Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Cederström från början anfört, och som Hr von Hohenhausen äfven på sitt sätt erkänt, alt fjerdingsmanna-sysslan är ett kronobestyr, och ingalunda en kommunalbefattning, ty sysslans beskaffenhet rättar sig icke efter det sätt, hvarpå lönen utgöres, utan efter sjelfva beställningens föremål, som är att vara ett biträde åt den högre kronobetjeningen.
Detta bestyr har kunnat, i den gamla goda tiden, måhända till nöd ut - Den 10 Maj.
475 förås af den ena eller andra bonden, hvilken man helst velat taga, men detta blir med hvarje dag omöjligare.
Det måste finnas personer, som hafva de nödiga kunskaperna, och då man föranlåtes uppsöka sådana, så måste man äfven gifva dem någon ersättning för sitt besvär.
Onder den tid, jag utöfvade landsh.-embetet i Kalmar län, bände det sig, alt en fjerdingsman befanns försumlig.
När han inkallades och tillfrågades om orsaken, så svarade han: hvad viljen J alt jag skall göra?
räkna förstår jag dåligt, skrifva kan jag icke alls, och de göromål, som åligga mig, fordra begge dessa förmögenheter.
När så förhåller sig med dessa kronobetjenle, så bör man naturligtvis aflöna dem.
Det var alltså i min tanka ett mycket stort misstag när R.
St., på sätt Hr von Hohenhausen omnämnt, borttogo de löner, som för fjerdingsmännen funnos.
Jag har icke delta beslut på min räkning, utan beslridde det så godt jag förmådde, men kom dervid till korta.
Men nu kommer den starkaste af alla, nemi. sakernas inneboende kraft, och fordrar rättelse.
Denna kan icke lämpligen åstadkommas på sätt Ulsk. föreslagit, nemi. att fortfarande låta delta bestyr ulöfvas af dertill oljenliga personer, och att lägga kostnaden för bestyret på vissa hemman, i st. f. alt låta det utgå af statskassan.
Vill man nödvändigt lägga detta på hemmanen, så kommer man lill den frågan: hvarföre skola somliga hemman vara derifrån befriade?
För alt jemna denna olikhet, vill man lägga samma börda äfven på säterier, men säterierna äro derifrån befriade, och dä hvar och en som köper ett hemman eller tager det i arf, värderar det efter den afkomst, han kan hafva deraf med afseende på dess friheter, afkastning eller andra förmåner, så är hvarje ny pålaga, hvarifrån befrielse lagligen åtnjöts, ett ingrepp i ägande rätten.
Nu är det också upplyst, såsom jag tyckte mig höra af Frih.
Cederström, alt för närvar, befrias den kronobonde eller hvilken det må vara, som utgör fjerdingsmannabestyret, ifrån skjutsen.
Under den liden har han således någon godtgörelse, men om en ägare af säteri, som ingen skjuts utgör, skulle åtaga sig fjerdingsmanna-beslyret, så får han ingen ersättning derför, utan blott en ny pålaga.
Det vore således ett bestämdt inträng i deras äganderätt, som hade förut befriade hemman.
Men vill man sätta sig öfver allt sådant och säga: vi sätta oss öfver dylika betänkligheter, så bör man äfven låta andra hemman, än de här uppräknade, deltaga uti kostnaden, såsom boställen m. fl.
Men det har man likväl icke gjort.
Orättvisan att sålunda kasta bördan på vissa förut fria hemman, framstår så myeket klarare.
Jag tror för min del, att man icke afhjelper ett felaktigt förhållande derigenom, att man utsträcker det till flera.
Endast derigenom kan man afhjelpa det, att missnöjet då blir så mycket större än förut, och bemödandet att åstadkomma rättelse så mycket gemensammare.
Men missnöjet med detta förhållande är redan stort nog för att behöfva afhjelpas.
Vida riktigare än att betunga de befriade synes mig vara, att lemna aflöning åt vederbör.
