Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För Konungens återställande till helsan kunna vi blott bedja; för bibehållande af våra Grundlagar i deras friskhet kunna och böra vi handla.
Det är en sådan handling, en sådan pligt jag för min ringa del nu fullgör, då jag härmed öppet röstar emot förev.de Betänk.
För min del anser jag R. o. Ad., med djupt deltagande för den smärtande anledn:n till nu förevide ärendes framställande, böra utan tvekan antaga hvad Konungen Sjelf, med instämmande af Sina lagliga Rådgifvare, föreslagit och R.
St:rs Const.Ctsk. jemväl tillstyrkt.
I motsats till den värde talare, som ansett för stor brådska vid detta tillfälle vara rådande, tror jag något upskof icke vidare böra äga rum hos R. o. Ad., lika litet som hos de öfriga Stånden, med afseende på vigten af denna frågas afgörande.
Oaktadt den Iidsutdrägt, som redan vållats genom iakttagandet af våra representativa former, en tidsutdrägt, som hos brödrarikets representation icke funnits erforderlig eller af der gällande former gjorts nödvändig samt således icke ägt rum, klandre dock ingen de mäns betänksamhet, som i en så vigtig fråga, i dunklet af våra ofullständiga, stundom otydliga och till en del mot hvarandra stridande grundlags-ggrrs stadganden, stadnat i villrådighet om det rätta, och trott sig förhindrade från att antaga detta förslag.
Men å andra sidan böra äfven vi vara fredade för tadel, vi, som hysa en motsatt åsigt, som på grund af en, efter förmåga, verkställd noggrann granskning af våra lagars innehåll, anda och mening, kommit till den slutsats, att vi böra antaga K. M:s till R.
St:r här a flå t na hemställan.
Man har i motsatt rigtning åberopat isynnerhet den 40 §:n Reg:sF:n, såsom otvifvelaktigt varande i delta afseende den väsendtligaste.
Hr Tersmeden har icke velat alt man från besagde grundlags-§:s bokstaf finge afvika ens för det vigtiga ändamålet af vidmakthållandet utaf Sveriges förening med Norrige.
Likväl måste vid hvarje lagbuds efterlöfvande alltid tillses, huru det varit tillämpadt; och man kan dervid icke neka, alt det stora, för Nordens väl och framtid så högst vigtiga syftemålet af de Skandinaviska Rikenas förbrödring, tvungit R.
St:r att icke tillämpa den 40 §:n, sådan den i Reg:sF:n är beskrifven.
Man har i dess ställe, visligen angelägen att icke träda brödrarikets af Sverige kontraktsmässigt godkända rättigheter för nära, inkallat lnterimsRegeringen på grund af JliksAktens bestämmelser i sådant hänseende.
Men nu hafva Norriges män, med ledning af RiksAkten, och under aktgifvande på dess bud, samt finnande sig af dem oförhindrade att i ämnet besluta, förklarat sig antaga den K. Propos:n i dess helhet.
Om man fortsätter granskningen af våra Svenska Grundlagar, så faller först i ögonen, att dessa våra lagars stiftare, vare sagdt med all aktning för deras vishet och förtänksamhet i öfrigt, dock hafva förbisett
Den 23 September. 303 ett fall, som i framtiden kunde inträffa och snart nog äfven yppade sig, men som då för ögonblicket icke förefanns, hvarigenom ock denna deras uraktlåtenhet förklaras, nemi. stadgandet af den plats i Regeringen, som fullmyndig Thronföljare horde intaga vid Konungs utrikes resa eller iråkade sjukdom.
Denna brist varseblefs visserligen sedermera, och det dröjde icke länge innan man sökte densamma afhjelpa, dock icke annorlunda, än genom de särskilda updrag R.
St:r tvenne gånger g i fv i t Thronföljaren, att föra RiksStyrelsen närhelst
Konungen vore af sjukdom derifrån hindrad.
