Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Della Frihtns förslag är af desto mera vigt, som äfven den skattskyldige, hvilken är närmare initierad i kammeralverket, derigenom undgår att bli narrad, och uti antagandet af ett sådant förslag ligger väl icke något farligt.
Men, säger man, man kommer in på en oriktig väg, om man antager penningen såsom en bestämd grundränta.
Palmstjerna har föreslagit, att de hufvudsakligaste persedlarne skola utgå, såsom nu, i spanmål eller andra naturapersedlar.
När man således äger säkerhet att dessa persedlar icke äro underkastade betydliga förändringar i värden, kan väl icke någon fara uppstå genom antagande af ifrågavartde förslag.
Mina motståndare hafva sagt, att lifsförnödenheterne nu äro i stigande.
Nå väl, mine Hrr, om så är, är det dä så obilligt att en liten del af räntan utgår i penningar.
Jag kan åtminstone icke inse att detta är en oriktig grundsats, ty man måste i denna fråga icke afse uteslutande endast Statens, utan på samma gång både Statens och den enskildes rätt och fördel.
En annan värd talare har slutligen sagt, alt den förenkling man åsyftar, icke medförde några fördelar, enär, i händelse Frih.
Palmstjernas förslag antages, de artiklar, som bibehållas, likväl komma alt brytas.
Jag hemställer likväl om icke det är en gifven fördel att hafva 5 eller 6 artiklar i st. f. 100.
Då jag sålunda förordar Frih.
Palmstjernas förslag, tror jag, att, genom samma förslag, någons rätt icke förnärmas.
Jag har gjort det derföre, att jag tror att 1 § Risd:sOrd:n är en sanning, nemi. att R.
St. äro Svenska folkets representanter, och då det således är deras pligt att lagstifta på det sätt de anse nyttigt för Sverige, samt jag pröfvat Frih.
Palmstjernas förslag nyttigt, kan jag, i min egenskap af representant, icke annat än tillstyrka R. o. Ad. alt antaga detsamma.
Den siste värde talaren har omtalat den utgång frågan kan få och i hvilket fall den bör komma till förstärkt StatsUtsk.
För 9 H. 9 130 Den 8 September f. m. min del tror jag, att vi nu böra afgöra de framställda förslagen, och icke om de i den eller den händelsen skola komma till förstärkt StaisUtsk. eller icke.
Jag skulle icke hafva vidrört denna punkt, om icke den värde talaren sjelf framkommit dermed, och jag får derföre erinra hurusom 69 § Reg.F. bjuder, att frågor, hvilka röra statsregleringen, skola gä lill förstärkt SlatsUtsk.
Att denna fråga rör statsregleringen, torde vara något svårt att jäfva, och sålunda måste den lill förstärkt SlatsUtsk. om två Siånd skulle afslå densamma.
Då det således är gifvet alt denna fråga, i händelse att 2 Stånd stanna emot 2, skall i förstärkt StatsUtsk. afgöras, hemställer jag hvilket har mesta chancen för sig i förstärkt Statsölsk., antingen all till konlrapropos. komma med endast nej eller med Frih. Palmstjernas förslag.
[Ir Sandströmer, And.
Innan jag öfvergår till sjelfva hufvudfrågan, vill jag upplaga en anmärkn., som lii Printzensköld funnit sig tillständig! all emot mig framställa derföre, alt jag, oaktadt min egenskap af Konungens rådgifvare, likväl vid della tillfälle förordat ett förslag, som icke öfverensstämmer med K.
M:s i ämnet afgifna propos.
Denna anmärkn. vore visserligen tillräckligt besvarad dermed, all jag härvid endast iakttagit min grundlagsenliga rätt och pligt, ali, då jag yttrade mig, uttala min åsigt, men jag anser mig likväl höra tillägga några ord.
Det kan icke vara R. o. Ad. obekant, hurusom K.
M. lemnat mig förtroendet att deltaga i den komité, som uppgjort det förslag Utsk. tillstyrkt R.
St. alt antaga.
Jag har dervid sökt fullgöra detta nådiga uppdrag efter min innerligaste öfvertygelse, och jag har härunder så mycket mera varit i tillfälle att taga i öfvervägande del förslag K.
M:s propos. i förevar:de fall innehåller, som jag deltagit i dess framställande såsom ett alternativ, för den händelse, att K. M. och R.
St. skulle föredraga skatternes förvandling i persedlar framför deras beräknande i penningar, hvilket komiterade tillstyrkt.
