Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Trött, apatisk, liknöjd, stod han i sitt hörn, men så stark var hans magnetiska utstrålning, att han, mot sin vilja, inom helt kort stod i korrespondangs med hvar enda kvinna i rummet.»
»En så’n bref-förning!» sa jag.
»Det elektriska kvinnofludiet smög sig in genom hans nedfälda ögonlock och kom hela hans känsliga närvcentra att dallra som en eolssträng.»
»Kalla afrifningar och gymnastik, min gosse», sa jag.
»Då inträffade plötsligt en rubbning i den elektriska strömmen.
Han såg upp med en liten rysning och mötte ett par bruna fruntimmersögon, som betraktade honom med en så glad och nyter blick, att han omedvetet närmade sig som lockad af en frisk vind.
Ögonen tillhörde en omkring 40 års matrona med liflig färg och lifliga ögon, iklädd en tydligen uppreparerad brun sidenklädning med sammetsisättning.
På det mörka, vågiga, ovanligt rika håret hade hon en hvit barb, fastsatt med ett par narsissor, och öfver hela personligheten en viss treflig pli af småstad.»
»Hva falls!» sa jag och rusade upp som stucken af en orm.
Min bruna siden —min hvita barb — mina narsissor — mitt hår — och — min hy — och min pli med!
Jag läste inte — jag slukade!
»Bredvid sig hade hon en liten trind, kostlig figur, klädd i gammalmodig frack och med ett par alldeles omotiveradt vackra ögon i ett rödt fullmånsansikte.»
Boken sjönk ned i knäet på mig.
Nej, det kan inte vara möjligt!
Jag slukade igen.
Litet längre fram talade han om den bruna muschen vid hennes (min?) ena mungipa, som nog en gång inbjudit till kyssar och som ännu kunde väcka erotiska känslor —
Jag rusade fram till spegeln.
Jo-o, mycket riktigt — —!
Kan man tänka sig något så förfärligt som att i tryck bli beskylld för att kunna väcka erotiska känslor?
Nej, det kan ändå inte vara jag — vi!
»Hon kallade sin man för Ruffen — —»
Tvifla nu, den som kunde!!
Svetten började pärla i hårfästet på mig —jag kände mig alldeles färdig att svimma.
Författaren behöfde nog någon som kunde läsa lagen för den där avita herr Mefistofeles, och som han såg på mig att läsa lagen just var min fors, det, så tog han mig till mönster.
Litet näsvist var det kanske — men det var honom väl unnadt!
Riktigt väl unnadt!
Det ska bli riktigt roligt höra, hur jag ska komma att läxa upp den gunsti’ herrn och hans snibbar!
Ja, så läste jag igen, nu med större trygghet och trefnad, men jag hade inte läst i tio minuter förr än jag skrek:
»Nej — — det — är inte sannt!
Skulle också hon — skulle jag — —?!
Åh — — aldrig!»
Jag slukade sidorna, så jag riktigt strångnade.
Till sist föll boken på mattan — —
Jo — min sann!
Hon blir kär, hon med, vansinnigt, fnoskigt kär, presis — som alla de andra!
Sörjer, så hon tappar barben — nej, håret var det, för att inte tala om hullet — och måste resa utrikes för att hämta sig, och där dör hon, en skugga af sitt fordna jag, »kanske det mest tragiska offret för de tre snibbarnas allt förkrossande makt.»
Jag kan inte beskrifva hur jag kände mig.
Det var som om någonting omöjligt att svälja kört upp i halsen på mig.
Jag visste inte hvad jag ville göra — bli — säga!
Ville jag gråta?
Plötsligt gick det upp för mig hvad jag ville.
Jag ville bli ond — och det riktigt.
Så ond, att jag aldrig i mitt lif varit så ond förut.
Jag ryckte till mig ett pappersark och skref så bläcket fräste:
»Kära Villy!
Tack för din vänlighet att skicka mig kapten — Mefistofeles — fast inte kan jag säga, att det är en läsning som gjort mig glad!
Jag tycker boken är oförskämd — det är hvad jag tycker.
