Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Olaus Erikssons från Götheborgs och Bohus län motion om indragning af vissa tulltjensteman, anställde till bevakning vid Norrska gränsen.
Då motionen äfven var till Allm.
Besvärs- och Ekon.- Utsk. remitterad, lät R. o. Ad. bero vid Utskrs yttrande.
Vidare föredrogs Bevilln.Utskts den i dennes på bordet lagda mern.
N:o 7, ang:de återlemnande af Hr Rosenblads, Bernhard, hos R. o. Ad. väckta motion, om anslag till ersättning för fabriks-anläggningar, sorn, genom upphörande af införsel-förbud, kunna blifva lidande.
Tacksamheten är isig sjelf en så ljuf känsla, att man ej bör undra på, att hvem som helst iakttager ett erbjudet tillfälle att antingen sjelf smaka, den eller ock framföra sin tacksamhetskänsla till en annan.
I anledn. af hvad Hr Rosenblad, nu frånvar., föreslagit och Utsk. deröfver yttrat, kan jag icke annat än anmäla min erkänsla till honom deröfver, att han sökt väcka R. o. Ad.'s uppmärksamhet på ett vigtig t mål, ett för Sverige högvigtigt mål, som innefattas i en lagstiftning för kommande lider.
Jag menar tulltaxan.
Den försigtighet, som han vill hafva iakttagen, är så mycket mera af nöden, som arne den nya lärans propheter nyligen inträdt i Konungens Statsråd, och äro män af egenskap att kunna genomdrifva sina fattade och på öfvertygelse grundade satser.
Hvad mig angår, anser jag min skyldighet såsom representant vara att väcka Ståndets uppmärksamhet på behofvet af skydd för våra handaslöjder på landsbygden.
Många med mig lära vara tillräckligen mättade af att se torpare-ungar klädda i bombasin, under det alt deras mödrar icke finna sin uträkning vid att spinna den rudimateria, sora efter förädlingen blir dyrare, än den som från utländningen införes.
Man ser från Westergötland och andra orter rätt vackra hemväfda tyger, som måste stryka flagg för utländska varor, hvilka komma från fabriker, sorn drifvas af krafter, dem vi ännu icke kunnat inom Sverige göra användbara.
Detta har jag ansett mig böra yttra, i anledn. af förevar, motion, utan att dock på aagot sätt vilja hindra dess remiss.
Men då tillfället är mig lemnadt att hafva ordet, och då 56 §:n Riksd.Ordn. gifver hvarje riksdagsman rättighet att, med anledn. af hvad sig tilldrager under riksdagens lopp, yttra hvad han anser kunna medverka till fäderneslandets bästa; så får jag anmäla, att alldenstund, en - 94 Den 4 April. ligt naturens lagar, våren nu löser böljans band och öppnar våra hamnar, och för det andra — hvilket herrarne måhända icke anse äga gemenskap dermed — Amerikas tillstånd i afseende på dess penningevåsende gör, att vårt öde innevar. år kanske blir ganska problematiskt i hänseende till en stor del af vår exporthandel, att jag begagnar tillfället att göra den motion, att tullen för utgående jern på försök under innevar. år måtte försvinna.
Jag anhåller, att detta mitt förslag måtte remitteras till Stats- och Bevilln.Utsk:n. Jag får den äran tillägga, att jag visserligen skulle dröjt med afgifvande af detta förslag, om jag icke ansett det vara periculum in mora; ty redan inom i4 dagar äro skepp att förvänta, hvilka skola afhemta jern.
Äfven får jag tillkännagifva, alt då de fleste fastighetsägarne i den provins, jag bebor, äro jernfabrikanter, hvilka under ett svårt år böra tillgodonjuta någon lindring, har jag ansett mig skyldig att göra denna framställning, hvarvid jag icke bör lemna obemäfdt, att jag sjelf icke äger ett enda skeppund smide; och för att så mycket mera få vara ansedd för hvad jag är, nemi. alldeles oberoende af egennytta, får jag heligt försäkra, att ingen min slägtinge vetat det minsta af detta förslag.