Jag har imedlertid dervid öppet framställt mina betänkligheter emot förstnämnde förvandlingssätt.
Dessa betänkligheter hafva sedermera icke blifvit håfne, utan fastmera bestyrkta deraf att icke någon röst inom detta Stånd höjt sig för ett sådant förvandlingssätt, emot hvilket tvärtom blifvit anmärkt, att det skulle vara förnärmande för de skattskyldige om de gamla persedlarne i räntan utbyttes emot nya.
Månne under sådana förhållanden det vore lämpligt att förorda ett förslag, för hvilket hvarken jag äger eller någon af Ståndets ledamöter synes hysa sympalhier.
Vore det icke mera underligt, om, sedan jag förut deremot framställt betänkligheter, jag, lill följd af min ställning, skulle nu här uppträda för att förorda ett förslag, som jag tillförene förklarat mig icke kunna gilla.
Jag vet visserligen, att det finnes dem, hvilka äga dm lyckliga, men, enl. min åsigt, föga afnndsvärda förmåga att kunna vexla opinioner efter olika ställningar i samhället.
Jag äger icke denna förmåga, och tror, alt, då jag blifvit kallad till Konungens Rådgifvare, jag uppfyller min [digt mot Konungen och fäderneslandet genom att öppet framställa hvad jag i hvarje fall anser vara det rälta.
Den 8 September f. ro. 131 Hvad nu sjelfva saken beträffar, så liar man mot hvarje försök alf åstadkomma en förändring i ränlepersedlarne anmärkt, att sådant vore stridande emot 1789 års Konungaförsäkran, angide hemmansräntorne.
Jag kan icke finna alt denna Konungaförsäkran lägger något hinder deremot.
Den innebär, efter min åsigt, blott en garanti derför, att redan verkställda skattläggningar skola blifva beståndande.
Om åter fråga skulle uppstå om en allmän förändring i sältet för skallernes utgörande, måste väl denna fråga likasom hvarje annan, hvilken angår beskattningen, i grundlagsenlig ordning afgöras.
Jag hemställer till dem, hvilka drifvit förutnämnde sats, hvarthän den skall leda.
Innefattar 1789 års försäkran sådana rättigheter, som man nu ifrågaställa så mäste dessa rättigheter vara så okränkbara, alt hvarje individ skall dervid bibehållas.
Följden skulle ju blifva häraf, ali hvarje ägare af jord inom Sverige borde serskildt höras huruvida lian vill underkasta sig förändringen eller icke, hvarigenom förändringens verkställighet blir beroende af hvars och ens godtycke.
Ett sådant begrepp om behandlingen af denna fråga liar tillförene icke sökt göra sig gällande, och jag får i sådant afseende erinra, hurusom 11.
St. vid 1809 års riksdag begärt saint vid 1828 och 1834 årens riksdagar godkänt ett förslag att åstadkomma förändring i ränlepersedlarne, utan att man då sälte i fråga alt verkställigheten af förändringen skall bero af hvarje räntegifvares godtfinnande att den antaga.
Om nu räntegifvarne skola höras öfver förslaget, huru skall då sådant tillgå?
Icke lärer det kunna ske socknevis och afgörandet tillvägahringas å sockenstämma genom de fleste röslerne.
Då, enl. grundlagen, R.
St. äro Svenska folkets ombud, måste väl således tillkomma dessa ombud att, jemte Konungen, stifta lagar i sådana fall, som det förevaride.
I fråga om förändringens hufvudgrunder, finnas endast 2:ne alternativer, antingen att räntan bestämmes i penningar eller i persedlar.
Skall den utgå i persedlar, måste detta ske genom utbyte af en del persedlar emot andra, eller ock vissa persedlar förvandlas i penningar och de öfriga bibehållas, såsom Frih.
Palmstjerna i viss män föreslagit.
Lika med komiterade har Utsk. ansett det lämpligare att en sådan förvandling vidtages och att den ulsträckes till alla persedlarne.
Emot en dylik persedlarnes förvandling i penningar har blifvit anmärkt, att skatten, i st. f. att nu vara bestämd, skall blifva osäker.
Jag tror likväl att förhållandet icke blir sådant, utan motsatt, ty är skatten bestämd i persedlar, mäste skattebeloppen alltid blifva fluktuerande, såsom beroende af förändringar i gällande priser, hvaremot, om skatten är bestämd i penningar, någon fluktuation icke kommer i fråga.