Hvarken mer eller mindre än oförskämd!
Att en författare ritar af folk, det är hans rättighet, efter människor är hans färg, men att sätta in eho det vara månde i falska och ömtåliga situasjoner, det är inte hans rättighet.
Jag undrar just, hvad heder en målare skulle vinna, om han målade kastanieblommor i en hängbjörk?
Och ändå, hur mycket värre är det inte att ta en människas skinn och klä på en annan människas själ med och såmedelst göra skinnet ansvarigt för en vildt främmande själs handlingar!
Om det är sådant, som kallas för sanning i konsten, så tackar jag allra ödmjukast.
Jag kallar det för osanning, för den värsta sort af osanning, ty det är en sådan osanning, som man inte kan försvara sig emot.
Antag att Ruffen — barnen — och andra fått läsa Kapten Mefistofeles!
Antag det!
Hvad skulle de ha tänkt — och kännt — tror du?
Det finns ett ordspråk som heter:
»ingen rök utan eld», och så kan en i det afseendet alldeles oskyldig människa få en klick på sig för hela sitt lif, bara därför, att en sådan där skrifvarherre inte har uppfinning nog att hitta på ett eget skinn för sina egna själar.
Tänk, att inte ens kunna finna ut att kalla Ruffen för — till exempel Muffen!
Nej, Ruffen skulle det vara, så det skulle bli riktigt sannt.
Jag skickar kaptenen tillbaka med omgående.
Jag vill inte ha den gunstig herrn och hans snibbar i huset en minut längre än hvad som är nödvändigt.
Din riktigt mycket och djupt sårade Tant Lova.
P. S. P. S.
Och så att till på köpet kalla Gustafs vackra ögon för omotiverade!
Det var det värsta af alltsammans!
Hur skulle folk eljest komma åt att se hvilken skön själ han har!
För öfrigt ber jag dig hälsa den där herr — kopisten, att skulle den stora, stora pröfningen träffa mig, att jag skulle mista min innerliga kärlek till Gustaf, så inte blef jag kär i en sådan där kvinnomaccadameseringsmaskin som hans hjälte.
Det kan han vara viss på!
D. S. D.
Dagen därpå var det läsesirkel hos postmästarens.
Men jag hade riktigt svårt att följa med hvad som lästes.
Jag bara tänkte på ett: hur det skulle ha kännts, om jag setat här och hört kaptenen läsas upp!
Då hade jag bestämdt krupit under bordet!
Postpoeten har erbjudit sig att bli föreläsare efter Holmen, men jag tror inte att jag kommer att tycka om honom.
Han läser som om han fann fel på allt, och det är så tråkigt — och så pluttrar han på oss så mycket af sitt eget.
För innerligt väl emellertid, att det här med kaptenen träffade mig åtminstone två dagar före redaktörens ankomst.
Eljest hade han väl funnit mig alldeles upp och nedvänd, och det hade då varit bra försmädligt, när man vet, hur högst viktigt det första intrycket är!
Bara en dag kvar.
Har hämtat mig litet.
Ett sådant för innerligt kärt intermesso, eller hvad jag skall kalla det, i väntans stunder.
Jag är så glad — ja, så riktigt hjärteglad, fast det nog vore min plikt att vara ledsen, efter han är så förmögen.
I går, när Maja och jag satt i salen och sydde, gläntade Sofi på dörren och sa:
»Nu är han här igen.»
Att »han» är järnkramhandlaren, faller af sig själft,
»Bed honom vara så god och stiga in, då», sa jag med en liten suck, ty jag kände mig alldeles ovanligt litet upplaggd för hans »salig människa» just då.
»Nej — det vill han inte — han är i förmaket och vill tala med fröken särskildt!»
Sofis pepparbruna ögon blinkade i det mest sympatifulla intresse och så försvann hon.
»Nå», sa jag åt Maja, som blifvit blodröd, »är det värkligen klart nu?
Tänk, så glad och lycklig mor ska bli!
En så hederlig och förmögen man.»
»Äh — inte — alls — är det — så — inte!»
