Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var ett tillstånd, som erinrade honom om en dröm han ofta hade haft som barn: han stod på ett järnvägsspår och såg tåget komma långt borta i en kurva, han hörde det brusa och rassla och såg det närma sig och bliva större och större, och han stod kvar förlamad och kunde icke röra en lem.
Men han levde som förut och lät tiden gå som den bäst ville.
Så en dag kom ett stadsbud med ett brev och ett smalt, avlångt paket.
Han bröt brevet och läste:
Ja, det är slut.
Ha vi icke vetat det länge?
I morgon med aftontåget reser jag till Norge med mamma, och vi veta icke när vi se varandra härnäst.
Jag måste resa långt bort och gömma mig; då har jag säkert gjort något mycket illa.
Vi ha ju ofta talat om det, du och jag, och du har så många gånger bevisat mig klart och tydligt, att vi gjorde rätt.
Minns du, att vi ofta talade med varandra om det?
Det var alltid jag, som började med det, ty jag var alltid orolig, när jag var ensam, ja alltid, om jag också var glad och obekymrad, när vi voro tillsammans.
Och nu, när jag skriver till dig, sitter jag ännu och försöker erinra mig allt vad du sade, men jag kan inte minnas allt, och jag är rädd att det just är det viktigaste som jag har glömt.
Är du säker, Tomas, är du riktigt säker, att du hade rätt?
Varför skulle jag då nu behöva resa långt bort till ett annat land, där ingen känner mig, och gömma mig?
Jag förstår ingenting av alltsammans.
Jag ångrar mig, ja, jag ångrar mig bittert, och likväl vet jag inte om jag gör rätt i att ångra.
Jag vet ingenting alls numera.
Minns du den tiden, då vi ännu bara hade kysst varandra några gånger?
Det var den lyckligaste tiden.
Jag hade ont samvete då också och trodde att jag hade gjort något mycket orätt, men det trodde jag visst bara för att det blev roligare på det sättet.
Den tiden kommer aldrig igen, nej inte ens i mina drömmar kan jag få den tillbaka, och jag sörjer den tiden.
När du tänker efter, Tomas, önskar inte du också att den tiden räckte ännu?
Då vore allt så annorlunda.
Men det var bestämt, att det icke skulle få vara så.
I stället är det jag, som har blivit en annan.
Farväl, Tomas.
Skall jag säga dig tack för det som har varit?
Älskar jag dig ännu?
Det vågar jag icke fråga mig själv.
Men jag glömmer dig aldrig, farväl!
Märta."
Tomas satt länge orörlig med brevet hopvecklat i handen.
Slutligen brast han i gråt.
I kväll alltså skulle hon resa.
Om en timme skulle hon redan vara på väg.
Plötsligt märkte han, att han icke grät längre.
Han kunde icke ens erinra sig, varför han nyss hade fallit i gråt.
Han läste om brevet från början, ty han ville veta, vilket ställe det var som hade gripit honom på ett så särskilt sätt; men han kunde icke återfinna det.
Men paketet, vad kunde det finnas i det avlånga paketet...
Han rev bort pappersomslaget och blev stående häpen med en blecktrumpet i handen -- en liten leksakstrumpet av målat bleck, randig på tvären i blått och rött.
Å, midsommargåvan...
Det stod ingenting om den i brevet, alltså hade hon först efteråt kommit att tänka på den.
Slutligen satte han den för munnen och började tuta.
Han kunde icke få mera än en enda ton ur den, en hes och falsk ton.
Det hade nyss regnat ute.
Gatorna lågo fuktiga och blanka, spräckliga av höstkvällens mörker och gasgnistornas ljus.
Tomas var på väg nedåt järnvägen; han ville se, om han kunde uppfånga en skymt av Märta i något kupéfönster.
Han gick och tänkte på slutorden i hennes brev, då han kom förbi ett litet konditori vid en sidogata, där han en gång för längesedan hade varit inne med Märta.
