Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man jagar här efter producenterne, men man förmenar sig ömma för konsumenterne och kan icke nog tilltyga de förra, men en annan klass af medborgare lemnar man all magt i händerna och denna utgöres af importörerne 420 Den 21 April e. ro. Dessa skördade tills vidare fördelen af frihandeln; från dem har den icke allenast sitt ursprung, utan upprätthålles äfven af deni, och för denna fåtaliga klass af medborgare utarmas hela Sverige.
Då man här uttryckt sin förvåning deröfver, att man i Sverige kunnat ifrågasätta något så oerhördt som tull, icke allenast å fläsk, utan äfven å andra landtmannaprodukter, skall jag slutligen be att få upplysa, buru förhållandet i detta afseende är i åtskilliga andra länder, äfven de rikaste: Z2 sn cn pr cd 2 CD 03 g 050 “O < SI cjq 03 O CD OI "1 ■o o 3 3 3 e-t* O »o n 3 03o 05 -o 53* "O cd’ T3 03 03 CD* c-t* c • 53’ *3 CD "p 3 3 03 05 o: ox 05 o: ri <D o o o: ■“S O to CO oa 05 3 pr o: 2. cd CD 05 O to o to o: r» <D 03 o CJX to <1 00 o OX CO CO CO 5? ^ o 00 nX o: -s o H to to 00 50 oc CO to o: —i cd H c Den 21 April e. m. 421 Täger man nu i betraktande, under hvilka förhållanden den Svenska jordbrukaren rörer sig, den fara han löper att (å större delen af sin gröda bortfrusen eller på annat sätt förstörd, innan han hinner skörda deri, att Sverige är det land, af alla jordens länder, som idkar jordbruk under den högsta latituden, att andra mera gynnade länder hafva tull å jordbrukets alster, så måste det anses vara hvarken oförnuftigt eller obilligt, att Sveriges jordbrukare anse sin näring behöfva skydd.
Skulle väl Sveriges statsmän vara visare än andra länders?
Med all aktning för våra egna statsmän, tror jag dock, att de kunna hafva mycket att lära af andra länders.
Vi äro vanligen icke sena att efterapa andra nationer i hvad som är mindre nyttigt, det torde vara mera skäl att söka likna dem i hvad som är nyttigt och förståndigt.
Man har här bland andra vådor af tulls åsättande å fläsk uttryckt farhåga för, att brist på svin skulle uppstå i Sverige, men, om, såsom föreslaget är, tiden för bränvinstillverkningen blir utvidgad och derigenom god tillgång på drank kommer att finnas i landet, lärer väl icke någon sådan brist komma att uppstå.
För min del anser jag det vara både billigt och klokt att sätta tull å landtmannavaror, och slutar nu med uttryckande af den förhoppning att, om också icke It. o. Ad:n skulle finna skäl att bifalla Utsk:ts förslag derom, det icke måtte dröja länge, innan den nya representationen tager denna angelägenhet om hand och afgör den på ett, enligt min åsigt, för landet nyttigt sätt.
Jag röstar bifall till Utsk:ts förslag.
Jag är förvissad att R. o. Ad:n nu fått höra tillräckligt mycket statsekonomiska theoder och siffror.
Jag skall försöka undvika att åberopa några sådane och i stället fatta frågan så praktiskt som möjligt.
Det går ett rop öfver landet, visserligen ej från Ystad till Haparanda, men dock i hela den mellersta delen af Sverige; man ropar der högt på skydd, man yrkar, att landets största, vigtigaste modernäring, jordbruket, skall understödjas genom höga tullar å landtmannaprodukter.
Jag våga,r säga eder, Mina Hrr, som fordren detta: ni fordren en omöjlighet, och jag skall söka bevisa eder detta.
Beviset hemtar jag från ett medgifvande af en bland de talangfullaste ledarne inom skvddstullslägret.
Han har nemligen i dag här uppgifvit att J af Sveriges befolkning utgöres af landtman; i så läll måste naturligtvis endast återstå som icke äro landtbrukare.
Skall nu jordbruket åtnjuta skydd i den mening det här tages, d. v. s. att dess idkare erhålla mera betaldt för sina varor, än nu, så måste väl detta skydd lemnäs af konsumenterna.
Men nu äro ju £ landtmän, och jag hemställer, om den återstående åttondedelen, bestående af fabriks - 422 Deii 21 April e. m. idkare, vetenskapsmän, fiskare, sjömän och dylikt, eger tillgångar nog att skydda alla Sveriges landtbrukare, att åt dem bereda större behållning af deras jordbruk.