»Det hoppas jag det måtte vara», sa jag skarpt.
»Ja, men inte vill jag kasta mig ut genom fönstret med honom, inte?»
»Det är häller inte nödvändigt», sa jag.
»Inte alls nödvändigt.
Skulle alla älskande kasta sig ut genom fönstret, så — —»
»Moster tycker således att jag ska ta honom?»
»Det tycker jag visst», sa jag med eftertryck, »och tacka till.»
»När jag inte alls tycker om honom?»
»Det har då åtminstone inte märkts», sa jag ironiskt.
»Det var bara för det att jag ville känna — om — jag inte — kunde känna — något — för — Jag menar — — Hvarför ska inte jag kunna känna som andra?»
»Ja, men som du nu vet att du inte kan det, så —»
»Moster tycker således alldeles bestämdt, att jag bör ta honom?
Hon såg på mig riktigt bedjande ifrigt, men jag förhärdade mig.
»Det tycker jag visst — saken är ju inte så viktig — antar jag.
Han har ju alla de förtjänster som behöfs.»
»Ja, då ska jag också ta honom!
Han är då åtminstone inte snarstucken och elak och hämdgirig och långsinnt, han!»
Därmed sprang hon rakt in i förmaket.
Att sitta och råda en flicka att gifta sig för pängar, det tar emot; men när det finns flickor, som inte duger till något bättre, så är det ju skäl att de får följa sin kallelse, de med.
Efter ungefär tio minuter slogs dörren upp igen och Maja kom inrusande som en blixt.
Hon var alldeles blek och ögonen var uppspärrade och vilda.
»Moster, moster!» skrek hon.
»Nåå?» sa jag lugnt.
»Han — han — ville kyssa mig!»
»Det antar jag», sa jag än lugnare.
»Han – han – gjorde det!»
»Det antar jag med.»
»Det var så styggt.
O, så styggt!»
»Hm», sa jag bara, för ibland kan ett ord vara lika farligt för en känsla, som vill vrida sig rätt, som en liten hårnål kan vara för en kompass med anlag att visa miste.
»Hur kunde han våga!
Hur kunde han våga!
Säg, moster, hur kunde han våga?
Kyssa mig!»
»Hm, hm», sa jag igen.
»Men jag skuffade till honom, så han föll omkull.»
»Maja!» sa jag förfärad.
»Jo, det gjorde jag.
– Den tjufven, den otäcka, otäcka tjufven!»
Hon kastade båda armarna kring halsen på mig och började att snyfta och gråta, som om hon kännt sig uppskakad ända in i sin själs allra djupaste djup — och det var hon, det kände jag.
Jag sa ingenting fortfarande, utan bara strök henne öfver hufvudet, så ömt och lugnande jag någonsin kunde.
Plötsligt såg hon upp och lyssnade, som om hon lyssnat till något innerligt vackert inom sig själf.
Hon blef blek och ögonen djupnade till.
Hon såg presis ut som en hårdt sluten knopp, som börjar att öppna sig för solen.
Så log hon till, en kvinnas stolta, lyckliga leende, kysste mig på hand och gick hastigt in till sig.
Få se, om inte hennes kärlek fått sikte på sitt rätta rede till sist, efter sin förfärligt tröttsamma krokdans!
Men nu måste jag ut och sudda öfver järnkramhandlaren, och det genast.
Att sudda öfver järnkramhandlaren blef inte det lättaste, minsann!
Han sa han kunde få en flicka på hvart finger, och det uppmuntrade jag honom i.
— Jag sa han kunde få tio, och det kan han!
Det lugnade honom något, och nu nyss spatserade han förbi arm i arm med Alméns yngsta flicka, en riktigt hygglig och söt trettioåring, fullkomligt skapad att bli en salig människa och som dessutom inte kommer barfota i boet.
Undrar hvad Maja menade med sin »tjuf?»
Men jag orkar inte tänka på den här historien en enda smul mera.
Jag orkar bara vara glad.
Och det är jag — riktigt — och kanske inte minst öfver, att jag nu får hålla af henne så mycket jag vill.