Det var en afton i maj, och häggen hade nyss slagit ut...
Han kunde icke hindra sig från att småle, då han just såg två unga människor komma över från den andra trottoaren, kasta skygga blickar omkring sig och därefter försvinna genom den smala dörren till konditoriet, hon före och han efter.
Ja, nu var det de andras tur.
För honom och Märta var leken slut.
Med ens föll det honom in, att de båda gestalterna, som nyss gledo honom förbi i mörkret, i själva verket voro honom välbekanta.
Den ena erinrade honom om Johannes Hall och den andra om Greta -- men det var ju omöjligt.
Det måste ha varit en inbillning.
Han stannade obeslutsam framför trappan till Centralstationen; om fem minuter skulle tåget gå.
Nej, han kunde ju icke gå in på perrongen utan att träffa hennes mor och de andra...
Han vek av till vänster och gick långsamt bortåt järnvägsbron.
...Men om det nu likväl var Hall och Greta.
Varför skulle det icke ha kunnat vara de?
Ingenting var omöjligt...
Ett vardagligt samtal mellan en gammal man och hans hustru, som gingo tätt framför honom arm i arm, fängslade hans uppmärksamhet och lade beslag på hans tankar nästan utan att han visste det.
Han hörde av deras yttranden, att de hade en son, som det gick dåligt för i skolan; han själv ville helst sluta, och det var kanske också det bästa.
Och sedan, när han väl var ur skolan, hur skulle det bli då?
Skulle han stå i bod eller skulle han komma på kontor?
Tåget brusade fram, och Tomas gick förströdd och märkte det icke förrän de sista vagnarna redan hade rullat förbi.
-- Nu var hon alltså borta...
Tomas stod ensam mitt ute på järnvägsbron.
Rymden hade åter tjocknat.
Utifrån
Mälaren kom dimman långsamt seglande likt ett ogenomträngligt vitt mörker.
Han tyckte sig känna, hur oändligheten själv kom emot honom, skrämmande vid och tom, förintade allt omkring honom, slukade husen och kajerna och gasblossen och lämnade honom ensam kvar på några slippriga och smala bräder, en skeppsbruten på en flotte, svävande ute i rymden.
Endast då och då, när dimman lättade för några ögonblick, kunde han se en lanterna på en av skutorna i hamnen kasta en blek och trådsmal strimma ljus ner i vattnet.
Han stod länge rak och orörlig och stirrade på detta ensamma bleka ljus, som gång efter annan dök upp ur tomheten, glimmade till och dog bort.
En mörk kontur närmade sig långsamt och vacklande genom dimman.
Tätt invid Tomas snavade han och föll.
Tomas stod ett ögonblick tveksam; så tog han honom under armarna, hjälpte upp honom och borstade av hans rock.
Det var en gammal man; han var drucken och sade icke ett ord.
Tyst som han kommit vacklade han vidare, en oredig kontur, som gled undan och suddades ut.
Dimman tog honom, och han var borta.
Och det var åter tomt och stort, och lanternan på skutan blinkade till en sekund och slocknade på nytt.
Tomas stod som fastnaglad.
Han visste icke själv vad som höll honom kvar.
Han hade kommit att tänka på Ellen.
Vad hade det blivit av henne?
Han hade hört av Hall, att hon icke längre var kvar i handskbutiken.
Han vände om och gick några steg åt samma håll som han kommit.
Tätt bakom sig hörde han ljudet av lätta, brådskande steg som av en ung kvinna.
Han hade just kommit till en lyktstolpe, då hon upphann honom och gick förbi.
I skenet av lyktan såg han, att det var Ellen.
-- Ellen...
Det kom oöverlagt, ett dämpat utrop, som han icke kunde betvinga och som gjorde honom själv häpen.
Hon stannade genast och betraktade honom under några ögonblick utan att säga något.
Tomas var mera förvirrad än hon.
