Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härtill kommer, att gode männen icke innehaft upgift på antal af förmynderskap inom hvart distrikt, så att de kunnat vara i tillfälle att utöfva den härutinnan erforderliga upsigt.
Då man nu ansåg lämpligt att åt en embetsman updraga att tillse, huruvida förmyudare-räkningarue blifvit granskade eller icke, så vidtog Utsk:t den utvägen att föreslå, det domaren, som meddelar alla förmyndare-förordnanden, skall föra en förteckning öfver förmynderskap, med kolumner, utvisande de omyndigas födelseår samt Den 17 Juli. 137 förmyndares namn och hemvist.
Vid genomgale af denna förteckning finner domaren, hvilka förmyndare-räkningar, som blifvit afgifna, och hvilka som restera, samt eger, i följd deraf, förelägga förmyndare, hvilka icke afgifvit sina räkningar, att vid vite inom viss tid sin omförmälde skyldighet fullgöra.
För att nu ådagalägga, att räkningen blifvit i behörig ordning afgifven, kunde visserligen Utsk:t hafva föreslagit, att förmyndarne skulle hos gode männen eller socken-nämnden endast begära qvitto deruppå, att aflemnandet egt rum; men Utsk:t ansåg lämpligare att ålägga förmyndaren att skrifva ut sista raden på räkningen, eller: »saldo, så och så mycket, den omyndiges behållning.»
Detta är allt, som erfordras för detta utdrag, hvilket derefter förses med gode männens eller socken-nämndens intyg, att en förmyndare-räkning, som afslutas just med detta saldo, blifvit till gode männen aflemnad.
Detta qvitto förevisar förmyndaren sedermera inför domaren, som, på grund deraf, antecknar, att räkningen blifvit till gode männen aflemnad.
På sätt R. o. Ad. torde finna, har domaren således i detta fäll icke någon slags upsigt öfver dessa förmyndare-räkningar och ingår alldeles icke i något bedömande af deras beskaffenhet.
Domaren har härvid endast att tillse, att dessa räkningar för hvart år iukommit samt att i annat fall ålägga förmyndaren vite.
Jag kan icke tro, att det besvär, hvilket sålunda kommer att drabba förmyndaren, då han nemligen endast behöfver skrifva ut sista raden på räkningen, skall blifva af någon så särdeles tryckande beskaffenhet; och då man i öfrigt icke kunnat upfinna någon annan lämplig utväg att bereda kontroll deröfver, att räkningarne årligen ingå till gode männen, anser jag de nu anförda omständigheter vara tillräckliga för att bereda bifall till den föredragna §:n.
Det har icke kunnat begäras, att LagUtsk:t nu skulle hafva gjort sig den mödan att gå tillbaka till de förhandlingar i detta ämne, som egde rum år 184 5, eller det år, då den K.
Förordn. utfärdades, om hvars ändrande det nu är fråga.
Om likväl Utsk:t hade underkastat sig denna möda, så skulle Otsk:t hafva funnit, att förslag då upgjordes att ålägga domaren, att till gode männen aflemna förteckning, för hvarje ting, öfver de förmyndare, sorn.inom distriktet blifvit tillsatte; att vidare soeknenämnden skulle, i afseende på dessa lörmyudare, ega samma makt, som i fråga om andra under sockennämndens inseende i någon mån stående personer, eller att inkalla dem och förelägga dem vitén.
Nämnde utväg var sannerligen mycket enklare, än den nu af Utsk:t föreslagna.
Vill man åter nödvändigt hafva en anmälan derom, att räkniugarne blifvit till soeknenämnden inlemnade, så synes det mig vara lättare verkställbart att socknenämnden till domaren eller domstolen aflemnar förteckning öfver alla de förmyndareräkningar, som under den förflutna iiden blifvit af densamma emottagne.
Det blir då en offentlig auktoritet, som aflemnar ifrågav:de förteckningar; och dermed synes mig allan rättfärdighet vara upfylld.
En sådan auktoritet har oek lättare att 138 Den 17 Jnli. fullgöra detta updrag.
Det är i öfrigt hvarken obilligt eller orätt, att fordra detta af socknenämnden eller gode männen, då de enligt förslaget skulle ega åtnjuta aflöning af de omyndiges medel.
Förmyndare-befattningen deremot är redan nu, i och för sig, ett ganska besvärligt updrag; och hvarje åläggande, hvarigenom man gör detta updrag för den enskildte ytterligare betungande, skall öka hans benägenhet att söka undandraga sig detsamma.
