Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skytte hade på aftonen af denna dag återkommit från en utflygt till Görväln, hertig Adolf Johans egendom, belägen två mil från Stockholm.
Sammansvärjningen skulle följande dag utbrista.
Hemkommen fann han på sitt skrifbord en biljett, hvars utanskrift, stäld till honom, var skrifven med den af honom sjelf uppfunna chiffern.
Icke litet förundrad häröfver, bröt han det honom obekanta sigillet och läste följande rader:
”Den skarpsinnigaste kan någon gång visa sig oförsigtig, den klokaste behöfva råd, då ett stort och farligt företag stundar.
Uppbränn edra hemliga papper!”
– Hvad betyder detta? frågade sig herr Bengt orolig.
– Hvem har skrifvit detta?
Är jag upptäckt?...
Nej, rådet är alltför godt, för att komma från en fiende.
Men har en vän skrifvit det, så är ju detta hemlighetsmakeri onödigt.
Vi träffas ju dagligen och kunna under våra öfverläggningar mundtligen uppmana hvarandra till nödig försigtighet.
Han ringde på sin kammartjenare och frågade, hvem som framlemnat brefvet.
Kammartjenaren förhörde sig hos de öfriga domestikerna, och svaret blef, att brefbäraren varit en sjömansklädd karl, som emottagaren icke kände.
Uppmaningen var för öfrigt obehöflig, ty herr Bengt, som var beredd både på det ena och det andra, hade redan offrat sin brefvexling med de sammansvurne åt lågorna.
Han hade vidtagit både denna och alla andra upptänkliga åtgärder, för att, i händelse kuppen misslyckades, från sin person afvärja om icke misstankarne, så den bindande vissheten om delaktighet i sammansvärjningen.
Han stoppade biljetten till sig, gick hvisslande några steg öfver golfvet, förtöjde sig derefter i sin länstol och afvaktade lugnt, bläddrande i Plinii naturalhistoria, skymningen, då flere af de sammansvurne skulle infinna sig hos honom.
Den förste, som kom, var Gustaf Drake.
– Har ni skrifvit detta bref? var herr Bengts första fråga, i det han räckte biljetten till Drake.
Sedan Drake genomögnat den, framtog han sin breftaska och räckte Skytte en breflapp, skrifven med samma stil.
– Och jag, förklarade Drake, – ämnade fråga er, om ni skrifvit denna biljett, som en obekant person i dag lemnat min betjent.
– Detta är besynnerligt, utbrast herr Bengt.
– Lilje, Frisendorff och Graan, hvilka alla jag vid middagstiden träffat, hafva erhållit alldeles dylika varningar, fortfor Drake.
– Men det båtar föga att söka utfundera gåtan.
Ers excellens, jag har, som ni vet, nyss återvändt från ett kort besök på Sjövik och kan till er frambära en hjertlig helsning från er kära dotter ...
– Tack, min vän!
Då ni leder samtalet på familjesaker, erinrar jag mig, att jag icke uttryckt, huru djupt jag beklagar er hustrus dödliga frånfälle.
Ni lär ha erhållit underrättelsen derom i går ...
– Ja, inföll Drake i temligen salvelsefull ton, – min stackars Agnes dog i Köpenhamn ... hon hann ej längre mot södern, den arma flyttfågeln, innan naturen återkräfde sitt lån ...
– Emellertid vet jag, sade herr Bengt med en lätt dragning på mungiporna, – att detta hårda slag ej skall beröfva oss det verksamma biträde, vi af er vänta oss: ni bär ert öde som en man ...
– Var lugn, inföll Drake, – min förlust gör mig icke alldeles likgiltig för de stora ärenden vi hafva för händer ...
– Fäderneslandet, fortfor herr Bengt, – fäderneslandet och dess stora intressen gälla för patrioten mer än äfven de dyrbaraste enskilta ...
– Alldeles riktigt ... men låtom oss återgå till vårt ämne.
– Och ni är öfvertygad, att han ej, såsom vanligt, tvekar i sista stunden?
