Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men innan jag ölvergår till motiven härför, tillåter jag mig nämna att sjelfva den sak, hvaråt vi nu i allmänhet tyckas fröjda oss såsom en anledning till stor tillfredsställelse, nemi. den stora exporten af spanmål, förefaller mig såsom ganska tvifvelaktig, för att icke säga att det icke alls är någon anledning till fröjd, helst då man vet att, den stora spanmålsexporten oaktadt, sådan myckenhet af utländska varor införas i landet, att der vi icke inskränka vår konsumtion, skola vi snart nog behöfva låna 50 i stället för 25 millioner om året, som nu upplånas.
Såsom uppenbart får väl antagas, att om spanmål exporteras, så utarmas jorden, såvida icke någon ersättning från annat håll erhålles för de produkter den lemnar, vare sig af de ädlare sädesslagen, sorn förtäras af menniskorna, eller de mindre ädla, som begagnas åt kreaturen.
England importerar årligen 7 a l i millioner tunnor spanmål, 24 å 30 millioner lisp. mjöl, samt 5 å 5| millioner lisp. ost och smör; men derförutan införes dit också stora qvantiteter gödningsämnen från främmande länder, och förbrukas derjemte inom landet hvad dess jordbruk frambringar, och samtliga dessa importerade produkter blifva naturligtvis ökade medel att förhöja den Engelska jordens produktionsförmåga; således om vi al omständigheterna tvingas att exportera spanmål, får detta, såsom jag nyss sade, icke så obetingadt antagas såsom någon anledning till fröjd, utan fastmera såsom följden af en tvjngande nödvändighet.
Utsk:t säger: »beträffande spanmål, har Sveriges åkerbruk hunnit den förkofran, att någon spanmålsinförsel icke kommer i fråga, utom till obetydliga, qvantiteter för utsäde.» 1 delta afseende har Utsk:t rätt, i hvad det angår vårsäd, men orätt, i hvad det rörer de ädlare sädesslagen.
Hvad alltså först beträffar hvete, så exporterades t. ex. åren 1856—60 visserligen betydligt mera omalen spanmål än deraf infördes; men deremot importerades d.es.sg år i medeltal 217,000 lisp. hvetemjöl utöfver det belopp sorn utfördes, så att på det hela ölverskottet af exporten ej einolsyarade mera än 4,000 tunnor, ett belopp alltför obetydligt att utgöra föremål för mycken tillfredsställelse.
Hvad deremot råg beträffar, öfversteg importen i medeltal åren 1856—60 exporten med 43,000 tunnor, och 1861 endast H. IV. '32 495 D«n 27
Maj f. m. i mjöl med icke mindre än 1,491,140 lisp., och räg-importen utgjorde, på det hela räknadt, 600,000 tunnor.
Om man nu pålagt dessa varor en tull af t. ex. 75 öre för tunnan råg oell 33 öre för en centner mjöl, så hade man beredt statskassan en liten nätt inkomst af omkring en half million rdr.
För att nu affatta mig så kort som möjligt, så får jag, med frångåendeo af mitt eget förslag, som är något olika, förena mig med Hr Akerman i hans reservation, och föreslå 20 öres tull på kubikfoten hvete, 10 öre för kubikfoten råg, 1 rdr för en centner hvetemjöl, som gör 20 öre per lisp., 50 öre för centnern rågmjöl, 3 öre för ett skålp. smör och lika mycket för ost samt 2i öre för skålpundet fläsk.
Alla dessa tullsatser äro så ringa att de icke kunna inverka på konsumentens ställning, men de äro af värde såsom ett skydd för jordbruket.
I denna stund veta vi, att då de fleste jordegares sädesbodar äro fyllde, utföres hvete i stora qvantiteter till Tyskland, males der och återföres sedan till oss såsom Stettiner-mjöl, och har såsom sådant det stora företrädet att vara utländskt.
Emellertid draga Tyskarne vinsten häraf, bland annat genom att göra sig tillgodo det affall, som vid förmalningen uppkommer, och som för hvetemjöl är af särdeles stort värde.
Derföre torde det just vara tjenligt att på hvete och råg sätta en tull, så beskaffad att, ehuru den icke kan skäligen anses medföra någon tunga för de arbetande klasserna, den dock innebär något, om än ringa, skydd för jordbrukaren.
Hvad särskildt fläsk beträffar, så är det kändt att, om icke denna vara kan säljas för 6—7 rdr, så är det i följd af det sätt, hvarpå vi här nödgas uppföda svinkreaturen, omöjligt att deraf hafva någon fördel.
