig så.
Det är spåren af densamma, hela slägtet omfattande, rörelselagen, som med oemotståndlig makt arbetar sig fram och öfver besegrade hinder och krossade throner framgått och framgår.
Hvarthän den en gång skall föra menskligheten, det betviflar jag att någon förmår förutse; men att denna flod, som i så många århundraden segrande fortsatt sitt lopp, som i sitt sköte fostrat och samlat upplysningens och civilisationens välsignelser, som äfven öfver bondens tröskel spridt säkerhet och belåtenhet, hvilket förr blott fanns inom feodalherrens borg,— att den nu icke mera står att hejda i sin fart, det är min - innerliga öfvertygelse.
Och de som vilja bjuda till att göra det, må de se sig väl före och noga beräkna sin kraft före försöket!
Delta framskridande har ej gått jemnt, utan vid vissa tidpunkter hafva de småningom mognade ide'erna i mer eller mindre våldsamma catastropher uttalat sin makt; det visar oss en blick på det förflutna.
Att vår tid är en sådan brytningens period, det visar oss en blick på det närvarande, hvarthelst man ser i den politiska verlden.
Att 342 Den 20 Juni f. in. bildandet af de nya förhållanden, dem tiden ännu fordrar med foglighet, men säkert en gång, i händelse af fortsatt vägran, skall yrka med befallande röst, verkar symptomer af oro och kastningar i samhället, — icke bör det förundra någon; men det bör lära oss nödvändigheten att icke åt sig sjelf öfverlemna denna tysta, på djupet gående, revolution, utan att införlifva oss med densamma, för att styra den, leda dess rörelser och förbyta dess vådor till ett för menskligheten välgörande resultat.
Ännu hafva vi vårt öde i våra händer; men en tid kan komma, då vi icke hafva det mera.
Det är tydligt, att Staten måste förändra de organiska foi merna allt efter beskaffenheten af sitt inre tillstånd, och detta tillstånd är icke mera detsamma sorn fordom.
Vi hafva frångått våra fäders statsskick, ide'er och äfven seder, religionens band börja att förslappas, den mystiska känslan af gudomlig vördnad för konungamakten har försvunnit; och om äfven en viss sväfvande stolthet öfver försvunnen ära ännu finnes qvar, så fruktar jag likväl, att den friska, lefvande patriotismen, beredd till hvarje försakelse, stödd på kärlek till sina lagar och samhällsformer, äfven börjar att svigta.
— Visserligen finnes det ett slags fosterlandskärlek, som aldrig lemnar menniskan, en ofrivillig, oegennyttig och obestämbar känsla, som binder hennes hjerta vid de ställen, der hon föddes och uppväxte.
Denna instinktmessiga kärlek sammansmälter med smaken för gamla vanor, med vördnaden för fädren och minnet af det förflutna.
Man älskar enligt denna känsla sitt fosterland, så som man älskar sitt fädernehus.
Någongång är denna kärlek till fäderneslandet uppjagad genom religiöst nit, och då ser man den göra underverk.
Den är sjelf ett slags religion; den öfverlägger icke, utan tror, känner och handlar.
Men, liksom alla dunkla, obetänkta lidelser, framkallar en sådan kärlek till fosterjorden väl öfvergående kraftyttringar, men sällan några ståndaktiga ansträngningar.
— Efter att under en vådlig tidpunkt hafva räddat Staten, hastar den ofta att bortdunsta och förlora sig i fredens sköte.
Så länge folket ännu är enkelt i sina seder och brinnande i sin tro, så länge samhället lungt hvilar på en sakernas urgamla ordning, hvars duglighet ännu icke är bestridd; så länge ser man denna instinktmessiga känsla vara rådande.
Men det kommer någongång under folkens lif en tidpunkt, då de gamla vanorna blifvit förändrade, sederna rubbade, troslärorna mindre lifvade, då minnenas bländverk börjar att förblekna, då upplysningen ännu är ofullständig, de politiska rättigheterna illa förstådda och bevarade.
Då börja metiniskorna att betrakta sitt fädernesland blott i en matt och tvifvelaktig dager; de finna detta fosterland hvarken i den jord, som för dem icke är annat än en liflös massa, eller uti lädrens vanor, hvilka de begynna att missakta, icke Den 20 J un i f. m. 343 heller i religionen, hvarpå de tvifla, icke heller i lagarna, dem de ej känna, eller i lagstiftaren, den de frukta.
