Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var qväll, men de fleste af skeppsbesättningen och de resande ännu vakna, då plötsligen alla förnummo en röst, kommande, såsom det tycktes, från Paxäöarne, och ropande styrmannens namn.
(Han var en Egyptier och hette Thasus.)
En allmän undran uppstod, och Thasus sjelf blef gripen af skräck.
Först sedan rösten trenne gånger låtit höra sig, förmådde han svara, hvarefter den ropande med ännu högre röst lät förnimma följande befallning: när du hunnit till orten Palodes, så tillkännagif, att den store Pan är död!
Allas undran ökades och man öfverlade hvad som vore att göra.
Thasus sjelf beslöt, att i händelse af god vind skulle han utan vidare åtgöranden segla förbi Palodes, men inträffade vindstilla i dess grannskap, så skulle han ropa ut hvad han hört.
När skeppet nu anländt utanför Palodes, var det åter vindstilla och hafvet lugnt, hvarför Thasus, i enlighet med sin föresats, ropade från aktern af sitt fartyg och vänd mot land, de ord, han hört: den store Pan är död!
Knappt voro dessa ord uttalade, förrän luften fylldes af ett med undran blandadt suckande.
I Rom blef denna händelse snart bekant genom de många, som varit vittne till henne, och kejsar Tiberius lät kalla Thasus till sig och anställde en närmare undersökning af händelsens förlopp, dess möjliga grunder och betydelse.
En liknande tilldragelse, fortfor Herakleon, – upplefde grammatikern Demetrios på sin upptäcktsresa omkring de brittaniska öarne.
Med detta ställer jag i förbindelse det rykte, som vid Jesu tid gick kring verlden och gjorde mycket uppseende i Rom, att nämligen fågeln Fenix ånyo hade visat sig i Egypten8; likaledes den omständighet, att från samma tid har den eviga lampan i den egyptiske Ammons tempel kräft för sitt årliga underhåll ett mindre mått af olja än fordom9.
Ty små ting, Krysanteus, kunna vara tecken af en mycket stor förändring.
Men vittnesbörd, ännu klarare än dessa, finnas ju äfven.
Sådane ser jag deruti, att den profetiska kraften mer och mer försvann från detta orakel, långt innan Kristianerna blefvo en mäktig sekt, och att alla de otaliga andra oraklen efter hand förstummades af sig sjelfva; vidare deruti att tron på gudarne slocknat i allt flere hjertan, att skalder och konstnärer icke erhålla den ingifvelse som fordom, och att rysliga olyckor, följande hvarandra tätt i spåren, gå öfver verlden, förminskande menniskoslägtet.
Hela vårt Hellas kan nu, såsom jag finner det skrifvet, icke uppställa så många tungt beväpnade krigare, som fordom det lilla Megara skickade emot Perserna.
Märker du ej, att någonting saknas, som fordom varit, att någon hand, som fordom var öppen, nu knutit sig öfver verlden?
Kan du säga, hvilka de murar voro, som fordom höllo den obekanta österns skaror inom sina vissa gränser, och hvarför dessa murar på en gång fallit?
Hvarifrån den trånad, som fattat öknens söner och drifver dem, våg på våg, att krossas mot våra legioners jern?
Skola de icke slutligen besegra hindret och öfversvämma oss?
Kan du säga, hvarför våra skogar och källor icke susa såsom fordom, hvarför naturens symboler plötsligt stelnat till andelösa tecken, i hvilka inga gudakrafter uppen- bara sig?
Det obeskrifliga och ofattliga, som fordom andades genom tingen, detta något, som vi kallade den store Pan, hvilken likasom med flöjters ljud lifvade naturens enslighet, detta är borta.
Det uppsteg som en dimma ur jorden, lyfte sig allt högre och försvann i rymden.
När det öfvergaf Gäa, blef rösten ur den pythiska hålan och Trofonios’ grotta allt svagare, ty den obeskrifliga kraften hade lemnat jordens djup och likasom sväfvade nu öfver jordytan, inträngande i menniskoandarne.