Cederström, Jacob: Jag anhåller, att Hr Ridd.Secrettn behagade upplysa, af hvad orsak remissen i detta ämne af den ia Mars först den 26 derpåföljde kom BevillnrsUtsk. tillhanda.
Ridd.Secret. anmälte, att orsaken, hvarföre den ifrågavar. remissen ej förr kunnat afgå, varit den, att göromålen inora cancelliet under den tid, hvarom vore fråga, varit så öfverhopande, att den ej förr kunnat medhinnas. R. o. Ad. beslöt att låta bero vid Utskts yttrande i mern.
N:o 7, i anledn. hvaraf den deruti omtalade motion skulle komma att behandlas endast af BancoUtskoltet.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, då Frih.
Ridderstolpes anförande vore att anse såsom ett yttrande i sammanhang med K. M:s nåd. skrifvelse, angtde tulltaxan, om R. o. Ad. tillät, att det fick lill Bevilln.Utskottet remitteras.
Då nu ånyo föredrogs Bevilln.Utsk:s den 1 dennes på hordet lagda mern.
N:o 8, angrde återlemnande af Riksd.- fullm.
BondeSt. ingifua mern., om en bryggas anläggande vid Blockhusudden på bekostnad af Tullverket och Stockholms stads Drälsel-commission, fann R. o. Ad. för godt att låta bero vid Utsk:s yttrande; i följe hvaraf frågan komme att af Allm.
Besvärs- ooh Ekon.Utsk. ensamt behandlas.
Dc,n 4 April. 95 Föredrogs lill pröfning BancoUtskls den 1 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 7, i anledn. af gjoid hemställan, ang:de uppsmällning och onunyntning af bankens förtåd uti lopparskiljemynt af gansia pregeln.
BancoUtsk. medgifver, att den i fråga v. ommyntningen lomme att medföra en icke obetydlig förlust för banken.
Huru stor förlusten blir, säges likväl icke uttryckligen.
Men det står att läsa i BancoUlskrs mern.
N:o 4> hvarest det sidan , raden näst den sista, heter, att förlusten sannolikt skulle uppgå tili 10,000 r:dr för ommyntningaf hvad som redan finnes i banken af det gamla kopparmyntet.
Då nu BancoUtsk., i det förevar, meni., föreslår ommynlning icke blott af bankens nuvar. förråd af kopparmynt af gamla pregeln, utan äfven af det belopp dylikt mynt, som hädanefter till banken ingår; sa skulle följaktligen förlusten blifva större än 10,000 r:dr.
Hvad blefve nn vinsten af dessa kostnadssummor?
Ingen annan än alt allmänheten finge ett vackrare mynt att handtera.
Förjengsådan vinst synes mig en så stor summa, som 10,000 r:dr, icke böra uppoffras.
Om bänken, såsom jag väl vet, liar penningar i öfverflöd, så gifves det utvägar att använda dem bättre än på detta sätt.
Om B.
St. ville använda dessa medel till upprensning af Stångån i Calmar län och Östergöthland, hvartill erfprdras just den summan, och hvaraf vinsten blefve 5,100 tunni, jords befrielse från att vara vattendränkt; månne det icke vore mera skäl, än att bekosta den på ett sätt, hvaraf enda gagnet vore glansen på myntet och likheten deruti?
Jag anhåller, att B. o.
Ad. antingen måtte återremittera eller afslå betänkandet.
Hr Stuart, Carl: B.
Sits sist församlade revisorer ansågo för deras tiel olämpligt, att gamla kopparmyntet utgåfves i rörelsen, jemte det efter 1835 års myntfot preglade nya myntet.
Bancofullmaktige instämde i denna åsigt och förbjödo vidare utvexling af det gamla kopparmyntet; och då äfven BancoUtsk. delat denna mening, har grunden dertill icke, såsom Hr von Hartmansdorff förmodat, varit att förskaffa allmänheten ett vackrare mynt.
Den oreda, som råder i våra mynt-förhållanden, är allmänt känd och allmänt öfverklagad.
