Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I det yttrande till Högsta Domstolens prof., som den ledamot afgifvit, hvilken förut, i flera år, med allmänt beröm, såsom Jurisprofessor gifvit föreläsningar vid Upsala academi, förekommer det omdöme angtde civil-lagförslaget i sin helhet, att detsamma, betraktadt såsom en litterär produet, kan blifva af oberäkneligt gagn; men att det, i sitt nuvar. skick, icke kan såsom allmän lag antagas; och så väl inom Högsta Domstolen, som här hos oss, har en annan ledamot af samma domstol för5 H. 48 378 Den ag April f. m. klaral sin mening vara, alt, äfven sedan Statsmaklrrne hunnit afgöra principfrågorna, blir en omarbetning af civillagförslaget det villkor, hvarförutan samma förslag icke kan antagas; men då jag, stadd i nödvändighet att ställa auctoritet emot auctoritet, åberopar berörde ytlranden, begär jag likväl icke för dem annat afseende, än ett comparativt.
Och då jag deremot vågar hoppas, att R.
St. skola för sina beslut emottaga ingen annan ledning, än den af egen öfvertygelse, grundad på egen pröfning; känner jag min pligt, att till sådant ändamål söka undanrödja verkan af det bemödande, som man, å andra sidan, så beställsamt använder, för att genomdrifva föresatsen alt nu få lagförslaget acclamaloriskt antaget; ett bemödande, som beklagligen lånar sin kraft ifrån sjelfva det berömliga misstroende till egen förmåga, som så ofta gör sig gällande.
Man påstår nemi., att för att ingå i en ändamålsenlig pröfning af nya lagförslaget skall behöfvas juridisk underbyggnad och domare-erfarenhet, samt att alltså hvar och en, som känner sig icke mäktig deraf, gör bäst uti, att sluta sig till den auctoritet, åt hvilken den s. k. liberala tidningspressen skänkt popularitetens företräde ; och visserligen förefaller denna utväg också behändigast för den riksdagsman, som skyr mödan och nöjer sig med att bara tro på andra.
Ännu har likväl aldrig någon förevändning ägt mindre grund i sanning, än den, på hvilken detta påstående grundas.
Men då jag försäkrar, alt de lagförändringar äro ganska få, till hvilkas bedömmande mera behöfs, än redig uppfattning, sundt förnuft och en sann rättskänsla; egenskaper, som ingen riksdagsman lärer vilja alldeles afsäga sig: inser jag alltför väl, att jag, för att blifva deri trodd, behöfver facliska bevis; och jag nödgas alltså öfvergå till framläggande af några få föreslagna lagförändringar, de der torde, inför hvarje sundt förnuft, på en gång vittna, både om den ringa förmåga man behöfver, för att ingå i pröfningen, och äfven om orimligheten af tillbudet, att, utan föregående pröfning, antaga den nya civil-lagen. 1:0
I frågan om trolofningar, bjuda både gamla och nya lagen vissa formaliteter; men i gamla lagen, och i särskilda författningar, är likväl contrahenterne öppet lemnadt, att, utan iakttagande af samma formaliteter, ingå trolofning; och då den kan ledas i bevis, förblifver den lagligen bindande.
I denna latitud ligger ett beskydd för det svagare könet, och ligger jemväl ett stöd för allmänna begreppet om ära och tro i sådana aftal.
Efter dessa lagbud hafva allmänhetens begrepp i sekler stadgat sig, och deri ligger oförnekligen ett återhåll emot bedrägliga giftermålslöfteo.
Nu har nya Jagen likväl deri gjort den förändring, att annan trolofning än den, som tillika genast åtföljes af lysning från predikstolen, icke skulle vara lagligen gällande; en förändring, som, då den bryter allmänhetens begrepp, visser - Den sg April f, m. 379 ligen skulle, måhända i 5o eller 100 år, innan begreppet hos allmogen förändrades, lemna åt mannen, som trolofva! sig, men för hvarjehanda möjliga orsaker icke genast finner sig vid att göra detta steg allmänt kunnigt och derföre icke uttagit lysning, öppet rum att undandraga sig aftalet; och — jag frågar — behöfver man väl mera än sundt förnuft, för alt inse de vådor, som denna lagförändring skulle länge åstadkomma för den godtrogna qvinnans heder och välfärd?