-- Det är så längesedan vi såg varandra -- du är blek... jag ville gärna höra, hur du har haft det, sedan vi...
-- Tack, sade Ellen saktmodigt, det är vänligt av er att fråga...
Det var ingen bitterhet i hennes röst, då hon tackade honom för hans vänlighet.
Och hon tillade, att hon hade det ganska bra, och att hon skulle gifta sig i nästa månad.
-- Ni skall gifta er -- med vem... berätta! bad Tomas.
Och Ellen berättade det hon hade upplevat, enkelt och undergivet.
Hon hade blivit bekant med en urmakare, som just skulle sätta upp egen verkstad i vinter; han tänkte börja i smått, men med tiden kunde affären utvidgas, om det gick bra.
Han var inte så ung, men det var en utmärkt snäll och bra man och mycket skicklig i sitt yrke.
Hon hade inte sagt ja strax, men sedan hade hon betänkt sig närmare; och då hade hon insett, att hon knappast kunde göra något bättre än att säga ja, ty hon ville inte bli någon dålig flicka.
För övrigt tyckte han mycket om henne, och han hade lovat att göra henne lycklig; men han var puckelryggig.
Det var mörker och snö och regn, och den ena skumma och gråa dagen följde den andra tätt i spåren, medan staden sjönk djupare och djupare in i decemberskymningen.
Tomas Weber flydde ensamheten och tankarna och levde icke så, som man bör leva.
En morgon, då han vaknade -- det var icke så tidigt -- fann han ett brev på sitt skrivbord; värdinnan hade troligen lagt in det medan han sov.
Det hade ett så mystiskt yttre som ett kärleksbrev, och utanskriften var pedantiskt vårdad.
Han bröt det och ögnade igenom det.
Det var från tegelhandlaren.
Han ville endast erinra om att lånet var förfallet redan för ett par dagar sedan.
Men före klockan tre denna dag måste affären vara uppgjord, eljest skulle han tyvärr se sig nödsakad att ofördröjligen vända sig till någon av borgensmännen för utfående av sitt tillgodohavande.
-- Redan -- hur var det möjligt...
Tomas kastade en blick i spegeln: han var gråblek.
Därefter klädde han sig hastigt och gick ut.
Han ville söka upp Hall.
Han var säker om att Hall kunde hjälpa honom och att han icke skulle draga sig undan.
Var var det han bodde?
Det skulle vara någonstädes uppe vid Östermalmskyrkan.
Det var illa, att de hade varit så litet tillsammans på sista tiden.
Det föll ett fint, snöblandat regn, och gatorna voro i upplösningstillstånd.
Husen vid de smala bakgatorna mellan Adolf Fredriks kyrka och Hötorget klämde sig tillsammans skygga och förfallna, med fläckiga och trasiga murar, svartnade av regnet, drypande av väta och smuts.
Himmelen var en enda tjock, gulgrå dimma.
Människorna gingo som sömngångare, utan att se; snön piskade ansiktena och fastnade i ögonhåren.
Gång efter annan genombröts gatornas sorl av ett dovt, utdraget tjut, liksom av något jättestort och jättehungrigt djur.
Tomas hade hört det ständigt under de sista dagarna: det var ljudet av en mistlur, som provades vid en mekanisk verkstad någonstädes ute på Kungsholmen.
Överallt, i alla stadsdelar, hördes det dagen i ända lika starkt, lika hotande nära.
Tomas tog vägen genom Brunkebergstunneln.
Ända längst in i jordens innandöme, där lyktornas sken flackade rostgult över slemmiga och rinnande väggar, förföljde honom lurens hungriga rytande.
Han nästan sprang över Humlegården och Östermalm.
Det var vid Jungfrugatan Hall bodde.
Tomas sprang uppför trapporna och ringde på.
Han ringde ännu en gång, häftigare.
