Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi skulle storligen misstaga oss, om ej det väsendtliga af de anklagelser, som af Thorild och de med honom liktänkande 107 rigtades mot Stockholms-Postens sätt att vara svenska vitterhetens högsta domstol, är i det nu anförda med temlig fullständighet sammanställdt; ehuru med de förmildringar och afdrag, under hvilka det, såsom vi förmoda, kommer att bekräftas af en opartisk efterverld.
Hvad vidare skulle om denna öfverdomstols lyten kunna bifogas mera för vår egen räkning, har längesedan, i våra skildringar af Thorilds bragder och öden, blifvit på sina behöriga ställen utsagdt.
Oss likväl, som kunna i lugnt afstånd betrakta, ej mindre dessa strider, än alla de omständigheter med hvilka de stodo i sammanhang, åligger en desto heligare skyldighet att här tillbörligt ihågkomma, huru mycket hvarje märkvärdig tidsföreteelse är en fortgående utvecklingskedjas nödvändiga länk, och huru mycket denna egenskap bör, för hvarje rättvist omdöme, lända den Kellgrenska Stockholms-Posten till godo.
Vare det således från oss fjerran, att neka den flerfaldiga verkligheten af denna tidskrifts värde och nytta.
Den var icke blott (hvad äfven Thorild erkände) qvick, underhållande, sällskaps-rolig.
Den verkade, först och främst, till nationens afvänjande från den då nyss upphörda parti-tidens råa och vilda kannstöperi; till införande af en bättre ton i den publicistiska verlden, – om hvilken vid
Kellgrens uppträdande gällde, hvad han yttrar i en anmärkning till sin saga om ”Smeden och Bagaren”, att ”våra dagblad voro då i sanning föga annat, än dagpasquiller”; till det allmänna vettets förfining, hvarvid tvifvelsutan första steget var den känsla af medborgerlig anständighet, som med afsky bortvände sig från låga och plumpa person-angrepp; till svenska konstsinnets upplyftning ur den nästan otroliga smaklöshet, som för både författarnes och läsarnes flertal var gemensam, och hvari den nyssförflutna tidsålderns riksdags-litteratur hade en lejonpart; till aktningsfullare föreställningar om Vitterheten såsom samhälls-element och moralisk bildningskraft; till mången dårskaps näpsande och hämmande (särdeles genom löjets vapen); till stäfjandet af månget ihåligt och sanslöst svärmeri, – om än, tyvärr! stundom dermed äfven den äktare, den djuphaltigare enthusiasmen förblandades; till spridning af ett både sakkunnigare och mera belefvadt sätt att recensera, än det eljest och dittills gemenliga; till det allmänna omdömets upplysning i flerahanda ästhetiska ämnen, – såsom t. ex. i artikeln ”Dramatik”, som väl ock fick sin andel af Thorilds klander, men ingalunda är oförtjent af Stenhammars beröm för ”upplysande anmärkningar öfver Theaterns ändamål och inrättning”, för ”grundade omdömen om de uppförda styckenas värde och de spelandes skicklighet”, korteligen, för kraftig inflytelse på den unga svenska skådeplatsens förädling och på bildandet af en sannskyldig åskådar-publik; ändtligen och synnerligen, sist liksom först, till språkets och versens förkofran i städning, egentlighet, lenhet, välklang.
Kellgrens verksamhet, i så månget afseende en förhöjd fortsättning af Dalins, skulle i detta varit en fullkomnad, om han ej länge hade behandlat modersmålet vida mindre varsamt för inblandning af fransyska vändningar, ord och ordställningar.
Sjelf blef han dock slutligen derpå uppmärksam; och ansåg då en renare och större vinst kunna hämtas från de med Svenskan närbeslägtade språk, som äro våra skandinaviska och germaniska grannars.
Härvid gaf han nu företrädet åt Danskan: hvilken han, under de sista åren af sin lefnad, högligen älskade.
