Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom ett par landsortsbrillor.
Af Gustaf Gullberg .... 05.
En draks&amp;dd.
Några anmärkningar om den svenska högerpres- sens hållning i norska frågan.
Harald Molanders ” Vårflod ”.
Af Daniel Fallström .... 82.
Moderna verldsförbättrare.
Af Claes Lundin ....... 87.
Tredje ooh Q er de häftet: Gamla och nya åsigter om pressen och det offentliga ordet.
Nå- gra anmärkningar af Hellen Lindgren ...... 1.
Konstakademien, konstforeningarne och konsten.
Af Georg Nor- 21 Om konsten att författa realistiska romaner.
Ett utkast af Christer Swahh .............. f&gt;4 Tv&amp; typiska romaner: Ett lif. — LiseFleuron.
AfPassepartout 6i.
Tvä generationer.
Strödda aforisraer af Oscar Levertin.
70 Sid. Några ord om landsortspressen i våra dagar, af en medarbetare deri.
• ............... 7«.
Prestkonferensen.
Af A. F. A ............ 87.
Ett literärt jätteverk, skildradt af Helen Zimmern ..... 92.
Ett samtal om Augnst Strindbergs rGiftas ”, npptecknadt af Stephan Marmén ............. 102, Professor Sigurd Bibbing om Geijer .......... 109 Är fattigdomen i våra dagar en följd af öfverbefolkning?
F • Åksrbbrg «••••••••• » «••• 117.
I marginalen.
Små randteckningar af Gustaf Gullberg.
Från de anklagades bänk: E.
G. Geijer, H.
B. Palmaer, Vilhelm voil Braun och August Strindberg for religionsbrott % inför verldsliga åklagaremakten ........ 152.
Ur nyare tider3 uppfinningar: Om vattengas och glöd ljus.
Af C.
A. Dellwik .............. 178.
Karaktersdrag och anekdoter: 1.
Civiliserade vildar och vildinnor.
Också en moderevy, af Olle Bill — 2.
Bref från Nils Strindlund till en skrifkunnig vän.
En tilltänkt hyllningsgärd åt Karl Johan.
En duell mellan två svenska offi- cerare.
Nekad kredit på skrifmaterialier åt kongl.
maj: t, — 6.
Också en följd af indelningsverket 188.Vid riksdagens början.
Uti den äldre Eddan förtäljes det om gudamodem Frigga, att hon känner allas öden på förhand.
“ Dock säger * hon dem åt ingen “, tillägger omedelbart derpå samma vördnadsvärda urkund.
Och deri har hon visliga förfarit.
Om alla, som hafva eller tro sig hafva förmågan att förutsäga kommande ting, handlade så försigtigt, skulle veHden icke räkna så många misslyckade spådomar.
Ty det är en vansklig sak att vara profet i våra da-dar.
Dét händer och sker så mycket, éom aldrig kunnat tagas med ens i de finast uttänkta beräkningar.
Då representationsreformen var genomförd, och segerjublet återskal-lade kring land och rike, var det väl icke mången, som på förhand insåg, hvilka frukter den vunna segern skulle bära.
Och de, som jublade mest, anade det kanske minst.
“ Europa har sina blickar fastade på det svenska borgarståndet “, sade en gång på 50-talet en hederlig borgers-man i svenska riksdagen.
Dessa ord gifva ett naivt, men betecknande uttryck för den.
känsla af egen betydenhet, som intagit det vällofliga ståndet, sedan det, genom upptagande af de nya element 1856 års reform tillfört det, blifvit ombijdadt till ett tredje stånd i allmänt europeisk mening.
Tyngdpunkten inom riksdagen började mot stånds-tidens slut " allt mera glida öfver från det första till det tredje ståndet; och troget följdt af det fjerde, som sam-
- 1tidigt med hvarje dag blef mera frisinnadt, utöfvade det ett allt mera bestämmande inflytande på riksdagsärendenas gång.
En noggrann aktgifvare på de tre eller fyra sista ståndsriksdagarne bringas nästan till häpnad öfver den anda af storeuropeisk liberalism från 1848, som går igenom deras förhandlingar.
Hvad särskildt borgarståndet vidkom-
• mer, lefdé det fullt och fast i den tron, att en ombildning af representationen på de samfalda valens grund skulle lägga den politiska makten i dess och dess orepresenterade likars händer.
På hvad sätt verkligheten farit fram med dessa drömmerier, vet nu en och hvar.
