Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu har Utskottet upptagit det gamla förslaget, att den sistnämnda af dessa skilnadsorsaker, eller när hat och bitterhet mellan makarne uppkommit, icke längre skulle komma under Konungens pröfning, utan skulle mål derom kunna anhängiggöras vid ortens domstol och der afdömas.
Elter min uppfattning skulle en fråga, huruvida den ena makan blifvit genom laga kraftvunnen dom till lifvets eller ärans förlust skyldig känd, eller om den blifvit förvunnen till annat groft eller verkligt vanfrejdande brott, eller dömd till fästningsstraff, eller beträdd med slöseri, dryckenskap och våldsamt sinnelag, ojemförligt lättare kunna ransakas, pröfvas och afgöras vid en laga domstol; men i dessa fall, der dock bevisningen oftast kunde vara påtaglig, har Utskottet bibehållit pröfningsrätten hos Konungen, och deremot när det är fråga om stridighet i lynne och tänkesätt, om afsky och hat, då det ofta nog gäller icke sä mycket yttre våldsamhet, grofva tillvitelser och skällsord makarna emellan, som mera eller åtminstone lika mycket sjelfva sinnesarten, — i dessa ömtåliga och slippriga förhållanden vill Utskottet, att ransakning skall ske vid laga domstol, och der allt grundas på laga bevisning, som svårligen torde kunna förebringas, derest icke båda makarne i den punkten äro eniga, att de båda önska skilnad.
Att mål om oenighet i äktenskapet skulle handläggas vid verldslig domstol, synes mig i allmänhet vara högst olämpligt, der icke fråga är om sådana fall, då äktenskapet redan är de facto upplöst samt återgång knappt tänkbar.
Att inför tingsbordet och en nyfiken tingsallmoge blotta familjelifvets hemligheter för att ådagalägga, att hat och bitterhet mellan makarne förefinnes, är påtagligen genaste vägen att göra all försoning omöjlig.
Detta var dock icke dessförinnan förhållandet.
Hvem vet, om icke det hatet kunde en gång och kanske snart nog hafva lagt sig?
Menniskans sinne är ombytligt; tiden läker många sär; åren böja modet och stilla det heta blodet; samvetet kan komma med sitt vittnesbörd, att man sjelf icke är utan skuld och del i den rådande osämjan; behofvet. af frid och samdrägt blifver allt starkare, och framför allt — ett rätt andligt lif kan vakna hos den felaktige eller hos båda; mångfaldiga skiftningar i menniskans lif kunna inverka på hennes* sinne och förändra det alldeles.
Sä länge osäinjan ännu blott är känd inom hemmet, i grannskapet, i socknen och af själasörjaren, dä kan ännu allt blifva godt igen; men hafva makarne mött hvarannan inför tingsbordet för att der bevisa, huru bittert de hata hvarannan, så är, efter en så allmän skam och nesa, någon försoning knappt tänkbar.
Den som betraktar, huru mildt och skonsamt
Utskottet förfarit mot den brottslige, i fråga om bestämmande af straffen i det nya lagförslaget angående sedlighetsbrotten, och ännu mera den, som haft lyckan att höra diskussionen derom i Utskottet, huru tillfälle till återgång och försoning skulle, äfven med kränkning af det allmännas och andra enskildes rätt, pä allt sätt beredas åt brottslingen, kan ej annat än finna en underlig motsägelse i Utskottets förfarande här, att rakt vilja stänga vägen för den brottsliges återgång, likasom om endast här ingen förändring och förbättring vore möjlig.
Derjemte synes mig laga domstol vara äfven i jormelt hänseende alldeles olämplig att handlägga dylika mål.
Domaren är bunden af Rättegängs-balken, och denna bjuder, att all dom skall lästas på skäl och lag och ej på godtycko.
Men huru kunna Lay-Utskottets Utlåtande JVi 48. 9 kunna fullgiltig a och icke blott sannolika skäl framhafvas, när det blott är fråga om sinnesarten?
Visserligen har Utskottet uteslutit orden, att ”sådan stridighet i lynne och tänkesätt mellan makarna skall hafva yppat sig, att den, under ständiga tillfällen till utbrott, slutligen öfvergär till afsky och hat”, samt i stället insatt blott de enkla orden hat och bitterhet, af hvilka det sednare måhända skall utmärka det förras utbrott, ehuruväl, enligt vanligt språkbruk, man kan förbittras i sitt sinne utan att röja det hvarken med ord eller handling; men det torde dock blifva svårt att bevisa, mot den anklagades bestridande, att hat och bitterhet verkligen hos honom finnes mot makan, lian kan gerna vidgå sitt våldsamma beteende och sina härda ord, men skylla pä sitt häftiga och vresiga lynne, samt påstå, att han allsicke hyser något hat eiler bitterhet i sitt hjerta; och han torde vara oåtkomlig för domstolens ransakning.