1 andra länder, såsom t. ex. Tyskland, har man den utvägen att göda dessa djur på skogarne, der bokollon finnas.
1 Skåne tillgår det på samma sätt de år ollon finnas, men häruppe, der dessa måste ersättas med mjöl, är det en helt annan sak, och alldeles omöjligt att kunna konkurrera med utlandet.
Men man bör väl icke köpa utifrån sådant som kan frambringas inom landet.
Jag (örenar mig således med Hr Åkerman i afseende å hvad lian i sin reservation föreslagit, och yrkar dessutom att fläsk måtte beläggas med tull. l)å denna vara sednast förekom i vår tulltaxa, nemi. den af 1854, drog den en tull af 3 rdr 75 öre per lispund.
Nu föreslår jag denna tull 50 proc. lägre, samt anhåller således om afslag å Utskits förslag, samt propos. på tull å de varor, jag nämnt, och efter de principer, jag haft äran föreslå.
Jag utbeder mig R. o. Ad:s tillgift, då jag nu går att för första gången yttra mig i afseende å tullbetänk:t, att jag förutskickar några ord rörande mig sjelf.
Från och med 1844 års riksdag, vid hvilken jag började min verksamhet såsom medlem af R. o. Ad., tili och med den som egde rum 1856, har jag vid hvarje tillfälle då tullfrågor förekommo till behandling, uppbjudit den ringa förmåga, som stått mig till buds, Den 27 Maj f. m. 499 för att få lagstiftningen derom ändrad i en liberalare riktning, och således för borttagande af de i tulltaxan existerande införselförbuden och för jemkning och nedsättning af tullsatserne i allmänhet.
Dessa usigter behagade då icke pluralitet) af R. o. Ad:s medlemmar och fler än en af dem, som företrädesvis åtnjöto husets aktning, betraktade mig föga bättre än såsom en förlorad liberal.
Men tiderna hafv . sedan dess betydligen förändrats, och jag har icke kunnat följa med i den riktning de tagit, särdeles i afseende å slutresultatet, sorn då redan af en och annan antyddes, men sedermera blifvit till sin princip med full klarhet framstäldt.
Jag bör dock icke söka närmare utveckla detta förhållande, utan öfvergå till den nu föredragna frågan, huruvida införselstull bör åsättas landtmannaprodukter.
Jag har i min emot Utsktts Betänk, afgifne reservation sökt angifva skälen för behofvet af dessa tullsatser, och hvar och en som tagit kännedom deraf och derjemte förskaffat sig praktisk kunskap, ej blott om det Svenska jordbruket, utan äfven om sättet och vilkoren för dess bedrifvande i främmande, sydligare belägne länder, skall troligen icke tveka att instämma i min öfvertygelse det vi icke kunna åstadkomma hvarken ädlare sädesslag eller ladugårdsprodukter till det pris, hvartill nämnde länders jordbrukare kunna afyttra dem.
Vore orsaken härtill att söka i bristande kunskaper hos Svenska jordbrukets idkare eller försumlighet att taga kännedom af och tillämpa de upptäckter och erfarenheter, som vetenskaperna i våra dagar hafva att meddela, så kunde man säga att vår underlägsenhet borde tillskrifvas vår okunnighet och vår liknöjdhet; men att vi i detta fall icke hafva så stora förebråelser att göra oss, bör en hvar medgifva, som med uppmärksamhet betraktat förhållandena i detta hänseende hos oss och i utlandet.
För mitt omdöme i detta fall har jag hemtat grunder under mina årliga, om ock kortare besök i främmande länder, och jag tvekar ej att uttala den ölvertygelsen, att om jag undantager Skottland, norra delen af England samt Belgien, man icke någonstädes så ofta påträffar väl skötta jordbruk som hos oss.
Deremot kan intet sträfvande, intet vetande undanrödja de olägenheter, som äro följden af klimatet, icke blott i afseende å de kostnader, som deraf föranledas, utan äfven i afseende å produkternas beskaffenhet.
Huru inånga byggnader måste icke hos oss bekostas för att skydda kreatur och säd för klimatets åverkan, sorni bättre lottade länder äro obehöflige?
Huru lång är icke den tid af året man der kan använda på jordens bearbetande emot den, som står oss till buds.