En, som insåg — ehuru kanske ej till fullo — hvart reformen skulle leda, var den nya riksdagsordningens egen skapare.
I det välbekanta anförande till statsrådsprotokollet, hvarmed han beledsagar sitt förslag till representationens ombildning, gifver han tydligt till känna, hvarför han funnit sig böra framlägga det.
Han framhåller nämligen, hurusom ståndsförfattningen “ hotar att åt den ena hälften af representationen gifva en för det helas jemnvigt vådlig tyngd.
Under det sjelfva tidsandan oafbrutet arbetar på att minskande två första riksståndens politiska vigt, vinna de bägge andra förstärkning genom de efter hand i representationen ingående nya element, hvilkas olikartade beskaffenhet hindrar deras sammanförande i ett särskildt riksstånd, — om sådant eljest vore verkstäUbart eller lämpligt, — och hvilkas oförenlighet med grunden för de två förstnämdas representationsrätt tvingar dem in i de två andra.
Den sannolika följden häraf är, att en öfvervägande del af representationens makt, utan motsvarande ansvar, småningom öfvergår till de tyå sistnämda, och att dermed den i sitt inre upplösta ståndsförfattningen af sig sjelf sammanstörtar.
Beskaffenheten af den nya representations form, som i denna händelse kunde komma att träda i stället för den ganria, beror af omständigheter, som ligga utom den menskliga beräkningen; och lätteligen skulle dervid en stridom representationsformen kunna förvandla sig till en strid om statsförfattningen “.
Det var för att i tid afvärja en sådan fara, som frih.
De Geer framlade det representationsförslag, som sedan blef Sveriges riksdagsordningi Det skedde följaktligen icke så mycket i den då för tiden moderna liberalismens, som i den samhällsbevarande konservatismens intresse, och för att åt de återhållande krafterna inom samhället bevara den ställning de genom händelsernas gång voro på väg att förlora.
Detta kan förtjena att bevaras i hågkomst af dem, som bedöma hans verk.
Bland reformens motståndare gjorde sig hufvudsakli-gen tvänne åsigter gällande.
En del fruktade, att den återhållande kraften ej heller inom den nya riksdagen skulle vinna tillräcklig styrka.
De ordade om demokratiens vådor och frambesvuro det röda spöket.
En annan del, — onekligen de jnest klarsynte af allesammans, — tänkte sig ett öfvermäktigt bondregemente såsom en omedelbar följd af reformen.
Då de emellertid ej förmådde hindra dess genomförande, beslöt sig en del af dem för en djerf vändning.
De ville söka stöd hos just den allmoge, hvars öf-vervälde de fruktade, och förutseende, att det politiska inflytandets tyngdpunkt snart skulle förläggas till andra kammaren, läto de vid de första valen 1866 i sina hemorter ställa sig som kandidater till denna kammare.
Då dessa val skulle taga sin början, lät regeringen förstå, att det vore önskligt, om valen till andra kammaren vore afslutade, innan landstingen sammanträdde för att första gången utöfva sitt uppdrag som valnämder till första kammaren, på det att icke valen måtte falla på samma " personer till båda kamrarne och en del omval derigenom föranledas.
På många håH uppfattades detta såsom ett försök att få invalda i andra kammaren så många till den första valbara personer som möjligt, hvaremot åtskilliga protester läto höra sig.
Emellertid föregingo nu de flesta valen i god tid, och häraf begagnade sig många, somframfor den första kammaren föredrogo den andra, för att söka komma in der.
Deras syfte var tydligen att draga till sig ledningen af andra kammarens flertal genom ett förbund mellan allmogens och den-gamla adelns män, mellan de små och de store jordegarne.
Men detta syfte förfelades mestadels.
Friherre Klinckowström blef i södra Roslags domsaga undanträngd af en obetydlig godsegare.
Sjelfve grefve Erik Sparre kunde icke finna nåd inför valmännen i sitt eget Venersborg.
Den utan all fråga mest framstående bland reformens motståndare sökte blifva vald i Oppunda och Villåttinge härads valkrets i Södermanland; men då de elektorer, som ej tillhörde allmogen, splittrat sig på två kandidater, läto hans anhängare honom falla för att ej lemna segern i händerna på motsidan; och en brukspatron Indebetou blef vald.