Skam till sägandes — men har det inte varit riktigt svårt att sträfva emot, så otäck hon än förefallit vara.
Har nyss skrifvit till Thore.
Först tänkte jag ingenting säga om Majas korgar, men så ångrade jag mig, öppnade brefvet och lade till ett p. s., bara ett enda litet p. s. Fakta har man väl rättighet att tala om för folk!
Den nya redaktörens ankomst och verkan.
I dag är det den första.
Jag har setat hela dagen i min söndagsklädning och väntat på den nya redaktören, med min bästa spets på hufvudet, men han har inte kommit ändå.
Han kunde ha varit här tidigt i morse, efter som vi hade räknat ut det, hvarför jag redan klockan 9 var i full parad.
Barnen hade jag bedt ned på förmiddagskaffe, ty tänkte jag, ungdom och skönhet afväpnar allt — till och med kvickhet.
Nu känner jag mig just litet trött och urrig.
Den andra:
Inte i dag häller.
Finns det något värre än att vänta!
Den tredje:
Väntat hela förmiddagen; bjudit barnen igen.
Strax efter middagen knäppte jag upp klädningslifvet och sköt af mig kängorna för att hvila litet, ty att han inte kom i dag häller, var då tämligen säkert.
Kunde något ha händt honom?
Jag hade just somnat riktigt godt, när Sofi stack in hufvudet och skrek som om hon haft eld i kläderna:
»Frun, frun, nu är det nå’n här!»
»Hvem?» frågade jag yrvaket.
»En alldeles ny herre!»
»Du min värld», skrek jag, »det är han!»
»Klädningslifvet, Sofi!
Åh, ett sån’t elände — och kammen!
Hvar är patron — och fröken Maja?
Ute?
Ja, jag säger!
Och barnen som är hemma –.
Skicka efter dem allesammans, låt drängen springa!
Ta genast in kaffet — småbröd står till reds.
Du bad väl honom stiga in i förmaket?
Glömde du —!
Glömde du?
Står han i tamburen!
I tamburen!
Vår egen så innerligt efterlängtade redaktör!»
Jag ut som en blixt, med galna kängor på tokiga fötter, snedknäppt klädningslif och ena kinden alldeles rutig efter broderiet på kudden.
Men så kom jag i håg »det första intrycket» och — Villy.
Han skulle väl inte behöfva skämmas ögonen ur sig alldeles för tant Lova, häller.
Sofi fick sig en så pass ordentlig skrupens jag hann åstadkomma i en hast, och så skickade jag ut henne och bad den främmande vara god och stiga in i förmaket så länge: »herrskapet skulle komma strax.»
Tio minuter därefter trädde jag in, lugn till det yttre, fast klädningslifvet skakade som ett eldsprutande bärg strax före ett utbrott, så klappade hjärtat.
Blek, mager, väl klädd, det var allt jag hann se i i en hast.
Därtill så blygsamt plaserad strax invid dörren och med hatten mellan knäna!
Han såg inte det minsta farlig ut, fast nog märkte man på blicken, att han hade något ovanligt inombords.
»Välkommen, välkommen», sa jag så nytert jag tordes och räckte honom båda händerna.
«Vi ha väntat så länge!»
Redaktören hostade till och såg riktigt plågsamt förlägen ut.
Och jag som trodde, att redaktörer aldrig var förlägna!
»Jag har inte kunnat komma förr», sa han till sist med en foglig, mild röst, som fullkomligt söfde min sista skymt af förskräckelse till ro.
»Nej», sa jag uppmuntrande, ty besynnerligt nog började jag känna, att det var han som behöfde uppmuntran, inte jag, »det är inte alltid så lätt att göra hvad man vill — — — Men lägg då för all del bort hatten!»
Redaktören satte hatten — på golfvet!
»Är det för att visa ert förakt för en »hufvudlös form?» (att ta hatten med sig in), skrattade jag, som började känna mig riktigt uppspelt.
Redaktören såg på mig så häpen, att jag bet mig i läppen.
