Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af gammal vana såg han oroligt på den för att iakttaga effekten.
En herre på velociped, åtföljd af en likaledes bicyklande negerbetjänt, hjulade gången fram och stannade framför Tores bänk.
– Vacker morgon, sir, sade han lefnadsfriskt och slog sig sällskapligt ned.
– Jag är en främling – österifrån, sir – men jag förstår att värdera er vackra sjö ...
Ah ni målar – jag hade en son, som ... ja herre – han dog.
Samtalet fortsatte.
Det blef djupare, mer innehållsrikt.
Främlingen kastade sina armar om soffans ryggstöd och stödde hufvudet i flata handen, hans genomträngande ögon lämnade icke Tores ansikte.
Och Tore, som hade en dunkel känsla af, att hans lif berodde på denna minut, lyckades inför denne vildt främmande man vara sig själf så, som han sällan hade omedelbarhet nog att vara.
När de slutligen skildes, räckte mannen svensken sin hand.
– Mister Hultman, min vän Moss et Son i Filadelfia behöfver en fönsterdekoratör, och jag är säker, att han skulle vara lycklig att få betjäna sig af er talang.
Och om ni tillåter, står jag i banhallen vid Lake Shore Central kl. 9 lördag f. m. med biljetter till er och er hustru ...
Bara en liten väntjänst, sir, – glad att skaffa en ärlig man en chance – god morgon sir, lita på mitt ord.
Inne kunde de icke vara – ut på gräsängen gingo de i den hvassa blåsten.
De tryckte sig tätt intill hvarandra, rädda att hoppas, rädda att vara lyckliga, rädda att allt var en hägring.
– Ser du, hviskade Tore upprörd – det finns en Gud, en mening med lifvet, ju hårdare det går oss, ju närmare är hjälpen.
– Vet du, svarade Louise ödmjukt – skälfvande af tårar men ändock i spändt jubel: jag börjar förstå ... så här kommer det att bli: allt längre ned för hvar gång, men allt högre upp – tills vi äro pröfvade nog.
Då kommer den stora lyckan.
Hur underligt tyst – det väcker en obestämd ångest i själen.
I Alleghanybergens kvällskuggor ligga som utdöda ensliga byar med pittoreska gator och här och där hus liknande sjöbodar.
Tåget står alldeles stilla, folk gå omkring tigande, blott deras steg i den mjuka snön och forsens strida fall utför klippväggen stör den djupa tystnaden.
Fjällvinterluften verkar som champagne, man svindlar, då man stiger ur kupén, djupt ned i dalarna lysa masugnarnas glödmassor, och praktfulla marschaller af flammande jordgas brinna utefter banlinjen ...
Snöflingorna falla tätt – tätt – i vindlösheten.
Louise har gått ett stycke afsides, hon står och betraktar toppen på de höga hvita bergen mot firmamentets stjärngnistrande natt, sakta, dämpadt komma till henne hammarslag långt nedifrån djupet; hon bäfvar, hon trycker handen mot hjärtat – sagan – drömmen – Norden, Norden!
Men hennes hufvud endast förvirras, hjärtat svider, en dof ängslan prickar hennes själ som en nålspets huden, tystnaden är för främmande, hon har ingenting att taga emot den med – den är ett kort lån, och i medvetandet därom ligger vemod utan namn.
– Titta – kommer Tore och puffar på henne.
Hon ser upp.
Mångtusen fot högt på en fjällvägg står att läsa i meterhöga, brandröda bokstäfver, omgifna af strålande lågor:
Cuticura Plaster!
Positively the Worlds Relief!!
Åh Amerika – hur rister du icke med dina jättelabbar en människas kynne, tills allt hvad hon trott sig äga dansar rundt i själen ...
Så sitta de åter i den ombonade, briljant eklärerade Pullmanwaggonen, där man stimmar och skrattar och konverserar sorglöst som å en oceanfarare.