Äfven om lagstiftningen ginge eder önskan till mötes, skulle den gifna följden blifva den, att hvari lagstiftningen medgaf eder, fingen J sjelfva betala.
För den händelse att i Sverige, likasom i England och Frankrike, en stor dividend af befolkningen utgjordes af rika fabriksegare, af sådane, sorn egde förmåga att betala, skuile ett sådant system, som skyddssystemet kunna tillämpas, men hos oss är detta omöjligt.
Men, vore det möjligt, så begriper jag sannerligen icke, hvarföre J fordren så litet; J fordren ju nästan endast nominella tullsatser, 3 öre pr skålp. smör; 15 öre per kubikfot råg, då varuvärdet å dessa artiklar varierar under ett enda år med 100 procent.
En sådan tull kan ju ej bidraga att för landtmanrien underlätta hvarken skatternas utgående eller räntans utgående eller njutningsbegärets tillfredsställande, om något öfverskott finnes, sedan skatt och ränta äro betalta.
Detta är den praktiska sidan af saken.
Men denna fråga har äfven till en viss grad en politisk anstrykning, ty jag hemställer till eder, Mina Hrr, om det är troligt, att den regering, som under loppet af flera riksdagar följt frihandelssystemet ända derhän, att den flera gånger strukit tullar, hvilka 11.
St:r åsatt, och varit så ömtålig, att Franska traktaten skulle blifva godkänd, skulle vara så litet ömtålig för tullfrågans afgörande, att den skulle medgifva frihandelssystemet vara origtigt, och att den sjelf handlat grundlagsvidrigt, då den bortstrukit tullar, som R.
St:r bestämt.
Jag hoppas emellertid att R. o.
Ad:n, som har den ovanskliga hedern alt förut hafva gifvit impulsen till frihandelsrörelsen här i landet, skall under dessa sista dagar af sin politiska tillvaro lifligt erinra sig detta.
Jag vädjar icke, såsom här så ofta skett, till förfädrens minne, jag vädjar till minnet af eder sjelfva, ty det är J, Mina Hrr, som gifvit upphof till frihandelssystemets införande i Sverige, det är J, som understödt detta system, som ilrat för detsamma.
Jag yrkar afslag å Revilln.-Utskits
Retänk. i alla de punkter, der tull å landtmannaprodukter är föreslagen.
Jag kan icke annat än till aila delar instämma i den mörka skildring af vårt jordbruks nuvarande ställning, som åtskilliga talare här lemnat, och måste på det högsta påyrka tulls åsättande å landtmannaprodukter såsom medel till denna vår modernärings upphjelpande.
Då de tunga bördor, som hvila på jordbruket, framhållas, invända frihandlarne, att jordvärdet är för högt uppdrifvet och att för jordbrukarne icke återstår annat än att nedsätta detta lör att komma ur den betryckta ställning, hvari de befinna sig.
Det torde derföre tillåtas m g att få utveckla, huru det förhåller sig med detta omordade öfverdrifna jordvärde.
Jordvärdets stigande började år 1855 och fortgick under 1856 och 1857, då den stora handelskrisen inträffade och åstadkom vingleri.
Den jord, Den 21 April e. m. 423 som gick i handel under dessa 3 år, betaltes utan tvifvel för högt, åtminstone om man beräknar efter de sednaste årens pris å jordbruksalster.
Dock utgjorde densamma icke stor del af hela Svenska jorden, ty 1855 försåldes jordegendomar till ett värde af 45 millioner, 1856 af 65 millioner och 1857 af 95 millioner, och enligt 1863 års taxering är all Svensk jordegendom upptagen till ett värde af 1,827,000,000 rdr, hvaraf synes, att endast 11 proc. af den Svenska jorden under nämnde 3 år gått i handel.
Före 1854 ansågs jorden hafva ett värde af 200 rdr tunlandet, men detta värde nedsjönk 1857 till hvad det nu är.
Huru bär sig nu jordbruket efter ett pris af 200 rdr tunlandet?
En tunna säd kan i brukningskostnad icke åstadkommas till ringare pris än 12 rdr, och då är endast altaget så mycket som bonden kan behöfva för kläder åt sig samt hustru och barn.
Jorden lemnar på detta sätt sin innehafvare icke mer än 3 proc.
Man frågar sig då, hvaraf bonden lefver, om hans jord lemnar så dålig afkastning.