Aro äter de oeniga makarne derutinnan eniga, att de båda önska skilnad, så medgifva de naturligtvis gerna det ömsesidiga hatet, och understödja hvarannans bevisning.
Men för den oinvigde synes det sannerligen underligt, att en domare skall döma mellan tvänne parter, som i målets hufvudsak äro enige och hafva enahanda intresse.
Det heter visserligen, att domaren ej skall grunda sitt utslag på makarnas egna uppgifter allena, utan att andra omständigheter dertill komma; men hvad är lättare än att, i tillkallade vittnens närvaro, en eller annan gäng ställa till uppträden af strid och osämja, samt fortsätta inför domstolen, för att ytterligare styrka domaren i den meningen, att här är skäl till skilnad?
För min ringa del kan jag sannerligen icke föreställa nig, huru ett slikt mål värdigt och med bindande kraft skulle kunna utföras inför någon af vära underrätter, sådane som de nu äro sammansatte.
Men icke blott detta torde med skäl kunna anmärkas mot förslaget, att neddraga mål rörande hat och bitterhet mellan äkta makar till bepröfvande och afdöinande vid domstol, utan ett ännu större lyte synes mig vidlåda en sådan rättegångsförhandling.
Genom att göra tvister om oenighet inom äktenskapet till föremål för handläggning vid domstol, blifva dessa mål satta alldeles i jemnbredd med vanliga civila eller kriminela rättegångar, och derigenom skulle en pregel äsättas dessa brott mot en, i folkets ögon åtminstone, ännu helig, af Gud sjelf stiftad, inrättning, liksom 0111 den vore ingenting annat än ett vanligt civilt kontrakt, en uppgörelse att lefva tillsammans i lust och nöd, icke så länge lifvet räcker, utan blott sä länge lusten räcker, hvarefter man nog kan ställa sä till, att det blifver skilsmessa.
Månne icke detta är en inbjudning, att vid förnummen olikhet i lynnen eller af andra skäl, i stället för att, som sig borde, söka förbättra sig sjelf och sin maka, då man visste, att föreningsbandet var oupplösligt samt ingen annan bot funnes, nu sjelf blifva allt värre för att snart komma till skilnad?
Månne det icke vore en inbjudning att lika lättsinnigt ingå äktenskap, som att lättsinnigt lösa dem?
Och huru detta skulle inverka på familjelifvet och samhället, är lätt att förstå.
Den der pregeln pä det heliga äktenskapet, medelst hvilken man vill göra det till en blott mensklig inrättning, som lätt kan af godtycke, och ”för allehanda sakers skull” varda upplöst, utan afseende på hvad Herren sjelf sagt, att ”hvad Gud häfver förenat, skall menniskan icke åtskilja”, hvilket bud just är den helsosammaste uppmaning till den enskilda makan att icke trotsa, utan ödmjukt böja sig under den högre viljan, som man en gång sjelfvilligt underkastat sig genom sitt ja i brudstolen — den pregeln skulle ©tvifvelaktigt inom kort undanskymma äktenskapets ursprungliga helgd och betydelse, samt bana vägen för det s. k. civila äktenskapet, Bih. till B.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 A/d. 20 Bäft. 2 10 Lag-Utskottets Utlåtande JW 48. hvilket dock Utskottet säkerligen icke nu åsyftar.
Visserligen se vi olyckliga äktenskap och mycket elände, som flyter ur den pölen; visserligen äro de många, som mäste bära långa, djupa och bittra lidanden för ett olyckligt äktenskaps skull; kanske icke sä få. eller de fleste hafva sjelfve ursprungligen mer eller mindre del deri genom sitt eget förvållande, men låt vara, att några eller många äro alldeles oskyldiga dertill — är det väl sä ovanligt att den ena menniskan får oskyldigt lida för den andras ondska och hjertås hårdhets skull? förekommer ej det i det dagligapifvets förhållanden?
och hvar finnes den lag, som kan förekomma det onda?
Den enskildes rätt är stor och helig, men det allmännas, samhällets, är större och heligare.