Under det att deras kreatur under aldra största delen af året hemta sin föda ute å marken, måste den jordbrukare här i landet, som icke i afseende å sin boskap hyllar svältsystemet. förse sig med foder tillräckligt för 8 månaders fodring under tak.
Och detta foder skall dock hufvudsakligast hemtas från en jord, hvars egare skulle skatta sig lycklig, om han hvarje år deraf kunde påräkna en någorlunda god löderskörd, under det man i Tyskland, Holland, Frankrike och England vanligen tager 3, någon gång 4 500 Den 21 Maj f. m. skördar af naturliga ängar.
I afseende å produkternas beskaffenhet, jern före man t.
ex. de olika prisnoteringarne i Engelska journaler å Engelskt och Preussiskt hvete med hvad som bjudes lör vårt.
Förhållandet är enahanda med ladugårdsprodukter.
För s. k. Edamer-ost, som ej är annat än Holländsk skumost, betala våra konsumenter villigt 50 å 75 öre pr skålp., under det att den ost. som i Sverige tillverkas al skummad mjölk, endast med största svårighet och undantagsvis betingar ett pris af 10 å 12 öre för skålpundet.
Om fodrets bättre och mera närande, beskaffenhet i länder under bättre klimatiska förhållanden förvissar man sig dock alldra bäst, då mander betrakta r de stora välfödda kreaturen, hemtande sin löda från betesmarker, der den Svenske jordbrukarens ögon icke kunna upptäcka någon tillgång på näringsmedel.
Såsom skäl för sitt afstyrkande af de inom Riks-Stånden väckta motioner om tull för jordbruket, har Utsk:t ibland annat åberopat vår betydliga spanmålsexport och att »import af denna vara icke kommer i fråga, utom till obetydliga qvantiteter för utsäde och vid det olyckliga förhållandet att landet hemsökes af missväxt».
Jag förstår sannerligen icke hvarifrån Utsk:t hemtat denna öfvertygelse.
Icke är det af de tabeller, som årligen af vederbörande utarbetas och publiceras.
Betraktar jag dessa tabeller, så utvisa de, på sätt i min reservation finnes upptaget, att under de 6 år, 1857—1802, som förflutit sedan all tull på lifsmedel hos oss borttogs, man importerat utöfver export-qvantiteterna, af det spanmålsslag, som utgör vår hulvudsakliga brödföda — eller råg, icke mindre 3,279,274 kubikfot omalen råg, och 5,173,930 lisp. rågmjöl.
Man skall i sanning hafva hos sig inpräglat föreställningen om vårt lands rikedom såsom en fix idé, för att kunna tillåta sig åberopa dylika skäl, emot hvad faktiska förhållanden utvisa.
Visserligen ådagalägga ifrågav:de tabeller en högst betydlig utförsel af sädesslaget hafre, men om man besinnar att detta endast lörtäres al kreatur och att genom deras riktiga underhåll ökas och förbättras de gödningsämnen, hvilkas användande utgör vilkoret för frambringandet af de ädlare tdl menniskans uppehälle egnade sädesslagen, så kan man icke säga annat, än att jordbrukaren med denna export undergräfver sin existens och att således nämnde export icke borde utgöra föremål för någons fägnad, som opartiskt vill och kan bedöma våra förhållanden.
Den föregående talaren har fästat R. o. Ad:s uppmärksamhet på huru omärkligt den tull, sorn nu är föreslagen, skulle verka på konsumtionspriset och således i högst ringa mohn hafva inflytande på de arbetande klassernas lefnadsvilkor.
Härmed må nu vara huru som helst, så bör man väl icke förgäta, att det är jordbruket som här i lardet sysselsätter de mesta armarne, och att, om man icke ställer så till, att det bär sig lör dess idkare, man för arbetaren försvårar möjligheten af utkomst, och alt dennes välstånd är otänkbart, om det icke föregår och betingas al arbetsgifvarens.
Den 27 Maj f. in. 501
Må man emedlertid icke tro mig hysa deri föreställningen att den ringa tull, sorn nu är föreslagen, kommer att särdeles inverka på jorribrukarnes välbefinnande eller tillintetgöra en betydlig import, ej blott af de ädlare sädesslagen, utan äfven af ladugårdsprodukter i allmänhet.
Någon verkan bör det dock medföra.
En hufvudsaklig anledning, hvarföre jag påyrkar tull å jordbrukets alster, är herntad derifrån, att införselstull derå finnes, på sätt jag i min reservation upplyst, i mer eller mindre mohn åsatt i alla andra länder.