Ja, han försöker lefva af hvad han ännu eger qvar; om det (innes en träpinne, tager han den, om det finnes en äng, som kan plöjas upp, besår han denne med hafre, om han icke eger någon sådan, går han till Bankerna och försöker att få låna penningar.
Det skulle vara intressant att veta, om jordbrukarnes ställning i Frankrike är öfverensstämmande med de Svenska jordbrukarnes.
Hågen för jordbruket börjar bland ungdomen afsvalna och man afråder densamma från att välja detta yrke.
För en tid sedan fick en ung man, som förfrågade sig, om han borde placera sina penningar i jordbruk, till svar, att han borde insätta dem i bankerna eller ock blifva krögare.
Här har i dag af Frih. v. Schulzenheim blifvit uppläst en R.
St:rs skrifvelse vid 1812 års riksdag.
Jag anser den vara af så stor vigt, att jag tager mig friheten att åter uppläsa den.
Den är af följande lydelse: »Till fyllande af de anslag till Statens och Riksgäldskontorets behof, vi enligt 14:de §:n beviljat, håfve vi, dels på nye vid denna Riksdag öfverenskomne grunder, stadgat Sveriges allmänna bevillning, dels beslutit förhöjningar å Chartae-Sigillatae-, Sjötulls- och husbehofs-bränvinsbrännings-afgifterna, och då vial kraftiga skäl funnit nödigt i de med dessa afgifter i sammanhang stående Förordningar göra betydliga förändringar, åberopa vi oss härom de af oss beslutne författningar, vi, rörande sättet och vilkoren för dessa bevillningars utgörande till K.
I förevarande Betänk, har influtit en strof, som med ett visst ogillande blifvit upptagen i denna församling.
Jag får med anledning af hvad jag nyss uppläste och af det anförande af Frih. Gripenstedt, som H.
De Geer på f. m. upptagit såsom sitt eget, uppläsa några rader ur nämnde anförande.
Frilen säger nemligen bland annat till försvar af sine åtgärder i tullagstiftningen; »åsigter, som jag ej ämnar öfvergifva».
424 Den 21 April e. m.
Jag får nu fråga Frih.
De Geer, huru detta kan stå tillsammans med Svenska folkets sjelfbeskattningsrätt, utan vår grundlags kränkning.
Jag anhåller om svar derpå och är tacksam för ett sådant.
Huru det än må blifva, kommer det att för Regeringens räkning stå fast i 1866 års historia.
Framtidens dom skall afgöra oss emellan.
En af förmiddagens talare har sagt sig vara tveksam, huruvida lian borde yttra sig i den nu föreliggande frågan, emedan han vore osäker om R.
St:rs beslut skulle gillas eller ogillas af Regeringen.
För min del tvekar jag icke; utgången hos Regeringen må blifva hurudan som helst, så skall jag dock aldrig upphöra att påyrka hvad jag anser vara rätt och för fäderneslandet nyttigt.
För öfrigt ber jag om ursägt, i fall jag nu kommer att upprepa hvad jag förut, vid tullfrågors behandling inom detta hus, yttrat, men, då samma fel redan blifvit begånget af motsidans talare, jag har nemligen här hört flera anföranden, hvilka jag mycket väl känner igen från fordna tider, torde det äfven tillgifvas mig.
Den talare, som öppnade diskussionen i denna fråga, uppläste ett anförande af Frih. Gripenstedt.
Jag beklagar, att Hr Frih:n icke kan vara personligen närvarande, men det torde dock, då han erhållit en så aktad och upplyst sakföre, tillåtas mig att framställa några betänkligheter mot de satser, som i detta anförande uttalats.
I afseende å den af Regeringen tillförordnade tullkomitén, hvilken Bevilln.-Utsk:t påstått vara nedsatt i en rigtning motsatt den af representationen vid förra riksdagen uttalade önskan, säges det, att denna komité erhållit bestämd föreskrift att visa all skyldig aktning för näringarnes intressen.
Det är visserligen sannt att komitén icke i tillämpningen gått radikalt till väga, men den har dock ganska bestämdt i sådan rigtning uttalat sina åsigter, och dessa mäste, då komitéen är tillsatt af Regeringen, äfven uttrycka dennas tänkesätt.
Då komitéen nemligen i klara och tydliga ord säger, att beredande af skydd för inhemska näringar vore en för tullagstiftningen främmande uppgift, ser man lätt, hvars andas barn den är.
Vidare säges i detta anförande, att Regeringen sökt tillgodose både individernas och Statens rätt.