Slutligen ringde han för tredje gången, ringde som en rasande människa och blev stående med klocksträngen i handen; han hade slitit av den.
Innanför var det alltjämt lika tyst, och inga steg hördes i tamburen.
-- Varför öppnade han icke, var han död?
Plötsligt föll det honom in, att Hall troligtvis icke var hemma.
Trött och förvirrad slängde han klocksträngen bort i en vrå av förstugan och gick långsamt nedför trappan.
Mitt framför honom, vid gatans ändpunkt, reste sig Östermalmskyrkans svartgröna, klockformade kupol ur snödimman.
Tomas stirrade häpen på tornuret: det visade på halv två.
Och han var ju nyss uppstigen, hade han sovit så länge...
Han gick gatan framåt i tankar.
Klockorna ringde i tornet, och människornas silhuetter myllrade om varandra nere vid kyrkogårdsporten.
Kanhända att det var begravning.
...Ja, han hade sovit alldeles för länge...
Klockorna ringde i tornet, och de ringde icke på det vanliga sättet; de ringde så att marken gungade och luften sjöng och husen vacklade som druckna hit och dit.
Och var det bara klockorna som ringde, ringde icke hela kupolen?
Hur var det, rörde sig icke hela den tunga, svarta kupolen långsamt av och an likt en svängande domens jätteklocka...
Jo, den svängde hotfullt av och an, den dånade och sjöng och ringde in domens dag, och det var icke för tidigt, människorna kunde snart ha syndat nog.
Och kring kyrkogårdstrappan trängdes folket.
En kusk smällde med sin piska, och en vild grå häst reste sig upp över mängden med frambenen fäktande i luften och gnäggade, och kusken klatschade och svor.
I portarna runtomkring stodo kvinnor och tasslade, med ögonen vidöppna och höllo barn med gapande munnar vid händerna, och åtta försupna gubbar i svarta kläder och vita bomullsvantar gingo i rad, två och två, och buro en svart kista, och deras kroppar kröktes som maskar under bördan.
Och högt över dem alla svängdes en skallande, sotsvart jätteklocka, som dånade och sjöng -- och hästen stegrade sig...
Nej, förbi, förbi...
Han var icke vid lynne att stå och se på ett liktåg i dag, förbi så fort som möjligt...
Han var nära att halka på granriset.
Klockornas dån förföljde honom, och mistluren började ryta på nytt.
Tomas hade kommit framåt Kungsträdgården.
Snön föll tätare och mjukare och dämpade larmet omkring honom.
Han kände sig lugnare.
Han beslöt att gå upp till Gabriel Mortimer.
Han ville säga honom alltsammans från början till slut och icke dölja något; då skulle Mortimer säkert hjälpa honom, om han kunde; det var icke möjligt annat.
Han gick Hamngatan rakt fram och vek av in på Västra Trädgårdsgatan för att undvika de stora, larmande stråkvägarna.
Likt en brottsling, som varje ögonblick kunde vänta att bli gripen och släpad i fängelse, smög han sig fram tätt intill murarna av de gamla släta, grå aristokrathusen.
Till vänster låg Jakobs kyrkogård, tyst och tom, vit av den nyfallna snön.
Tomas gick över gatan och såg in genom gallerverket.
Det stod en stenbänk därinne, tätt invid kyrkans mur.
Om han väl vore därinnanför, om han kunde få sitta på denna bänk så länge han ville och vila ut.
Och längre än han själv visste stod han lutad emot gallret och stirrade in i denna fredade och avskilda vrå, som mitt i en stojande stadsdel aldrig trampas av gatans karavaner, och där smala, glesnade popplar slå en tigande krets kring gravarna.
Men åter darrade luften av samma dova, hungriga tjut som förr under dagen.
Tomas vaknade ur sitt drömmeri, slet sig lös och ilade vidare på sin jakt efter pengar.
Pengar...
Han kunde vara färdig att sälja sin själ för pengar.
