Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Hon tror alltid, att hon är den bästa», svarade Hulda och stack med ifver i perlorna.
»Mamma skulle ha sett, hur triumferande hon såg ut.»
»Ja, så der är det», afbröt fru Fransson, som nu kom riktigt i kokning, »vissa personer skola alltid ha medhåll, hur dumt de än bära sig åt, medan andra, som verkligen arbeta, personer som ha den djupa eftertanken och samvetsgrannheten, endast affärdas med ett simpelt A.»
»Ja, hon gjorde riktigt narr af mig derför att jag sade henne, att jag skref kladd», sade Hulda öfver perlorna.
»Hon kallade mig ett odrägligt dygdemönster.»
Fru Fransson tappade sin virkning — en ny bordduk med barnvagnshjul — i knäet.
»Kan ni höra, kandidat Eslev!
Alfhild, ni äro mina vittnen, att detta blifvit sagdt till min dotter. — ’Ett odrägligt dygdemönster!’
— Det är ju helt enkelt hädelse!
— Skall dygden kallas odräglig af nutidens ungdom, hvad ha vi då att vänta oss af samhället?
— Nej, detta låter jag inte gå obemärkt förbi!
Nej, jag gör det inte!» — en lång ögla i virkningen.
»Det skall anmälas för föreståndarinnan.»
»Deri finner jag, att fru Fransson gör fullkomligt rätt», inföll kandidaten och vaggade ängsligt på stolen.
»Jag håller nog mycket på toleransen, det gör jag verkligen, men man måste dock statuera ett exempel, inan måste sannerligen statuera ett exempel!»
»Att menniskor få anmärkningar för sitt mindre goda uppförande, det är ju i sin ordning», fortfor fru Fransson utan att ge vidare akt på honom, »men att bli hånad för ens goda och värdefulla egenskaper, det är ändå väl hårdt, och det är en mors pligt att vid ett sådant tillfälle beskydda sina barn.»
»Hur mamma än kommer att bära sig åt», sade Hulda förargad, »så får jag i alla fall förargelse af det.
Så snart man säger det minsta hemma, kalla de en för ’sladdermaja’ och andra behagliga namn.»
Fru Fransson fick ett nytt anfall af indignation och var så vältalig, att icke ens kandidaten vågade hålla med henne.
Han satt stilla och vaggade på stolen med ett ansigte, som uttryckte deltagande för verldens uselhet.
De unga damerna hade tillräckligt att göra med att fånga perlorna på sina fina perlsynålar, hvilket fordrade full uppmärksamhet och som gaf deras ögon ett hvasst, forskande uttryck.
Plötsligt gaf modern den äldsta dottern en liten vink.
Hon försvann och var temligen länge borta.
Man hörde skåp slås upp och igen och ett rasslande med knifvar och glas.
Ändtligen slogs dörren upp af en osynlig tjenstflicka, och fröken Alfhild kom in, bärande en liten svart bricka, hvarpå stod en tallrik med små röda, hårda äpplen, fyra knifvar och ett islaget glas punsch åt kandidaten.
Frun bjöd honom, men han ville nödvändigt, att damerna skulle taga först.
Efter åtskilligt krus hade hvar och en fått sitt lilla äpple och en stor knif.
»En utmärkt frukt», sade kandidaten, »hvar köper herrskapet sådana goda äpplen?»
»De äro minsann köpta på torget under marknaden», sade frun.
»När man bara förstår sig litet på sådant och ger sig god tid, kan man få förträfflig frukt.
Men de flesta skicka ju ut sina tjenstflickor, simpelt folk, som inte ha ringaste intresse för husets bästa, och då blir det derefter.»
»Men fru Fransson hinner då också med allt», sade kandidaten och mumsade, »både att egna sig åt sina döttrars mångsidiga uppfostran och stå för hushållsangelägenheterna, sköta ekonomien, — ja, jag begriper inte, hur tiden kan räcka till.»
»Det är också en konst», svarade fru Fransson och rätade på sig, »men en konst, som lifvet har lärt mig, och som jag hoppas kunna lemna i arf till mina döttrar.
