Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
(Men man har i stället en socken kring sig, af arbetsförlägna och lättlegda åboar, tillräckligt utblottade, för att innan några år vara Herre och Patron af).
Ej körlig väg, på tre fjerndels-mil.
(Men sjöar öfverallt, och genom dem en ojemförlig genhet för alla transporter).
– Föröfrigt: den skönaste utsigt rundt omkring; vida, tillhörande skogar, ängar, rika odliga myror; strömfall; sju qvarnar; lägenheter till bruk; en såg redan; utomordentliga förmåner af flott-timret m. m. m. m.
Och den genaste möjlighet, att snart vara ägare af hela socknen!
(ett ämne, som Auditören mest förtjuste sig öfver och oftast återtog); det högsta af sjelfständighet, herredöme och lycksalighet i sin nejd!...
Detta låter.
Han har alltid själen i eld, när han talar derom.
Herr Gasslander är ofta hos mig.
Jag finner hos honom mycken skarpsinnighet och mottaglighet af de svåraste ämnen.
Men vi tala nu ej om dig – knappt om föremål på jorden.
Hans favorit-sed är att uppkasta, såsnart han kommer till mig, frågor i alla ämnen af vett: som i en Akademi, och hos en celebre Mästare.
– Detta anstår mig.
Nu, det var Affärer.
– Min privat-lycka går ej illa.
Åtminstone ej så länge en Flicka, i fullkomlighet vida öfver allt hvad jag sett, och med 80,000 daler silfvermynt, vet ingenting ädlare och värdigare att äga, än mig – gör mig en förklaring – suckar, att jag finner hennes själ otillräcklig, ej nog öm, stark och hög – menar, att hon hittills varit förvillad af smicker och hyckleri, men att jag kunde upphöja och förädla henne – beundrar mig såsom det Största hon vet!
Detta, min vän, är en hel roman.
Kom, att få höra den – höra, att jag, under tio scener af beundran och ömhet, just håller på att uppoffra henne för en annan, fattig, Flicka, på tolf år.
Ty hon har alla verldens fullkomligheter, det gudomligaste vett, allt, – men förutan en viss djuphet och höjd i själen, en viss himmelsk, sympathiserande kraft, originalhet!
Stockholm d. 31 Aug.
Vän!
Sök aldrig nyhets-sanning i provinserna.
Biskop Vingård är min beskyddare ända till älska.
Sjelf är han den älskvärdaste af alla upphöjda menniskor.
Godheten är i hans öga, och förtroendet i hans minsta rörelse.
Jag talar aldrig om honom utan förtjusning.
När han nu sist reste ner, viss att der träffa Cassör Tranchell, sin gamle vän och min förste och egentlige välgörare, sade han:
”Ja, nu kommer jag ner till honom – och hvad har jag uträttat för Er?”
Alldeles i en scen af förömmelse, och med en ton som hänryckte mig.
Han har trugat mig att nyttja sitt bord, och förebrår mig alltid min blyghet att för litet göra det. – Gud!
Det ges välgerningar, som likna dina; de förtjusa hjertat, under det de uppfylla behofvet.
– Hans tänkesätt är, i mycket, ett annat än mitt.
Men fördomen emot eller för tänkesätten förstör, när man har dygder, likså litet, som religions-likheten upphjelper, när man icke har.
Menniskohjertat nedfaller alltid för det Goda och Behagliga.
Och när den är öfvervunnen, denna fördomen, älskar och älskas man dubbelt, för den förundran och den retande nyhet, som är i att finna en så öm och ädel karakter der man väntade den så litet, eller icke trodde sig ha rättighet att fordra den.
Ödman är en god själ, men jordisk.
Nog.
– Återkommer du aldrig?
Jag har känsla och vishet till dig för hela sommarn; väl tio ark.
Följer deraf, att jag har glömt dig?
Stockholm d. 25 Febr.
Jag har fått alla dina bref: af Nov.
Dec. Jan. och Febr.
– Tro ej, min vän! att mitt hjerta redan lider af åren.
Kanske det blomstrande, fantastiska, öfver-lifliga i dess ömhet ... kanske! men ej dess inre, tysta, rena känsla.
Jag har ju sjelf inledt dig.