Var jag fnoskig, jag, som skulle bjuda till att vara kvick mot en sådan man!
I detsamma kom lyckligtvis Sofi med kaffebrickan.
»Hvarken patron eller fröken är hemma än», sa hon med en sådan där låg hviskning, som hörs genom hela huset, och stirrade på den nykomna så mycket hon kom åt.
»Jaså», sa jag, »säg åt dem då, när de kommer.»
»Var så god — herr — herr — —?»
»Jönsson», sa redaktören och bockade sig.
» Var det Jönsson», sa jag med en liten känsla af missräkning, ty Jönsson är det minst poetiska namn jag vet.
»Villy skrifver så otydligt.
Apråpå, hur mår han?»
»Joo — tack så mycket — han frodas och tar sig!»
»Då måtte han väl »ta sig» alldeles för mycket, snart då», skrattade jag.
»Men för all del — slå sig ned här — i soffan bredvid mig.»
Redaktören satte sig på soffans yttersta kant.
O, en sådan förtjusande man, tänkte jag.
Och den har jag varit rädd för!
Måtte han bara inte vara äkta — jag menar gift!
Men det tror jag inte, för ring bar han inte.
»Så grufligt snällt af herr Jönsson», började jag konversasjonen igen, »att vilja komma och hjälpa oss i vår nöd, och det midt i säsongen till.»
»Hä?» sa redaktören och såg lindrigt förvånad ut, men bara helt lindrigt.
Det var tydligen en person med stor takt.
Det var nästan omöjligt att få honom att lägga i och doppa — och bara en sockerbit tog han och den lade han på fatet!
Aldrig hade jag föreställt mig att den sanna kvickheten var så blygsam!
Men alldeles förtjusande kändes det.
När han väl började doppa, gick det bra, till och med riktigt bra.
Vi drack både helan, halfva och tersen.
Jag kunde inte låta bli att se att herr redaktören var bra svart om fingrarna, men det kom sig väl af yrket, kan jag tro.
Man vet hur bläck sitter i, och tidningsfolk kallas väl inte »bläck-suddare» för intet.
Inte ett ord sa han om tidningen.
Det tyckte jag var litet underligt, men så antog jag, att han inte ville ta upp ämnet med ett fruntimmer, hvarför äfven jag teg.
I dess ställe frågade jag, om han inte vore hågad gå upp på vinden och se på sitt rum.
»Ty naturligtvis gör väl herr Jönsson min man och mig det stora nöjet att bo hos oss?» sa jag riktigt hjärtligt, ty jag hade fortfarande en förnimmelse af att han behöfde uppmuntras på alla sätt och vis.
»Det — det — brukar jag alltid göra», stammade han.
Jag kan inte säga, att jag tyckte det svaret var så ovanligt kvickt — men ovanligt var det.
Det lät presis, som om han hade för vana att resa omkring och rädda tidningar!
Just i år har Ruffen och jag skaffat oss en Amerikansk kamin att värma förstugorna med, så nu kan man vandra omkring i huset utan att behöfva frukta få sig en lunginflammasjon på halsen.
Redaktören tycktes alldeles mer än förtjust åt rummet — eller rättare han tycktes inte förtjust alls.
»Åh jag ber», sa han och såg riktigt olycklig ut, »drängstugan är Gudi nog.»
»Stockholms kvickaste pänna i drängstugan!» skrattade jag.
»Det är för mycken blygsamhet, herr redaktör.
I detsamma hörde jag
Ruffens knarrande steg i trappan.
Jag sprang emot honom och hviskade brådskande:
»Hysch, hysch!
Det är redaktören, men han är inte alls sådan som vi fruktat.
Lifvet har visst farit illa med honom.
Han är så blygsam och skygg – skräm honom bara inte, söta du!»
Och så presangterade jag:
»Min man — redaktör Jönsson!»
Gustaf stirrade på redaktören och redaktören tittade på Gustaf, som om han i honom sett en riktig befrielsens ängel, och så sa Gustaf med ett besynnerligt gurglande ljud i halsen:
»Det här är sadelmakar Jönsson, Lovisa, från Umeå, som lofvat hjälpa oss med selarna och — — —»
Stor tablå!