— Lilla Alfhild der är då som skapad till en bra husmor.
Hon kommer att kunna reda sig med hälften af hvad andra unga damer med hennes uppfostran fordra.»
Lilla Alfhild blef något röd i ansigtet.
Hon skulle icke alls ha något emot att få en förmögen man, och moderns planer med kandidaten betraktade hon blott som en nödhjelp.
Man kunde ändå under tiden se sig om, i fall icke ett bättre parti skulle visa sig.
Hulda hade ett slags förkänsla af, att Alfhild ickc skulle vinna afsättning, och begagnade alltid den stund de klädde af sig för att säga systern, att hon bestämdt skulle komma att bli en gammal mamsell, hvilket satte den äldre systern i eld och låga.
Hulda hade sina egna tankar för sig.
Hon skulle icke sitta länge ogift, och hvad hon ville, det ville hon; man skulle bara vänta, tills hon slutat skolan.
Modern anade i henne en vilja, som var starkare än hennes egen, och hade en hemlig respekt för henne.
Hon hade för afsigt att öfverlemna framtiden åt henne sjelf och var öfvertygad om, att hon skulle reda sig på ett eller annat sätt.
Ungefär vid samma tid var det någon, som gick förbi nere på gatan och tittade upp till de upplysta fönstren.
Det var Hedvig, som var på väg till Ebba von Tärne.
Hon hade bedt henne komma och tillbringa qvällen hos sig.
Hedvig gick fort, insvept i sin pels och med hufvan tätt kring ansigtet, medan en jungfru följde henne med tunga steg.
Det var med hjertklappning den ensamma unga flickan närmade sig det hem, der hennes beundrade Ebba bodde.
På den bonade trappan voro hemväfda mattor lagda, och redan i förstugan mötte henne den luft af värme och hemtrefnad, som gjorde godt, när man kom från snön der ute.
I tamburen stod en gammal betjent och tog emot Hedvig.
Han var klädd i familjens livré, annars skulle man snarare ha tagit honom för en eller annan gammal onkel i familjen, som hade gått ut för att bjuda gästen välkommen, så vänlig och hjelpsam var hans ton.
Han hade icke det minsta af denna dryghet, som oftast utmärker betjenter i förnäma hus, dessa livréklädda herrar, som se ut, som om de alltid ginge och bure på familjens hela stamträd, och med föraktfullt medlidande se ned på alla oadliga gäster och mönstra deras öfverrockar och pelsar.
Grefvinnan Tärnes betjent bockade sig artigt för Hedvig, men sade derpå i vänlig ton:
»Nu skola vi sätta frökens galoscher här inne i hörnet, så att de inte bli kalla, och så borde fröken behålla sin lilla sjal på sig.
Det är så kallt ute i qväll, att man lätt kan förkyla sig.»
Han hängde omsorgsfullt upp hennes kläder, såg med ett litet faderligt leende på henne, medan hon ordnade sitt lockiga hår framför spegeln, och öppnade sakta dörren för henne.
I den första salongen kom Ebba henne till mötes.
Hon var svartklädd med ett brokigt förkläde, och Hedvig önskade i det samma, att hon icke hade klädt sig så fin.
Hon hade tagit en ljus ylleklädning och handskar.
»Välkommen!» sade Ebba vänligt.
Hon kysste aldrig någon af sina väninnor.
»Du har haft ett styggt väder att gå i.
Kom nu in och drick te.»
De gingo genom ännu ett stort rum och kommo in i den innersta stora salongen, der några personer voro församlade omkring ett litet tebord i flere småsoffor i ett hörn af rummet.
En stor brasa brann i kaminen, gardinerna voro dragna för, och rummet var upplyst af ett par lampor på olika bord och af tre ljus, som voro tända i den gammalmodiga ljuskronan i taket.
Grefvinnan steg upp och kom emot Hedvig.
Hon var en äldre dam, som en gång hade varit vackrare än sin dotter.
Hvad som hos Ebba hade blifvit stort och kraftigt var hos modern fint och elegant.