Det är vidare alldeles icke gifvet att förmyndaren bor i den trakt eller det län, der pupillen har sin egendom eller der han blifvit till förmyndare förordnad.
En förmyndare kan nemligen vara boende långt aflägse derifrån; och, för sådant läll, måste det för honom blifva ganska besvärligt att årligen upvakta en socknenämnd, med hvilken han för öfrigt icke har något att skaffa, — att till densamma ingifva sin förmyndareräkning — samt att afvakta och besvara de anmärkningar, som af räkningen kunna föranledas.
Då nu förmyndaren hvarje år skulle verkställa allt detta, synes det väl vara nog oneröst, utan att han ytterligare skall belastas dermed att göra utdrag af förmyndareräkningen och afsända det till socknenämnden eller gode männen.
Socknenämnden åter finnes i samma distrikt som domstolen och eger vanligtvis bland sina ledamöter någon, som tillika är ledamot af rätten.
För sistnämnde person skulle det således icke blifva någon svårighet att medtaga en förteckning på alla de förmyndareräkningar, som under året blifvit inlemnade eller granskade.
Med ledning åter af denna förteckning kan domaren sedermera lätteligen verkställa den anteckning, sorn Gr.
Sparre föreslagit.
Då jag anser denna utväg både enklare och lättare verkställbar, an den af Utskit föreslagne, fortsätter jag mitt yrkande om återremiss af denna g. Gr. Sparres Jag vågar försäkra den siste värde talaren, att så väl komitterade som Utskit tagit den aldranogaste kännedom om alla de mångfaldiga olika förslag, hvilka vid 1845 års riksdag i detta afseende framstäldes.j Äfven af LagUtskits Betänk, inhemtas, att flere olika och från hvarandra väsendtligen afvikande förslag afgifvits; men Utsk:t har funnit alla dessa förslag stranda deremot, att det berodde på gode männen sjelfve att infordra räkningarna och anmäla att de icke inkommit.
Det är just den omständighet, som erfarenheten nu gifvit vid handen, att desse gode män på flere ställen i berörde hänseende icke lemnat det ringaste spår af sin tillvaro, som bragt komitterade och Utskit till den öfvertygelse, att det fordrades domarens åtgärd för att väcka dem tilt lif.
Man kan för öfrigt i allmänhet antaga, att det är bäst att öfverlemna åt individen sjelf att tillse att han kan vara lugn, hvad fullgörandet af honom åliggande skyldigheter beträffar.
Detta inträffar först, då han vet med sig sjelf att han verkligen gjort rätt och skäl för sig.
Då mRn nu låter hvarje förmyndare till rätten inlemna gode männens qvitto, känner han, att sedan detta af honom blifvit fullgjordt, så är han i detta fall säker och kan i Den 17 Jall. l;S!) (iet häuseendet icke blifva blottstäld för några vitén eller öfriga chikaner.
Skulle åter förmyndarens skyldighet öfverfiyttas på soeknenäranden, som i allmänhet, icke för något protokoll, så låter ganska väl tänka sig att de anteckningar, som af denna nämnd förts och inlemnats till rätten, kunnat blifva oriktiga.
Följden deraf skulle naturligtvis blifva ett äfventyr för förmyndaren.
De kommunaltjenstemän åter, hvilka det ålåge att granska de räkningar, som inkommit, och afgifva de anmärkningar, som af detta granskningsarbete föranledas, böra icke hafva något besvär med räkningarnes infordrande, ty sjelfva granskningen, med deraf föranledda åtgärder, är redan i och för sig så besvärlig, att man skäligen kan anse, att de i detta afseende fått nog för sin del.
Man har tillräcklig erfarenhet deraf, att många sådane komunaltjenstemän icke upträda och verka, förrän de dertill blifva tvungna.
Jag kan verkligen icke öfvertyga mig att Gr.
Mörner, vid närmare eftersinnande, kan anse, att det skulle vara något verkligt besvär för en förmyndare, att, då han uprättat räkningen, derur göra ett utdrag, som innehåller 8 å 10 bokstäfver, det vill säga: »saldo, behållning» och derefter några siffror.
Jag hemställer till en hvar, huruvida detta med skäl kan kallas för något besvär.
Mig synes äfven, att man med allt fog kan begära, att de gode männen derå skola skrifva ordet »qvitteras.»