Jag anhåller således, lika med Frih. Cederström, att R. o. Ad. mätte afslå denna punkt af betänk.
Derom kan visserligen sägas, att 476 Den 10 Maj.
Ståndet äger många säterier, samt rå- och rörshemman, men det förhåller sig likväl sä, som Frih. Cederström sagt, att oräilvisan drabbar icke allenast detta Stånd, utan äfven dem, sorn ingen rätt hafva att göra sina anspråk gällande, de orepresenterade.
Vilja vi nu vara måne derom, alt de skola få en röst för framliden, så böra vi ännu mera vara måne om att bevaka deras rätt, under den lid, de äro stumma.
Instämmande till alla delar uti det af Hr von Hartmansdorff afgifna anförande, anhåller jag endast alt i afseende på några yttranden af en annan värd talare få lemna ett svar.
Man har, såsom det var att förvänta, till stöd för förslaget framdragit det beslut, hvarigenom boställen afhändes ifråga var. tjenstemän.
Delta förfogande var, efter min öfvertygelse, ganska olämpligt, men jag tror icke, att det bör hafva en så stor inverkan på det beslut, vi nu gå att fatta, som raan förmenat, i thy att dessa boställen icke voro så många, att de försloge för ifrågavar. tjenster, alltså endast utgjorde en högst partiel förmån.
Det var nemi. endast i vissa landsorter, således långt ifrån öfverallt, som sådana boställen voro dem tillagda.
När förmånen således icke var af en allmännelig art, så bör dess skedda upphäfvande icke annat än i sin partiella mån kunna åberopas och utgör derföre icke ett skäl af den vigt, att kunna tillerkännas afgörande kraft och verkan på frågans bedömande i sin helhet.
Jag ber att jemväl få fästa uppmärksamhet pä en annan omständighet, nemi. att åtskilliga motionärer hafva begärt, det ifra-, gavar. onus måtte läggas på alla hemman, af hvad beskaffenhet de än må vara, således också militäre, civile och ecclesiastike boställen.
Likväl har Utsk., då det icke velat gå in på sistnämnde förslag, men deremot samtyckt till säteriernes betungande utan ersättning, begått en uppenbar inkonseqvens.
Man uppgaf sig förhindrad att truga denna pålaga på boställena, af det skäl, alt ofta berörde tjenstbarhet icke' lärer kunna utgöras af boställsinnehafvarne personligen, emedan de af sine tjensters utöfning ansågos hafva ali sin lid upptagen.
Det var i följd häraf, Utsk. ansett boställena böra ifrån ett sådant åtagande befrias.
Utsk. har likväl icke bestridt att ju det sätt, hvarpå besagde befattning i ganska många orter utgöres, derigenom, att af församlingen sammanskjules en kassa, från hvilken aflöuingen utgår till den, som gör tjensten, i sjelfva verket och af många skäl måste vara det lämpligaste.
Vid sådant förhållande synes det väl icke vara något hinder för bostälisinnehafvarne, att, lika som öfriga sockneboer, lemna sitt bidrag till ifrågavar. kassa.
Delta ginge alltför väl för sig om än embetsmannen, som innehade bostället, vore af sin tjenstgöring helt och hållet upptagen och t. o. m. om han dermed vore å aflägsen ort genom kommendering eller eljest i tjensteväg erhållne uppdrag sysselsatt.
Jag ser intet som förhindrade sådant; om det blott för öfrigt funnes någon rättsgrund för dylik skyldighets utsträckande lill beroälde kategori; men jag bestrider all sådan föregifven rättsgrund, så väl i delta fallet, som i det nyss Den 10 M aj. 477 förut omförmålda, hvarom nu egentligen är frågan.
Det är nemi. ingalunda min mening att vilja ålägga förberörde boställsinnehafvare något sådant onus; men jag har blott velat ådagalägga den begångne inkonseqvensen i Utsk:s förfarande.