Ljufvaste!
”öfvergifva” dig, då
Himmelen gifvit dig detta hjertat, vore otro och grymhet.
– Jag beundrar din eld och ömhet.
Skulle jag ej än medkänna detta svallet, bortföras i din själs hänryckning?
O, jag söker dig – visst ”älskare utan like” – genom tomheten af detta långa uppehör; och igenkänner ännu ditt förr så ömma och rörande väsende!
Kom, kom, skugga af min Rousseau!
Återkalla mig i Naturen.
Vet: jag tillhör den ej mera så häftigt och uteslutande; Sällskapsverldens, Lyckans och Ärans charmer äro mig närmare ....
Rys ej, min vän!
Naturen är vårt tempel; ej vår alldags-boning.
Vissa rena och höga själar kunna omskränkt helga sig åt tempeltjensten.
Men frukta ej!
Det är blott valet af den för mig högsta lycksaligheten, som förvillar mig.
Hvar är den?
Huru förnöjer du en själ, född för att åtrå allt?
– Ack, min vän: jag kan ej hängifva mig åt Verldens ström; och ej bortdö evigt i Naturens sköte.
– Sköna, mystiska, himmelska död!
Men der är ej mitt väsendes allt.
– Jag är nu nära medelpunkten af Menniskosinnet.
Der är mitt fulla lif.
Rycka mig derifrån, är att kasta mig i saknad och suckar.
Jag söker – en personlig sjelfständighet och en borgerlig ära: som en odödlighet och en själens himmel.
Du är mera gjord att följa mig, än jag att följa dig.
Kan du bo omkring Stockholm?
Jag har en brun Flicka, full af godhet, att bjuda dig.
– Men det är omöjligt att öfvertala din Moster.
Hon kan ännu länge lefva.
Dina 7000 förslå ej.
Upprätta då din vänskaps-tillvarelse der du är!
Bygg templet.
Jag skall ofta helga det.
Kanske engång öfverge verlden – och dö der.
Men blott Du, ljufva, heliga Gudomsmakt! vet rymden för hvart kreaturs lif; dess krets och ställe; der du, liksom du framfört mig på varandets präktiga fält, åter bortför mig med floden af din skönhet.
Jag gillar alldeles din idé af ett ”philosophiskt lif”.
Din själ behöfver dess frihet.
Köp en landtegendom.
Men denna handling är en Mans.
Kan din Ståhl vara det, så gör honom till din Directör.
Verka viljen J, och måsten J.
Auditör Örtendahls förslag låter ju.
Odla, utvidga sig!
– Men innan dess ville jag tala med dig.
Försök att komma hitupp.
Du reser ju så mycket annars?
Och det är något, att afgöra planen af sitt lif!
D. 28.
Jag vet Eriksbergs-plattituden28.
Den är för låg och ömkelig.
Har aldrig skadat och aldrig rört mig. – ”Passionerna” äro i kommande.
Orsaker till deras dröjning gifvas; mest dock auctors-sjelfsvåld.
Hjerpe trycker dem för mig.
Jag har ej nu något tillfälle till en afskrift; äfvensom ”Sommar-arbetet” är hos en af mina vänner.
Allt snart dock!
– B***z, den olideligen småsluge, är nu min ovän; ty jag sade honom häromdagen: ”ni lismar”.
D. 7 Mars.
Fru Müller återväntas från Paris, der Creutz träffat och öfvertalt henne.
Hvilken glädje!
Jag är hos Gasslander alla aftnar.
Det är en Läsare- Epikuré: otålig för det verksamma lifvet, och försummare deraf.
Han har ett visst antaglighets-snille; kan göra inkast; och älskar Philosophien.
Detta förenar oss.
Datera Sommar-arken som du vill.
Du har nu första hälften.
Dina frågor ligga emellan.
Du måste – det är en menniska som talar om sin rikedom – ej vårdslösa dessa bladen.
Ej heller de andra! som jag gifvit såsom Tänkare och Naturvis.
Kunde du någongång ha tillfälle, att låta afskrifva dem, och skicka med någon uppresande – det vore skönt!
Jag har en viss afsigt derpå: och dessa strödda dragen äro, ofta, ej ur min alldags-tillgång.