Det torde derföre vara af vigt, att B.
St., så vidt på dem beror, söka alt återföra ordning och stadga i detta förhållande.
Bland oordningarna, som förefinnas, är det en, att kopparmynt finnes i 1 örrisen, äfven efter en äldre än den sist antagna, eller i835 års myntfot, enligt hvilken kopparmyntningen är grundad på den princip att uttrycka jemna tal efter gamla riksgrs-beräkningen, och lyder detta skiljemynt på ■§, ^ och ^ sk. b:co.
Det gamla kopparmyntet är åter utmyntndt på [ sk., 4 och tt s^- Dessa många olika myntsorter, som finnas i rörelsen, förorsaka stor olägenhet för den trafikerande allmänheten.
Då Deri 4 April, banken ej bör utgifva det gamla'kopparmyntet, så återstår för banken ej annan utväg, an att försmälta detsamma ; och då Myntet ej finnér med dess intresse förenligt att betala det gamla myntet med det belopp, hvarå det lyder, så måste banken afstå detsamma efter det pris, som derå kan erhållas.
Den förlust, som banken härigenom för ögonblicket tillskyndas, ersattes till en del genom den vinst, som myntverket tillkommer, och hvarigenom banken i en kommande tid kan fi återbetald! det förskott banken utgifvit för ompreglingen.
Jag tror således, att Ständerne böra instämma i den åsigt, sorn ligger till grund för detta betänk., hvartill jag icke kan annat än tillstyrka bifall.
Leijonhufvud Abrah.:
Jag anser mig skyldig att försvara den princip, som ligger till grund för delta betänk., derföre att jag, i egenskap af ledamot af sista Stats-revisionen, måhända föranled t denna fråga.
Jag har icke något att tillägga, utan anhåller blott att få förena mig uti de skäl Hr Stuart utvecklat, och hvilka äfven voro de, som gjorde sig gällande inom Stats-revisionen.
Jag skulle tro, att den kostnad, hvarpå bancofullmäktige häntyda, ligger mera i den förlust, som består deruti att det gamla kopparmyntet, oberoende af innehållet, fått en.högre stämpling, och att det således är mera en negativ än positiv förlust man bar att befara.
Hr Von Hartmansdorff:
Hr Stuart har förmodat, att revisorerne gifvit bancofullmäktige något förbud mot gamla kopparmyntets utvexling i rörelsen.
Det synes icke af revisorernes berättelse.
Å 24:de sidan i 183g års revisionsberättelse heter det nemi.: ”Och få revisorerne, då det icke ”synes lämpligt alt bankens förråd af kopparskiljemynt af ”gamla pregeln, hvilket, enl. hvad förestående inventerings”uppgift utvisar, uppgår till det ansenliga belopp af 53,233 "r:dr 16 sk. b;co, uti allmänna rörelsen utgifves, hemställa ”till R.
St., att bankens förråd af berörde kopparskiijemynt ”må för bankens räkning uppsmältas och ommynlas till ”skiljemynt af nyaste pregeln.”
Hr Stuart har trott, alt någon oreda skulle uppkomma, derigenom att det funnes skiljemynt af flera preglar; men hvaruti oredan skulle bestå, har han icke uppgifvit, och jag kan icke inse hvilken deraf skulle uppkomma.
Vi hafva flera slags bancosedlar utelöpande, men någon oreda deraf har man icke försport.
Tvertom hafva de gamla sedlarnas bibehållande i rörelsen blifvit ett sätt för allmänheten alt lära känna hvad de nya sedlarna, och särdeles hvad silfvermynten äro värda.
De hafva således snarare gagnat än skadat allmänheten.
Hr Stuart har äfven åberopat, att nya kopparmyntet vore pregiadt efter riksg:s-beräkningen.
Detta är för det mesta sannt, men ibland andra slantar finnas afven en-skill:r b:co, som icke lära kunna supas - t)c n 4 A j> r i K inpassas i riksgrs-beräkningen.