Man länke sig nemi., att eli hemmans skatt är bestämd i persedlar med t. ex. 10 t:r spantnål och att delta hemman, som under vanliga förhållanden afkaslade 100 t:r, hvaraf skatten således utgjorde T'ö, deremot under inträffande missvexlår icke iemnade ägaren mera än 50 t:r.
Skatten utgjorde då \ af hemmanets afkastning och följaktligen dubbelt större andel af inkom 9* - 132 D e n 8 September f. m. sterne, hvarigenom ägaren sålunda komme att i missväxtår betala mera än under vanliga för hållanden.
Om derföre en fix penningeskatt utgöres, blir den mindre tryckande och står i en bättre proportion till penningeinkomsterne.
Man har äfven sagt, att om skatterne bestämmas i penningar, de skattdragande tvingas att sälja sina varor till underpris.
Till någon del hörer delta till förevaride fråga, men väsendtligast lill en annan, som sedermera förekommer.
Jag ber att härvid få erinra, att om än de skallskyldige icke komma att in natura utgöra sina bidrag till Staten eller räntetagare, blir ändå tillfället till varuafsättning lika som förut.
Ty mottager Staten spanmålen, så måste Staten antingen använda den till egna behof eller också sälja den.
Får Staten åter icke spanmål, utan penningar i skattebidrag, mäste Staten för sina behof köpa, och den, som i annat fall skulle hafva köpt spanmål af Staten, mäste i stället köpa af räntegifvarne, som försälja deras spanmål direkte, och på samma sätt föt håller det sig med hvad som nu levereras lill löntagare.
Jag anhåller derjemte att få fästa uppmärksamheten derpå, att komiterade just med afseende på detta förslag, att räntorna skulle utgöras i penningar och för att undanrödja alla farhågor för de olägenheter i nyssberörde afseende, som möjligen af detta förslag kunde för de skattskyldige uppslå, föreslagit, att uppbörden måtte fördelas på olika terminer, pä det att icke en forcerad försäljning af spanmål och effekter måtte nedtrycka priset.
Man har jemväl anmärkt, att, såsom en värd talare försäkrade sig veta, BondeSt. icke önskade framgång ät förslaget, och att detta Stånd endast åsyftade att få någon förändring i skatten.
Visserligen bör jag icke bestrida rigtigheten af denna uppgift, men jag måste likväl bekänna, att det förefaller underligt, att, då BondeSt. redan afgjort frågan, Ståndets beslut i sådant fall icke blifvit i enlighet med den värde talarens uppgift, utan en fullkomlig motsats till hvad den värde talaren påstått vara Ståndets innersta tanke.
Jag anser mig således äga fullt skäl att mera fästa mig vid hvad BondeSt. beslutat, än hvad möjligen en eller annan af dess medlemmar funnit för godt att för den värde talaren förkunna såsom Ståndets önskningar.
Samme talare har äfven, såsom prof på obelåtenhet med den nu ifrågavar.-de ränteförvandlingen, anmärkt, alt inom Ulsk. invändningar blifvit gjorda emot K.
M:s propos., men den värde talaren har förglömt, att K.
M:s propos. innefattade något helt annat.
De fleste anmärkn. emot denna propos. tillkommo för öfrigt just derföre, att densamme icke varit affattad i öfverensstämmelse med komiterades förslag, hvars antagande Utsk. äfven tillstyrkt, derförutan BondeSt., i motsats till hvad den värde talaren yttrat, sedermera äfven godkänt samma förslag.
En värd talare har sagt, att, vid afgörandet af denna fråga, det vore R. o. Adis pligt att tillse, det icke någons rätt förnärmas.
Jag ber den värde talaren vara förvissad derom, att jag, lika varmt som han, vill bevara denna rätt, och att då jag yrkar bifall till hvad löreslaget blifvit, det sker under den fullkomliga öfvertygelse, alt någons rätt derigenom icke kränkes.
Sam - Den 8 September f. m. 133 me värde talare har äfven sagt, att den indelta arméens bestånd skulle äfvenlyras genom antagandet af Utsk:s förslag, hvilket äfven förmenades medföra inskränkning i Konungamakten.
Det må vara den värde talaren förbehållet att hafva detta begrepp om vilkoren för indelta arméens bestånd och för upprätthållandet af Konungamakten.
Jag tror deremot hvarken att
Konungamaktens bestånd eller det stöd den må äga i indelta armén, bero af räntornas utgörande i penningar eller persedlar, utan på helt andra omständigheter, af mera vigt och betydelse.