Deraf förklarar jag den företeelse, att verlden på en gång blef uppfylld af spåmän, sibyllor, magi, theurger, goeter och undergörare, bland hvilka Apollonios af Tyana var den störste.
De voro förut så godt som okända, men alltid enstaka; nu öfversvämmade de länderna.
Från Ktesifon till Herakles’ stoder bevittnade folken deras undergerningar, tills slutligen äfven hos menniskorna den obeskrifliga kraften var försvunnen.
Dessa äro de tecken, jag iakttagit hos skuggan, och af hvilka jag sluter till en stor förändring hos det skuggande.
Men hvarutinnan består nu denna förändring och hvarifrån har den uppkommit?
Denna fråga har sysselsatt min själ under de långa år, jag tillbragt här i ensamheten.
Och när jag hade forskat i tio år, i tjugo år och försökt många olika vägar, för att intränga i denna hemlighet, så måste jag dock slutligen stanna vid den förmodan, som i första ögonblicket af mitt tänkande i detta ämne påträngde sig mig, men hvilken jag då förkastade såsom låg och ofilosofisk.
De naturlagar (så är min tanke) hvilka herrska i menniskoverlden, äro skuggor af andeverldens och finna i dem sin motsvarighet.
Den lag, som bjuder, att menniskan skall födas, åldras och dö, är en skugga af den lag, som de olympiske voro underkastade.
De hafva, dock i högre mening än den menskliga, blifvit födde – det säger sjelfva mythen – de hafva åldrats, och de äro döde.
Den store Pan är död, Apollon är död, de väsen, som våra fäder dyrkade, äro döde.
Häpna ej, Krysanteus, öfver mina ord!
Dessa väsen, goda och dyrkansvärda, som uppfyllde verlden med skönhet och glädje, som älskade de dygdige, beskyddade samhällena och straffade brottslingar, voro dödliga som menniskan, deras skyddsling, och odödliga som hon.
O, låg jag ej redan som yngling framför min Apollons bild och skådade hela timmar i hans anlete, hänförd af hans lugna, öfvermenskliga skönhet!
Och likväl strömmade mina tårar, ty ju längre jag betraktade honom, desto mer smältande genomskimrades hans skönhet af ett vemod, olympiskt och öfvermenskligt som hon, och jag undrade, om konstnärn medvetet
hade inlagt detta drag i sitt verk eller om det nödvändigt, utan konstnärns afsigt, åtföljer den högsta, i former framställbara skönhet.
Jag vet nu det dragets betydelse: det var medvetandet af dödligheten.
De olympiske voro ett slägte högre än vårt: våra fäder kallade dem gudar, J filosofer kallen dem med ett riktigare namn magter eller demoner.
Som menniskans första uppfostran styrdes af dem, så var deras egen uppfostran och fortsatta uppgift att ordna vårt slägte i samhällen, lära dem det rätta och väcka dem för det sköna.
Från denna verksamhet äro de bortkallade; de finnas ej mer för oss, ty de hafva återvändt i det sköte, som födde dem: i mångfaldens enhet, alltets källa, det varandes medelpunkt: den ende, sanne Guden.
Bannlyst vare den tanke, att de gudar, i hvilkas knän våra fromma fäder nedlade sina böner, som de anropade i sin bedröfvelse och lofsjöngo i sin lycka, voro tomma foster af deras föreställningar!
Men att de voro dödlige, derom fanns redan i grå forntiden en aning, åt hvilken Hesiodos gaf sinnlig form i denna utsaga af en najad:
Nio slägten af kraftiga män mångpratande kråkan
Ser förblomma; men tre gånger fler snabbfotade hjorten.
Tre hjortåldrar är korpens lif; korpåldrarne nio
Lefves af Fenix, som bränd vi tio gånger få skåda,
Vi, den egisskakande Zeus’ skönlockiga döttrar.