Han stod redan utanför Mortimers dörr och hade just tryckt på knappen, då han plötsligt kände sig slagen av den enkla sanningen, att Mortimer naturligtvis icke kunde vara hemma; han var ju alltid på sitt ämbetsrum vid denna tid på dagen.
Och han hade redan ringt, och det hördes steg i tamburen...
Fru Mortimer kom själv och öppnade.
Jo, Gabriel var hemma; men han var sjuk.
Tomas studsade.
-- Hur länge har han varit sjuk...
Är det allvarsamt?
-- Ja, han är mycket sjuk.
Han har svåra plågor, och emellanåt yrar han.
Tomas hade under samtalets gång kommit in i salen.
Den svartklädda tanten satt på en stol vid fönstret och stickade på en strumpa.
-- Han har legat till sängs sedan i förrgår, fortfor fru Mortimer med sänkt röst.
Doktorn tror att det är blindtarmsinflammation, men han kan ännu inte säga något bestämt.
Tomas stod tyst.
Han kunde inte finna på något att säga, som var lämpligt för ögonblicket.
Det blev en paus.
Genom den stängda dörren till sjukrummet hördes ett matt kvidande, som steg och sjönk och en enstaka gång skärptes till ett dämpat skrik.
-- Och jag kan inte komma in till honom...
Tomas tänkte i själva verket icke alls på att gå in till den sjuke; han drog sig tvärtom instinktmässigt allt längre och längre bort åt tamburdörren.
-- Nej, nej, omöjligt, ingen får gå in till honom mera än jag.
Det gamla fruntimret, som hela tiden hade suttit alldeles tyst och stickat på sin strumpa, såg nu upp med en fuktigt svävande blick bakom glasögonen.
-- Nej, sade hon, han tål inte att se någon inne hos sig, inte ens mig, som han alltid har tyckt så mycket om och varit så vänlig emot.
Vad sjukdomen kan förändra en människa, det är förskräckligt, ack!
-- Ja, sade Tomas, det är förskräckligt.
Han hade småningom kommit ända upp till tamburdörren, tätt följd av fru Mortimer, som hela tiden pratade nästan utan avbrott och som hade den vanan att stå alldeles inpå näsan på den person hon talade med.
Hon hade utan att tänka på det fallit in i sin vanliga muntra och kvittrande samtalston och gjorde Tomas en mängd betydelselösa frågor angående hans mor och syster.
Plötsligt avbröt hon sig själv mitt i en mening och blev tyst; den sjuke yrade därinne.
Det gamla fruntimret gläntade på dörren och lyssnade uppmärksamt.
-- Han tror att han är ute och reser, viskade hon.
Och han säger att han glömt vart det var han ämnade sig... och att han inte vet vart han har kommit...
Och det blev åter tyst i sjukrummet.
Fru Mortimer började snyfta.
Tomas tryckte hennes hand och tog farväl efter att ha mumlat fram en förhoppning om hennes mans snara tillfrisknande, därefter bugade han djupt för det gamla fruntimret vid fönstret och försvann.
Först då han kom i trappan erinrade han sig att det var den sista möjligheten till räddning, som nyss hade glidit honom ur händerna och dunstat bort.
Snöyran hade ökat, rymden mörknade mer och mer, och det började skymma över stråkvägarna och torgen.
Tomas var dödstrött, och likväl drev han ännu gata upp och gata ner.
Det fanns ju en möjlighet, att han kunde möta Hall.
Han hade förr ofta brukat träffa honom ute just vid den tiden, i middagstimmen; varför skulle han icke kunna möta honom i dag, då han behövde honom?
Drottninggatan myllrade av människor.
Ja, det var ju sant: det led mot jul.
Om ett par dagar var det jul.
Gasen var tänd i alla butiker, och det hade den varit hela dagen.
Fönsterna kastade gula fläckar av ljus ut över snön och över trottoarernas våta asfalt.