Damerna dricka té, uppvaktade af hvitklädda negrer vid väggfasta, polerade bord, herrarne spela kort eller schack eller promenera omkring i den rymliga vagnen; man är en enda älskvärd familj, ty i en Pullmannare väntar ingen att finna folk, som han hälst bör undvika.
– Men Madame – återknyter en förtjusande brunett från Baltimore lifligt sitt samtal med den bleka svenskan, så underligt skygg men dock icke utan ett visst något – När edra unge män tillbringa sitt lif så där länge i dammiga studiesalar, bland dammiga böcker – så stå de ju sedan, på sin ålders höjdpunkt, yrvakna, skumögda – barn, då de borde varit män, lifvet som är så kort ...
Ett litet darrande hopp tindrar i den svenska kvinnans hjärta.
Är det meningen att hennes lif nu skall gå uppåt ... att hon skall få börja tänka?
De fina damernas älskvärdhet är på en gång ljuf och plågsam.
Ty egentligen förefaller henne allt detta prat om saker, hvilka icke angå henne, som ett tröttande virrigt marknadssorl, och hon kan icke intressera sig därför ...
Så lugnt, så värdigt – så mycket sol och så många välklädda människor!
Louise visste icke hvad det var i denna fredliga kväkarstad, som lyste likt lycka.
Om det var de breda, propra gatorna, de blanka spårvagnarna, hvars konduktörer voro gentlemän och hvars inredning var mönstergill – eller de aristokratiska butikerna, de tusen små kyrkorna, Broadstreets stolta palatsboningar ... vimlet af fina kvinnoansikten, männens fria hållning, indiansommarens varma guld ... ?
Något var det, som föreföll som vore det allt.
Hur stilla, nästan död tedde sig icke nu millionstaden Filadelfia!
Som befolkad blott af en race, besjälad af en ande.
På de landsflyktigas söndersplittrade sinnen verkade denna afmätta regelrätthet, denna kväkarlika ordning, folkets vänliga skönhet, ljuft helande.
Dock var det icke bara detta utan något mer.
När Tore och hon vandrade upp och ned dessa medelklassens snygga, enformiga gator med sina oföränderliga röda tegelhus, besatta med gröna fönsterluckor och hvita marmortrappor, genombäfvades de för första gången af det jubel, ägandet väcker.
Äga något på allvar!
Sig själfva, sin rätt som människa, det var nog – då ägde man egentligen allt.
Dessa hundratusen små hus, afbilder i miniatyr af världsstädernas modernt inredda våningspalats, voro byggda för dem, här hade de blott att välja sitt.
Priset var afsedt för den måttligt lönade handtverkaren eller godt lönade arbetaren, och ehuru Tores yrke var ett finare, gaf det icke mer inkomst än tyngre grofarbete.
Redan andra dagen fingo de sin lilla villa, midt emot en af stadens många gröna inhägnader.
Den möblerades fullständigt – på kredit, utan borgen.
Om sju månader skulle alltsammans vara afbetaldt med så och så mycket i veckan – allt efter egen bestämmelse.
Detta sätt, som tyckes djärft och likvisst skaffat millioner amerikanska medborgare hem, trygghet, mod, själfkänsla – icke sedan de slitits ut i kampen, utan redan då de trädde ut i lifvet, färdiga för alla möjligheter, jäsande af ungdom och lust eller rädda för det okändas stora spöke.
Den kväll, då Tore och Louise Hultman lade sig ned för första gången på sin egen gungande resårmadrass och inandades doften af kåda från nya möbler och smektes af ljuset från den skära taklampan och af medvetandet om all denna renhet och härlighet – knäppte de sina händer samman som barn, satte sig upp i bädden och tackade Gud under strömmande tårar.
Därpå släckte Tore lampan.
Men ingen kunde somna.
– Är du vaken? hviskade Louise.
– Ja Puttan.
– Putte har du inte – har du inte lust att gå och se på allting – bara som hastigast.
– Jo Puttan.