Det är dock vid tullagstiftningen hufvudsakligen fråga, ej om individernas rätt i förhållande till Staten, utan om det förhållande, hvari Svenska Staten kommer till främmande samhällen.
Det är en ofta upprepad sats, att man ej skall hålla på en näring- längre, än den bär sig, att man framförallt skall köpa sina behof der man får dem för bästa priset.
Det är visserligen sannt, att man bör köpa der man kan få bästa priset, men man bör dock ej förglömma, att hurudant inköpspriset än må vara, man dock också skall betala hvad man köper.
Enligt mitt begrepp finnes det icke mera än 3:ne sätt att kunna betala hvad vi köpa från utlandet, nemligen med produkter, med ädla metaller, eller med skuldsedlar.
Sedan flera år har värdet af vår export understigit importen.
Den 21 April e. lii. 425
Vårt förråd af silfver i Riksbanken minskas, dess värre, mer och mer; och vi kunna icke betala våra skulder i utlandet genom att diskicka de millioner sedlar, sorn utgifvas af våra snart sagdt i hvarje småstad oktrojerade privatbanker.
För liqviderna finnas således ej något annat medel, än det vi redan under flera år begagnat, eller att exportera våra skuldsedlar.
Liksom en enskild person kari bestrida sina utgifter, så länge lian bar kredit, så är förhållandet detsamma med Staten, och vi finna tyvärr, att Statskrediten börjat svika.
Det sednast kontraberade statslånet har i dessa dagar upplefva! siri tredje upplaga; ty sedan underhandlingarne derom endast delvis lyckats, försöka vi nu för tredje gången.
Vid sådant förhållande måste man vara betänkt, huru man skall kunna berga sig sjelf, d. v. s. huru man skall kunna förse sig med sina behof inom landet så vidt möjligt och derjemte skaffa något öfverskott för att betala hvad man icke sjelf kan producera.
Man har vidare talat om anledningarne till jordbrukets betryck.
Man må disputera om jordbrukets tillstånd huru mycket som helst, kan man dock ej, äfven om man är frihandlare, förneka att det är bekymmersamt, och man behöfver för att öfvertyga sig derom endast se på den allmänna ställningen, på massan af konkurser, på svårigheten att realisera egendomarne och dertill höra den oro, sorn förspörjes inom alla delar af landet.
Man har sagt, att det varit egendomarnes uppdrifna värde, som orsakat detta betryck.
Vi hafva dock nyss af en föregående talares yttrande inhemtat, att beloppet af den under de höga egendomsprisen försålda jordens värde endast uppgår till 11 proc. af hela jordvärdet i Sverige, och jag hemställer då, huruvida dessa ofta omtalade höga egendomspriser kunnat förorsaka betrycket, då klagan deröfver äfven förspörjes från innehafvarne af återstående 89 proc., hvilka icke hafva förhandlat sig.
Men, säger man emellertid, allt detta skall regleras, så snart egendomarne återgå till sitt naturliga värde, och vi böra derföre ej ängslas öfver det närvarande tillståndet.
Jag vet icke om framtiden kommer att blifva lycklig, men jag fruktar med skäl att den skörd, som skall uppvexa ur askan af ett ruineradt land, blifver både sen och föga att fägna sig öfver, och jag kan ej förstå annat, än att statsmagterna äro skyldiga att tillse, att den generation, som lefver och existerar, så vidt ske kan, göres lycklig, och i detta afseende ej inskränka sig till att anvisa på en obestämd framtid.
Man ordar ock om de nuvarande fördelaktiga spanmålsprisen och om de goda utsigterna för ki eatursexport till England.
Ehrensvärd sade med rätta, att Svenskarne voro ett trögt folk, ullt af hetsigter, och jag vet verkligen ingen nation, som har så lätt att göra sig illusioner, som den Svenska.
Efter de goda åren, 1855 och 1856, då Banken hade 52 millioner i silfver, blefvo vi yra i mössan; mängden kastade sig in i nya företag, man köpte egendomar, man anlade fabriker, m. m., i hopp och föreställning att allt skulle gå förträffligt.
Det dröjde dock ej länge, förrän det visade sig att det väntade välståndet uteblef, m
Den 21 April e. m. och att alltsammans varit en vacker synvilla.
Man bör derföre närmare granska de förhållanden, som nu förete sig.
Det är då påtagligt, att de höga spanmålsprisen härleda sig af missvexten i Tyskland, och på en sådan omständighet, sorn naturligtvis är af öfvergående beskaffenhet, får ej lagstiftaren grunda sina åtgärder.