Hon hade nästan hvitt hår, och hennes ansigte såg vissnadt ut och bar spår af, att lifvet hade lagt sina händer hårdt på henne, och hennes mörka, själfulla ögon hade ett uttryck, som Hedvig icke riktigt kunde uttyda.
— Var det smärta eller frid?
Kanske båda delarna, eller det ena upplöst i det andra?
— Hon hade liksom Ebba mycket vackra händer, som sågo ut att aldrig ha haft något hårdt arbete och som hon nu sträckte emot Hedvig.
»Välkommen!» sade hon.
Hon hade samma djupa röst som Ebba.
»Hvad det var vänligt af er att komma och helsa på Ebba!»
Derefter presenterade hon de andra närvarande för Hedvig.
»Fröken Krohn, — min farbror — kammarherre Lyxen.»
Fröken Krohn var en gammal dam, som hade varit grefvinnans lärarinna och som nu lefde på sin ålderdom i hennes hem.
Hon var mycket gammal.
Hennes hufvud skakade oupphörligt helt sakta, som om det ogillade den erfarenhet, hon hade fått i verlden, och hon var mycket döf.
Hedvig beundrade det tålamod, hvarmed grefvinnan och Ebba ropade i hennes öra och upprepade hvarje mening, som blef sagd.
Hon var alldeles sinnesfrisk och intresserad för allt och yttrade sin lust att veta hvad som sades genom att sträcka fram hufvudet med ett frågande leende, och då fans det alltid en sufflör till hands.
Sjelf talade hon mycket sakta, som nästan alltid döfva menniskor göra, med en egendomlig, modulerad röst, och såg mycket vänligt och deltagande på den hon talade med.
Kammarherre Lyxen var en gammal ungkarl, som hade fått dåliga affärer och dålig helsa, och som nu lefde som permanent gäst i sin brorsdotters, grefvinnans hus.
Det var en gammal herre med spetsig näsa, spetsig haka och ett litet grått pipskägg.
Han talade spetsigt och med en accent, som om han öfversatte svenska från ett annat språk.
Han gick på tå öfver mattorna på golfvet och var i hela sitt väsen särdeles cermoniös.
Fritz, som barnen kallade honom, var egentligen grefvinnans förste kammartjenare.
Han hade sjelf intet arbete, men hjelpte henne med alla slags småtjenster, skref bref för henne, hjelpte henne med att mottaga fattigas besök, gick hennes ärenden och läste högt för henne om qvällarna.
Dock var denna tjenstaktighet alldeles frivillig.
Grefvinnan och hennes barn behandlade honom med största vördnad och talade alltid om, hur oumbärlig han var för dem.
Utom dessa gamla voro Ebbas två yngre bröder närvarande.
Den ene, som skulle bli student på våren, var lång och mörk och liknade Ebba.
Den yngre var ljus med kort näsa.
De voro båda artiga och uppmärksamma unga män, som sågo ut att vara vana vid att röra sig i hvilket sällskap som helst, men de hade det oaktadt ingenting af denna öfverlägsenhet, som annars utmärker unga herrar, som vilja uppträda såsom kavaljerer.
De voro tydligen uppfostrade till att icke blott tänka på sig sjelfva, som annars är det ständiga målet för unga herrars ansträngningar, och de visade lika stor uppmärksamhet mot sin egen mor och syster som mot de främmande.
Det såg ut, som om grefvinnan af erfarenhet visste, att lifvet är en svår och allvarlig sak att komma igenom, och att det derför är bäst, att man ömsesidigt försöker att i alla småsaker göra det så godt och lätt som möjligt för hvarandra.
Hon var af den åsigten, att man bör visa kärlek och hängifvenhet i hvardagslag och icke uppskjuta det till större eldsvådor och andra olyckshändelser, som somliga menniskor göra.
Hon hade förlorat två män.
De tre barn hon hade i lifvet voro från hennes andra äktenskap, och hon lefde i det innerligaste samlif med dem.
