Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den judiske köpmannen förstod ej längre hans tal utan tvinnade och snodde sin röda lock och mumlade:
– Ett folk, en stat ... ännu midt i fångenskapen ...
Det är en vacker syn!
LÖJTNANT PINELLO PÅ APOTEKSSTUGAN.
Pinello, italienaren, satt en vinternatt på fångarnas apoteksstuga i Tobolsk och drack starka droppar.
Bakom disken ledde en öppen dörr till en halfmörk lada, där fänrik Kræmer arbetade som garfvare och vände hudarna i ett stort kar.
Pinello var en god kamrat, och mellan de två hvita fläckarna i håret hade han ett långt sabelärr från Poltava, där han i två dygn legat bland de döda på valplatsen.
Men när han nu satt med det malörtsblandade brännvinet, harmades han öfver Kræmers envisa flit.
– Jo jo! – sade han.
– Vara en stursk fan.
Hela natten stå vid garfkaret.
Inte komma och dricka ett glas starka droppar med en gammal vän.
Kanske jag inte som frivillig ärligt tjänat på de svenskes armé, ja, här i fångenskapen till och med antagit deras af påfven förbannade troslära.
Hvad säger du till det, giovane mio?
– Jag tiger och garfvar oxläder, – svarade Kræmer.
– Ja, du tiger och garfvar oxläder, du, men jag veta ett oxläder, som vi utländare fått att garfva, och det vara det svenska sinne.
Jag nyss ha tagit vackra löjtnant
Rothlieb med mig ut på berget och sagt med handen på hans bröst:
Rothlieb, böj här på detta rum sina knän och tacka den gode himmel att Rothlieb blifvit så fagert skapad och så behaglig inför alla kvinnor!
Skäms han inte att gå och stura midt i leken ...
Hvad tror du karlen gjorde?
Stora karlen begynte sucka, och jag kände hur tomt det hjärta skramlade i bröstet hans.
Jag gick då till löjtnant Becks fru.
Fast hon är ett helgon och en gammal granrisviska, där barret sticker ju torrare det sitter, hon i alla fall vara en kvinna.
Jag uppvaktat henne i timmar.
Näsan vara litet prickig och ögonen två klarblå vattendroppar, en riktigt sval dag i månad septembris.
När jag berätta, hur jag i västanvädrens sus på blomsterplanen hör den gode gudens alla änglar sjunga, hon svara med att kalla löjtnant
Rothlieb en dålig människa.
Hon sedan blir snurrig och obstinat och lillförnäm, men lärer det platt intet annat betyda än förlägenhet.
När jag först svor den svenska fanan tro, då smattrade domsbasunen som bäst mot den bordsgaffel och den fontang, och det, som urskuldade den peruk, var att den skylde.
Nu eldas ugnen het för de stackars fångar med kvickt hufvud, som spela commedia.
Ack, kamrat, jag hafva sett i mitt land heliga systrar, doftande af ljuflig ödmjukhet och himmelsk kärlek.
De tala om Guds godhet, men icke om människors ondska.
Ack, kamrat, kom och se kvinnorna i mitt land, när de omfamna sina barn eller sitta med sina vaxljus och gråta på grafvarna!
Det är att se hjärtan brinna.
Hvad säger du därtill?
– Jag tiger och garfvar oxläder.
– Ja, du tiga och garfva oxläder, du, men vet du hvarför de svenska förblifva ett litet folk, hvarför de midt i segrarnas tid aldrig fingo tio millioner barn?
Vet du hvarför Sverige och svenskt språk aldrig likt kokande vin svämmade öfver den europeiska karta och bildade ett odelbart storrike?
Jag säga hvarför.
De ha inga eldklor på fingrarna.
Det svenska sinnet var från begynnelsen ett så hårdt oxläder, att det endast kunna tuktas med pliktens kalla hammare.
De svenske kunde från begynnelsen hvarken segra eller stupa af kärlek, bara af plikt.
De älska inte ens hvarandra.
De svenske låta hellre hänga sig än de skänka en landsman full rättvisa.