Hänvisaude för öfrigt till hvad i saken förut blifvit anfördt, fortsätter jag att anhålla om afslag på denna del af betänk., och torde endast få tillägga, alt under öfverläggningen om denna punkt inom Utsk. trodde sig vissa ledamöter så tydligt inse den temligen troliga utgången af denna sak, för hvars framgång de röstade men hvars misslyckande syntes sannolik äfven för dem, att de uttryckligen begärde det man måtte inrätta betänk, punktvis, på det att, om det någonstädes i St:n skulle finnas, rättvist att afslå den här punkten, man likväl icke deraf måtte föranlåtas vid samma tillfälle undandraga sig att godkänna den följande, om hvars riktighet och deraf härledda förmodade antagande, om den stöde afskiljd från den föregide, meningarne icke syntes vara delade.
Efter den fullständiga vederläggning, som nu skett af Hr von Hartmansdorff och Frih.
Cederström af hvad
Hr von Hohenhausen till försvar af den ifrågavar. punkten anfört, har jag ingenting att anföra, utan förenar mig med förstberaälde
Hrr ledamöter, under anhållan att punkten måtte varda afslagen.
Jag vill blott erinra Hr von Hohenhausen att derföre att R.
St. vid en föreg:de riksdag fattat ett beslut, som otvifvelaktig! är stridande emot rättsgrund och emot hvad förhållandet tillförene varit, nemi. att förklara kronofjerdingsmans-tjensten för ett kornmunal-bestyr, så kan likväl icke detta beslut lagligen och billigen verka derhän, att man skulle ålägga de hemman, hvilka i följd af urgamla privilegier åro befriade ifrån att deltaga i detta bestyr, att deruti deltaga.
Man skulle då, på sätt Frill.
Cederström och Hr von Hartmansdorff erinrat, begå den orättvisan, att nedsätta värdena på dessa hemman till skada för deras nuvar. ägare, och jag kan icke tilltro R.
St. att hafva så liten aktning för äganderätten, att sådant af dem skulle tillåtas.
Jag åsidosätter alldeles att yttra mig om huruvida det kan vara rättvist och billigt eller icke, att ålägga innehafvarne af säteri eller rå- och rörshemman alt deltaga i afgifterne för fjerdingsmännens aflöning, men ber att få betrakta frågan ifrån synpunkten af det allmännas rätt.
Den som har någon bekantskap med den s. k. landtregeringen, vet utan tvifvel att möjligheten af dess verksamma deltagande i allmänna ärendernas förvaltning för ett jemförelsevis så billigt pris, som denna förvaltningsgren kostar, härleder sig från gammalt derutaf att de mycket sysselsatta länsmännen kunnat påräkna biträde af fjerdingsmännen.
Att sluta af Ulsk:s tillstyrkande i denna punkt, äfvensom af de införda orden ”deltagande i utöfning af fjerdingsmanna-befattningen, ” synes det klart, att Utsk. velat göra denna befattning till en kommunal-befattning.
Den är temligen besvärlig, och då man kan taga för gifvet, att befattningen skall betraktas ur denna synpunkt, så vilja val innevånarne att befattnin - 478 Den 10 Maj. gen skall gå i lur inora fjerdingsmans-distriklet.
Delta kan icke gerna verkställas utan att inskränka utöfningen deraf lill ett år eller ^ år, och ännu mindre, ifall distriktet är stort.
Men om man blott besinnar huru denna befattning är ganska vigtig och likväl skulle komma att skötas af personer, ibland hvilka mångfaldiga torde finnas som icke kunna skrifva rent, kanske icke läsa skrifvet och knappast läsa en författning, som fordrar, om icke några legala kunskaper, likväl någon vana vid legala ärendens behandling, hvilken under en längre utöfning af denna tjenst småningom genom praktiken förvärfvas.