Så talade Apollonpresten, medan lampans sken flämtade på hans vissnade ansigte.
Hans gäst hade lyssnat med uppmärksamhet, men ville nu ej med någon framställd anmärkning mot hans åsigt förlänga samtalet, kanske för den skull att natten redan var långt framskriden och den gamle behöfde hvila.
Krysanteus.
Läsaren torde från första kapitlet af denna berättelse påminna sig en man, som en vacker morgonstund gick öfver torget i Athen, medan handelshvimlet der var som lifligast, och som då af olika personer utpekades såsom den rike Krysanteus, filosofen Krysanteus, Krysanteus erkehedningen.
Det är samme man, som läsaren nu ser uppträda i Delfi, störande den siste Apollonprestens ensamhet.
De tre ofvannämnda tilläggen till hans namn voro alla berättigade, icke minst det sista.
Att Krysanteus var den rikaste mannen i Athen betydde vid denna tid icke så mycket; mer betydde det, att om han utbytt detta Athen mot det yppiga Babel vid
Tibern eller dess ungdomslysande medtäflarinna vid Bosforen, och der utvecklat ett lefnadssätt, öfverensstämmande med sina tillgångar och tidens skick, skulle han i slösande yppighet svårligen kunnat fördunklas af andra än kejsarens gunstlingar och de kristne biskoparne, ty vi tala ej om hofvet sjelft och dess kolossala prakt, som naturligtvis stod öfver jemförelse med hvad en enskild man i den vägen kunde åstadkomma.
Men Krysanteus var alldeles otillgänglig för en äregirighet af sådant slag.
Han förblef i sitt Athen, och grunden härför låg icke i en Cæsars stolthet att heldre vilja vara den förste i en by än den andre i Rom.
I sjelfva Athen öfverglänste honom mången i prakt och vällefnad.
Men hvartill använde då Krysanteus sin rikedom, då man i hans hus såg ingenting af den asiatiska lyx, hvarmed den tidens förmögne omgåfvo sig?
Hvarje Athenare kunde besvara denna fråga.
De visste, att hans skarpsinnighet hade utletat tusen andra sätt att förstöra penningar.
Hans slöseri var af alldeles eget slag.
Landet kring
Athen hade fordom varit ryktbart för sina olivplanteringar.
Attikas bergsluttningar voro då beklädda med skogar af detta herrliga och nyttiga träd, helgadt, som man vet, åt Pallas Athena.
På Krysanteus’ tid voro dessa skogar i det närmaste försvunna, och Attika hade förlorat den förnämsta af sina inkomstkällor.
Krysanteus ville komma henne att flöda med ny ymnighet, och han kämpade, utan att tröttna, en jettekamp mot natur, menniskor och tidsförhållanden, för att återskänka de nakna bergen sin prydnad och deras eländiga bebyggare sin välmåga.
Striden hade nu fortgått i tjugo år och Krysanteus ännu icke förslappats, uppmuntrad, i stället för nedslagen, af den jemförelsevis obetydliga framgången af sina ansträngningar.
Landtegendomarne omkring
Athen hade under stadens sjelfständiga och lysande tid varit mycket dyra; nu lågo de till stor del öde.
Krysanteus inköpte sådana ödeliggande fält, insatte sina frigifna slafvar till förpaktare af desamma och hade den glädjen att se skördar vaja, der förr knappt fanns fårbete.
Men denna glädje blef i det närmaste hans enda jordränta, ty prokonsuln Annæus Domitius kände visserligen å ena sidan den sanningen, att „der ingenting är att taga, der har kejsaren förlorat sin rätt“, men drog å andra sidan häraf den följdriktiga slutsatsen, att der någonting är att taga, der bar kejsaren icke förlorat sin rätt.
Den praktiska tillämpning, han gaf häråt, var lika följdriktig som slutsatsen sjelf och ledde i en cirkel tillbaka till premissen, den förstnämnda sanningen.