Kronprinsarna Carl Johan och Oscar hafva på grund deraf ook vid alla sådana tillfällen med full konungslig makt och myndighet fört Rikets Styrelse.
Ett sådant förslag är likväl nu hvarken väckt eller, enl. hvad man denna Riksdag flerfaldigt försäkrat, komme det mera i fråga.
Vid det år 1852 upkornna behofvet af en InterimsRegering, då hvarken R.
St.-r eller Norrska Storlhinget voro samlade, sammankallades InlerimsRegeringen enl. 7 §:n i RiksAkten.
Den styrelse, InterimsRegeringen då förde, den förvaltning af landets angelägenheter, som den ombesörjde, var förtjenstfull, det erkänna vi älla, men det var under lugna tider som den styrde; under det lugn nemi., som föregick stormens utbrott.
Europa är äfven nu lugnt; men hvilken dödlig förmår genombryta den politiska horizontens moln och lyfta framtidens täckelse?
Hvem vågar förutsäga huru länge den nu rådande stillheten kommer att räcka?
Dessutom föreskrifver vår Grundlag, ej mindre än folkets lynne och vilja, monarkisk styrelse, ej mångregering.
Sverige och den Skandinaviska Norden vill, under alla förhållanden, styras af en, icke af 20.
Våra Grundlagar, såsom jag nyss anfört förutsätta denna monarkiska styrelse, utöfvad af en lagbunden Furste, omgifven af sina inför folkombuden ansvarige Rådgifvare.
Så häri vårt Svenska konstitutionella samhällsskick, i vår offentliga statsrätt sedan länge funnits den grundsatsen: »att
Rådet äger att råda, ej att regera.»
Det var misskännandet af sanningen i denna grundsats, som vållade frihetstidens sjelfsvåld och olyckor, i det deraf härflöto de vådliga kastningar, för hvilka statsskicket var blottstäldt under nämnde period af det sist förflutna århundradet.
Lofordas böra derföre, enl. min tanke, Konungens Rådgifvare, som, med upoffrande af maktens möjliga retelser, från hvars direkta utöfning de förklarat sig villige afstå, instämt i K. M:s förslag om Styrelsens updragande åt Kronprinsen, och tillstyrkt detsammas aflåtande till R.
Om än ingen grundlags-§ uttryckligen tillåter och anvisar denna utväg, så finnes icke heller någon § som derför lägger hinder i vägen; ty sedan Konungen med SlatsRådets instämmande eftergifvit den förmån, som för honom innehålles i den 92 §:n, hvilken bestämmer 12 månader såsom den yttersta tid, under hvilken Stats Rådet kan, utan särskildt updrag, föra Riksstyrelsen i Hans namn, så inträder befogenhet för R.
St:r att fylla hvad Grundlagen lemnat obestämdt, och på ändamålsenligt sätt sörja för RiksStyrelsen: men huru skulle vi härutinnan lämpligare kunna förfara, än att på sätt K. M. föreslagit och Const.- Utsk. tillstyrkt, updraga Regeringen åt II. K. H.
Kronprinsen? 304 Den 23 September.
Alla verldens nationer skalle med förundran se ett motsatt handlingssätt; och det vore i sanning ett mot andan af all konstitutionel-monarkisk statsform stridande förfarande, att försätta en till myndiga år redan hunnen Thronföljare i fullkomlig overksamhet, under det man updroge RiksStyrelsen åt ett tjugutal af undersåter, utaf hvilka icke ens mer än halfva antalet i egentlig mening tillhörde vår nation.
Det är icke här stället, att söka gifva uttryck åt de känslor af tillgifvenhet och förtroende, som R. o. Ad. hyser för konungahuset och särskildt för den man, hvilken, arfvinge af Carlanamnet, äfven synes vara kallad till arfvinge af de högsinnade tänkesätt detta frejdade namn bör ingifva för fosterlandets väl.
Men låtom oss, under lifligt deltagande för Konungens beklagansvärda sjukdomstillstånd, gifva det starkaste och säkraste beviset pä vår varma erkänsainhet för H.