Följden blir otvifvelaktigt den, att den bjelp, sora länsmännen och i sista hand K. bef:de har alt påräkna af fjerdingsmännen, i verkligheten till intetgöres, ty många af dem skulle till följe af delta stadgande blifva oanvändbara, och följden blefve ganska säkert att staten nödgades bekosta löner för ett betydligt tillökadt antal länsmän.
Jag har inom min ort icke haft någon svårighet att erhålla dugliga fjerdingsman.
De hafva visserligen i författningarne sig tillförsäkrade friheter, men hvad sora förnämligast verkar, är att det ännu anses såsom en heder att hafva en publik befattning.
Blir det föreskrifvet, att befattningen skall gå i skjuts, så att den ena har den såväl som den, andre, likasom en annan skjutstafla, och ingen fördel medföljer för de personer, som sålunda på en kort tid sysselsätta sig med den, så kommer det anseende, som befattningen ännu åtminstone i några orter medför, att helt och hållet försvinna, och då kommer stor svårighet att möta för erhållandet af personer, som frivilligt åtaga sig kronofjerdingsmans-befattningen.
Då lärer landshm i den orten icke underlåta att anmäla en sådan svårighet och begära aflöning.
Jag tror derföre att man för sakens skull och för det allmännas väl gör bäst i att afslå denna punkt, hvarom jag anhåller.
Det har blifvit anfört af Frih.
Cederström, att det var endast inom en del landskap, som fjerdingsmännen hade boställen, och att dessa voro ganska få, samt att boställenas indragning följaktligen icke drabbade så många.
Jag kan icke upptaga huru förhållandet var inom hvarje län, men vet alt i ganska många län der boställen icke funnos, så fanns indelt lön, och denna indelta lön blef jemväl indragen.
Sådant var förhållandet t. ex. på Gottland.
Hvad fjerdingsmäuuens tillsättande vidkommer, så enär det åligger kommunen, att dem tillsätta och ansvara för alt sådana finnas, så har det måst till kommunen öfverlåtas antingen den funnit för sig beqvämligast, att efter tur för hvarje hemman fjerdingsmanstjensten bestrida, såsom förhållandet är i de fleste socknar på Gottland, eller att öfverenskomma med en viss person, som bestrider befattningen.
När nu lönen borttogs och den nya tungan således uppkom, att löna en fjerdingsman, så var delta en helt och hållet ny pålaga, och denna nya pålaga borde åter för rätt och billighets skull drabba alla hemman lika.
Om det nu förhåller sig så, som här är sagdt, att alla säterier samt rå- och rörs-hemman tillhöra icke R. o. Ad. ensamt, så är det icke heller Den 10 Maj. 479 endast R. o. Ad., som i denna sak beslutar, utan då det är en beskaltnings-fråga, så är det R.
St., som deröfver fatta sitt beslut oell jag är öfverlygad om, att R. o. Ad. skall ingå derpå och göra den afsägelse af friheten från afgiftens utgörande, hvilken af billigheten länge har varit insedd och utöfvad, och som nu verkligen af rättsgrund, efter mitt sätt att döma, bör göras.
Beträffande hvad för öfrigt af den siste värde talaren blifvit anfördt i afseende på fjerdingsmans!jensten och hans biträde åt länsmannen, så hör det till en sednare § i betänk., der det föreslås alt instruktion skall uppgöras.
Det orätta i att borttaga lönerna kan icke nu afhjelpas, i synnerhet icke ifrån Ekon.Utsk.; ty att återlemna dem vore ett förslag, hvarom ingen motion är väckt, och som i sådant fall på sin höjd af StatsUtsk. måhända, men icke af Ekon.Utsk. kan ifrågasättas.
I följd af hvad jag anfört, kan jag icke annat än yrka bifall lill Utsk:s betänk.