– Derför är tillräckligt sörjdt.
De bref, som han skall framlemna till konungen, enkedrottningen, rådet och riksstånden ligga färdiga på hans bord.
Den sexspänninge statsvagnen, i hvilken han skall göra sin Odyssé, står redan i ordning.
Och i det afgörande ögonblicket skall vår vän landshöfding Graan, hvars välde öfver hertigen ni känner, stå vid hans sida och gjuta ny olja i hans mod, som beklagligen allt för lätt slår öfver i vankelmod ...
För öfrigt har jag gjort, hvad jag kunnat, för att inlära honom den roll, han skall spela, och styrka honom i hans beslut.
– Klockan 9 i morgon afton är han således hos konungen ...
– Ja, och tio minuter efter det ögonblick ni sett hans statsvagn rulla ut från borggården, är ordningen kommen till er att göra slag i saken.
– Vi träffas således, min vän, i riksrådets sessionssal.
Jag fägnar mig på förhand åt nöjet att se er arrestera mig.
– Jag har sagt er förut, ers excellens, att ni bör undvika detta nöje, och jag uppmanar er ännu en gång att i tid lemna salen och lemna edra medbröder och herrar riksförmyndare åt sitt öde.
– Akta er, Drake!
Jag har sagt er: ingen onödig våldsamhet!
Den ton, hvari herr Bengt yttrade detta, klingade blott till hälften af uppriktighet.
– Och jag har svarat: den roll, som blifvit mig anförtrodd, är af en sådan art, att hvarken jag sjelf eller någon annan kan i förväg utstaka gränsen för mina tillgöranden.
Mitt handlingssätt blir beroende af oberäkneliga omständigheter.
– Gör, som ni finner för bäst, men jag beder er: ingen blodsutgjutelse!
Och detta så mycket mer, som hvarje våldsamhet blir öfverflödig.
Alla de af Liljes officerare, som äro tillgifna regeringen, äro i morgon utbjudne till hans egendom, halfannan mil från staden, och det i slottet kasernerade manskapet kommenderas uteslutande af våra anhängare.
De ende, vi hafva att frukta, äro Sparre och hans folk, men vi ha ombesörjt, att Sparre samtidigt med ert inträngande i slottet blir fängslad, och hans regemente ligger för öfrigt så spridt kring staden och malmarne, att det ej skall hinna blifva samladt, innan kuppen är slutad.
– Desto bättre, sade Drake.
– Jag hoppas emellertid, att alltsammans skall försiggå så hastigt, att ingen skall gissa hvad som är på färde, förrän det än slut.
– Ni låter dock bevaka slottsportarne, så snart ert folk hunnit in ...
– Ja, och jag ämnar utsläppa arrestanterna i kronohäktet, för att öka förvirringen och gifva ett falskt aflopp åt den talrika slottsbetjeningens uppmärksamhet.
Man skall i första ögonblicket tro, att bullret och folkrörelsen uppkommit genom ett uppror af fångarne.
Frisendorffs utliggare hafva bearbetat dem.
De äro i morgon samlade i sina härbergen, der fri traktering då vankar, och på gifvet klockslag sätter sig hopen i rörelse, omgifvande hertigens vagn, då han begifver sig till Ridderskapet och Adeln.
Medan hertigen talar derinne, och folkmassan skrålar derutanför, skall underrättelsen om rådets och förmyndarnes arrestering anlända till ståndet, hvarefter
Liljes regemente marcherar upp och samtidigt härmed en procession af våra anhängare inom ofrälsestånden anländer, för att uppmana hertigen emottaga förmynderskapet och regeringstyglarne.
Sedan samtalet, som fördes i hviskande ton, fortfarit en stund, anlände Romann, hertigens förtrogne, i sällskap med tvenne riksdagsmän af borgareståndet, som blifvit invigde i de sammansvurnes planer.
Den öfverenskomna tiden, då konspiratörerna skulle samlas, var nu inne.
