Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har sagt, att hans bekantskap med tyska språket var blott ytlig; och dervid åberopat den barbariserade Tyska eller Tysk-Svenska, som han ofta begagnar i de stycken, der han (såsom det fordomdags hette) ”gantas med tärnorna”.
Men sjelfva sättet af denna dubbla språk-förbråkning tyckes, oaktadt hvimlet af (troligen uppsåtliga) grammatikalfel, genom sin ordfyndighet och ledighet intyga helt annat.
Besynnerligt nog, att han kunde tillåta sig dylikt just vid ett hof, der Konung och Drottning voro Tyskar, och derföre, när de ej talade franska, sjelfve uttryckte sig i en ditåt lutande patois!
Men det skedde tvifvelsutan med deras eget goda minne.
Hvarken Fredrik, eller Adolf Fredrik, eller Lovisa Ulrika, hyste någon aktning för sitt modersmål.
Den förste missaktade det af likgiltighet; de bägge sednare af ensidig fransyskhet.
Man bör ej undra, att den Preussiske Fredriks syster häri liknade sin broder: det må tvärtom räknas henne till en märkvärdig förtjenst, att hon ändock lade vigt på svenska språket; hvilket hon omsider talade temligen väl, och skref nästan regelrätt.
Knappt hafva
Dalins granskare varit i någonting så enhällige, som i erkännandet af hans stora, och flerfaldigt välbegagnade, makt öfver Svenskan.
Men huru stor den makten var, eller till hvilken grad han såsom svensk stilist var mästare, inser man dock först till fullo, när en hop af hans numera bortglömda småskrifter framvisar honom ungefär lika hemmastadd i alla andra det svenska språkets tidehvarf, som i hans eget.
Det gifves, uppifrån de gamla Folkvisornas och Rimkrönikornas tidsålder, ingen skepnad, ingen skiftning af herrskande språksätt och skrifsätt, som han icke kunde, för ro skull, använda; och ingalunda blott med ett lösligt uppsnappande af vissa glosor, ordvändningar och stafnings-egenheter, utan med verkligt bibehållen physionomi, både af dess grammatik och dess anda.
I detta hänseende veta vi allsingen svensk författare, som är med honom jemnförlig.
Sådana voro, i hans uppfattning af modersmålet, hans takt, kunskap och mimik, att han förmådde när som helst kasta sig in i hvilket svenskt idiom han behagade, och begagna det, till vers och prosa, med samma vighet.
Stundom skref han i 1300:talets Svenska; stundom i den af Sturarnes dagar; stundom i Reformations-seklets; stundom i Carla-tidehvarfvets; stundom i de honom nyss förutgångna, eller med honom sjelf ännu samtidiga Theologernes, Predikanternes, Litteratörernes, Poeternes: med lika mimisk återgifning i sista fallet, som i de förra, och med lika bestämdt iakttagande af hvarje omständighet, som åtskilde äfven denna Svenska från hans.
Det sista fallet skänker oss således ock det nöje, att skönja i omedelbar motsättning, huru vid klyftan var mellan hans och deras skrifsätt; om han än sjelf icke befinnes öfverallt frigjord ifrån dess brister.
– Gå vi nu att sammanfatta vårt omdöme öfver Dalins Svenska i allmänhet, så säga vi: han har icke blott, såsom man kallar det, städat vårt språk; utan ännu torde blifva svårt, att bland våra författare upptäcka någon, som förstått qvarhålla så mycket af det äldre modersmålets rikedom, styrka, naivetet, under så skickligt befriande af det nyares anlag för mjukhet och böjlighet.
I denna hänsyn förtjenar
Dalin ett särskildt studium: dels för den mängd förträffliga ord och talesätt, som der nu ligger gömd och bortdöd; dels – och än mer – för den bevarade äktheten och helsan af vårt språks ursprungliga lifskraft.
Om hans enskilda förhållande till Gynnare, Gynnarinnor, Adeliga och Kungliga, ha vi redan haft tillfällen, att lemna upplysningar.