Endast den personliga afgiften – „nässkatten“ – steg under kejsar Konstantii tid till 26 guldstycken.
Hvad skulle då Krysanteus göra?
Han fann sig i sin lott och tröstade sig dermed, att den magra, stenbundna nejden kring Athen ännu bar skördar, medan i det herrliga Kampanien 400,000 tunnland – en åttondedel af landskapet! – lågo öde till följe af de kejserlige embetsmännens utpressningar.
Men Krysanteus’ slöseri hade icke inskränkt sig till olivplanteringen och jordbruket.
Hvarhelst han på torg och gator fann en Athenare, som skylde sitt fullblod under en trasig mantel, så anhöll han denne dagdrifvare med frågan: hvad nyttigt kan göra?
Nu fanns i Athen en hel mängd trashankar, hvilkas ädla stolhet sårades af denna fråga, fast hon var gifven i vänligaste afsigt, och när de på långt håll sågo Krysanteus, smögo de, hellre än att möta honom, in i en portik, en samtalssal, en barberarstuga; men många voro äfven de, hvilka ett uppriktigt svar på hans fråga hade skänkt välstånd.
Krysanteus gaf inga allmosor, utan åt ålderstigna och orkeslösa – Kristianerna tadlade den rike mannen för denna hjertlöshet – men han egde en beundransvärd förmåga att upptäcka hvartill menniskor dugde och använda dem på deras rätta plats.
Kanske var det ena dagen en afkomling af Kleon, som Krysanteus satte i stånd att drifva ett garfveri; kanske andra dagen en ättling af Hyperbolos, som fick låna penningar att inrätta en lampfabrik.
Nog af att yrken, för hvilka det fordna Athen var berömdt, ånyo uppblomstrade: stadsdelen Skambonide genljöd ånyo af städens klang i vapen- och metallfabriker, i Kolyttos tillverkades åter kläden och tyger, i Piræeus byggdes åter skepp.
Sedan Krysanteus gifvit första stöten, fortfor rörelsen af sig sjelf och tillväxte utan hans åtgöranden.
De summor, han nedlagt på näringsflitens uppmuntran, strömmade tillbaka uti kassakistan i hans aula.
Om framgången således öfverskylde hans slöseri i denna riktning, så framstod det desto naknare i andra.
Krysanteus hade en lång tid den vurmen att vilja se de sköna konsterna återlifvade i deras egen födelsestad.
Fidias och Parrhasios hade genom sina skapelser förvandlat konstnärn i folkets ögon från en vanlig handtverkare till en det skönas prest, inspirerad af Apollon, helig som sådan.
Men Hellas’ konst hade gått under med sista skenet af Hellas’ frihet.
De som nu förde mejseln eller penseln betraktades, i trots af deras egna anspråk, för hvad de verkligen voro: handtverkare – stenhuggare och färgstrykare.
Felet låg hos dem sjelfva, som gjorde konsten föraktad, och hos tiden, som lät förleda sig att förakta konsten och dess utöfvare.
En yngling af ädel börd kunde icke längre taga penseln eller mejseln i hand, om än den räcktes honom af sjelfva Pallas Athena.
Hedningarne förgudade sina gamle konstnärer och missaktade sina unge:
Kristianerna hatade både de gamle och unge.
Under sådane förhållanden var den uppgift, Krysanteus här ville lösa, en ganska svår.
Också misslyckades försöket alldeles, såvida man nämligen antager, att målet icke var att förstöra penningar, utan att upphjelpa konsten.
De målningar, Krysanteus köpt af unga konstnärer och frikostigt betalt, prydde nu väggarne hos hans förpaktare; de bildstoder, hvilka samma vurm förmått honom att tillegna sig, voro allesammans förde till hans landthus och uppställda i en lund, der deras behag doldes af cypressers skugga och vaktades af taggiga rosenbuskar.
