Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och ju längre han gick och ju längre han kom, dess närmare kom den, dess fylligare blef den, dess starkare grep den; den blef ett med landskapet, den blef ett med honom sjelf; den var dager og silhouettlinier, den var höst- och aftontystnaden; och den klang upp ur jorden under hans egna fotsteg, der han liksom i en halfsömn vandrade utåt vägarne, och lade stål och vingar inunder; och hela den öfriga verkligheten spelades och spolades bort af denna ena och enda sjungande ton af dröm.
Blott långt bakom honom, någonstädes bakom ett skumt fönster i ett litet hus vid en trång gata inne i en stor stad, stod en kvinna med en gestalt som af ett ungt rå och pressade ett litet ovalt ansigte tätt mot rutan och såg efter den bortdragande med två stora ljusbruna ögon ....
Skymningen föll på, det blef kallt med ens, och vägen begynte frysa till.
När han kom tillbaka efter sin vandring, stod staden sedan länge i ljus.
På byrån var der tomt och mörkt; ute i tryckeriet klipprade och klapprade det flitigt; och inne i hans eget rum sken det från en brasa.
Framför brasan, halft i skumrasket, satt en man, med cylindern på, orörlig, stum, och stirrande in i den; ansigtsprofilen och den höga hatten tecknade sig i ett groteskt skuggspel borta å den upplysta väggen, – det var Nisse.
«Go kväll,» helsade redaktören och blef stående framför honom.
Men Nisse satt orörlig som förr och svarade icke.
Redaktören gick ett par slag fram och tillbaka, gjorde sig ett ärende hit och ett ärende dit; stälde sig derpå hän vid kakelugnen och väntade.
Men Nisse satt bara och stirrade in i elden; man skulle kunnat tro, att det var en död man, som satt derinne i halfdunklet, – sutit der och stirrat in i brasan, och dött, och blifvit sittande ...
«Hvad går åt dig?» sporde redaktören hastigt, halft otåligt, halft ohygglig till mods.
«Spleen,» sade Nisse sakta.
«Spleen, ja; spleen!
Ja, det vet du inte hvad det är, pojke.
Men lägg du in i den morn- och aftonbön, som jag antar du ännu som en snäll mors gosse beder, en passus, att vår herre inte måtte hemsöka dig med spleen.
Ty ser du: spleen, – det är helvetet på jorden.
Du tänker på din längtan, kan jag tro, på minnena och på all den andra könsmelankolien, och säger att du vet hvad spleen är.
Det är alltsammans barnsjukdomar bara; knep i magen; o. s. v.
Men spleen det är något annat.
Spleen är nemligen spleen; det som bara kan definiras med sig sjelf och som man derför aldrig kan få tag i.
Kanske fiskarne, när dammen tappats ut och blott en liten pöl är kvar och de stå der sammanpressade, ha en liten fiskblodssval känning af hvad spleen är.
Du har det i alla fall inte.
Men det vore skönt att kunna ta hela detta satans ruttna jordägg, som någon osynlig höna nu legat på i så många tusen år utan att ens kunna kläcka ut en ordinär kyckling derur, – ta det i sin hand och smita det i himmelväggen, så att det sa smack efter det!»
Nisse fortfor ännu en lång stund att mumla något obegripligt hän för sig sjelf, medan han satt der orörlig som förr och stirrade in i brasan, der vedstyckena blefvo svarta och röda.
Omsider tystnade äfven hans stämma; och han satt der ånyo som en dunkel vålnad inne i det tätnande skumrasket.
Redaktören hade tagit en stol och slagit sig ned äfven han framför brasan; och så blefvo de sittande der midt emot hvarandra begge två, stumma och orörliga, de visste sjelfve ej af hur länge, hvar och en i sina tankar .....
«Jag känner det också tungt,» sade redaktören.
«Och på sista tiden allt oftare.»
Nisse reagerade inte.
