Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då man sett, att ett enda f. m. plenum hos R. o. Ad. kan omfatta ^ eller t. o. m. en hel volu me af R. o. Ad:s protocoll, så skulle en sådan tidning, som Hr Bråkenhjelm föreslagit, växa till den vidd, att, om också personer hade råd att hålla densamma, skulle de likväl icke hafva tid eller lust att läsa den.
Jag tror således, lika med Ilr Hjerta, att, huru man än må arrangera en sådan tidning, blir den likväl hvarken spridd eller läst.
I likhet med hvad jag haft äran anföra, har äfven Hr Hjerta gjort rättvisa åt Gr.
Frölichs 4 H. 27 210 Den x4 Mars. motion; men jag får erinra Hr Hjerta derom, att då jag yttrade mig, var motionen ännu vid lif, hvaremot Hr Hjerta har slutat sig till motionens syftning, sedan Gr.
Frölich återtagit sin motion.
JVlå Gr.
Frölich tillåta mig den anmärkning, att i detta återtagande ligger någon oförsigtighet, emedan vi icke veta, huru det kommer att gå med den motion, som anses hafva succederat Hr Grefvens.
Om icke mitt minne eller min hörsel bedrager mig, är det Frih.
Raahs motion, som anses hafva succederat Gr.
Frölichs.
Sedermera har Hr Bråkenhjelm gifvit ett förslag, hvaruti jag finner och med tacksamhet erkänner en afsigt, som jag förmodar vara något slägt med min, nemi. att taga ett steg till det mål att befria statsverket från utgiften för våra protocollers tryckning, under tryckningen af hvilka protocoller sättaren med med ed kan Pasta, att han trycker maculatur, emedan de icke köpas, — och de köpas icke, emeden de aro för gamla, då de blifva färdigtryckta.
Här gäller den gamla latinska satsen: his dat cito dat.
Således skulle jag föreslå, att en sådan åtgärd måtte vidtagas, som blifvit föreslagen roed 2:ne snällskrifvare, som författa och lägga på papperet de förhandlingar, som äga rum för alt till trycket befordras.
Men huruvida detta Stånd kan ingå på att hålla snällskrifvare åt redacteurer af tidningar, som räkna från 10 till 20,000 rrdrs inkomst årligen of sina tidningar, torde vare tvifvelaktigt.
Jag anhåller att vidare få yttra mig, då den motion i ämnet, sorn ligger på bordet, förekommer till öfverläggning.
Jag nödgas ännu en gång falla R. o. Ad. besvärlig med ett yttrande, ehuru jag trodde, att mitt förra anförande skulle varit det sista uti detta ämne.
Hr Hjerta har'synbarligen uti sin argumentation hållit sig omkring omöjligheten att kunna referera R. o. Ad:s yttranden.
Detta omdöme synes gifva anledn. till den förmodan, att Hr Hjerta icke lemnat tillräcklig uppmärksamhet åt mitt förslag.
Hvad angår de omdömen, som icke skulle vara af mig omtyckta, får jag förklara, att jag afsåg de omdömen, som inflyta i tidningar, men icke deras, som förekomma uti de yttranden, om hvilka omdömen i tidningarna fällas.
Jag anser det vara oriktigt att fälla ett omdöme om något förhållande, sorn icke framställes på ett satt, att allmänheten sjelf kan pröfva i hvad mån omdömet är felaktigt eller ej.
Om således min motion fått ett rum i tidningarna, skulle, som jag förmodar, allmänheten kunnat öfvertyga sig om, att det omdöme, som skulle jag i samma motion yttrat någon missbelåtenhet med det sätt hvarpå mina yttranden upptagas, vore mindre juste.
Jag vill härmed icke förneka tidnings-redacteurer att fälla omdömen om mina eller andras motioner eller yttranden; utan påstår jag endast, att det bedömda förhållandet bör i den mån fullständigt framställas, att man må kunna se, huruvida omdömet qvadrerar med factum.