Utom det att jag icke kan förklara orsaken till det öfvermod, som föranledt oss, boende i polens grannskap och derföre arbetande under relatift ogynnsamma förhållanden, att ställa oss i téten lör frihandelsprincipernas genomförande i detta fall, kan jag ej finna det annat vara än för oss ogynnsamt och nedslående, att med öppna armar afgiftsfritt nödgas emottaga hvad utlänningen sänder oss, under det vår export af jordbruks-alster mötes och försvåras af tullsatser i främmande länder.
Det är ju nemi. gifvet, att om icke sådane der funnos, skulle ett så mycket högre pris lör vår export komma oss till godo, som motsvaras af den tull, vi der måste erlägga.
Bäst hade väl i allt fall varit att dröja med borttagande af tullen hos oss, intill dess vi kunde erhålla reciprocitet i andra länder; och att en sådan icke vinnes, om ej man sjelf har några motsvarande fördelar att bjuda på, det har erfarenheten nogsamt lärt oss.
Mången föreställer sig måhända att vid borttagandet af tullen å lifsmedel vi endast följt Englands exempel, och jag förundrar mig icke deröfver, då sådant så ofta upprepas af personer, som dock känner hurudant förhållandet varit och är i detta land.
Att en revolution i lagstiftningen rörande spanmålstullen der skulle komma att genomlöras, var naturligt.
Innan den under Sir Robert Peels ministér bragtes till stånd, var denna lagstiftning sådan, att tullsatserne rättade sig efter det inom landet gängse priset å säd, och för att gifva ett begrepp om de belopp, hvartill desamma understundom uppgingo, beder jag att exempelvis få nämna, att om denna lagstiftning ännu gällt, skulle för en tunna hvete, som i början af denna månad till England infördes, i införseltull betalts öfver 10 rdr rint.
Tulltaxan innehöll nemi., att då priset å hvete nedgick till 51 sh. st. pr qvarter, eller derunder, skulle vid införsel deraf betalas i tull 1 pund st. pr qvarter; och då medelpriset under sistförflutna 3:ne veckor endast noterats till 46 sh., kan enhvar räkna ut att tilllörseltullen pr Svensk tunna skulle blifva den jag nyss nämnde.
Men oaktadt den starka agitation, som egde rum innan förändringen genomfördes, gick man dock icke så raskt till väga som hos oss, utan fastställde en ständig tullsats pr qvarter af 1 sh. för ali slags spannmål, och denna tull har alltsedan och ända till denna dag blifvit beståndande.
En hvar känner dock Englands årliga behof af en högst betydlig spannmåls-import; och de der förda räkenskaper upplysa, att näst lidet år importtullen förspannemål öfverstigit 800,000 pund st., alltså mera än hela vår tull - 502 Den 27 Maj f. m. intrad.
Men hvilka rika utvägar liar icke England att liqvidera de varor, det nödgas importera!
Ehuru qvantiteten af dess export af bomullsvaror år 1862 endast utgjorde § af hvad som utfördes föregående året, öfversteg likväl värdet 28 och en half million pund st.
Exportvärdet af jern- och jernmanufaktur öfversteg 11 millioner lisp., och af artikeln stenkol allena utfördes för nära 4 pund st.
Ett land med sådane ressurser måste vara i tillfälle att ordna sin tullagstiftning annorlunda, än hvad som kan passa för oss, som synes glömma att hvarje land har sina egna förhållanden, som lika litet vid ekonomisk som annan lagstiftning få förbises.
Jag vill för närvarande icke vidare uttala hvad jag kunde ega att anföra, utan slutar med yrkande att R. o. Ad. måtte bifalla de föreslagna låga tullsatserne på råg och hvete, samt deraf beredde mjölsorter, och dessutom på smör och ost.
Och för att icke splittra meningarne, förenar jag mig äfven i förslaget om fastställande af införselstull å artikeln fläsk.
Flera ledamöter yttrade härtill bifall. Gr. af Ugglas, Ludvig:
Såsom skäl för tullsatser å jordbruks- och ladugårdsprodukter har nu, likasom under föregide riksdagar, blifvit anfördt, dels att jordbruket och ladugården behöfver detta skydd, för att med sina alster kunna konkurrera med utlandet, och dels att tull hehölver åsättas, emedan staten måste halva inkomster; hvartill slutligen kommer ännu ett tredje, som en af reservanterne omnämnt, nemi. att, då de flesta andra länder fortfar att belägga dessa alster med tull, så vore det besynnerligt, om vi i detta fall skulle ut göra ett undantag.