«Men der är den skilnad,» fortsatte redaktören, «att jag vet och kan säga, hvad det är som trycker mig.»
«Det är det att jag inte är tillfreds med mig sjelf mer.»
«Rä rä ... hm ...»
«Det är det med Agda.»
Så–å.»
«Ja, jag handlar inte rätt mot henne.»
«Tala tydligare!»
«Det är dock ett menniskolif, som man håller i sin hand, – en sådan der ung och värnlös flicka.»
«Hon är inte värnlös, så länge hon har mig.»
«Ja, du ja!
Har inte just du din dryga andel kanske i att det kommit som det kommit?»
«Det som jag har gjort, det tar jag på mig.
Stå du för hvad du har gjort!
Och är du för knäsvag till att kunna det, så kan du förresten också gerna lägga alltsammans öfver på mina skuldror.
Det blir Nisse Svensson inte kutryggig af, inför sina medmenniskor.»
«Du är hård, Nisse; men jag är vek,» sade redaktören sorgset.
«Sa’ du det!»
Redaktören studsade vid stämman, – den var ny för honom hos Nisse.
Men han fick ingen tid till undran, ty Nisse fortsatte.
«Hör nu, redaktör,» sade han, «nu ska jag berätta nånting för dig.
Efter det ska vi kanske förstå oss bättre.
När jag den der kvällen, du mins, då jag för första gången förde dig och Agda samman, kom tillbaka hem med henne, så följde jag med henne ända upp på kvisten, der de bo, för att se, hur det såg ut der så dags på dygnet.
Rundt omkring lågo ungarne och sofvo huller om buller; och vid bordet satt det svinet till far och drack bränvin med ett par andra sjåare.
De var fulla som alikor; och det stank bra; och jag såg på hans ögon, att han var upplagd till att prygla, när jag gått min väg.
Jag stod en stund och tittade på svineriet och lät sjåarne blänga.
Kom, Agda, sade jag; och gick ut med henne.
Men då jag hörde, att gubben välte stolen och kom efter, gick jag tillbaka in igen.
Tösen blir här, sa han.
Nej, sa jag, hon går med mig.
Törs jag fråga herrn, hvem som är hennes far, sa han; herrn eller jag?
Prata inte smörja, sa jag; och ville gå.
Men gubben kom efter.
Tror herrn kanske, att han kan ta en af mina flickor med sig midt för min egen näsa, hva’?
Men då blef jag arg, och vände mig om, och stälde mig upp framför djuret, och tittade honom stinnt in i de röda ögonen, kaflade upp rockärmarne ett tag, talade och sade:
Hör nu, för det första har jag ett par rätt bra armar, som ni gerna kan få se.
Dem brukar jag emellertid bara i de fall, när det skulle falla någon in att betvifla, att Nisse Svensson är en hederlig karl.
– Djuret gapade, som en sutare på landbacken, och gick stilla tillbaka till sina commilitoner; och jag tog flickan två trappor ner till mig i min ungkarlsbostad.
Och der stälde jag min stora skärm framför soffan, gaf henne lakan och filtar, sade godnatt och kröp ner i min egen bås.
Och så sofvo vi båda två fast och godt, tills vi stego upp igen.»
Nisse hostade lite, satt en stund tyst och stirrade in i glöderna, samt fortsatte:
«Nå; samma dag redan hade jag ett längre samtal med gubben, hvars enskildheter inte höra hit, men hvaraf slutresultatet blef, att jag inträdde i hans rättigheter och skyldigheter gent emot flickan.
Alltså: hvad jag i denna ställning har gjort, det står jag för; men ännu ett: den som, hvem helst det vara må, som handlar mot min tös som en lus, den knäcker jag på min nagel.
Sa’ Nisse Svensson!»
Det blef ett ögonblick så tyst som i grafven; blott glöderna föllo samman med fina, bristande ljud.
«Der är ännu ett,» sade omsider redaktören, – han skälfde på målet.