Då man vidare går till motiverna för förändringen, nemi. att förekomma obetänksamma och alltför långa förlofningar, såsom verkande skadligt på allmänna sedligheten; och man dervid besinnar, dels huru otillräcklig lagförändringen vore, för att hindra obetänksamma förlofningar, och dels, att nya lagen ingalunda utsätter någon viss tid efter förlofningen, inom hvilken vigseln bör äga rum; hvaraf alltså följer, att förlofningstiden kan blifva efter lagförändringen alldeles lika lång, som nu för tiden: så frågar jag, behöfs mera än sundt förnuft för att finna, att då den förmenta skadliga påföljd, som skulle genom lagförändringen undanrödjas, likväl ovillkorligen qvarstår, så har icke förändringen uppfyllt sitt ändamål, och måste, åtminstone för långliga tider, vara, om icke bestämdt skadlig, dock ganska äfventyrlig?
Förhållandet med denna lagförändring, jemte Götha Hofrätts och Högsta
Domstolens derom enhälligt afgifna ogillande, står alt läsa i den officiella tableauen, pag. 12, l3 och 14. 2:0 Gamla lagen stadgar, att då qvinna blifvit lägrad under äktenskapslöfte, och löftet, då det förnekas, blir af domstolen godkändt, har qvinna äkta hustrus rätt och barnet äkta barns rätt.
I nya lagen är detta stadgande uteslutet; och till hvarje sundt förnuft öfverlemnas, om det kan vara moraliskt rätt, att då löftet är fulltygadt, beskyddet deraf fråntages modren och barnet.
Domstolen har ansett detsamma böra qvarstå.
Förhållandet läses i tableauen, pag. 18 och ig. 3:o Såsom skäl till skilnad i trolofning antager gamla lagen det förhållande, att någondera af contrahenterna, vare sig mannen eller qyinnan, före eller efter fästningen, begått lägersmål.
I detta stadgande gör nya lagen den förändring, att, hvad qvinnan angår, anses lägersmål före fästningen vara skäl till skilnad, men icke om hon begår lägersmål efter fästningen; samt att, hvad mannen angår, lägersmål före fästningen icke utgör skäl till skilnad, men väl då lägersmål sker efter fästningen.
Om man också vill glömma den gamla grundsats, att reciproka aftal böra åtföljas af reciproka villkor, så — frågar jag — behöfver man väl mera än sundt förnuft, för att finna, att då qvinnans lägersmål, begånget före fästningen, autages såsom skäl för mannen alt vinna skilnad i förlofningen, så bör väl qvinnans 38o Den 29 A |) r i 1 f. m. lägersmål efter fästningen, så mycket mera antagas till skilnadsskäl, som det sednare brottet är större än det förra.
Förhållandet med denna förändring läses i tableauen, pag. 20 och 21. 4:o
I frågan om den hemgift, föräldrar gifva sina barn, stadgar gamla lagen, att hemgiften får gifvas i både fast och lös egendom, samt att barnen äga alt den behålla så länge föräldrarne lefva.
I detta stadgande gör nya lagen de förändringar, 1:0 att föräldrarnes rättighet att gifva hemgift skulle inskränkas till blott penningar och lösören; 2:0 att om föräldrarne komma på obestånd, skulle deras creditorer äga rätt att fråntaga barnen hemgiften.
Då man nu besinnar, att samma lagförslag i 4 caP- 1 §:n Jorda-b:n tillåter att bortgifva eller förläna fast egendom; så — frågar jag — behöfs väl mera än sundt förnuft, för att finna, alt hvad man får bortgifva eller förläna åt andra, må man väl också få gifva åt egna barn? — och behöfves väl mera än den allmännaste rättskänsla, för att finna orättvisan deraf, att ehuru föräldrarne, måhända, varit skuldfria, då de gåfvo hemgiften, deras efteråt tillkomne creditorer skulle äga att fråntaga barnen den hemgift, som dessa kunna hafva påräknat, dåde ingingo giftermålet.
