Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man än skulle förutsätta, att till en Landsh:geplats uphöjdes en person med så våldsamt sinnelag, eller med en sådan böjelse för kitslighet, att han derutaf.kunde förledas att vilja begå en orättvisa emot de af hans underordnade, som icke genom fullkomlig undfallenhet och inställsamhet vetat förvärfva sig hans bevågenhet, så ligger dock i de former, under hvilka han måste utöfva sitt embete, ett oöfverstigligt hinder för honom att kunna i detta, mera än i andra fall, handla efter godtycke.
Vi veta nemi. alla, att om en anklagelse utaf Landshm, emöt en honom underlydande tjensteman, skall äga verkan, måste den föregås utaf förhör inför K.
Bef:h:de, hvilken myndighet icke består af Landshm allena, utan af honom, jemte antingen LandsSekretm eller LandsKamerer:n vid hans sida.
Vid detta förhör måste ett prot. föras, hvaruti, jemte Landsh:ns anklagelse, uptages hvad som den anklagade tjenstemannen aktar nödigt att andraga till sitt försvar.
Följaktligen finnes det en preliminär undersökning om den förseelse, som Landsh:n lägger tjenstemannen till last, och om det genom denna undersökning blefve utredt, att förseelsen vore af den svåra beskaffenheten att Rikets väl kräfde, att den felaktiga genast skiljdes från utöfningen af sin tjenst, så vore det i sanning högeligen beklagansvärd!, om Landshm icke skulle äga rätt att derom förordna.
Vill man åter betrakta saken från en annan synpunkt, så skall man jemväl finna, att fall kunna inträffa, då Landshm ovilkorligen måste begagna sin suspensionsrätt, så vida icke hela embetet skall ligga nere.
Om t. ex. en LandsSekret. eller Landskamerer. af en eller annan orsak behagade vägra att kontrasignera ett Landshms beslut, så att detsamma blefve oexpedieradt, huru skulle då Landshm bete sig, om han ej genast kunde skilja den gensträfvige från tjenstens utöfning och dertill förordna en annan?
I motsatt fall vore ju LandsSekretm eller LandsKamererm de facto Länsstyrelsens chef.
Detta lärer väl ej vara meningen, och då måste ju Landshm äga rättighet att, efter hållet förhör, förklara den upstudsige embetsmannen, att han tills vidare är skiljd från embetets förvaltning, på det att Landshm måtte komma i tillfälle att utfärda de beslut, som äro nödvändiga för länets styrelse eller Rikets tjenst.
Jag kan således icke finna annat, än att det klandrade stadgandet, långt ifrån att vara stridande emot grundlag eller allmän lag, långt ifrån att innefatta något medgifvande för Landshm att handla godtyckligt eller, såsom motionären äfven kallar det, Den 6 December e. m. 493 suveränt emot sina tjenstemän, tvertom är alldeles nödvändigt, derest Landshm skall kunna fullgöra sina åligganden, hvarföre jag anser att K.
M. haft ganska god grund för det stadgande, som instruktm uti förevarande fråga innehåller.
Ibland de stadganden, som motionären framhållit såsom i högsta grad lagstridiga, finnes äfven följande uti instruktrns 12 § uptagne föreskrift: »I händelse af försummelse med aflemnande af saköreslängder, redovisningar och andra handlingar eller sådana upgifter, hvilka, enl. upbördsförfattnme, skola af domare afgifvas, må K. M:s Bef:h:de, genom förelagda vitén, vederb:de, tili fullgörande af sina åligganden, härutinnan förbinda.»
Ilan grundar anmärknrn om det lagstridiga i denna föreskrift på den omständighet, att K. Bef:h:de, enl. gällande lag, icke äger att inblanda sig uti lagskipningen, utan endast tillse det lag och rätt vid Underdomstolarne skipas och, i motsatt fall, gifva HofR:ne det tillkänna.
Tillvaron af detta stadgande bestrider jag för ingen del.
Det är tvertom en af det konstitutionella samhällsskickets bufvudprinciper, att den exekutiva makten icke skall äga att blanda sig i domaremaktens åtgöranden, men jag frågar: hvad har afgifvandet af saköreslängder och redovisningar för upbörd att skaffa med lagskipningen?
Saköreslängderne skola, efter afslutade ting, aflemnas till Kronofogdarne, så att dessa må kunna i behörig tid indrifva bötesmedlen.
Detta är ju något som alldeles icke ligger inom lagskipningens område, utan hör till upbördsväsendet, och som K.