Också för dig kunna de, i det hänseendet, ej vara likgiltiga – – Äfven det minsta af en odödlighets-charme!
– – – Men en Skalds inbildning är alltid några regioner för långt bort, i tid och rymd.
Farväl, ömmaste! till nästa gång.
Ropa, ropa till mig Guds lefvande ljufhet! O, det är hans lif, som så strömmar från anda till anda.
Stockholm d. 21 Mars.
Egensinnige vän! hvem har lärt dig att förstöra frid och ro? eller i hvad rousseauiskt lynne har mitt bref träffat dig?
Din hastiga, lifliga själ förvillas af sin eld: åtrår så häftigt, och derföre bortstötes så snart.
Hvad anledning har jag gifvit? och i hvilken rad är den?
– Den som ”åtrår Allt”, åtrår det Ädlaste högst; detta är:
Naturens himmel, och ett hjertas dyrkan som ditt ....
Ville du gifva mig bristen, då du ämnade mig fullheten?
se den sucka, till hvilken du sagt: kom och var lycksalig?
– Kunde du ej ”återkalla mig i Naturen”, genom din känslas röst, utan att anse mig förlorad derifrån?
Och frågan om ”den för mig högsta lycksaligheten”: behöfde den tagas som en egentlig?
Vän! denna omsorgen är öfver din själ.
Jag vet min lycksalighet; ej du.
Jag bestämde den.
Jag är lika litet en Natur-prest, som en Verlds-träl.
Jag är en dödelig Vis; ej fästad vid någon annan krets, än det renaste och ädlaste menniskosinnes: men just derföre måste jag se och njuta både Menniskoverlden och Naturen.
Detta är ej Belial och Gud.
Jag har vissa egna lycksaligheter, – någonting dyrt att hoppas; och kan ej lemna Stockholm.
Men – upphäfver detta hvad som torde vara högsta visheten för dig, att fästa varelsen af din vänskap och natursällhet der du vistas?
Jag vet: du är en fantastisk älskare, en ny art
Rousseau, som far till verldens ända för din skönhet.
Jag hos Dig – eller Du hos Mig!
Men kunde jag föreslå detta sednare?
Borde jag det, då du ju derigenom skulle för- lora hela förenade styrkan af din Mosters egendom?
– Välan då! kom, inbillningssjuke vän!
Kan du uppoffra så mycket af din nytta (d. ä. af ditt borgerliga, ock vigtiga, förnuft) – kom! för att söka de skuggor som skrämt dig.
Dina bref ha ej mindre förvånat mig, än mitt dig.
Hvarifrån tar du alla dessa inbillningar?
Jag – ”handtera dig som ett barn och envis”? just då Du öfverhopar mig med ömhet och ädelmod!
Må jag aldrig mer höra så mycket vanvett!
I hvad ton skref jag dig någonsin till, som berättigar det?
Jag sade dig, ungefär, att jag ”ej kunde känslo-dö i din – naturgraf”.
Var du deraf mindre fri, att här finna himmelen hos mig? att uppoffra dig åt all din själs bortförelse?
Kom tusende gånger!
Men begär ej, att jag skall ge dig andra råd än de visaste.
– Jag kunde ej föreslå något mot ditt politiska väl.
Jag ville ej heller ogynna din favorit-känsla.
Detta gjorde min ton i något oviss.
Må vara!
I alla fall ville jag tala med dig innan sista afgörandet.
Jag har en viss delicat sällhets-plan; allt, för att möjligen fästa dig häromkring – mig och Stockholm.
– Din Moster kan ej följa dig hit.
Lemnar du henne och testamentets anticiperade fördel, hvad förslå då dina sjutusen? till något välbestånd jemförligt med det uppoffrade?
Detta var min obegriplighet.
Jag – slöt deraf, att du borde blifva i din lyckas nejd.
Du skulle (förmodade jag) ej fela, att återropa ditt sentimentala enslighets-lif.
– Men jag väntade ej dessa villosyner.
Min vän! du bör ej fordra, att jag skall ”tillhöra” dig som en tillhörighet.
Epikurs förste lärjunge var hos honom; men gjorde ej af hans själ en – försköning för sin lilla trakt.