M:s visa och landsfaderliga omsorg, och på vår fasta tillförsigt till den Furste, Konungen i Sin förstfödde Sons person utsett, att i sitt ställe leda Rikets öden, i det vi öfverlemna åt II. K. H. Kronprinsen, Carl Ludvig Eugéne, att, på sätt Const.Ctsk. tillstyrkt, med full konungslig makt och myndighet föra Regeringen öfver vårt fädernesland.
Den fråga hvaröfver R. o. Ad. nu har att öfverlägga, har redan länge varit föremål för långa och invecklade deduktioner inom pressen.
För min del anser jag dock densamma vara af ganska enkel beskaffenhet, i följd häraf lätt kunna afgöras.
Den konstitutionelt-monarkiska Styrelseform vi för oss antagit, och hvars fundamenter i Grundiagarne finnas antydde, förutsätter tvenne i full verksamhet varande statsmakter; den verkställande, representerad af Konungen; den lagstiftande och skalteheviljande, af R.
Jag säger i full verksamhet varande, ty befinnes den ena eller andra af dem på ett eller annat sätt förlamad, kommer detta att menligt inverka på statsmaschinens gång.
Med hänseende till Konungen, så antyder visserligen Grundlagen fall, då Konungen är förhindrad att Riksstyrelsen utöfva, samt huru dervid förhållas skall.
Men alla dessa föreskrifter afse upskof af mera temporär natur.
Det närv:de fallet är af en utomordentlig beskaffenhet och icke i Grundiagarne förutsedt; det förutsätter beklagligen ett längre, till sin utsträckning obestämdt upskof för Konungen att med RiksStyrelsen sig befatta, det erfordrar således äfven vidtagandet af utomordentliga åtgärder, och hvilka jag anser R.
St:r, såsom Svenska folkets representanter, hafva rätt att vidtaga.
Visserligen innehåller
RiksAkten föreskrifter om den s. k.
InterimsRegeringen, hvilka vid detta tillfälle kunde tillgripas.
Men för min del anser jag icke RiksAkten såsom Grundlag, och för öfrigt upreser sig mitt Svenska sinne vid åtgärden att uplåta RiksStyrelsen åt personer tillhörande ett annat folk, och som för sina åtgöranden icke äro underkastade något grundlagsenlig! ansvar.
Af dessa anledmr tillstyrker jag bifall till Const.Utsk:s förslag, att H. K. H.
Kronprinsen må under H. M. Konungens sjukdom updragas, att, med full konungslig makt och Den 23 September f. m. 305 och myndighet föra RiksStyrelsen.
Och hvarvid jag tillåter mig bifoga den önskan, att H. K. H. matie med kraftig hand fatta statsrodret, samt medelst sin grundlagsenliga makt, döf för allt parti-intresse och inflytande, söka till att förqväfva det sjelfsvåld, som ofta hos oss vanhelgats med namnet frihet; det alltför långt sträckta vinnings- och njutningsbegäret, egoismen och köpslageriet, •— jag kunde tillägga ännu mer •— som föranleder den hos oss beklagliga bristen på god allmän anda; denna nödvändiga vehikel för ett folks sanna lycka och välstånd, och som endast en strängt lagbunden frihet, med lika och okränkt rätt, lika skyldigheter för alla kan framalstra.
Den fråga, som i dag afhandlas, är af större vigt med afseende på dess form, än på dess innehåll; ty resultatet synes mig vara gifvet, men den bör äfven med hänseende till formen befrias från den tvetydighet man äflats gifva densamma.
Jag anser det således vara äfven min pligt att i denna fråga öppet uttala min öfvertygelse.
Denna härleder sig hvarken från i går eller förgår, utan har redan stadgat sig 1852, då InterimsRegeringen första gången inkallades. Jag hade då, såsom ännu, någon beröring till en af publicitetens organer, som på opinionen utöfvar ett starkt inflytande här i landet.