Bef:h:de är den myndighet som äger att tillse, att upbörden inom länet behörigen indrifves, ligger det i sakens natur, att han också måste äga rätt att, derest Häradshme icke i rättan tid aflemna saköreslängderne, eller andra för den allmänna upbördsredogörelsen erforderliga handlingar, först genom påminnelser och derefter genom vitén tillhålla dem att sådant fullgöra.
Häraf torde R. och Ad. finna, att motionären af klandersjuka sammanblandat saker, som icke med hvarandra äga den ringaste gemenskap.
Häruti torde man också rätteligen böra söka orsaken, hvarföre motionären funnit så många fel och brister i en författning, som visserligen, i likhet med alla menniskoverk, icke är fullkomlig, men ingalunda förtjenar det bittra klander, som den af mo tionären fått upbära.
Bättre hade varit om motionären, i st. f. att uttömma hela måttet af sin vrede på den, enl. hans åsigt, godtyckliga, men, i min tanke, nödvändiga suspensionsrätten, hade riktat sitt klander emot det rättsvidriga stadgande som förekommer uti instrukt:na för våra Colhr, och består deruti, att de äga att inför prot:t, under den vanliga benämningen af skrapa, gifva de aldra skarpaste tillrättavisningar åt Collmas tjenstemän, utan att dessa äga rättighet att deröfver anföra klagomål.
Jag vill visserligen tro, att en sådan godtycklig makt högst sällan utöfvas af Collina, men saken är emedlertid af den beskaffenhet, att åtminstone min rättskänsla i hög grad upreser sig emot densamma, ty det är uprörande att personer, som grånat i Statens tjenst, skola kunna behandlas som skolgossar, utan möjlighet att derför vinna uprättelse.
491 Den 6 December e. m.
Hvad jag nu haft aran anföra torde äfven få åtfölja motionens remiss till Ekon.Utsk. Gr. Mörner, Garl:
Efter de fullständiga uplysningar som här blifvit meddelade, och de grundliga anmärkn:r som af de föregående talarne blifvit framställda emot motionen, återstår för in i g icke mycket att derom andraga; men jag anäer mig likväl, på grund af min långvariga tjenstetid, böra yttra några ord om den erfarenhet jag derunder samlat.
Jag hade i sanning icke kunnat föreställa mig att en instruktm, utfärdad af K. M. för Dess Befdnde, skulle blifva föremål för R.
St:rs pröfning; men jag är också fullt öfvertygad, att Allm.
Besv. och Ekon.Utsk., vid motionens granskning, icke skall finna skäligt att föreslå någon underd. framställning om ändring i denna inslrukt:n.
Redan år 1828 hade KammarColhm föreskrift att utarbeta en ny Landsh:gelnstrukt:n, enär man redan då fann 1734 års instrukt:n behöfva i många delar förändras.
Om mitt minne icke felar, blef äfven en ny instruktm af K.
KammarColhm då upgjord, men vann ej K. M:s Nåd. bifall, och blef åtminstone ej till efterlefnad utfärdad.
Emedlertid har en ny inslruktm, till följd af förändrade tidsförhållanden, blifvit högeligen af behofvet påkallad, och Hr Sandströmer har redan fullständigt besväret motionärens öfverdrifna framställning om de fruktansvärda följderna af Landshmes rätt att vid åtals anställande suspendera så väl LandsSekret. och LandsKamerer. som andra Landtstatens tjenstemän.
För min del anser jag äfven, att någon våda af denna rättighets öfverlemnande åt Landsh:ne icke är att befara, ty jag är fullkomligt öfvertygad att en Landsh. icke skall, utan grundad anledn.
, vidtaga en åtgärd, som kan förorsaka honom olägenhet och ansvar.
Under den lid af nära 30 år, som jag varit Landsh., har jag icke vid något enda tillfälle varit i tvist med mina närmaste biträden, än mindre har suspension ifrågakommit, ehuru under denna tidrymd LandsSekret.-tjensten innehafts af fyra serskilda personer.
Jag tror således icke att några farliga följder skulle upstå af den Landsh:ne tillerkända suspensionsrätten.
Den nya instruktin innehåller icke någon större maktutvidgning för Landshune, än den som fordras för att kontrollera de underordnade fjenstemännen samt befordra ordning och skyndsamhet i ärendernas handläggning.
Sådant måtte väl icks anses såsom skadligt, utan bör väl snarare betraktas såsom en vinst för det allmänna, hvarföre jag ej heller kan finna något skäl att deri göra ändringar.
