Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
John Hall kände sig betydligt lyckligare till sinnes, när han skickade ner dessa pengar till David Carnegie, hvilken däraf först och främst gjorde sig betald för en sin enskilda fordran af huset.
Hemfärden blef ändtligen bestämd.
Det dyrbara lefnadssättet i Stockholm hade gått till många pengar.
Constance hade satt sig i ganska stor skuld hos köpmän, juvelerare och grannlåtsmakerskor, som alla med största beredvillighet lämnade den mest vidsträckta kredit åt Johns Halls hustru.
Om dessa skulder visste John intet.
De skulle så småningom klareras från Götheborg, försäkrade friherrinnan, och ingen tviflade härpå.
När John första dagen efter sin hemkomst infann sig på contoiret, togs han emot af David Carnegie, som såg mäkta allvarsam ut och till den grad liknade den bild, som Pehr Backman återgifvit af honom, att John Hall ej kunde låta vara att draga på mun.
– Här ligga en del bref och vänta på herr Halls hemkomst, sade Carnegie.
Jag har ej skickat dem till Stockholm, då jag alltjämt trott, att den länge bebådade hemkomsten omsider skulle äga rum.
– Constance ville partout stanna, och jag hade ej hjärta att neka henne det eller resa ifrån henne, sade John.
Sannerligen hade ej Pehr Backman rätt, David Carnegies ord ljödo som en förebråelse.
– Tre bref från Denison & comp. i London.
Undras hvad som till den grad kan pressera!
Carnegie svarade ej, utan lämnade John Hall ensam med hans post.
John blef allt blekare och blekare, medan han läste.
I första brefvet stod något om skillnaden i Hall den äldres och sonens administration.
I det andra nämndes om den misskredit, i hvilken Halls ovisa och oförståndiga själfverksamhet försatte hans handelshus.
John satt och stirrade på brefven.
Hvad kunde Denison & comp. mena?
Rådde han för att konjunkturerna voro missgynnande, därför att kriget rasade öfverallt i Europa?
Men detta var ej det värsta, som John läste.
Här stod något än mera närgånget.
Det var som om det Hallska husets äldste korrespondent rent utaf ville spela förmyndare för honom.
Han bannades, som om han varit en försumlig skolpojke.
Denison & comp. föreställde John Hall esquire hur illa han handlade, då han genom sin obetänksamhet och slarfaktiga handläggning af contoirsgöromålen uteslöt all möjlighet att hålla reda i affärerna.
De erbjödo sig att till husets återställande i kredit bidraga med nödiga förskott, dock under uttryckligt förbehåll, att Hall ville tillåta sin betjäning att införa skick och ordning i contoiret.
– Sannerligen tycks inte Pehr Backman få rätt.
Det här har varit i säck, innan det kom i påse.
John ref brefven i tusen stycken, och när David Carnegie efter ett par dagars förlopp frågade, om brefven från Denison & comp. blifvit besvarade, såg John hastigt upp från sin pulpet och genmälte i en ton, som för honom var ovanligt skarp:
– De skola icke besvaras, David Carnegie.
Det var slätt ingenting att svara på.
En nyårsönskan.
John Hall hade nyss jämte Constance mottagit lyckönskningar till årsskiftet af den uppvaktande contoirspersonalen.
Den stora brickan med de gröna glasen, de höga vinflaskorna och konfekten bjöds omkring, och David Carnegie höll det sedvanliga nyårstalet till firmans chef.
Men denna gång måtte han uttryckt sig oskickligt, ty John Hall gick burdus sin väg utan att tacka för skålen och utan att klinga med sina handelsbetjänter, hvilka Constance ensam måste underhålla.
Han kom ej ens tillbaka, när contoirspersonalen var gången, och umgängesvännerna efter hand strömmade till för att önska godt nytt år.
Constance fick ursäkta sin man med att han blifvit angripen af ett hastigt påkommet illamående, och hon fick själf vara dubbelt älskansvärd, på det att nyårsgratulanterna skulle glömma Johns frånvaro, hvilket de också totalt gjorde.
John hade flytt ner till sitt museum, hans tillflyktsort, då han kände sig orolig och bedröfvad.
Han gick från den ena till den andra af sina samlingar, drog ut lådorna i skåpen, kastade en flyktig blick ditin, gick fram till bysterna och statyerna och ställde sig att stirra på dem, öppnade en bok och försökte läsa.
– Jag vill inte, jag vill inte, jag vill inte tänka på det! ropade han.