Ja, det förstås det, att efteråt är det nog lätt för litet hvar säga, att man bör kunna se skillnaden på en redaktör och på en sadelmakare, men det är inte alltid så lätt som folk tror, isynnerhet när man är alldeles full af den ena och den andra kommer i ett falskt sken.
Två dagar senare:
Nu har vi upphört att vänta.
Hade ett kort i dag från Villy att resan blifvit uppskjuten — oförutsedda hinder.
Jönsson har rest hem: ska skicka hit sin verkgesäll i stället.
Villy är hans ett års gosse.
Intet under, pappan såg litet häpen ut, när jag sa att »Villy skref så otydligt!»
Jag är fullkomligt som förstelnad — en fullkomlig ishydda.
Ingenting kan komma att tina upp mig vidare.
Jag har tagit emot den nya, äkta redaktören i tanke att han var sadelmakaregesällen!!!!!
Jag måste hämta mig litet, innan jag kan skrifva vidare.
Efter sedan jag hämtat mig.
Det gick till så här — helt enkelt så här:
Sofi sa, att hon släppt in i förmaket en alldeles främmande herre, som hon aldrig sett förut.
Den ska då inte lura mig, tänkte jag.
Så steg jag in med fast uppsyn.
»Kors», tänkte jag, »den där luktar då sadelmakare på långt håll», och så sa jag barskt:
»Hvad vill herrn?»
Han vände sig om och såg på mig.
Titta du, tänkte jag, mig skrämmer du inte, du må se ut som en skoborste i hufvudet bäst du vill och behöfva plikta för ful uppsyn så mycket du orkar.
»Nåå», sa jag än stramare, »hvad har herrn i mitt förmak att göra?
Man brukar fråga sig för hvar man ska klifva på.
Stig ned i drängkammaren, var så god — där finns alla herrns mojänger.»
Men så började jag att känna mig litet otreflig.
Blickarna från de sammandragna ögonen började hagla omkring mig som knifspetsar, och så stack han båda händerna i byxfickorna, något som jag aldrig sett en handtverkare göra i bättre fruntimmerssällskap.
»Herre Gud», stammade jag — »det är väl aldrig möjligt att det är — — ??»
Men naturligtvis var det — —
Jag bjöd förstås till att ursäkta mig; jag sa, att jag tagit honom för en gesäll; men så kom jag ihåg, att det presis inte hjälpte upp saken och kastade mig rakt i armarna på mästaren, men där trasslade jag in mig alldeles.
Med ett ord, jag var så röd, så förlägen och olycklig, att jag just tycker han borde ha sagt mig ett tröstande ord, men det gjorde han inte.
Han bara stirrade på mig, som om jag varit ett underligt djur som gjort roliga konster, och så sa han till sist med en fyllig röst, bra nongschalangt:
»Oro sig inte, för all del.
Man ska inte vara höflig.
Det är ett gammaldags fåneri, som vi yngre håller på ta bort så fort vi hinner.
Men finns det ingen i den här alldeles ovanligt utmärkta stan som man kan tala ett klokt ord med?
Jag menar affärer!»
»Det med min man, det», sa jag stelt, ty jag tyckte inte riktigt om det där ordet ’klokt’, fast jag inte i en hast hann räkna ut hvarför.
»Be honom då vara god raska i väg hit så fort som möjligt.
Jag har brådtom.»
»Min man raskar inte i väg», sa jag än stelare, ty om han var Villys vän aldrig så, så — —
»Nå ja, krypa går ju också an.
Det är ett mycket bra sätt att komma fram på här i världen — fast det förstår i allmänhet inte brackor!»
! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! !
Stockholmsborna menar nog någonting helt och hållet annat med brackor än vi, eljest skulle de inte använda ordet, så ofta som de gör, om oss småstadsbor.
Vore alla småstadsbor »brackor», skulle vi ju vara en riktig bracknatsjon, och det är vi väl ändå inte, Gud ske lof. Bra besynnerligt emellertid, att jag alldeles glömde af att be honom bo hos oss!