Deras sinne från begynnelsen vara en stenbunden mark, men vi polska och tyska och franska och italienska renegater ha vattnat med vårt äfventyrareblod, där nu fåglarna börja i löfvet sjunga.
Droppar af sådant äfventyrareblod hänga på grenarna i era stoltaste stamträd likt pomeransen i en ek, ja, den pomerans ofta sitta i själfva roten, du!
Saft af den pomerans flyta i er egen hjältekonungs ådror.
I käre svenske, hörer hvad jag säger.
När ni i rullorna hitta våra äfventyrarnamn, inte glömma att vi blandat blod samman i otaliga faror, att vi främlingar varit de muntraste soldaterna ... varit flöjterna där ni varit trummorna!
Af kärlek jag hafva svurit den svenska fana tro och af kärlek jag trofast hålla den eden till sista andepusten, för si plikt och kärlek måste till sist bli ett och samma.
Räcka handen, kamrat, åt den lille italiensken och alla hans gelikar.
Kræmer torkade armarna på förklädet och steg ut i apoteksstugan.
– Jag är inte berest och mångerfaren som du, Pinello.
Litet vet jag hvad vi varit, knappast hvad vi äro.
Men blif hos oss.
Kom med mig hem och ställ dig vid vårdtornet på Brunkeberg och ropa, att alla de skola samlas omkring dig, som vilja våga lifvet för ett dåd ... sak samma hvilket, sak samma om det är utan mening ... sak samma om du så bara har att föreslå en folkvandring på nattgammal is öfver Ålands haf.
Då skall du blekna och märka, att du kastat ett eldsbloss.
Torrt granris kan brinna, du, och då luktar det som österlandets specerier och rökelser.
Hans händer fattade broderligt den svartmuskige främlingens.
– Hvarför då arbeta så träget in på natten? – frågade italienaren.
Kræmer svarade:
– Därför garfvar jag mitt oxläder, att jag, så snart det blir mjukt och färdigt, skall få lämna det till fru Beck och hennes skolbarn.
De skola däraf sömma lifstycken, som vi hemligt kunna påtaga under rockarna.
Här är en sammansvärjning å bane mellan fångarna ända långt bort till Archangel och Kasan.
Med vapen i hand vilja män, kvinnor och barn gå tillbaka genom hela Ryssland ända ned till konungen i Bender.
Sådana ha nu de svenske blifvit!
Vill du följa oss, guitarrknäppare?
FÅNGARNA I TOBOLSK.
Vid en af de tomma gatorna i Tobolsk låg ett omåladt trähus och uppe i gafvelkammaren samlades några af de svenska krigsfångarna.
Bordet stod dukadt med blötta gäddor, ugnspannkaka och hafresoppa, och den gudaktiga fru Beck, som nyss hjälpt fru Morton att undervisa skolbarnen i sömnad, hade för kvällen blifvit utsedd till värdinna.
Tunga steg ruskade vindstrappan, och oupphörligt öppnades dörren.
Där kom kapten Wreech med sina andaktsböcker och den inbundne fänrik Stjernflycht, som aldrig kunde lockas till ett leende, och den liflige löjtnant Köhler, hvilka alla som skollärare tjänade sitt knappa bröd.
Löjtnant Sprengtporten, som ännu kring handlofven bar ärr efter kedjorna i Kasans torn, samtalade så pass högt med den vackre löjtnant Rothlieb, flicktjusaren, att fru Beck gaf dem ett frågande ögonkast.
Den haltande kapten Rubzoff, som vid Memelströmmen följt närmast efter konungen, och den i fångenskapen ännu alltid lika putsade kapten Vult tummade och undersökte de snushorn, hårpungar, tagelperuker och nattmössor, hvilka kornett Ennes och hans vänner tillverkat och nu förevisade i en korg.
Där kom kapten Stralenberg, som nyss rest sig från sina kartor sedan han dragit den första meridianen öfver Tobolsk.
