Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Grant blef nu regementets qvartermästare — en befattning, som fritog honom från skyldighet att gå i elden: detta hindrade honom likväl icke från att deltaga i * hvarje strid under kampagnen allt ifrån Vera Cruz till staden Mexico.
Efter slaget vid Molino del Rey blef han omnämnd för » utmärkt tapperhet » och vid hufvudstadens intagande formärk-tes flera af de drag, som visat sig egendomliga tor hans karakter under senare delen af hans historia.
Då armén närmade sig staden, fick Worths division ordre att bemäktiga sig en väg, som gick på vestra sidan.
Grant åtföljer " Worths förtrupper.
På ett ställe gjorde vägen en tvär krökning, och denna försvarades af en parapet.
elden från musköterna var mördande, och allt efter som divisionen närmade sig, ökades nödvändigheten att se sig om efter hvarje möjlighet af skydd.
Detta oaktadt banade Grant sig likväl väg ensam tvärs öfver den sträcka, som mest blottstäldes för elden, och upptäckte ett ställe, der parapeten kunde angripas.
Skyndande tillbaka till sina män, som ej voro flera än tjugu eller trettio, ropade han till dem, att han funnit en utväg att kringgå fienden, och uppmanade dem, som hade lust såsom frivilliga, att följa honom.
Tio eller kanske ett dussin soldater sprungo genast upp och voro snart, krypande på händer och fotter med honom bakom en mur: häT sammanstötte de plötsligt med ett helt kompani under då kapten, nu general Horace Brooks, som försigtigt sökt sig en väg genom att gå nere i ett dike.
Grant ropade genast: » Kapten, jag har funnit ett sätt att angripa fienden-, hvarpå Brooks svarade: » Välan, ni vet vägen.
Gå på.
vi följa med ».
Löjtnanten tog så befälet, och den lilla styrkan, som nu uppgick till ett antal af femtio man, anföll parapeten från ena sidan, intog den med storm och tog fienden i ryggen.
Mexikanerna flydde med ens från sin ställning, som ej längre var hallbar, och parapeten var intagen.Truppafdelningen befann sig nu på den väg, som för direkte till Garita San Cosme, en af de starkast befastade punkterna, som leda in i staden Mexiko, hvars spiror och tom nu kunde tydligt urskiljas.
Snart stötte de på en annan parapet, denna försvarades af en kanon.
Grant ryckte åter fram i spetsen för sin lilla kolonn, som mi var ett hundra femtio man stark, äfven den andra parapeten intogs.
Nu voro de dock alldeles midt under stadens kanoner, och Brooks, som i kraft af sin högre tjenstegrad hade tagit befälet, förklarade, att han ej kunde bibehålla ställningen, såvida han ej kunde erhålla förstärkning.
Fördenskull sändes Grant tillbaka till Worth för att anhålla om trupper och hade knapt hunnit att gifva sig af, förr än skaran, hals öfver hufvud, drefs ifrån parapeten.
Men * han träffade snart på divisionsgeneralen och nya trupper sändes omedelbarligen framåt.
Litet till höger om denna parapet fans en fallfärdig bv-kvrka med en hundra fot hög tornspira.
Fram emot denna förde Grant en afdelning artilleri och drog sjelf med sig, upp och ned, ur och i diken, hvaraf landet här öfverflödar, en bergshaubitz.
Han fann snart presten och begärde att få nyckeln till kyrkan; denna var presten till att börja med ovillig att utlemna, Grant öfvertygade honom likväl snart om nödvändigheten att gifva sig.
Haubitzen togs helt raskt i stycken och fyra eller fem karlar buro den upp till klocktornet, under det att Grant stälde ut de återstående af sin lilla skara för att göra sig säker mot ett öfverfall i kyrkan.
Då detta var ombestyrd t, stälde han kosan upp i tornet, och der skötte och riktade han sjelf kanonen, och inom kort drefs fienden för andra gången från parapeten.
Nu riktade han kanonen mot staden, och från sin post kunde han lätt iakttaga den bestörtning, han åstadkom bland mexikanarne, ty man kunde se, huru de förskräckta sökte skvdd bakom sina murar.
Worth blef snart varse, ätt kulorna utslungades från denna nya position, äfvensom den verkan de åstadkommo bland fienden.
Han lät källa Grant till sig, lyckönskade honom och stälde ett helt kompani jemte befäl under hans kommando.