Jag får åtminstone, för min enskilda del, förklara, att om jag hade ett förmynderskap, så skulle jag tusen gånger hellre önska, att det berodde på mig sjelf att taga detta qvitto af goda männen och inlemna det till rätten, än sedermera möjligen blifva tvungen att inkomma med förklaringar, samt föreläggas vitén etc.
Ett sådant inlemnande till rätten af ett qvitto eller recepisse kan väl icke vara förenadt med så stora svårigheter.
Man bör kunna antaga, att det alltid finnes någon person i trakten, som är i tillfälle att dermed gå tillhanda; och i stad kan det väl icke vara förenadt med så mycket besvär att stiga upp i Rådhusrätten och inlemna detsamma.
Om man åter icke häruti har en påminnelse, att vid det eller det tinget skall qvittot aflemnas, så kan hela denna sak lätt råka i glömska.
Det händer nemi. alltför ofta, att man uraktlåter hvad man icke anser vara ett åliggande.
Jag tror således att detta stadgande, sett ifrån synpunkten af förmyndarens eget intresse, är ganska gagneligt för honom.
Han undgår nemligen på sfi sätt så väl förklaringar som vitén etc., och blir i intet fall beroende af en tilläfventyrs mindre säker och noggrann registrering.
Jag yrkar således fortfarande på bifall till §:n.
Mellan Utsk:ts förslag och den nu gällande lagstiftningen är, på sätt äfven Utsk:t anfört, den väsendtliga skilnad, att det f. n. icke är någon skyldighet för kommunen att utse gode män.
Detta är f. n. blott en rättighet, men nu anser Utsk:t denna rättighet böra förvandlas till en pligt.
Till följd deraf att det nu stått i socknarnes fria vilja att utse gode män eller icke, hafva också på flere orter sådane gode män icke blifvit utsedde.
Att deras verksamhet icke kunnat förmärkas på ställen, der de icke 140 D en 17 Juli. funnits, samt tilläfventyrs icke heller behöfts, är ock temligen klart.
Desse gode män hafva i öfrigt icke haft någon skyldighet att göra anmälan hos rätten ronde verkställd granskning af ifrågavide räkenskaper.
Således är den omständighet att desse gode män hittills icke gjort en sådan anmälan, ingalunda att anse såsom något bevis derföre, att de hädanefter, för den händelse sådant blir dem ålagdt, skola uraktlåta detsamma.
Sparre har dessutom uti det hänseendet oriktigt upfattat min framställning, att Grin tyckts anse, det jag önskat att socknenämnden skulle till Häradsrätten afgifva en restlängd på sådane förmyndare, som icke aflemnat ifrågavide räkenskaper.
Mitt yrkande har nemi. afsett ett alldeles motsatt förhållande, eller att socknenämnden skulle inlemna en förteckning på de förmyndare, hvilkas räkningar blifvit aflemnade och granskade.
Då förslaget i öfrigt innehåller föreskrift derom att socknenämnden skall vid sina sammanträden föra prot., så kan jag icke föreställa mig att nämnden skall kunna om förhållandet med räkningarne vara i någon ovisshet.
Samme talare antager visserligen, att det föreslagna stadgandet skulle vara fördelaktigt för förmyndarne sjelfva, emedan de sålunda icke skulle blifva blottställde lör det obehag att få sig af rätten några vitén förelagda.
Det kan icke förnekas att, så vida förmyndaren vill underkasta sig besväret att hvarje år gå i författning om verkställighet af allt hvad som nu är i fråga att honom påläggas, så riskerar han icke att för hvarje år få sig det omtalade vitet förelagdt; men jag hemställer, hvilket som är att föredraga, antingen att hvarje år hafva ett sådant åliggande eller att möjligtvis, ifall man gör sig saker till försummelse, få afgifva en förklaring i frågan eller erlägga stadgadt vite.
Skillnaden emellan Utskits förslag och den utväg, jag tagit mig friheten förorda, ligger endast deri, att då, för den händelse uti ett distrikt finnes t. ex. 50 personer, som äro förmyndare, en enda auktoritet skulle enl. mitt förslag ega att för alla dessa förmyndare gå i författning ora den erforderliga åtgärden, så skall deremot, enl.
Utskits förslag, hvar och en af dessa 50 personer »före eller sednast å lista rät»tegångsdagen af sista tinget året näst efter det då räkningen af»slutas bort, eller, der allenast 1 ting om året hålles, före slutet »af samma ting» inlemna ifrågasatte bevis.