Den n. v. förmånliga kreatursexporten till England beror äfven på ett öfvergående förhållande, nemligen på boskapspesten, som vållat brist der och derjemte förorsakat upphörande af kreatursimporten från Holland.
Enligt uppgifter från en komité af sakkunniga personer tillsatt i Holland, för att söka utreda orsakerne till pestens uppträdande i nämnde Iand, uppgår den från Rysslands stepper och Ungern öfver Roterdam vanliga införseln af kreatur till England till icke mindre än omkring 10,000 stycken i hvarje vecka, och det är naturligt, att då denna ofantliga import blifvit afbruten, England måste med tacksamhet mottaga hvad helst som erbjudes.
Men ingen bör väl kunna föreställa sig, att vi, sedan detta exceptionella förhållande upphört, vidare kunna täfla med Holland i afseende å sändning af kreatur.
Våra kreatursracer äro just ej de bästa, och äfven om de blifvit val skötta och gödda här hemma, hemställer jag huru de skola se ut vid framkomsten till England, elter att hafva sqvalpat på sjön i 3, kanske 4 dagar.
De kunna då omöjligt vara lika säljbara, som de Holländska kreaturen, hvilka endast behöft göra en half dags sjöresa.
Jeinnför man i öfrigt våra magra beten med Hollands feta naturliga ängar, så kan man lätt finna huru mycket högre kostnaden för kreaturens uppfödande skall blifva hos oss.
Ett bevis för olikheten i fodrets kraft hafva vi nära till hands.
Den Holländska s. k.
Eidamer-osten, hvilken här i Stockholm plär betalas med 75 öre pr skålp., är blott vanlig skummjölksost, under det alt våra landtbrukare för dylik ost endast erhålla 15 a 20 öre pr skålp.
Att andra länder i afseende å klimat och jordmån äro lyckligare lottade, än Sverige, är ett naturförhållande, hvilket ingen kan ändra, men hvarvid vi vid vår ekonomiska lagstiftning måste fästa uppmärksamhet.
Äfvenledes har man yttrat, att man borde akta sig för att fördyra arbetarnes lefnadskostnader och ej hämma den välmåga, hvari de nu befinna sig.
Ingen kan högre än jag glädja sig öfver att alla, både låga och höga, fattiga och rika, få allt hvad de behöfva och kunna med lätthet tillfredsställa sina önskningar.
Se vi dock på orsaken till arbetarnes nuvarande välstånd, finna vi dock icke detta härleda sig derifrån, att jordbruk och näringar i allmänhet bedrifvas med fördel, så att dess idkare kunnat gifva arbetarne högre aflöning, utan derifrån att vi upplånat omkring 100 millioner för att bygga jernvägar och sedermera pådrifvit dessas byggande så fort som möjligt, hvarigenom arbetslönerna blifvit uppjagade.
Således beror äfven arbetarnes nuvarande välmåga på ett tillfälligt förhållande.
Jag öfvergår nu till det ämne, som egentligen utgör föremål för föredragningen, eller tull å fläsk.
En värd talare på Den 21 April e. m. 427 f. m. har till stöd för yrkandet om tullfrihet för denna artikel åberopat, att denna vara skulle i Frankrike och Tyskland vara tullfri.
Denna uppgift öfverraskade mig genast, och som jag misstrodde den, har jag beredt mig tillfälle att till komplett evidens vederlägga hans påstående.
Jag har nemligen i mina händer de nu gällande tulltaxor lör Frankrike och Tyska tullföreningen.
Vili man i den förra af år 1864 slå upp pag. 4, skall man finna under rubriken:
Viandes salées de porc en tullsats af 50 cent. bestämd för 100 kilogrammer.
I Tyska tullföreningens taxa, daterad den 1 Juli 1865, kan man på pag. 77 läsa följande:
Fleisch frisches, eingesalzenes, geräuchertes, Schinken, Speck etc. tull för 1 zollcentner 15 Silb.-groschen.
Ståndet torde häraf benäget finna arten af de bevis
Hrr frihandlare understundom begagna och att det icke är, som man säger, »Guds ord», allt som flyter från deras munnar.
På enahanda sätt hafva mina motståndare mera än en gång inom detta rum bestridt mina uppgifter att all spanmål vore i England belagd med införseltull.
För några dagar sedan har emedlertid frihandelns organ Post-Tidningen i ett obevakadt ögonblick infört ett utdrag af Engelska tulltaxan, af hvilket en hvar kan inhemta att tullen för hvarje ctr är 18,33 öre — och således för en tunna hafre, som kan antagas väga 200 skålp., omkring 37 öre.