Domstolen har också ogillat dessa förändringar.
Förhållandet läses i tableauen, pag. 91, 92, g{, g5 och 96.
Måtte Gr.
Anckarsvärd — jag önskar det — betänka dessa lagförändringar, och derefter frigöra sig, om han kan, från all moralisk ansvarighet för sitt tillstyrkande.
Då jag nu varit nödsakad, att, såsom bevis emot Gr.
Anckarsvärds mening anglde sättet att behandla lagförslaget, bär framställa några af de ofullkomligheter, som vidlåda samma förslag, och då jag, sanningen likmätigt, måste förklara, att ännu flera sådana stå ytterligare att der igenfinna; har min mening ingalunda varit att derföre förneka det stora värde, som samma förslag derjemte äger.
Jag har vid sista riksdag, inom delta ruin, och jemväl sedermera i allmänt tryck tillkännagifva alt, enligt min tanke, erbjuder lagförslaget också många förträffliga saker, deraf Sveriges lagverk vinner en verklig förbättring; och emellan mina yttranden derom, förr och nu, erkänner jag ingen motsägelse.
Mitt föremål har varit och är, att Statsmakternas pröfning må så utfalla, att det goda antages, och misstagen utelemnas, 1 förhållande till vigten af det ämne, hvarom Hr Grefven hufvudsakligen yttrat sig, är hans utfall emot mig och de öfriga herrar, som haft oss uppdraget att författa tahleauerna, visserligen en obetydlighet, så mycket mera, som det svåra deraf ansenligen förmildras af den förmodan, till hvars antagande allmänheten torde, på sätt jag här ofvan haft äran ådagalägga, kunua öfvergå, neq)l. att Hr Grefven Den 29 A pri 1 f. ra. 38. läst obetydligt af det arbete, lian bedömt; men då Hr Grefven med så mycken säkerhet afgör, att våra arbeten ”ingalunda blifvit utförda i enlighet med i834 års Ständers ”begäran, samt icke erbjuda den dermed åsyftade fördel,” utan att likväl framställa något enda skäl för detta omdöme; så torde jag icke öfverträda hvad jag är skyldig mig och mina colleger, då jag härmed uppmanar
Hr Grefven att fullgöra denna angelägna skyldighet; och jag hoppas, att Hr Grefven icke anser mig gå för långt i min begäran, då jag, med skäligt afseende på Hr Grefvens okunnighet i juridiska ämnen, förklarar, att jag skall åtnöja mig med att blott få veta, huru Hr Grefven anser alt våra arbeten hade bort vara, en uppgift, som Hr Grefven torde finna nödig, äfven derföre, att annars förmår ju Ståndet och allmänheten icke att domina, huruvida förebråelsen är rättvis eller ej.
Såsom motsvarig denna billighet å min sida, väntar jag af Hr Grefven den tillbaka, att den instruetion, som vajit oss gifven, må få utgöra grunden för Hr Grefvens fordringar, hvilka annars skulle vara orättvisa, i den mån de sväfvade derutöfver.
Ett något allvarsammare afseende måste jag lemna åt det yttrande, hvarmed Hr Grefven slutar apostroferingen.
Han säger nemi., att ”lian och den del ”af Ståndets ledamöter, som med honom dela ödet att icke ■”äga djupa juridiska insigter, icke på långt när i tableauerna ”funnit den ledning för sitt omdöme, som motiverna till lagförslaget redan lemnat.”
Dessa ord torde kunna tagas i mera än en mening; men om Hr Grefven vill dermed insinuera att våra arbeten icke ärligt framställa moliverna, då nödgas jag, icke med afseende på något vårt försvar — ty vi veta med oss sjelfva, att vi icke behöfva något sådant — men för allmänhetens räkning, hvars rätt det är, att få en grund för sitt omdöme, härigenom uppmana Hr Grefven, vid sin personliga heder, att uppgifva de ställen i tableauerna, der motiverna icke skulle vara ärligt framställda.