Det lärer väl icke kunna förnekas, att socknenämnden, som verkställt granskningen af räkenskaperne och dervid utan någon svårighet kan upteckna namnen på förmyndare och pupiller, bör vara bäst i tillfälle att verkställa inlemnandet till domaren af en förteckning öfver alla dessa förmyndare och deras pupiller.
Man torde äfven böra ihågkomma att, bland det stora antalet af förmyndare, många kunna finnas, som icke en gång äro skrifkunniga, — och många, hvilka icke äro boende inom det distrikt, der domstolen finnes, hvilka sednare dock, detta oaktadt, antingen måste sielfve företaga resor till tinget eller också förskaffa sig ett ombud, som framlemnar ifrågavide dokument.
Enl. mitt förslag skulle deremot socknenämnden förklaras skyldig att i detta fall vara förrayndarnes ombud.
D8ii 17 Juli. 141 Af dessa skäl anser jag mig icke kunna frångå mitt förra yrkande på återremiss.
Mörner har yttrat, att den af socknenämn den inlemnade förteckning endast borde innehålla upgift på de förmyndare redovisningar, som blifvit granskade.
Jag får för min del erkänna, att detta förslag är det allrasämsta af alla; ty det kan ganska lätt hända, att socknenämnden, för den händelse den helt nyligen mottagit räkningarne, icke medhunnit granskningen deraf; och då kan det fall inträffa, som är ganska antagligt, att nemi. en lat och overksam socknenämnd upskjuter denna granskning till en obestämd framtid.
Det är ett vanligt förhållande, att man skaffar sig qvitto deruppå att man aflemnat handlingar; och då det nu är stadgadt att förmyndaren har rättighet och skyldighet att aflemna ett qvitto, så har han äfven rättighet att affordra socknenämnden qvitto.
Nämnden skulle i annat fall kunna förvägra detta; men just uti detta förmyndarens åliggande att aflemna qvitto ligger förmyndarens säkerhet att icke kunna blifva bötfälld, så vidt nemi. lian fullgör sin skyldighet att, inom den i lag stadgade tid, fullgöra ifrågav:de åliggande.
För den händelse icke något bestämdt stadgande i detta hänseende lörefunnes, skulle man äfven kunna tänka sig att socknenämnden, af ett eller annat skäl, skulle vilja undandraga sig att meddela dessa qvitton, eller derför tillräkna sig någon slags lösen.
Utsk:t har derföre funnit ändamålsenligast att i lag stadga, det socknenämnden är skyldig att lemna ett sådant qvitto.
Hvad vidare den af Gr.
Mörner omnämnda skrifkunnigheten beträffar, så erfordras ingen annan kunnighet härutinnan än den, som behöfs för att skrifva af mig förut upgifne 10 ord, d. v. s. saldo, behållning och några siffror.
Om förmyndaren kan utskrifva förmyndareräkningen, så måste han väl ock kunna skrifva dessa ord.
Vidkommande derefter Gr.
Möruers önskan,att sockneuämnden skall vara förmyndarens ombud, så får åtminstone jag, för min del, betacka mig derför att erhålla ett ombud, som jag icke sjelf utsett, — syunerligast som ifrågav:de ombuds intressen skulle kunna komma att stå i bestämd strid med mina egna, — ett förhållande, hvilket är så mycket möjligare, som detta ombud består af «så många», bland hvilka äfven de kunna finnas, uti hvilkas intresse det verkligen ligger att tillbakahålla en sådan förmyudareupgift.
Detta ombudsmauskap kan sålunda, efter min upfättning, icke leda till annat än att möjligen försena lagens verkställighet samt att, för den händelse gode männen eller socknenämnden icke vilja fullgöra sin skyldighet, gifva dem medel i handen dertill.
Vidkommande derefter den sockneuämnden tillerkända ersättning tillåter jag mig erinra, att den utgör blott en del af den ersättning, som äfven förmyndaren tillkommer; men då äfven socknenämnden åtnjuter en sådan vedergällning, så synes det icke vara för mycket fordradt, om äfven en del af besväret skulle falla på dess del.
H2 I>en 17 J uT i.
I allmänhet kan man väl antaga, att (le flestas intressen äro bättre bevarade, då de sjelfve få tillse att de befrias ifrån ansvar, än om de påtvingas ombud, hvilkas fördelar kunna stå i strid med deras egna.
Till bemötande af Gr.
Mörners yttrande, att desse gode mäns verksamhet naturligtvis ieke kunnat förmärkas på en mängd ställen, der de icke funnits, får jag förklara att jag, för min del, eger kännedom om ganska många socknar, der sådane gode män blifvit valde, men gjort ingenting.