Tyvärr hafva vi ännu icke slutat förteckningen på den athenska arkontens penningödande dårskaper.
Vi nödgas tillägga, att han älskade litteraturen.
Sjelf egde han en bokfabrik, som öfversvämmade verlden med skrifter icke blott af de gamle klassiske författarne, utan äfven af åtskilliga nya, sådane som Hierokles, Porfyrios och Jamblikos.
Han hade icke längesedan i sin egenskap af bokhandlare lidit en ansenlig förlust genom kejsar Konstantii befallning, att alla skrifter af Porfyrios skulle brännas.
Porfyrios hade nämligen skrifvit emot kristendomen – Hierokles och Jamblikos likaledes.
Spridningen af sådane böcker var ensam tillräcklig grund för det namn af erkehedning, som Athens Kristianer gifvit Krysanteus, men hvaraf han icke fann sig det ringaste sårad.
Beslägtad med hans kärlek till litteraturen var den för theatern.
Han hade i sin ungdom offrat summor, som vi blygas att omtala, blott för att låta Athenarne ännu en gång skåda ett sorgespel af Sofokles uppfördt med samma glans som fordom.
Han sjelf hade aflönat skådespelarne, och uppsatt de lysande dekorationerna, han sjelf inöfvat korerna till hvilka Athen på hans uppmaning hade lemnat sin förnämsta ungdom.
Också belönade honom staden med en lagerkrans och en bildstod.
Men den sednare var som konstverk ovärdig en plats vid sidan af de forntida koragernas, och lagerkransen – förtjente han verkligen så stora offer?
Vi lemna denna fråga derhän och fortsätta med oblidkelig stränghet vår förteckning öfver arkontens svagheter.
Hans kärlek för theatern höll sig icke strängt inom sorgespelets gränser; den lade stundom bort kothurnen och ströfvade in på komediens område.
Krysanteus hade funnit en ung komediförfattare, den ende talangfulle konstnär i hela Athen.
Krysanteus uppmuntrade honom och satte honom i stånd att uppföra sina komedier.
De vunno åskådare i tusental.
I början voro de harmlösa eller gjorde på sin höjd maskerade, tokroliga utfall mot prokonsuln Annæus Domitius.
Men författarens djerfhet vexte med hans lycka.
Krysanteus befann sig i Pergamos, som gäst hos sin gamle lärare i filosofien, Ädesios, då hans skyddsling, under stormande bifallsrop af fem tusen Athenare, lät ett lustspel gå öfver scenen, hvilket i grofva drag förlöjligade kejsar Konstantini, af Konstantius fortsatta bemödanden att lösköpa själar ur hedendomen, till ett pris af en högtidsklädning och 20 guldmynt per stycke.
Dagen efter gafs af samme författare ett annat, som framhöll, huru de kristianske biskoparne i stora skaror rastlöst kringflackade Europas och Asiens landsvägar, från det ena så kallade kyrkomötet till det andra, ruinerande postverket, medan de reste efter den enda saliggörande tron.
Petros, biskop af Athen, skickade genast till patriarken Makedonios i Konstantinopel underrättelse om hvad som skett, utpekande den bekante filosofen Krysanteus såsom det djerfva ofogets upphofsman.
Denne hade ingen aning om hela oväsendet, förrän han återkom till Athen, och han ogillade de begge lustspelen, så snart han lärt känna deras innehåll – icke af omtanka för egen säkerhet eller med hänseende till deras anti-kristianska syftning, utan emedan det var hans natur vidrigt att se förhållanden, som ingåfvo honom smärta, behandlade med löje och ytligt lättsinne.
I hans väsen låg mycket af den romerska gravitet, detta honestum och decorum, som ej vill sänka sig till gycklet; men det förmäldes hos Krysanteus med helleniskt behag och härflöt ur en enväldigt herrskande känsla för det andligt sköna.
Följden af hans skyddslings, komediförfattarens, lättsinne blef kännbar för hela romerska verlden i formen af ett edikt, som stängde alla theatrar.