Det är naturligt, att då oss ålåg att uppgifva dem ”i sammandrag,” så kan uppfattningen fela, utan att derföre någon oärlighet ägt rum; men, för mindel, vidkännes jag icke ens något fel i uppfattningen.
I det särskildta yttrande angtde nya civil-lagens plan och grundsatser, som jag till comiteens protocoll afgifvit, och som, särskildt tryckt, blifvit tillstäldt ledamöterne af denna riksdags Const.- och LagUtsk., har jag redogjort för milt arbete; och, under erinran derom, alt, ifall R.
St. skulle besluta att till hufvudsaklig pröfning företaga lagförslaget, Varder också berörde yttrande, jemte tableauerna, till Ståndens samtliga ledamöter utdeladt, åtnöjer jag mig nu med att för hvar och cn, som kan anse mig behöfva ett försvar, hänvisa till berörde yttrande.
För min tillfredsställelse har jag nog i det gillande, som jag för mitt arbete fått emottaga af personer, som, i min öfvertygelse, höra till antalet af Sveriges kunnigaste och mest erfarne ju - 38a Den 29 April f. m. rister, oell deribland en utaf förra Lag-comite'ens granskande ledamöter.
Måhända att jag på deras omdöme äfven skulle kunna grunda den förhoppning, alt mitt arbete skall af en efterverld med mera rättvisa anses, än sorn var att nu förvänta, då man såg, alt, redan innan jag hunnit arbetet företaga, detsamma af den s. k. liberala pressen förklarades icke komma att svara till sitt ändamål.
Frölichs yttrande till prot. samma dag, förekommer ett uttryck, riktadt emot mig personligen, som jag anser mig icke böra lemna obesvaradt.
Hr Grefven säger, att ’’i mitt ställe skulle han icke hafva träd t emellan förra ”Lag-comiteen och det arbete, som blifvit den sednare upp”draget.
” Detta uttryck vittnar om en irring hos Hr Grefven.
Jag har ingalunda trädt deremellan.
Då jag icke kunde annat än finna den grannlagenhet ganska riktig, som låg i Regeringens beslut, att till garanti för oväldigheten i tableauernes uppgörande förordna, jemte en ledamot af förra Lag-comitden, tvänne andra jurister; så syntes mig ingen betänklighet vid att ingå såsom en af de tvänne.
Beslutet måste sedermera ändras derföre, att vid samma tid den ene af förra comitéens ledamöter dog, och af de båda andra, den ene troddes icke benägen att arbetet sig åtaga, och den andre afsade sig det rum , som honom erbjöds.
För dessa anmärkningar begär jag remiss till LagUtsk., att der förekomma i sammanhang med Gr.
Hrr Electorers lista till val af ledamöter, för att, under den ledighet, som blifvit beviljad N:o 1736.
B, Hr Hallenborg, Carl Johan, och !V:o 2209.
Otto, i StatsUtsk., samt efter N:o 2114.
Hr Nordensvan, Victor, i en permitterad ledamots af Allm.
Besvärsoch Ekon.Utsk. ställe, inträda i förbemälda Utsk.; och befunnos hafva blifvit utsedde i StatsUtskottet: N:o 342.
Åkerhjelm, Fritz; ,, 1872.
Hr Wallencrona, fullm.
Hr Uggla, Carl Gustaf; Allmänna Besvärs- och Ekon.Utskottet: N:o 1992.
Hr Lagerstråle, Gustaf Rudolph.
Vidare öppnades Hrr Electorers lista till val af en ledamot i LagUtsk. efter N:o ig43.
Hr Bergenschöld, Erik Johan; och befanns dertill hafva blifvit utsedd: N:o 1884.
Hr Hummelhjelm, fullm.
Frih. Åkerhjelm, Knut.
Gr. Frölich, David: H. R. o.