«Det kommer upp i mig från tid till tid; och på sista tiden allt oftare.
Der är nånting skeft i mitt lif.
Jag vet sjelf inte, hur det gått till; men mitt lefverne som menniska har format sig stick i stäf mot ... mot ... ja mot allt hvad jag tänkt och trott mig till.
Jag har ingen rigtig frid i mig; jag känner mig, som om jag brutit min lofven som man i ledet i tidskampen.
Du förstår, hvad jag menar, Nisse!»
Nisse grymtade förstående och spottade rakt in i brasan, så att det fräste ondsint till i de slocknande glöderna.
«Det var sannt,» sade han, «ett glömde jag att berätta, som också hände den der kvällen.
Det var när jag stod och klädde af mig; vet du hvad jag såg?
Ja, det är djefligt besynnerligt och låter otroligt; men sannt är det.
Jo, jag såg – det kan naturligtvis inte ha varit annat än en syn; men det var ta mig fan lifslefvande alltsammans.
Jo, jag såg två bleka ansigten, tryckta alldeles flata mot den svarta rutan.
Och vet du hvem det var?
Jo, gamla bekanta.
Fru Amnell och mor Per Lars.
Det var likväl bara ett enda litet ögonblick, ty jag stod just i begrepp med att ömsa skjorta och var således tvungen att vända baksidan till.»
Några dagar senare inträdde Nisse Svensson på en mycket ovanlig tid å «Landtmannabladets» byrå.
Med pelskragen upp öfver öronen och cylindern ned i pannan satte han sig hän till skrifbordet, der redaktören arbetade på sin ledare.
«Hvad nytt?» sporde han.
Redaktören skelade öfver till honom: – tonen var misstänkt.
Han mötte en sammanknipen mun och ett par små grå genomborrande ögon och ett särdeles välbelåtet ansigte.
«Hvad skulle väl det vara?» svarade han ovilligt och vände sig bort, – han hade sett nog för att vara på det rena med, att Nisse satt inne med något prima otrefligt.
Nisse grinade vänligt och medgifvande.
«Nej, det har du rätt i.
Det är knalt med nyheter här i landet.
Som jag alltid sagt: det kommer af mjölet.
Man äter mjöl; man andas mjöl; man talar mjöl.
Allt ät mjöl.
Hjernorna inkrusteras i mjöldeg; fötterna fastna i mjölälta; allt står stilla; intet rör sig, utom mjölet som yr öfver landet, så att man intet ser och intet hör.
Och ändå ska en reporter lefva!»
Nisse skrattade bittert; och teg.
Redaktören låtsade arbeta och icke ha skänkt pratet en enda tanke; men han satt och väntade på mer.
Han visste ju, att det der var alltsammans bara preludier.
Då ingenting mer kom, gjorde han en nervös gest.
«Ah, seså,» utbrast han förargad, «gör dig nu inte till, utan fram med din anka!»
Nisse öppnade ena handen och vecklade långsamt upp en papperslapp.
«Med nöje,» sade han lugnt.
«Hon är särskildt tillredd för dig.
Alltså: väl bekomme!»
Nisse gjorde en liten paus, lade sig med begge armbågarne fram öfver bordet, sköt cylindern bakut i nacken, gjorde åter en liten paus, grinade ett tag, lade derpå plötsligt ansigtet i högtidliga veck och föredrog i en monoton och vigtig läston:
«I dagens nummer af «Skånska Kuriren» kommer en notis som lyder så här:
Våra protektionister.
Enligt hvad vi ur tillförlitligaste källa erfara, torde det bland tullskyddets vänner i våra bygder länge smärtsamt kända behofvet af ett större organ nu vara på god väg att bli fyldt.
Ifriga underhandlingar i detta syfte pågå sedan någon tid tillbaka inom inflytelserika kretsar såväl i de sydskånska städerna som ute å landsbygden.