Annars skulle kanske ledaren af andra kammarens flertal icke kommit att bära namnet Arvid Posse, utan ett annat namn, som länge räknades bland vårt lands mest lysande, men som man nu mera ej gerna vill nämna.
Af reformens mera framstående motståndare lyckades den gången endast två få inträde i andra kammaren, nämligen frih.
von Schulzenheim och grefve Arvid Posse; de öfrige funno mestadels en tillflykt i den första^ der det då ej fans botten för någon allmogevänlig politik.
Af dessa två män visade sig endast den sist nämde ställningen vuxen och stod snart ensam qvar af den adliga flock, som velat träda i förbund med allmogemännen.
Detta blef ingalunda utan inverkan på hans ställning till de senare.
Ingen kunde nu med fog täfla med honom om ledarens plats; men han stod också ensam, då de trängde på, som han skulle leda.
Hade det varit regeringens af$igt att skaffa plats i andra kammaren fer en del personer, som eljest väl kommit att inrymmas i den första, så vans den till en del för den gången.
De första valen till andra kammaren gåfvo der rum åt en god del herremän mera, än som sedan fått tillträde dit.
En händelse gjorde, att valen togo sin be-
«gynnélse i bygder med stora bruk och gods, der valmännens antal var lågt; och en tid bortåt meddelade tidningarna under öfverskriften riksdagsmannaval idel namn på godsherrar, brukspatroner, domare o. s. v. Den, som skrif-ver detta, minnes ännu lifligt, hvilken beklämning, som då uppstod bland allmogen, och huru skräckordet herredagar gick från mun till mun, innan valens slutliga utfall hunnit lugna sinnena.
Under sådana förhållandén var det naturligt, att andra kammaren de första åren skulle förete ett ganska olika skaplynne mot det den sedan lagt i dagen.
De element, som stodo inom eller nära intill intelligensen, hade mera att betyda äfven inom det begynnahde landtmannapartiet; och äfven representanterna för den gamla bondestånds-liberalisinen höllo sig till en början på afstånd från detta parti, innan det ännu rätt hunnit visa, hvad det förde i skölden, men anslöto sig deremot med lifligt intresse till det nyliberala försöket.
Meii detta skulle ej räcka länge.
Vid valen 1869 hade allmogens valmän lärt känna sin makt; och nu företogs en grundlig rensning i kammaren ..
Medan valet i Stockholm visade en ganska stark nyliberal prägel, utsöndrades på landsbygden nästan alltK som ej bar fullt ren och pålitlig landtmannafarg; och antalet af dem, som i riksdagskalendern betecknas såsom hemmansegare, sprang med ens upp från några och sextio till inemot hundra.
Med den hösten var det förbi med illusionernas dagar; och bakom spillrorna af grusade luftslott började först nu ställningen att visa sig rätt klar.
Mera skarpsynte deltagare i det politiska lifvet funnos dock, som allt ifrån landtmannapartiets första framträdande förutsett händelsernas framtida utveckling och varit betänkte på sina mått och steg för att i tid förebygga densamma.
Till den ändan framkom år 1869 hr Treffenberg med ett förslag, så fintligt, att ej säga knipslugt uttänkt, att man verkligen har svårt att tro den öppenhjertige, varmblodige riddersmanna-byråkraten om att vara den egentlige faderntill detsamma.
Förslaget afsåg en skenbart obetydlig ändring i 23 § riksdagsordningen och gick ut derpå, att arvodet för ledamöter i andra kammaren skulle nedsättas från 1,200 till 720 kronor om året eller, hvilket ungefär är detsamma, från .10 till 6 kronor om dagen.
Den, som nu känner, hvilka svårigheter det mött och ännu möter att utom embetsmännens och de rena kapitalisternas krets finna män, lämplige och villige att mottaga det arvodes-lösa uppdraget som ledamöter i första kammaren, han skall lätt inse, huru betydligt eii sådag nedsättning af arvodet till andra kammaren skulle inskränkt antalet af dem, som kunde mottaga platser i denna församling.
Sårskildt är det antagligt, att antalet - ledamöter ur allmogens krets derige-nom skulle minskats i en nästan otrolig grad.
Men förslaget stötte på motstånd ej minst hos den sida inom kammaren, som deraf skulle i så hög grad gynnats.
Det föll utan nämnvärdt försvar och har sedan dess ej kommit åter.
Den rensning, som landtmännen kommit åstad på landsbygden vid 1869 års val, ledde vid valen 1872 i städerna till ett bakslag i byråkratisk anda och ett ängsligt utsöndrande af alla rent demokratiska element.