Men, mine Hrr, det går en frihetsanda genom tiden, som icke tål tvånget af någon styrelse och som, för att begagna en annan persons yttrande vid något tillfälle, icke älskar andra band, än dem man förfärdigar sjelf.
Då tiden redan är långt framskriden, anser jag mig icke böra uppehålla R. och Ad. med någon vidlyftigare vederläggning af hvad som har blifvit emot min motion anfördt, utan tillåter mig endast att afgifva ett kort genmäle.
Den 6 December e. m. 495 Jag far då till en början tillkännagifva, att jag redan vunnit ett af de hufvudsakligaste ändamålen med min motion, nemi. att den nya Landsh:gelnstrukt:n blifvit föremål för en kritisk debatt inom representationen.
Väl har en värd talare, Landshagen Gr.
Mörner uttryckt en tanke, som förmodligen delas af mångå inom detta bus, nemi. att det skulle vara mindre lämpligt att underkasta R.
Stms pröfning en af K. M. utfärdad Nåd.
Instrukt:n, enär denna vore en författn. som K. M., på grund af den Honom ensam tillkommande lagstiftningsmakt, äger att utfärda; men det är just denna föreställning jag önskat skingra.
För min del anser jag nemi. del företrädesvis vara af stor politisk vigt, att R.
St:r noga tillse, huruvida just de författnm, hvilka K. M., på grund af Sin ekonomiska lagstiftningsrätt utfärdar, innehålla något som öfverskrider gränsen af denna rätt, för att R.
St:r, i sådan händelse, må vidtaga de åtgärder som kunna finnas tjenlige, för att deri vinna rättelse.
Den talare, som öppnade discussionen, har yttrat, att R.
Stms Just.Ombudsm. med ogillande uptagit de anmärknm, som af den offentliga pressen blifvit emot den nya Landsh:gelnstrukt:n framställda.
Detta är visserligen till en del sannt, men den värde talaren har deremot med fullkomlig tystnad förbigått den omständigheten, att Hr Just.Ombudsm. gillat och godkänt just den väsendlligasle af pressens anmärknm, nemi. den om olagligheten af den Landsh:ne tillerkända nya makt, att från tjensteutöfning skilja LandsSekret. och LandsKamerer.
I detta hänseende yttrar Hr Just.- Ombudsm. bland annat att, i upkommande tvister, som öfvergå till misshällighet emellan Landsten och dess embetsbiträden, det lika lätt kan bända att Landsh:n som biträdet har orätt, hvarföre han, lika med mig, anser Landsh:nes suspensionsmakt böra inskränkas till frågor der det gäller upbördens redovisande, på sätt 1734 års instrukt:n innehåller, men ingalunda vara användbar eller lämplig vid några andra tillfällen — ja i intet fall emot LandsKamerer. eller LandsSekret.
Dessa medgifvanden å Just.Ombudsm:s sida torde få lända till tröst för dem, hvars öfriga anmärknm icke råkat att behaga honom.
Samme talare har anmärkt, att då den nya instrukt:n blifvit utfärdad innan R.
Stm fattat något beslut i afseende å inrättandet af Länsnämnder, den icke eller kunde innehålla något, som syftade på en kommande lagstiftning, den der ännu icke fanns.
Äfven denna anmärkn. äger sin riktighet, men jag får erinra, att då en af de vigtigaste konstitutionella principer är den, att Rikets båda lagstiftande makter handla i samråd med hvarandra, så att icke den ena makten utfärdar lagar eller författnm, som äro i strid med den andra maktens kända tänkesätt, så måste man äfven medgifva det hafva varit i sin ordning, att Regeringen upskjutit utfärdandet af den nya Landsh:gelnstrukt:n intilldess Regeringen och representationen blifvit ense om de nya grunder, hvarpå Länsstyrelsen borde byggas.
Och då vid alla de sednaste
Riksdagame frågor om Länsnämnders inrättande varit å bane samt öfverläggningarne derom på ett icke tvetydigt sätt röjt R.
Stms benä - ■4D6
Den 6 December e. m. genhet för denna institution, finnér, efter min tanka, Regeringens brädska med den nya Landsh:gelnstrukt:ns utfärdande icke sin ursäkt deruti, att R.
St:r icke blifvit ense om detaljerna för de nya kommunalanstalterna, utan hade denna omständighet tvertom bordt vara ett skäl för Regeringen att dröja med utfärdandet, helst detta ingalunda kunde sägas vara af något oundvikligt behof påkalladt, intilldess R.