Individen måste underordna sitt välbefinnande under det allmännas.
En lag, som skulle gynna den enskilde på samhällets bekostnad, är naturligtvis förderflig för detta, men blifver det ock inom kort för den enskilde, om han ock till en tid kan sola sig i dess skydd.
Betraktar jag det gjorda lagförslaget, sådant som det här föreligger, i dess egen syftning, kan jag ej undgå att anmärka de inkonseqvenser, som jag der tror mig hafva funnit.
Utom — hvad som redan blifvit anfördt — att det bibehåller åt Konungen pröfningsrätten i äktenskapsmål, som, derest de skulle pä enkel rättsväg afgöras, i de flesta fall voro så enkla, att de kunde utan ens parternas personliga inställelse varda afdömde, men hänvisar till domstol mål, som näppeligen der torde kunna i vanlig rättegångsordning utredas, vill samma förslag, som dock tydligen åsyftar att underlätta äktenskapsskilnad samt ej vill veta af någon osämja inom äktenskapet, dock inskränka domstols rätt att lossa det olyckliga bandet, då domstolen nemligen, mot den oskyldiga makans bestridande, icke får bevilja skilnad åt den, som bevisligen sjelf vållat den uppkomna osämjan; men dä gör lagen ju äktenskapet till en s. k. straffanstalt, kanske äfven för den makan, som anses vara oskyldig, men icke finner sig vid att medgifva skilnad, åtminstone för den skyldige, som likväl gjort och fortfarande gör allt det onda, han förmår, för att bevisa sig förtjent af den förmånen att varda qvitt sin olyckliga maka.
Föga mindre inkonseqvent synes det mig, att i ett förslag af detta syfte finna bestämd en godtycklig terminus, inom hvilken de olyckliga makarna skola anmäla sig hos domstol för att få skilnad, med påföljd att annars nödgas ytterligare lefva ett eller annat är tillsammans under hat och bitterhet, medan de ånyo genomgå varningsgraderna.
Med hvilken grämelse skall icke den uppretade makan efter något nytt uppträde på det nya årets första dag tänka: ack, att jag ej begärde skilnad i går!
En ytterligare inkonseqvens — och ingalunda den minsta — möter mig i detta förslag, som uppenbarligen afser att skydda de makar, som förmena sig vara oskyldigt lidande.
Utskottet, som sjelfmant påtagit sig att föreslå ändringar i de för sådana fall gällande författningar, har i sitt förslag bibehållit stadgandet oförändradt, att, innan skilnad får beviljas, de oeniga makarne skola hafva undergått ”de varningsgrader, som i Giftermåls-balken 14 Kap. t § sagde äro”.
Till dessa varningsgradcr hörer, bland annat, att sådane makar skola 2:ne särskilda gånger af domstol bötfällas.
Och detta bötesstraff vill Utskottet skola fortfarande tillämpas, oaktadt det uppenbarligen icke kan lända till förbättring, men väl till förbittring, och det drabbar i flesta fall den oskyldiga makan lika om ej värre än den skyldige, ehuruväl det heter, att böterna skola utgå af den brottsliges lott i boet.
Skulle någorstädes ändring ske, hade den väl här varit på sin plats, och troligtvis hade ingen motsatt sig.
Lag-Vtskottets Utlåtande JV& 48. 11 Dessutom tillåter jag mig anmärka, att förslaget sjelft tyckes i sin egen syftning icke vara rätt ändamålsenligt.
Under antagande, att detta syfte är underlättnad och påskyndande af äktenskapsskilnad, torde detta icke så lätt vinnas, just derföre att målet skall af underrätt behandlas.
Ilär kan blifva besvär, vad, återförvisning, nytt vittnesförhör ny dom o. s. v. i den långa följd, som vår rättegångsordning utstakar.
Och att sådant icke är otroligt, följer deraf, att, då domstol skall döma till skilnad, måste deno ock i ett sammanhang afdöma frågor om ersättningsanspråk, underhåll o. s. v.
Åratal kunna åtgå. innan ett sådant mål blifver slutligen afgjordt och skilnad verkligen vunnen.
Men under den tiden skola makarne fortsätta det olyckliga äktenskapet och således vara qvar i straffanstalten.
Hade målet om äktenskapsskilnaden i stället gått till Konungens afgörande, så hade den frågan för sig blifvit afgjord, och tvisten om ersättning och sådant mera fått i laga ordning utföras, men de olycklige makarne emellertid varit skiljde.