Den förtroliga bekantskap, hvari han tidigt kom till de Rålambska och Ribbingska familjerna, gaf, under tiden före hans ankomst till Hofvet, och således under 1730- och 1740-talen, täta anledningar till vistanden på flera af Uplands, Vestmanlands och Södermanlands vackraste herregårdar; som derföre i hans småskrifter från denna tid så ofta omförmälas.
I den tiden fann ock enhvar högadlig (eller i allmänhet förnämlig) godsägare höra till sakernas naturliga ordning, att intet välbeställdt herresäte kunde vara utan ett bibliothek.
Sådana, ofta rätt ansenliga och förenade med innehållsdigra familj-archiver, gjorde äfven sitt till, att vid dylika gästbesök fästa och tillbakalocka den unge häfdforskaren; som till ganska stor del hade dessa besök att tacka för sin utmärkta genealogiska kunskap.
Så förekomma i hans minnesgärder – bland flera andra – esomoftast Hamra, Edsberg, Engsön, Fullerön, Lindön, Gimmerstad, Juleta, Forsby, Hörningsholm, Stenhammar (som ock erhållit en åt sig, för sin fägring, särskildt egnad lofsång); tills ändtligen Engsön så tog lofven af dem alla, att hans utflygter från Stockholm omsider nästan uteslutande rigtades till denna den Piperska familjens herrliga sommar-bostad.
Till detta ställe och detta herrskap höra flera bland hans muntraste, hjertligaste och vackraste smådikter, äfvensom några humoristiskt uppsatta beskrifningar öfver resor dit och derifrån.
En af dessa sista beledsagade han med handteckningar, hvilka den äldre upplagan meddelar i trädsnitt.
På Engsön var han alla menniskors förtrogne, från Grefven och Grefvinnan ned till torphjonen och backstugu-gummorna; här var Kyrkoherden hans ungdomsvän; här söngo sjelfva skjutsbönderne hans visa om Celadon och Melicerta.
Hans glädje hvar gång han kom dit, hans smärta hvar gång han återvände, uttrycka sig bägge med den otvetydigaste sanning och värma.
Af Grefvinnans kabinett var en vrå, som kallades hans, enkom åt honom inrymd att skrifva i, och äfven rita; hvarvid, i afseende på det sednare, må anföras, att han – enligt egen berättelse – år 1743 gjorde hennes portrait ”i vattenfärg, en habit de Campagne”.
Sannolikt förfärdigades detta i nyssnämnda vrå; och måhända diktade han der äfven sin i medeltids-ton ridderliga Engsö-Visa.
Nämnda Grefvinna hade ock af sin fader, som var Carl XII:s Fältmarskalk
Mörner, ärft en dvärg, kallad Luxenburg, öfver hvilken Dalin äfven författade en komisk ”Lefvernesbeskrifning”; hvars största märkvärdighet likväl består i de (föröfrigt, så vidt jag vet, okända) anekdoter, som der förtäljas om Carl XII:s lynne och förlustelser under sina sista lefnadsår; ja, om hans skämt under sjelfva Fredrikshalls-belägringen och dagen före sin död71.
En varm plats i Dalins tillgifvenhet intog slutligen ock det gamla Riksrådet Grefve Bjelke, Pipers svåger och sjelf ursprungligt Carolin, – fastän sedan lutande åt Mössornas tänkesätt.
Ehuru ofta hvarjehanda
Herrar och Damer satte Dalin i nödtvång, att afspisa dem såsom en blott compliment-rimmare, kunna vi dock från slika förbindelser ganska bestämdt urskilja dem, som verkligen voro hans hjertas: och sättet af dessas yttringar påminner mångengång om den innerlighet, hvarmed vår oförgätlige Törneros plägade fästa sig vid vissa adeliga hus, der han rönt huld välvilja och aktningsfullt förtroende.
Företrädesvis gäller sådan snarlikhet om Dalins förhållande till det Piperska.
Och just samma slags förhållande öfverflyttades derefter på – eller (rättare) utsträcktes till – hans ställning såsom hofman.