Ad. torde erinra sig, alt i sista plenum blef beslut fattadt på Hr Landtnäs fram - Dein 29 April f. m. 383 ställning till Ståndet, rörtde tind. skrifvelse till K. M., om riksdagens förlängning efter den 6
Maj ytterligare en månad, och att detta beslut blef till Exped.Utsk. afsändt, i afsigt att Utsk. skulle uppsätta förslag till denna und. skrifvelse.
Ett sådant förslag ligger nu på It. o. Ad:s bord, och jag anhåller vördsamt, att Hr Landtm, ville inhemta Ståndets yttrande, huruvida det lillåtes, att detta mål nu genast föredrages, då R. o. Ad. nogsamt lärer inse angelägenheten af, att ett hastigt beslut i ämnet fattas, då blott några dagar återstå af den 3:dje månaden efter riksdagens början.
Föredrogs Exped.Ulskts mern.
N:o 7 till H. R. o.
Ad. samt Högv.
PresteSt., angtde en af de båda öfrige RiksSt:n yrkad anmälan uti en afgående und. skrifvelse om riksdagens förlängande en månad.
Jag anhåller, att så väl R. o. Ad:s, som de öfriga RiksStrns beslut i detta ämne mätte för R. o. Ad. uppläsas, samt att derefter få tillfälle yttra sig.
Upplästes de öfriga RiksStrns samt R.o. Adrs prot.utdr. af den 22 dennes, rörrde riksdagens förlängning en månad.
Hr von Hartmansdorff fortfor derefter:
Så väl 109 §:n Reg.Frn sorn 80 §:n Riksd.Ordn. innehålla angjde denna fråga följande: ”Riksdag må ej räcka ■”längre än tre månader från den dag, då Konungen låtit '”om statsverkets tillstånd och behof R.
Skulle likväl, vid nämnda tids förlopp, ”ärendena ej vara afgjorda, anmäle R.
St. det hos Konungen, och aske att riksdagen måtte fortfara någon viss lid ”af högst en månad derefter, börande minst trenne RiksSt. ”hafva sig om denna Önskan förenat.
Händer sig att, vid ”den sålunda förlängda tidens utgång, målen ändå ej blifvit ”afslulade, gånge som i Reg:F:ns 10g § stadgadt är.” R. o. Ad. finner således att, vid detta tillfälle, kan icke begäras större förlängning än en månad, om än ärendenas afslutande erfordrade 6 månaders förlängning.
Jag har ej heller af de upplästa prot.utdr:n kunnat förnimma, hvarken att Borgare- eller BondeSt. velat begära mer än den ena månaden; men dessa begge
Stånd hafva velat tillägga, ali de ej tro ärendena kunna inom samma 4^de månad afslutas.
Denna tro hyser äfven jag, men i fråga, huruvida det är skäl att anföra en sådan tro, som bevekelsegrund för R, St;s begäran eller Konungens bifall dertill, är jag icke ense med dessa Stund.
Grundlagen säger bestämdt, alt den 4tde månaden icke kan vägras, om Ständerne derom anhålla.
Först då det blir fråga om en femte månad, behöfver man omtala, att man ej derförinnan blir färdig med sina arbeten; men att säga det nu på förband, tjenar till intet.
Jag vet 384 Den 29 April f. ra. således icke, hvarföre R.
St. skulle frångå hvad som vid föregående riksdagar varit öfligt, och det enda som är grundlagsenlig!.
Jag får derföre vördsamt tillstyrka, att det Högh Ståndet måtte vidblifva sitt beslut, och beklagar, att Exped.- Utsk. ansett sig föranledt att utkasta detta tvistefrö, hvarigenom, i följd af bordläggning och dylikt, sjelfva den rätta grundlagsenliga liden till förlängningens erhållande kunde försummas.
Enligt hvad allmänt berättas, skall det beslut, som Borgare- och BondeSttn fattat, härleda sig från någon föregående öfverläggning i talmans-conferencen om ett sådant tillägg.
Måhända skulle Hr Frih. o. Landtm, täckas lemna R. o. Ad. upplysning, huru dermed sig förhåller, emedan deraf möjligen kunde hemtas någon ledning för det blifvande beslutet.