Det lär vara afsigten att inköpa den här utkommande protektionistiska men i öfrigt starkt frisinnade hvarannandagstidningen «Landtmannabladet» samt ändra densamma till daglig.
Planen torde med allra snaraste komma att realiseras; man vill starta med den nya dagliga tidningen redan till nyåret.»
Nisse tystnade här tvärt och blef sittande i låtsad eftertänksamhet att stirra på det märkvärdiga papperet, som om han invärtes hörde ännu mycket mer.
Derpå öfvertygade han sig med en hastig fjerdedels blick om, att redaktören satt komplett handfallen, drog cylindern dystert djupt ned i pannan och reste sig i en ohygglig ordlöshet.
«Derom har jag ingenting hört,» kom det andlöst från redaktören.
«Det betviflar jag inte,» svarade Nisse.
«Du har ju mjöl i öronen.»
«Skulle du inte misstaga dig?»
«Nisse Svensson misstager sig öfverhufvudtaget icke.
Nisse seglade ut med händerna i fickorna och käppen rakt upp och ned inne i armhålan.
Det varade icke mer än ytterligare ett par dagar, innan redaktören ånyo såg
Nisse på en ytterst ovanlig tid träda in å «Landtmannabladets» byrå, – med dubbelt sammanknipen mun samt en så hård, belåten min, att det gick kallt igenom redaktören.
«Ingenting hört?» sporde
Nisse och vände lyssnande örat till.
– I afton bringar «Skånska Kuriren» följande:
I anslutning till vår notis af i förrgårs kunna vi nu meddela, att ett upprop i dagarne utfärdas, hvari intressenterna för upprättande af en daglig protektionistisk tidning här på platsen kallas till allmänt sammanträde.
Med kännedom om inbjudarnes namn anse vi företaget ekonomiskt allaredan nu vara en fait accompli.
Deremot ha vi svårt för att finna något samband mellan pluraliteten af dessa namn och «Landtmannabladets» utprägladt frisinnade traditioner och kunna icke förstå, huru de begge skola kunna trifvas under det gemensamma taket af den nya dagliga tidningen, ehuru vi alltjemt fråga oss, hvarför vår i kompromissande så öfverlägsna tid icke skulle kunna med lätt och gratiös hand utföra äfven det konststycket att framställa en paradisisk modus vivendi mellan hund och katt och mellan räf och höna.
Att «Landtmannabladets» högt aktade intressenter, – det vill på visst sätt och i ideellare mening säga länets hela upplysta hemmansegarestånd –, skulle kunna betrakta «programmet» såsom «det som man ger med på köpet», vilja vi näppeligen tro.
En dylik krass och ovärdig uppfattning af vår sjelfmedvetna och stolta allmoge kan som bekant numera göra sig gällande blott inom kretsar, der man icke känner den verkliga nutida bonden, särskildt sådan som han framgått under folkhögskolans bildande inflytelse.
Desto anmärkningsvärdare är det, att den vida öfvervägande delen af inbjudarne tillhör just dessa kretsar.
Hä!»
Nisse såg upp.
Redaktören satt blek och stilla och svarslös.
«Ja,» sade han slutligen med upprörd stämma, «om det bara fins så mycket som en skymt af sanning i allt detta, så ... ja så vet jag inte hvad det är.»
«Det är skoj, min son,» svarade Nisse mildt. «Vanligt hederligt menskligt skoj.
– Och det är du, som blir dragen vid näsan naturligtvis ...
Jag kan också meddela dig, att den ene af inbjudarne är ingen mer eller mindre än allas vår vän Per Larsson i Refvie.»
Redaktörens ansigte klarnade plötsligt upp.
«Nå så,» sade han, andades upp och log. «Det kunde jag nog tänka.
Då är visst också allt i god ordning.
Den mannen, ska nog hålla ryggen rak; och det behöfs bara, att en som han håller ryggen rak ... för de många som stå bakom honom ...»