Änskönt redan i den gamle Fredriks tid befordrad till Konglig Bibliothekarie, kom han aldrig i något närmare umgänge med denne furste; ”under hvars regering man blott fick erfara hvad en Konung kunde försöka, icke hvad en Konung kunde uträtta”72.
Deremot synes han oftare uppvaktat den kungliga älskarinnan, den i samma grad älskvärda och beklagansvärda Grefvinnan Taube; och att hans verser till den lefvande varit ärligt menta, kan skönjas af de verser vid hennes graf, der han betecknar hennes lefnads-ställning med en mild och rörande sanning.
Från Ulrika Eleonora sjelf stod han, såsom man kan vänta sig, mera fjerran.
De qväden, som angå henne, äro ceremoniösa undersåtligheter, och i ästhetisk hänsigt obetydliga: men utgöra på visst sätt historiska documenter.
De uttrycka nämligen det slags halfva och likväl allsicke hycklade tillgifvenhet, som svenska folket öfverhufvud egnade henne; en affection, icke så mycket för henne sjelf, hvars outsläckliga fiendskap mot sin Broders och sin Systers minne förrådde sig på alla sätt73, som för den omständighet, att hon – ändock! – var den fordna Konunga-ättens, de stora Carlarnes enda efterlefverska.
Derföre ville man se henne på bästa möjliga sidan, och ansträngde all sin förmåga att blunda för den andra; ehuru den ändå, tyvärr, var lika sedd som synlig74.
De känslor åter, som bundo honom vid det nya Konungahuset, öfvergingo, från att vara på samma gång undersåtens och skaldens, ändtligen till att framförallt vara vännens.
Tessin, sedan han berättat
Drottningens första ovilja mot Dalin, och dervid bifogat: les choses sont changées; ses vers, ses flatteries, ses chansons et ses rébus en ont fait le plus honnête homme du monde; tillägger ett och annat, för att skildra den i Rådsherrens tycke alltför närgångna förtrolighet, som hans förre skyddsling numera fick tillåta sig.
Dalin var nu icke blott l’ame des soupers à Malmvik; han behandlade Majestäterna ungefär som sina likar; Tessin hade med förtrytelse sett honom på Drottningholm, då Konungen spelade kort, stödja sig mot Konungens stol, luta sig öfver den och med sin lorgnett undersöka korten.
Genomgår man Dalins smärre skrifter, så förete sig dylika drag i öfverflöd: men de vittna samtligen, att om häri något fel begicks, så var det Majestäternas; eller att det var Öfverheten sjelf, som, i det enskilda umgänget, behandlade honom – åtminstone nära nog – såsom sin like.
Alltsedan
Drottningen, förtjust af hans snille och outtömligt lekande påhittighet, gaf honom fullmakt att vara sin Hof- Visdiktare och dertill – jag vet ej af hvilken anledning – det sedermera under hans ögonblicks-alster ofta tecknade namnet Nicopompus, gick förtroligheten i oupphörligt stigande.
Redan i det föregående äro antydningar gifna till en åskådlig bild af detta umgänges lynne; men dess tafla skulle lätt kunna vidare utmålas.
Man ser honom sitta sjelf vid spelbordet med Konung och Drottning, och betala dem med verser sin spelskuld; man ser dem göra honom allahanda spratt, som likaså af honom gengäldas; man ser dem öfverrumpla honom då han på sin kammare går i nattråck, hvarvid han genast extemporerar några rim af det innehåll, att man inför sin Öfverhet, liksom inför sin Gud, ej kan visa sig i bättre skick, än det som närmast liknar Oskyldighetens; man ser honom beledsaga dem på promenader till fot, häst, och äfven på jagt, emedan Drottningen var en väldig jägarinna, som än ur fönstren af sina lustslott sköt villebråd, än – och helst – uppsökte det i skogsmarken; man ser honom esomoftast med dem spisa i gröngräset, då ömsom en björkhage, ömsom ett trefligt torp, ömsom en fager ö utgör hvilstället.