Hon anvisade Hedvig en beqväm plats i en soffa, och grefvinnan sjelf satte en kudde bakom henne, och derpå bjöd hon henne te, medan den ene af hennes gossar gick efter sockerskålen och den andre kom med en brödkorg i hvar hand och förnöjd såg från den ena till den andra af korgarna, som om han ville säga:
»Här äro kringlor och här äro tebröd.
De äro goda båda delarna, — jag känner dem.»
Det var nästan för mycken artighet.
Hedvig visste icke, hur hon skulle återgälda den.
Hon satt med en hel hög småbröd framför sig och rörde omkring i sin tekopp, medan hon lät blicken glida omkring på de gamla porträtten på väggarna.
»Ni tycker om taflor», sade grefvinnan.
»Ebba har sagt mig, att ni har så mycket anlag för att teckna.»
Hedvig såg i tankarna hela rader af karrikatyrer hon gjort af lärarne och kamraterna, och hon kände sig mycket syndig.
»Åh, det är ingenting», sade hon och rodnade.
»Jaså, fröken ritar?» frågade den gamle kammarherren, — han läspade litet.
»Det är en utomordentligt intressant talang, som kan skaffa amatörerna en stor jouissance.
— För öfrigt är kanske fröken redan artist?» rättade han sig.
Gamla fröken Krohn stack frågande fram hufvudet.
Engelhardt ritar!» ropade grefvinnan i örat på henne.
Krohn såg frågande ut, som om något vigtigt undgått henne.
»Hedvig tecknar!» upplyste Ebba från den andra sidan; — samma frågande blick.
»Hon tecknar!
Hon har utmärkta anlag för att träffa likheter!»
Hedvig svettades sakta.
»Ja, ja!» nu uppfattade fröken det och sade med en vänlig blick och en mycket sakta röst till Hedvig:
»Jaså, fröken ritar, — porträtt?»
»Ja, hon träffar likheten så utomordentligt», upprepade Ebba, som om hon utbjöd något till auktion.
Krohn nickade mildt.
»Då skulle fröken rita lilla Ebbas porträtt!» sade hon sakta och ledsagade sina ord med gester, som om också Hedvig skulle ha svårt för att fatta.
»Jag har nog försökt», sade Hedvig, som hon tyckte mycket högt.
»Men jag kan inte!
Hon är allt för vacker!»
Fröken Krohn skakade på hufvudet.
Hon förstod icke ett ord.
Engelhardt säger, att Ebba är så svår att träffa», ropade grefvinnan.
Fröken Krohn såg frågande på Ebba och derifrån på Hedvig.
»Jag är inte så lätt att träffa», återtog Ebba.
»Hon är för vacker», skrek nu Hedvig som i en stridslur.
Denna upplysning behagade den gamla damen.
Hon nickade gillande till Hedvig, tog Ebba under hakan och såg på henne, och så skrattade hon så, att det kluckade i henne.
»Ja, hon är vacker, — och hvad bättre är», — här böjde sig den gamla tätt intill Hedvigs öra, — »hon är så god, — god, — förstår ni?»
Jo, Hedvig förstod det så väl och flyttade sig närmare den gamla.
Hon fick också lust att vara vänlig mot en som alla andra ansträngde sig att underhålla, och det var något nytt för Hedvig.
Hade hon varit ensam, skulle hon säkerligen funnit henne ganska besvärlig och snart förlorat tålamodet.
»Frökens far är kanske artist?» frågade kammarherren.
Han satt och vred på sin förgylda snusdosa.
»Nej, han är häradshöfding», svarade Hedvig.
»Ja, utan tvifvel är den juridiska banan en mycket säkrare väg än artistens nu för tiden», anmärkte han.
»En artist har ju bara sitt geni att lefva af, — en ganska doutable inkomst i dessa dagar.»
Han tog en pris ur dosan.
»Hvaremot alla embetsmän, och kanske framför allt juristerna, ofta verkligen ha en lysande carrière framför sig.»
Detta sista illustrerade han med att snusa mycket högt och bullersamt.