I öfrigt må det vara riktigt anmärkt af Frih.
Ridderstolpe att Den 14 Ma r a. an ja g begått en oförsigtighet, genom återtagandet af min motion, ehuru jag tror att saken lätt kan hjelpas; emedan jag blott förklarat, att jag icke vill envisas med att yrka remiss af min motion.
Då motionen är lagd på bordet, är den Ståndets tillhörighet, och kan ingalunda förliknas med ett tillfälligt yttrande, som begäres på bordet.
Jag har ingenting emot, att min motion, som tillhör R. o. Ad., icke remitteras; men om någon yrkar remiss deraf, sker del ej mot mitt samtycke.
Gederström
, Anders:
Jag får anmoda Hr Ridd.- Secret:n upplysa, huruvida det är möjligt att inom 8 dagar justera R. o. Ad:s protocoll.
Är det möjligt, anhåller jag, alt Hr Hjertås förslag må få hvila på bordet.
Skulle det ej låta sig göra, förfaller detsamma.
Enligt den erfarenhet jag inhemtat, så väl under sisth riksdag, då jag hade äran vara R. o. Ad:s secreterare, som under de månader af denna riksdag, jag förrättat denna tjenst, får jag tillkännagifva, att det icke alltid varit möjligt att inom i4 dagar justera protocollen, och att sådant ännu mindre låter göra sig inom 8 dagar.
Enligt den erfarenhet jag haft under den korta tid, som förflutit af denna riksdag, uppsättas så väl yttrandena som den s. k. stommen eller protocolls-munderingen så skyndsamt, att hinder deraf icke möter för protoeollens justering inom den af mig föreslagna tiden.
Något fel eller dröjsmål i detta fall härrör således icke från cancelliet, utan, sit venia verbo, från R. o. A:ds egna ledamöter, hvilka icke nog tidigt infinna sig, för att öfverse sina yttranden.
Saken beror således mindre på Ridd.- Secret:n och cancelliet, än på R. o. Ad. sjelft.
Hos PresteSt. går det så till, att ledamöterne antingen genomläsa sina yttranden ett par dagar efter det plenum, då de blifvit afgifna, eller ock sjelfve uppfatta desamma efter en brouillon, som erhålles från cancelliet.
Skulle de R. o. Ad:s ledamöter, hvilka nitälska så mycket för ett hastigt meddelande åt offentligheten af deras yttranden, vilja tillvägagå på samma sätt, så tror jag, att all svårighet vore undanröjd.
Jag utber mig att få höra Hr Ridd.-Secret:s yttrande, huruvida jag haft rätt i mitt "omdöme.” Undert.
Visserligen har, under loppet af denua riksdagen, uppsättningen, äfven af yttrandena till protocollet, temmeligen medhunnits inom 8 dagar, och stundom jemväl inom samma tid yttrandena blifvit af talarne genomsedda; men då plena blifva tätare, fruktar jag för att uppsättning icke kan så hastigt medhinnas af annat än hvad angår remisser, hvarmed måste skyndas.
212 Den 14 Mars.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad, ånsäg öfverläggningen fulländad.
Uppå derefter framställd propos. tillät R. o. Ad., att Gr.
Frölichs motion ilek förfalla.
Hr Stråle-, Nils Wilh.:
Det är i anledn. af den föregående discussionen, rör:de Gr.
Anckarsvärds motion om upphäfvande af K. påbudet den 7 Oet. i8o5, som jag anhåller att få meddela en upplysning, nemi. den, att denna författning redan är upphäfven genom K. förklaringen den s3 Mars 1807, enligt hvilken alla på dittills utfärdade författningar grundade protectorialer äro upphäfna, med undantag af de, som uti de särskilda punkterna af nämnda förklaring äro uppräknade, men hvaribland 18o5 års författning icke förekommer; hvarföre Högsta
Domstolen äfven uti förekomna full ansett sig icke kunna tillämpa densamma.