Vid ett sådant tillfälle anropar han Fauner, Satyrer, Nymfer, Silfer med dessa ord:
Här under blå himmel J sen vår Monark,
Vår Drottning, som helgar den vildaste mark;
De äta på gräsvall, som under den tid,
Då verlden var menlös och rättvis och blid.
Jagt-bedrifter äro likväl ej hans sak, emedan han, i följd af sin närsynthet, alltid skjuter bom; och förgäfves tröstar han sig omsider med det tappra föredömet af Prins Gustaf, som alltid ”skjuter utan att sigta”75.
Från slika partier stannar han således ej ogerna hemma.
Men bäst som han då vill för häfdforskningen begagna sin stilla enslighet, mottager han några fröknars inbjudning på filbunke i Drottningens ladgård; och när sällskapet der påträffas af Herrskarinnan, som återkommer tidigare än man väntat, har han genast på lagets vägnar en versbit färdig, hvars början lyder:
När knappt Lovisa sig tillåter
Att gå på jagt en liten stund,
Så stå dess trogna undersåter
I mjölk och grädda upp till mund;
De låta slottet gerna prunka
Med sin Gudinnas dyra lof,
Blott de hos Sancta Filibunka
Få i dess ladgård ha sitt hof.
Dock, stora Drottning!
Gud behagar
Ge trefvenhet åt deras magar:
Hvad kan förloras deruppå?
En stor kärlek till landtlefnad och landtnöjen synes för Kung, Drottning och Skald varit gemensam; endast under somrarna, på lustslotten och lustresorna, kände man sig egentligt lefva.
Man täflade då, att slå ifrån sig de politiska bryderierna på alla vis; och således äfven – när ej annat ville hjelpa – genom de lösgifnaste tidsfördrif, upptåg och frispråkigheter.
Detta kallade man att ”bära Calotten”, att ”vara i Calottinien”, eller ”tillhöra det Calottiska Regementet”; som hade valt Momus till sin skyddsgud.
Momi mössa, kallad ”Calotten”, sirad med ett par öron jemte en mängd småklockor och bjellror, satt såsom hjelm på regementets vapen; Momi spira, kallad ”Marotten”, fördelade längden af vapenskölden; der visade sig, på ett gyllne, med fjärilar af åtskilliga färgor beströdt fält, månan i silfver, stadd i sina trenne skiften.
Valspråket var:
Luna influit, favet Momus76.
Så ofta man var tillstädes vid regementet, eller befann sig i Calottinien, måste allt, hvad man tänkte, yttrade, skref, sjöng och eljest företog, vara äkta ”calottiskt”.
Deraf kommer, att Dalin, när han ej var de Kungliga följaktig till Loka, nedsände dit calottiska ”Avisor”, och mottog dem vid återkomsten med ”underdånig Beneventations-Oration, hållen till Kejsaren och Kejsarinnan i China af den store Confucii lärjunge Calottinus Trisottinus”.
Adolf Fredrik tyckes varit i hvardagslag, mångengång, sjelf en ganska calottisk herre: så t. ex. finnes han vid en spasservandring anropa en förbifarande bonde om lån af hans åkdon, derpå med gemål, poet och det öf- riga medföljet uppstiga i bondvagn, och sätta sig frampå som körsven; hvarvid Dalin, i ett kämpaqväde öfver denna färd, gifver honom det vittsord, att han ”förer tömmen käckt, dock allt för dem frommom och spakom”.
I allmänhet förblefvo, vid de anspråk sällskapslifvet gjorde på Dalin, hans visor det A och O, hvarpå man aldrig tröttnade.
Man beställde, om hvarandra, än ömma och smäktande, än lustiga och öfverdådiga.
En af Drottningens hof-cavaljerer, Düben, hade såsom en ypperlig sångare det uppdrag, att profsjunga hvarje ny Dalinsk visa, för att utröna dess fullrigtiga motsvarighet till den melodi man uppgifvit.