Kornetterna Fries, Westfelt och Toll, som gått kring och sjungit på gårdarna, skramlade med sina tomma sparbössor.
Ryttmästare Hall, som blifvit färgare, svängde med sina mörkblå fingrar sockerstruten öfver pannkakan.
Ryttmästare Ridderborg, som försörjde sig med brodering, upplockade ur rocksäcken nystan af silfvertråd och ställde dem rundt fatet som granna påskägg, men löjtnant Beeth, som blifvit guldsmed, framlade på bordshörnet till beskådande en blank dukat – den första, som någon af dem alla sett på två hela månader.
De yngre männen ställde sig försagda och stela utefter väggarna med händerna på ryggen.
Haberman, den hederlige gymnasisten från Viborg, hvilken tjänade som dräng och hade lappade skinnbyxor, höll sig förläget så hårdt fast vid dörrposten, att ryttmästare Balck, som själf endast hade ett fuktigt brygghus till hemvist, måste draga honom fram till bordet.
Också Bergman, som haft kornetts rang men blifvit degraderad, därför att han under den långa vandringen från Poltava hotat och förbannat sina egna förmän, höll sig med sådan blyghet fast vid ugnskanten, att fru Beck måste lägga för honom af anrättningarna och räcka honom tallriken.
Nu klappade Wreech i händerna och begynte tala.
– Vi tacka dig, himmelske fader, för din godhet mot oss stackars eländiga fångar, som nu hvar söndag kunna församlas kring en gemensam måltid likt i de gamla dagar.
Näst dig tacka vi de redliga kamrater, som genom sina händers arbete bragt det därhän att vi också ibland kunna bespisa våra fattigaste och mest utarmade bröder och skolbarn.
Äfven har Belau, vår trofaste läkare från fordom som nu dött i Moskva, testamenterat oss sin sidennattrock, och den har blifvit såld för hela sju rubel och tjugu kopek.
Ehuruväl fångenskapen blifvit oss en hälsosam pröfning skönja vi hvarje timme, att din hand ännu är öfver oss.
Vi hafva i dagarna förnummit, att Erik Armfelt, som i halsjärn och kedjor så länge suttit fastsmidd vid fängelsemuren, nu hulpits till frihet, och vi tacka dig, att Piper, vår gamle excellens, omvänd till en lefvande tro och genom hungersdöden luttrad från mänskliga svagheter, nu inträdt i din himmels rättfärdighet.
När Wreech tystnade, framsteg Stjernflycht och fortsatte att tala.
– Innan vi sätta oss ned, anropa vi dig, fader, för alla våra landsmän, som försmäkta i svafvelgrufvorna och stenbrotten och långt fjärran i Tartariet och i dalgången vid kinesiska muren, änskönt de intet annat förbrutit än att redligen ha tjänat sin herre.
Räck din nåds kalk åt vår krigskamrat Rühl, som sedan åratal ligger i lumpor och smuts i ett underjordiskt hvalf, där han redan sett sin vän Taube omkomma i elände.
Skänk dödens förlossning åt Hermelin, så framt det talet är sant, att han, undangömd och ensam, ännu försmäktar i ett kloster i Astrakan.
Styrk med din tröst Seulenberg och Hay, som sitta i hvar sin jordkula långt ute i ödemarken, och Anders Oxehufvud, som en tysk köpman sett gå med sele framför plogen.
Gud, vår Gud!
Talar icke Jeremias och säger: Zions barn, de ädla, de aktade såsom renaste guld, huru hafva de icke nu blifvit räknade lika med kärl af ler, verk af krukomakarens händer.
De som åto läckerheter, de försmäkta nu på gatorna, de som buros i skarlakan, de famna gödselhögarna.
Snabbare voro våra förföljare än himmelens örnar.
Själen i vårt lif, Herrans smorde, vardt fångad i deras gropar, han, under hvilkens skugga vi hade tänkt att lefva bland folken ...
Blåsten skakade rutorna och rasslade i starrgräset utanför fönstret.