Sedan dess
utgöras städernas riksdagsmän till tre fjerdedelar af em-betsmän, medan landsbygdens till tre fjerdedelar bestå af hemmansegare.
Så öppnade sig klyftan mellan stad och land och vidgade sig sedan allt mer och mer.
Och det politiska lifvet i vårt land kom att nästan ensamt röra sig om striden mellan skrifvarevälde och bondevälde, mellan motsatserna åf anspråken på löneförhöjningar åt embets-männen på den ena sidan och skattelindringar åt jordbrukets idkare på vden andra.
Under de stridigheter, som ur denna ställning utvecklat sig med all den ensidighet å ömse håll och allt det åsidosättande af andra berättigade samhällsintressen, som deraf blifvit en följd, har en ledande roll spelats å den byråkratiska sidan af representanterna för Stockholm och å landtmannasidan af de skånske riksdagsmännen.
Anled-ningen till de señares öfvervigt å sin sida är snart funnen.
Under det nya riksdagsskickets första tid, då partierna ännu sökte sina former, hade de skånske landtriksdags-männen, på samma gång de med intresse omfattade de rent demokratiska sträfvandena, äfven förstått att vinna landkänning inom landtmannapartiet.
Detta ledde nu till, att de vid valen 1869 funno nåd inför valmännens stränga domstol och nästan utan undantag blefvo omvalde, under.
det deras uppsvenska kamrater från det gamla bondeståndet, eller i alla händelser de mera framstående af desse, nästan lika undantagslöst trängdes åt sidan af nya opröf-vade krafter.
Häraf följde helt naturligt, att då den äfgö-rande brytningen 1871 inträdde, och de olika sidorna skulle mäta sina krafter, det blef de pröfvade och framstående sydsvenskarne, som kommo att nästan obestridt intaga främsta rummet bland landtmännen.
Och denna ledande ställning hafva de allt sedan dess ända till 1883 års händelser bibehållit.
Var det • ej Södern, som hvälfdes upp mot Norden, så var det åtminstane hertigdömet Skåne, som hvälfdes ett godt stycke upp mot hufvudstaden, mot maktens tyngdpunkt.
Denna skåningarnes förherskande ställning inom andra kammaren, samtidigt förstärkt genom deras bestämdare framträdande i den första, blef ingalunda utan inflytande på försvarsfrågans hehandling och utveckling under det senaste årtiondet.
Sedan man väl hunnit blifva Öfverens om två saker, nämligen att härväsendet skulle ombildas •på grundvalen af stam och beväring, samt att grundskatterna och indelningsverket skulle afskrifvas, var det ur skattefrågans synpunkt fullkomligt likgiltigt, om den blif-vande stammen skulle vara bofast eller kontant aflönad.
Det förra hade då naturligtvis inneburit, att staten skulle sörjt för torpen, vare sig genom att anlägga sådana på sina egendomar, eller genom aftal med rust- och rotehål-lare om att fortfarande mot skälig ersättning få använda de gamla torpen.
En härordning med bofast stam skullebetydligt lättat öfvergången från det gamla till tlet nya.
Äfven ur militärisk synpunkt torde den låta sig försvaras bredvid den, som grefve Posse och statsrådet Ryding framlade; och den, som ej en gång för alla tror på det ena eller andra systemets ofelbarhet, får väl medgifva.
att så väl på det ena som det andra bör ett godt härväsende kunna byggas.
Af indelningsverkets upphörande som skatte-form behöfver således ingalunda med nödvändighet följa dess utdömande som militärisk inrättning.
Men denna syn-, punkt kom aldrig riktigt till tals under det gångna årtiondets politiska strider.
Skåningarne hade allt för tungt känt trycket af indelningsverkets börda, för att ej dess militära fördelar deraf skulle trängas i skuggan.
Med det inflytande de förmått tiilvinna sig i andra kammaren, och som ej i nämnvärd mån motvägdes af deras uppsvenska kamrater, visste de allt ifrån första början och intill afgörandets * stund bestämma riktningen af kammarens uppträdande i försvarsfrågan.
Derför blef det aldrig på allvar fråga om annat än att stammen skulle vara kontant aflönad eller, som slagordet lydde, värfvad.