Finner du hos mig något ljuft, för hvilket du så lätt kan uppoffra allt annat: kom! gerna!
All sällhet hos och omkring mig skall tillhöra dig.
Afgjordt är, att jag ej kan följa dig.
Du – har hinder, ej ovigtiga, att följa mig.
Välj! det är Du, som bör det.
Men kom, egensinnige! och se, att min själ är lika öppen som min lilla hushållsplan.
– Förlåt mig detta brefvet utan rörelse och behag.
Jag är öfverhopad dessa dagar af små omsorger.
De philosophiska Brefven m. m. skola komma.
Sluta emellertid ej all olycka af dessa lappris-försummelser.
Otacksamme! datera mina ark – och säg, hvilken vän som tillskrifvit dig trognare?
Min lycka har ännu ingenting deciderande.
Jag har små tysta möjligheter i själen ... men också (liksom jag alltid haft) en viss blygsamhet för att blotta dem.
De äro kanske för äregiriga – för poetiska o. s. v. – men lit derpå: alltid, i sin grund, modesta och ädla.
Stockholm d. 1 April.
Nej, min vän: jag kan ej kasta mig ur den rätta och naturliga kretsen af min lycksalighet; ehuru full af godhet, och öfvertalande, din röst är.
Du anser mig kanske alltför auctorisk.
Men, om också det: huru vill du utan grymhet rycka skönheten från sin skådeplats?
Detta är stället för min beundran.
Du säger: jag är en fåfäng flicka.
Ack, hvad detta är lätt att säga för dem, som ej smakat en allmännare dyrkan!
– Men tusende skäl, ädlare, större, qvarhålla mig; nödvändigt.
Din krets, säger du, är omkring mig.
– Besinna dock, om denna är den rätta kretsen för ditt borgerliga väl – och om den bör brytas, för att lefva hos mig rousseauiskt.
Du vill köpa en egendom.
Kunde du få en här omkring Stockholm: så vore allt förenadt.
Men din Moster?
– Till hvad grad fritt kan du disponera det du äger (sjelf och af henne)?
– Jag ger dig inget råd.
Flytta hit, om du finner det vist!
Men om du gör det: då har jag vissa ersättningar att bjuda.
I min plan vore, om du dessförinnan sjelf komme upp, ej den minsta fara.
Den är lätt, och snart pröfvad: – att behaga en viss flicka, ett under af liflig känsla, af snille, af allt fruntimmers-fullkomligt.
– Men kanske vill du aldrig detta slags sällhet?
– Svara mig rent på bägge frågorna.
Jag måste nödvändigt – vid alla gunstiga öden! – gifta mig.
Den omtalta flickan älskar mig, just som du.
Vi skulle mycket kunna förenas.
– Fantasier! men så börjar allt företagande.
– I alla fall: inbilla dig aldrig något så smått och oädelt, som att jag skulle flick-svagt ombytas.
Om du ej finner, att jag möjligen kan vara en sentimental sköka, som förstör dig – välkommen!
P. S. ”Ej menagera din dyrkan”?
Himmelens Gudar! låt mig ej mer höra dessa rousseauismer!
Du är alltid en god, vettig, ljuf yrslare; älskvärd, obeskrifligen, i dina glada ögonblick; och bortförd, skrämd, af det minsta dunkla moln i luften.
Men trösta dig!
Rousseau, förvillad, var mera dyrbar, än allt rättvandrande kallt vett i evighet.
Stockholm d. 6 Maj.
Du inbillar dig således ej längre, att mitt hjerta blifvit sig olikt?
– Jag lefver ännu i dessa sälla skogar, ropar ännu känsla och lycksalighet från Mälarens bergshöjder.
Äfven Dig, förvillade, återkomne, alltid ljufve! igenfinner ännu min själ, bland de rörande och heliga skuggor som följa mig.
Den är i denna stunden full af Dig, ljufve och älskvärde!
Låt dess häftiga, välsignande suck hinna dig!
Ja, välsignelse öfver Dig, som kan förstå och tala Guds eviga känslas röst!
Och huru säll min varelse, som kan fatta och höra den! O, den känslofulles lycksalighet, i harmonien med Naturen och Sig!