– Goda fru Beck, – hviskade Stjernflycht, medan han framflyttade stolar åt de äldre herrarna, – det är bara en, som jag ännu saknar.
Det är vår älskelige vän, Ferdinand von Kræmer, den unga kornetten.
Ett renare och mer plikttroget hjärta har aldrig klappat i ett svenskt bröst.
När jag ser honom måste jag tänka på en sval och klar sommarnatt.
Innan fru Beck ännu hunnit att svara, kom redan Kræmer i vindstrappan med kappkragen uppslagen och han fäste på henne sina blå ögon.
– Jag har någon med mig där nere, som ni alla kanske helst vilja slippa att se ibland er, – sade han med sänkt stämma.
– Det är Leijon.
Jag försöker att locka honom från sitt dagdrifvarelif på krogarna.
Om vi bara taga oss an honom med en smula tålamod ...
Det är intet ondt med honom i grunden ...
– Hans lätta sinne är vårt så olikt, – svarade fru Beck med hårdt tonfall och mildt ansikte.
– Ni skall inte vara så sträng, fru Beck!
Hon sysslade vid bordet och satte kring tallrikarna.
Sedan gick hon till dörren och ropade nedåt trappan:
– Kræmer är en rättskaffens man, och den, som han har fördrag med, den låser heller ingen af oss ute.
Kom upp, löjtnant Leijon!
Tidigt grånad, med svårmodiga ögon och kinderna blodröda af frost och dryckjom, steg Leijon öfver tröskeln och bjöds genast en stol, som hade han varit en af de förnämsta.
Till en början satt han helt stilla, men när måltiden väl kom i gång och ölet blef upphälldt och ingen längre ens kom ihåg, att han var med, då grep han helt plötsligt fru Becks motsträfviga händer och kysste dem och berättade med hvilken oskrymtad vördnad han älskade henne.
Från stol till stol vallade han med sin mugg och omfamnade och kramade bekanta och obekanta.
Slutligen gick han till ungdomarna, som ännu stodo utmed väggen, och bad dem att dua honom, och när han kom tillbaka till sin plats bredvid Kræmer, var muggen tömd.
Då slingrade han armen om Kræmers lif och kastade sin grå lejonman från pannan.
Sedan slog han med den lediga handen i bordet, så det sjöng.
– Hvar har det svenska kuraget blifvit af, bussar!
Platt intet frågar jag efter er Jesus ...
Skall Leijon förlusta er, så ro hit med en anständig färdsup!
Hva sa’?...
Kræmers hederlighet ...
Tror ja’, det!
Men ha ni hört någon tala om Kræmers kvickhet?
Man har sin plikt, säger han.
Inte skratta i olyckan ... inte heller gå och taga sig afdaga ...
Bara sitta och slita ut böxorna för fem styfver i veckan ...
Nej, vet ni hvad!
Jag tänker göra som Stjernkors.
Jag tänker bli ryss och svära på rysk religion och huldeligen äkta ett ryskt fruntimmer.
Leta bara fram ’na, snälla rara fru Beck!
Leta bara fram ’na!
Hvarför skulle det vara sämre här än där hemma?
Är gräset där grönare, är halmen där mjukare?
– Kära vän och kamrat, – svarade Kræmer saktmodigt.
– I botten har du ett godt barnahjärta, och jag vill dig så väl.
Men hemlängtan är den tyngsta sjukan af alla, och jag menar bara, att veta vi oss göra vår plikt, så ha vi stackars landsflyktingar dock något här i världen att glädja oss åt.
Det gula håret låg slätt uppstruket från hans klara panna, och Leijon nickade åt honom.
– Glädja oss ...
Det vill jag mena att vi kunna.
Vet du hvarför till och med rysken håller af oss svenskar, ja du, det är inte bara för våra höfviska manerer och för att vi lära hans barn att skrifva och läsa ...
Kan du tänka dig, i dag på examen gick jag in i skolan och beskref för barnen
Mesopotamiens hufvudstad Krokedrummelum, där det inte finns en enda sofstuga utan bara krogar och värdshussalar och där vagnarna inte rulla på hjul utan på öltunnor och kuttingar ...