Något annat sätt att lösa frågan synes ej heller ministéren Posse hafva tänkt sig så$om möjligt, då den gick att utarbeta de förslag, hvilkas slutliga öde vi alla känna.
Till detta öde samverkade åtskilliga orsaker.
Den ej minst betydande var det nyss nämda slagordet om “ en värfvad stam “.
Ett namn gör ju så mycket till saken här i verlden; och ordet “ värfvad “ har aldrig haft god klang i svenska öron.
Jemförelsen med de värfvade garnisonstrupperna låg genast till hands; och för en uppjagad inbillning framstod bilden af en flock enfalder från landet, som af en skräflande värfvare, hvilken har betaldt efter taxa för hvarje själ han fångar, i halft medvetslöst tillstånd fösas från krogen till kasernen, för att kanske en dag träda derur som försvarslöse eller brottslingar.
Detta är ingen ljus tafla, och medgifvas må, att den ej verkar uppmuntrande.
En annan sak är, om dén verkligen gifveren bild af den nya tilltänkta stammen.
Det är skilnad mellan en värfvad trupp, som ständigt ligger i kasern, och en dylik, som mellan mötena är spridd öfver hela landet och försörjer sig sjelf; men denna skilnad sågs förbi.
En god fjerdedel af den indelta hären, de skånska.
regementena, dalregementet och spridda nummer öfver hela landet, sakna egna torp; men man har aldrig hört, att de stå moraliskt lägre än de öfriga.
Skilnaden mellan dem och den nya stammen vore tydligen ingen annan, än att de förre antagas och få sin lön af rust- och rotehållare, den senare deremot af staten; och icke lär väl dess moral blifva sämre för det.
Men äfven detta sågs förbi af de uppskrämde.
Så tillkom en händelse, som icke blef utan sina följder.
Väl säger skalden, att “ i gränderna gro inga lagrar; “ men der föret ögo ^ig dock våra gardesregementen att söka dem, sedan någon lager ej annorstädes fans för dem att skörda.
Gång efter annan blefvo fredlige vandrare antastade på gator och allmänna platser af de trupper, som det åligger att vaka öfver hufvudstadens sgjter-het.
Och märkvärdigt nog, de krigslagar, som så strängt tillämpas, då en underordnad glömmer helsa på en förman, handhades nu med en förunderlig mildhet, då det gälde att beifra öfvervåld mot fredlige medborgare.
Man och man emellan gick det talet, att garnisonens officerare ej vågade gripa in med nödig stränghet, för att ej framkalla blodspillan.
Så föll ett egendomligt ljus öfver de högstämda förklaringame från herrar militärärer inom och utom kamrarné, att kasernernas långa syndaregister nu mera vore afslutadt och tillhörde en förfluten tid.
Och visst är, att gardistkravallema i Stockholm och hvad der-med stod i samband slagit mer än en spik i den “ värf-vade “ stammens kista.
Mäktigt bidrog ock till utgången den gamla, under sekler ingrodda oviljan mellan svärdets män och plogens män, minnet af lidna oförrätter, som från svunna tider ligger och rufvar på djupet af den svenske bondens själ * men som här i afgörandets stund bröt fram.
Af ålder var allmogen van att tåla våld och väld, ofrid och olag från dem, som buro knektejackan; och äfven oip häri en förbättring .inträdt, så lefver dock, som sagdt, minnet qvar.
Med fröjd skall bonden draga ut mot den fiende * som hotar hans hus och hem, draga ut med klubbor och yxor, om han ej bättre har, och låta slagta sig som ett oskäligt djur; — men att i fredstid, då han ej ser någon fara hota, låta sin son ställas i ledet och uppbära oqväden af en nykläckt löjtnant utan fjun på hakan, det har han svårt att finna sig i.
Och mer än en ung beväring, som nu i ledet visar trilska och oginhet mot ett.
ofta humant befäl, menar sig kanske återgälda den skymf, hans fader led en gång, då han som ung stod under fanan, och hvarom hans son i barnaåren hört talet falla vid spiselbrasan.
Det var de minnena, som ropade högf vid det gångna årets folkmöten, de hafva lefvat för länge att låta sig på en gång utplånas; och ' de skola ännu länge ställa hinder i vägen.
mot hvarje förslag, som vill lösa frågan om försvaret i dess helhet.
Vid folkmöten stämde denna alhnogens motvilja mot knekteväsendet möte med den patriotiska välmening, som går och svärmar, för de små idylliska, rödmålade soldattorpen vid landsvägarne.