Jag anhåller att denna anmärkning måtte få åtfölja till Utskottet.
Remitterades till Lag-Utsk,, i sammanhang med Gr.
Anckarsvärds förut i detta plenum remitterade motion, rör:de upphäfvande af K. påbudet den 7 Oet. i8o5.
Hr Hjerta, Lars, uppläste följande:
Då jag af en tillfällig omständighet var hindrad att yttra mig vid remissen, i nästföregående plenum, af Hr af Grubbens’s och Frih. Kantzous motioner, om upphörande eller inskränkning af bysättnings-tvånget, men anser denna fråga af den aldra största vigt; vågar jag vördsamt anhålla, att få med ifrågavar. remiss till Utsk. bifoga en kort erinran, hufvudsakligen vid den anmärkning en värd talare, Hr von Hartmansdorff, gjorde mot den förstnämnda motionen, enär denna anmärkning ej lärer blifvit under discussionen vederlagd.
Hr von Hartmansdorffs försvar af bysättningstvångets bibehållande i dess närv. skick stödde sig, om jag ej irrar, hufvudsakligen derpå, att de som äro ordentliga i sitt lefnadssätt och sin hushållning, sällan blifva bysatte; men att personer ulan förmögenhet eller relationer likväl kunna äga en tillgång till bistånd i behofvets stund, som de eljest skulle sakna, genom den borgen eller pant, de, genom äfventyret af bysättning, lemna i sin person.
Jag medgifver, att båda dessa inkast äro af den vigt, att de förtjena tagas i betraktande; men ett sådant betraktande på närmare håll skall dock visa, att deras gilltighet endast är skenbar.
Äfven jag tror, att det kan gifvas någon enda enskild händelse, då bysättnings-tvångets tillvaro leder till nytta; men hurudan är i sjelfva verket den säkerhet, som derigenom erhålles?
Deri ligger vanligen icke hos gäldenären sjelf och. i hans egna tillgångar, utan antingen i det bistånd, som han, då den personliga friheten hotas, kan afpressa anförvandter
Den 14 Mars. och vänner, sorn göra uppoffringar, för att ej se hans välfärd och goda namn störtade, eller, om han ej har sådana att anlita, i en ny ruinerande skuldsättning på hårda villkor.
En närmare undersökning ådagalägger således, att den ofvannämnda fördelen af panträtt i person, är så obetydlig och sällsynt, att den alldeles försvinner, vid jemförelse med missbruken; och vidare har den värde anmärkaren helt och hållet förbisett, att en behöfvande, sorn saknar andra tillgångar, icke får af främmande personer någon hjelp, endast derföre, att bysättnings-tvånget existerar.
De fordra, utöfver hans egen förbindelse, vanligen inteckning i lön eller borgen af andra.
Lånar någon åter utan borgen till den, sora, oaktadt ett ordentligt lefnadssätt, för ögonblicket befinner sig i behof; så ser han troligen icke säkerheten för återbetalningen i bysättnings-tvånget, utan i hoppet på gäldenärens redliga vilja att godtgöra sin förbindelse.
Det är således egentligen endast procenteriet, som bysättningslagen i dess närvar, skick befordrar; och i detta afseende är just den lättade utväg, sorn anmärkaren framdragit till försvar för dess bibehållande, i min tanke det största argumentet deremot.
Det lär ej vara nödigt att här uppdraga någon tafla af den mängd exempel, som ligga närmast till hands, på unge män här i hufvudstaden, som, genom ingenting annat, än den underlättande utväg
Hr von Hartmansdorff afsett, och sin egen oförsigtighet, blifvit inledde uti den första skuldsättningen, uti en lefnad öfver sina tillgångar, uti uppoffringar för kamrater, eller dessas anlitande för dem sjelfva, och slutligen i procentarelån, som med hastiga steg dragit dem till sin undergång; hvilket allt troligen hade uteblifvit, om ej bysättnings-tvånget funnits.
