Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men om dessa 3:ne ullåningssätt skola medföra en önskad fördel för låntagare, och om en mindre penningestock skall vara tillfyllestgörande för alla affärer, är klart, att de måste bedrifvas, ej blott i en eller några fä städer, utan i alla eller åtminstone de flesta provinser; d. v. s. lånecontor måste inrättas i provinserna.
Frågan om dessa skola vara privatbanker vill jag ej upptaga; berömma dem vill jag ej, ty jag är sjelf privatbanksdelägare; lasta dem kan jag ej mot bättre vetande.
Mig synes, alt den ide, som finnes framställd i den promemoria, som circulerat, är ett lyckligt förmedlingsförslag.
Derigenom skulle Staten såsom förläggare tvifvelsutan hafva lika stor behållning, som om den, med drygare förvaltningskostnad och med de förluster, som en mindre bekantskap om låntagarens soliditet skulle föranleda, skötte rörelsen för egen räkning.
Såsom stående amorteringslån förefaller mig det förslag alt tillvägabringa hypotheksförening, som Biskop Agardh i sin reservation framställt, alt nemi.
Riksg.cont. skulle utlemna län på fastigheter, vara det enklaste och ändamålsenligaste.
Mig synes, att hela landet kunde sålunda lämpligast utgöra en hypotheksförening med Riksg.cont. lill föreningspunkt.
Jordbrukaren understöddes härigenom med län, som amorterade sig sjelf.
Rörelsen i landet fick en häfstång genom dessa obligationer, som vore användbarare i liqvider än inteckningarne; och capitalislerne finge småningom, fast troligen i början med vinst på curseringen, lägga sina capitaler i dessa obligationer.
Att jag, med denna åsigt om ändamålet, delar deras mening, som företrädesvis önskar fastighetslänens pfverflyltuing lill Riksg.cont., är häraf en följd.
Det Den 13 December.
537 Det villkor, som Hr Nordenanckar ville fäsla vid Statens mellankomst för inrättande af liypotheksföreningar, nemi. att den för ett hypothekslån inleeknade jorden borde under liela den tid, som åtgår för amorteringen, ej få behäftas med någon gravation för annan gäld, vore orimligt oell skadligt.
Hr Nordenanckar trodde, att det ej skulle hafva annan påföljd, än all egendomarne skulle falla i pris.
Redan denna påföljd vore en för jordbruket stor olycka; vår Svenska jord är ej i högt pris, som bäst bevisas deraf, alt flere utlänningar köpt Svenska egendomar, dertill lockade af det billiga priset; men det bade en annan olägenhet, nemi. att befrämja jordens styckning och hemmansklyfning, ty huru skulle det ena syskonet i allmänhet kunna vid ai fslillfällen utlösa det andra, om ej den, hvilken toge lösen, finge säkerhet genom inteckning?
Blir den af 3:ne
Stånd bifallna lika arfsrälten sanctionerad till lag, blefve det så mycket värre.
Hemmanens sönderklyfning blefve oundviklig.
Vida mera skulle jag vilja tillägga, men tiden är framskriden, jag bör ej uppehålla Ståndet längre; jag slutar derföre med hembärande af min tacksamhet lill Ulsk. för dess bemödande alt lotsa sig fram emellan de motsatta åsiglernas bränningar.
Lika med de flesta föreg. -de talare, instämmer jag uti syftningen af BancoUtsIcs betänk.
N:o 29, och anser, att man är BancoUtsk. lack skyldig för den omsorg, hvarmed de handlagt detta ämne.
Jag bekänner också öppet, att jag lifligt omfattar frågan om öfverflyltning till Riksg.- cont. af de lånegrenar, som af BancoUtsk. blifvit dertill föreslagne; icke derföre att jag faster någon vigt vid öfverflyltningen i och för sig sjelf, än derföre att jag anser det vara ett medel för ett syftemål, som man önskar att ernå.
Det är nemi. i min tanka gifvet, att om R.
St. skulle fästa något afseende på det allmänna betryck, som är för handen, så kan dqt icke ske på mer än 2:ne sätt, nemi. antingen att öka lånerörelsen, d. v. s. detsamma som att utgifva nya sedlar, eller att upptaga nya lån.
De åsigter, som hittills blifvit framställda, tyckas vara stämda för den sednare meningen.
I min tanka deremot finnes icke någon annan utväg, än att utgifva nya lån.