Jag vill inte börja det nya året med grubbel och missmod, det kan bringa ofärd.
Jag vill tänka på det sällaste jag har att tänka på, på min ömma Constance och på min son, som jag har den ljufva förhoppning, att detta år skall bringa mig.
Detta stora nöje att blifva far skall varda mig till del!
Min älskade Constance önskade jag i natt, då tolfslaget klämtade, allt möjligt godt och lyckosamt för det nu ingångna året, men hvad skall jag önska min son?
John Hall hade med ens blifvit stillsam och lugn.
Hans oroliga gång från det ena rummet till det andra afbröts hastigt, och med en djup suck satte han sig i sin fars gamla länstol, som var nött och sliten, men hvilken John ej velat ersätta med en ny eller låta renovera.
Liksom fadern hade han för vana att tala högt för sig själf i ensamheten.
Nu sade han:
– Här har min fader suttit före mig och tänkt på mig, här vill jag sitta och tänka på min son, som ännu inte är till, men som jag tydligen ser framför mig.
Han skall vara lik sin mor till det yttre, lika bildskön till växt och anletsdrag, och han skall vara lika intagande som hon, och han skall besitta hennes förmåga att vinna allas hjärtan.
Och min son skall yttermera ha sin mors och hennes släkts lätta sinne och glada lynne, som aldrig dunklas af några grubblerier eller trista tankar.
Men i allt öfrigt skall han vara lik min far.
Klok och förutseende, samvetsgrann och rättrådig och driftig och arbetsam, och han skall ha lycka med sig i allt, så som min far hade.
– Jag skall önska min son, att han skall ha lycka med sig i alla sina företag.
– Och när min son vuxit upp och blifvit stor, och då han i allt liknar min far, äfven däri att han har sinne och förstånd för affärer, då skall jag öfverlämna dem till honom i samma blomstrande skick, som jag mottagit dem af min far.
Det vill jag göra och det skall jag göra i trots af allt, hvad Carnegie tycks mena.
Åter kom oron öfver John, och han gick utan rast eller ro från det ena rummet till det andra, tog åtskilliga föremål i sin hand, hvilka han genast lät falla till golfvet, ställde sig orörlig och stirrade ihärdigt på en tafla eller staty, som han icke såg, öppnade en bok, därpå en och åter en och lade dem ifrån sig med en tung suck.
Han vred händerna och stönade.
Men på en gång återfingo anletsdragen sitt milda tycke, och John Hall hviskade: – Godt nytt år, min son!
Så satte han sig åter i den gamla farsstolen för att drömma vidare.
– När min son öfvertagit affärerna, skall jag draga mig tillbaka, och jag skall njuta af ...
Nej, i dag vill jag alldeles icke tänka på mig själf utan på min son och hvad jag vidare skall önska honom.
Jag har önskat honom att blifva lik Constance och min far, det måste bringa honom lycka i världen.
Är det något annat, som jag möjligen förglömt att önska honom?
John Hall lade handen öfver ögonen och försjönk i grubblerier.
Han var alltid lättrörd, men han var det i dubbel måtto denna dag.
– Menade Carnegie verkligen, att det ej nu är, som det var i min salig faders tid?
Sade han detta af elakhet, eller var det hans hjärtas mening?
– Är det så, då måste jag ju önska min son, att det under hans tid måtte blifva som i min salig faders tid!
Stora tårar sipprade fram mellan fingrarne af vänstra handen, som John Hall höll framför ögonen.
– Och för att det så skall bli – för att det så skall bli, måste jag därtill önska honom ännu ett, det allra viktigaste af allt:
– Blif i intet lik din far, blif i intet lik din far, min son!
Djupa snyftningar kväfde John Halls stämma, som plötsligen tystnade.
TREDJE BOKEN.
Sammansvärjning.
Commercerådet Björnberg och David Carnegie mötte hvarandra tidigt en marsmorgon på Stora Hamngatan och slogo följe.
De samspråkade ganska lifligt, så till förståendes, att Commercerådet Björnberg förde ordet, och Carnegie hörde på.
Det var om John Hall, som Björnberg talade.
– Ja, ja, krukan går och går, och så spricker krukan.
Härom har excellensen Wachtmeister och jag talat flerfaldiga gånger, och grefven har bedt mig passa på hans angelägenheter.
Hans fordran är visserligen ännu icke förfallen, och han har säkerhet, men med en sådan stolle som John Hall får man se upp i tid.