Jag sökte redan då inför denna göra den tanke gällande, att InterimsRegeringens myndighet, att föra de begge Rikenas Styrelse under Konungens sjukdom, icke lagligen fortfore längre än intill dess Sveriges och Norriges representanter hunnit samman komma och på sätt RiksAkten tydligen bjuder, förordnat om regeringen.
Jag fann således det förhållande, som då opåtaldt fick ega rum, eller att InterimsRegeringen under en längre tid underlät att sammankalla de begge
Rikenas representationer och inhemta deras förordnande om styrelsen, utgöra ett förbiseende af RiksAktens bud, likasom jag då lika litet som nu kunde föreställa mig, att lagstiftningen kunnat annorlunda än för en så kort som möjligt begränsad tid anförtro ledningen af de förenade Rikenas öden åt en så organiserad styrelse som InterimsRegeringen, hvars ena hälft respective vore oansvarig för sina åtgärder och beslut.
Att en sådan styrelse vöre en nödfallsåtgärd och aldrig kunde önskas såsom normal finner jag otvifvelaktigt.
Beträffande nu den K. Propos., hvarom i dag är fråga, så har den hufvudsakligen blifvit omtvistad i hänseende till formen, och dess motståndare har uphäft gälla rop, att den innebure »revolution», »Statsstreck», »attentat mot Grundlagen» o. s. v. Detta är i min tanke en så stor orimlighet, att jag icke kan annorlunda än som en fix idé anse motståndarnes föreställning härom och jag vill försöka att gendrifva detta med en ganska enkel deduktion.
Jag antager således helt och hållet motsidans sats, att
Grundlagarne skola efter deras ordalydelse i hvarje fall tillämpas.
Jag yrkar endast att samma ordalydelse icke får tydas på ett oförnuftigt sätt, då den kan, utan att kränkas, tillämpas pä ett VIII H. 20 Den 23 September f. in. förnuftigt.
För att nu först uppehålla sig vid den så mycket omordade 92 § Reg:sF:n, så stadgar denna, jemförd med den 91 §, att om »en Konungs sjuklighet fortfar af den beskaffenhet att han längre tid än 12 månader med regeringsärendena sig icke befattat, StatsRådet (som, enligt 40 § Reg:sF:n, vid Konungens förhinder af sjukdom, ad interim, öfvertagit styrelsen) skall genom öppet påbud sammankalla Rikets Ständer till allmän Riksdag; dervid R.
St. ega taga den författning om Rikets styrelse, hvilken de nyttigast finna.»
Hvad innehåller nu denna § jusi ejler ordalydelsen annat än ett bud, en befallning, ett åläggande för StatsRådet att, efter förloppet af 12 månader omedelbart sammankalla Riksdag, för underlåtenhet af hvilken ovilkorliga pligt 2 § ansvarighetslagen stadgar straff af embetets förlust samt ovärdighet att vidare nyttjas i Rikets tjenst.
Men icke finnes i dessa §§ hvarken den 40 eller den 92 ett enda ord derom, att det skulle vara StatsRådet förbjudel att före nämnde 12 månader sammankalla Riksdag och föreslå R.
St. alt annorlunda om styrelsen förordna.
De som yrka detta hafva således uti Grundlagen, som endast innehåller ett bud, gjort en tydning af dess förmenta mening genom att deri inlägga ett förbud som öfverensstämmer hvarken med dess ord och ej heller, efter min uppfattning med dess förnuftiga mening.
Jag kan nemligen icke föreställa mig en så oförnuftig lagstiftning, att den skulle förbjuda dem, som föra landets Regering, att, då omständigheterna sådant fordra, begära follircpresenlalionens beslut uti den för landet vigligasle af alla frågor.
Det kunde ju t. ex. inträffa att innan Konungen varit sjuk i 12 månader ett krig utbröte.
Enligt Grundlagen skulle då R.
St. ovilkorligen sammankallas.
StatsRådet skulle då kunna göra R.