– Lätt är att afgöra, huru mycket mer denna tidskrift hade kunnat gagna: så framt i allmänhet ett större, ett högre sätt att se, och i särskild hänsigt en klarare uppfattning af Snille, Smak, Vitterhet, Skaldekonst, hade tidigare och fullständigare infunnit sig; med sitt beviljande af en rymligare fantasiens frihet, med sitt bemödande att rikta vårt skriftspråk dels ur inhemska, dels ur befryndade källor o. s. v.
Icke dessmindre, – hvilken kunnig och billig tvekar erkänna, att i Kellgrens uppsatser och tal framsticker oftare, än i Dalins, och framförallt på bestämdare vis, ett positivare betraktelsesätt?
Så förnimmer man, i de förra, satser sådana som dessa: att ”skalden, i motsats till philosophen, har till föremål mer att röra och måla, än upplysa och beskrifva”; att han, emedan han ”ser allting blott i förhållande till menniskan, till hennes sinnlighet, till hennes lidelser”, och således verkar ”endast inom inbildningen och känslan”, har rätt att alltid ”välja det uttryck, som är det Ulligaste för sinnet och det behagligaste för örat, om det ock ej alltid blifver det sannaste för förståndet”; att han, ”tänd af alstringsbegäret, jagad af nya påträngande känslor att med hastiga steg genomstörta sitt ämne, får skapa uttryck, som, föraktande den omständliga sanningens tröga, analytiska gång, men lyckliga för denna lifligare känslokraft, med sin sjelfsvåldigare ordfogning, sin tillfälliga (?) nummer skulle i andra fall, granskade af tänkarens öga, sakna både tydlighet, precision, renhet och framförallt noghet”; att ”det gifves ett allmänt fult, ett allestädes att förkasta, – men, att till och med all skönhet i naturen upphör att vara skön, då den flyttas ur sitt rum”; att ”allt fullkomligt blifver fel, då det nyttjas i falsk ordning, eller motsäger sitt ändamål”.
Och i sammanhang härmed utropar han: ”Hvarföre frågar man ej Naturen?
– Dylika yttranden, af hvilka de sist anförda uttalades i betraktelserna öfver en ”uteslutande smak”, öfverensstämma tvifvelsutan på det nogaste med den grundlag:
”allt bör dömmas efter sin art och hvarje verk efter sin afsigt”, hvars uraktlåtande dock blef honom af Thorild så bittert förekastadt.
Förmodligen tyckte Thorild, i fall han hade bemärkt dem, att de ändock alltför litet öfvergingo från theori till praxis.
Likväl var det just en förmälning af skaldeinstinkt med sålunda utvidgad theori, som gjorde, att Kellgren (såsom vi sett) kunde slutligen intränga längre, än dittills någon af hans vittra fosterbröder, både i begreppet af en andaktspoesi, sådan som Klopstocks, och i begreppet af en dryckespoesi, sådan som Bellmans.
Visserligen var således Stockholms-Posten, efter dylika erkännanden och uppnådda insigter, på rak väg att väsendtligt förändra månget af sitt första skaplynnes grunddrag.
Blef likafullt ingen rigtigt afgjord omvändning af det hela synbar, äfven under de allrasista åren af hufvudmannens lif: så bör sådant väl närmast tillskrifvas den omständighet, att denne, under just dessa år högst sjuklig, sparade sina kraftigare stunder åt sin sångmös kallelser, åt sina skrifters anordning för utgifvande efter hans död, och således då i möjligaste måtto undandrog sig från omedelbar befattning med den kritiska lagskipning, hvars svärd han nu lät med-redaktören och andra vänner föra bäst de förmådde.