Så stego de upp, kastade några plagg på sig, tände ljus och smögo ned.
De började i köket ... nej Tore – se allt, så förfärligt inventiöst, det är en dröm, och det här får jag sköta själf – ensam – ingen som stör, som inte förstår ...
Och parlorn med sin plyschmöbel, porträtten hemifrån, studierna på väggarna – brysselmattan – böckerna, som ändtligen kunnat packas upp!
– Salen – badrummet med sina handdukar, redan upphängda, och den nya tvålen och borsten – allt på sin plats.
Men allramest sängkammaren, det hvita, svala sofrummet med sin luftiga bädd, sin lätta korgmöbel.
– Puttan, du har blifvit riktigt ung på en vecka!
Tore höll ljuset beundrande framför spegeln, där hon dröjde i sin nattdräkt och rättade på alla småsakerna.
– Åh, jag har haft så brådtom, jag har varit så lycklig – jag.
Hon skalf på rösten, på handen – sjönk på knä vid stolen och snyftade.
Tore kastade sig bredvid och ånyo lyfte de sina händer mot höjden och Tore bad darrande högt, medan Louise mumlande eftersade orden:
– Gud, vi tacke dig för vårt dyra hem, gör oss goda och tacksamma och låt oss alltid behålla det, Amen.
Lugnt och enformigt rann tiden fram.
Tore sökte lägga hela sin själ i att breda ut sidentyger och spika upp spetsar framför de enorma glasrutorna i Moss et Sons manufakturaffär, och Louise gick med korgen på sina härdade armar till de stora saluhallarna.
Om aftnarna genomvandrade Tore och hon de redan vid åttatiden öde, mörka gatorna, som endast här och där skarpt belystes af praktfulla fönsterlågor från stängda butiker.
Många mil gatan uppåt kunde de blicka in genom gardinernas tunna spetsar på alla dessa golflampor bakom röda skärmar, som tyckas oumbärliga för hvarje burget amerikanskt medelklasshem.
De kommo snart underfund med, att dessa hus voro större än deras, att de hade röda, varma väggar och härliga, mjuka stolar medan deras eget bo, som de funnit kungligt, var maken till kroppsarbetarens.
– Putte – om ett år eller så – tror du inte då, att ökning i affärsomsättningen hos Moss et Son kan ...
Tores min föll.
– Tja, det ser ut i stället, som nalkades oroliga tider, folk talar så besynnerligt.
– Hvad?! kom det i ett skarpt skri.
– För all del, vi ha då en speciell talang att fördärfva allting för oss – låt oss njuta af det utmärkta vi ha, aldrig har jag vågat drömma om något så bra – säger Tore retligt.
Louise tiger.
Söndagarna gingo de regelbundet i kyrkan, det var som om de önskat krypa in under skyddet af dess mäktiga vingar, här kunde dock den stora stormen icke nå dem – om de blott hölle stadigt fast.
Ibland föreföll alltsammans bra tomt och mekaniskt, men de vågade icke tillstå det för hvarandra.
Tore, som en gång erfarit en omvändelse, trefvade oklart efter att få anden på nytt utgjuten i sitt hjärta men förgäfves, han hade fått så många hårda, uppstudsiga tankar, – och Louise erfor aldrig annan rörelse än en viss krampaktig fruktan att blifva öfvergifven af någon, något, som behöfdes till skydd mot det stora, förfärliga, verkliga – hvilket alltid hängde öfver.
Då prästen i den kyrka, de oftast besökte, ville göra deras närmare bekantskap, flydde de rädda till en annan helgedom – orolig skygghet dref dem bort från hvarje klart, skarpt ljus i saken.