Med denna förstärkning återvände löjtnanten till sitt torn, dit han förde ännu en haubitz och öppnade ånyo elden.
Garita San Cosme öfverlemnades redan denna afton, och nästa morgon var staden Mexiko uti amerikanar-nes händer.
Denna bragd, som utfördes af en löjtnant, utan att han deroin erhållit någon särskild ordre, och som i följdderaf, att han ej förde befäl, såg sig nödsakad att samla sina män och vapen på faltet, förskaffade Grant ett hedrande omnämnande i alla depescher, derjemte medförande hans andra fullmakt, utfardad endast fem dagar senare än hans första.
Då kriget var slut, återvände han till Förenta Staterna, 1848 gifte han sig.
1852 blef han kommenderad till Oregon; vägen dit borde han taga genom Kalifornien.
På den tiden var lifvet temligen rått på Pacifickusten, och det ansågs klokast, att hans hustru ej skulle följa med.
Resan gjordes sjöledes till Panama; under färden öfver Näset bröt koleran ut.
Grant tjenstgjorde äfven nu som qvartermästare.
Panama-jemvägen gick vid denna tid ej längre än trettio miles ifrån Atlantiska kusten, och derefter fortsattes resan med båtar uppfor Chagres-floden, §å långt denna var segelbar.
Från denna punkt måste trupperna marschera till Pacifie-kusten eller ungefär ytterligare trettio miles; genom kontrakt hade ångbåtsbolaget åtagit sig att anskaffa mulåsnor för de sjuka samt för soldaternas hustrur och barn.
Men der fans också ñera hundra andra passagerare utom soldaterna, och när koleran började, utbröt en formlig panik ibland dessa.
Passagerarne erbjödo infödingarne högre betalning för mulåsnorna än den, som bolaget var villigt att erlägga, hvaraf följde att hvarenda dragare förhyrdes af passagerarne och absolut ingen stod att få åt soldaterna och deras familjer.
Trupperna marscherade vidare, men Grant lemnades qvar med de sjuka samt q vinnorna och barnen, som ej voro i stånd att medfölja truppen under tropikernas Julisol.
Här stannade nu Grant en vecka och förde då oinskränkt befal han tog vård om de sjuka oeh döende, begrof de döda,, och under allt detta måste han hålla ett vaksamt öga på de halft fiendtliga indianerna och derjemte anstränga hela sin förmåga att få några transportmedel.
Under hela denna tid var han aldrig afklädd och stal sig blott då och då åt att få några ögonblicks sömn, utsträckt på en bänk eller under ett träd och ständigt utsatt för de ohelsosamma dunstema från de stinkande träsken och skogen.
Då Grant slutligen insåg, att ångbåtsbolagets agenter helt och hållet uraktläto sina skyldigheter, uppgjorde han på sitt eget ansvar nya kontrakt i bolagets namn.
Han hyrde åsnor och sjukbårar till dubbelt så högt pris, som det bolaget gått in på att betala, han lejde indianer, som begrofvo de döda, och efter sjudagars uppehåll fick han slutligen börja sin marsch till Pa-cific-kusten.
Af de hundra femtio varelser, som lemnats qvar der i det inre af Panamanäset, hade hälften på en vecka dukat under för koleran.
Dock blef hans eget lif sparadt.
Hvarken mexikanska kulor eller tropikernas förpestande klimat tillätos att göra honom någon skada.
År 1854 iulade han om sitt afsked, han hade tjent i armén i elfva år, och nu slog han sig ned på en farm några få miles utanför St. Louis, der hans hustrus anhöriga voro bosatte.
Hans tillgångar voro små, sjelf arbetade han vid plogen eller falde skog, som han lade i famnar och under vintern körde på sitt lass in till St. Louis för afsalu.
Ett timmerhus uppfördes på farmen och här framlefde han ett anspråkslöst lif; aldrig kände han sig så lycklig som i kretsen af hustru och barn.
Han hade nu tre söner och en dotter.
Fastän han lefde under dessa anspråkslösa förhållanden, umgicks han likväl med och såg äfven i sitt hem allt hvad St. Louis hade af förnämligare personer.
Alla hans hustrus anhöriga tillhörde hvad man brukar kalla god societet, och Grant sjelf fann alltid ett välkommen äfven hos de mest framstående deribland.
Hans gamla rang inom armén var i sig sjelf ett inträdeskort till de bästa kretsar och hans gamla vänner i armén fortforo på förtrolig fot med honom.