Häraf följde mellertid, att allmänhetens vittra omdöme försoffades i en vid den äldre Stockholms-Postens maktord hvilande dvala; förlåtlig, när sjelfve de utmärktare af den tidens författare, genom dessa – oftast ganska väl sagda, men ej sällan ganska flackt tänkta – orakelspråk, alltmera bestyrktes i sina likartade (eller från samma håll hämtade) föreställningar.
Ännu vid adertonde århundradets slut kunde den allbeprisade Gyllenborg, i företalet till sin lärodikt ”om Skaldekonsten”, uppställa denna definition: ”Skaldekonsten är ett efter någon viss cadence afmätt språk, behagligt för örat och instämmande med ämnet, som under berättelser, beskrifningar eller samtal, med lifliga uttryck, jemte bilder och liknelser, föreställes”.
En definition, onekligt sämre än den allförhånade Liljestråles, som i företalet till sitt allmänt utskrattade ”Fidei-Commiss” 108 hade utlåtit sig:
Men att väl utföra detta, dertill fordras den goda smaken; som är: en själens invärtes förmåga att fatta nöje af det Vackra i Naturen eller Konsten”.
Troligt är att Kellgren, om han ägt tillfälle att jemföra dessa definitioner, skulle funnit sig mest belåten med den sednare; hvilken ock, i sjelfva verket, betecknar just höjden af hela detta tidehvarfs theoretiskt- ästhetiska åsigt.
Också skönjes visserligen i fortsättningen af det från Gyllenborg anförda stället, att han satte Skaldekonstens hufvudegenskap i någonting, som ej hade fått rum inom definitionen, – nämligen i att vara ett ”gudaspråk”, som, genom sin på samma gång musikaliska och målande förmåga, är enkom gjordt för de högsta känslor, tankar och föremål.
Men till någon egentlig begreppsfattning af den djupare åsigt, som här framglimtar, kom lika litet han, som någon annan af de svenska vitterhetsmännen före 1810.
Öfverhufvud kan sägas, att ända dittills var den Kellgrenska Stockholms-Postens äldre sätt att se och dömma, med det tillägg af en viss eklekticism i smak, som utbildade sig under de sednare åren af dess bana, något så i vår vitterhet stadfästadt, att äfven de förnämste af dessa män aldrig mäktade fullt lösarbeta sig derur; icke ens Leopold sjelf, ehuru han alltid till Kellgren qvarhöll en någorlunda oberoende ställning.
De skulle derföre blifvit oss temligen onjutbara, om ej skaldesnillets ingifvelser hade ändock mångengång upplyftat dem till en ståndpunkt, högre än deras egen reflexions.
Lyktande våra betraktelser öfver Kellgrens ryktbara tidningsblad, böra vi till godt slut påminna om tvenne dess aktningsvärda sedliga egenskaper, hvilka vi redan förr haft anledningar att omnämna med loford.
Den ena är den personliga liberalitet, hvarmed han der alltid från sjelfve Thorild upptog insända artiklar, och lät trycka dem utan att beledsaga deras text med polemiska anmärkningar.
Den andra är den förening af redlig fosterlandskärlek och medborgerlig frisinnighet, som, under de sexton åren af hans tidnings-befattning, mer och mer kraftigt utvecklade sig och modigt framträdde.
Mången torde tycka mig här påstå en förunderlig vågsats.
Ty långt mera allmänt, än den visserligen till en stor del rättmätiga beskyllningen för ”vitter ensidighet”, har nutiden rigtat mot Kellgren och hans tidning en annan förebråelse: tillvitelsen för nog mycken ”vitter Royalism”.
Väl är denna tillvitelse allsicke ny: framkastad redan af Thorild, fortsattes den af hans anhängare med bitter häftighet.
Men häri förvillades Thorild af stridshettan.
Bland alla de svenska litteratörer och skalder, som omgåfvo Gustaf III:s thron, var Kellgren, i sitt personliga förhållande till Konungen, den sjelfständigaste.