Man har äfven sagt, att om R. o. Ad. icke skulle linna skäligt att bifalla det förslag, som nu blifvit framstäldt, så borde man anhålla alt K.
M. ville låta uppgöra ett nytt förslag, och att det dessutom icke hastade med denna frågas afgörande.
De talare, sora drifvit denna sals, hafva uppgifvit sig hysa ett varmt interesse för sakens afgörande och endast önska att få den afgjord på ett passande sätt.
Man kan likväl, med anledn. af detta yttrande, här tillämpa anekdoten om den, som, då han skulle hängas, endast begärde att få välja det träd deri det borde ske, och då detta honom medgafs, ville olyckan alt han icke kunde finna något för ändamålet passande träd.
Jag befarar således, att många af dem, som nu säga sig önska att få frågan afgjord, men på ett passande sätt, hälst se att detta sätt aldrig må kunna uppfinnas.
Dä man öfver 100 år varit sysselsatt med denna fråga och ständigt nya förslag uppstått, sä, om man erkänner behofvet att fatta något beslut, och man icke vill antaga det nu framställda förslaget, torde man väl åtminstone kunna uppgifva det sätt hvarpå förändringen bör lillvägabringas, så att ändamålet dermed vinnes, och ett sådant anspråk må väl skäligen kunna hysas.
Hr von Hartmansdorff har slutligen försäkrat R. o.
Ad , alt om ifrågavartde förslag icke skulle bifallas, så skall solen lika som förut gå upp öfver Svea laud och vi undfå framgent lika goda skördar, som dem oss hitintills varit beskärde.
Härtill har jag blott alt svara, att då man anser lämpligt att nyttja dylika argumenter, så äga de ostridigt åtminstone den förtjensten alt kunna användas mot hvilket förslag som helst.
Hr Wästfelt, Nils:
Jag anhåller om öfverseende dermed, att jag utbeder mig
Hrrmes uppmärksamhet under några ögonblick.
Jag skall icke inlåta mig i hufvudsaken, utan endast till besvarande upptaga en af Hr von Hartmansdorff gjord anmärkn.
Han har nemi. tagit sig friheten att, såsom stöd för räntepersedlarnes bibehållande, åberopa krigsbefälets yttrande.
Jag får då tillkännagifva den värde talaren, att krigsbefälet aldrig afgifvit något yttrande, utan krigsministern kallade till sig 4 ledamöter af krigsbefälet för att höra deras tankar, men desse 4 personer voro icke utvalde af krigsbefälet, och jag känner speciell, att en af dem inför Statsrådet förklarat att han, för sin del, gillade komilerades förslag och att krigsbefälet, delande denne ledamots åsigt, protesterat emot de 3 öfrige ledamöters till krigsministern 134 Den 8 September f. m. afgifna yttrande.
Således äro alla förebråelser emot krigsbefälet i delta hänseende obefogade.
Såsom qvarstående ibland indelta arméens befäl, har jag ansett mig böra afgifva detta yttrande, och jag vill i förbigående granska det nuvarule aflönirigssältet för indelta arméen, hvars fördelar blifvit så mycket beprisade.
Hvar och en af eder, mine Hrr, känner detta aflöningssätl, och altman genom ombud måste uppbära sina räntepersedlar.
Hr Gripenstedt har visat huru dermed tillgår och jag har en långvarig erfarenhet deraf.
Att armén skall förlora något genom det föreslagna atlöningssältet, tror jag icke.
Jag tror tvertom att det blir en stor fördel, åtminstone för subalterner, hvilka icke hafva boställen och uppbära sina löner af löningsdireklionerne, Hesse kunna icke utgifva aflöningen på dagen, emedan de icke alltid medhinna försäljningen af spanmålen, utan dertill åtgår 10, 12 å 14 månader.
Om derföre alla officerare utfå sina löner qvarlaliter och erhålla dem bestämde till beloppet, så tror jag, att hvar och en skall blifva val belåten dermed.
Således synes det mig icke vara befogadt att åberopa indelta arméns missbelåtenhet såsom ett skäl för ogillande af Utsk:s förslag.
Hr Sandströmer bar redan besvarat Hr von Harlmansdorffs invändning, alt
Konungamaktens och indelta arméens bestånd beror af denne sednares atlöningssätt.
Jag beklagar den regering, hvilken icke äger annat stöd än arméen.