Det är väl ganska sannt, att inom lalmans-conclaven fråga varit väckt, att uti den urid. skrifvelse, hvarmed R.
St. nu vilja ingå till K. M., äfven intaga en underrättelse derom, att den ifrågavar. tiden, som Ständerne äga rätt alt fordra, icke vore tillräcklig för de vigtigaste ärendenas afslutande, samt att betydligt längre tid dertill erfordrades; men ingen allmän öfverenskommelse ägde, i följd deraf, inom talmans-conclaven rum, utan de ledamöter, som hade en annan åsigt, stannade vid sin tanke; och om jag ej alltför mycket bedrager mig, hade i detta ämne, ehuru någon votering ej kunde komma i fråga, de fleste ledamöterne en motsatt tanke.
För min enskilda del skulle jag tro, att man ej behöfver framställa några onödiga skäl, utan endast dem, som skola verka till ändamålet, eller att Ständerne blott behöfva stödja sig på grundlagen.
Ville man nu anföra 2:ne slags skäl, nemi. ett slag, som hörer till grundlagen, och ett annat slag, som ej tillhörer grundlagen; så hlefve sådant åtminstone öfverflödigt.
Jag får således för min del tillstyrka, att R. o. Ad. mätte vidblifva sitt beslut, eller att den deri förekommande ordställning måtte begagnas, hvilken i alla fall tillräckligt upplyser, att den ifrågavar. månaden ej är tillräcklig.
Något tillägg behöfves icke, och det vore således onödigt att i detta hänseende instämma med Borgare- och BondeStånden.
Såsom ledamot af Exped.Utsk. anser jag min skyldighet vara, att, i anledn. af en värd ledamots, Hr von HarlmansdorfFs, anmärkning, och då han sagt, att han beklagade, det Exped.Utsk., som genom sin framställning inkastat ett tvisteäple hos R. o. Ad , meddela den upplysning, att inom Exped.Utsk. mycken öfverläggning ägde rum, huruvida Utsk. skulle anse, att det särskildta tillägget, som a:ne Stånds beslut innefattade, borde föranleda ett sådant mern., som Utsk. afgifvit.
Under discussionen Iemnades den Den 29 A pr i 1 f. m. 385 upplysning om resultatet af talmans-conclaven, alt alla talmän och ledamöter varit ense om en sådan framställning, som Bot gare-och BondeSCn Beslutat.
Bär nu af Hr Laget Itjelins yttrande förnummit, att förhållandet icke måtte hafva varit sådant; men emedlertid anser jag mig skyldig nämna, alt dels i denna omständighet, dels deruti ali R. o.
Ad. etil sitt prot.utdr. förklarat sig anse en Betydligt längre tid be höfvas, hvilken ordställning ej kunnat hafva varit utan allt ändamål, tilan måste åsyftat, att sådant skulle af Exped.Ut'k. lili den lind. skrifvelsen fiamställas, låg orsaken, hvarföre Exped.Utsk. enhälligt fann sig föranlåtet alt anmäla förhållandet hos R. o. Ad. samt PresteS tå lidet.
Talaren näst före den siste har visserligen haft godheten upplysa, alt det varit fråga om denna sak i taI — mans-eonferencen, och att ingen votering derom blifvit Begärd; men han har icke svarat på min fråga, huruvida icke någon slags öfverenskommelse derom träffades, såsom den siste talaren nämnde, all det af ledamöter af 2tne RiksStånd Blifvit framsläldt.
1 alla händelser synes den omständighet, att ingen egentlig opposition emot ifrågavar. tillägg inom talmans-conferencen ägt rum, utvisa, alt ingen af Talmännen ansett detsamma stridande emot grundlagen eller helt och hållet ligga utom densamma; och då det olvifvelaktigt kan synas ej Blott vara lämpligt, utan äfven en pligt för R St , all upplysa Konungen derom, alt de icke inom den lagliga liden medhinna att sluta sina arbeten, hvilket i min tanke och allas, som känna huru t läget Utsk:n vid denna riksdag arbetat, icke härleder sig från något söl å deras sida, så mycket iner som StatsUlsk. hittills endast sysselsatt sig med den 01 din. statsregleringen och ännu icke medhunnit Konungens propositioner i öfrigt: så tror jag det vara i alla afseenden lämpligt, alt R. o. Ad. instämmer i det tilllägg, Borgare- och BondeSltn Beslutat.