Men all hans flit och omtanke till trots ville dock ej hans försök i landtbruk lyckas.
Han bjöd till att lägga ihop pengar, men härtill saknade han alla anlag, och vid många tillfallen voro hans omständigheter ytterligt betryckta.
1860 flyttade han till Galena, der hans far och bröder eg-nade sig åt läder-affarer.
De gåfvo honom arbete, och här.
lefde han ett år, utan att någon kände eller frågade efter honom.
Alla militära sysselsättningar tycktes han nu alldeles ha lagt åsido.
Hans kaptenstitel, som han ännu bibehöll, påminde knappast om stormningen af Chapultepec eller om de kanoner, som han uppstälde i det bräckliga tornet under Mexikos murar.
Ingen tärande ärelystnad oroade hans sinne.
Ingen längtan efter rykte gjorde honom missbelåten med sin obemärkta tillvaro.
Hans närmaste hade aldrig den ringaste aning om, att han besatt några utomordentligare egenskaper.
Sjelf drömde han aldrig om, att han var utsedd till att bekläda en hög post eller utöfva makt.
De svårigheter, som han haft att kämpa med som soldat, som farmare och som aflarsman samt för öfrigt undersitt lif på gränsen ibland indianerna, äfvensom det lif han lefvat i militärskolan samt i Ohio, i Oregon och Mexiko, hade vidgat och skärpt hans erfarenhet och gjort honom, honom sjelf ovetande, till en typ af amerikanaren.
I kriget hade han tjent under de tvenne största härförare, som landet egt under århundradet, han hade deltagit i deras vigti-gaste bataljer och varit med om deras marscher, deras belägringar Och deras anfall; i fredstid hade han rört sig och lefvat ibland alla klasser af sina landsmän, hade lärt mycket af lifvet och lagt på hjertat mången af de lärdomar, det gifvit honom.
Han hade lärt sig att vara tålig, äfven då hoppet tycktes långt aflägsnadt, och att hålla ut, fastän svårigheterna voro stora och ej sällsynta, tillika hade han lärt sig att hålla fast vid sina beslut och att draga all möjlig fordel af de medel, som stodo till hans förfogande.
Misslyckades han i ett, så försökte han ett annat och förlorade ej modet, när lyckan svek honom; ej heller förmådde småsaker att rubba hans jemvigt.
Hvad som hos honom öfvergick allt annat, var att han aldrig svigtade och aldrig förtviflade.
Läder-handlanden i Galena stod ej der fullkomligt oberedd ens för den framtida storheten, som, alla ovetande, väntade honom.
Den 11 april 1861 anföll o amerikanarne Fort Sumter.
Nyheten härom nådde Galena den 15 på samma gång som den, att Lincoln utfärdat upprop till Mvillige.
Den nittonde höll Grant på att exercera ett kompani och inom en vecka förde han sina män till Springfield, hufvudstaden i Illinois.
Han var ej någon politiker och hade ej ens mer än en enda gång begagnat sig af sin rösträtt vid presidentval; slafegare hade han varit, men några tvifvel om hvad som var hans pligt hade han icke.
Landet hade uppfostrat honom, och således hade landet rätt att fordra af honom, hvad han kunnat förvärfva sig af skicklighet eller erfarenhet.
Okunnighet i allt som rörde militärväsendet var nästan allmänt herskande.
Den aflägsna mexikanska kampanjen hade knapt förmått störa ett halft århundrades fred, och en generation hade vuxit upp, som var helt och hållet främmande för kriget.
Grants kännedom om organisation och rutin kommo honom nu väl till pass.
Fem veckor gjorde han tjenst utan att vara anstäld genom fullmakt, men han inmönstrade ändå trupper på uppdrag af regeringen i Illinois.
Han erbjöd emellertid krigsministern sina tjenster, ihvilken riktning denne sjelf kunde finna lämpligt; detta hans bref lemnades likväl utan allt afseende och ansågs ej fordra något svar.
Då begaf han sig till Cincinnati i förhoppning att M ’ Clellan skulle erbjuda honom plats vid sin stab.
Tvenne gånger instälde han sig i högqvarteret men fick dock icke • företräde hos M ’ Clellan och återvände till Illinois utan att till någon omnämna sin varma önskan.
Guvernören erbjöd honom i juni ett infanteriregemente.
Hans svar var, att han kände sig ega förmåga att taga befälet öfver ett regemente, h varpå han genast fick or dre att bege sig till Missouri.