De finna det ingenstädes.
Om ett sådant samhällets tillstånd äger någon likhet med förhållandet i vårt land — och jag fruktar att så är — hvad är då att göra?
Alt gå tillbaka?
Men folken återvända icke till sina ungdomskänslor mera än enskilda menniskor till de oskyldiga tyckena, de glada lekarna under deras första ålder; de kunna sörja öfver försvinnandet af dessa sköna tider, men återkalla dem kunna de icke.
Det finnes dock en annan fosterlandskärlek, än den jag nyss beskrifvit, mera än denna stödd på föinuftsgrunder, måhända mindre brinnande, mindre sjelfuppoffrande, men mera fruktbärande och varaktig.
Denna sednare är ett barn af upplysningen, den utvecklas med tillhjelp af lagarna, den tillväxer under utöfningen af rättigheter och införlifvas slutligen på ett eller annat sätt med det personliga intresset.
Medborgaren lär sig att inse den verkan landets välstånd kan utöfva på hans eget; han vet, alt lagen tillåter honom bidraga till frambringandet af detta välstånd, och han arbetar för sitt fäderneslands lycka, först såsom en sak, hvilken är honom nyttig, och slutligen såsom för sitt eget verk.
Det är på denna väg man derföre måste framgå, och skynda sig att i folkets ögon förknippa de enskilda fördelarna med fäderneslandets, ty den fullkomligt oegennyttiga fosterlandskärleken har i allmänhet flytt och kommer säkert aldrig mera åter.
Det är djupt beklagansvärd! att .så är, men man kan icke dölja för sig, att i vårt materiella, beräknande tidehvarf, hafva dessa folkens poetiska grundkänslor förstummat, och egoismen har blifvit den centralpunkt, kring hvilken alla deras tankar och handlingar gravilda.
Hvad helst man derföre nu vill uträtta, så skulle jag tro, att det blir ett oundgängligt villkor för framgång, att ställa detsamma i förening med denna tidsandans riktning.
Ett medel att på detta sätt fastare tillknyta samhällsbanden äga vi äfven, men efter min tanke också blott ett, och det är att genom en ordnad communal-förvaltuing lemna folket tillfälle att deltaga i sin egen styrelse.
Derigenom fästes medborgarens cnskildta intresse vid Statens, och i det insedda sammanhanget deremellan skall man finna den mäktigaste häfstången till nitälskan för det allmänna bästa.
Men lika oklokt och brottsligt som jag anser det vara, att genom en blind protest mot framtiden, dess behof och fordringar, söka motverka ett fortskridande, som ingen menniskokraft mera hejdar, lika nödvändigt tror jag det också vara, att hvarje ny organisation ej ställes utom sammanhanget af det förllutna, och att man ej genom språng, eller lösryckande från sin bildningspunkt, utan genom successiv utveckling, söker närma sig målet. 344 D c n ao Juni f. m.
Jag vet icke, om
Sveriges folk ännu är moget till en sådan delaktighet i ordnandet af sina närmaste angelägenheter, men att hågen och intresset för offentliga förhandlingar ej mera slumra, derom vittnar mycket, och mest den spända uppmärksamhet, hvarmed nationen nu följer sina representanters arbeten.
Må man derföre utan fruktan söka att utveckla denna håg, upplysa folkets dunkla dch orediga föreställningar, småningom förbyta dess oerfarenhet i statsangelägenheter till kunskap derom, och till insigt och om1 tanka för dess sanna bästa vända de blinda önskningar, det nu hyser.
Må man vänja detsamma att betrakta lagen såsom sitt eget verk, och derföre älska och underkasta sig den; att älska monarken med lugn och orubblig tillgifvenhet, att vörda Styrelsen såsom nyttig och nödvändig, om också icke som gudomlig, att känna sina rättigheter och sitt kall att dem beskydda, alt befästa ett manligt förtroende emellan samhällsclasserna, utan öfvermod eller kryp, och att på detta sätt lära sig inse nödvändigheten att underkasta sig samhällets bördor, för att njuta dess välsignelser.