Och dragonerna och de ryska pälshandlarna, som sutto bland barnen på bänken för att helt demödigt passa på att få lära sig något nyttigt, de skrattade så att fru Beck körde ut mig ...
Anacka!
Därför, ser du, tycker rysken och hela världen om oss, att vi midt här i eländet kunna taga både honom och hela Sibirien i famn och vara så hurtiga, att det blänker om oss.
Kræmer såg honom djupt in i ögonen.
– Ack, du gamle bror och hjälte af ölmuggen!
Jag känner löngångarna under de svenskes munterhet.
Men fram mot kvällen begynte Leijon att svärja och döna, som hade han varit själfva fältmarskalken, och fru Becks iskalla händer tog sakta ölmuggen ur hans.
– Jag håller inte dryckeshus! – sade hon barskt.
– Och vi ha inte kommit samman för att lefva i svalg och synd!
Kræmer föll henne snabbt i talet, för att icke Leijon skulle höra de stränga orden, och ställde så att han fick honom med sig ned från kammaren.
– Jag vill gå till kyrkogården! – ropade Leijon. – Därbredvid ligger den bästa krogen.
Medgång och munterhet skänka hälsa och långt lif.
– Du kan härifrån själf se kyrkogården nere vid den igenfrusna floden.
Där i närheten rinns inte ett enda hus.
– Jag vill gå ned och se om gräset har tagit sig, som vi sådde öfver Rääfs lilla son.
Kræmer skakade på hufvudet och tog honom under armen.
En bitande nordan hven från den öde tundran, och ingen vandrare syntes.
Snön hade yrt undan från vägen, och tysta gingo de båda vännerna framåt.
Redan på afstånd läste de i skymningen den hvita svenska skriften på träkorsen.
– Stanna och läs högt, bror Kræmer!
En min frände lärer ligga i Ukraina och en i Bender.
Vi ha på femton år strött svenska benknotor ända från Ishafvet till Arkipelagen ...
Kræmer ryckte honom i kappan.
– Kom, säger jag!
Det här är dårskap.
– Gräset har frusit bort ...
Säg mig, säg mig!
Äro de inte heller hemma, de döda?
Äro de inte hemma, de som redan ligga i mullen?
Tala med mig, Kræmer!
Du kan näpsa hafvet.
Du för en sådan ro med dig.
– Tig, tig, och låt mig vara!
Jag vill inte höra på dig.
Grubbla inte på sådant, utan låt oss i stället betänka våra plikter!
– Men jag frågar dig, skola vi inte ens vara hemma, när vi döda sofva på Guds sköte?
Hemma, hemma ... förstår du det ordet ... hemma!
Skola vi aldrig, aldrig komma hem?
– Du vet inte med hvem du talar, Leijon!
Jag är svagare än du.
– Hemma ...
Inte sant, du har också grubblat på det ordet ...
Du har gått och upprepat det stilla för dig själf ... hemma, hemma!
Det börjar med att barnet räknar spikarna och kvislorna i golfvet ...
Hemmet, ser du, det är något, som begynner med ett litet frö och slutar som ett stort träd.
Det begynner med barnkammaren, så växer det och blir flera rum och ett helt hus, en hel bygd, ett helt land ... och utanför det landet förlorar till och med luften och vattnet sin vederkvickande smak ...
Kan du inte försäkra mig, att våra kamrater, som ligga här under oss i den främmande och steniga mullen, äro hemma?
Kræmer drog honom allt häftigare i kläderna.
– Gack härifrån, säger jag dig!
Det är vår plikt att inte orda om dylikt fåfängligt utan föregå manskapet med kristligt tålamod.
Nu fick jag dig just vackert i fällan!
Men jag själf ...
Tror du en munter knekt på allvar går och sörjer?
Då känner du inte min tiggarvisa, som jag satt ihop för att sjunga på gårdarna, när jag ibland behöfver ett runstycke.