Jag är glad, att du återkommit från dina bortförelser.
Jag är – uppskjutare; och aldrig mer.
Den förklaringen är ju nog!
Ack, när såg du mig öfverge dyrkan af något Älskvärdt?
All annan kärlek kan vara obeständig; men Sanningens, den fria Själens, är evig.
Den dag, i hvilken jag älskar
Dig, är öfver den lilla änderliga sjelfhets-kretsen; är Naturens och ditt rätta värdes.
– Men begrip mitt hjerta, som alltid känner tio år längre än andras.
Det slags lättnöjdhet du nu visar att lefva i din egen verld, – den, som jag yrkat, kanske gifvit, i mitt förnuft gillar, – den lite qväljer mig; ger mig lite svartsjuk olust.
Vän! en känsla dog aldrig fåfängt fallen på min själ.
Den nedfaller djupt deri, och återlefver i evig erkänsla.
Sjelfva dina häftigheter har jag sett med förtjusning.
Jag ville ej i den minsta din själs kraft förlora dig.
Kom! så nära mig du vill – och kan!
Ack, derföre ville jag ju hafva dig förenad med ett af de känslofulla Qvinnohjertan, som gifvit sig åt mig: för att vidga omkring mig verlden af kärleks-ljufhet; se mera, ständigt mera af den stora lycksaligheten; och dö, närmare till himlens och själens nog. – – ”Sjelfvisk och låg”! – glömskans afgrund öfver sådana ord!
Tror du, att jag kan tänka ondt om dig?
Bortförelser har du – men – aldrig en tanke derutöfver!
Farväl, älskade och dyrbare!
Gud är välgörande.
Måtte genom honom min själs vackraste känsla hinna dig!
P. S. ”Atheisten” är ett svagt, medelmåttigt stycke af Sjöberg29; beskyddadt af Kellgren, som gör sig godt af detta slags fåfänga.
Mera om sådant härnäst.
Stockholm d. 13 Jan.
Dyraste vän!
Jag har glömt dig.
Men endast i formen.
Huru skulle jag kunna det i verkligheten?
Är du ej ännu den känslofullaste af mina vänner?
– Flera föremål röra; och alla kunna det ej mest!
Här ges en obeständighet i det älskvärda: från hjerta till hjerta, från charme till charme.
Men förgäter jag aftonstjernan, när mitt öga far omkring till andra stjernor?
Det inre varaktiga värdet är, för hjertat som för tankan och sinnet, nödvändigt.
Man kan ej affalla derifrån.
Tro ej, att jag ser dig under hvad du är!
Själen har ej dessa svaga ledsnader, som yttre-sinnet.
Ropa!
Min själ hör och svarar.
Men glöm ej, att Du är – långt borta.
Någon med mindre ljuf röst kan vara närmare.
Men älskar jag derföre mera honom?
Allt går genom det Godas nödvändighet.
Genom den har Du längesedan vunnit.
Jag tillhör dig för alltid!
Intet enda af dina rop är förloradt.
Jag har ej så ”många nöjen”!
Åtminstone ej flera, än att jag kan vara intagen af ditt beslut, att ändtligen komma upp.
Jag bor väl och gladt nog, med rymlig utsigt och i ett palatslikt hus.
Der äro rum för dig, dörren midt emot min.
Möbler kunna lätt fås.
Min lilla hushållning är lika öppen.
Och kan du komma något snarare, så har jag ett tillbud: deltagningen i arbetet af ett Franskt Lexikon30, som, med måttlig möda, skall ge dig nog.
– – Jag skulle kunna hafva alla beqvämligheter; och saknar de mesta.
Min epikurism, min kärlek för de närvarande, beröfvar mig de andra.
Jag är född Philosoph och Auctor.
– Det har dock ingen nöd för min Lycka.
Jag ser henne leende alla dar.
Men jag älskar alla fruntimmer som din Rousseau.
Jag vill att de skola göra avancerna.
– ”Blyg gosse vann aldrig vacker flicka”.
Men de allravackraste, de rikaste på gracer, vinnas så.
Mera om ”de vackra Mystererna” – när du kommer upp.
Vitterhets-nytt snart.