Hedvig tänkte på sin fars »lysande carrière», hur han hade suttit med samma knappa inkomster år från år, och hur han med hvarje år förmådde arbeta mindre.
Hon suckade och borstade smulorna från sin klädning.
Den gamle betjenten kom ljudlöst in och tog ut teservisen.
Han såg på Hedvig, som om han ville säga: »Jag hoppas, att lilla fröken trifs bra här hos oss», och hon såg på honom igen, som om hon velat svara:
»Jo tack, alldeles utmärkt.»
Efter teet kom Ebbas yngste bror, Magnus, med schackbrädet.
Fritz hade lofvat honom revanche från föregående qvällen.
»Ja, ja», läspade kammarherren, »om inte min kära Julie önskar, att jag skall läsa högt.
— Hvad säger Julie?»
Han vände sig med en bugning till sin brorsdotter.
»Nej tack, bäste farbror.
I qväll kan Thiers och Napoleon få lof.»
Hon klappade honom på ryggen, och han placerade sig vid schackbrädet framför kaminen.
Den äldste sonen, Oskar, hade gått in i sitt arbetsrum, och Ebba satt i soffan bredvid fröken Krohn för att se, hur hon stickade en ovanlig sort mönsterstickning i en hvit yllesjal.
Grefvinnan hade kommit fram till Hedvig.
»Ni har kanske lust att se på mina taflor», sade hon.
»Vi ha ett och annat bra porträtt», och så gick hon med Hedvig genom alla rummen och visade henne, hvad der fans att se.
Det var icke en elegant våning i ordets moderna betydelse, icke ett af dessa hem, der det fins ett sådant öfverflöd af öfverflödiga saker, att menniskorna nästan förefalla som det öfverflödigaste i våningen.
Der fans icke denna massa skärmar, små plyschbord, pallar och kuddar, som man stöter emot i så många eleganta bostäder, eller alla dessa jernkramvaror, som man ser härstamma från samma bod.
Det var något värdigt och enkelt öfver dessa rum.
De bonade golfven voro alla betäckta med hemväfda mattor, de gamla möblerna skeno af renlighet.
Alla soffor och stolar voro beqväma att sitta i, och man såg, att de böcker, som lågo framme, blefvo lästa.
Der funnos underliga gamla urblekta broderier på eldskärmarna och fotmattorna, och de lyxartiklar, hvarmed skåp och byråar voro prydda, knöto sig alla till ett och annat minne.
De buro prägel af olika stilar och olika tidsåldrar, men om hvarje sak kunde det berättas en hel liten historia.
Här och der hängde en slipad spegel eller lampett, men det bästa var dock alla familjeporträtten, hvarmed väggarna voro prydda.
Der funnos bättre och sämre, och ett och annat verkligt konstverk.
Hedvig stannade framför en pastell.
Det var en mycket vacker dam med dubbelhaka och tunga ögonlock, perlor i det pudrade håret, en pipkrage af skära sidenband kring den bara halsen och stora perlor i öronen.
Hon satt i denna älskvärdt förvridna ställning, som man ser på alla porträtt från peruktiden.
Den högra skuldran fram och den venstra mycket bakåt, hufvudet åt ena sidan och blicken åt den andra, och ett af dessa eviga leenden, som utmärka Gustaf den tredjes tidehvarf, och som tycks säga: »Verlden är behaglig, allt är behagligt!
— Det kan icke vara fråga om sorger och smärtor, sådant känner man icke!»
»Se det var en af de stora skönheterna vid Gustaf den tredjes hof», sade grefvinnan.
»Det var min mormors syster.
Ja, så der skulle man se ut då för att bli beundrad.»
Ett annat porträtt var: »min farfarsfar, rikskansleren», — ett tredje var porträttet af en rysk prins: »min svärfars gode vän», — och så var det hela tiden.
Hedvig rörde sig bland bilder af idel storheter, som hörde eller hade hört till familjens förtrogna vänner, och grefvinnan presenterade dem lika naturligt och enkelt, som om en annan skulle ha sagt: »Min svåger, hökar Pettersson.»