Hvad det sista skälet beträffar, äfvensom det sätt, hvarpå det blifvit framställt, så tvekar jag att upptaga detsamma till besvarande, emedan jag har svårt att föreställa mig att man haft någon allvarlig mening dermed.
Jag kail nemi. fatta, att man behöfver åsätta tull, vare sig derför att en vara behöfver skydd för konkurrens, eller derföre att man genom tull vill hindra en import; men att man, om man sätter dessa skäl åsido, skulle åsätta en tull blott och bart för reci procitetens skuld, det kan jag icke fatta.
Det måste väl vara gifvet, att det är en fördel att kunna köpa sin vara för bästa priset, äfvensom att man bör lägga så få hinder, som möjligt, i vägen härför.
Om jag t. ex- behöfver 2,000 rdr i och för mina dagliga behof, och derpå kan inbespara 10 proc., är det naturligtvis en vinst, och jag kan sedan göra detta öfverskott fruktbärande.
Vill man hafva tull, bör man utgå från något annat skäl än det, att andra tillfoga sig skada.
Det andra skälet, man framhållit, är statsinkomsterna.
Man säger, att det behöfves större inkomster än man i närv:de stund har att disponera öfver, för att kunna fylla statens utgifter.
Jag vill icke neka, att så är förhållandet, men deraf borde icke följa, Den 27 Maj f. m.
503 att det är detsamma på hvad sätt dessa inkomster uppstå; jag skulle, för min del, tvärtom anse det vara högst angeläget för staten att tillse att dessa afgifter bestämmas efter de dertill medverkandes förmåga; och de, som härtill medverka, äro just det stora antalet konsumenter af dessa lifsförnödenheter.
De förmögnare klasserna hafva nemi. förmåga att ersätta en mängd af dessa ämnen, såsom bröd, fläsk m. fl. lifsförnödenheter.
Men arbetaren konsumerar många gånger mera säd, än den rike.
Skatten — och skatt är hvarje åsatt afgift — kommer således i första rummet och till största delen att drabba den mindre bemedlade, och det är just de arbetande klasserna.
Men saken stannar icke härvid.
I ett land, sådant som vårt, der, såsom en talare anser, och i hvilket yttrande jag instämmer, industrien rusat så ofantligt framåt, har detta haft till följd att arbetskrafterna icke kunnat följa med, hvaraf följden åter blifvit stigande efterfrågan på arbete.
Vid sådant förhållande är klart, att i samma stund jag minskar förmågan för arbetaren att kunna tillfredsställa sina behof för samma penningar, som förut, d. v. s. fördyrar lifsförnödenheterna, så måste han framställa anspråk på stegrade arbetspris.
Häraf följer ytterligare, att produktionsvärdet stiger, och deraf slutligen i sin ordning, att produkterna stiga i pris.
Slutresultatet blir således, att det blir en stegring i lifsförnödenheterna, sorn starkt kommer att inverka på alla förhållanden inom landet, och jordbruket får med hög ränta återbetala de förskott det fått.
Anser man staten behöfva ökad inkomst, och vill man lägga denna i tullsatser, så finnas åtskilliga andra artiklar, på hvilka det är mera skäl att lägga sådana, t. ex. kafle, tobak och socker.
Dessa anses visserligen såsom en slags förnödenhetsartiklar, men äro dock icke ovikorligen nödvändiga, och en förhöjning af endast 1 öre på skålpundet för ett par af dem kommer att gifva vida mera än hela tullen på spanmål, och om R.
St:rs beslut blifver att förhöja skatten på bränvin, hvarigenom en ökad inkomst af H million beredes, vinnes derigenom en ytterligare ersättning, som torde blifva tillräcklig.
Slutligen har man talat om att jordbruket behöfde skydd, för att kunna konkurrera med utlandet.
1 detta fall skulle jag vilja framställa en fråga.
Har jordbruks- och ladugårdsproduk terna fallit sedan man för 8 år sedan borttog den betydliga tull, som då skyddade desamma?
Jag tror icke, att förhållandet varit sådant, och ingen torde kunna påstå, att jag härutinnan har orätt.
St:r hafva vid denna riksdag horttagit qvarnräntan.
Såsom skäl för en sådan åtgärd anförde Hr Fåhraus, att spanmål utfördes till Tyskland och återkom såsom Tyskt mjöl, och skälet härtill sades vara, att det utländska mjölet var bättre — och hvarföre?