Derföre, när
Drottningen engång frågade sin skald, hvar hans själ hade sitt säte? och om det ej vore i hans penna? genmälte han:
”der sitter blott ena hälften; men den andra sitter i Dübens hals”.
På många bland skämtvisorna förmärkes, att man ofta mellan skål och vägg drack rätt tappert, och att man å alla sidor då tillät sig en tvånglöshet, som ej trodde sig behöfva annan ursäkt, än att glädjen stod i taket.
Företrädesvis calottiska äro de visor, som igenkännas på följande ordstäfven: hos ett stort antal pirum, cum colleri perse pirum, pirum nostrum parium, cum colleri duridarium; hos andra: vive la Compagnia, – vive la, vive la, vive la, va, – vive la, vive la, vive la, va, – vive la Compagnia; hos somliga: la faridondaine, la faridondon, biribi, à la façon de Barbarie, mon amie; hos icke få, äfven deremot svarande svenska: såsom ”allt väl, J förstår mig väl”, – med flera af samma art.
Föröfrigt är svårt att säga, hvem han muntrade mest: hofvets herrar, eller hofvets damer.
Af de sistnämnda besjunger han dock oftast de unga; och bland dessa tyckes en Fröken Anna Margareta Wrangel hafva lifligast sysselsatt både hans penna och hans hjerta.
I allmänhet synes, att de yngre hofdamerna betraktade honom som ett slags gemensam farbror, med hvilken man kunde umgås på ganska fri fot, och som alltså äfven var privilegierad till en viss fritalighet.
Deraf följde, att man öfver en och annan liten grofkornighet ej höll noga räkning.
Den var det icke då; eller befanns så obetydande, att den kunde passera förbi, under ett gamman i all tukt och ära.
Visserligen funnos bland dessa herrar och damer jemväl sådana, som i Dalin sågo blott en på stat hållen lustighets-makare.
Det var honom ej okändt.
Men huru man ansåg en role, hvilken han ej föraktade att spela, tyckes varit honom alldeles likgiltigt.
På ett sällsamt vis afsticker mot allt detta hans icke dessmindre ständigt bibehållna fåordighet, tankspriddhet och på visst sätt eremit-väsende, med själens innersta fästadt alltjemnt vid fäderneslandets öden och häfder.
Tvifvelsutan står Dalins enskilda personlighet nu redan för våra läsare temligen klar.
Af naturen tystlåten och böjd för en stilla lefnad, blef han genom omständigheter och pligt en umgängsman, en verldsman, en hofman, som dock med förunderlig klokhet och konst förstod bevara sitt inre lifs oafhängighet.
Alla hans biographer sammanstämma i att skildra hans sinnelag såsom ej mindre godlynt än gladlynt.
Enhälligt säga de, att hans löje kunde vara skarpt och hans penna hvass, men mot felen och dårskaperna, icke mot personerna; att hans hjerta var uppfylldt af vördnad mot Skaparen och djup aktning för all sannskyldig Gudsdyrkan; att han aldrig missbrukade anseende och lycka till någons förfång; att han sökte vänskap, och fann den; att den å hans sida hvarken bröts eller svigtade; att han var, liksom en säker vän, så ock en ädelsint ovän; att han kunde snart försonas, och älskade frid.
Sjelfve Tessin kan ej vägra honom det intyg, att ”han var uti ärbara seder, efter utvärtes anseende, oförvitelig, samt höflig i ord och åthäfvor”; ehuru med tillägg, att han ”efter mångens tanka” ej alltid var ”upprigtig”.
Föröfrigt säger han, att Dalin liknade Voltaire i ”insigter och lätthet”, men hvarken i benägenhet för pennkrig eller i snikenhet efter penningar.
Här torde vara stället att tala om den skugga, som på hans karakter blifvit kastad från förhållandet till Fru Nordenflycht, Creutz och Gyllenborg.
Deröfver hvilar en ogenomtränglig dunkelhet.