St:r hunnit öfverenskomma om ett annat sätt för Länsstyrelsernas ordnande än det nuv:de, derigenom att vid Landshmes sida sattes en rådgifvande församling, hvilken ägde att med dem om länens angelägenheter öfverlägga.
Uti denna syftning hafva äfven vid innev:de Riksdag vigtiga motioner blifvit väckta — för att icke förgäta att samma tanke offentligen framkastades redan för 17 år sedan af den höga personlighet, som f. n. bekläder den Svenska thronen.
Under sådana förhållanden synas många anledningar hafva förefunnits att närmare betänka sig, innan man företog sig att hopskrifva och promulgera en instruktm, som icke röjer ens ett spår af syftning att närma sig det mål, hvars upnående utgjort och utgör föremål för så många uplysta medborgares lifliga önskningar och ihärdiga sträfvanden.
En annan invändning mot mitt klander af den Landshme förlänade obegränsade suspensionsmakt, är den af Hr Sandströmer framställda, att jag skulle hafva förbisett att de instruktir, som gälla Konungens Kansli och Collrr, innehålla samma stadgande om suspensionsrätten som den nya Landsh:gelnstrukt:n.
Jag erkänner alldeles icke, att jag i detta fall gjort mig skyldig till något förbiseende, enär förhållandet var mig ganska väl bekant, men jag kunde ej tro, att man icke skulle inse den väsendtliga skillnaden emellan ett Colbm och en Landsh.
Det förra är en af flere personer sammansatt myndighet, som tillförne städse ägt den nu ifrågavartde makt, ja till och med domsrätt öfver sina tjenstemän.
Dessa sednare äro dess underlydande, för hvilkas arbeten Colht är ansvarigt, då deremot en Landsh. endast är en person, och de honom närmast slående embetsman, eller LandsSekretm och LandsKamererm, äro, icke hans underlydande, utan hans embetshiträden, utan hvilkas rådfrågande och samverkan Landshm icke kan något i embetsväg besluta.
Jag har — Grefve
Liljencrants torde förlåta denna min missfirmelse mot Hrr Landsh:r — kallat desse embetsman Landsh:ns kolleger derföre att, likasom Gen TullDirektm eller Gen.Direkt:n öfver fängelserna icke kan något uträtta eller besluta utan vederbrde Depart:tsChefs råd och biträde, likaså kan en Landsh. ingenting uträtta, utan biträde af LandsSekret. eller LandsKamerer. samt skyldighet att inhemta deras råd och tanka i hvarje fråga.
Vid sådant förhållande torde man böra erkänna, att sistnämnde embetsman icke äro jemförlige med Golhnas tjenstemän eller med Kanslister och Kopister i Ministerbyråarne, utan tvertom Landsbms rådgifvare och embetsbroder.
Det är visserligen sannt, att de ej äga att hindra besluten, ty dessa fattas af Landshm ensam, men Landshm kan emedlertid ej fatta något beslut utan deras hörande, och således är deras medvorkan ett conditio sine qva non för Landshms hela verksamhet, hvilket deremot naturligtvis icke Den 6 December e. m. 497 icke 8r fallet med Colhnes tjensteman.
Och om man, vid bedömandet af LandsSekret:ns och LandsKamererms ställning till Landsh:n, vili välja ett exempel ännu högre upp än Tull- och Fångstyrelserna, så finner man att Sveriges Konung, ehuru Ilan äger att allena styra Riket, vid Sin sida äger ansvarige Rådgifvare, hvars råd Konungen är skyldig alt höra innan lian beslutar, och följaktligen, utan deras hörande, icke lagligen kan fatta något beslut.
Ulen K.
M. har icke ens förbehållit
Sig rättighet att suspendera ett eller annat af Sina Statsråd, ehuru de, såsom innehafvande ett förlroende-embete, kunna af Honom afsättas, så vida nemi.
Han finner någon Minister som vill under sitt ansvar utfärda befallningen.
Sådant är likväl icke af nöden för Hrr Landsh:r, hvilka således, genom den nya instruktm, så till sägandes, fått en vidsträcktare makt öfver sina rådgifvare, än K. M. Sjelf äger öfver Sina.
Man har talat om »nödvändigheten» af suspensionsrätten, om ordning och skick skulle kunna inom Länsstyrelserna handhafvas.