Han gick allt längre och längre bort på körvägen uteften floden, och Kræmer, som stod kvar vid kyrkogårdsstängslet, hörde honom uppstämma sitt bettlarekväde:
På Uppsala slätter
står stugan den ljusa,
och dagar och nätter
i lönnarna susa.
De dröja så korta,
men åren bli månge,
och jag, som är fånge,
jag gick – och blef borta!
Allt aflägsnare ljöd sången i stormen.
Min röst är försupen
och bläddrig min tunga.
Häll brännvin i strupen,
så börjar den sjunga!
Sju glas må ni bjuda,
rödt vin i det ena!
Sju år fick jag tjäna
det lejon af Juda.
Tolf sår såg jag lysa
och log när jag nöddes
på drifvan att frysa,
men svalt sen jag föddes.
Tolf kämpar fått färga
med hjärtat min värja.
Nu sitter den stungen
till fästet i sanden
vid Dnjepern på stranden.
Tolf slantar ur pungen
lägg krigarn i handen,
de största och bästa,
om hvilka ni kifvat
hvar dag med er nästa.
Rex Carolus vivat!
Rösten dog bort, och ensam återvände
Kræmer till sin torftiga men vårdade kammare, där det knappast fanns ett dammkorn på bordet.
Han afklädde sig och gick till sängs men kunde icke sofva.
Gång på gång spratt han upp och lyddes.
– Det är bara blåsten, tänkte han och drog täcket ända upp till pannan, men efter en stund satt han åter lika vaken i sängen.
Det lät som hade någon kastat sand på rutorna.
Han släckte det ännu brinnande talgljuset och gick i blotta linnet till fönstret.
När han öppnade det, såg han nere på gatan en liten man, som oupphörligt vinkade åt honom.
Han igenkände på fårskinnspälsen och halfstöflarna, att det var en rysk bonde.
– Lilla far, – sade bonden.
– Jag har ofta mött dig i sällskap med den muntra svensken löjtnant Leijon ...
Aldrig har den mannen gjort mig annat än glädje.
Det var nu så, att han länge har bott hos min hustru och mig.
Fast han rätt aldrig betalat för sig, höllo vi så hjärtligt af honom, och om kvällarna berättade han, hur han och den svenske kungen i Polens skogar brutit upp käftarna på leoparder och heliofanter och andra från helvetet uppsträckta djuriska plågoris ...
Nog kunde han ibland sätta sig i källarsalen och tiga, men fick han då bara ett glas eller par blef han snart igen samma snälla rolighetsmakare ...
– Ack de svenske! – mumlade Kræmer.
– Har jag inte alltid sagt: jag känner löngångarna under deras munterhet!
– Lilla far, när nu löjtnanten inte kom in till oss i afton, gick jag till ladan, där han hade sitt sofställe ...
Och där låg han också.
Han hade tagit sig själf afdaga.
Den myckna munterheten blef honom väl till sist för stor att bära ...
Natten vardt blåsig och mörk.
Nästa morgon skrefvo fångarna i sina dagböcker om Leijons död.
Därefter antecknade de, att Kræmer under mörkret bortkommit från sitt kvarter.
Ingen hörde sedan något om honom och ingen återfann hans lämningar, men till manskapet sade officerarna:
– Han har räddat sig hem till de sina.
LEJONBUREN.
Num Eddaula var höfding för sanningssägarnas brödraskap.
De bodde hvar och en för sig i sina hem som köpmän eller lärda tolkare af de äldsta skrifter, men hvart år vid första nytändningen efter beiramfesten samlades de om natten med bloss och hvita kläder i en aflägsen klyfta.
En natt när Num Eddaula på den steniga bergsstigen återvände från ett sådant möte, sade han till tjänaren, som bar facklan:
– Vi ha nyss besvurit vårt brödralöfte att alltid tala sanning utom i en ting, nämligen när det gäller egna goda gärningar.
Dem skola vi förtiga eller bortljuga, och vi skola eftersträfva att dö förgätna.