Erfarenheten, så väl inom de civila embetsverken, som garnisons-regementenas befiil, förvarar häraf minnen, alltför talrika och ännu alltför blödande, äfven inom detta Hus, för mången fader, anförvandt eller vän till förlorade förhoppningsfulla ynglingar, att jag skulle vilja upprifva deni.
Men vid åtankan häraf, och med kännedom om det allmänna skuldsättnings-systeme, hvari hufvudsakligen intet annat än bysättnings-tvångets tillvaro periodiskt inledt snart sagdt hela corpser; månne det ännu är möjligt, att man kan ett ögonblick draga det i betänkande, hvilketdera är större, fördelen eller vådorna; månne man kan det med kännedom om den förfärligt kräftartade natur, hvarmed ockreriet, åtminstone här i hufvudstaden, griper omkring sig?
Efter denna framställning skulle det väl synas, som ville jag helt och hållet yrka bysättningslagens afskaffande, i enlighet med Hr af Grubbens’s motion.
Jag vill likväl icke gå så långt, hufvudsakligen derföre, att en sådan förändring nu möjligen vore omöjlig att genomdrifva.
Måhända är det också nödvändigt att bibehålla det ifrågavar. tvånget för några särskildta fall, såsom i afseende på utrikes vexlar, ro. nr., Den i4 Mars. till dess man lian få något annat tillfredsställande surrogat derför.
Men jag utber mig få fästa Utsk:s uppmärksamhet på nödvändigheten att åtminstone göra något till minskning af det närvar, obilliga förhållandet.
Detta torde säkrast och med temmeligt hopp om framgång vinnas, om Ulsk. täcktes föreslå vissa gradationer och inskränkningar i den närvar, lagen, så att mindre fordringar åtminstone icke berättigade till bysättning utöfver en mindre tid, och att ingen kunde för gäld, af hvad belopp som helst, hållas öfver ett år i fängelse.
Den af hvilken betalning icke inom denna tid kan aftvingas, bans person gifver också föga garanti för det kommande.
Utsk. kan i detta hänseende finna en god ledning i Lag-comite'ens förslag till en ny civil—lag, samt flogsta Domstolens utlåt, deröfver; och härigenom vore en öfvergång funnen, efter hvars antagande man hade rådrum att pröfva, huruvida bysättningen framdeles kunde helt och hållet afskalfas.
Såsom naturligt sammanhängande härmed, förmodar jag ock, att Utsk. med bifall upptager förslaget om fri ränta; en sak, om hvars stora nytta, lämplighet och angelägenhet meningarna nu mera lära vara temmeligen ense, och hvarutinnan jag helt och hållet ber att få biträda Hr af Grubbens^ motion.
— Jag anhåller, att detta yttrande må få åtfölja till Utskottet.
Remitterades till LagUtsk., i sammanhang med Hr af Grubbens’s och Frih.
Kantzous till samma Utsk. remitterade motioner, rörtde bysättnings-lagarna.
Till LagUtsk. remitterades Gr.
Taubes, Gustaf Johan, den 4 dennes f. m. på bordet lagda motion, om en lag för de förhållanden, som böra iakttagas vid det föreslagna fängelset efter Pensylvanska metoden.
Föredrogs ånyo Hr Cedersclijölds, Robert Theophron, den 4 dennes e. m. på bordet lagda motion om prygelstraffets afskaffande.
Hr Gedda, Gustaf Georg, hade inlemnat följande:
Den mörka tafla, som motionären förelagt
Representationen öfver militär-ståndets befolkning af Rikets samtliga fästningar och arbets-inrättningar, får en ljusare sida, om den sättes i rätt dager.