Jag tror, att hvarje medborgare, som bar den lyckan att äga en Konung, säkrast betryggar Honom på Sin höga plats.
Jag anhåller om bifall till betänk, Hr Lefrén, Joli.
Jag har begärt ordet vid det tillfälle, dä Gr.
Lagerbjelke yttrade, dels alt R.
St. ovilkorligen vore
Svea rikes innebyggares representanter i allt, och äfven i den fråga, som nu utgör föremål för öfverläggning, och dels alt R.
St. ägde att deruti besluta.
Jag bade trott, alt en man, bevandrad i Svensk lagkunskap, skulle framställt detta påstående under förutsättning, att man undantager de frågor, hvilka angå räntor och ligga inom äganderättens område, och der ingen lagstiftning har rätt att intränga.
När man icke vill respektera äganderätten i ett land, då är man icke representant, antingen man är fördelad på Stånd eller på hvad sätt som helst, utan samhället befinner sig i ett upplösningstillstånd.
Jag tror att denna fråga ligger inom äganderättens område, och jag kan icke frigöra mig frän denna min öfvertygelse, Derföre skall jag ock, sä länge jag bar en röst inom detta rum, votera för äganderättens helgd och R.
St:s pligt att respektera densamma.
Denna tätt skall, enl. min åsigt, förnärmas, om R, St., utan att böra dem, hvars rätt är beroende af denna fråga, uti densamma nu besluta.
Jag vet äfven, att örn Konung och Ständer fatta ett slikt beslut, så finnes ingen makt i verlden, som kan skydda individen.
Domaremakten måste då verkställa hvad statsmakterna beslutat, men ett är alt verkställa och annat är att förändra bestående förhållanden samt fatta beslut, som ligga utom dessa makters område.
Eu annan ledamot har visat huru det skall tillgå, om man såsom Den 8 September f. m.
135 grundsats antager, alt hvarje individ skall höras, och han har dervid framställt den frågan, om detta hörande skall ske Socknevis eller distriktvis.
Härpå svarar jag helt enkelt, ali hvarje individs rätt är helig.
Vill man uppgöra förslag olika för olika provinser eller län och deröfver höra innevånarne, så ser jag icke någon våda dervid att låta de individer, som sådant åstunda, qvarblifva vid det gamla, under del alt andra antaga det nya sättet att beräkna skatlerne.
Det kan finnas män, hvilka önska bibehålla det gamla, men desse kunna hafva söner, som, försedde med eget jordbruk, åter önska antaga det nya beräkningssättet.
Om nu gubben, under känslan af sin äganderätt, bibehåller det gamla beräkningssättet, kunna ju sönerne, efter gubbens död, antaga del nya.
Anser man saken nyttig, bör raan icke gå brådstörtande tillväga, och saken fordrar icke mera skyndsamhet än att man allt för väl kan rådgöra sig med hvarje individ, hvars räll är i fråga.
En annan värd talare har omtalat hvad senast församlade krigsbefäl i denna fråga gjort eller icke gjort.
Jag hade äran all vara ordförande bland krigsbefälet då denna fråga der förehades och jag anser mig sålunda böra upplysa, ali den inom krigsbefälet aldrig utgjorde föremål för öfverläggning.
Krigsbefälet ansåg sig icke tillständigt att till öfverläggning företaga ämnen, hvilka icke angingo detsamma.
De faslhöllo sig vid sin pligt, som är alt lida.
Men när man spörjer krigsbefälet under band, hvad det i ett eller annat fall kan önska, mäste en eller annan träda fram för all säga hvad lian tror pl ural i telen af krigsbefälet i della fall tänker, och något annat än önskningar kunna ifrån deras sida icke ifrågakomma.
Hr Printzensköld: llr Lefrén har visserligen vederlagt Gr.
Lagerbjelkes anmärkn:r, men jag anser dem vara af så egen beskaffenhet, att jag icke kan underlåta att både understödja och närmare utveckla denna vederläggning.
Gr:n har nemi. yttrat den märkvärdiga satsen, ali del vore Konungens och Sländernes rätt att utöfva målsmanskap för hvarje individ i samhället, och alt* på grund häraf, kunna utsträcka lagstiftningen ända derhän att bestämma huru och på hvad sätt hvarje jordägare skulle vara pligtig alt utgöra de räntor, som, enligt äldre beskaltningslagar, äro åsatte hans hemman, utan alt jordägaren kan anses derigenom vara i någon måtto förnärmad.