Jag har också lofvat grefve Wachtmeister att passa upp på hans vägnar och med express notificera honom, ifall fara är på färde.
Ja, ja, Carnegie tiger, men jag är gammal spårhund och har förträffligt väderkorn.
Hade jag icke det haft, hade jag ej blifvit den man jag är, eller hunnit den ställning jag har.
Och när nu hans excellens har tagit mig med på den här jakten och bedt mig ge hals, när tid blir, så skall jag göra det.
– Hvad säger Carnegie?
– Jag tycker, att excellensen kunde ge sig till tåls, han har mångdubbel säkerhet för minst sex tunnor guld utöfver hvad gamle Hall i sitt testamente tillförsäkrat dotter och måg, sade Carnegie buttert.
Björnberg kisade med det seende ögat upp på sin groft byggde följeslagare.
– När kvinnfolken äro sluga, så äro de det med besked, sade han.
Jag tänker på spökeriet, som enkefrun ställde till dödsnatten.
Det var ett underkunnigt spöke, som flux hittade rätt på testamentet bland alla papperen i gubbens skrifbyråer och hade vett att gömma undan det, tills unge John förmåtts att ingå en arfförening, som plockade åtskilliga hundratusentals riksdaler från honom för att göra hans moder och hans svåger desto rikare.
Och när spöket därtill var nog illfundigt att skaffa tillrätta testamentet, ackurat när det var för sent och arfföreningen var både uppsatt, undertecknad och lagligen bevittnad, då frågar jag, om man någonsin träffat på ett behändigare spöke?
Det gick ju så till?
– Det kan jag icke säga, men det vet jag, att när gamle herrns testamente ej längre var besvärligt, så befanns det ligga öfverst i unge Johns pulpet.
Och när det då framvisades för mor, syster och svåger, så fick unge John bannor för sitt slarf, sade Carnegie med sitt säfliga skotska tonfall.
– Jag skulle velat se unge Johns min, när han fann testamentet och såg hur han låtit lura sig, utbrast Björnberg och smackade med läpparne.
– Det har aldrig fallit honom in, hans första tanke var att bedja kära släkten om ursäkt, därför att han återigen slarfvat bort ett viktigt papper, och söta mor lät honom kyssa på hand och förlät honom i nåder.
– Och han har ingen aning om att söta mor lurat honom? frågade Björnberg.
– Ej den bittersta.
John Hall tror aldrig, att någon skulle kunna lura honom, därtill har han en, alltför hög tanke om sin egen klokskap, och han vill dessutom aldrig tro någon människa om ondt.
Han är mycket enfaldig, svarade Carnegie.
– Däri håller jag fullkomligt med bror.
Men ej därutinnan att han ej tror illa om folk.
Mig har han alltid tilltrott all världens ondskap.
Det är säkerligen någon, som intalat honom detta, och när han fått något väl intrumfadt i sin envisa skalle, så sitter det kvar till världens ände.
Jag undrar, hvem som satt i honom allt detta sattyg om mig?
– Det gjorde gubben, svarade Carnegie torrt.
– Undrar för resten, hvad den där storljugaren Pehr Backman tutar honom i öronen?
Han slinker ju jämt upp till Hallen numera.
Han håller väl på med att svärta ner bror Carnegie.
– Jag tror, inte, att jag är på tapeten.
Det skulle John Hall icke tillåta.
Jag tror, att de orera om de sköna konsterna och vetenskaperna, och jag förmodar, att den kanaljen Backman smickrar John Hall och ställer sig in hos honom med fagert snack, eftersom de på en gång blifvit så såta vänner.
– Ja, ja, men den vänskapen är inte att skämta med, lita på det, bror Carnegie!
Backman är ett slughufvud, och som han är rik på luftiga projekter, så passar han förbåldt väl tillsammans med den stollige John Hall.
Det är bäst att se upp i tid, bror Carnegie.
Jo, nog talas där om de sköna konsterna.
Har inte bror Carnegie hört historien om Potifars hustru?
– Nej, jag hör aldrig något skvaller, sade Carnegie och knäppte rocken om sig.
– Då skall jag tala om för bror Carnegie den här historien, som är nöjsam nog.
Den skojaren Backman ville låna pengar, bara trehundrade riksdaler riksgäld, men han behöfde dem prompt till nästa dag.
Han gick upp till Hallen, som satt i sitt museum och totade till en etsning föreställande Josef och Potifars hustru.
Oh bevars, oh charmant, oh syperbt!
En sådan evinnerlig skada att herr Hall var så mäkta rik!