Posse, har frågat, hvartill det skulle tjena att införa skyddstuller å landtmannaprodukter, då i så fall l af Sveriges befolkning skulle lefva på den återstående J, eller hvad verkan några öres tull skall hafva på varor, hvilka variera så i pris, som spanmål och dylikt.
Så till vida vill jag gifva honom rätt, att jag icke tror att jordbrukarnes bekymmer undanrödjes genom åsättande af en tull af 2 öre på fläsk eller 3 öre på smör o. s. v., lika litet som jag tror att det synnerligen kan öka de tärandes lefnadsomsorger, om de t. ex. betala 52 öre i stället för 50 för ett skålp., men jag anser det vara en oafvislig pligt att genom bestämmande af tullar å jordbruksprodukter skänka någon tröst för alla dem, hvilka tillskrifva det nu rådande systemet såsom egentliga orsaken till deras bekymmer, och dessutom icke utan retsamhet kunna åse, att Sverige öppnar sin famn för tullfri införsel från alla länder, under det att vi, nästan öfver allt dit vi kunna exportera något af vårt öfverskott, mötas af tullar, hvarigenom vart tillgodokommande för de exporterade varorne minskas med hvad som motsvarar införseltullarne i främmande länder.
Jag yrkar bifall till den nu föredragna punkten.
Jag erkänner billigheten af R. o. Ad:s rop på propos., emedan denna fråga redan blifvit så mångsidigt behandlad, men då äfven jag för jordbrukets ta - 428 Dea 21 April e. m.
Ian, må det tillåtas mig att yttra några få ord.
Det är en sanning, att jordbruket är i betryck.
Sorgliga målningar deröfver hafva sannerligen icke saknats, men de talare, hvilka framlagt dessa, hafva likväl icke, så vidt jag kan finna, mägtat bevisa, att orsaken dertill är tulltaxan.
Dessa talare hafva i sin blinda ifver att anfalla tulltaxan, hvilken ifver, i förbigående sagdt, erinrar om Franska restaurationens emellan 1815 och 1830 första dagar, då alla olyckor skulle tillskrifvas Rousseau och Voltaire, — alldeles förbisett, att jordbrukets ställning regleras af tillgång och efterfrågan samt en tredje faktor, spekulation.
Tillgång och efterfrågan bero naturligtvis på produktionen, oell förhållandet med denna har under de sista 6 åren varit sådant, att, under det skörden i utlandet varit god, har den 1 Sverige varit dålig i följd af frostnätter och dylikt; dessa frostnätter måtte väl åtminstone vara oberoende af tulltaxan.
Här är nämndt, att i norra Tyskland varit missväxt under de senare 2 åren; detta är en sanning, och samma förhållande har inträffat der, som här, att landtmannen fått svårt att reda sig.
Den tredje faktorn är spekulationen.
Denna var förut, i afseende på spanmålsmarknaden, temligen ordnad.
På en gång utbröt Amerikanska kriget, och all den spanmål, som förut såldes från Nord- till Sydstaterna, kastades då på Europa, hvarigenom ett ofantligt plus tillkom i spanmålstillgången och hvilket plus kunde afyttras för rampris.
Att detta mägtigt inverkat på våra sädespriser, har erkänts af sältra och erfarna spanmålshandlare och torde äfven bevisas deraf, att, sedan kriget upphört, priserna åter stigit.
Såsom ett bevis på Svenska landtbruket^ förfall och naturligtvis äfven såsom en följd af tulltaxan, har man framhållit den omständighet att Sverige nu exporterar betydligt mera hafre än förut.
Detta beror derpå, att hela landsorter funnit sin uträkning vid att odla detta sädesslag i stället för råg.
Så är förhållandet på åtskilliga ställen i Skåne och Halland.
Man får ofta 3 tunnor hafre, der man annars fått bara 2 tunnor korn, samt ända till 15 tunnor hafre, der man efter gödning kanske blott fått 7 tunnor råg.
Hvad jag nu anfört, torde tillräckligt ådagalägga, att den ökade bafre-exporten ingalunda visar något förfall hos Svenska landtbruket.
Hvad våra ladugårdsprodukter och särskildt smör angår, så importerades i Sverige 1855 8,552 centner och var ingen export.
Nu åter importeras visserligen cirka 26,000 efter 1864, men exporteras åter 1865 11,000.
Detta förhållande synes således vilja utjemna sig.