Det är först i anledn. af den vigt, som Blifvit lagd på hvad inom talmans-conferencen kunnat
Blifva omtnladt eller öfverenskommet, som jag tager mig friheten fästa uppmärksamheten derpå, att denna conference ej äger rättighet alt öfverenskomma om annat, an den ordning, i hvilken målen i RiksSltn skola förekomma.
Allt hvad som ginge derutöfver vore en olaglighet, som jag förmodar icke kunnat äga rum.
I afseende på sjelfva saken, faller af sig sjelf, att Ständerne böra helt enkelt hålla sig till den bokstafliga grundlags-föreskriften, som är att Ständerne, jemlikt logljtn Reg.F:n, anmäla behofvet af och äska en månads förlängning, hvilken begäran ej kan vägras.
Dermed är expeditionen slut.
Hade R. o. Ad. icke i premisserna af sitt prot.utdr. låtit intaga en fras, ledande till samma 5 fl. 49 3S6
Den 29 A pri 1 f. m. slutföljd, sorn det tilliigq Borgare- och BondeStm i conesilsionen intagit, så hade man förmodligen sluppit denna öfverläggning.
Hvad åter Exped.Utsk. beträffar, så har det ej kunnat annat än anmäla förhållandet, då arne Stånd uttryckligen förklarat, att fraser skola intagas i en anmälan, deri inga fraser behöfvas, utan helt simpelt grundlagens stadgande böra åberopas.
Jag begär, alt R. o. Ad. måtte, med frånträdande af den i vårt prot.uldr. intagna frasen, endast äska en månads förlängning och anmoda de öfriga Stånden att dermed sig förena, på det vi mätte fä ett slut; ty, mine herrar! om ifrågavar. skrifvelse icke nfgår inom den 6 i nästa månad, som inträffar inom få dagar, så hafva Ständerne icke vidare rätt att begära riksdagens förlängning.
Cederström, såvida frågan angår efterforskningen eller tolkningen af hvad sig i talmans-öfverläggningen tilldragit, hvilket icke verkar på målets afgörande, emedan vi här skola rätta oss efter bestämda beslut, fattade af RiksStånden.
Hvarföre jag trott, att Exped.Utsk. kunnat undvika denna frågas framställning, är just af det skäl, som Frih.
Cederström, ehuru i annan mening, anfört, nemi. att Exped.Utsk., i detta fall, der grundlagen på 2:ne ställen uttryckligen bestämmer hvad som skall framställas, icke bort sätta i fråga att framställa något annat eller mera, särdeles då 2 Stånd stannat emot 2, och frågan vid sådant förhållande bort förfalla.
Jag vidblifver hvad jag förra gången hade äran yttra, alt det icke är skäl, att säga mer än hvad som behöfves, eller hvad grundlagen utsatt.
Jag kan icke af grundlagen upphemta, att det skulle innefatta en olaglighet att hos Konungen tillkännagifva, det Ständerne ej allenast behöfva den månaden, hvartill de af grundlagen äro berättigade, utan ock finna att de, äfven med den, ingalunda kunna fullgöra de ännu återstående arbeten, som åligga dem.
Jag finner mig på intet sätt tillfredsställd eller belåten med det i Borgare- och BondeSl:ns beslut förekommande tillägg, hvilket, såvida jag, som icke från böljan af denna discussion varit närvar., ej misstager mig, lärer vara intaget i Exped.Utskrs förslag; ty jag ville hafva ändå mer positivt uttryckt, att icke på mindre än 2:ne månader utöfver den nu begärda tiden, Ständerne möjligen kunna fullborda de dem åliggande anbelen.