Drt gamla myntet lyder, sorn vi veta, äfven på i sk. btco samt på \ neli T'^.
Någon oreda deraf synes icke hafva nppkmmni!, utan snarare lättnad vid liqviden, såsörn t. ex. vid betalning af 3 styfver, som ofta förekommer oell hvartill förifras 2:ne eller' 3:ne slantar af det nya, men blott en af gamfa myntet.
Örn man afstår det ifrågavar. kopparmyntet till myntverket, förloras derpå 10,000 r:dr.
Hvarföre kan man då ieke lika gerna afstå detsamma, utan förlust, till allmänheten, som är färdig att emottaga det.
Hvarken lion eller banken förlorar derpå.
Har man sådant öfverflöd på penningar, så bör man dock ej slösa bort dem utan gagn, eller — för att nyttja ett förut auvändt uttryck — kasta dem i djupet af sjön Wetterin Frih. Leijonhufvud, Abrah.:
Jag har blott velat Uttrycka den mening, att jag icke delar med Hr von Hartmansdorff begreppet om oreda.
Jag tror, i motsats med hvad han framställt, att det ligger mycken oreda i ett mångVexlande mynt.
Om man har i5 sorter, i stället för 4, blir oredan i samma mån större.
Om man vid en vexling mottager 20 sorter sedlar, har man svårare att räkna dem, än om sedlarna bestå af en eller blott några sorter.
Jag dömmer i detta fall efter min egen erfarenhet, och jag skulle tro, att olägenheten är större för allmänheten,- än för den, som har någon mera vana vid behandling af sedelslagen, och jag kan icke finna annat, än alt BancoTJlsk. har afsett alt vinna reda och ordning i detta hänseende.
Den oreda, söm jag ulf mitt förra yttrande antydde, förefaller mig så lättfattlig, att hvar och en borde inse densamma, och torde derföre icke behöfva närmare uppgifvas.
Jag anser det ej kunna' rubriceras såsom slöseri, om banken icke ufgifver i rörelsen ett mynt, som finnes vara olämpligt och hinderlig! för trafiken.
Det af Hr von Hartmansdorff åberopade exemplet af utelöpande sedlar af olika sorter, är icke jemförligt med förevar, förhållande; emedan härvid jemväl bör afses, att bibehållandet af det gamla myntet, jemte det nya, medför olägenhet af förblandning utaf mynt af högre valör med det af ett lägre, härledande sig från öfverensstämmelse i volume inett skiljaktighet i värde emellan gamla och nya myntet.
— Jag tager mig ytterligare friheten att fästa uppmärksamheten på den conseqvens, som fordrar bifall till förevar, betänkande. R. o. Ad. ocb de öfriga Stånden hesloto nemi. vid sista riksdagen, att silfvermynt på rtdr specie icke borde utgifvas, på det Oreda icke mätte förorsakas.
Det uti banken befintliga silfVermyntet å nämnda valör har derföre allt sedermera qvarblifvit i banken och kommer att i sin ordning ommyntas med en förlust för banken, vida öfverstigande den, som är 5 H. ,3 O3 De B 4 April. förenad med koppormyntets oropregling, men 6om icke kan undvikas, om man vill hafva reda i myntet.
Jag förenar mig uti den af Hr von Hartmansdorff uti denna fråga yttrade åsigt.
Jag tror, att om de uti banken förvarade skiljemynten af gamla preglen utgingo, sådana de äro, derifrån i rörelsen, de ej skulle förorsaka mera oreda, an de skiljemynt af gamla preglen, hvilka redan äro i omlopp bland allmänheten , och på många ställen i mycket större mängd än de nya.
Jag vill blott, i anledn. nf hvad en ledamot yttrat, tillägga, att silfver-myntet, hvaraf, endast ett obetydligt belopp finnes i allmänhetens hander följaktligen är nästan obekant, men att kopparmyntet deremot är allmänt kändt.
Hr Stuart* jemförelse med silfvermyntet passar således icke till förevar, fråga.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Banco.Utsk:s utlåt.