Der stodo ett par stora kinesiska krukor med växter — dem hade grefvinnans farbror haft med sig, då han var ambassadör i Kina, och denna lilla förvridna, förgylda, förtrollande luktflaska, den var en gåfva af Marie Antoinette sjelf till en af grefvinnans slägtingar, som var minister vid franska hofvet.
Slutligen föllo Hedvigs ögon på ett damporträtt från en mera modern tid.
Det var en ung brunett dam med håret nedkammadt i gardiner och klädd i ett urringadt, gult snibblif.
»Det är ju — det är ju?» frågade Hedvig tvekande.
»Jag, ja!» svarade grefvinnan.
»Det var en smaklös och komisk drägt man bar då för tiden, och ändå tyckte vi sjelfva, att vi voro mycket fina.»
Hedvig var nära att säga:
»Ni var förtjusande, — förtjusande!» men hon vågade icke.
Hon stod blott och såg på de själfulla ögonen och på det friska unga ansigtet med det lyckliga uttrycket och vände sig sedan för att kasta en flyktig blick på grefvinnan.
»Ja, nu kan man inte se, att det är mig, det skall föreställa», sade grefvinnan och slog med handen.
»Den tiden stod jag vid ingången till lifvet, — nu skall jag snart derifrån—— Det målades, när jag blef förlofvad med min förste man, som då var minister i Madrid, och jag satt bara och tänkte på, att han om två månader skulle komma hem till bröllopet.
— Nu är han död, och Ebbas far är död och tre af mina barn äro döda.
— Ja, min lilla vän», hon klappade Hedvig på axeln, »det sker mycket i ett menniskolif, och det är ett underverk att ens kropp och själ kan uthärda det.
— Det skulle inte heller gå, om vi bara hade oss sjelfva att lita på, men Gud ske lof det fins en, som kan uträtta allt med oss.»
Hon sade det sista tyst, liksom till sig sjelf, och Hedvig tyckte, att hon plötsligt blef så vacker, att hennes ungdomsporträtt på väggen blott var en svag skugga af hvad hon nu var.
Hon skulle helst ha velat kasta armarna om halsen på henne och kysst henne, men det vågade hon ju icke alls!
— Denna förnäma gamla dam!
— Och att tänka sig, att hon, som hade idel grefvar och prinsar och hofdamer i sin slägt, hade suttit och passat upp på henne, Hedvig, — en liten vanlig skolflicka.
När Hedvig icke fick visa, hur starka känslor hon hade, blef hon alltid mycket tyst, nästan stel.
Det blef hon också nu, men grefvinnan måtte ha kunnat läsa i hennes ögon, ty hon klappade henne vänligt på kinden och sade:
»Ja, Gud hjelpe alla de unga!» och Hedvig böjde sig och kysste hennes hand.
Ebba och fröken Krohn voro fördjupade i den hvita sjalen, då grefvinnan och Hedvig kommo in.
Ebba reste sig då genast och kom fram till Hedvig.
»Nu har du kanske lust att se mitt rum, Hedvig», sade hon.
»Der har jag allt, som jag tycker bäst om.»
»Ja, det är då också snart ett helt museum», sade brodern vid schackbordet.
Krohn stack frågande fram halsen.
»De säga, att mitt rum snart är ett helt museum», ropade Ebba.
»Hvad för slag — mausoleum?
Kalla de Ebbas rum ett mausoleum?»
Hon såg riktigt sorgsen ut.
»Nej, ett museum!» upplyste Ebba.
»Ja, ja, ett riktigt litet museum», sade fröken Krohn förnöjd och knappt hörbart.
Ebbas rum var stort och ljust med tjocka gardiner för fönstren, en snöhvit säng och en stor toalettspegel med hvita draperier.
Der funnos alla slags böcker, växter och försteningar, och hon sjelf hade medfört hvar sak som ett minne från sina resor.
Emellan sänggardinerna hängde en stor fotografi af Corregios Madonna, som trampar på halfmånen, med en rosenkrans under.