Ifrån berättelsen för 1836 och 1837 om Räkets fängelser har hemtats den uppgift, att af tretusen och några hundra personer, som å samtliga fästningar och arbetsinrättningar varit förvarade, nära J:del eller omkring 1,100 tillhört militär-ståndet.
Jag ämnar icke på något sätt bestrida motionärens uppgifter, och det stöd dessa utan tvifvel hafva af den döda bokstafven eller siffran; men innan opinionens domslut fälles öfver förhållanden, som synas så oförmånliga för militär-ståndet, torde det tillåtas mig fästa Den 14 M a r s. uppmärksamheten å angelägenheten att från militär-ståndets medlemmar afskilja dem från andra samhällsclasser, hvilka militär-ståndet fått emottaga, endast för att, efter öfvertygelse om och bekräftelsen på deras lastbarhet, oföibätterlighet och oduglighet för krigs-ståndet, öfverlemna dem, vare sig till fängelser, eller till de inrättningar, som, under sådana förhållanden, äro att anlita.
Indelta armeen har att tacka fosterjorden för sin trefnad, sin belåtenhet och sin bergning.
Från dess leder utgå ej många förbrytare, och bevisar derföre huru stort inflytande nyssnämnda omständigheter hafva å soldatens moraliska värde.
Detta behöfver ej några commentarier, och min orubbliga tro är, att fäderneslandet i detta afseende äger tillfredsställelsen att se sina uppoffringar hos dess försvarare hafva framkallat den hederskänsla, som under friden bidrager till samhällets gagn, och, med vördnaden för dess lagar, i farans och behofvets stund ökar styrkan och försvaret.
Men om äfven fäderneslandet genom sina uppoffringar har stora anspråk på den indelte soldatens-moralitet, då måste enahanda anspråk å den värfvade soldatens betydligen nedsättas och förvandlas till ett rättvist erkännande af de förtjenster, som kunnat göra den värfvade armeen till hvad den är, och hvilket icke tål någon jemförelse med hvad den fordom varit.
Denna, sorn jag vill kalla, värfvade soldatens förädling, förtjenar så mycken större uppmärksamhet och rättvisa i bedömmandet, som våra brottmåls-archiver torde ådagalägga, att dessa framsteg vunnits under en tid, då nationen på det hela å samma bana gått tillbaka.
Den värfvade soldatens belägenhet förtjenar deltagande, ty han är vanlottad i jemförelse med den indelta.
Med den knappaste bergning under tjenstetiden, saknar han all utsigt för framtida bergning, då helsa och krafter icke längre medgifva honom att tillgodonjuta den lifnäring, tjensten honom lemnat.
Afvänd från jordbrukets arbeten, kan han icke på dem nedlägga sina återstående krafter.
— Få äro de, som vilja emottaga honom.
Man tager hellre en ung tjenare, än cn gammal, hellre en skicklig arbetare, än en oskicklig.
Då hans bästa år och krafter blifvit nedlagda i en tjenstgöring, hvarifrån han omöjligen kan medföra någon sparpenning, öppnas för honom en ny verld, der hans egen ålderdom oftast är hans enda stöd.
Sådana förhållanden alstra lagöfverträdelser; och måhända, någon gång, skall sjelfva brottet vara det enda, som på denna beklagliga bana skall kunna skaffa honom det oundgängligaste inom fängelsets murar, — föda och tak Öfver hufvudet.
Medlen till förekommande häraf höra ej till detta ämne.
— De framstå dock af sig sjelfva, och kortast uttryckta äro de: en förbättrad belägenhet.
Denna åter kan endast vinnas genom Statens mellankomst på ett för ändamålet tillräckligt sätt.
Vöre denna vunnen, så framstod af sig sjelf, som ett lijel - aiö
Dan t4 Mars. pemedel, alt förlänga capitulalionstiderna vid den värfvade armeen; men att under närvar, förhållanden begagna detta hjelpmedel, vore hardt.