N;o 7. ;> Ropades starka ja, blandade med nej.
Landtm, förklarade, det han funnit ja hafva öfverrösta! nej.
Jag skall icke besvära Ståndet med någon votering.
Jag vill blott uttryckamin önskan, att den frikostighet, som Ståndet nu har visat blott för att erhålla en vacker myntpregel, måtte fortfara, då fråga blir att åstadkomma något nyttigt roed bankens medel.
BaneoUtskrs den 1 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 8, i anledn. af väckt motion om rättighet för bankens gäldenärer. all i landtränteriet få erlägga ränta och capital-afbelalningar å innehafvunde fastighetslån.
Föredrogs ånyo Ridd.Utskrs den t dennes på hordet lagda mein., i anledn. af åtskilliga förslag till ändring i Ridd,- Ord ningen.
Begärdes ånyo på bordel af Hrr Silfverhjelm, Carl Adam, samt Bråkenhjelm, Pehr Reinhold.
Hr von Moltzer, Anders Joli. Fredr., hade inlemnat ett så lydande anförande:
Vid öfveriäggningen i SlalsUtsk., augtde Hr Möllerhjelm? väckta motion, rör:de förhöjning af Krigs-cassettrcn Reuterborg} lön, genom £ proc. remisslage af de statsmedel, hvilka af nämnde Gasseur »fsändas, anser jag följande böra anmärkas :
Den 4 April. 99 t:o Att i K.
Krigs-colhm finnas a:ne casseurer. 2:0
Att om remisslage för defa ene casseuren beviljas, kommer äfven den andie oell tror sig äga samma rättighet.
Motionären har, efter min öfvertygelse, handlat ensidigt, som ofta förr varit öfligt inom K.
Krigs-collrm, då fråga uppstått om tillstyrkande eller anslående af löneförhöjning eller arfvoden för de bättre lönte tjenslemännen. 3:o
Alt krigs-casseurerne äro, i proportion, de bäst lönte inom K.
Krigs-colkui; hvadan allt remisslage ar öfverflödigt. 4:o
Alt om remisslage å statsmedlen beviljades för Krigscasseuren Reuterborg, skulle en påökning af minst 2,000 r:dr b:eo på hans lön årligen äga rum; (se riks-hufvudboken, ang:de anslag af statsmedlen — artilleri, forlification, utredning och underhåll, bevaring, ra. m.).
5:o llafva R.
St. icke beviljat remisslage å nya mötespassevolance-medlen, och då dessa medel aro folkets egendom, äger han, i min tanka, dertill ingen rätt, förrän R.
St, en sådan rättighet honom branat. 6:0 K. räutmästarne äga ej att beräkna något remisslage, ehuru alla medlen gå genom deras händer först. 7:0 Landträntinästarne hafva denna rättighet, men blott för de medel, sorn uppbäras inora deras län, — För krigsCasseuren skulle det blifva för hela Rikets stalspassevoiancemedel; och krigs-casseuren redovisar icke. 8:0 H. M., som, enl. här nedanföre specificerade bref och generalorder, så nådigt utdelat gratificationer af gamla passevolauce-medlen, lärer icke heller underlåta att till Reuterborg af nämnda fond lemna ett vedermäle af sin nåd och bevågenhet, som han för godt finner.
Såsom en märkvärdighet bör särskildt anmärkas, att någon -gralification aldrig blifvit hvarken notarien eller kammarskrifvarne å underhålls-afdelningen i nåder meddelad, ehuru de hafva mesta bestyret med disconlrörelsen å gamla passevolance-fonden, anordningars utskrifvande och bokförande, låne-räkniugens uppgörande och utskrifvande, samt protocollers förande öfver hela den invecklade förvaltningen, och detta icke lärer höra lill deras tjenst.
Specification: Generalorder, dat. den 23 Dec. 1809, om gratification å 313 r;dr 16 sk. till Revisoren, Assessor C. G. Bagge.