På dessa och många flera grunder, som jag icke anser nödiga att anföra, har jag allsicke kunnat instämma i det förslag, som Utskottets majoritet nu uppgjort, utan anser, att
Utskottet hade bort vidblifva sitt förut fattade beslut, och förnya sin hemställan, att ifrågavarande motion icke måtte tiil någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Slutligen anser jag mig skyldig anhålla om ursäkt för min vidlyftighet, hvilken var desto mera öfverflödig i ett ämne, om hvilket så mycket ypperligt blifvit både taladt och skrifve!, och ännu mer, da jag kanske icke i hufvudsaken anfört annat, än hvad andra reservanter, mig ovetande, sagt eller ämnat säga; men särskilda omständigheter hafva vållat, att jag i stor hast mäste nedskrifva denna reservation, och derföre kunde den icke blifva — kortare.” Herr Carlén, med hvilken Herr Lemchen förenade sig, ansåg, att Utskottet bort till antagande af Rikets Ständer framställa ett så lydande förslag: ”Med ändring af hvad Kongl. Förordningen den 27 April 1810 stadgar derom, att, när sådana anledningar till skilnad i äktenskap sig förete, som att endera makan beträdes med våldsamt sinnelag eller en sådan stridighet i lynne och tänkesätt hos begge makarna sig yppar, som, under beständiga tillfällen till utbrott, slutligen öfvergår till afsky och hat, ansökning om äktenskapsskilnad skall ingifvas till Kongl. Maj:t, för att beslut derom i Stats-Råd fatta, förordnas att dylik ansökning skall ingifvas till vederbörlig domstol, som har att, sedan bevis blifvit företedt om undergångna sådana varningsgrader, som 14 Kapitlet 1 § Giftermåls-balken anvisar, frågan om äktenskapsskilnaden i laga ordning upptaga och pröfva.” STOCKHOLM, tryckt rios a. l. norman, 1863.
Lag-Utskottets Memorial JVt 49. 1 N:o 49.
Ank. till Eip.-Utsk. den 12 Aug. 1863, kl. 10 f. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande Jå 33, öfver väckta motioner om förändring i stadgandena angående giftomannarätt.
Högvördiga Preste-Ståndet har, till förnyad behandling af Utskottet, återförvisat den fråga, som genom berörda betänkande blifvit besvarad.
Men då de öfriga Riks-Stånden omedelbart i frågan beslutat samt af dem Högloft.
Ridderskapet och Adeln afslagit den af Utskottet föreslagna inskränkning i giftomannarätten, men densamma blifvit af Vällofl.
Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet bifallen, finner sig Utskottet, vid jemförelse af föreskrifterna i 49 och 73 §§ af Riksdags-Ordningen, icke kunna i frågans närvarande skick vidtaga någon åtgärd för sammanjemkning af inom RiksStånden yppade skiljaktiga meningar; hvadan Utskottet får, med anmälan om detta förhållande, öfverlemna frågan till Högvördiga Preste-Ståndet för att dermed vidare i grundlagsenlig ordning förfara.
Re servation: af Herr Doktor Forssell: »Då af den i Högv.
Preste-Ståndet förda och i LagUtskottet upplästa diskussionen öfver samma Utskotts Betänkande M 33, i anledning af väckta motioner om förändring i allmänna lagens stadganden Bih. till R.
Prot. 1864 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 21 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Memorial M 49. angående giftomannarätt, det tydeligen framgår, att återremissen inom bemälda Riks-Stånd varit yrkad och bifallen endast i den syftning, att Utskottet, vid förnyad pröfning af frågan, måtte uppgöra och framlägga ett sådant förslag till ändring i Giftermålsbalken, hvarigenom det nu varande stora antalet af bestämmelser om giftomän för mö kunde skäligen inskränkas, utan att dock hela giftomannarätten komme att uppliäfvas, samt då det torde få antagas, att de båda resp. Riks-Stånd, nemligen Borgare- och Bonde-Stånden, hvilka för deras del godkänt Utskottets förra, i en alltför liberal anda affattade förslag, likväl, sedan samma förslag blifvit af Högloft.
Ridderskapet och Adeln afslaget, möjligen skulle kunna, för sakens befrämjande, finna skäligt att frångå sina förut fattade beslut och omfatta ett mindre radikalt och omstörtande lagförslag, åsyftande blott en inskränkning i den nu öfver höfvan utsträckta giftomannarätten; så har jag ansett Lag-Utskottet, vid behandlingen af Preste-Ståndets återremiss af frågan, denna gång hafva bort till Rikets Högloft.