I augusti utnämdes han till brigadier-general för de frivillige.
Ledamoten af kongressen från det distrikt, han tillhörde, hade gifvit akt på, med hvad nit och energi han skött sin underordnade post, och då presidenten skulle utnämna befalhafvare för Illinois, föreslog Washburn Grant, som också förordades af alla de delegerade.
Den nye generalen visste ej något om sin värdighet, förr än han fick se sin utnämning i tidningarne.
Hvarje befordran, som kommit honom till del, har städse skett, utan att han sjelf gjort något derför eller framstält någon önskan derom.
Han gaf sig nu genast på väg till Cairo, beläget vid Ohio-flodens mynning, öfversté (sedermera general) Oglesbv hade befälet vid denna post, och han hade aldrig sammanträffat med sin nye chef.
Grant var civilklädd, ty han hade ej ens gifvit sig tid a * t anskaffa uniform, och utan att vara känd eller igenkänd af någon gick han in i högqvarteret.
Han begärde här att få papper och penna och utskref en ordre, genom hvilken han öfvertog befälet, och lemnade denna till Oglesby.
Den vid all rutin ovane öfversten blef ytterligt häpen öfver detta förfaringssätt, och på Grants fråga, om ej hans företrädare också tog befälet genom ordre, svarade Oglesby: ♦Jag tror knappast att han visste huru det borde gå till ».
Befolkningen i Kentucky var vid denna tid af delade åsigter med afseende på deras ställning till kriget, och guvernören hade uppsatt en neutralitetsförklaring.
Tvenne dagar efter Grants ankomst till Cairo inföll likväl fienden uti staten och hotade Paducah vid Tennesseeflodens mynning.
Som detta var en synnerligt vigtig punkt, ty den beherskade både Ohio och Tennesseefioderna, underrättade Grant statens lagstiftande församling, som var loyal, med ens härom och sände likaledes ett bud till Fremont, hans närmaste förman.
Senare samma dag telegraferade han till Fremont: » Färdigatt gå til] Paducah.
Ger mig af klockan half sju.&gt; Som han ej fick något svar på sitt telegram, påböljade han samma afton öfverskeppningen af ett par regementen och ett batteri.
På morgonen kom han till Paducah, intog staden utan att ens ha lossat ett skott; under det att han höll på med sin landstigning, skyndade en del af fiendens styrka att lemna staden med jemvägen.
Yid middagstiden återvände han till Cairo och fann der emot sig M ’ Clellans medgifvande att intaga Paducah, » i fall han kände sig nog stark ».
Unionen var genom detta anfall försäkrad om Kentucky.
Ingenting vidare hördes om neutralitetsfunderingarne, men Grant fick sig en tillrättavisning, derför att han inlåtit sig i brefvexling med lagstiftande församlingen.
Denna händelse blef uppslaget till hela hans militära bana.
Den snabbhet, hvarmed han uppfattade såväl Padu-cahs strategiska betydelse som äfven nödvändigheten af att ögonblickligen handla, den bekymmerslöshet, med hvilken han sopade bort de statsklokes sofistiska invändningar, den raskhet, hvarmed han beslöt sig för att sätta sin plan i verket — ty det är nog ej någon sällsynthet att träifa på personer, som kunna se sin väg klar för sig, utan att de derför besitta förmågan att besluta sig för att handla i enlighet med hvad de tro vara rätt — detta allt, men först och främst hans skyndsamhet att sätta beslutet i verkställighet, utgjorde drag, som han lagt i dagenwäl hundrade gänger efteråt, och hvilka på slutet förde till samma resultat för generalen-en-chef som de vie} Paducah tillskyndade distrifct-befalhafvaren.
All hans tid upptogs under åtta veckor med att undervisa rekryterna i krigförandéts första grunder.
Det fans ej en enda öfvad soldat under hans befal.
Alla gemene, såväl som befal, tillhörde det borgerliga lifvet, och ännu en gång såg sig Grant utöfva en adjutants och qvartermästares åligganden, fast denna gång i större skala.
All den erfarenhet, han fordom samlat, blef honom nu till * nytta, ända intill den minsta detalj.
Sjelf utskref han sina ordres, sjelf exercerade han också sina trupper och undervisade befälet i hvad dem ålåg, och ett hårdare arbete hade han aldrig för sig än under de dagar, han beredde sig på att föra de sina i strid.