Generalorder den 6 Dec. i838, ang:de 4<>o r:dr b:co årlig gratification af gamla mötes-passovolance-cassan, och 100 r:dr af löneförbättrings-fonden, lill Krigsrådet
Bäck, för disconteringen.
K. brefvet den 12 Mars i83q, ang;de arfvode af 800 r;dr b:co till en vice-advocat-fiscal i Krigs-colkui, på det sätt, att 3oo r:dr utgått af milit.—boställs— „ 3oo d:o af Wadstena krigsmanshus- och „ 200 d:o af gamla passevolance-cassorna, s;ma 800 r:dr b:co; — hvilkens tjenst icke var mera behöflig »oo Dea 4 April, 3n ntt hon er» längre tid varit till polismästare förordnad, trien uppbär ändock arfvode.
Generals-order den 20 Maj 1827, om ett årligt arfvode af 3oo r:dr; hvaraf 200 nf gamla fonden och 100 r:dr af löneförbättrings d:o till Krigs-commissarien, Kamereraren Gbilz.
Remitterades lill StatsUtskottet.
Gederström, Anders, uppläste följande; Af sjuklighet hindrad att under flera plenidagar till— städesvara, bar jag nödgats alt tills i dag uppskjuta motiveringen af min motion rör;de åtskilliga ändringar och tilllägg vid i8o5 års K. förklaring ang;de praescriptionstid för åtkomst af läst egendom, hvilken motivering jag vid motionens remiss uppsköt, enär liden då var nog långt liden på qvällen.
— Det är af denna anledn. jag nu vågar för en stund upptaga R. o. Ad:s tid.
Intet torde vara angelägnare för lagstiftaren i ett laghundet samhälle, näst befordrandet af personlig säkerhet, än att framför allt afse och gynna stadga och säkerhet i all sorts egendomshandel, oell synnerligast i hvad den rörer fast egendom.
Uppå denna säkerhet beror hufvudsakligen landets förkofran i industrielt och mercantilt hänseende och till en de| äfven i moraliskt.
Hvar och en som ernar köpa en egendom, gör sig förnämligast underrättad om säljarens äganderätt, om dess rättighet att utom börd sälja densamma, om egendomens gravatioum. m.; finner han alla dessa frågor nöjaktigt besvarade, då först vågar han ingå i detaljerna om priset, egendomens häfd, onera, m. m.
Skulle likväl alla dessa försigtighetsmått vara otillräckliga, skulle köparen, oaktadt han vunnit tillförlitliga bevis om säljarens äganderätt, ändock vara oviss, huruvida ej i en framtid någon obekant pretendent skulle kunna frånvinna honom egendomen; så blefve af denna osäkerhet närmaste följden, att han ej tordes använda sina capitaler på inköp af densamma, eller att ban betraktade handeln derom såsom ett lotteri, samt till följd häraf bjöd för densamma betydligt under dess verkliga värde.
— Denna slags bandel blefve då jemförlig med den nu för tiden brukliga försäljningen af osäkra fordringar, hvilka naturligtvis oftast betalas under deras verkliga värde, och alltid relativt till den större eller mindre apparence köparen har att kunna realisera desamma.
Vidare följer af denna osäkerhet om besittningsrätten, att ingen å en så beskaffad egendom vågar nedlägga några penningar eller något betydligare arbete, emedan man riskerar att förlorar de förra, samt hafva gjort det sednare förgäfves eller åtminstone åt en annan utan ersättning, hvaraf åter följer, att egendomen ej så skulle häfdas och skötas, som annars blifvit händelsen.
Att undanrödja ali osäkerhet
Dea 4 April. (01 samt befordra stadga i dylika affärer, bär inom vårt kära fädernesland utgjort ett problem, hvars lösande sysselsatt de lagfarne ofta och under olika tidsskiften.
Sorn likväl allt är underkastadt ofullkomlighet på jorden, så måste afven de till följd häraf uppkomna lagar vara i större eller mindre grad bristfälliga.
Häraf kan man ock förklara orsaken, hvarföre de lagar, som det ena tidskiftet anses oöfverträffeliga, ett sednare tidehvarf kunna anses ofullkomliga, otillämpliga, råa och skadliga.