Hvad speglar skönare evighetens stilla storhet än glömskan?
På hela jorden finns icke ett rum så vackert som en glömd graf. Gräset susar där annorlunda.
Fåglarna kvittra där annorlunda.
Hör mig, min vän!
Sanningssägarnas fritalighet har så förtörnat sultanen, att han lofvat utrota dem med svärd, så framt han ej i bot får mitt hufvud.
Det är lätt igenkänneligt på det stjärnformiga födelsemärket vid ögat.
Jag vill vara man att själf bära det hufvudet till honom.
Men det är en god gärning, som icke längre förblir god om den eftertraktar berömmelse, och jag äger hvarken åstundan eller rätt att yppa den.
Anade de våra min afsikt, skulle de binda mig och gömma mig och försvara mig till det yttersta.
Därför skall du lönligt följa mig, och när jag lidit mitt straff, skall du i stillhet jorda mig på ett okändt ställe och sedan utsprida, att jag blifvit gripen mot min vilja som en feg och flyende stackare.
När det dagades, kastade tjänaren facklan, och de nedstego till det blommande fältet vid slottet Timurtasch, där sultanen höll lustläger.
Num Eddaula förvirrades när han såg de präktiga rustningarna och tälten.
Begärligt lyssnade han till en slaf som förtalde, att den svenske konungen bodde på slottet med sitt torftiga krigarhof, halft som fånge och halft som hedersgäst.
– Låt oss gå dit upp, – sade han till sin tjänare, – ty själf är jag en svag man, och åsynen af en hjälte, skall förläna mig styrka.
Mina ögon, trötta af ålder, skola sedan sluta sig med glädje.
De gingo genom trädgården, där sommarsolen sken mellan fikon och mullbär, och på gången leddes Brandklipparen till vattning.
När de kommo i slottets trappa, mötte de bland de turkar, som nyss fått kasta en blick på konungen, själfva sultanen, förklädd till janitsjar.
Num Eddaula tryckte sig intill muren och drog det utslagna håret öfver födelsemärket vid ögat, men han kände på handlofven andedräkten af den mun, hvilken samma afton skulle befalla hans död.
En hjälte, en hjälte ville han se framför sig, eller också skulle han själf begynna vackla!
En dörr öppnades.
Han tog ett par häftiga steg framåt och böjde sig, och genom hålet i en skärm betraktade han konungen.
Det vida gemaket, där sultanens danserskor ofta vid flöjtspel trampat mattorna, var från golf till tak och utefter väggar och fönster så öfverspunnet af mångfärgade arabesker, att Num Eddaula trodde sig se en löfsal, där mellan blommor och rankor förtrollade spindlar fäst sina guldnät.
Vid bortersta väggen låg konungen på en smal fältsäng och med skjortan väl knäppt ända upp i halsen.
Öfvermannad, utan soldater, utan makt och dock envåldsherre öfver ett aflägset rike, hade han icke ens nog med penningar för de handtryckningar och gåfvor, som voro nödiga vid ett möte med sultanen.
Han kunde icke ödmjuka sig inför de främmande sändebuden och stiga fram till sultanen som en slagen och utblottad flykting.
Han rodnade vid tanken att behöfva visa sig inför sina lakejer och stallknektar som en afväpnad arrestant, hvilken måste foga sig efter en annans vilja, hur ifrigt de än dagligen upprepade, att det skedde på hans egen nådiga befallning.
Därför hade han i stället lagt sig till sängs; det som fattades honom var icke hälsa utan penningar.
Allt sedan kalabaliken hade han förblifvit liggande månad efter månad.
Han ville icke ens sätta foten på golfvet utan lät bära sig i lakanet till en divan, då sängen skulle ombäddas.
Hans båda lifläkare Skraggenstjerna och Neuman märkte med ängslan att hans lemmar begynte stelna och förlamas som på en fakir, hvilken till Guds ära länge uthärdat i samma ställning på en sophög.
Fåfängt bådo de honom att åtminstone en gång hvart dygn resa sig och taga några steg öfver mattan.