Const.Utskts förslag till riksdagarnas hållande med mindre mellantider, är, efter min tanke, ett stort steg till fullbordan af denna folkets politiska uppfostran, och derföre förtjent af nationens tacksamhet.
Derigenom skall också snart hågen för allmänna och communala bestyr uppstå, äfvensom duglighet dertill; och detta är, såsom jag förut nämnt, enligt min tro, det enda återstående medlet att uppväcka ett lifligare intresse för fäderneslandets öde, samt att mana de slumrande krafterna att med nytt och friskare lif genomströmma nationen.
På dessa grunder, till större delen hemtade ur Tocquevilles förträffliga afhandling om Amerika, anser jag förevar, förslag medelbarligen vara af oberäknelig vigt och nytta.
Hvad åter dess omedelbara inflytande på lagstiftning och styrelse angår, sä inskränker jag mig att i allo biträda Hr Prosten Hallströms reservation, och yrkar således återremiss, på det att förslaget till grundlagsförändringen måtte komma att bestämma R.
St:s lagliga sammankomst till hvartannat år.
Ingalunda vill jag motsätta mig den yrkade återremissen, men jag kan ej neka, att jag mycket drager i betänkande att biträda den mening, som många hafva uttryckt, i afseende på det hopp för fäderneslandets väl, de tro kunna realiseras derigenom, att under nuvar. representation riksdagarna blefvo tätare.
Jag tror lika med Hr von Hartmansdorff, alt Riddarhuset skall blifva ganska tomt, då riksdagarna oftare återkomma.
För mindel,—och man dömmer gerna andra efter sig sjelf,— får jag saga, att jag börjar blifva mätt på denna riksdag.
Jag anser mig skyldig, se - Den jo Juni f. m. sedan jag kommit hitj att hålla ut så Ilinge jag möjligen Län, men jag har ej särdeles stört hopp om några genomgripande följder af våra arbeten.
Gud, som slyrer allt, kan också styra detta till det bästa, men för mennisko-ögon tyckas följderna ej blifva betydande.
I förening med en representalions-förändi ing, skulle jag med uppräckta händér biträda de oftare blifvande riksdagarna, men utan densamma anser jag dem såsom en ny lapp på ett gammalt kläde.
Jag tror icke, alt allmänheten skall blifva särdeles belåten med alt så ofta välja och betala sina riksdagsmän, då lion ser och förnimmer sig, på så sätt representerad, icke hafva alt vänta särdeles stora och nyttiga följder af riksdagsöfverläggriingarna.
Skulle möjligen dé oftare blifvande riksdagarna kunna påskynda tillfredsställandet af det numera allmänt insedda behofvet af representations-förändring, så skulle jag icke ett ögonblick tveka att bit räda dem, som önska representationens tätare sammanträden; men jäg skulle tro, att, då den allmänna opinionen riktigt har gjort sig gällande för en representations-förändring, Regeringen icke heller faier blifva döf för folkets önskan i denna fråga, och jag kan så mycket iner göra mig förhoppning derom, söm Konungen sji If i Sitt throntal gifvit oss ett bestämdt hopp, att Han ej vill motsätta sig en klok represenlations-förändring.
Den skall göra sig gällande och jag beklagar mitt arma fädernesland, otn opinionerna hos de båda Statsmakterna icke skulle i delta fall förena sig, för att göra landet lyckligt.
Jag vill icke uttala de följder, jag af en sådan stridighet förutser, och ber Gud bevara oss derifrån, samt kan ej förmoda, att det kunde inträffa att, sedan Representatiofien blifvit enig om behofvet af en representations-förändring, den skulle möta motstånd af den andra Statsmakten.
Det är under detta hopp jag velat uttrycka den opinion, att jag fruktar, alt, utan villkoret af representations-förändring, ett tätare sammanträde af Ständerna icke skulle blifva gagnéligt för Riket.
Hvad Riddarhuset angår, är jag fullt och fast öfvertygad, att det blefve glest besatt.
En numera fattig landtadel har ej tillfälle att hvartannat eller hvart tredje år göra flera resor från och lill riksdagarna.
Man kan ej binda sig så vid liksdagen, altman icke några gångOr under densamma ser till sitt hem, hvilket återigen icke låter sig göra för de flesta.