I november fick han ordre att företaga en demonstration på Belmont.
Historien om denna manöver bar oftablifvit berättad — huru han färdades nedfor Mississippifloden, om de oförsökta truppernas öfvermod, då de slutligen fördes nt på stridsfältet, och om det beslut, som Grant då fattade, när han såg, huru deras blod sjöd, att förändra demonstrationen till en verklig attack.
Tretusen man landsattes på den vestra flodstranden omedelbart under kanonerna från Colum-bus, ett ej obetydligt fäste, som fienden innehade på den motsatta stranden, det flendtliga lägret öfverrumplades och odelades, och nu blef på en gång truppen yr af den seger som vunnits — soldaterna blefvo alldeles Vilda, de skreko och tjöto och rusade hit och dit liksom skolpojkar, och under allt detta tumult böljade befälet att hålla högstämda tal för unionen.
Fienden, som såg allt detta, återhemtade sig snart från sin förskräckelse, och förstärkningar Öfversändes från den östra stranden.
Ej ' en enda man af dem, som stodo under Grants befäl, hade någonsin förr varit i strid, och att återställa ordningen var ej möjligt, intill dess att han till slut gaf en officer ordre att sätta falten i brand.
Såsom han hade väntat, undgick detta icke artilleristernas på Co-lumbus uppmärksamhet, utan de begagnade sig af oredan och öppnade elden ånyo mot hans lilla skara, trupperna insågo nu slutligen faran och stälde sig åter i leden.
Samtidigt härmed hade också fienden stält upp sig och var beredd att afskära Grant återtåget till transportfartygen.
Hans egna män stodo till en böljan fullständigt tillintetgjorda, och en af hans officerare rapporterade: » Vi äro omringade. » » Välan », svarade Grant, » om det är så, så måste vi hugga oss en väg ut, liksom vi gjorde oss en väg in.
Vi hafva redan slagit dem en gång, och dfet tror jag att vi kunna göra än en gång. » Den tillit, som han sjelf kände, spred sig hastigt till befälet.
Truppen kände åter modet växa, » de höggo sig en väg ut, liksom de gjort sig en väg in », » de slogo dem om igen » och lyckades att utföra allt, som enligt planen var uppgjordt eller allt hvad man hade väntat af dem.
Denna seger, som man kan säga var den första fullständiga, som Grant vunnit, tjenar äfven den, ehuru den ej var af någon betydligare art, att, liksom ock Paducah, belysa många af de karaktersdrag, som sedermera starkt fram-trädt under Grants militäriska bana.
Ihågkommer man hans medkänsla för truppen, då den skulle i elden, hans orubblighet vid det ögonskenliga nederlaget liksom ock hans grymma tilltag att sticka fälten i brand för att sålunda
49ådraga sig fiendens uppmärksamhet, tillika med hans förmåga att derefter återställa tillförsigten hos de upphetsade och förvirrade rekryterna, så skall man finna, att allt detta tillsammans var förebud till en faltherreskicklighet, som ej senare händelser kommit på skam.
Hvart och ett af hans stora slag, som följde på detta, bragte i dagen en eller annan personlig egenskap, som han kunnat tillskrifva den lyckliga utgången.
I ett krig, der mannamodet å ömse sidor var det samma, der södems entusiasm fann sitt motstycke i den nordiska beslutsamheten, der de krigande voro af samma ras och der hvardera sidan ansåg sig kämpa för land och rätt, är det endast helt naturligt, att härförarnes individuóla egenskaper skulle göra sig gällande.
Det ligger utom all fråga, att det var Grants personliga egenskaper, som tillförde norden segern vid Donelson: i de manövrer, som föregingo bataljen, såväl som i sjelfva striden är mannens individuela inflytande omisskänneligt.
Att detta var en post, som det var af vigt att försäkra sig om, hade flera af de befälhafvande insett redan tidigt, säges det M ’ Clellan, Buell, Halleck, Cullum kunna törhända allesammans göra anspråk på, att de insett, hvilka fördelar skulle följa dess fall.
Men under det att de öfverlade och begrundade dessa fördelar, skred Grant till verket och utförde dådet Han framlade s sin plan för Halleck, hans närmste förman, och denne var sjelf just då efter all sannolikhet sysselsatt med 1 att öfvertänka detta samma företag, hvarfore det är naturligt, att han blef ej så litet bragt ur fattningen och tillrättavisade i sin underlydande, som opåkallad blandade sig.
i hans tjenst Men Grant, som var fullkomligt okunnig om hvad hans general hade i sinnet, utvecklade än en gång sin plan; slutligen utfärdade Halleck ordern.