Ehuru jag för det mesta instämmer i de premisser som Hr von Hartmansdorff i sitt anförande framställt, sä måste jag bekänna, att ifrån samma premisser kommer jag till ett belt annat resultat emot honom, eller till den tanken, att under de nu förändrade förhållandena, då göromälen icke mer 8ro så enkla, som de voro i de gamla tider, då kronolänsmannen och fjerdingsmans-befattningarne uppkommo, så är det billigt, lämpligt och rätt, att de icke blifva kommunala åligganden, hvartill de hafva förvandlats, ulan att dessa befattningar blifva lägsta graden af kronobetjening; men detta vinnes icke blott derigenom, att man afslår det förslag, som Utsk. framställt, utan dertill fordras att ett bättre förslag beredes, ty man kan icke bestrida hvad Utsk. sagt på sista sidan, att i vissa delar af riket, t. ex. i södra delen af Skåne, finnes icke någon enda person, sorn är skyldig att åtaga sig denna oundgängliga befattning, nemi. i de socknar, sorn helt och hållet bestå af insockne frälse-hemman, klockareboställen, prestgård o. s. v. Detta är förhållandet i hela det härad som omgifver Ystad och består af flera socknar.
Der finnes icke mer än 7 mantal kronoskatte, hvilka måste underkasta sig ett sådant onus.
Att någon hjelp i detta fall behöfves, det torde vara obestridligt, men alt Utsk:s förslag icke är lämpligt, deruti instämmer jag.
Deremot tror jag att ändamålet skall vinnas genom en återremiss, och det är på sådan grund, jag anhåller att denna punkt må blifva återremitterad.
Hr O xehufvud, Olof Philip:
Jag har såsom ledamot både på afd:n i Utsk. och äfven i UtSk:s plenum deltagit i detta betänk. och instämt i den mening, som pluraliteten fattat.
Vid öfverläggning om ämnet funno de flesta ledamöterne inom Utsk., alt fjerdingsmannabestyret, sådant det nu är, verkligen är ett kronobestyr.
Fjerdingsmannen är nu kronans tjensteman och alldeles ieke kommunens, ty han kan af kommunen icke anbefallas det ringaste, utan endast af sina förmän, länsmannen, kronofogden och K. bef:de.
På grund deraf, tyckte också pluraliteten sig i början finna, att det var uppenbart, alt säteri samt rå- och rörs - 480 Den 10 Maj. hemman icke borde deltaga i den kostnad, som skulle äga rum för fjerdingsmannens aflöning af den orsak, att i R. o. A:ds privilegier af år 1723 finnes, jemte andra friheter för säterier och frälse, äfven uppräknad friheten ifrån kronobestyr; men då man gjorde sig reda för behandlingen af denna fråga vid flere föreg:de riksdagar, så fann man att, då K. M. uti Sin nåd. propos. vid 1830 års riksd. om statsverkets tillstånd och behof sökte en tillökning i lönerne för landtstaten, så slutade denna K. propos. dermed att fjerdingsmännen vore att anse såsom kommunala tjenstemän, och derföre icke kunde upptagas i den då föreslagna regleringen af landtstatens löner.
Sedermera förekom frågan vid 1840 års riksd.
Då förklarade StatsOtsk. att dessa tjenstemän voro af kommunalbeskaffenhet och alt således inga löner kunde till dem anslås, hvarom motion då var väckt, utan tvertom, som det var upplyst att fjerdingsmännen, synnerligast inom Östergöthlands län hade både boställen och löner, och alt detta äfven var förhållandet inom åtskilliga andra län, så skulle dessa boställen och löner indragas på elen grund, att detta var ett kommunalbestyr.
Delta beslut år stadfästadl af K.
M. och bar gått i verkställighet i den mån, sora fjerdingsmanstjenster blifvit lediga.
Frågan koni åter före vid 1844 års riksd.
Då beslöt StatsUtsk. alldeles lika med hvad förevar, betänk, innehåller.
Detta betänk, blef likväl dä af R. o. Ad. samt PresleSt. afslaget, men bifallet af Borgare- och BondeShn.