Man begaf sig till ett aflägse beläget rum, den vanliga mötesplatsen under de hemliga öfverläggningarne.
Bakporten till huset var lemnad öppen, och de väntade herrarne kunde således, utan att behöfva anmälas, inträda till värden.
Efter hand infunno sig Ribbing, Lilje, Frisendorff, Graan och de öfrige.
Alla hade erhållit bref från samma hemliga hand, lika lydande med dem, som tillställts riksrådet Skytte och herr Gustaf Drake.
Alla hade de äfven tagit varningen i akt.
Den skulle utan tvifvel åstadkommit farhågor och förvirring i lägret, om icke hvar och en, Drake inbegripen, i tysthet misstänkt, att densamma kommit från ingen annan än herr Bengt sjelf, som naturligtvis ville hafva hvarje spår af sin delaktighet i anläggningen utplånadt, ifall den mot all sannolikhet skulle misslyckas.
Herr Bengts försigtighet var känd, och ingen rubbades i sin öfvertygelse, när denne uppvisade det bref äfven han erhållit.
– Han har skrifvit det sjelf, den gamle räfven ... så tänkte de alla.
Allt var redan ordnadt, rollerna utdelade, försigtighetsmåtten träffade: det gällde nu blott att göra ett slags repetition, innan skådespelet började.
De sammansvurne hade ända intill dessa timmar behandlat hela saken visst icke lättsinnigt, men dock med ganska lätt sinne: deras noggranna kännedom om svagheten och den moraliska underhaltigheten hos den styrelse, de gingo att störta, hade icke blott verkat derhän att stärka deras mod, utan äfven aflägsnat hvarje betänklighet af högre art.
Men nu, då förhänget var färdigt att lyftas och skådespelarne skulle framträda inför nationen, för att spela om dess eget väl eller ve, om dess helgd och majestät, om kronan och bilan, nu voro der få bland de församlade, som ej erforo en hemlig ångest.
Denna vek dock så småningom för inflytandet af den lugna hållningen hos herr Bengt, sammansvärjningens ledare, och den vilda beslutsamheten hos Drake, som fått den farligaste rollen sig anförtrodd.
– Och nu, mina herrar, sade herr Bengt slutligen, i det han reste sig upp, – nu återstår ingenting, som behöfver hindra oss att gå till en lugn och angenäm hvila.
Öfverläggningen är lyckligt slutad.
Handlingen återstår ... men tålamod!
Inom tjugofyra timmar skola vi ömsesidigt lyckönska oss öfver vår goda saks seger.
Den 31 Maj.
Första uppträdet.
Professor Spole 32 lofvade för denna afton månsken och klart väder.
Månen hade visserligen inställt sig i behörig tid, men det klara vädret hade uteblifvit, hvilket bevisar, att den lärde astronomen, om han ock var ofelbar i de nativitetsspådomar, hvarmed han gjorde sin almanacha smaklig, likväl icke alltid lyckades beräkna alla nyckerna hos den ostadiga väderleken.
Qvällhimmeln hängde molndiger öfver Sveriges hufvudstad, och mörkret ökades af en tjock dimma, som lägrat sig vidt och bredt öfver Mälarens och Saltsjöns stränder och talrika holmar, samt afundsjukt förbjöd månen, när den någongång lyckades få fri utsigt mellan molngardinerna, att belysa annat än spetsen af Birger Jarls väldiga torn och de gråa husgrupper, som lågo strödda på de högsta punkterna af Södermalm.
De mörka och trånga gatorna i den inre staden upplystes sparsamt af talgdankar, som här och der flämtade i lyktor öfver portarne och förstugorna till de bättre husen.
Försigtiga fotgängare hade väpnat sig med lanternor; de förnämes vagnar omgåfvos af fackelbärare.
I den inre delen af staden, i de gator och gränder, vid hvilka handtverkerierna uppslagit sina bopålar, rådde denna afton en ovanlig liflighet.