Vore han en fattig sate, kunde han förtjäna en fortyn på dylika mästerverk.
Det där till exempel vore bröder emellan värdt ett hundrade riksdaler banco.
– Trodde herr Backman det på heder och samvete?
Det svor Backman på.
Och unge John började kråma sig som den store påfågeln på Gunnebo.
När han blifvit bragt i detta ypperliga humör, kröp Backman helt finurligt fram med propos om det lilla lånet på trehundrade riksdaler riksgäld.
Nå, man vet aldrig om man skall skratta eller gråta åt John Hall, men den här gången måste man skratta, ty John Hall lyckades i sin enfald att lura Pehr Backman, som aldrig låtit lura sig af någon i världen.
Visst inte att John Hall gjorde det med vett och vilja.
Men han hade ej mer än ett hundrade riksdaler banco inne, och när han gifvit denna sedel till Backman, sade han i sin artigaste ton:
– Det är för fatalt, att jag icke kan stå till tjänst med mera, helst pengarne behöfvas tidigt i morgon.
Så funderade han en stund och utbrast därpå förtjust:
– Jag har det, jag har det!
Herr Backman anser ju, att denna Potifars hustru kan betinga ett hundrade riksdaler banco.
Tag den, tag den, och gå till doktor Ekman ännu i afton!
Han är en stor konstälskare och köper säkerligen denna etsning af herr Backman för ett hundrade riksdaler banco, och på så sätt har herr Backman hela den äskade summan.
Jag är mycket glad att kunna stå herr Backman till tjänst.
– Jag skulle velat råka Pehr Backman, då han trafvade ner för trappan med Potifars hustru i handen, sade Carnegie med skadeglädje.
– Han lät sig naturligtvis intet bekomma, utan bugade och skrapade och tackade ödmjukast.
Men inte tror jag, att han gick upp till doktor Ekman, fast nog lär han ha sagt unge John, att han fick ett hundrade riksdaler banco och mera för mästerverket.
Därmed ställer han sig in till nästa gång, då vinsten säkerligen svarar mot bemödandet.
– Hvad jag platt inte förstår är, att Backman anser med sin fördel förenligt att sprida ut denna historia.
Han måste ju frukta, att den hittar tillbaka till den rike och mäktige vännens öra och förorsakar missnöje och onåd.
– Också har jag den ej genom Backman, svarade Commercerådet.
Det är John Hall själf, som talat om för sin hustru denna succès uti de sköna konsternas idkande, och hon låter historien gå vidare.
Jag har den från min dotter Greta.
Hall börjar alltid berättelsen så här:
»Har ni hört historien om min man och Potifars hustru?»
Hon berättar den på ett långt mera kvickt, men också långt elakare sätt, än jag kunnat göra.
– Kan väl tro det.
Hon är inte sin faders dotter för inte, sade Carnegie.
Men nu skall jag upp på unge Josefs contoir, för att tala i samma stil som bror Björnberg.
Björnberg knuffade David Carnegie i sidan.
– Vänta en sekund, jag har något allvarligt att säga.
Bror Carnegie kan gärna ge mig en vink om när jag bör ropa hallå till min excellens.
Det är sannerligen en plikt för oss ordentliga karlar att hålla tillsammans och rädda något undan förödelsen, i annat fall blir allt till spillo gifvet.
Jag tänker ackurat som så: är konungen i en stat vansinnig, så måste hans generaler taga honom i kragen och köra bort honom, så att ej riket föres till undergångens brant.
– Tyst, bror Björnberg, han talar hufvudet af sig.
– Jag menar alldeles inte vår nådige konung, Gud bevare honom.
Men om så illa vore, att han genom halsstarrighet, envishet och själfförblindelse vore på vippen att förstöra sig och andra, så återstode för hans ministrar och förtroendemän ju intet annat än att göra regementskifte.
Antingen tvinga den enväldige konungen att taga en medregent, eller om han inte därtill läte bekväma sig, bums köra bort honom.
Vettvillingar med envåldsmakt äro mycket farliga personer, skall jag säga bror Carnegie.
Man vet aldrig hvad de härnäst kunna taga sig för eller underlåta.
– Det vet jag, bror Björnberg, svarade Carnegie högtidligt.
Jag har inte tjänat John Hall den yngre nu på femte året utan att veta detta.
– Och för hvarje dag, som går, blifver faran större.
Carnegie måste gripa in, det är Carnegies plikt mot sig själf och andra.