Då frågan nu åter förekom, så ansågo vi oss kunna taga till efterrättelse R.
St:s -förut fattade beslut.
Vi trodde oss icke kunna komma in med ett betänk., som skulle innehålla att R.
St. hafva väl beslutat och K.
M. fastställt att fjerdingsmanstjensten är ett kommunalbestyr, men Utsk. anser tvertom, att den är ett kronobestyr, och alt dessa tjenstemäns löner således böra på stat uppföras.
Dessutom, då man läser betänka vid 1840 års riksd., så finner man att Utsk. hade förklarat, att om fjerdingsmans-befattningarne vore att anse såsom kommunal-bestyr, så skulle det blott göra en omgång att uppföra dessa befattningar på riksstat, ty då skulle medlen utgå af det allmänna, och att lättast vore således att hvarje kommun betalte sin fjerdingsman, hvilket äfven syntes vara billigt, då det beror på hvarje orts belägenhet, huruvida fjerdingsmannabestyret är mer eller mindre omfattande.
En fjerdingsman uppe i Dalarne eller i Wermland, der icke stora truppmassor genomtåga och der inga reg:len äro förlagda, är mycket mindre sysselsatt än en dylik tjensteman i rikets midt i landet belägna provinser.
Det skulle således alltid blifva svårt, att i staten bestämma en gradation i lönerna, som vore billig, och det blir alltid lättare för kommunerna, att efter göromålen lämpa lönernas belopp.
På grund häraf, ansåg
Utsk. sig icke kunna komma till något annat resultat, än detta betänk, innehåller.
Det var icke möjligt alt föreslå en aflöning, som, efter hvad StatsUtsk. 1840 hade uträknat, skulle uppgå ända till 200,000 r:dr, utan att fjerdingsmännen ändå hade fått mera än 40 å 50 r:dr hvardera.
Då nu vid 1840 års riksd. K. M. och R.
St. funnit att frälset, som förut varit befriadt ifrån detta Den 10 Maj.
481 delta såsom kronobeslyr dittills ansedda onus, liorde deruti deltaga, så har Utsk. nu ansett att säteri samt rå- och rörshemman icke borde äga större frihet än frälse, ifrån deltagande i bestyret, Utsk. har likväl ansett boställen böra derifrån vara fria.
De äro fria ifrån skjuts och sådana allmänna besvär, och derföre har Utsk. äfven fritagit dem ifrån det nu ifrågavar.
De öfriga 3:ne Ståndens medlemmar inom Utsk. voro härutinnan enhälliga, med undantag af en enda ledamot af BorgareSt., och då denna fråga nästan lika mycket rörer dem, som B. o. Ad., så kunde Utsk. icke tveka, alt föreslå denna påökning i nyssnämnde hemmans onera, hvilket väl icke torde åstadkomma någon nedsättning i köpeskillingen för hemmannen, ehuru det naturligtvis torde kunna göra någon minskning i deras värde.
Jag anser likväl billigheten vara så stor, alt åtgärden derigenom blir nödvändig, ty om det inträffar inom en kommun, alt endast 2 å 3 hemman äro af kronoskatte natur, så skulle de hemman alltför mycket belastas jemförelsevis tued de öfriga.
Nekas kan likväl icke, hvad flere talare nämnt, att detta är en inskränkning på säteriers samt rå- och rörs-hemmans hittills halda friheter, och att det således i någon mån, om man så vill, äfven kan sägas ingå på äganderätten.
Man har sagt, ali af det sätt hvarpå Utsk. behandlat frågan skulle följden blifva, att fjerdingsmansljensterna komme att gå i lur; denna följd har redan inträffat, och jag kan icke inse att den skulle komma att ökas derigenom, alt rå- och rörs-hemman samt säterier äfven måste deltaga i bestyret.