«Håll du sjelf ryggen rak,» afbröt Nisse kärft och reste sig.
«Och vrövla inte!»
Redaktören satte sig att vänta.
Han sade sig sjelf med ett smil, att han befunne sig i fullkomligaste lugn; men inom honom satt en oro och gnagde.
Han kände sig kränkt öfver att intet meddelande i saken stäldes till honom, «Landtmannabladets» redaktör ..., och gjorde sig icke reda för, att kunde han känna sig kränkt deröfver, så måste dock något finnas, som gåfve anledning dertill, – Nisses ord, eller egen omedveten misstro, eller hvad det kunde vara.
Han rätade rygg, och slöt sig i stolt envishet inom sig sjelf, och väntade: – han skulle inte visa sig angelägen!
Och för hvar dag som gick blef han kränktare; och slutnare ...
Men då inträdde en dag på byrån tvenne herrar, hvilkas åsyn kom redaktören att eftertänksamt studsa.
Sådana företeelser hade dittills aldrig varit synliga i «Landtmannabladets» lokaler.
Den ene var en akademidocent, som sökte påskynda sin karriär genom att utanför sitt lärdomsfack i dilettantisk brutalitet racka ned på allt ungt och djerft vid universitetet och i landet och som redaktören en gång illa nagelfarit i sitt blad såsom en typ; den andre en af länets största jordpatroner, hvilken ännu för ett par månader sedan haft en stygg historia med misshandel af en tjenare och som redaktören dervid svurit hämd i sitt demokratiska hjerta och uppfört å «Landtmannabladets» svarta tafla till framtida behandling.
De begge herrarne helsade flygtigt med en sned blick samt förklarade, utan att presentera sig, att de hade tillåtelse att taga lokalen och tryckeriet i besigtning.
Hvilket också skedde, kort och godt; hvarpå de aflägsnade sig som de kommit och utan att ha tagit den ringaste notis af redaktören.
Samma dag tog denne häst och vagn samt lät skjutsa sig ut till Refvie.
Det var en gul, ljum, kafstilla senhöstdag.
Det lilla rangliga enspännardonet skramlade långsamt utåt landsvägen; den magra och styfbenta åkarekampen var icke till att bringa ut öfver sin lunk.
Han ryckte till vid ett piskrapp och sträckte ut de reumatiska lederna till traf; men sjönk så plötsligt tillbaka i sin lunk igen.
Redaktören hade det intrycket, att djuret vaknat upp ur sömn och fallit tillbaka i sömn; hufvudet hängde slappt ned på den kniftunna halsen, och de fyra benen flyttade sig så automatiskt, att den farande ofrivilligt gäspade, när han en stund bortåt hållit ögonen fästa på dem.
Vid hans sida satt skjutspojken, stum och orörlig och bligande rakt ut framför sig, dåsigt och blindt; ögonen visserligen öppna, men de hade intet uttryck; sågo nånting gjorde de säkerligen inte; och redaktören visste inte, om inte menniskan satt der och sof med sina vidöppna ögon.
Redaktören sträckte instinktivt på sig för att inte sjelf dragas in i en innehållslös grubbeldvala; pustade hörbart, som för att med ett verkligt ljud spränga och skingra detta osynliga tunga och täta något, hvilket ville sänka sig öfver honom; samt stirrade ansträngdt ut i landskapet efter ett eller annat.
Men landskapet var som utplånadt under den enformiga gula dagern.
Det var icke blott ett skytäcke; det var icke heller helt dimma; det var en enda ogenomskinlig, ogenomtränglig gul dager.
Himmel och jord ett; inga horisonter synbara; blott här och hvar något suddigt sotsvart – en by i sin dunge; så igen bara det gula, som uppsög i sig alla färger och slätade ut alla linier.