Jag vet, att fordringsägarne i Stockholm pressera, att lagsökningar äro anställda och inteckningsuppsägningar gjorda, jag vet, att Denison & compani äro varnade och att de ha reda på att John Hall & companis affärer numera nästan uteslutande bedrifvas med utländska pengar.
Och Carnegie vet, att blott för instundande Christinehamns marknad åtgår för huset John Hall & companis utbetalningar och järnuppköp cirka 40,000 riksdaler banco.
Så mycket pengar tror jag inte, att John Hall på så kort tid kan uppbringa i sin kassa – därtill är han en mycket för slät ekonom.
– Så mycket!
Vet bror Björnberg hvad han har?
Nåja, det är just detsamma – Gud förlåte mig!
Men det är så, att man kan bli tokig – All denna dumhet och detta slarf och denna oreda!
Bror Björnberg må tro, att det kliar i fingrarne på en ordentlig karl!
– Det är bra, att det kliar.
– Nej, det är inte bra.
Men detta är verkligen blott en tillfällig stockning.
Finge jag taga saken om hand, så med de stora tillgångar, som finnas – – – Man behöfde endast göra sig af med några öfverflödiga bruk och sköta affären förståndigt.
– Sannerligen skulle inte huset John Hall & compani kunna nå sin förra blomstring, det skulle jag bli man för.
– Ja, ja, excellensen och fru Hall och alla de andra blefve nog så nöjda och belåtna, ifall de finge Carnegie till styret.
Men sker det ej snart, får ingen människa ut ett runstycke.
Ja, sker det ej oförtöfvadt, så är det bäst för alla parter, att det brakar löst genast, innan han syltar in sig än värre!
Det inser väl Carnegie själf.
– Jag är ju på väg till honom för att försöka bringa honom till förnuft.
Man han är alldeles icke att handskas med, allra minst nu sedan hans friherrinna fallit i barnsäng och hvilket ögonblick som helst kan vänta sin förlossning.
Han går som en sjubb i bur omkring på contoiret och vrider händerna och ropar skiftesvis »min arma
Constance» och »min älskade son»!
– Jaså, det skall bli en son.
En ny John Hall, kantänka!
»Son and heir», som gubben brukade säga.
Men med vår John Halls kända otur, spår jag, att det slätt inte blir en son, utan en dotter.
Men detta angår oss icke.
Det, som däremot angår oss, är att hvad som skall göras, måste göras snart, ty i förtroende vill jag nämna, att bror Carnegie inte behöfver ge mig någon vink.
Expressen är för länge sedan afsänd till Stockholm och är tillbaka i morgon bittida med vidsträcktaste fullmakt för mig från excellensen Wachtmeister.
Nu borde bror Carnegie skaffa sig fullmakt från Denison & compani att bevaka deras intresse.
Det vore enfaldigt att ej ha en sådan fullmakt redo, ifall så illa vore, att bror Carnegie ej kan bringa den vanvettingen till förnuft.
Dessa två, excellensen Wachtmeister och Denison & compani, representera det Hallska husets båda största fordringsägare.
Om vi så få Indebetou för enkefru Hall, så kunna vi arrangera det viktigaste mellan oss, sysslomannavalet åtminstone.
– Jag vill helst stå utanför.
– Bror Carnegie vet likaväl som jag, att om ej kloka och driftiga män taga hand om den här saken, så blir intet räddadt, hvarken åt fordringsägarne eller John Hall själf eller hans ömma Constance och älskade son.
Inte sant, det inser bror Carnegie!
Men det är lättare för bror Björnberg att resonnera än för mig att handla härvidlag.
Jag är icke en utomstående som bror Björnberg.
Och fast jag verkligen bemödat mig intill det sista att bringa reda och ordning i affärerna, och fast jag skiftesvis varnat och hotat, ha alla mina bemödanden strandat.
Tro inte, att jag gjort det för den vettvillingens skull!
Jag har gjort det enbart, därför att jag tycker mig höra gamlingen säga:
»Hjälp min son John, Carnegie.
Min son John måste hjälpas, sir ni, sir ni!»
Det kom en elak blixt i Björnbergs enda öga, när han mumlade:
– Hvad jag gör för John Hall den yngre, gör jag också för gamlingens skull.
Men Carnegie lade ej märke till detta inpass, utan fortsatte sin egen tankegång:
– Men nu vet jag mig rakt ingen råd – jag vet icke, om jag skall gå min väg från alltsammans, eller om jag med lock och list skall förmå honom att ej fullkomligt ruinera sig och andra eller om jag skall vara med om att rädda, som bror Björnberg säger.