Så vidt man nu mäktar skönja, var det icke ett vänligt; måhända icke heller ett ovänligt; men, om någotdera, kanske snarare det sista.
I slikt fall kunde också den omständighet ej inverka gynnsamt, att Gyllenborg blef förordnad till tjenstgörande cavaljer hos Kronprinsen just vid tidpunkten af Dalins förvisning från hofvet, och just af det parti, som bannlyste honom från Prinsens umgänge.
Hammarsköld tillviter Dalin den nystiftade Vitterhets-Akademiens dom, när den lemnade det pris för en ”Caroliad eller Sång om Tåget öfver Bält”, hvarom Fru Nordenflycht täflade, åt ett latinskt vers-stycke öfver samma ämne af Luxdorph.
Kanske blef Dalin här af de andra ledamöterne öfverröstad; kanske tyckte man sig ej kunna undgå, att visa den Danske Litteratören en artighet.
Visst är, att domen, – huru den ock må förklaras, – var vida mindre besynnerlig, än att en Dansk valde detta ämne att fira77.
Man finner Dalin på intet enda ställe omnämna den Svenska Uranie och hennes skaldebröder; icke ens på en skymt kan upptäckas, hvad han om dem, och deras poetiska bemödanden, tänkte.
Hvad de, å sin sida, tänkte om honom, kan utgissas t. ex. ur Gyllenborgs företal till ”Vitterhets-Arbeten af Creutz”, der han säger rent ut, att först med Creutz började den ”verkliga” Svenska Skaldekonsten, och att man snarare skulle förmoda det hundra år förflutit mellan Dalin och Creutz, än mellan Stjernhjelm och Dalin.
Väl har han på äldre dagar, i sitt ”Försök om Skaldekonsten”, ej uraktlåtit att göra sin store föregångare rätt.
Det är dock allsicke otroligt, att i hans ungdom utgingo, från dessa yngre poeters krets, muntliga omdömen, som gjorde Dalin förtretad.
Ett och annat utfall mot vissa ”unga författare och poeter”, som föröfrigt ej närmare betecknas, torde härifrån erhållit anledning.
Att han var en smula mer ömtålig för kritiker, än hans offentligt uppställda grundsatser låta påskina, röjes någongång; såsom i hans genmäle å den lärde Grefve Bondes humana anmärkningar vid första delen af hans Historia.
Nekas kan icke, att det är skrifvet under ett synbart olynne.
Obilligt vore likvisst hvarje strängt omdöme öfver en så ringa gärd åt den oss samtlige auctorer – mer eller mindre – vidlådande svagheten, att, i likhet med Kellgrens Dumbom,
tåla lätt Kritiker,
Så snart de röra – någon ann.
Ett större fel vore visserligen, om det kunde bevisas, att han icke ville erkänna de nyssnämnda yngre skaldernes förtjenst; att han för den blundade, vare sig af stickenhet, eller afund, eller en missnöjd aning att omsider af dem öfverglänsas.
Men, då vi här befinna oss på blotta gissningarnas fält, välja vi helst den för Dalin mest förmånliga.
Vi antaga då: att han, som under denna sista tid var helt och hållet fördjupad i sitt rikshistoriska verk och hade upphört att offentligen ingripa i Svenska Poesiens utbildning, likväl inom sin umgängskrets yttrade sig om de unga medtäflarne på ett sätt, der han bejakade deras utmärkta snillegåfvor, men ock, tilläfventyrs, antydde någon farhåga för inbrytandet af ett sentimentalt svärmeri och den ”goda smakens” dermed följande förfalskning.
Huru Dalin, såsom enskild, förhöll sig till det andra könet i fråga om de ömmare känslor, som föra till Kärlek och Äktenskap, är lättare att fatta än beskrifva.
Om han i det afseendet hyst för något fruntimmer en djupare och varaktigare böjelse, kan, genom det sorgfälligaste studium af hans skrifter, hvarken jakande eller nekande afgöras.
Icke heller finnes hos andra, så vidt jag känner, någonting derom antecknadt.