Icke så till förståendes, som om bullret från de verkstäder, från smedernas, kopparslagarnes, snickarnes och alla öfriga yrkens, hvilkas flit på ett hörbart sätt ger sig tillkänna, förrådt en trägnare verksamhet än vanligt; tvärtom: de taktmässiga hammarslag, hvilkas klang plägade helsa morgonsolen, såsnart tornväktaren på Brunkeberg gifvit den vanliga morgonsignalen, och sedan, efter ett kort uppehåll vid middagstiden, fortforo att genljuda, tilldess samme hedersman förkunnat ankomsten af hvilans timma, hade denna afton alldeles förstummats, ehuru det hvarken var sabbat eller sabbatsafton.
De röda lågor, som här och der från cyklopernas verkstäder, genom de trånga portarne, med osäkert sken lyste vandrarens steg, voro släckta; de glada sånger, som plägade beledsaga hyfvelns civiliserande och glattande gång öfver de råa naturqvistiga ättlingarne af skogen, kunde nu icke förnimmas; ja, om en nyfiken eqvilibrist vågat en klättring uppför väggarne af de grå, i gammaltysk stil byggda husen, och skådat in mellan de fina spindelväfsgardiner, som i brist på andra prydde fönstergluggarne till skomakarnes och skräddarnes verkstäder, skulle han svårligen funnit en enda syl, en enda nål i rörelse.
Hvarhelst en förgylld drufklase eller andra väl kända, sällan missförstådda emblemer förkunnade en hugsvalelseort för törstande strupar ... och sådane emblemer funnos många ... der erhöll äfven hvarje förbigående, hvilken ej ödet förnekat de förnimmelseverktyg, som gemenligen kallas öron, de otvetydigaste och mest genomträngande bevis derpå, att den arbetsamma befolkningen icke var utdöd, fastän dess verkstäder för tillfället stodo tomma.
Alla källare och värdshus, der mästare af samma skrån plägade samlas, alla dylika, som voro af mer kosmopolitisk natur och i lika gästvänliga armar inneslöt skräddaren, som skomakaren, och slutligen alla härbergen för vägfarande yrkessvenner, voro öfverfyllda af larmande gäster.
Vi vilja följa läsaren till ett af värdshusen utaf det förstnämnda slaget, beläget vid Baggensgatan.
Dess skylt föreställde den ryktbare „Jerusalems Skomakare“ med lästknippan på ryggen, vandrande mellan tvenne skummande muggar.
Angenämt nog för en evigt törstig, evigt vandrande skomakare!
Under denna målning stod att läsa hans och värdshusets gemensamma namn:
Ahasverus, och derunder prunkade i förgyllda bokstäfver en vers, uppmanande hvarje ärlig skomakare, som med heder bestått gesällprofvet och vunnit riktigt burskap inom skrået, att i förbifarten stiga in, men rådande hvarje annan att, såsom ovärdig, passera förbi.
Källaren Ahasverus var således den ljufliga ort, dit hvarje medlem af Stockholms i allo aktningsvärda och dessutom helt nyss af regeringen med nya privilegier hedrade skomakareskrå styrde kosan, då arbetet för dagen var slutadt, för att dricka sitt stop och stöpa sin kanna.
Kannstöperiet var nämligen det enda yrke, i hvilket enhvar tog sig friheten att fuska, såsom rätt och billigt är inom hvarje fritt samhälle.
Och då, såsom nu, kunde man tala icke blott lika dumt, utan lika högt som helst om statens angelägenheter, utan att man behöfde frukta någon lurande angifvare.
Spioneriet har i Sverige aldrig velat riktigt frodas, oaktadt ett och annat ömt försök att uppdraga denna utländska planta i vår jord och vänja den vid vårt råa luftstreck.
Det hvimlade af gäster i den af några tranlampor och talgdankar upplysta källarsalen, på hvars kalkrappade väggar hvarjehanda, med grofva kolstreck tecknade namn och tänkespråk stodo att läsa.