Men då man för öfverdrift fördömmer Stockholms-Postens panegyriska ton om och till denne monark, uraktlåter man att besinna åtskilligt, som dock ej borde så alldeles lätt knnna glömmas.
Först: nationen befann sig länge, helt upprigtigt och i det närmaste allmänt, öfvermåttan väl under Gustaf III:s spira; och det – utom af andra orsaker – äfven af liknande skäl, som flertalet i Rom ypperligt trifdes under Augusti välde.
Liksom der, var man jemväl här trött på Senater, Comitier, Folk-Tribuner, diktatoriska Consuler, Parti-krig och Proskriptioner.
Det gifves perioder, då nationerna tröttna vid att styras af Konungar; det gifves andra, då de tröttna vid att styras af Fribussar 109.
Sådana omskiften hafva ofta timat; och öfvermodiga dagblads-skrifvare, den förbryllade menighetens på samma gång preceptorer och hofmän, saknas, i de nyare staterna, aldrig att påskynda eller prisa dem.
För det andra: hos Kellgren är skaldesinnets värma öfverallt märkbar, äfven i hans prosa, – ofta genom blixtar och flammor, som kanske ej tillhöra prosans betänksamma jemnmått; man bör då finna naturligt, att den i hans vers uttryckte sig ännu mera hel och het.
Träffande har han sjelf 110 sagt i afseende härpå: ”Icke allt öfverdrifvet beröm är smicker.
Känslans, Passionens, Enthusiasmens språk är ofta falskt, men aldrig förstäldt.
En älskare, som försäkrar en småtäck flicka, att hon är en gudinna i skönhet och behag; en af tacksamhet hänryckt undersåte, som jemför sin Konung med Titus och Antoninus, skulle han än ehuru mycket vara under dem i förtjenst, – gifva båda ett beröm, kanske falskt, kanske för alla andra löjligt, men som är sannt i deras känsla: följakteligen ej smicker”.
För det tredje: angående det tillåtliga, ja erforderliga höjdmåttet af panegyrisk stil, hade den tidens snillen, som också häruti troget följde Romares och Fransmäns klassiska föredömen, inrymt i sin vitterhetslära ett eget, mera betänkligt än välbetänkt kapitel.
Kellgren gifver oss, ej utan persifflering, men med ärlig tro att saken ej kunde vara annorlunda, dess summariska innehåll på detta ställe 111: ”Det är icke Oder, Prologer m. m. som förderfva en god Konung, om han äger det minsta af erfarenhet och förstånd.
Han vet då, att i dylika skrifter frågan är, icke: hvad är sannt? utan: huru en sanning eller osanning vackrast säges?
Tillika vet allmänheten, att en enda grad beröm i vanlig prosa, är svarande mot två i vältalighet, fyra i poesi och åtminstone åtta i oder”.
Ja, han yttrar några sidor förut112:
”En Poet kan vara skyldig att berömma sin Konungs gerningar, men icke att gilla dem”.
Ögonskenligen är i det anförda en blandning af allvar och satir; något deraf är dock i alla fall allvar.
Det förstås, att vi, från vår synpunkt, deremot högligen protestera.
Men vill man ej rentaf misskänna karakteren eller menniskovärdet hos de ädlaste af dåtidens lofprisande författare, så bör man ej sällan erinra sig om mycket af hvad vi nu kalla öfverdrift eller alltför bål tillskärning, att det föreskrefs kategoriskt af den tidens Rhetorik och Poetik, såsom – enligt då gällande smak – en för loftalet, oden, prologen m. m. oundgänglig figur.
Den hade redan i sin prospekt, uttryckligen, frånsagt sig all dylik afsigt.
”I detta blad erhöll den lätta, qvicka, med sällskapslifvet närmast sammanhängande, litterära både produktionen och granskningen först ett eget fält”.
Så Geijer113, med rätta: sådant var denna under riksdagen 1778 började tidskrifts allmänna syfte; och utom detta dess egendomliga fält syntes den ej vilja gå.