Den vissna buketten af myrtengrenar öfver den lilla fotografien från bugten vid Neapel hade hon sjelf plockat på stränderna vid Sorrento.
De besynnerliga försteningarna på bokskåpet voro från Saltzburg och Karlsbad, der hon hade varit för ett par somrar sedan.
Öfver den lilla soffan hängde en stor, präktig fotografi af Heidelbergs slott.
»Och på alla dessa ställen har du varit!» utbrast Hedvig.
»Du lyckliga varelse!»
»Ja, det är många härliga minnen, men det allra bästa var ändå att komma hit», svarade Ebba och sköt fram ett litet staffli, som stod på hennes skrifbord med en fotografi af en svensk sjö med granklädda höjder omkring, och der man såg en öppen backe som förde upp till ett stort hvitt stenhus med två flyglar.
Fotografien hade denna underligt döda, kalla färg, som fotografier efter en sollös natur alltid få.
»Ser du, här är Tärnö!» sade Ebba.
»Här innanför detta fönster är mitt rum.
Der bakom är utsigtsberget.
Bakom skogen der borta ligger kyrkan.»
Hon fortfor att peka ut alla detaljerna och förklara det för Hedvig.
»Här älskar jag hvarje sten, ser du!
Och hellre än jag ville lofva att aldrig resa dit igen, ville jag lofva att aldrig mera resa derifrån.»
»Det menar du inte», sade Hedvig.
»Jo, det menar jag visst.
Der har jag ju alla mina bästa minnen, och för öfrigt, — ja, jag vet inte hvarför, men det är den fläck af jorden, som jag älskar mest.»
»När jag reser ut en gång, tänker jag aldrig komma hem igen», sade Hedvig ifrigt.
»Åh, det säger du nu.
Vi få väl se, när det kommer till stycket», svarade Ebba.
»Hvad skulle jag längta efter?» frågade Hedvig hårdt.
»Jag har inte en menniska, som bryr sig om mig i verlden och som skulle önska, att jag kom hem igen.»
»Du kan få», svarade Ebba och smålog.
Hedvig hade nästan hoppats, att Ebba skulle ha svarat:
»Jo, jag bryr mig om dig», — men hon visste, att Ebba var för ärlig att säga något, som hon icke riktigt menade.
Hon tog ett album, slog hastigt upp det och började bläddra deri. — Det var bara familjeporträtt, Ebbas föräldrar och syskon i olika upplagor.
»Här är ju du sjelf, då du var liten!» utbrast Hedvig.
»Hvad det klär dig bra med utslaget hår.
Men du är i alla fall mycket vackrare nu.»
»Tycker du?» svarade Ebba endast.
Hon blef icke röd och gjorde inga grimaser.
»Men jag är då inte fullt så fet nu mera.
Den tiden var jag så stor och stark, att alla kusinerna voro rädda för mig.
Jag slogs, när jag blef ond, och kunde slå dem dugtigt.»
Hedvig satt och fördjupade sig i porträttet, derpå såg hon upp på Ebba och betraktade henne länge.
»Vet du, hvad jag tror om dig», sade hon slutligen.
»Jag tror, att du kommer att uträtta något stort i verlden: något sådant som att rädda ditt fädernesland från undergång eller något annat mycket märkvärdigt.»
Ebba skrattade.
»Hvad du är rolig», sade hon, men så blef hon plötsligt allvarlig, hennes ögonbryn sammandrogos, och blicken fick detta strålande uttryck, som Hedvig så mycket beundrade.
»Nej, ser du, Hedvig, jag tror inte, att jag kommer att uträtta något stort, men jag tror, att jag kommer att upplefva något stort.
Lifvet är så underbart, och allt möjligt kan ju hända en.»
»Åh, för de flesta tycker jag egentligen att det inte sker någonting alls», sade Hedvig föraktligt.
»Ja, jag menar inte precis yttre händelser», svarade Ebba allvarligt, »men inom sig sjelf kan man ju upplefva märkvärdiga saker.
Det kan ju finnas en glädje eller en sorg, som är stor nog till att uppfylla ett helt menniskolif.»