Der halp ingenting; der fans ingenting för ögat – utom den gula obrutna dagern; der fans ingenting för örat – utom den hårdfjedrade enspännarvagnens monotona, söfvande skramlande; blickarne förlorade sig utåt, förlorade sig inåt, den tomma gula dagern bräddade själen och fyldes derinne med bilder; ut ur hjulens rullande löste sig tongångar och melodier: – redaktören satt snart äfven han med nedlutadt hufvud, som hästen, och med vidöppna ögon som ingenting sågo, liksom skjutspojken, medan det lilla skrangliga enspännardonet likt ett inslumradt helt långsamt och mekaniskt kröp fram långs hjulspåren.
Först då omsider det första huset i Refvie by gled förbi, vaknade han upp.
Han frös till och riste på sig, som om han sutit och verkligen sofvit; och såg sig helt yrvaken omkring, medan de körde fram å bygatan.
Hela denna verklighet med mötande menniskor och med ansigten inne bakom fönsterrutorna verkade helt olustigt på honom; och då han plötsligt kom till sig sjelf igen och erinrade sig, hvad ärende han for i och hvad som skulle komma om ett par minuter, greps han af en häftig motvilja: allt i honom stretade emot, som då man väckts ur den bästa, stärkande sömnen till en obehaglig verklighet och ännu vill inbilla sig, att denna senare blott är en ond dröm.
Utanför handelsboden å gästgifvaregårdshörnan stod handelsmannen, «den rike vejskytten»2, med magen rätt ut i en spetsig vinkel och en stor fet fläskig labb hängande ned på hvar sin sida om den.
Hans rygg var kutig af allt för mycket bockande; och på hans stora feta rödglansiga ansigte sken det uttryckslösa smil, som han under sitt långa krämarlif lett mot sina kunder och som omsider blifvit liggande kvar der nu i hans välmaktsdagar.
De små grisögonen plirade emot den förbifarande slugt och slött.
Först då redaktören bekant och höfligt helsade – mannen var en af «Landtmannabladets» äldsta och trognaste annonsörer – grep den andre till den smorda, storskärmade mössan, mekaniskt beskäftigt; han log med hela sitt stora ansigte, men redaktören blef inte ens dervid klok på, om de sluga, slöa ögonen också verkligen igenkänt någon.
Borta på trappan in till skänkrummen kommo i samma ögonblick några landtmän ut.
De blefvo stående bredbenta, stucko händerna ned i fickorna och följde under stumhet och med kritiska blickar det lilla rangliga enspännardonet, som med sin styfbent lunkande åkarekrake framför långsamt skramlade förbi der nere på landsvägen, – generande långsamt, förnam redaktören det och ryckte nervöst till, som om han derigenom skulle kunna en smula skyndsammare hinna undan hän om knuten.
Ett dunkelt och svidande groll steg upp i honom.
Något deri var väl den ingrodda instinkten att kunna fara efter egna hästar, vare sig smärta springare, som kunna sträcka ut, eller de små trinda af gammal infödingsras, hvilka lunka såsom de lunka, derför att det angår ingen, om de behaga lunka, – ingen utom dem sjelfva och deras husbonde.
Redaktören skämdes verkligen en liten smula; och det hjelpte alldeles inte, att han sade sig sjelf, att det ju vore löjligt: han skämdes ändock.
Han kände också med ens ett tomrum inom sig, en saknad efter något som han borde ha haft med sig; och han ångrade bittert, att han inte tagit Nisse med sig på denna färd.
Om bara Nisse varit med!
Hvarför hade han inte tagit Nisse med!
Och som om någon hört denna tysta bön och villfarit den på ett annat sätt än redaktören sjelf tänkt sig saken: – han satt der i det eländiga vagnsskrället med den mekaniskt lunkande åkarekampen och den halfsofvande skjutspojken och stirrade ut i detta landskap, som blott var ett enda tomt och dimgult ingenting, – satt der och stirrade med ögon, som halft voro hans men också, utan att han sjelf var medveten derom, halft voro Nisses, samt med ett växande sarkastiskt groll, som hade Nisses anda farit efter och in i honom.