Om bland de sednare fanns det bekanta „Skomakare, blif vid din läst“, är dock osäkert: de fleste voro utgjutelser mot skråets fiender, fuskarne och adelns skattefria handtverkare.
Om någon med stället och dess kunder förtrogen i detta ögonblick inträdt, skulle han lätt nog iakttagit, att rörelsen bland dem var lika ovanlig som trakteringen var riklig.
– Källarmästare, fyll stopen än ett hvarf kring hela laget!
Jag betalar!
Så ropade en liten man, klädd i den vanliga borgerliga drägten, i det han lade en hand full silfvermynt på disken och derefter återvände till en talrik, midt på golfvet samlad grupp, med hvilken han under lifliga åtbörder underhållit sig.
– En förbåldt frikostig karl den der!
Han måtte vara rik som en grefve, yttrade en gråhårig borgare, som helt lugnt drack sitt öl i ett hörn af salen, till sin granne.
– Känner ni honom?
Denne granne var en ung man af tyst och tillbakadraget väsende.
Likasom gråhårsmannen bredvid sig hade han hitintills inskränkt sig till att likgiltigt höra och betrakta scenen framför sig.
– Nej, svarade han, – jag vet mig aldrig hafva sett honom.
– Hm, det var besynnerligt.
Han säger, han som ni, att han fått sitt mästarebref i Lübeck.
Jag tycker derför, att ni borde känna hvarandra, då ni som landsmän och yrkesbröder vistats i en främmande stad.
– Säger han det?
Då ljuger han.
Jag har aldrig förr sett hans ansigte.
Ja, jag misstänker, att den karlen aldrig i sin lefnad gjort så mycket som en becktråd.
– Ja, jag tror nästan detsamma, men karlen har i alla fall rätt i hvad han säger.
Vi ha stora orsaker till missnöje, och här behöfs en regementsförändring, det är visst och säkert.
Men innan den tiden kommer, ha väl de förnäme herrarne ätit upp oss med hull och hår.
Ja, här är mången bland oss, som vill, att yxan skall gå, men det är få, som töras fatta i skaftet ... och derför håller jag mig undan, jag också.
Den unge mästaren från Lübeck svarade intet härtill, utan skådade tankfull i sitt stop.
– Ni synes ej vara road af politiskt tal, fortfor gubben; – nå, låt oss då tala om annat!
Har ni hört, att trollpackorna i morgon skola brännas?
– Jag har hört sägas det.
Ämnar ni er ut att se det skådespelet?
– Ja, det bör ingen försumma, tycker jag.
Verkstaden får i morgon hvila; jag och mina gesäller vilja i daggryningen bege oss på väg till afrättsplatsen.
Hustru min och barnen få väl ock göra sällskap; annars ge de sig icke tillfreds.
I detta ögonblick afbröts de begge männens samtal af den lille frikostige främlingen, som uppstigit på en stol och under häftiga armsvängningar började följande tal till den kring honom sorlande hopen:
– J församlade vänner och skomakare!
Jag har sagt eder, att jag, äfven jag, haft äran tillhöra ert skrå, men jag öfvergaf det i rättan tid, ty jag såg, hvarthän det skulle luta.
J stån på förderfvets brant, mina vänner!
J skolen inom kort med hustrur och barn svälta ihjäl, och kronan skall flå edra lik, för att med eder hud lappa sin penningpung, sedan er sista skärf försvunnit i den bottenlösa tomma taskan.
Som jag säger, jag kastade läst och syl och tafla hin i våld och slog mig på andra hederliga näringsfång, som bättre betala arbetarens svett.
– Hör bara!
Hör! skreko åtskilliga bland de kringstående.
– Och jag råder er, vänner och skomakare, att i tid göra som jag, ifall J hafven ett hjerta i bröstet för hustrur och barn, som snart skola förgäfves qvida efter bröd ...
– Det rådet duger icke ...
Hvad skulle vi taga oss till, om vi öfvergifva vårt yrke?
Nej, nej! sorlade hopen kring talaren.
– Tyst, vänner och skomakare, låt mig tala till slut!