Trampet av fötter, bjällerklangen och rasslet av åkdon blandades med kuskarnas rop och omnibusarnas pinglande, och genom larmet trängde åter och åter mistlurens dova stönande.
Och alla människor voro ute; det ena välbekanta ansiktet efter det andra drog honom förbi i vimlet.
Men Hall, var fanns Hall...
Jean Arvidson åkte förbi i droska; han åkte alltid i droska på sista tiden.
Han hade för en tid sedan skilt sina affärer från faderns och höll på att bilda ett bolag.
Plötsligt kände Tomas, att någon tog honom under armen; det var Anton Recke.
De följdes åt ett stycke uppåt Drottninggatan; Recke hade bråttom och mera sprang än gick.
-- Var höll du till i går, jag var och sökte dig... jag ville ha dig med till Berns, det är en ny diva där, som är märkvärdig... publiken stampade, så att femtio råttor dödades av misstag...
Och han försvann in i ett hus.
Mitt på gatan sprang en liten svart hund hit och dit, i sicksack, med slokad svans, och nosade efter något spår, som han hade förlorat.
Plötsligt var han försvunnen under hjulen av en bryggarkärra, som skramlade gatan fram...
Och då kärran var förbi och hunden åter blev synlig, stod han ett ögonblick tyst, orörlig, med en söndertrasad fot lyftad från marken, tills han med ens kände smärtan och förstod vad som hade hänt och började tjuta... gällt, entonigt... skärande...
Och människorna stannade och började stirra på honom, och djuret rörde sig icke ur fläcken, endast tjöt, skrek... tills äntligen en man kom fram ur hopen, en gammal diplomat med slappa drag och tunna, vaxade mustascher.
Och han böjde sig ned och lyfte upp den lilla hunden från gatan och höll honom i sina armar och smekte honom, och hunden kved.
Han stod där villrådig mitt på gatan med en annans överkörda hund i sina armar -- ty det kunde icke gärna vara hans egen, det var en sådan liten lurvig hund som gamla, fattiga fruntimmer bruka ha -- stod där villrådig och visste icke vart han skulle gå, tills slutligen en rå stämma skrek "se upp!" och han kastade sig åt sidan med hunden, som alltjämt skrek och skrek, och blev borta i vimlet.
Tomas stod blek och skrämd och såg efter honom, tills de förbigåendes knuffar väckte honom och strömmen drog honom med sig.
-- Var fanns Hall i dag...
På andra trottoaren gick Grothusen och Mary Arvidson arm i arm.
De hade nyligen förlovat sig, och Tomas hade glömt att skicka visitkort...
Och löjtnant
Gabel var också med dem, han gick till höger om Mary och pratade ivrigt, medan Grothusen gick stram och korrekt och teg.
Några steg bakom dem kom fru Wenschen med sin man.
Han gick ett halvt steg bakom henne, ty hon gick så fort att han nästen icke kunde följa med.
Tomas tyckte sig märka, att fru Wenschen hade blivit gammal.
Hyn var vissen, och hon var icke längre så vårdat klädd som förr, och såg icke heller så utmanande käck och glad ut.
Han vände om och gick nedåt.
Nere på Fredsgatan eller Gustav Adolfs torg skulle han säkert träffa Hall, och det var ännu icke för sent, ännu kunde affären ordnas på ett eller annat sätt, även om hela summan icke kunde betalas strax.
Fru Grenholm gick framför honom hela vägen nedåt Drottninggatan.
Hennes bakdel guppade på ett sätt, som tydde på begynnande storhetsvansinne.
Det egendomliga hade nämligen helt nyligen inträffat, att på en och samma dag herr Grenholm hade fått vasaorden och doktor Rehn nordstjärnan.
Tomas hade med ens kommit i ett så uppsluppet lynne, att han knappast kunde avhålla sig från att skratta högt.
Han kände sig nästan frestad att gå fram och hälsa på fru Grenholm och lyckönska henne till de båda ordensdekorationerna.