Staten ej lärer kunna lemna någon kraftig mellankomst i detta afseende, skall hon likväl vara rättvis vid bedöminandet af det antal brottslingar, som föregifvas utgå från armeen; och resultatet blifver högst olika, om från det antal, som nu uppgifves från armeen hafva utgått till förökning af fängelserna, och den kostnad, som derigenom anses vara Staten förorsakad, som sig bör, afdrages de från andra samhällsclasser utgående medlemmar, hvilka, så lill sägandes, befunnits ovärdige att, ehuru till detta Stånd anmälde, der få qvarstanna.
De som vid värfvade armeen ej kunnat uttjena ira capitulationen , eller ock någon del deraf, utan att casseras, och de, som vid indelta armeen för vanfräjd vid första general-mönstring efter antagandet casseras, böra rättvisligen räknas de samhälls-classer till last, hvarifrån de utgått, innan de gjort sitt korta besök i militär-ståndet.
Motionären anser det utrönta förhållandet härleda sig från prygelstralfet inom armeen, och föreslår dess afskaffande.
Ehuru litet jag älskar dess användande, så tror jag, att dess fullkomliga afskaffande möter oöfvervinneliga svårigheter under vissa förhållanden.
1812 års circulär föreskrifva- dess användande högst sparsamt; och jag tror, att denna föreskrift öfverensstämmer med allmänna andan inom arme'ens befäl.
Att afskaffa det alldeles, skulle bero på möjligheten af alt uttänka ett surrogat i dess ställe, som under alla förhållanden vöre tillämpligt.
Jag tror, att detta surrogat ej står att utfinna, och på det sätt, som bestraffningen nu användes och verkställes, medförer det ej heller de depraverande följder, som uppkomma genom straff, som äro åtföljda af offentlig skymf.
— Ofvannämnda circulär vittnar ock, att K. M, så vidt det med militär-ståndets .disciplin varit förenligt, fästat afseende å R.
St:s önskningar i skrifvelsen af den 3 Juli samma år, hvaruti pröfningen öfverlemnats till K. M.; och man kan således icke säga, att R.
St., vid åtagandet af beväringspligten, afsagt för de conscriberades räkning hvarje annat straff än arrest, cassalion och dödsstraff, hvartill icke spår finnes i sjelfva riksd.beslutet.
Jag tror, att denna lagstiftning nu, som då, öfverlemnas i de bästa händer, då den öfverlemnas i Konungens, och anhåller vördsamt, att dessa mina tankar få åtfölja motionen.
Med motiönären delar jag visserligen den förhoppning, att prygelstraffet må försvinna; men jag fruktar, alt ögonblicket nu ej är det rätta.
Prygelslrafifet finnes i den militära lagstiftningen hos de flesta nationer, icke en gång de undantagna, hvilka anses hafva framskridit längst på civilisationens bana, såsom Fören - Den 14 Mars. 2i7 enta Staterna i Norra Amerika, Franska flottan och äfven i Preussen, ehuru med vissa modificationer.
Uti England väcktes fråga om prygelstraffets afskaffande inom arméen och flottan; men det afslogs förnämligast derföre, att man ansåg en annan lagstiftning blifva både grymmare och olämpligare, såsom det visat sig inom Franska arméen, der, jemförelsevis med andra armeer, de hårdare militär-straffen, såsom arquebusering, oftare användas.
— Man har ansett straffet särdeles vanärande.
Men månne det är det mera, än alla andra straff i sista instansen?
Och det har den fördelen, att ej, såsom släpandet af en kanonkula i Fransyska arméen eller den svårare arresten i Preussen, ofta vara kännbart för den straffades hela öfriga lifstid.
Ej heller kan det vara mera vanärande för soldaten att stå i samma förhållande till sitt befäl, som tjenaren står sill sin husbonde.
Skulle prygelstraffet bortta'gas, måste man betrakta det i afseende på de olika elementer, hvaraf vår a rume nu är sammansatt, nemi. beväring, indelta soldater och de värfvade.