Det har just varit med erfarenhet häraf som Utsk:t ansett lämpligast vara att åt domaren lemna kontroll i afs:de på berörde räkningars ingifvande; samt att förmyndaren sjelf och icke socknenämnden bäst bör kunna bereda domaren tillfälle att vidmakthålla denna kontroll.
Sparres senaste yttrande får jag nämna, att jag icke anser någon egentlig vigt ligga deruppå, antingen det stadgas, att socknenämnden skall aflemna förteckning å de räkningar, som nämnden mottagit till granskning, eller å de räkningar, som redan blifvit granskade.
Då jag förra gången upträdde, begagnade jag ordet »granskade räkningar», dertill föranledd af det förhållande, att, såvidt mig kändt är, man hittills vanligen på sådant sätt förfarit.
De gode männen eller socknenämnden utsätta nemi. en viss dag för sådane räkningars mottagande från ett visst distrikt, och förmyndaren kommer då tillstädes, får sin räkning granskad, stoppar den åter i sin ficka och begifver sig sedan med densamma hem; samt behölver, i sådant fall, alldeles icke något qvitto.
Vederb:de grauskningsförrättare åter måtte väl sjelfve, för egen del, ega kännedom om den af dem verkställde granskuingsåtgärd.
Om verkligen förmyndareräkniugarne i allmänhet voro af den vidlyftiga och invecklade beskaffenhet, att deras genomgående skulle medföra så stort besvär, som nu velat förespeglas, så hade man sannolikt ofta nog fått vidtaga särskilda mått och steg, för att tvinga personer att åtaga sig ett sådant onus; men förhållandet med dessa räkningar är i allmänhet icke sådant, utan äro de fleste af dem af en högst enkel beskaffenhet och genomgås med största lätthet.
Jag hemställer till det Högh Ståndet, huruvida något hinder kan anses förefinnas för domareu att utöfva kontroll jemväl i afs:de å socknenämnden elier gode männen, för den händelse at.t de åläggas att inlemna förteckning å de räkningar, som de till granskning emottagit (jag begagnar nu det uttryck, som Gr. Sparre föredragit).
Detta åliggande för gode männen eller socknenämnden, att ingifva en förteckning, innefattar ju för öfrigt alldeles icke något förbud för den förmyndare, som finner säkerheten sådant fördra, att sjelf årligen till domaren inlemna bevis att hans förmyndareräkning blifvit för socknenämnden företedd.
Det skulle fortfarande bero af hans egen fria vilja att gå i författning härom, eller uraktlåta detsamma.
För den händelse åter, att Utsk:ts förslag oförändradt antages, blir det förmyndarens ovilkorlig^ skyldighet att årligen inkomma med ett sådant bevis; och en mängd Den 17 Jn 1 i.
143 personer öfver hela riket skola derigenom, på sätt jag redan förut nämnt, besväras med öfverflödiga åligganden.
Jag vill slutligen fästa upmärksamheten deruppå, att om en person har flere, t. ex. 3 förmynderskap sig updragna uti olika orter och följaktligen icke samtidigt kan inställa sig på alla dessa 3 olika ställen, så måste han ovilkorligen, så vidt han vill ställa sig det uti förev:de förslag gifne stadgande till efterrätlelse, gå i författning om anskaffande af ombud på 2 af dessa ställen; och dessutom sjelf företaga en resa till det tredje.
Då således de af mig förut framställde anm:r icke synas mig hafva blifvit af Gr.
Sparre vederlagde, måste jag vidhålla mitt förra yrkande.
Efter härmed slutad öfverläggning samt uptagande af de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af ifragav:de §, framställdes och besvarades med blandade ja och nej först propos. å bifall till §:n samt sedermera propos. på återremiss deraf; hvarefter förnyad propos. på §:ns godkännande gjordes, och då svaren derå u t föl lo med flere ja och några nej, förklarades ja nu haft öfvervigten. §§ 5 — 9, äfvensom Ingressen.
N:o 38, i anledn. af väckt motion om ändring i vissa delar af 17 kap.
Handelsbalken och andra författningar rör:de borgenärers rätt och företräde för hvarannan till gäld enars egendom.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, förmälte, att i Utskrts Betänk, sid.