Några få rika män behöfva ej se på denna kostnad, men man måste afse större delen, som är mindre förmögen.
Jag hoppas, att mina medbroder här, vid närmare eftersinnande, skola finna, att följderna blifva sådana, som jag anlydt dem; men jag vill icke gifva något bestämdt råd i detta hänseende, utan har endast velat framlägga mina betänkligheter och stannar dervid tills vidare.
Då tidpunkten att fram 8 H. 44 34fi D e il 20 Juni f. m. lägga skälen för bifall eller afsiag å förslaget att förändra tiden för nksdngarnes återkommande ej inträffar förr än vid nästa riksdag, har jag egentligen ingenting att invända hvarken emot återremissen eller de förslag till gemensamma tankar, sorn dels af Gr.
Posse och dels af andra ledamöter blifvit afgifna; ty det kan vara mig likgiltigt, i hvad skick förslaget vid denna riksdag kommer att hvila ; men jag skullet tro, att
Ståndet ej borde borttaga för mycken tid vid denna riksdag med discussion
Om beredningen af ämnet.
Till de skäl, Ulsk. anför för riksdags återkommande livart tredje år, skall jag utbedja mig att få lägga ännu ett, nemi att man derigenom vunne likhet med förhållandet hos Brödrafolket.
Jag tror det kan vara ganska nyttigt, alt riksdagar förekomma här på samma tid som storting i Norrige, på det folkens representanter, i händelse af behof, må kunna båttre communicera sig med hvarandra.
En värd talare har yrkat, att riksdag må återkomma hvartannat år.
Det skulle jag ej hafva något emot; men jag vill dock erinra, att den fördel han deraf lofvat sig, nemi. att revisionerna skulle kunna upphöra, icke synes mig lämpligen kunna ei nas.
J.ig troi- nemi., att det icke blott för riksdagsgoromålens förkortande är nyttigt och nödigt, att dessa revisioner ske, utan jag tror det också vara ganska vigtigt, att en annan personal, d. v. s. StalsUtskts ledamöter, pröfvar anrnärknla, än den som sjelf gjort dessa anmärkn.T.
Jag skulle tvertom, i öfverensstämmelse med denna åsigt, vara benägen att önska, det Const.Utsk. kunde slippa att läsa Statsrådets protocoll, och alt deremot denna läsning Lomme att verkställas af särskilda revisorer före riksdagens början, på det att en annan personal, nemi. Const.Utsk., finge pröfva halten af atimärkn:a.
Hvad för öfrigt beträffar den af en värd talare gjorda anmärkn., att uttrycket ”hvart tredje år” ej vore nog klart, så bekänner jag uppriktigt, att jag ej förstår Svenska språket, så framt ej uttrycket hvart 3:dje, hvart 4’^e eller hvart 5:te år o. s. v. är likaså tydligt som uttrycket hvart och hvartannat år; och den, som vill bestrida tydligheten af ett sådant uttryck, skall icke sakna möjlighet att bestrida tydligheten af ett stadgande, som innefattar flera ord.
Jag tror, att ju flera ord man hopar tillsammans för att uttrycka en mening, ju lättare är det att förtyda den; och jag kommer i anleda, häraf ihåg en bonde, som ville hafva ett confract upprältadt, och anmodade en jurist alt uppsätta det, men förbehöll sig, att det ej skulle få innehålla iner än en rad; ty, sade han, blifva de tvänne, så kan fan skrifva några ord emellan, så att contractet kan misslydas.
Så vidt jag vet, har också intet af de Stånd, som vid de föregående riksdagarna antagit en längre tid än det 5:te året för riksdags återkomst, egentligen åberopat grundlagens bokstaf, utan p c li J <4 11 i f. lil, gått den i tysthet förbi, och jag tror ej att de kunnat missförstå dess mening.
Nordenfalk, Joli.:
I valet emellan de olika meningar, som blifvit i detta amne yttrade så val inom soni nu lius it. o. Ad,, tillhör jag dem, hvilka önskat riksdagar hvartannat år.
Jag hade ännu icke tillfälle att deltaga i denna riksd igs lörhaudbngar vid den tidpunkt, då fråga var oell beslut fattades om de gi undlagsförändringar, som beredde en annan organisation af Statsrådet och införandet af d' partemental-styrelse.