Jag har likväl under denna discussion erinrat och har icke af någon blifvit derutinnan, vederlagd, att Staten i förevar:de fall, likasom i många andra, icke kan annorlunda betraktas än såsom individ, i hvilken egenskap den är kontrahent på den ena sidan, med den enskilde jordägaren på den andra, så att icke ensidigt kan förordnas att denne sednare skall utgöra sine hemmansräntor på annat sätt, än som var gällande då han af jorden blef innehafvare.
Detta instämmer också med den grundsats, som i all civil lagstiftning städse iakltages, att nemi. en ny lag icke kan eller får rubba de förhållanden, som under den gamla lagen tillkommit.
Alt denna grundsats jemväl af rikets nu församlade Ständer blifvit både er - 136 Den 8 September f. m. känd oell tillämpad, fastän man liar synes vilja förbise densamma, derpå finnes det mest talande bevis nli behandlingssättet af den motion, som under inuevaride riksdag blifvit väckl derom, att den vid sist 1. riksdag sliflade lag, ang. förändring af äldre stadganden om giftorätt oell morgongåfva, icke borde äga retroaktiv verkan; ty uti sitt utlåt, öfver deuna motion yttrade Lagötsk. den åsiglen, att då ett äktenskap blifvit ingånget under skydd af 1734 års lag, så kunde en senare lag ej förändra makarnes rättigheter i deras bo, sådane de i den förra utstakades; och med gillande af denna åsigt hafva R.
M. i underd. anhållit om utfärdande af den förklaring öfver den nya lagen, att genom densamma ingen rubbning skett i makars rättigheter och skyldigheter i bo uti de äktenskap, hvilka äro ingångna förr än berörde nya lag blef till efterlefnad kungjord.
Nu hafva skatteman under de lagar, sorn hittills varit och ännu äro gällande ang. grundräntornes belopp och beskaffenhet, köpt deras hemman till skalle, och jag frågar då huru det vill blifva möjligt, att, utan kränkning af de rättsförhållanden, som redan existera och som tillkommit under skydd af omförmälte lagar, ålägga den med hvilken Staten om sin jord konlraheral, andra förbindelser än dem, hvilka voro gällande när köpeaftalen ingingos.
Skall således uti förevaride fall en lagförändring vidtagas, hvartill jag icke vill bestrida Konung och Ständer rättigheten, så kan denna lag åtminstone icke sträckas längre än till så dana hemman, öfver hvilka Staten äger att fritt disponera, sä att icke någon annans än Kronans rätt under lagförändringen är beroende.
Det ankommer sedan på individen sjelf om han vill mot den förändrade grundskatten hemmanet emottaga och skatterätt derå förvärfva, och han har ingen rätt alt beklaga sig öfver de olika vilkor emot förr, som dervid blifvit föreskrifne.
Men har skatteköpet tillkommit före den sålunda stiftade nya lagen, så skall man förgäfves söka något stöd för den satsen, att Slaten äger rätt att påtvinga köparen andra förbindelser än dem lian enl. de äldre lagarne sig åtagit.
Hr Sandströmer har till bemötande upptagit en af mig förliden gårdag framställd anmärkn., och jag vill, för att nyttja talarens egna ord, härå icke blifva skyldig honom svar.
Jag medgifver visserligen att hvar och en ledamot af detta Ständ äger att, på sätt grundlagen och Riddarh.Ordn. bjuda, från sin bänk yttra sig öfver alla förekommande ämnen, han må uti dem hysa hvilka åsigter som helst.
Men då man erinrar sig huruledes för icke längre lid tillbaka än under 1844 och 1845 årens riksdag, den grundsatsen både enskildt och offentligen uttalades, jemväl af Konungens rådgifvare, att de ledamöter af detta Ständ, som innehade förtroende-embeten, icke borde, emedan det icke vore förenligt med deras ställning, yttra sig emot Konungens proposir och icke en gång emot sådane af enskilde motionärer väckte förslag, som af rådgifvarne förordades; så bör det icke vara oväntadt om man anser det högst anmärkningsvärdi att nu, efter så kort tids förlopp, helt andra åsigter gjort sig gällande, och att Den 8 September f. m. 137 detta förändrade förhållande gått ända derhän, att just de personer, hvilkas naturliga pligt det är att försvara Konungens propos:r, långt ifrån att fullgöra denna pligt, tvertom uppträda emot Konungens förslag; meu härvid stanna icke nutidens besynnerligheter.