Skola sådana lån ulgifvas i närvarande tidpunkt, när erfarenheten har ådagalagt, alt vådor lyckas äga rum för Bankens förmåga alt framgent kunna upprätthålla myntvärdet; då måste någon åtgärd vidtagas, för att föröka denna Bankens förmåga.
En sådan åtgärd vore det, om R.
St. biföllo BancoUtsk:s förslag, och derigenom salle Bankens styrelse i tillfälle all, vid möjligen inträffande behof, utgifva obligationer, för att dermed förstärka Bankens valuta.
Dessa äro de skäl, hvarföre jag har fästat särdeles vigt vid bifall till BancoUlsk:s förslag i denna del.
Jag föredrager för min del öfverflyltningen af lånerörelsen på namn, framföre öfverflyltningen af faslighetsbeläningen, af det skäl, att utaf alla de utlåningar, som af Banken drifvas, den på namn ovillkorligen är den .minst användbara, 5 II. 08 538 Den 19 December.
Det är icke tänkbart, att kunna draga nytta af alla dessa skuldsedlar och icke eller att indraga lånen; ty oaktadt de äro ställda på kort lid, så hafva de, likaså väl som fastiglietslånen, iklädt sig naturen af stående Jån.
Lånerörelsen pä hypothek liar den dubbla fördelen, att den afbetalning, som på dessa lån årligen sker, skulle kunna indragas och icke åter utgifvas.
Dessutom är det klart, att det icke är för Bankens styrelse svårare att betäeka dessa lån, än det varit för hypotheksinrättningarne och t. o. m. för enskilda personer inom Sverige, hvilka utomlands helingat sig län pä sina egendomar.
Detta är skälet, hvarföre discontrörelsen ännu mindre än fastighetsbelåningen lemnar tillfälle till någon indragning, och hvarföre fastighetsbelåningen är för vår Bank vida mindre otjenlig, än lånedisconlrörelsen.
För min del måste jag likväl ogilla BancoUtskis yttrande uti 11 punkten, der Utsk. säger, att de summor, som i de bestämda lånegrenarne icke äro användbara, få användas i de grenar af lånerörelsen, der de behöfvas.
Delta stadgande finner jag för min del synnerligen olämpligt, så vida det rörer Handelsdiscontens lånerörelse.
Det är nemi. just ifrån den sidan, som lånerörelsen isynnerhet hör inskränkas, emedan det är dessa slags lån, som omedelbart inverka på den reela valutans utgående ur Banken, genom utvexling af silfver mot sedlar.
Jag kan icke eller för min del instämma i det mindre kraftiga utlåtande, som Utsk. afgifvit uti mom. 12, der Utsk. afhandlar Bancostyrelsens rättighet att kunna vägra lån.
Jag medgifver visserligen, att ordet ”kan” skulle kunna tydas så, alt det till viss grad innebure ett åliggande; men jag skulle hafva önskat, att Utsk. hade bestämdt uttryckt, alt det måste vara Fullmäktiges, icke allenast rättighet, utan äfven pligt att vägra lån, då sådant för Bankens säkerhet kunde anses lämpligt.
I 40 mom. har Utsk. sagt, ”alt maximum för den del af sedel- och depositionsskulden, som icke motsvaras af reela fonden, må fastställas till 22,000,000 r:dr b:co.”
Lika med Hr Nordenanckar anser jag, all i intet fall sedel- och deposilions-skulden hade hort bestämmas högre än till 20 millioner.
Jag instämmer således med den värde reservanten, och anhåller, att Utsk. måtte, när detta betänk, förekommer till ny behandling, taga hans reservation i den noggrannaste pröfning.
I 41 mom. skulle jag, med anledning af hvad jag redan haft äran anföra, hafva önskat, att Utsk. hade bestämdt uttryckt, att det enda villkoret för den tillökning i sedelstocken, som Utsk. föreslagit, hade varit öfverflyttningen af de ifrågavarande lånegrenarne, som Utsk. här uppgifvit, hvarigenom Banken skulle komma i besittning af en mängd obligationer och blifva i tillfälle att använda dem; men att, om icke bifall till denna öfverflyttning gåfves, Utsk. icke funne sig föranlåtet att tillstyrka någon vidare utsträckning af lånerörelsen, utöfver den, som nuvarande bancoreglemente medgifver.
Hvad beträffar Utsk:s yttrande om privatbankerne, så ehuru jag för min del visserligen icke är någon vän af privatbankerne, egentligen derföre, att, i händelse en af dessa privatbanker skulle Den 19 December.