Bland de Jagar, som tillkommit för att åstadkomma större säkerhet i äganderätts-förhållanden, i hvad de röra fast egendom, företer sig K. förklaringen af den 5
Maj i,8o5 såsom den förnämsta.
Denna K. förklaring, åsyftande att genom en viss lämplig praescriptionstid begränsa rättigheten att klandra åtkomsten1 till fast egendom, har likväl det stora felet, att den snarare motverkat än befordrat det afsedda ändamålet.
Innan nämnda K. förklaring promulgerades, ansågs af behörig domstol meddeladt fastebref eller s. k. laga fasta vara ett så säkert bevis om laglig och oklanderlig äganderätt, att ingen aucloritet hade tilltrott sig äga fog att bryta eller upphäfva en på denna grund byggd possessions-rätt.
Sjelfva fastebrefvets innehåll gaf sådant tillkänna. — Genom ofvannämnda K. förklaring är likväl fastebrefvets verkan i detta fall helt och hållet upphäfd, enär fasta numera på intet vis lägger hinder i vägen för klander af laga fång eller åtkomst till fast egendom, utan endast kan anses såsom ett skydd mot börds- och lösnings-anspråk.
För att afhjelpa den osäkerhet, som, sedan fastan ej mera fortfor att hafva samma kraft och verkan som förut, nödvändigt skulle uppstå; så bestämde man en praescriptionstid af natt och år från den tid, som i hvarje särskild händelse är vorden bestämd, eller enär sådan tid icke finnes utsatt, ifrån den dag anledn. till slikt klander för rätter ägare yppades, och han kom i tillfälle att sin rätt bevaka och lagligen utföra.
Hvad som åsyftas med orden, "som i hvarje särskild händelse är vorden bestämd,” kan jag ej inse, enär mig veterligen några bestämmelser för särskildta fall i detta hänseende ej existera; men hvad jag med lag förklaringen instämmer uti, är att tiden, hvarifrån dessa fatalier rätteligen böra beräknas, i de flesta af berörda mål icke alltid kunde med visshet utredas, och klandret, således i längre tid hållas öppet, hvarigenom den säkerhet, som en på god tro förvärfvad åtkomst för innehafvaren alltid bör medföra, lika ofta skulle komma att saknas.
Att denna säkerhet likväl ej vinnes genom den praescriptionstid — af i:o den till klander berättigade personens lifstid, och 2:0 20 år efter samma persons dödsdag, — som i lagförklaringen blifvit bestämd, skall jag söka att med så väl fingerade som verkliga facta bevisa.
Om man föreställer sig den händelsen, att en ägare till ett efter är 1810 stiftadt fideicommiss gör en utrikes resa, medtagande sin enda son och arfvinge, som då är blott ett år gammal, upplåtande förvaltningen af sin egendom åt en hemmavarande broder.
Det fartyg, på hvilket ofvannämnda fader och son göra den utrikes resan, förolyckas, och man har ali anledn. att förmoda, det så väl manskapet, som passagerare omkommit vid olyckstillfället.
Brodern satter sig, efter iakttagande af nödiga formaliteter, i possession af den honom anförtrodda egendomen såsom närmaste arfvinge efter de döde, och försäljer egendomen, hvilken numera i hans hand erhållit egenskapen af arfvejord.
Omnämnda egendom går sedermera under en följd af år ur hand i hand , och en mängd lagfarter samt fastor har å densamma blifvit meddelade. 80 ur sedan brodern först försålde egendomen kommer en pretendent från någon utrikes ort och styrker, all t.
ex. ej alla passagerare vid det omnämnda skeppsbrottet omkommit, utan alt brorsonen eller den lätte urlvingen till den försålda egendomen blifvit oförmodadt räddad och upptagen af främmande personer; att han, utan att öga kännedom om fädernesland och rättigheter, blifvit utrikes uppfostrad, gift, erhållit barn, och, efter en ålder af 65 ä 70 år, samlats till sina fäder.