Ständer afgifva ett nytt och från hittills varande förhållanden och lagbestämmelser mindre afvikande förslag, än det förra, för hvilket ingen utsigt finnes till framgång.
Lag-Utskottet hade nemligen, enligt mitt yrkande, bort samtliga Riks-Stånden underställa följande:
Med ändring af hvad i lag och särskilda författningar finnes stadgadt angående giftomans inseende öfver mö, förordnas som följer: Giftermåls-Balkens 1 Kap. 2 § skall ega denna lydelse:
Fader är sin dotters giftoman och moder må dertill råd gifva.
Ar fader död: då är moder giftoman.
Åro , dessa ej till, stånde ogift qvinna, efter fyllda 25 år, ej under någon giftoman; men för ogift fader- och moderlös qvinna, ifrån 15 till och med 25 år, förordne Rätten giftoman.
Giftermäls-Balkens 6 Kap. 4 § erhåller följande lydelse:
Nu kan så hända, att fader eller moder, eller af Rätten förordnad giftoman, hindrar det giftermål, som lagligen sökes: pröfve då domaren om skäl dertill är.
Gör förordnad giftoman det för egen nytta eller annan sådan orsak: bote femtio daler och rätte upp all skada och kostnad.
Lag-Utskottets Betänkande J\s 50.
3 Härjemte hemställes: att Rikets Ständer för sin del förklara: dels att Giftermåls-Balkens 1 Kap. 3 och 4 §§ samt 6 Kap. 3 § komma att upphäfvas och ur lagen utgå; dels att igenom ofvanberörda förslag till ändring och upphäfvande af nämnde §§ i Giftermåls-Balken ej sker någon ändring i hvad lagen uti samma Balks 2 Kap. 10 §, 3 Kap. 10 § samt 6 Kap. 1 och 2 §§ stadga.
Hvarförutan föreslås: att hvad i 29 punkten af Ridder,skåpet och Adelns privilegier, af den 16 Oktober 1723, finnes häremot stridande, måtte, såsom en privilegiifråga, få bero på samtliga Riks-Ståndens bifallande beslut.» N:o 50.
Ank. till Exp.-Utsk. den 12 Aug. 1863, kl. 10 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om utsträckning af tiden, inom hvilken Underrätts s. k. småprotokoll skola till Hofrätt insändas.
Jemlikt 28 § i Kongl Förordningen angående inteckning i fast egendom, den 13 Juli 1818, åligger ej mindre häradshöfding, sedan han hvarje gång om året hållit ting i sitt häradshöfdingedöme, att inom en månad derefter till Hofrätten insända protokollen i alla de mål, som i 27 § af samma förordning nämnde äro, eller de, som angå inteckningar, uppbud och lagfarter, äktenskapsförord samt förmyndares förordnande, vid bot tre daler för hvar dag han uteblifver, vare sig med ettdera af dessa protokoll eller alla, än äfven Rådstufvurätt att göra det för hvar månad inom fjorton 4 Lag-Utskottets Betänkande M 50. dagar derefter
Tid lika bot; och genom Kongl. Cirkulärbrefvet den 11 Februari 1847 är skyldighet stadgad för domare å landet och Rådstufvurätt i stad att till Hofrätten insända protokoll angående bouppteckningar, morgongåfvobref samt afhandlingar om lösöreköp inom enahanda tid och vid enahanda påföljd, som i afseende på intecknings- och lagfartsprotokoll finnes bestämd.
Nu har uti en inom Vällofl.
Borgare-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion (Jfå 179) Herr Lemchen föreslagit den förändring i Kongl. Förordningen den 13 Juli 1818 och Kongl. Cirkulärbrefvet den 11 Februari 1847, att tiden inom hvilken omförmälde protokoll skola vara till Hofrätt insända, må bestämmas för häradshöfding till tre månader efter hvarje gång han hållit ting i sitt liäradshöfdingedöme och för Rådstufvurätt till slutet af den månaden näst efter den, under hvilken protokollen blifvit förda.
Till stöd för den föreslagna förändringen har motionären hufvudsakligen åberopat, hurusom dels efter tillkomsten af de i förevarande hänseende gällande föreskrifter de till ifrågakomne protokoll hörande ärenden i hög grad tilltagit, ja mångdubblats, dels i många domsagor den sed vunnit insteg, att å den dag, då ting afslutades, en mängd handlingar inlemnades, för hvilkas expedierande en icke kort tid åtginge, dels domhafvande i sednare tider erhållit ett tidsödande bestyr för lättande af kontrollen öfver handlingarnes kartering och dels svårighet på många ställen mötte att få biträde till protokollens renskrifning, samt att i följd af detta allt den för protokollens insändande stadgade tid numera i allmänhet blifvit för kort.