539 blifva felaktigt förvaltad, denna privatbank ovillkorligen skulle draga de andra med sig, hvarigenom skulle förorsakas oredor, hvilkas följder icke kunde beräknas, anser jag likväl, alt den närvarande tidpunkten i intet afseende är fördelaktig för indragning af dessa privatbanker.
De hafva hittills i allmänhet blifvit väl förvaltade, och i min tanka gjort ganska mycken nytta.
Det förefaller äfvenså, som hade Riksbanken göra nog att sköta sina egna affärer, ulan att i denna stund äga förmåga att sköta privatbankernas.
Af sådana skäl skulle jag tro det vara fördelaktigare om privatbankernas oclroj nu förökades med några år, sä alt deras tillvaro vore försäkrad intill nästa riksdag.
Jag förutsätter likväl, vid ett sådant förslag, alt privatbankernas sedelrörelse blir begränsad, och att dessa banker underkastas alla de controllör, som för allmänhetens säkerhet äro nödvändiga.
Slutligen får jag för min del önska, alt Ulsk. matte vidblifva sitt förslag, om discontlånerörelsens öfverflyttande till Riksg.cont., och, på sätt jag förut haft äran nämna, alternativt framställa det förslag, att, så vidt R.
St. icke medgifva en sådan öfverflyltning, Ulsk. öppet förklarar, att Utsk. anser sig icke kunna tillstyrka någon vidsträcktare lånerörelse än den, som nuvarande bancoreglemenle medgifver, utan alt Ulsk. tverlom måste, med ledning af den erfarenhet, som de sednast förflutna åren lemnat, föreslå, att man, hvad beträffar lånerörelsen i disconlväg, mätte återgå till det belopp af 8 millioner, som baucoreglementet för närvarande bestämmer.
Många talare hafva redan yttrat sig i detta vigliga ämne, som derigenom har blifvit sä fullständigt utredt och från aila sidor behandlad!, ali för mig måste återslå blott föga nytt att tillägga.
Men då delta betänk, troligen kommer att återremitteras i sin helhet, utan att R. o.
Ad., genom i någon punkt derom faltadt bestämdt beslut, uttryckligen gifvit Utsk. dess tanka tillkänna; så, .på det att Utsk. det oaktadt mätte kunna erhålla någon ledning för den nu föredragna frågans blifvande förnyade behandling, när den lill Ulsk. hinner återkomma, anser jag det vara af vigt, alt eli större antal ur de olika opinioner öfver ämnet, som bär förefinnas, må begagna tillfället att yttra sig, så att Utsk., åtminstone af talarnes mängd för den ena eller andra bland dessa, mätte kunna bedomina hvilka meningar, som här i allmänhet böra anses vara de rådande.
BancoUlsk. fick vid början af denna riksdag ett ganska svårt åliggande sig anförlrodt, det nemi. att medla emellan tvenne nästan fullkomligt motsatta fordringar: den ena, som uppmanade lill afseende i främsta rummet å Bankens säkerhet och realisationens betryggande; den andra, sorn deremot för den lidande industrien begärde mera lån och mera penningar.
Det har således icke varit att undra på, om ej Utsk. har förmått att riktigt lösa detta brydsamma uppdrag, och att derföre emot Ulsk:s förslag hafva blifvit framställda många anmärkn:r, flera ganska vigliga, och lill liyilka äfven jag skall utbedja mig alt nu få bifoga en och annan. 5iO Be ii 19 December.
Den första oell kanske den väsendlligaste af de anmärkn:r, sora jag önskar att få göra, rörer det sätt, på hvilket Disk. gatt lill väga, innan det kommit till sina stutpäståenden, de förslag, sora det afgifvit.
För att bruka den liknelse, som Hr von Hartmansdorff nyss använde, så tror jag, alt innan läkaren, BancoUtsk.
, som af allmänna rösten var kallad att bota den financiella sjukdom, hvaruti del Svenska samhället hade iråkat, hade företagit sig något annat, så hade han, att börja med, bort söka göra sig full reda för de egentliga orsakerna till det onda, och bjuda till alt genomskåda den uppkomna sjukdomens rätta natur, samt först sedermera hafva eftersökt, hvilka botemedel, som emot densamma rätteligen borde användas.