Orsaken, hvarför jag dröjt med Sommarbrefven?
Att jag behöft dem för Passionerna (något af philosophi, som kommer dit i Anmärkningar).
Än med Passionerna?
Att jag beständigt ämnat trycka dem.
Stockholm d. 9 Juni.
Rum är i ordning.
Om condition blir råd.
– Jag skref dig till på Venersborg, jag tror för en månad sedan.
Intagande vän! hvad gör du der?
Kom! öfvertyga dig, att du ännu i min själ är dyrbar, ljuf, står högt!
Mitt hjerta mottager dig; mina öppna armar vänta dig med otålighet.
Jag har varit uppkallad inför Justitie-Cancelleren, vid 100 dlr s:rmynts vite, således som statsbrottslig; för dessa tvenne bladen af ”Nye Granskaren”, som du kanske sett.
Allt har handterats med douceur och persuasion31.
– De vilja ej hafva Kungens ljufva slummer störd!
– Mera härom, när du kommer upp; och resten af Bladet.
Stockholm d. 7 Sept.
Alltid ojemförlige!
Jag har fått dina bref.
Jag förebrår mig att så försumma dig.
Men jag har, alltjemt, icke nog ordnings-vana: jag uppskjuter – och syndar – och älskar dig lika ömt.
Således – slutet af månaden?
Rum hafva stått för din räkning sedan Maj.
Kom, intagande!
Jag har intet förlorat: hvarken af min fordna förtjusning för Naturens sanning, eller af min vänskap för Dig.
Allt är här:
Stad, Land, Verld, Enslighet.
Jag behöfver endast en menniska af känsla; ty det är undantaget af detta ställets Allt.
Du kan ej lefva någonstäds fullkomligare.
– Välkommen!
Jag välsignar dig förut.
Stockholm d. 5 Oct.
Dina bref har jag fått.
Men jag väntade, i slutet af förra månaden, dig sjelf.
Rörd, skref jag sedan, i min känslas enslighet, det som medföljer.
Läs; och döm, om du har den återkänsla du vill.
Min afsigt var tillika, att förekomma din lågande inbildning; sänka den ned till den sanna Naturen; för att åtrå mindre, och få mer.
Menniskorna (och till slut alla varelser) äro alla lika sälla, när de betraktas i sina egnaste väsenden.
Den, som tror Helvetet, tror ock Himmelen; och tvärtom.
Allt går i denna jemförelsen.
Om någon litet fruktar Helvetet, är det (som man vet) derföre, att han litet njuter Himmelen.
Du och jag – vi tro Naturens sanning, och Guds lif i den.
Låt oss ej vara barn och ge oss att gråta, att vi ej hafva juvelskogar och guldslott!
Vi hafva ju ej heller spöken och drakar.
Låt oss leende se dem, som drömma odödliga fröjder; och lika leende se vår enfaldiga, vakna sällhet.
Barndomen har det vilda, diktade och glänsande; Visdomen det renade, höga och Gud-liknande.
O, min vän! den enfaldige och sublime, – detta är en gudomlig menniska!
Är det möjligt, att din själ ej förstår mig: öfvergif då ej dikterna.
Du förlorar eljest, utan att få igen.
Valet är: vara ett oändligen stofferadt menniskokräk; eller en simpel Gud.
– Dårarne fordra Lycksaligheten efter en viss drömbild.
Dig önskar jag den, som Naturen skänker.
All annan är svag och ovärdig.
Hvad jag är glad, att du kommer!
Rummen stå färdiga.
Ännu saknar jag här en vän, som har hjertats fulla liflighet, frihet och värde.
– O, om jag önskar dig Lycksalighet!
Men mottag den; och fordra den ej!
Den efterlängtade kom – och gjorde klokt i att infinna sig: ty synbart är, att hos den unge Författaren hade det brefskrifvande och enskilda interesset börjat undanvika för det auctorliga och offentliga.
Heurlin vistades nu en längre tid i hufvudstaden.
Spridda bref till honom förekomma i de Thorildska papperen äfven efteråt; men vexel-utbytet af skriftliga själs-utgjutelser återtog dock aldrig sitt fordna oafbrutna skick.