Men den gick – omsider åtminstone – i sjelfva verket längre; och dymedelst ombesörjde den jemväl det politiska interesset, om än på ett för blotta ytans betraktare mindre i ögonen fallande vis.
Hos Kellgren utvecklade sig nämligen, under tilltagande ålder, en stor allvarlighet, som låg innerst i hans manliga själ; och i samma stigande mån uppfattade han betydelsen af begreppet medborgerligt vett, samt gjorde – såsom Publicist – till sin pligt, att deruti undervisa.
Af hans publicistiska sträfvan är numera det minnesvärdaste just det, som tillhör och uttrycker denna syftning.
Huru föga han smickrade den förra, bevisa uppsatser, sådana, som den ”Om Allmänhetens Domsrätt i vittra mål”, eller den ”Om orsaken till den ringa afsättning, som Böcker äga i vårt land”114; öfverhufvud hans på så inånga ställen eftertryckligt uttalade spernere vulgus (i hans egen tolkning: ”förakt för all pöbeldom”).
Men huru litet han bäfvade jemväl för den sednare allmänheten, den förnäma, intyga hans mot Swedenborgianismen, Magnetismen, Andebesvärjeriet o. s. v. rigtade angrepp.
Ett drag af klandervärdt lättsinne var, – det måste medgifvas, – att om och mot Swedenborg sjelf tillåta sig en så oanständigt skymfande ton, utan ringaste kännedom af hans skrifter.
Jag hänvisar till Siarens af mig målade sanna – ehuru ännu ofullständiga – bild, som väl torde hädanefter, mer än tillräckligt, motväga den Kellgrensk-Rosensteinska karikaturen; och sedan nu äfven hela skaror af engelska och amerikanska vetenskapsmän uppträdt med bevisningar att han är ett bland jordens största snillen, tyckas ändtligen jemväl hans landsmän börja eftersinna, om han ej tilläfventyrs bör räknas för en af Sveriges yppersta äror.
Men man bör veta, att personer, som hyllade det Nya Jerusalems lära och profet utan att sjelfve känna dem särdeles mycket grundligare än Kellgren, hade i den tid, hvarom här talas, af oäkta Swedenborgianism, oäkta Mesmerism och några andra beståndsdelar sammanrört en art missfosterlig Mystik, med hvilken ej var så alldeles att narras.
Den ägde flere af sina varmaste anhängare bland landets Stora; den täljde bland sina vänner konstläraren Ehrensvärd och statsmannen Höpken; den beskyddades i några år, med uppmuntrande gunst, af – Konungen sjelf.
Deraf den häftiga ifver, som i skaldestycket ”Man äger ej snille för det man är galen” sammanbinder hatet mot detta mystiska svärmeri med hatet mot det vittra.
Sitt objektiva värde har nyssnämnda stycke, jemte bihanget af dess fordom så imponerande ”Anmärkningar”115, i följd af innehållets talrika grundheter och flackheter längesedan förlorat; sitt subjektiva, eller värdet af brinnande sanningsnit och fosterlandskärlek, skall det alltid bibehålla.
I slutet af detta qväde vänder skalden sig rakt till Konungen, med en ordentlig förmaning, och med utrop, som visst ej kan kallas smickrande:
”Förlåt mig sanningen, min Kung!
Förlåt den dygd,
Som häfver skaldens bröst, som lyfter fria själar,
Som, eldad för ditt lof, skall se med lika blygd
Din spira sträckas ut till dårar, som till trälar!”
Obekant är, huruvida han, med denna sin stridssång pro Sensu Communi, äfvensom i allmänhet med sina tillförne116 af mig skildrade fejder derför, lyckades att på Konungen inverka.
Men skönjeligt bör vara så väl af detta poem, som af det förrbemälta allegoriska qvädet ”Dälden”, huru litet han, när det gällde att uttala en öfvertygelse, skydde för någon möjlighet af Konungens misshag.