Och om Ulsk. sä hade förfarit, sä tror jag, att det snart hade kommit lill den slutsatsen, alt BancoUtsk. för dess egen del icke kunde uträtta särdeles mycket af det erhållna uppdraget, utan alt del mesta, som skulle göras, dels tillhörde andra Ulsk., och dels företrädesvis den stora allmänheten sjelf.
Men när Utsk, hade ingått i en sådan undersökning, i afseende på orsakerne till den herrskande financiella förlägenheten, så skulle Utsk. snart hafva funnit den närmaste och synbaraste ibland dessa visserligen vara den starka sedelindragning, sora har ägt rum, och sora- har föranledt den brist på penningar, som nu öfverklagas; och jag skulle hafva önskat, att Utsk. hade kunnat fullt utreda och uttryckligen bestämma, lill hvilket belopp denna sedelindragning verkligen har uppgått ; ty nu bör man ofta så vidt skilda påståenden i detta hänseende, att den ena säger sedelstockens förminskning utgöra tio millioner r:dr b:co, under det en ännag uppgifver knappt två millioner.
Med så noggranna beräkningar, som i detta fall finnas i Banken att tillgå, hade det dock icke varit svårt att med visshet komma under fund med delta belopp, oell jag tror, alt äfven allmänheten, lika väl som jag, skulle vara ganska nöjd alt få veta detsamma.
Men den nästa frågan derefter hade dock sedan måst blifva: hvad är då äter orsaken till denna sedelindragning?
Och när Utsk. hade bemödat sig att derå lemna ett nöjaktigt svar, så hade det först för allmänheten bort kunna klart bevisa, att denna sedelindragning visserligen icke är större, utan tvertom mindre, än den utvexling af silfver, som samtidigt har ägt ruin, och som till densamma »ilisa är den enda och rätta anledningen; emedan det väl ej kan finnas någon, som vågar påstå, alt icke, för allt det silfver, som ur Banken utgår, motsvarande värde i sedlar bör dit ingå; — ty man måste väl åtminstone bestämma någon proportion, hvarefter den utelöpande sedelstoeken skall vara beroende af den metalliska valuta, på hvilken den är grundad, och dä tror jag, att om man också icke vill bibehålla hvad som icke hittills varit i vissa hänseenden föreskrifvet, alt nemi. när två riksdaler i silfver ulgifvas, så skola fem riksdaler i sedlar indragas, så bör man väl aldra minst antaga för gifvet, att sedelstocken skall vara underkastad alldeles samma tluetuation, sora den metalliska eassan, eller att för hvarje riksdaler i silfver, som ur Banken ut - Den i'
J December. går, sä skall en riksdaler i sedlar dit i stället ingå och qvarblifva.
När således den verkliga roten lill det onda icke kunde sökas i sjelfva sedelindragningen, så skulle nian då hafva ledt sig tillbaka än högre upp i kedjan af de verkande orsakerne, det vill säga lill den silfverulvexling, som har föranledt denna sedelindragning.
Fast man ieke eller härvid, som jag skulle hafva önskat, har sökt att utreda och kunna uppgifva det verkliga beloppet, har man dock i betänk, omtalat, att mycket af Bankens silfver gått till Finland, för den inlösen af der gångbara Svenska bancosedlar, som för ett par är sedan blef anbefalld, och det torde väl vara sanning i detta påstående; men huru dermed må vara, så kan naturligtvis della silfver, som af sådan anledning sökt sin väg till Finland, icke gerna i någon män hafva medverkat, ens med den ringaste andel, lill den indragning, som försiggått af den sedelstock, som varit utelöpande i Sverige.
Någon annan hufvudorsak måste alltså vara för handen, och när den eftersökes, ledes man genast till den förmodan, att en mindre fördelaktig curs måste hafva föranledt den alltför lifliga påkänning på Bankens silfverförråd, som, dess värre, under de sednare åren alltjemnt fortfarit.
Men då mäste man likväl först göra sig den frågan, hvad med curs rätteligen bör förstås, och derå lyder svaret, att med curs menas förhållandet emellan tillgång på vexlar och tillgång på penningar; cursen varierar nemi. allt efter som dessa båda variabla qvantiteter variera, den antecknas annorlunda, allt efter som vare sig tillgången på penningar eller den pä vexlar än tillväxer och än aftager.
Om raan då först fäster sig vid den förändring, sorn vexellillgången är underkastad, så skall man finna densamma bero af ännu tvenne andra särskilda omständigheters inbördes förhållande, nemi. dels af exportens till-eller aftagande, och dels af importens till- eller aftagande.