Krysanteus sjelf öfverraskades med ett handbref från kejsaren, på en gång en varning och ett nådebevis.
Dominus Augustus nedlät sig till att inför den athenska medborgaren rättfärdiga sitt stränga påbud och inbjöd honom till sitt hof i Konstantinopel.
„Makedonios“, skref kejsaren bland annat, „brinner af otålighet att se dig.
Han vill tvista med dig, såsom den ene filosofen tvistar med den andre och hoppas kunna omvända dig.“ – Krysanteus besvarade det kejserliga nådebeviset i uttryck af djup, men kylig vördnad, och kom icke, lemnande fritt att tyda uteblifvandet såsom fruktan för Makedonios’ öfvertygande vältalighet.
I redogörelsen för det sätt, hvarpå Krysanteus använde sin rikedom, bör icke förglömmas den frikostighet, hvarmed han sörjde för offrens prakt och de öfriga bruk, som tillhörde den gamla folkreligionen, ej heller den vård han egnade skolorna och gymnastiksalarne.
Det var måhända Krysanteus’ förtjenst, att ungdomen ännu icke alldeles hade öfvergifvit dessa sednare.
Hans blotta åsyn, när han genomvandrade Herodes Attikos’ yppiga thermer, var en lefvande förebråelse till ungdomen, som här öfverlemnade sig åt de varma badens enerverande njutning, och mången yngling, som erfarit hans välvilja, fann det obehagligt att der öfverraskas af den stränge vishetsläraren.
När vi nu till allt detta lägga hans verksamhet såsom en af stadens förnämste embetsmän, så måste det synas, att en man, till den grad som han försänkt i mångfaldiga praktiska bestyr, skulle sakna tid och sinne för filosofiska studier och vetenskaplig verksamhet.
Det finnes ett slags menniskor, som alltid hafva ondt om tid och aldrig uträtta något.
Det finnes ett annat slags menniskor, hvilkas tid är tillräcklig till allt, utan att de någonsin brådska.
Det måste, sedan vi nu känna hans yttre verksamhet, förundra att Krysanteus i grunden icke var en praktisk, utan en inåtvänd, för betraktelser danad, ja svärmiskt stämd ande.
Han ärfde sin stora förmögenhet som yngling, ännu sittande vid nyplatonikern Ädesios’ fötter, under Akademias popplar.
Med motvilja inskränkte han då sina åt studier egnade timmar, för att uppfylla de nya plikter, han ansåg förbundna med sin nya ställning.
Men denna motvilja upphörde snart.
Han fann, att mycket godt och stort, många af hans varmaste önskningsmål, då han redan som gosse fick ögonen öppna för och själen uppfylld af den smärtsamma jemförelsen mellan förr och nu, kunde förverkligas med detta guld.
Hans praktiska verksamhet ingrep som en faktor i hans andes harmoni.
Hon skänkte honom mången ljuf tillfredsställelse och gaf genom omvexlingen ökad spänstighet åt hans spekulativa forskningar.
Han betraktade denna yttre verksamhet i den helgande dagern af ett presterligt kall, med syfte att förverkliga det sköna i menniskolifvet och som ett själens pröfningsmedel, som, om hon segrade i pröfningen, läte henne luttrad framgå till sitt yttersta mål: hvilan i Gud.
Hon bidrog äfven i sin mån att läka de sår, som ödet slog hans husliga lycka, när det genom döden beröfvade honom en älskad maka och genom en mystisk tilldragelse hans ende son, som vid två års ålder försvunnit tillika med tvenne Kristianer af hans husfolk.
Detta hade skett för sexton år sedan.
Hans enda barn var nu den tjugoåriga dottern Hermione.
Hon var hans glädje och stolthet, medhjelparinnan i hans arbeten, tröstarinnan i hans mörka ögonblick.