14 förekomme en framställning derom, att R. o. Ad. måtte medgifva uphörande af den förmånsrätt, frälsemän för närv:de ega för fordringar hos deras upbördsmän; hvilken framställning torde böra särskildt företagas till pröfning, antingen före eller eller förfa ttningsförslagets genomgående.
Mig synes att R. o. A. bör kunna i denna fråga tillvägagå alldeles på samma sätt, som då fråga var om forum privilegiatum i konkursfrågor, att nemi. R. o. Ad. kan när, som helst på förhand till pröfning företaga ifrågav:de framställning, men likväl göra sitt beslut beroende af den utgång, författningsförslaget erhåller. R. o. Ad. kan således besluta att godkänna punkten, i händelse författningen antages, elier att R. o. Ad:ns bifall till denna punkt förfaller, ifall författningen icke blir antagen.
För mig vill det synas mera ändamålsenligt om R. o. Ad. först genomgår sjelfva författningen. R. o.
Ad. torde nemi. i detta fall böra tillvägagå på samma sätt, som vid tillförene afhandlade författningsförslag, eller företaga rubriken till författningen sist.
Först sedan man genomgått sjelfva författningen och 144 Den 17 Juli. erfarit, huruvida den bifalles elier icke, kan tid vara att besluta i afs:de å den ifrågav:de förändringen.
Jag för min del har icke något att erinra mot det af Gr.
Mörner föreslagna sätt för föredragningen, och förenar mig således med honom.
Uppå härefter framställd propos. beslöts, att författningsförslaget först skulle paragrafvis genomgås samt privilegii-frågan jemte ingressen derefter förekomma till pröfning.
Till följd häraf föredrogs nu Utsk:ts förslag till ny lydelse af Handelsbalkens 16:de kapitel. § 8.
Hr Car 1 h ei ra-Gy 11 en sk jöl d, Henrik Adolf Oscar:
Det har icke kunnat undgå att för frågans riktiga lösning synas mig betänkligt, att inledningen till denna författning först efter författningsförslagets genomgående skall till pröfning förekomma.
Huruvida nemligen den förändrade lydelsen af de uti Betänk:t uptagne §§ skall bifallas eller icke, beror i viss mån på de beslut, 11. o. Ad. fattar, såväl i afseende å den i förevule fall frälseman tillagde förmånsrätt, som ock beträffande de §§, hvilkas uphäfvande blifvit uti ingressen föreslagen och som följaktligen böra utur nu gällande lag utgå.
Då man nu deremot icke behagat för beslutens fattande fastställa en sådan ordning, så har man dermed liksom gifvit på hand, att, genom bifall till §§, som följa, äfven antaga h-vad som blifvit af Utsk:t i ingressen föreslaget.
Då jag likväl för min del icke är härtill benägen, så länge nemi. icke ordentliga förmyndare-kammare kommit till stånd, kan jag icke annat än ogilla detta sätt att gå till väga; och får, i sammanhang dermed, förklara, att jag kommer att motsätta mig bifall till såväl 8:de som följande §§.
Jag har icke stillatigande kunnat afhöra, att R. o. Ad. godvilligt skulle upoffra ett Ståndet tillhörande previlegium, och kan icke heller gilla, att den förmånsrätt, som omyndiga för närv:de ega uti förmyndares gods, skall' uphöra.
En hvar känner med hvilka svårigheter det är förenadt att upfylla ett förmynderskaps förbindelser.
Att nu göra detta åliggande ännu svårare synes mig vara i högsta måtto olämpligt.
Tå dessa skäl a fs tyr k er jag bifall till den nu föredragna §:n. Gr.
Jag förmodar, att R. o. Ad. äfven nu lemnar Utsk:t samma bemyndigande, som hittills vid sådane lagförslag egt rum, att nemi., i händelse, efter verkställd återremiss af en eller annan §, någon modifikation i de öfrige §§:ne kan anses behöflig, Utsk:t må vara berattigadt, att derom i behörig ordning gå i författning.
Jag anhåller derföre om Hr Gr:n3 o.
Landtmms propos. å hvad jag nu tagit mig friheten föreslå, helst den siste värde talaren, Hr Carlheim-Gyllenskjöld, yttrat en viss oro för bristande sammanhang i författningen.
Hvad Doll 17 Juli.
Hvad uu särskildt beträffar den 8:de gm, till hvars uphäfvande samme talare icke synes vilja lemna bifall förr än kändt blifvit örn den institution, som afhandlas i föregtde Betänk., kommit till stånd, så har verkligen Ut.sktf, just med hänsigt härtill, satt detta Betänk.