Hvad då först angår importen, så är den beroende af den större eller mindre mängd utländska varor, som till landel införas; och om nu denna qvantitet, som sålunda utifrån importeras, fortfarande blir så stor, att den alltjemt öfverskrider hvad af egna tillverkningar samtidigt exporteras, så frågar jag, om det väl kan finnas mera än tvenne bestämdt verksamma sätt att åstadkomma, att detta missförhållande en gång må upphöra.
Det ena sättet måste ju då vara det, alt man med höga tullafgifter och stränga tullförfattningar söker begränsa denna införsel; men den möjlighet att smugla, sorn aldrig kan förebyggas, inskränker dock alllid härvid förmågan att verka.
Det andra positiva sältet åter består deruti, alt man genom brist på penningar tvingar till sparsamhet, och förminskar antalet af dem, som förmå köpa dessa främmande öfverflödsvaror.
Jag vet icke, alt det kan upptäckas några andra säkra sätt, än dessa båda, att förekomma den ständigt alltför stora importen.
Men, kanske skall man invända, må dä i stället icke exporten kunna ökas, pä det att äfven derigenom skillnaden emellan export och import ej alltid skall utfalla med öfvervigt för den sednare, och då måste erkännas att så visserligen kan ske.
Dock,'om man äfven kan hoppas, att den mindre gynnsamma conjunclur för det Svenska jcrncls afsättning på främmande marknader, som till en betydlig del är gifven orsak lill 542 Den 19 December. elen exportens undervigt, som sednast visat sig, blott är öfvergående, sä är ju dock möjligt att den fortfar; oell om man dä icke pä annat sätt, vare sig genom förmänliga liandelstraclaler, eller mera vinstgifvande fraktfart, m. m. kan bereda den Svenska exporthandeln några betydligt ökade fördelar, så måste ju ovillkorligen i sådant fall importen, genom något medel, tvingas att blifva lägre, för att förekomma den ständiga vexeibrist, som eljest ej kan hämmas annat än genom fortfarande utförsel af silfver.
Ett sådant medel sades nyss vara, alt tillgången på penningar, myntmassan, sedelstocken blifver förminskad.
Men man måste dervid först göra sig reda för hvad dessa begrepp, penningar, mynt, sedelstock, rätteligen innefatta; och när man bemödar sig att svara på den frågan, måste man antaga, att penningar, eller rättare uttryckt, vare sig metalliskt mynt eller sedelmynt, äro dels de gemensamma värdemätare, hvarmed olika varors värde med hvarandra jemnföras, och dels de gemensamma bytesmedel, som tjena att befordra särskilda slags varors beqvämare utbyte emot hvarandra, alt lätta deras öfvergång från en hand till en annan.
Men hela mängden af dessa varumätarc, dessa bytesmedel, som i eli land för nyss angifna ändamål mäste finnas, och som, då den, såsom för det närvarande i Sverige, beslår endast af pappers- eller sedelmynt, kan sammanfattas i benämningen den utelöpande sedelstocken, den bör visserligen i afseende till sitt belopp stå i oskiljaktigt förhål lande lill antalet af de flerfaldiga byten, eller likartade trausaclioner, hvartill denna massa af mynt, varumätare, bytesmedel behöfver användas.
Men huru stor denna mynlqvantitet, denna sedelstock egentligen bor vara vid en viss tidpunkt i eli visst land, derför kan ingen bestämd regel gifvas, utan man skulle, inom vissa gränsor likväl, kunna nästan godtyckligt antaga hvilken dylik qvantitet sorn helst, utan annan påföljd, om den fastställdes större eller mindre, än att hvarje enhet lili den massa af varumätare, i förhållande derefter fick ett lägre eller ett högre värde, vid jemförelse med de varor, till hvilkas mätande eller öfverflyttande den borde begagnas; och blott hvad en gång antagits såsom det rätta beloppet af mynlqvantitet eller sedelstock för ett land, sedan (inge bestå, utan allt för täta omvexlingar deruti, så skulle snart vanor och bruk, vid alla utbyten eller öfverflyttningar af varor eller värden, derefter hafva rättat och stadgat sig; och i öfverensstämmelse härmed hade man bort handla efter år 1834, men det blef försummadt.