Väl hade i alla fall Gustaf III förmycket hufvud, att ej omsider få ögonen öppna för halten af de (till en del dock med honom och riket välmenande) charlataners vishet, hvilken deremot fann en desto tacksammare jordmån hos Hertig Carl, – en godmodig själ, danad för ett ständigt omyndighets-tillstånd.
Men Kellgrens ädla dristighet är och förblifver, icke destomindre, lika hedrande.
Också är det den medborgerliga syftningens ingifvelser, som framalstrat de både till innehåll och form egendomligaste af de uppsatser, hvilka han velat för efterverlden bevara genom upptagandet bland sina ”Prosaiska Skrifter”.
Från denna källa härflyter det stora, det sannt klassiska värdet i ”Philosophen på Landsvägen” och i de ”Strödda Reflexioner”, som fortsätta den: skrifter, om hvilka rättvist kan sägas, att de – esomoftast åtminstone – äro lika förträffliga genom tankarnes djuphet, som genom deras qvickhet och mästerligt concentriska uttrycks-sätt.
Tvifvelsutan röjer sig äfven här – till och med i den förstnämnda uppsatsens öfverskrift 117 – mycken inflytelse af den ”för hela Europa högst kritiska epoch, hvari Gustaf III:s död inträffade; en epoch, då en upplysning vidgade sig, som mycket ändrade tänkesätten, utan att ännu rätt fästa dem vid några vissa afgjorda sanningar”118.
Men der framblicka ändock, blixtvis, verkliga begynnelser till ett positivare grundläggande för politisk national-utveckling.
Ja: man skulle med fog kunna påstå, att i samma uppsatser genomskimrar ock en positivare grund för ästhetisk folkbildning, än i hans äldre kritiska artiklar, ehuru enkom ”vittra”, någonsin blef synlig: ty de förråda, att hos honom den beprisade, men dittills ej så litet inskränkta sensus communis alltmera genomgreps och öfverväldigades af en genialitet, som dymedelst alltmera befriade sig till en poetisk verldsåsigt.
Bandet mellan det framskridande i hans utveckling såsom tänkare och det framskridande i hans utveckling såsom skald, kan således, för skönsamma läsare, icke vara förborgadt.
Undransvärdt kan tyckas, att Thorild, i sin strid mot Kellgren, rentaf förbisåg denna sida hos sin vederdeloman, och öfverhufvud det hos honom, under de sista åren, starkt progressiva i bildning och syftningar.
Men man bör ihågkomma, att allt detta framträdde hos Kellgren egentligen först under den sednare tiden af deras örlig; då det, till en ganska väsendtlig del, föranleddes, väcktes, befrämjades just genom Thorilds eggelser.
Ty en hög föreställning om ett Allmänt Vett, som tillika närmast vore ett Svenskt, utgjorde sjelfva det hufvudmål, om och för hvilket Thorild stridde.
Och då han dervid tidigare, än Kellgren, utgick från en ännu djupare enhet af Förstånd och Poesi, eller åtminstone tidigare anade en sådan: torde vara både förklarligt och ursäktligt, huru han under krigstumultet kunde tycka, att motkämpen alltjemt qvarbefanns på blotta ytan.
Korteligen: hos Kellgren var – i bottnen – en ädel medborgsmanna-karakter underlaget för ett både qvickt och lyriskt snille; hvadan ock skedde, genom en ständigt innerligare de politiskt-moraliska och de poetiska spännkrafternas vexelverkan, att denna deras stegrade förening omsider frambröt såsom en oafbrutet växande utvecklingsmakt, som dref honom framåt och upp, från nästan ringa begynnelser, till den ansenliga höjd, hvilken han tillsist både såsom Litteratör och Skald uppnådde.