Och då denna oro steg – en oro de ej förstodo, och som kanske kom af fruktan för outforskade djup, kanske af medvetandet om deras osäkra existens och deras skilda syn på tillvaron – eller helt enkelt var ett förstördt nervsystems kittlingar eller härledde sig från att de i grunden alltid förblefvo främlingar – eller måhända blott från den längtan, som bodde på djupet af bådas törstande själar: längtan att lefva lifvet obegränsadt, fullt – drömmande människobarns osläckliga vanmäktiga lifslust; – när denna oro grep dem starkare, då vände de templet ryggen, följde folkströmmen ut till Fairmount Parks jätteängar, foro med jublande festskaror uppför Skoughill Rivers bedårande stränder, där amerikanska lifvets puls kunde slå så världsstarka slag.
Här hörde de ofta underbara kvinnor af Filadelfias finfina värld tala tändande ord till massorna.
Genom hvarje spänd nerv kände de dessa kvinnor hålla väl hundratusen andlöst stilla själar i sin hand och stiga med dem till hänförelsens bergstopp, där själfmedvetandets stolta, klara aftonstjärna brann, allt medan musiken brusade, blossen flammade, raketernas mångfärgade solar sköto upp mot himmelen och belyste de dunkla strändernas vilda skönhet och ett jublande folk, berusadt endast af att vara till och att vara amerikaner.
Och i dessa stunder slog en underlig låga upp i deras bröst och de lyfte sina armar och ropade genom larmet på sitt eget tungomål: O Sverige, Sverige, att vi kunde älska och förstå som dessa! ...
Ibland vandrade de utmed den breda skymmande Delaware, där flodbåtarna lika glaspalats, utstrålande från alla sina våningar blå och röda lågor, gledo sakta fram mellan tusentals segel och vajande stjärnbanér.
Andra gånger skaffade de sig tillträde till alla dessa fria bildningsinstitutioner, öppna för all världens folk, och hvilka utgöra Filadelfias ärestoder.
Vid hvarje ny inblick ökades deras häpnad öfver den oerhörda rikedomen och deras beundran för anordningarnas lugna harmoni och oefterhärmliga praktiskhet.
Hur lätt det blef att lefva!
Hela nyårsnatten svärmade de på gatorna som barn samman med det öfverdådigt uppsluppna folket, iklädt karnevalkostymer af papp eller af guldbrokader, öfversållade med äkta juveler.
Hvilken abandon, hvilken stojande godmodighet utan alkoholens tillhjälp!
Trygga och skrattande blandade de sig med dessa ofantliga massor, som i indianförklädnad äntrade uppför spårvagnar och hade tusen och ett upptåg för sig utan att ett ögonblick förlora sin klara besinning eller stiga in på råhetens marker.
Och då vid midnatt, midt i det helvetiska tjut och larm, som då släpptes löst från allt hvad ångpipor, gongoner och klockor hette fjärran och när; från fabriker, ångare, kyrkor; från allt som ägde minsta möjlighet att framkalla oljud – då midt i allt detta den stora klockan i Liberty Halls ålderdomligt oansenliga byggnad klämtade sina malmrika, fulltoniga slag – lika många som det gått år sedan den första gången förkunnat för folket beseglingen af dess frihet – då föllo de i hvarandras armar och gräto.
De visste det ej.
Kanske var det emedan de i denna stad af endast amerikaner kände starkare samband med mänskligheten än i det kosmopolitiska Chicago.
Emedan deras rädda, kallsinniga, ironiska hjärtan här svällde ut i en bred, stor känsla, som famnade världen och dock i sin intensitet slöt inne mer af dem själfva än de någonsin förut erfarit.
Eller kanske de gräto, emedan de ej födts till frihet, emedan innerst de kände sig som barn af en annan race, hvars oroliga längtan ej stod att stillas af söndagens dödstysta ro och arbetsdagens enformiga id och lika enformiga hemfrid.
Emedan de födts med en annan själ, som icke gaf dem lycka, och dock hindrade dem att annorstädes finna lyckan.
En lördag kom Tore åter hem med minskad aflöning.
– Det blir sämre och sämre tider, sade han.
I västern är det ännu någorlunda, men i den här staden är sannerligen bra dödt.