St. propos:r i alla andra på Rikets väl och bestånd inverkande angelägenheter, men StatsRådet skulle icke vara berättigadt att hos R.
St. framställa de vmånga olägenheterna af en Tiomanna-stvrelse.
De skaile icke kunna lagligen begära att få nedlägga sina embeten, i anseende till af dem sjelfva erkänd oförmåga att sköta ärendena, i anseende till skiljaktighet i åsigter, svårigheten att utföra kriget, handhafva de diplomatiska affärerna o. s. v.M Jag frågar om icke en hvar skulle skratta den representant midt i ansigtet, som på en sådan framställning skulle afgifva det svar: nej. mine herrar, den fråga J här gören är grundlagsvidrig.
Den angår oss icke för närv:de — vänten J tills Kungen varit sjuk i 12 månader och sammankallen då Riksdag, för att härom besluta: vi äro icke behöriga eller valda för att fatta ett sådant.
Detta exempel torde göra tillfyllest för att bevisa absurditeten af det på vissa håll påyrkade förbudet att före 12 månader underställa Representationen ett ärende af denna beskaffenhet.
Också synes det uppenbart, att befallningen till StatsRådet såsom en ovilkorlig pligt att efter 12 månader sedan Konungen rest utrikes eller i anseende till sjukdom ej vårdar regerings-ärendena egentligen har tillkommit, för att bestämma den längsta liden, Grundlagen ville medgifva för ett interregnum.
Det innebär tillika eri hotelse mot Konungen alt icke, efter god - Den 23 September f. m. 807 tycl<e, så lång tid som helst afhålla sig ifrån att sjelf vårds regerings-ärendena.
Sverige hade 1809 haft sorgliga exempel på Regenler, , som åratal vistats utom Rikets iandamären och der genom Kabinettsorder styrt landet till dess stora förderf.
Man ansåg derföre nödigt, att genom Grundlagen icke blott stadga, att, då Konungen är utrikes, han sjelf icke eger utöfva regeringsmakten, utan äfven låta honom förstå att, derest han uteblefve längre än 12 månader, R.
St. förbehölle sig rätt att, »på sätt de nyttigast finna», förordna om Regeringen, det vill säga att de då vore oförhindrade till och med att afsätta Konungen och välja en ny.
Detta var uppenbarligen motivet till stadgandet om 12 månader såsom den yttersta liden, under hvilken en interims-styrelse kunde medgifvas; och att en så lång tid ntsattes lärer väl ändå få anses såsom en förmån för Konungen, på sätt det blifvit yttradt i Const.- Utsk:s Betänk., hvars motiver i öfrigt jag visst icke vill försvara, då jag, lika med en föregående talare, anser dessa särdeles illa uppställda.
Deremot kan jag icke fatta, att det ifrågavarande stadgandet om 12 månader tillkommit af något slags kärlek för en regering af tio Hrr Statsråd, i stället för styrelsen af någon medlem af Konungahuset, om en sådan funnits vid den tid Grundlagen stiftades.
Jag tror mig härigenom hafva ådagalagt, att, äfven om Sverige icke varit förenadt med Norrige, det ovilkorligen varit StatsRådets grundlagsenliga rätt att, derest de ansett
Rikets väl sådant kräfva, inhemta folkrepresentationens beslut och förordna huru med RiksStyrelsen skulle förhållas under Konungens högsfr beklagligen iråkade sjukdom och vid ett förklarande af läkare, att Konungens dyrbara lif fordrade en hvila af åtminstone ett år.
Den enda, som häremot möjligen med något sken af rätt kunnat göra någon invändning, var Konungen sjelf.
Men då han nu instämt i enahanda förslag, som StatsRådet enhälligt tillstyrkt, synes det icke vara sundt förnuft i att R.
St. skulle afsäga sig sin beslutanderätt derföre, att detta år ännu icke förflutit.
Efter föreningen med"
Norrige har i detta hänseende förhållandet, såsom jag förut yttrat, väsentligen förändrat sig.