Ty när man, sannolikt på den enda säkra och riktiga grunden, af det förhållande med sedelstocken, som under de sednare åren hade ägt rum, och hvarefter nationen hade haft tid att foga sig, då realisationen gjordes, antog något öfver trettio millioner såsom en sådan sedelstock, en sådan massa af mynt, som för Sverige skulle behöfvas; så tror jag, att det hade varit det rälta, om man sedan dervid hade hållit sig, om man hade låtit den inhemska industrien få försöka alt, endast genom eget arbete och egen sparsamhet, först småningom kunna öka landels capitalbehållningar lill förlag för nya eller utvidgade näringar, oell blott i samma mån, som detta hade skett, hade gifvit den Den 19 December.
543 rätt att begära mera mynt för det ökade antal varubyten, som hade måst blifva en nödvändig följd af den tillväxande varutillverkningen.
Men när behofvet af ökadt rörelsemedel på detta sätt bade låtit känna sig, då bade det varit lätt att afhjelpa; ty silfrel bade då säkert sjelfmant, fast kanske blott småningom, strömmat in lill landet, hvars rörelsecapital derigenom, på den enda naturliga vägen, bade erhållit dess tillbörliga tillväxt.
Nu deremot vidtog man belt andra utvägar; den nyss anförda var för många för långsam, och i stället att öfverlemna åt de inhemska näringarne, att, på sätt som blifvit uppgifvet, sjelfve förskaffa sig för dem erforderligt både förlagscapital och rörelsecapital, dels drog man in utländska capitaler i mängd, genom det stora lån, som af bruksägares hypothekscassa på utrikes ort upptogs, och dels inrättade man, just samtidigt dermed, den ena privatbanken efter den andra, hvilka, byggda blott på creditens chimeriska grundval, beredde en alltför plötslig tillväxt i tillgången så väl ä lån, som å mynt.
Sedan man redan bade antagit
Biksbankens sedelstock böra vara något öfver trettio millioner, och man derigenom tycktes hafva förutsatt, att detta belopp skulle vara nog för landets rörelse, så ökades dock nu detsamma med minst en åttondedel, genom den mängd af nya sedlar, som af de uppkomne privatbankerne utsläpptes.
Tillgängen på varan mynt blef härigenom för stor, den kunde ej följas af lika stark efterfrågan, och penningen måste derföre sjunka i värde, i förhållande till alla andra varor, som deremot alltjemnt stego i pris, mäste betalas med större mängd sedlar, oell med dem silfret, som är underkastadt alldeles samma reglor, som öfrige varuvärden.
Den förökade sedelmassa, som på en gång tillkom, verkade derföre alldeles som ett premium lill utförsel af silfver; och delta förböjdes ännu mera, genom de nyss omnämnda alltför hastigt beredda nya tillgångar på län, som af både privatbanker och hypothekscassa erbödos den derefter ifrigt sökande allmänheten; ty den större lättheten alt genom lån erhålla penningar, mynt, måste naturligtvis utöfva nästan samma verkan, som om sjelfva myntmassan bade fått en deremot svarande tillväxt.
1 öfverensstämmelse med hvad nu blifvit sagdt, visade sig också ställningen vid 1840 och 1841 årens riksdag, ty redan då hade ganska betydliga qvantiteter af Bankens silfver gått ur landet, fastän de åter -dit bade inkommit, i form af lån lill brukägares hypothekscassa.
Men just detta lån förvillade allmänna omdömet om den verkliga ställningen; ty bade ej det blifvit till Diket indraget, skulle man redan den tiden hafva funnit det fastställda förhållandet af 2 till 5 emellan metallisk cassa och utelöpande sedelstock vara nära att underskridas.
Allt uppmanade derföre till försigtighet; och jag för min del förordade då, dels i BancoUtsk. och dels på detta rum, att, emedan tillgången både på lån och på mynt synbart var större, än den arbetande industrien för ögonblicket kunde sysselsätta, ytterligare bevisadt genom de stora depositionssummor, som dels allmänna cassör och dels enskilda personer, af brist på annan förmånlig placering, bade i Banken, räntefria, innestående, man skulle 544 Dea 19 December. i Banken qvarhålla, cj i rörelsen äler utsläppa de åtskilliga medel, som då funnos der alt tillgå, och jag yrkade vidare, alt man skulle gifva de mest positiva föreskrifter för Bankens öfverstyrelse, alt den icke skulle få åter utlemna de inflytande räntevinsterne förr än conjuncturen åter hade förändrat sig, och blifvit sådan, alt det kunde låta sig göra att använda dessa vinster utan att åsidosätta Bankens egen fördel och säkerhet.