Jo, emedan tyngande beskattningen efter paret stenar gjorde, att ingen qvarnegare hade flera stenar i sin qvarn, än han behöfde, och således inga i reserv till ombyte, då de gingo varma.
Nu är, som sagdt, denna ränta upphäfd och den 504 Den ?
Maj f. m. öfverklagade olägenheten derigenom afhjelpt.
Men kunde vi då i utländningens hind oell på lians egen marknad konkurrera med honom, så är det väl klart, att vi ännu bättre bör kunna göra det i vårt eget land.
Jag har nu genomgått de skäl, som blifvit anförda för åsät tande af de ifrågav:de tullarne; oell som jag icke kan godkänna något enda af dem, får jag anhålla om bifall till hvad Utsk:t i denna punkt föreslagit.
Ehuru den punkt, som nu är föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, egentligen inskränker sig till några vissa slags jordbruksaktör och således i och för sig blott är en specialfråga, finner man likväl ganska tydligt, att vi nu äro inne på ämnet i hela sin omfattning, och att det verkligen gäller sjelfva systemet lör tull-lagstiftningen.
Frågan är nemi. den: skall man dervid bibehålla handelsfriheten såsom grundsats, eller icke?
— Så väl de åsigter, som under diskussionen redan blifvit uttalade, som reservationernas innehåll antyda att detta är frågan.
Men, innan jag ingår i vidare undersökning af sjelfva ämnet, må det tillåtas mig att i förbigående nämna några ord om den egna ställning, som jag personligen fått mig i dessa hänseenden anvisad.
A ena sidan har jag blifvit skarpt angripen och klandrad derför, att jag skulle hafva gått alltför varsamt och klemnodigt till väga, samt ej med nog raskhet och beslutsamhet hafva sökt befordra framgången af det system, jag omfattar.
A den andra sidan synes det emellertid, att liela Systemets tillvaro nu ifrågasättes, och att man söker bereda en återgång fran detsamma.
För min de! vidhåller jag orubbligt den öfvertygelse, att det antagna systemet för vår handelslagstiftning, i liberal syftning, är till sin grundsats riktigt oell sina verkningar nyttigt; men jag tror tillika, att detsamma bör med aktgifvande på omständigheterna tillämpas, och att man ej får alltför hastigt påskynda öfvergången från det fordna, ännu i många delar alltför mycket vidhållna protektionssystemet.
Jag anser detta vara rättvist, då en vidsträckt industri samt dyrbara anstalter under andra förhållanden uppkommit, och jag anser det klokt, så vida man vill undvika reaktioner och omkastningar, hvartill dock nu tydliga tecken visa sig.
Dessa omständigheter nödga mig emellertid att nu något utförligare ingå i sjelfva grunderna af ämnet.
Jag tror icke att jag misstager mig om mina motståndares mening, då jag anser att alla deras satser lämpligen kunna sammanföras till tvenne hufvudgrupper eller, om jag så får säga, till tvenne slutpåståenden, nemi.: l:o att det är nyttigt och nödvändigt att skydda våra egna näringar mot utländsk medtäflan, och 2:o att det är nödigt, med hänseende till landets ekonomiska ställning, att genom inskränkningar i den utländska handeln söka minska förbrukningen af främmande produkter.
Till någondera af dessa satser, eller till begge, torde alli hvad som Den 27 Maj f. m. 505 andrages å motsidan kunna hänföras, och jag ber derföre att särskildt få taga hvardera af deni i betraktande.
Hvad då först och främst beträffar den förmenta nyttan och nödvändigheten af skydd för våra näringar mot utländskt inträng, så skäll jag, med afseende å det ämne, som nu är under öfverläggning, i främsta rummet fästa mig vid jordbruksprodukterna.
Men innan jag öfvergår till utvecklingen af mina åsigter i detta hänseende, vore det utan tvifvel nyttigt, för att argumentationen må leda till något resultat, att vara ense örn några vissa utgångspunkter eller premisser, och deribland synnerligen en, nemi. den, att frågan om skydd och tull är detsamma som frågan om varornas pris.
När man säger sig ej kunna tälla, vill man dermed uttrycka alt man ej kan sälja en vara af samma slag och af samma godhet till samma pris som en annan.
Att denna premiss äfven accepteras af mina motståndare, måste jag desto hellre antaga, som Hr Akerman i sin reservation alldeles på samma sätt betraktat ämnet.