Han var nu lika förvissad om att han skulle finna Hall på Gustav Adolfstorg, som om han hade stämt möte med honom där, under Tornbergs klocka.
Då och då stannade han framför ett butiksfönster.
På ett ställe fängslades hans uppmärksamhet av en liten rolig attrapp; han bestämde sig genast för att köpa den till julklapp åt Greta och gick in i butiken.
Mitt framför dörren var en smal, hög spegel; han skälvde till, då han mötte sin bild i glaset.
Han var grå i ansiktet, och hans kläder voro fullstänkta med smuts, och dessutom var han orakad.
Framme vid disken trängdes folket, och expediterna ägnade honom ingen uppmärksamhet.
Han vände genast om och gick sin väg.
Det hade nästan slutat att snöa, molndimmorna hade lättat, och skyar med slitna kanter drevo långsamt bort över husens gavlar och tak.
Tomas hade stannat i hörnet av Fredsgatan och såg utåt den tomma fonden, där Mälaren gick öppen i mörkningen som ett brett, blåsvart band.
Och längst borta, inslumrad i vinterskymningens grådis, skymtade en länga av en tyst och ödslig strand med fläckar av snö i bergskrevorna.
Men gatornas larm rasslade ännu lika febrilt omkring honom, och mistluren stönade åter lika hungrigt som förut, och klockan slog tre.
Hon slog tre...
Och han skulle ju träffa Hall under Tornbergs klocka...
Han vände uppåt Fredsgatan och rusade fram utan att se sig för.
Plötsligt törnade han ihop med någon; det var en mycket lång gammal herre i päls, för vilken alla andra gingo åt sidan med blottade huvuden och djupa bugningar.
Det var kungen; hans hatt for på sned vid sammanstötningen och var nära att falla av.
Kurck och överhovjägmästaren stirrade förbluffade efter Tomas, som mumlade ett förvirrat "förlåt" och försvann bland mängden.
Mörkret tätnade mer och mer, och en liten man i luden mössa gick omkring med krokig rygg och snabba steg och tände gaslyktorna.
Tomas hade kommit in på en bakgata med få människor och sömnigt upplysta butiker.
Han hade icke träffat Hall på Gustav Adolfs torg, och han förstod att det var ute med honom.
Hur var det möjligt, att han hade kunnat låta det gå så, som det hade gått?
Det var omöjligt att fatta, och nu var det för sent att grubbla över det.
Benen ville knappast bära honom längre.
Han kände sig utnött, sliten, kasserad.
Dessutom var han hungrig, och middagen väntade honom hemma hos föräldrarna.
Tröttheten narrade honom att stanna framför varannan butik.
Vid ett fönster, där några rödaktigt brinnande gaslågor fladdrade över långa rader av begagnade manskläder, blev han länge stående och stirrade utan en tanke i huvudet på ett par ljusa, grå byxor, som stänkte in en erinran om bjärt skrikande elegans mitt bland de andra blygsammare, gråsvarta eller snusbruna plaggen.
Det hade tydligen från början varit ett par ovanligt extravaganta byxor, harlekinrutiga på snedden och med breda, svarta band vid sidorna.
Tomas tyckte sig ha sett dem förr.
Ju längre han såg på dem, desto starkare blev hans övertygelse, att det var Gabels byxor.
-- Nej, hemåt alltså...
På hemvägen köpte han en revolver.
Arvidson satt på sitt kontor i det privata mottagningsrummet och ögnade igenom sin senaste post.
Det stora mahognyskrivbordet framför honom var belamrat med böcker, broschyrer och papper, en tänd arbetslampa med blågrön kupa, en skrivbordstelefon och en flaska portvin med ett halvtömt glas.
Det knackade sakta på dörren, som för övrigt stod på glänt, konsuln ropade "stig på" utan att se upp, och Karl Hammer kom in.