Nästa dag begaf sig Grant på väg, och fyra dagar senare föll Fort Henry.
Den 6 februari underrättade han Halleck derom.
» Fort Henry är vårt Den 8 skall jag intaga och förstöra Fort Donelson samt återvända till Fort Henry. » Halleck, som tyckte mera om ett försigtigare tillvägagående, telegraferade: » Håll er i alla händelser qvar i Fort Henry.
Spadar och hackar skola sändas, så att ni kan förstärka Fort Henry.
Uppställ kanonerna, så att de kunna tillbakaslå ett anfall. » Grant ansåg, att bästa sättet att försvara Fort Henry var att göra ett anfall på Fort Donelson, och medan Halleck utskref sina ordres omatt skaffa tillräckligt med spadar och hackor for att användas vid Tennessee, så anhöll han att få sig tillsändt tungt artilleri med Cumberland.
Så pågick det, ända intill dess att fastet fallit, och sjelfva den dag, då det utrymdes, telegraferade Hallecks stabschef, som ej ännu hört nyheten, till Grant » att ej vara for brådstörtad ».
Men det var just under det att striden vid Fort Donel-son pågick allra ifrigast, som han utförde sin första stora bedrift i fältherrekonst.
Han hade dragit sig undan och höll just på att rådslå med den, som förde öfverbefälet öfver båtame, när fienden, som var kringränd och modfäld, beslöt sig för att slå sig genom de federala linierna.
Före dagbräckningen hade de hunnit att utföra sin plan och vände nu hela sin styrka mot Grants höger.
På båda sidor kämpades hårdt, men den federala hären kastades mera än en mile tillbaka.
Grant infann sig på stridsplatsen just i det ögonblick, då ställningen nått denna punkt.
Här fann han sitt eget folk, som ännu ej återhemtat sig efter striden, hårdnackadt dragande sig tillbaka, under det att fienden, som i visst afseende nått sitt mål, likväl ej lyckats att bryta sig fullständigt igenom.
Ingen tänkte på att förfölja dem, som drogo sig tillbaka, och striden .var skenbarligen afdomnad men ej ändad.
De unga trupperna, som voro helt upprörda, förklarade likväl, att fienden kommit i striden med fulla ransoner i renslarne, och att detta innebar, att den hade en flera dagars strid i sinnet.
Grant uppfattade med ens, hvad denna omständighet kunde betyda.
» Äro deras renslar fy Ida? » frågade han.
» I sådant fall tänka de att slå sig igenom.
De hafva ej någon tanke på att stanna här och slåss med oss. » Fiendens afsigt låg i ett ögonblick alldeles tydlig för honom.
Deras ställning var förtviflad.
Detta var just rätta ögonblicket, belägenheten å båda sidorna var nu lika svår, tor att tillkämpa sig segern i stället för att göra motstånd.
» Hvilkendera parten, som här anfaller först », sade han, » har största utsigten att vinna, och rebellerna måste vara bra raska i vändningarne, om de ämna att nedgöra mig. » Han utfärdade ordre om ett ögonblickligt anfall, som skulle företagas åt venster, der trupperna ditintills ej deltagit i striden, och innan aftonen var Fort Donelsons öde afgjordt.
General Grant har ofta berättat för mig, att en gång, under hvarje strid, kommer ett ögonblick, då båda arméerna äro nära nog eller fullkomligt utmattade och då det synesomöjligt för någondera att företaga något vidare.
Detta anser han vara vändpunkten, hvilkendera af dem som först upptager striden på nytt är säker om att vinna.
Enligt denna sin åsigt handlade han icke allenast vid Donelson och Shiloh utan även vid andra upprepade tillfållen.
I träflningame vid Yicksburg och likaså vid the Wilderness — alltid när fördelar eller motigheter voro temligen jemlika för de stridande eller kanske honom särskildt ogynsamma till och med, i stunder, när så väl hans eget manskap som fiendens var utmattadt, fann han, att om han ryckte fram i ett dylikt ögonblick eller höll ut, äfven då sådant föreföll orimligt, så medförde detta segern.
Den general eller den soldat, som gör det, som ingen har väntat sig eller ens har fordrat af honom, är just den, som kan vara säker om att gå segrande ur striden.