Bakom dem båda stod som till-skyndare frälsemannaintresset, nu i en hast vordet mycket liberalt och folkligt, skrämmande allmogemännen .med till vanställning öfverdrifna rykten om de offer, som begärdes, och smekande indelningsverkets vänner med fagert tal om det dyrbara arfvet från Karl XI: s dagar, som vi borde bevara oförkränkt åt våra barn.
Efter att väl ha fått de senare att gå i elden för sig, leimiade det dem i sticket och kastade bort dem som utkramade citroner, då de i all sin godtrogenhet kommo att i sin ordning begära bistånd för sitt reformprogram.
Frälseintresset var tillfredsstäldt, då folkmötenas opinionsstorm väl blifvit väckt till lifs och brusade genom landet med en sådan makt, att landtman-napartiet, eljest vandt att i sluten massa bakom sig finna hela Sveriges allmoge, för första gången kände marken gunga under sina fött er.
Mer än en af dem, som i våras vid folkmötena visade sig så klentrogne mot sina gamle och så lättrogne mot sina nye vänner, torde sedan dess bittert ha ångrat sig, om än ångern, som vanligt, kom för sent.
Ett sådant tillfälle för andra kammarens flertal att befästa sin maktställning lär ej snarligen yppa sig.
Men å andra sidan hafva de, som trott, att detta flertal der med sett sina bästa dagar, gjort sig skyldige till det felet att prisa dagen, innan sol är bergad.
Detta flertal kan sprängas sönder, det kan skifta om namn och former; men det skall åter och åter framträda i ny och starkare skepnad, så länge sjelfegande bönder sitta på egen gård och grund i Sveriges land.
Gemensamhet i lefnadsvilkor, gemensamhet i intressen, gemensamhet i lidna oförrätter, verkliga eller förmenta, skall alltid binda dess lemmar samman, så länge öfversit-.
teri finnes att qväsa, godtycke och maktmissbruk att näpsa, orättvist och tyngande skatteföx * tryck att bekämpa.
En långsam men oaflåtligt fortgående förändring pågår visserligen i dessa tider bland vår allmoge, förorsakad genom folkskolornas och s£unfärdsmedlens utv^kling, som bryter de sociala skrankorna mellan samhällets klasser och i det dagliga lifvet lyfter bonden till jemlikhet med herremannen.
Härmed följer väl ock en förän4ring i bondens lifsåskåd-ning och lefnadsvanor, som ett aktgifvande öga länge sedan bort kunna skönja, och det ej minst på andra kammarens bänkar; men den räcker icke till att lösa bandet mellan dem, som besitta jorden och som tillsammans njuta tördelarne samt bära olägenheterna af denna besittning.
Liksom de styfsinnade squirer, som för ett halft årtusende sedan i Englands underhus tvingade sig till medgifvande efter medgifvande af penningebehöfvande konungar, och lika klart medvetne som de om hvad de vilja och hvad de kunna, skola äfven våra landtmän riksdag efter riksdag ståder rygg vid rygg i sluten flock, städse vaksamme mot hvarje försök af byråkratien att öka sin makt och sina inkomster, samt å sin sida städse sträfvande att ' göra sig frie från de skattebördor, som öfrige rikets män ej dela med dem.
Huru deras ställning kommer att te sig vid denna och nästföljande riksdagar, särskildt inom andra kammaren, derom lär väl ännu ' vara för tidigt att våga en gissning.
Minnena af det gångna årets missräkningar och svikna förväntningar torde väl ännu i ett eller annat sinne vara allt för lifligt kända att tillåta något rätt förtroligt samarbete.
Men insigten, att de intet förmå utan endrägtr skall snart eller sent vakna och föra de gamle stridskamraterna samman.
Utskottsvalens utgång i andra kammaren tyder på, att denna insigt redan är vaken; och en kraftig väckelse i denna riktning gafs äfven af kapten Mankell i hans bekanta tal vid landtmannapartiets första sammanträde för året.
För den närmaste framtiden beror emellertid allting på, hvilken ställning männen från “ de conqve-terade provinserna “, — såsom Skåne och dit lydande land« skap nämnas i gamla handlingar, — komma att intaga till rikets öfriga ombud.
Och uppgiften är att finna en operationsplan egnad att förena deras i viss mening stridiga intressen, så att samdrägten ej löses, då stora afgörande frågor stå för dörren.