Erfarenheten vitsordar detta förhållande.
Sålunda hafva Rikets Hofrätter ganska ofta sett sig föranlåtne att bevilja vederbörande domhafvande någon tids anstånd med fullgörande af ifrågavarande skyldighet
Då så är och då genom den föreslagna tidsutsträckningen någon olägenhet icke synes kunna uppkomma, tvekar Utskottet icke att understödja motionärens förslag härutinnan; och enär, på sätt det anförda innehållet af Kongl. Cirkulärbrefvet den 11 Februari 1847 utvisar, detta bref i afseende å tiden för insändande af protokoll angående bouppteckningar, morgongåfvobref och afhandlingar om lösöreköp endast hänvisar till hvad om intecknings- och lagfartsprotokoll finnes stadgadt och detta stadgande förekommer i de två första momenten af 28 § i Kongl.
Förordningen den 13 Juli 1818, anser Utskottet motionärens syfte lämpligast uppnås genom en förändrad lydelse af samma två moment.
Utskottet får alltså vördsamt hemställa: Lag-Utskottets Betänkande M 51. 5 att Rikets Ständers ville för sin del besluta en författning af detta innehåll: »Med ändring af de två första momenten af Kongl.
Förordningen angående inteckning i fast egendom, den 13 Juli 1818, förordnas, att desamma skola erhålla följande lydelse:
Sedan häradshöfding hvarje gång om året hållit ting i sitt häradshöfdingedöme, sände han in till Hofrätten, innan tre månader derefter, protokollerna i alla de mål, som i 27 § nämnde äro, vid bot tre daler för hvar dag han uteblifver, vare sig med ettdera af dessa protokoller eller med dem alla.
Rådstufvurätt gore det för hvar månad inom utgången af nästa månad derefter, vid lika bot.» Stockholm den 8 Augusti 1863.
Herr Henschen har anmält, att han icke deltagit i ärendets afgörande.
N:o öl.
Ank. till Exp.-Utsk. den 12 Aug. 1863, kl. JO f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om bestämmande af tid för klander emot till- eller afträdes-liusesyn ä kronojord.
Genom Kongl. Förordningen den 6 Februari 1849 är följande stadgande meddeladt: »Då, med anledning af 27 Kap.
Byggningabalken, till- eller afträdesliusesyn blifvit emellan enskild jordegare och landbo af två nämndemän i behörig ordning förrättad, åligge den, som med förrättningen är missnöjd, att inom tre månader, sedan han af syne-instrumentet erhållit del, stämma 6 Lag-Utskottets Betänkande M 51. vederparten till Rätten in.
Försummas det, vare synen gällande; dock skall i syne-instrumentet tydlig hänvisning lemnäs om hvad den missnöjde sålunda har att iakttaga för klandertalans anställande.»
Denna författning har, såsom dess innehåll tydligt utmärker, afseende endast på förhållandet emellan enskild jordegare och hans landbo.
I fråga åter om de till- eller afträdes-husesyner, som å kronohemman och andra kronolägenheter jemlikt 27 Kap. 1 § Byggninga-balken förrättas af kronofogde eller länsman med två nämndemän för bestämmande, huru åboen under sin besittningstid har byggt och häfdat, och hvilka syner på grund af 2 § samma Kapitel skola af Häradsrätten pröfvas, finnes någon tid icke utsatt, hvarinom missnöje skall hos Rätten fullföljas, för att komma under pröfning.
Men den ordning och säkerhet i förhållandet emellan enskild jordegare och hans landbo, som med den i 1849 års förordning för klandertalans anställande införda tidsbestämmelse åsyftades och äfven vunnits, torde vara icke mindre önskvärd i afseende å till- och afträdes-husesyner emellan kronan och dess åboer.
Sådan förrättning skall nemligen enligt 7 § i åberopade Kap. tjena till bevis om åboens skyldigheter vid jordens afträdande; och det är derföre af synnerlig vigt, att i lagen någon viss tid angifves, efter hvars förlopp förrättningen, då den af endera kontrahenten emot den andra åberopas, skall dem emellan ovilkorligen lända till efterrättelse.