De lemnade det sista huset i den stora slättbyn bakom sig; och landsvägen snodde sig åter framför dem ut öfver slätten i sakta bugter och tvära krökar, – ett band af lågstammiga, höströda pilar, hvilket förlorade sig inne i det gula töcknet.
Blott gårdarne lågo ännu tätt om tätt långs utmed vägen, nu en till höger, nu en till venster; en tupp stod uppe på en köksmödding och gol eftermiddagssömnigt ut i den stilla dagen; eller redaktören kunde genom porten blicka in på en gårdsplats, der en hund låg utsträckt framför sitt bo med hufvudet öfver framtassarne och lyfte på ögonlocken, då åkdonet for förbi nere på vägen, men inte gat taga vidare notis om saken.
I en och annan köksdörr skymtade ett fruntimmer fram, tittade likgiltigt efter dem och försvann igen in i huset; annars var icke ett lefvande väsen att se; det var som om allt, både menniskor och fä, hölle middagslur.
Det tyngde på ögonlocken; det sjöng i öronen; det slaknade och slappnade rundt i kroppen; underkäken drogs långsamt nedåt: – redaktören gäspade tungt och länge.
Han grep sig i det; och bröt plötsligt af.
Vagnen for just förbi ett långt stengärde utmed en trädgård; och inne bland de kala fruktträden stod en ung flicka och blickade efter den.
Redaktörens tankar blefvo efter, medan vagnen for vidare med honom sjelf, – blefvo kvar i den der trädgården.
Den unga flickan hade gått in i huset; och han såg sig sjelf stå ensam tillbaka under ett gammalt päronträd och stirra hän mot den långa hvita längan med de gröna fönsterposterna, på dörren, genom hvilken hon försvunnit, och på de små skumma rutorna, bakom hvilka man ingenting kunde skönja utom de hvita tvärgardinerna.
Men han såg ju ändock på sätt och vis mera med sitt inre öga; han visste ju precis hur det såg ut derinne, som om han varit son på stället just i denna gård eller en nära slägting, som gått der dagligen ut och in och kände alltsammans ut och in.
Och deraf kom det sig, att han, den ensamme mannen der under päronträdet, kände sig så vek och varm om hjertat och så helt försjunken i denna inre syn, att den andre, han som satt der i vagnen, när denna gjorde en tvär vändning från stora landsvägen in på en sidoväg och en annan gård, känd äfven den, tecknade sig der framme inne i dimman, plötsligt strök sig ned öfver ansigtet och blickade ut framför sig med ögon, som fyllas af dag efter att ha varit dunkla af dröm.
Der kom med ens lif i skjutspojken, nu när de nalkades målet.
Han hifvade ut med armen, slog smäll, gaf kraken en på lårbenet samt ryckte i tömmarne: – han ville med heder fara in på gården.
Hästen sparkade först ilsket bakut och lade öronen bakåt, men tycktes derpå äfven han vakna upp till förståelse af situationen: satte svansen i vädret och sträckte ut i en traf, som emellertid genast öfvergick i en grotesk galopp.
På detta sätt bar det förbi drängarne, som lågo utanför gården och bäddade ned hvitkålshufvudena i jorden för vintern samt grinade utan att helsa, in igenom porten, der bandhunden uppförde en indiandans och bemödade sig att få bett i ett af de styfva hästbenen, samt med en oförvägen sväng in på gårdsplatsen, hvarest gässen, som stodo till fetes till
Mårtensdag nere i sitt hörn, helt glömde sin våta hafre vid larmet samt sjelfva förfärade gåfvo hals vid synen.
De stannade med ett ryck framför ingången.
Inne bakom rutorna skymtade och försvunno ansigten.
Om en stund kom Per Larsson ut på trappan, betänksam och med mössan på.
«Det var länge, sen vi sist såg redaktören här ute hos oss,» sade han, i det han tog gästen i hand.