Sedan större delen af det hittills meddelade trycktes, har, under mellanståndet af ett långvarigt och genom
tvingande omständigheter vålladt uppskof, massan af nyssnämnda papper blifvit från flera håll benäget ökad med nya bidrag; och deribland äfven med en å Lunds Universitets-Bibliothek förvarad fullständigare samling af brefven till Hylander.
Skrifna liktidigt, eller fortgående från 1779 till 1784, innehålla de mycket, hvarom och hvarur ett och annat förtjenar att bifogas just här, der vi gå att lemna bakom oss den första afdelningen af Thorilds lefnadslopp.
Samlingen öppnas af ett o-dateradt, som enligt handskriftens utseende är det tidigaste: föranledt af en den fromme vännens Nattvardsgång, skrifvet i sjelfva stunden deraf, och i en sinnesstämning, som synes varit åtminstone i det ögonblicket på fullaste allvar öfverväldigad af christliga föreställningar och känslor.
Derefter följa några likaledes o-daterade lappar32, af hvilka den sista, en latinsk envoi med utkastet till en predikan, lyktar: ignosce errata vel male concepta oratori sacro-profano!
Unicus forte sum Naturalista, qui, concionibus delectatus, aliorum ad orthodoxiam suscepit conversionem; – risu inde potius, quam crisi, dignus.
På baksidan stå några vackra rader af Hylanders hand; sannolikt en uppränning till det svar, som framkallade detta genmäle: ”Det är omöjligt, att neka
Dig sin högaktning, sin erkänsla, sin hela ömhet.
Ja, Arist! om jag någonsin skulle åter bli omvänd till Christi religion, skulle det ske genom hjertats väg; och, om någonsin genom hjertats väg, af en Arist.
Men ack! så omvändes icke en Philosoph.
Ledas af sitt hjerta till eller från en sanning, är detsamma som förföras; och du, Arist, i ditt bref, är sjelf en förförare.
Vill du, att jag skall förneka dagens ljus, mig sjelf, min varelse, af kärlek för Dig?
Kom, du sjelf, öfver till Naturen!
Missbruka åtminstone ej det välde du äger öfver mig! ...
Nej, Arist! jag har ett hjerta, för att älska; men ett förstånd, för att tänka”.
De religiösa öfvertygelsernas olikhet satte ömsom Hylanders tålamod på prof, ömsom Thorilds.
Så t. ex. berättade denne, i ett bref från slutet af 1780, att han just då skulle ”nyttja Communionen och ligga för Messias’ fötter så, som Sokrates ofta låg för Athenes – uppoffrande sig åt allmänna fördomen och sitt egna väl, hvilket ingen har rättighet att förakta”.
Å sin sida hämnades Hylander derigenom, – såsom Thorild i en annan skrifvelse bittert klagar, – att med en orubblig ”köld och tröghet handtera de vigtigaste grunder menskliga förnuftet vet af”; att utan ”det ringaste intryck” höra vännen ”resonera bort” sina bevis; all lika ”orimligt, men tryggt, hvila” på hälleberget af sin bibel-tro.
Tvisterna i detta ämne förde derföre stundom till häftigheter, som dock genast, ömsesidigt, följdes af ädelmodiga förlåtelser och upprepade vänskapsförsäkringar.
I Hylander var ingen lärjunge att vinna; men den blida värman af hans känsla, och hans trohet mot dess instinkt, som förde honom till ett lif af from njutning, gjorde för Thorild hans person älskvärd och hans vänskap länge tacknämlig.
– Några få stycken må anföras, att dermed fullständiggöra en ungdomsbild, som i så mycket är tidsbild.
Lund den 2 Juli 1779.
– – Du upprepar mitt namn, så under tårar, som jag ditt! ljufliga tanke! hvad detta smicker är skönt!
Skönare, än att kallas Narcissus af Eos: ty ack! hon glömde mig; men Du glömmer mig aldrig.
– Du umgås med Gratierna; sofver i deras knä; lycksalige! ...
Gratiernas älskling! från denna stunden upptager jag
Dig i mina qväden.
Så ofta som Eos’ namn, skall ditt nämnas.
Ty en Älskarinna och en Vän äro Skaldens rätta gudomligheter.