Det råd, jag gifvit er, är det enda, som står till buds, ifall J tåligt viljen fördraga det herrevälde, som nu trycker och topprider er.
Men hafven J mod i barmen, så anstår er detta råd visserligen icke.
Det är sannt, att regeringen nyligen begåfvat eder med nya privilegier, men hvad betyda alla privilegier, då de ej skydda arbetet?
Har ej regeringen förklarat, att hvar och en, som vill bygga och bo på Kungsholmen, får arbeta fritt, utan att tillhöra något skrå eller ha genomgått mästerprofvet?
Finnas här icke väl hundra skomakare, som utgått ur skrået och till evig skam för borgareståndet gjort sig till de adlige herrarnes tjenare?
Nu såla de några par stöflor gratis om året åt den eller den grefliga eller friherrliga eller adliga slägten, och för det priset få de hålla verkstad och äta ut er, ärlige borgare, och de skatter, som de annars skulle betalat, vräkas också på er.
Sålunda blir hvarje borgare nödtvungen att antingen svälta ihjäl eller gifva sig i träldom under adeln.
– Han har rätt!
Bra taladt!
Åt helvete med fuskarne och adelsträlarne! skreks i korus.
– Viljen J derför med hand och mun bistå den rättrådige fursten, Hans Durchlaucht hertig Adolf, den salige konungens ädle broder, hvilken, såsom jag sagt, insett eder nöd, ömmar för er och djupt bekymrad om er välfärd beslutat göra hvad han kan för ert bästa?
Mig tyckes detta icke vara mer än rätt och billigt ...
– Ja, ja!
– Jag hafver sagt eder, vänner och skomakare, att hertigen denna afton omkring klockan 9 begifver sig från slottet till Ridderskapet och Adeln, för att inför detta stånd framlägga edra besvär och uppmana det att tänka på hvad dess och eder frid tillhörer ...
– Lefve hertigen! skrålade hopen.
– Nu är det icke min mening att uppmana eder till våldsamheter och uppror.
Nej, vi veta väl, att detta kunde sluta illa för oss alla: vi äro goda undersåter, all mensklig ordning undergifna.
Jag vill blott fråga er samfäldt, hvad jag redan frågat de fleste af eder enskilt, om J ej ansen det rätt och passande att understödja den gode hertigens bemödanden, derigenom att J samlen alla edra gesäller och svenner samt tågen till slottet, för att omgifva hertigens vagn och, medan han talar till herrarne, understödja hans framställning med lämpliga bifallsyttringar, så att de må förnimma, att hertigen icke talar af sig sjelf, utan är målsman för eder suckan och klagan.
– Låtom oss då tömma en afskedsskål och derefter begifva oss på väg, ty tiden är inne.
J veten måhända, vänner och skomakare, att alla de andra hedervärda skråna ämna göra detsamma som J.
Det blir en stor och väldig makt, J vänner.
Enighet ger styrka: detta vare vårt valspråk!
Nu reste sig plötsligt den föregifne mästaren från Lübeck och ropade öfver den sorlande hopen:
– Afskedsskålen vill jag bekosta, och den skall drickas icke i öl, utan i bästa vin, som vår värd har i sin källare.
Hej, värd, begriper han vinken?
Hvarför står han der och gapar, alldeles som herrarnes fickor gapa efter folkets pengar?
Nå, vill han icke tillsluta käften och öppna sprundet, om jag visar honom denhär?
Med dessa ord kastade den nye talaren en späckad börs på disken.
Klangen af den ädla metallen bevingade värdens fötter, och han ilade ut att framskaffa det begärda.
– Min vän och yrkesbroder, sade talaren N:o 1 och lade sin hand på talarens N:o 2 breda skuldra, – vore det icke skäl att uppskjuta detta prof på ädel frikostighet, tilldess den lyckliga utgången af den vigtiga sak, vi nu skola taga om hand, berättigar oss att i glädje och gamman tömma mer än en skål för hertigen, för borgerskapet och för er sjelf?