Det är numera icke 40 och 92 §S Svenska RegtsPm, utan den af Sveriges och Norriges Konung samt de begge Rikenas representationer antagna Riks Ahlen, som i förev:de fråga gäller till efterrättelse såsom ett ömsesidigt förbundskontrakt.
Hvad stadgar nu denna RiksAkt?
Jo i 6 g att om Konungen dör och »Thronföljaren är omyndig, då skall de begge Rikenas Statsliåd genast sammanträda för att gemensamt utfärda kal lelse till Riksdag i Sverige och Storthing i Norrige.»
Vidare innehåller 7 g 1 mom. »Intill dess begge Rikenas representanter äro församlade och hafva förordnat om Regeringen under Konungens minderårighet, skall ett lika antal ledamöter Svenska och Norska Statsråd (tio från hvartdera Riket) under namn af Sveriges och Norriges InterimsRegering förestå Rikenas styrelse med iakttagande af dessas ömsesidiga Grundlagar»; hvarefter det heter i sista mom. af samma §: »Vid alla de tillfällen, då, efter Sve - 308 Den 23 September f. m. riges och Norriges Grundlagar, Rikets styrelse föres afStatsRådet, skola begge Rikenas StatsRåd till lika antal och efter ofvan anförde grunder sammanträda».
Som man finner talas i sistnämnda mom. icke ett ord om någon annan tidsbestämmelse för Riksdagens och Stortbingets sammankallande för att anordna om Regeringen eller för fortvaron af InterimsRegeringens myndighet, än hvad som stadgas i 6 S samt 7 § 1 mom. d. v. s. att bemälde Regering skall genast sammanträda för att sammankalla Riksdag och Storthing och att dess myndighet varar endast intill dess begge Rikenas representanter äro församlade och förordnat om Regeringen.
Jemför man nu härmed hvad Norriges Grundlag i förevide fråga stadgar, så återfinner man der nästan samma ord som i RiksAklen, nemi. i 30 g att, »då Konungen dör och Thronföljaren är minderårig, de båda Rikenas StatsRåd skola straxl sammanträda för att gemensamt utfärda kallelse till Storthing i Norrige och Riksdag i Sverige»: 40 att, »intill dess begge
Rikenas representanter äro för samlade och förordnat om Regeringen under Konungens minderårighet, skall ett lika antal af Norska och Svenska medlemmar sammansatt StatsRåd förestå Rikenas styrelse» samt i 41 S a*-t de i föregide 39 och 40 §§ bestämda förhållningsreglor skola iakttagas så ofta det i följd af Sveriges Reg:sF. tillkommer det Svenska StatsRådet att i egenskap af Statsråd föra Regeringen».
Hvad stadgas nu i den här åberopade 39 g?
Jo ingenting annat, än att det sålunda sammansatta StatsRådets första åtgärd skall vara den att gemensamt kalla begge Rikenas representationer; varande det derutöfver i 46 § af Norriges Grundlag påbudet: att om vederbörande underlåta att, i öfverensstämmelse med 39 och 41 §§ (se ofvan) »strax sammankalla Storthinget, det åligger HömsteRätt som en ovilkorlig pligt, såsnart 4 veckor äro förflutna, att föranstalta om denna kallelse».
Är det häraf icke efter den mest oförtydbara ordalydelse klart, att äfven för det fall, då Konungen, i anseende till sjukdom, icke vårdar regeringsärendena det är ovilkorligen påbjudet, att Storthinget sednast elter 4 veckor skall sammankallas? och hur kan väl detta stå tillsammans med påslåendet, att Svenska StatsRådet icke skulle ega rätt utfärda kallelse förrän efter 12 månader?
Eller hur skola dessa så sins emellan stridiga föreskrifter rimligtvis förlikas på annat sätt, än att RiksAkten, som dessutom för Sverige icke är Grundlag, tolkas efter dess uppenbara mening och som det mig synes tydliga föreskrift eller att den gemensamma riksdagskallelsen skall genast utfärdas.