Han hade sjelf med förkärlek egnat sig åt hennes uppfostran, och måhända var det detta, som i flickans jungfruliga själ inlade det drag af manligt allvar, som hon egde.
En anblick af lugnt, antikt behag skulle det varit, om någon vid inträdet i arkontens aula, i ramen af pelare, marmorbilder och blomsterfyllda vaser sett en grupp, bildad af honom och henne: han, den tankfulle majestätiske mannen lutad öfver flickan, med sin arm kring hennes hals, uppmärksamt betraktande den plan, som hon med ritstiftet i handen visade honom, till någon byggnad, någon plantering, eller lyssnande till den allegoriska utläggning, som hon gjort af någon bland de heliga mytherna.
Ty hon som han var svärmiskt tillgifven fädernas tro, och filosofens dotter älskade tankelekar, som till filosofien förhöllo sig såsom skaldens tolkning af en blommas natur förhåller sig till vetenskapsmannens.
Efter Ädesios, som tidigt lemnade Athen, blef Krysanteus den nya „gyllene länken i platonismens kedja“.
Krysanteus föreläste nästan dagligen i Akademias trädgård för ett ännu temligen talrikt antal lärjungar, dels Athenare, dels främlingar från skiljda delar af verlden.
Hans filosofiska system, som afsöndrat mycket af Jamblikos’ theurgiska tillsatser, gick tillbaka till Plotinos, men anknöt till en tankeserie af denne en riktning på den yttre verlden, som annars var främmande för nyplatonismen och skenbart stridande mot hennes anda.
Krysanteus sjelf tycktes erkänna denna stridighet genom ett yttrande som han ofta fällde: – när jag blir sextio år gammal, vill jag draga mig tillbaka inom mig sjelf och försänka mig i åskådningen af Gud.
Krysanteus’ filosofiska system återfinnes ej i någon bok, ty han utgaf aldrig dess enskilta delar i skriftligt sammanhang.
Men hans lära och undervisning bar en verldshistorisk frukt i en af hans lärjungar – Julianus.
Julianus hade under tvenne tidpunkter af sitt lif åtnjutit hans undervisning.
Den gamle filosofen Ädesios skref en dag till Krysanteus:
„Lemna ditt Athen och kom till mig!
Intet får hindra dig att uppfylla min bön!
Jag är sjelf för gammal, och min jord har förlorat sin alstringskraft, men i din vill jag nedlägga ett ädelt frö, som skall uppspira till ett träd och öfverskygga jorden.
Jag blef i dag icke litet förvånad, när den unge Julianus steg öfver min tröskel.
Du känner, huru han blifvit uppfostrad af sin faders mördare.
Biskopen Eusebios af Nikomedia har velat göra honom och hans broder icke till furstar, cæsarer och hjeltar, icke heller till menniskor, utan till kristianska helgon.
Macillums fästningsmurar, inom hvilka de stackars barnen tillbragt sitt lif, understödde hans bemödanden.
Och hvem anade annat än att de lyckades?
Julianus, såväl som Gallus, knäböjde ju för munkar, kysste eremiters trasor och föreläste evangeliet inför den kristianska församlingen i Nikomedias storkyrka!
Nåväl, Gallus har blifvit sådan man velat göra honom.
Han är Kristian – af samma halt som Konstantius och Konstantinus.
Men då Julianus i dag inträdde under mitt tak, omfamnade han mig med tårar i ögonen och sade, att han längtat efter mig, ty mitt namn hade genom Macillums murar trängt till hans öra.
Han framtog bok efter bok ur mitt bibliotek och upprepade med hänförelse deras författares namn.
Jag förstod honom icke i början.
Du vet, att Ensebios understödde kejsaren, när denne utrotade sin slägt, endast skonande dessa barn, Gallus och Julianus.
Men jag trodde, att Eusebios’ brottslighet var för Julianus obekant.
Det erfor jag, när Julianus fattade min hand och sade:
„Jag hatar Kristianerna.