Att han var tillgänglig åtminstone för de lättare, kortare eller flygtigare lidelser, i hvilka är mera en fantasiens kärlek än hjertats, må dock antagas för bevisligt; genom ganska många af de otaliga stycken, som i dessa skrifter träffas egnade, både på allvar och skämt, till erotiska känslostämningars uttryck.
Sannt är, att den skulle bli narrad, som i dem ville vänta sig antingen en lågande själs-hänförelse, eller en glödande sinnlighet.
Oftast behandlas der Kärleken såsom ”den lilla Guden”, hvars pilar förorsaka blott smärtor, med hvilka det går an att epigrammatiskt leka.
Men i somliga talar likväl en innerlighet, en längtan, stundom ett qval, med så genomträngande sanningskraft, att de omöjligt kunna vara blott fingerade.
Äfven der, hvar det hela tagit en epigrammatisk vändning, röna vi ej sällan detta intryck.
Så t. ex. i detta Inpromtu:
Vissa fruar vilja veta,
Hur min hjerna skapad är, –
Om hon engång öppnas lär;
Men derhos kan mig förtreta,
Att ej någon vill utleta,
Hvad mitt hjerta helst begär.
Många stycken utgöra bekännelser om ett behof af Kärlek, hvilket visserligen är menadt allvarsamt.
Så begynner han en visa med denna stroph:
Fromma själ och ljumma hjerta!
Du blir ej, som jag, förtärd;
Fri från kärlek, fri från smärta,
Lefver du en stilla verld:
Ingen oro plär dig tvinga,
Men du mister mycket godt;
Ty, om plågan är dig ringa,
Så är ock ditt nöje smått.
Likaså slutar han ett af de glädjeqväden, som han plägade dikta öfver Hofvets utflyttningar till lustslotten, med denna önskan:
Var, Himmel, i sommar en jordenes vän:
Gif sällhet med gräset; och glöm icke Den,
Som än icke fått en Herdinna!
Resultatet af alltsammans blef dock den fortfarande villrådighet, som med så lifligt bryderi yttrar sig i den fordom allmänt sjungna visan:
Kulna höst, med regn och töcken,
Bara backar, torra trän;
Ängar, magra som en öcken,
Tomma fält och fåglaskrän;
Isbelupna kärr och hagar,
Mörka gång och hala stig;
Långa nätter! korta dagar!
Sägen: skall jag gifta mig?
Fördelarna och betänkligheterna deraf ser man i det följande uppräknas, skildras och ömsesidigt afvägas; men hela rådslåendet lyktar med intet annat beslut, än utropet:
Gud vet, om jag gifter mig!
Gud visste det: och det skedde – aldrig.
Gunst och Vänskap fingo, så godt de förmådde, gifva honom ersättning.
Enligt Tessin, som härutinnan visst är trovärdig, skall han såsom högre Ämbetsman varit föga gagnelig.
Hans i allmänhet icke talviga tunga – en egenskap, hvari Tessin jemnför honom med La Fontaine – uttryckte sig på främmande språk med möda.
Han förstod flera sådana; men talade intet af dem färdigt.
Derföre var han hvarken såsom Cancelli-råd, eller Hof-Canceller, rigtigt på sin plats; och till conferenser med utländska Ministrar ej särdeles skicklig.
Också kommo dertill en viss blyghet och ett åtbördernas tvång, hvilka ej någonsin fullt öfvervunnos.
I sitt enskilda samlif med de Kungliga betedde han sig likväl annorlunda: ty der, säger Tessin, var hans esprit aisé, leger et jusqu’à son maintien degagé.
Ehuru glädtigt han kunde utbrista, var han i det vanliga sällskaps-umgänget torr, och ofta rentaf stum.
Men åt det föga, som han sade, log han gerna sjelf.
Hans skratt hade det egna, att det knappast hördes, men märktes på skullrornas häftiga rörelser.
Intet arbete skydde han; och detta var kanske orsaken till hans tidiga död: ty, som han var mycket närsynt, satt han, när han skref, mycket lutande.