Åtminstone kan väl icke rimligen påstås, att RiksAkten innehåller något förbud emot utfärdande af en sådan kallelse och hänskjutande till begge Rikenas representationer att förordna om Regeringen.
Att dessutom 92 § efter RiksAktens antagande icke kan tillämpas, följer deraf, att, enligt den sednare, riksdagskallelserna skola ske gemensamt af begge Rikenas Statsråd d. v. s. lika litet som Svenska StatsRådet ensamt kan, då InterimsRegeringen finnes, regera i Sverige, lika litet kar det under denna tid ensamt för sig kalla Den 23 September f. m. 309 Riksdag.
Häraf är således uppenbart dels att någon annan tolkning af RiksAkten, eller den med Norrige ingångna traktaten icke är rimlig än den ofvan anförda, som följaktligen, huru illa det må låta förSvenska öron. de facto suspenderar Svenska StalsRådets regeringsrätt enl. 40 § Reg:sF:n samt den derifrån oskiljaktiga 92 § dels att, vid yrkandet af Norska StatsRådet att sednast inom 4 veckor öfverlemna åt Storthinget att besluta om Regeringen och af Svenska StatsRådet att dröja i 48 veckor.
— FöreningsAkten med Norrige är bruten.
Jag öfvereår nu till det materiella af frågan, eller de stora olägenheterna af en InterimsRegering af 20 personer under nuvarande förhållande, då så många politiska jäsningsämnen sammanrotas i Europa och så många inre lag- och politiska frågor äro af R.
Sl:r hanskjutna under regeringsmakten.
En interimsstyrelse af så brokig sammansättning hade kunnat gå för sig, då man, såsom 1852—1853, endast haft att afgöra s. k. kuranta mål och inga frågor af mera genomgripande vigt förekom.
Under sådana förhållanden kunde man. såsom det omtalades af StalsRådets egna ledamöter, komma öfverens om, att då Svenska ärenden föredrogos, de Norska ledamöterna skulle sitta som ziffror och säga ja till hvad Svenska StatsRådet tillstyrkte, ehuru Sfven då, när skiljaktighet inom Svenska StatsRådet sig företedde, de oansvarige Norrmännen måste blifva de afgörande.
Vice versa kunde då de Svenska StatsRåden tiga som barn då Norska ärenden föredrogos o. s. v.
Uti de unionella frågorna qvarstod för allt fall det oundgängliga behofvet af en skiljodomare; men icke heller några sådana af inflytande ftfrekommo under nämnde tidpunkt.
Nu deremot, då det gäller att sanktionera ändringar både i Svenska och Norska lagar och grundlagar, att vidtaga ingripande organisationer, tillsätta komitéer m. m., är förhållandet helt annorlunda och en inlerimsstyrelse med tio komparser eller figuranter emot kanske respektive fem eller sex heslutande bland de öfriga tio är nu snart sagdt otänkbar.
Åtminstone kan jag icke föreställa mig, att en man med politisk sjelfkänsla, karakter och öfvertygelse skulle under dessa vilkor vilja inträda eller qvarblifva i styrelsen.
Också hafva ju både Svenska och Norska StatsRåden undanbedt sig denna ära.
Emellertid och ehuru jag gillar Const.Utsk:s tillstyrkande af K. M:s Propos., anhåller jag likväl alt dervid få erinra att Utsk. utöfver den K. Propos., som föreslog att H. K. H Kronprinsen skulle föra Regeringen »enligt RegeringsFormen» tillagt »med all Konungslig makt och myndighet».
Detta tillägg kan jag icke godkänna, emedan det icke öfverensstämmer med Svenska Grundlagen att någon InterimsRegering i Sverige skall utöfva vissa Majestätsrättigheter. såsom att utnämna Grefvar, Friherrar och Adelsmän eller att slå Riddare.
Detta tillhör ensamt Konungen sjelf eller en under Hans minderårighet tillförordnad Förmyndare, hvarom nu icke är fråga.