Jag träffade misses Bryan du minns? hon, den ljusa, i Wilnington.
Hon bor här nu och får tvätta för främmande – så långt ha de kommit!
Söderut ökas sträjkerna – grufvorna stängas.
– Låter dystert öfverallt.
Vi äro minsann lyckliga.
Tores ton var nästan litet skadeglad, men Louise hörde på tämligen förströdd; talet om dåliga tider hade hon hört i hela sitt lif.
Men att inkomsten blifvit mindre, var ett sorgligt faktum och väckte på nytt den olidliga känslan af osäkerhet, som slet på hennes lifstråd.
Dagen därpå gjorde de sig redo att gå till kyrkan.
– Vi ha icke sökt Gud på länge, det är icke underligt om välsignelsen viker ifrån oss, sade Tore halfvresigt.
Louise motsade honom icke.
De måste hålla sig i Guds hus.
En annan dag mötte de plötsligt en af Tores bekanta från en sommarvistelse i målarbyn Gretz, – en amerikansk målare, tämligen medelmåttig men mycket rik.
Innan de fått tid att vända sig bort, kom mannen fram och skakade Tores hand och började genast tala om konst.
– Aldrig möjligt väl Hultman, att ni lagt bort penseln.
Misses Hultman, er man var den löftesrikaste af oss alla, jag har många gånger undrat, hvarför jag ingenting sett till –
Svarslösa och yra i hufvudet måste de följa med upp i målarens atelier.
Tore gick där i all prakten tafatt och förtviflad i sin tolfdollarskostym och såg på de stora, tomma taflorna och undrade på lifvet och hatade det så gränslöst.
För Louise var det numera ofta som måste hon taga ett språng in i något hvad som hälst, blott det vore fast och stort nog för hennes själ att rymmas uti.
Hon funderade på att göra visit i de familjer, dit hon af Pauline Hyne blifvit rekommenderad.
En dag klädde hon sig också och gick till ett hus och ringde på.
Ingen var hemma – hon lämnade sitt jämte miss Hynes kort.
Några dagar därefter kom till Tores affärslokal – den enda adress Louise velat uppgifva – en vänlig inbjudan till henne och hennes man.
Men de hörsammade den aldrig.
Huru kunde de göra det?
Skilda som eld och vatten äro emigrantens och den bildade amerikanens förhållanden.
Fattigdom och förtjänst äro ännu för den gamla stammen två oförenliga begrepp.
Republikens uppgift är ju att uppväga hvarje art och grand af förmåga med den röda metallen, och naturligtvis fyller den äfven denna uppgift.
Hvad vunne Hultmans på att underhålla ett dylikt umgänge?
Äfven om människorna vore änglar – ingenting annat än förödmjukelse.
Att hålla sig uppe genom lögner var för ansträngande.
Friheten var bättre, var den enda gåfva lifvet skänkt dem och hade blifvit dem svartsjukt dyrbar.
Nu började
Louise mer och mer fantisera om det barn, som aldrig lefvat.
Hon hade verkliga hallucinationer, lefvande förnimmelser af ljufva smekningar och oskyldiga ord.
Hon berusade sig i detta barns förstående kärlek.
Barnet skulle orubbigt älskat henne sådan som hon var, i det kunde hon solat sig ... lefvat.
En gång ertappade
Tore henne gående fram och åter med ett lindebarn af klutar i armarna och leende lyckligt.
Då de blickade hvarandra ögonen, brast hon i hjärskärande gråt.
Tiden för den stora utställningen i Chicago var inne, ropet på de dystra tiderna kväfdes i jubelskränen från Jackson Park, för en kort sommar höll nationen anden, tidningarna tego, nödens skrin nedpressades.
Men den brast, den konstlade fördämningen.
Rasande störtade den frigjorda floden fram, steg öfver bräddarna – högre och högre ...
Affären, där Tore Hultman arbetade, hade sökt hålla sig uppe ett godt stycke ut på vintern 93- 94.