Det är den, hvaraf efterverlden öfvertygas, att hans natur, innerst, var alltid en sannt poetisk; som derföre slutligen, – ehuru med ständigt iakttagande af en smakens lagbundenhet i högre mening, – afgjordt sprängde och bortkastade bindlarne af den utvändiga konventions-smak, hvilken den först hade blott i spridda, men alltmera ökade yttringar genomvärmt och genomglänst.
Det ligger i saken sjelf, att de berömdaste tidskrifter, huru djupt de än må hafva ingripit i sin tids litteratur och allmänna bildning, likväl för sednare tidsåldrar blifva endast matta skuggor af hvad de voro för sin samtid.
Tvifvelsutan afsåg ock Leopold enkannerligen Kellgrens verksamhet såsom Stockholms-Postens hufvudman, då han i sitt svar på Stenhammars minnestal profetiskt utlät sig: ”Den tid skall komma, då glansen af Kellgrens uppträde i svenska vitterheten, ännu så lifligen intryckt i våra sinnen, skall genom aflägsenheten mindre och mindre utmärka sig; då de nya starka väckelser, han gaf deråt, skola efterhand förlora sig i den allmännare rigtning som deraf uppkommit.
Sångens, språkets, smakens omsider mera vanliga höjd, skall då måhända föga tillåta att urskilja, hvad den allmänna odlingen är skyldig åt honom, eller åt hans efterföljare.
Kellgren skall då lefva, i den allmänna åtankan, blott genom sina större arbetens fullkomlighet.
Men han fortvarar i sina olika skrifters verkningar: deras, som efterverlden skall beundra; och deras, som hon tilläfventyrs aldrig skall känna”.
– Bättre, än med lånet af så träffande ord, kan denna del af vår teckning ej slutas.
Då vi nu gå, att bland de Kellgrenska skrifterna uppsöka och utmärka de verk, på hvilka hans ära såsom skald orubbligt hvilar: så tillämpar sig härvid sjelfmant, hvad vi någorstädes i den verldsbekanta tidskriften Quarterly Review funnit sagdt om Gray: ”The greatness of his reputation, contrasted with the small extent of the compositions upon which it is built, is the strongest proof of their singular excellence”.
Egen och skarp är sannerligen den motsättning, som de samlade minnesvårdarne af hans skaldskap förete.
Å ena sidan, alster, i hvilka den skäraste morgonrodnad af frigjord och skön svenskhet uppgryr; å motsidan, andra, der den fransyskt-klassiska smakens envälde uppenbarar sig utan all inskränkning.
Denna sidan är – i allmänhet – den äldre.
Hos ingen af de vittra medbröderne, ej ens hos sjelfve Oxenstjerna, möta oss nyssnämnda fransyska bildnings dulcia vitia med en så triumferande förening af fullständighet och virtuositet, som i Kellgrens poemer från detta hans första tidskifte, då satiren ”Mina Löjen” fullbordade grundläggningen af hans tidigaste skalde-ryktbarhet.
Dessa stycken alstrades från en ådra, som ingalunda var den rena poesiens; men hvarur med osedd ledighet och behaglighet framqvällde en sammangjutning af qvick, men löslig reflexion (eller då såkallad ”philosophi”) och täck, men vek och ytlig känslighet.
Vilja vi tala sanning, så måste vi säga om flertalet af hans ungdoms-qväden: der är i känslan och allvaret ännu någonting så föga djuphaltigt, der är i qvickheten och skämtet ännu någonting så smånätt men ock till alla delar småartadt, der ligger öfver det ena och det andra ännu i allmänhet så mycken glittrande – rim-frost, att i deras fader skulle visst ingen, som ej kände deras yngre och yngsta syskon, ana eller förutse Sveriges förste lyriske mästare.
Att någon skulle se denne framblicka i t. ex. de båda ”Nyårsbrefven af Stockholms-Posten till Svenska Allmänheten” (1781 och 1782), är föga trovärdt.