– Carnegie har ju redligen gjort allt hvad göras kan.
Men om nu »min son John» inte vill taga reson, är det då bror Carnegies mening att låta begrafva sig med honom under ruinerna eller att försöka rädda något undan förstörelsen?
Carnegie stannade och såg ner framför sig.
– Jag skall försöka bringa honom till förnuft, sade han långsamt, och om han låter mig leda och sköta affärerna efter mitt förstånd, så skall jag klarera dem till allas belåtenhet och till husets fördel, Om icke –
Carnegie stod fortfarande kvar på samma plats.
Björnberg fixerade Carnegie skarpt.
– Glöm inte, bror Carnegie, att John Hall har en annan rådgifvare att tillgå, om Carnegie gömmer sig undan!
– Hvem skulle det vara?
Omöjligen bror själf –
– Nej, jag är för illa ansedd där på stället.
Jag menar en annan, som bror Carnegie känner till, och som är en så pass habil vrakplundrare, att ej en enda spillra blir till öfvers, vare sig för någon annan eller ens John Hall själf, ifall den mannen blir anmodad.
Jag menar Pehr Backman.
Carnegie ryckte till.
– Honom har jag aldrig tänkt på, mumlade han.
– Men det har jag.
Jag har ju sagt bror, att jag är en ypperlig spårhund.
Nå, hvad var det, bror Carnegie tänkte säga, när jag afbröt?
Om icke John Hall låter öfvertala sig att abdikera, det vill säga, taga bror Carnegie till medregent, hvad gör bror Carnegie då?
Carnegie blef åter stående och stirrade på gatstenarne.
– Jag har allaredan gjort det, som bror Björnberg ville råda mig att göra.
Jag har skrifvit och begärt fullmakt från Denison & compani.
Jag har fått den.
Det skadar icke att hafva en sådan fullmakt.
Den behöfver aldrig användas, ifall John Hall tar reson.
Men så mycket vet jag, att Pehr Backman ej får sticka sin näsa i det här.
Då är det bättre, att vi två sköta det hela.
Carnegie räckte Björnberg handen.
Björnberg tog den och skakade den hårdt.
– Farväl, bror Carnegie!
Vi råkas med det snaraste.
Carnegie gick genom trädgården upp på det Hallska contoiret.
Det förseglade konvolutet.
Följande förmiddag var det tät och kylig Götheborgsdimma, och just som ett snöblandadt regn började falla, gingo fem herrar nerför det Björnbergska husets trappa och begåfvo sig förbi Ostindiska huset, Tyska kyrkan och öfver Stora Torget i riktning mot det Hallska huset.
Det var commercerådet Björnberg själf jämte Lorentz Jenssen, Indebetou, Åkerman och David Law, hvilka haft ett enskildt sammanträde på det Björnbergska contoiret, där också David Carnegie varit tillstädes.
Men David Carnegie hade gått i förväg upp på det
Hallska contoiret och stod med sitt vanliga lugn på sin vanliga plats och skref och räknade, medan de fem herrarne i regnstöpet långsamt vandrade på de gropiga gatorna och sneddade öfver det än mer gropiga torget.
Deras ärende gällde John Hall, som skulle tvingas, antingen till att taga David
Carnegie till kompanjon eller till att lämna in sin stat.
Björnberg, som excellensen Wachtmeisters ombud, och Indebetou, som enkefru Halls, hade kommit öfverens om att de ej inför sina samveten kunde försvara, ifall de ej inskredo för att rädda, hvad räddas kunde.
För en stund sedan hade David Carnegie vid det enskilda sammanträdet ordagrant berättat, hvad han sagt John Hall föregående dag, och hvilket svar denne gifvit honom.
David Carnegie hade vid sitt inträde på contoiret funnit sin principal vridande händerna, och på hans fråga hur det stod till med friherrinnan hade Hallen svarat:
– Hon är mycket illa däran, min mor tror, att det kommer att gå galet.
Jag kan inte tänka på affärerna.
Hvarpå Carnegie svarat:
– Jag kan ej skona herr Hall från affärerna i dag.
Jag möttes vid ankomsten till contoiret af underrättelsen, att en af firmans växlar blifvit protesterad i London.
Då hade Hallen likblek fallit ner på en stol och börjat ropa:
– Hjälp mig, Carnegie.
– Jag vill inte lämna in min stat!
Hjälp mig, rädda mig!
Och David