Då kom Tore hem en dag – butiken var stängd.
– Gud vet hvad som stundar.
Vi ha ingen aning haft om det verkliga tillståndet.
Det är inga sagor tidningarna presterat.
Här i staden är omöjligt i något af mina yrken.
Och vi ska inte tala om lägre arbetsområden – där är ännu värre.
Jag har bara i dag sett tusende belägra kommissionskontoren.
Vansinne att jag icke for upp till utställningen – fortsatte han uppryckt och gick fram och tillbaka i deras snygga lilla parlor – folk ha förtjänt pängar som gräs där i Chicago, nej felet är att vi aldrig våga.
Stjärnornas kungabarn 1
FJORTONDE DELEN
FÖRSTA DELEN
FÖRSTA DELEN. NATTENS BARN.
Vulgata.
För knappt mer än fyrtio år tillbaka var den lärda skolan i Finland närmast inrättad för blifvande präster.
Latinet flöt öfverst med en bottensats af grekiska och hebreiska.
De högre klasserna skulle öfversätta
Nya testamentets grundtext från grekiskan till svenskan och, när det skulle vara rätt lärdt, till latin.
Hvad eleverne därpå vunno, icke var det vördnad eller tillgifvenhet för böckernas bok, bibeln, som blef för dem en besvärlig läxa.
Man deklinerar och konjugerar icke lifvets högsta sanningar med risk att få plaggor.
Det var med grekiska
Nya testamentet som med skolornas tvungna kyrkogång: -- ve den, som efter gudstjensten ej kunde redogöra i skolsalen för predikans innehåll!
När den lyckliga tiden kom, att en gosse afskuddat skolans damm, tänkte han med en suck af lättnad:
Gud ske lof, att jag icke mer behöfver gå i kyrkan!
Att på rak arm öfversätta grekiska till latin, det var ett lärdomsprof i förfädrens smak!
Men som denna uppgift stundom var benig nog, fann jag mig, vid den förhoppningsfulla åldern af tretton år, synnerligen angenämt öfverraskad, när jag en dag bland skräpet på någon bortglömd hylla upptäckte en gammal latinsk bibel.
Hvilken skatt!
Ingen nöd numera!
Här var öfversättningen.
Jag företog mig att studera denna pretiösa bok.
Hon var icke tilldragande i sitt yttre: gulgrå, nött af ålder och slitning.
Med sina massiva träpermar, sin tjocka skinnrygg, sina mässingsbeslag och dito knäppen, vägde hon minst ett halft lispund.
Underliga sirat voro inskurna i permarna:
Moses med de tio budorden, David med harpan, jungfru Maria, trampande på hufvudet af en orm, som slingrade sig kring jordklotet.
Bandet hade för sin tid varit ett praktband, och den tiden var icke i går, ty på det väl bibehållna titelbladet lästes med tydligt tryck:
Lugduni Batavorum (Leiden) anno Domini MDLXX (1570).
Det var alltså den rättrogna romersk-katolska bibeln i sin enda erkända latinska utstyrsel, versio vulgata eller, som den vanligen kallades, vulgata, den allmänneliga, ehuru bibeln fick läsas endast af kardinaler, präster och munkar.
Äfven en skolgosse kunde begripa, att denna latin från år 400 efter Kristus icke var Ciceros, långt därifrån, men detta betydde föga, det lärda språket skulle flyta som vatten vid öfversättningen i skolan; man skulle blott hurtigt ramla på.
Snart upptäckte jag, att icke blott bandet, utan äfven trycket måste för sin tid hafva varit en praktupplaga.
Titelrubriker och kapitlens begynnelsebokstäfver voro grant utsirade.
I texten funnos icke mindre än bortåt tvåhundra större och mindre träsnitt inpassade.
Här sågos i tämligen grofva teckningar, utan skuggor och perspektiv, de förnämsta bibliska personer och tilldragelser afbildade, från skapelsen, där den stackars konsten alltid kommer till korta, ända till det nya Jerusalem i Johannes Uppenbarelse, hvilket ämne lika ihärdigt trotsar all konstfärdighet.