Tvertom tror jag, ali just derigenom att de komma alt deltaga, och då dessa hemman vanligen besittas af II. o. Ad. eller ståndspersoner, så skulle deraf i allmänhet komma att inträffa, ali dessa personer sammanskjuta en viss lön, för hvilken på länsmannens begäran tillsättes en skicklig person, hvilken kan qvarblifva sä länge som man med honom är nöjd.
Då är saken pä sin rälta punkt.
I’å grund häraf önskar jag för min del, att B. o. Ad. täcktes bifalla denna punkt af betänk., såsom Utsk. har den framställt, ecb jag tror att 11. o. Ad. i sådant fall går MedSims önskan lill mötes.
Jag delar fullkomligt den siste värde talarens åsigter, och yrkar bifall till denna punkt af betänk.
Man har här klandrat del beslut, som Ståndet fattade är 1841, att indraga de löner, som dittills hade varit beviljade för fjerdingsmännen.
För min del kan jag icke finna något klandervärd! deruti, att lönerna icke funnits i alla provinser, utan endast i vissa.
Så l. ex. funnos i den provins, der jag bor, inga löner för fjerdingsmansljenster, utan de gingo före år 1841 likasom nu, i tur.
Således ser jag icke deri något skäl, hvarföre man skulle yrka en återemiss, hvilken icke kunde hafva något annat syfte, än det, att af Utsk. begära högre löner.
Delta skulle då naturligtvis Utsk. afgöra gemensamt med SlalsUlsk., och jag lemnar derhän hvart del skulle leda; men för min del anser jag det icke lämpligt all frågan nu skulle behandlas på detta sätt.
Ehvad man vill anse fjerdingsmansljensterna såsom kommunala befattningar, eller som kronobeslyr, så anser jag i hvilketdera fallet sora 4 H. 31 482 Den 10 Maj. helst det vara skäl, all bifalla Ulsk:s belänk.
Anser man dessa tjenster såsom kommunal beslyr, så är elei icke billigt, ali såsom flere talare förut bafva yrkat, några fä hemman inom en socken skulle ensamma bestrida detta besvär.
Det finues socknar äfven i min ort, eler ganska få hemman deltaga deruti, hvilket jag anser obilligt och tror derföre, ali i synnerhet R. o. Ad. icke bör neka sitt deltagande uti detta besvär.
Vill man äter anse ifrågavar. befattning såsom eli kronobestyr, sä har man bestämdt skäl att bifalla alt dessa tjenstemän skola atlönas, såsom det heter af staten ; men hvilka komma dä alt betala dessa löner?
Det blefve väl egentligen säterier samt rå- och rörs-hemman, som finge vidkännas kostnaden, och om pä den vägen säterierna delloge genom bidrag till statskassan, som betalade fjerdingsmäunen, sä blefve skilnaden i kostnad för dem belt visst ganska ringa.
Det var pä della sätt som Hr von Hartmansdorff började sitt yttrande, och jag trodde att han skulle komma till det resultat, hvartill jag kommit.
Dessutom har man anfört det skäl, att man icke borde falla ifrågavar. beslut för de orepresenlerade medborgares skull, som äfven innehafva hemman af ofvannämnde natur.
Delta är ett svagt skäl.
Om vi icke här tilläte oss att besluta för orepresenlerade medborgare, så hemställer jag, huru många ärenden vi i allmänhet skulle kunna afgöra.
Del finnes väl ieke något ärende, som är af vigt för del allmänna hvaruti icke orepresenlerade medborgares rätt ingår.
Delta är således icke något skäl som talar för afslag.
Man har äfven sagt, alt icke säteri samt rå- och rörs-hemmans ägare borde deltaga i denna börda, då icke boställsinnehafvare det göra.
Boställsinnehafvare stä likväl i en helt annan kategori.
De äro icke ägare af sina hemman.
En boställsinnehafvare har fått hemmanet såsom lön åt sig anslaget, och det är icke skäl, att man på detta sätt tager ifrån en löntagare, hvad man förut gifvit honom.