Han ser värkligen mycket bra ut, när man vet, att han inte är sadelmakare!
Jag tror han har utmärkt vackra ögon, fast de är nästan omöjliga att få fatt i.
Åt alla bekanta säger jag, att jag är säker på Jockmocks Allehanda är mycket att lyckönska och vi med — — och det tror jag.
Villys vän kan inte vara annat än rar i botten, om han också utvändigt är litet egen, för det är han.
Det är kanske bara något slags modärnt sätt?
Men att låta bli att gråta litet har varit omöjligt.
Jag kände mig så sviken och så sårad.
Men det var ju bara dumheter — och så tiger jag med det.
Inte kan väl alla människor vara presis som jag behagar och vill!
Villys vän!
Kom i håg det, Lovisa lilla!
Villys vän.
Det är en orlofssedel som duger, det.
Hela stan är uppfylld af vår nya redaktör.
Ada tycker, han ser egen ut.
Maja, som har riktig aversjon för honom, att han är ful.
Maria Laxén är i extas och Fanny Flax står på näsan och läser rabulistiska böcker!
I går var han här ett ärende, och då fick jag höra en så innerligt kär nyhet.
Villy har fått en pjäs antagen till spelning på Dramaten.
»Nej», sa jag strålande, »så förtjusande roligt!
Jag är säker, att det är en alldeles utmärkt pjäs.»
»Det tror jag man kan vara lugn för, då den blifvit antagen», sa han vårdslöst.
Inte är sådant där trefligt för enkelt, tarfligt folk, som bara förstår ett: att vara glada åt sina vänners glädje och inte alls tycker om att bli afsnästa, när de är glada.
Men det är den där kvickheten!
Jag visste, den skulle knäppa mig!
Vi har haft en liten bjudning för den nya redaktören.
Jag tycker inte alls om hans sätt med unga flickor.
Han gör dem alldeles vilda, det är hvad han gör.
Först retar och sticker han dem, så han får dem blodröda och gråtfärdiga — och se’n passar han upp på dem och visar dem alla möjliga slags små uppmärksamheter, alldeles som när en dressör ger sockerbitar åt den hund han nyss fått ned på bakbenen.
Och så är han flintskallig midt i borsten och har tjocka ben och går in med tårna och är ohöflig, ohöflig, ohöflig!
Kan du hålla mun, Lovisa lilla, eller åtminstone berätta något hyggligt?
Herrarna är ju så förtjusta i honom och flera af fruntimren med.
Han lär vara orimligt kvick och treflig i herrsällskap — full af de roligaste historier, och i går gaf han tidnings-Malena en hel krona extra.
Men det hjälper inte ändå.
Det känns presis, som om jag fått en nål i kläderna.
Det sticks och jag vet inte hvar.
I morse höll jag en dundrande straffpredikan för mig själf och följden af den blef, att jag begaf mig i väg till redaksjonsbyrån i diverse ärenden, fylld af de bästa uppsåt.
När jag kom, låg redaktören på Holmens gamla tagelsoffa och redischerade med en bit papper på magen, som han kluttrade full med de underligaste hirioglyfver.
»Hvad behagas? sa han kanske litet kort, men steg upp och bockade sig, eller åtminstone nästan bockade sig, det gjorde han ändå.
»Åh ingenting särskildt», sa jag fryntligt, ty nu hade jag föresatt mig att vara riktigt snäll.
»Jag skulle bara titta in och fråga från min man om någonting fattas som han — som vi — kan skaffa?»
»Om någonting fattas!»
(När han skrattar på ett visst sätt ser han riktigt angenäm ut!)
»Kan frun säga mig, hvad det är som inte fattas?
Det enda som duger är, fan ta mig, gallan hos gamla Styfven, för den skulle man kunna redischera en hel Stockholmspress med.»
»Om galla är nödvändig inom det journalistiska, vet jag inte», sa jag fryntligt, »men att mat och dryck är det — det vet jag af erfarenhet.