– Jag dricker ingen skål för hertigen, svarade talaren N:o 2 med väldig röst, idet han omildt knuffade talaren N:o 1 åt sidan.
– Hvad nu? utbrast denne.
– Hvad vill detta säga?
Har här kommit en ulf bland lejonen?
Akta er!...
Hör, hör! fortfor han, idet ett starkt sorl från gatan ådrog sig hans och alla de innevarandes uppmärksamhet; – våra bröder äro redan i rörelse! Hören J?
– Varen lugna, godt folk, ropade talaren N:o 1; – märken J icke, att hopen tågar söderut, och såvida icke staden helt plötsligt gjort en vändning kring kompasset, ligger slottet, dit frågan ju lär vara att tåga, norr ut härifrån.
Några af de nyfiknare gästerna skockade sig vid den halföppnade källardörren och koxade ut åt den mörka gatan.
– Vid Gud! jag tror, att det är adelsträlarne och Kungsholmarne, ropade en; – äro de också i rörelse?
– Det vore ingalunda underligt, genmälde talaren N:o 2, – ty jag var i afton för en timma sedan i ett af de värdshus, der sådant folk plär samlas, och hörde der en person, som falskeligen utgaf sig för att vara en fri adelshandtverkare, hålla tal och uppmana de församlade att tåga till slottet, för att åtfölja hertigen, emedan denne i afton skulle begifva sig till Rikets Ständers samlingsrum och för dem framställa nödvändigheten af att upphäfva alla skråförordningar.
– Ah!
Hvad säger ni?
Är det möjligt? ropade alla.
– Han ljuger bestämdt ... det är en spion, skrek talaren N:o 1, i hvilken läsaren utan tvifvel har anat en af de sammansvurnes utskickade.
– Håll, min gosse, inföll talaren N:o 2, som var en af Vanloos män, i det han med kraftig hand grep om den lilles arm och höll honom fast; – jag skall snart se dig mellan tandraderna, men vänta litet!
Jo, hertigen och grefve Per Brahe skulle hafva öfverenskommit om att vid innevarande riksdag söka krossa skråförfattningarne, för att bringa borgerskapet fullständigt under adelns ok.
Hafven J ej hört omtalas, ärlige män, att grefve Per en gång yttrat, det skråna ej äro annat än röfvarband, som förenat sig, för att höja priserna på handtverksvarorna?
– Jo, det är sannt, ropade många.
– Nåväl, akten er då att lyssna till sådana personer som denhär ...
– Vänner och skomakare ... inföll den lille mannen, som var ingen annan än Frisendorffs hofmästare; han ville säga mer, men hans motståndare kramade honom så hårdt, att begynnelseordet bortdog i en suck.
– Han är sjelf utan tvifvel en spion, en utliggare för frihandtverkarne, fortfor Vanloos utskickade.
– Jag vågar slå vad, att han ej känner konsten att tömma mästerbägaren, hvilket hvarje välbeställd medlem af ert skrå förstår.
Skola vi låta honom undergå prof?
– Ja, ja, sorlade hopen, som nu började betrakta den lille med misstänksamma, hotande blickar.
Mästerbägaren, en pokal, rundtomkring försedd med en mängd krokar, på hvilka hängde små skyltar af silfver, prydda med skomakareskråets emblemer, frambars, fylld till kanten med värdens bästa vin.
Skyltarne hängde så, att många af dem måste falla af, om bägaren fördes af en ovand hand.
– Om sju skyltar falla, är han ingen medlem af ert skrå, fortfor talaren.
– Om tre falla, är han det näppeligen, ropade flera.
Försök nu, min gosse, och akta dig väl, ty består du icke profvet, så skaffas du med bakskjuts på dörren ...
– Och får ett kok stryk på köpet, försäkrade flera.
– Vänner och skomakare, hemställde den lille i fruktande ton, i det han sköt bägaren ifrån sig, – jag bedyrar, att jag är välbeställd ...
– Drick!