Bäst hade tecknaren redt sig med Gamla testamentet, hvilket fått brorslotten af bilder, medan Nya testamentet äfven i våra dagar är, till större delen af sitt innehåll, ett otacksamt fält för tecknarens ritstift.
Dess hufvudfigur är för hög, anden bortdunstar ur den sinnliga framställningen.
Icke ens Gustave Doré har lyckats göra något af Pauli epistlar.
Dessutom kan en konstnär icke lefvande åskådliggöra mer, än hvad han själf genomlefvat, och det heliga måste vidröras med rena händer.
Bibelns afbildningar äro som orgelns musik: de protestera, när de misshandlas till profana ändamål.
Denna bok måste hafva gått genom många händer.
Insidan af permarna och det till hälften afrifna gulnade bladet framför titeln voro nästan fullskrifna med ägarnes eller läsarnes namn, de flesta slutande på us, men äfven några med mindre klassisk ändelse.
Midtpå titelbladet lästes i stora, styfva siffror årtalet 1642, och däröfver sågs en kunglig namnstämpel, ett krönt, sammanflätadt C. R.
Jag kände ingen lust att därpå slösa onödiga gissningar.
Äfven på sidornas smala marginaler fanns här och där en latinsk anmärkning, skrifven med bläck och urblekt af ålder.
De flesta gällde förklaringar öfver texten eller olika läsarter.
I dessa kantiga, sträfva gestalter var något förtjusande för en fantasi, hvilken ännu icke blifvit nogräknad med artistiska anspråk.
Goliath och David, häxan vid Endor, Makkabéernes strider -- hvilka segrar och hvilka syner!
Slagfältet med de kringströdda benen, som vid Herrens ord till Hezekiel fingo kroppar och lif -- Uppenbarelsebokens glashaf med eldpelaren, solen där öfverst och kring henne regnbågen -- de sju inseglen och de sju basunerna -- hvilka ämnen för vakna drömmar!
Uppenbarelsebokens sjette kapitel såg man i bilder de sex första inseglen brytas.
Efter ryttaren på den hvita hästen sågos de tre efterföljande ryttarne, han på den röda, han på den svarta och han på den blacka hästen, bryta löst öfver jorden.
Han på den röda hästen syntes mig vara den mest förskräckande.
Jag uppslog texten och läste:
»Och där utgick en annan häst, som var röd, och åt honom, som satt därpå, vardt gifvet att borttaga friden på jorden, så att de skulle slakta hvarandra, och honom vardt gifvet ett stort svärd.»
Den trettonårige gossen stirrade på orden och förstod dem blott endels.
Han förstod, att den röda hästen betecknar kriget, men han förstod icke, att detta kunde vara en straffdom.
Kriget, som fostrar hjältar och segervinnare; kriget, som uppskakar folken ur deras dåsiga dvala; kriget, som är den frie mannens ädlaste yrke och tappraste bragd; kriget, som uppfyller historiens skönaste blad och hastigare än något annat för ett namn till odödligt rykte, skulle det vara en straffdom?
Skulle det vara jämförligt med en ärelös strådöd af hunger och pest?
... »Borttaga friden?»
Mesarnes frid?
... »Slakta hvarandra?
Skulle det vara hjältars födkrok?
Och medveten om sitt högre mannamod, öfvertygad om sin bättre insikt i världshistorien, tillslöt skolans unge latinare den tunga bokens massiva träpermar med ett öfverlägset förakt.
Gå, skägglöse domare öfver människors handlingar och gudomliga rådslut; lifvet skall lära dig sofra domen.
Vet du hvad kriget är?
Kriget är den mänskliga lidelsen, ordnad i massor.
Kriget är den starkes öfvermod och den svages förödmjukelse.
Kriget hånar Guds lag och förtrampar människors.