Hvad beväringen angår, tror jag det kan borttagas; men vid hvarje beväringsmöte inställa sig ett stort anta! legde, och för dessa anser jag nödigt att prygel bibeliålles.
Hvad åter indelta arméen angår, så möter för delta straffs borttagande, bland andra, äfven den svårighet, att då surrogatet förmodligen skulle blifva fängelse, och det vore långt mera vanhederligt för soldaten att blifva i länshäktena blandad med verkliga brottslingar; måste särskilda mibtär-arrester construeras inom hvarje regementes stånd.
Då dagens gage är uti den värfvade arméen högst obetydligt och utgör knappt |:del af den lägsta dagspenning, måste deraf blifva en följd, att mången ej toge värfning, förrän han försökt mångahanda näringar; och för denna del, ehuru Gud ske lof minoriten, anser jag prygelstraffet böra qvarstå, om ej för annat, åtminstone såsom ett skrämspöke.
Dessutom bör man erinra sig, att ingen belägges med detta straff, förrän han genomgått vissa varningsgradcr.
Såsom en öfvergångs-mesure till prygelstralfels borttagande,'skulle jag vilja föreslå, att uti krigs-arliklarna intages ett stadgande, enligt hvilket soldaterne, i mån af deras sätt att skicka och förhålla sig, upp eller nedflvttades i vissa classen, och att prygelstraffet icke skulle få användas på andra än dem, som befunno sig uti en viss dass, och alla andra militärstraff blifvit sorn varningsgrader använda.
Jag anhåller, att dessa anmärkningar må få åtfölja remissen till Utskottet.
Hr M a n n ersk a 111 s, Carl Axel, uppläste följande:
Genom mitt lifliga intresse för framgången af den härom dagen här väckta vackra motion, hvaröfver nu ibland oss afhandlas, tvingas jag alt bryta en tystnad, som mig kanske annars rätteligen hade ålegat att ännu länge på det4 H. , 28 2l8 Den 14 Mars. ta rum iakttaga; och utber jag mig R. o. Ad:s benägna öfverseende , då jag för en kort stund vågar taga dess lid och dess uppmärksamhet i anspråk.
Många äro de ämnen, som vid detta riksmöte utgöra föremål för R'.
St:s öfverläggningar; vigtiga äro de liesta af dessa ämnen; några af utomordentligt inflytande på fäderneslandets hela, framtid.
För mig står i denna sednare cathegori den fråga, vi nu här hafva före, om prygelstraffets afskatfande inom Svenska arméen; ty kanske beror på densamma, om Sverige alltid med framgång skall kunna försvara sin sjelfständighet.
Med en här, 0111 ock aldrig så val öfvad, men af blott 3o h 4°)0O° man, kan det icke vara fullt säkert att deri alltid lyckas.
Landet är dertill mycket för vidsträckt, hvarigenom de för långa afstånden försvåra communicationerna, så att det blir nära omöjligt att någonsin kunna, sällan med lika, långt mindre, som sig borde, med öfverlägsen styrka, på rätt tid och rätt ställe, möta en så stark fiende, som den hvilken åtminstone kan hota oss ifrån öster.
Men om på hvarje punkt af Sveriges jord, der denne fiende satte sin fot, han genast möttes af hela den manliga befolkningen deromkring, som gått man ur huset att värna sitt land, och hela denna massa af fria Svenska män, som strömmade fram att offra lif och blod för maka, barn och hem, ägde icke allenast brinnande vilja, utan ock full förmåga att väl fylla sitt sköna kall; då skulle icke en tums bredd af denna jord, vi ärft efter våra fräjdade förfäder, någonsin af oss kunna förloras.
Min käraste önskan, för hvilken jag glad skulle uppoffra hvarje annan , vore att en dag, ju snarare desto hellre, se hufvudelementet i Sveriges lefvande försvarskraft bestå i folkbeväpning.