Jag tror likväl icke att någon af de tre Landstur, som här emot mig upträdt, behöft eller beböfver begagna sig af denna makt, för att fä sina befallningar verkställda.
Att dessutom Landshme förstått att göra sig åtlydda äfven utan en sådan makt, bevisas bäst deraf, att 1734 års Landsh:gelnstrukt:n, som gällt öfver 90 år, eller ända till slutet af 1855, och den, i parenthes sagdt, Hr Printzensköld måste hafva läst alldeles bakvändt, icke tillägger Landshme någon suspensionsrättighet, utan i fråga om balans i upbörden af Kronans medel, på sätt jag i min motion tydligen ådagalagt och hvilket jag derföre anser öfverflödigt att nu ytterligare utreda.
Liljencrants har föga befattat sig med sjelfva saken, utan egentligen fästat sig vid några i min motion förekommande, i hans tanke mindre lämpliga uttryck.
Derom vill jag icke inlåta mig i tvist, ty hvar och en har sitt sätt att uttrycka sig, och detta uttryckssätt kan misshaga den ene, men behaga den andre.
Hvad beträffar det af Hr Gr;n så illa uptagne ordet suveränitet, så förekommer det, om mitt minne ej felar, endast på ett ställe i motionen, och torde verkligen icke vara så alldeles oegentligt och förkastligt, som Hr Gr:n tycker, så vida man ej med flit misstyder uttrycket.
Jag har nemi. dermed icke menat, och icke heller kunnat mena, att Landshme skulle vara suveräner i den bemärkelse, att de kunna göra hvad de behaga, oberoende af både lag, Coll:r, öfverdomstolar, eller Konungen, utan jag har liknat dem vid suveräner, då jag betraktat deras förhållande (ill Landtstatens tjenstemän och till andra dem underlagda myndigheter i länet, ja, i många hänseenden, till länets egne innevånare, öfver hvilkas väl eller ve, i ekonomiska och polisfrågor, de äga en i min tanka allt för vidsträckt makt.
Och, i sanning, denna kan blifva äfven tyrlig, om det hädanefter får hero på Landsten att göra hvad man kallar »embetet» så rörligt han behagar, genom suspensioner af de ordinarie och tillförordnande af extra I.andsSekret. och LandsKa merer. o. s. v.
Ty, säge hvad man vill, så skall genom denna method snart all sjelfständighet hos Landsh:ge-embetena komma att försvinna och dessa endast blifva marionetter i Landshms hand. II. II. 32 498 Den 6 December e. m.
Man har yttrat, att det vore stridande snart sagdt emot »sundt förnuft» att låta en tjensteman, tilltalad för felaktigt förhållande, fortfarande utöfva tjensten och derigenom sättas i tillfälle att fortfarande fela Nå väl, är hans felaktighet uppenbart vådlig för tjensten, sfi lärer det vara lätt nog att, pä Landshms begäran om laga undersökning, få honom tills vidare skiljd från tjensteutöfningen genom behörig myndighets beslut.
Sådant är både rätt och tillbörligt.
Jag bestrider endast att Landshut egenmäktigt skall äga bedöma vidden af förseelsen och äga omedelbart tillämpa straffet, utan att ens underställa domaren sin åtgärd.
Men när undantag göres i fråga om upbördsbalans eller oredlighet, torde det väl sällan vara hvad man kallar periculum in mora, så att i allmänhet det icke lärer finnas någon våda för länet eller förödmjukelse för Landshm att behålla den åtalade i tjensten, intill dess det blifvit lagligen afgjordt, huruvida verkligt tjenstefel vore af honom begånget eller icke.
Men att det skall bero af en Landsfös egenmyndighet att, vid åtals anställande, ögonblickligen från tjensteutöfning skilja sina oafsättliga embetsbroder, anser jag fortfarande vara stridande mot 66 § ll.Ftn och derjemte såsom en i allmänhet både obehöflig och olämplig åtgärd.
Man har sagt att en styrelse blefve omöjlig, derest den styrande saknade makt att göra sig åtlydd.
Vare långt ifrån mig att vilja fråntaga de styrande en sådan makt.
Jag tror endast, på-sätt grundlagen stadgar, denna makt vara begränsad af lagen.
Dessutom är det förenadt med så mycket obehag för en underordnad tjensteman att vara upstudsig och olydig mot förman, och sådant strider så mycket emot den förres eget intresse, att det säkert högst sällan faller någon in att, utan det mest giltiga skäl, vägra fullgöra hvad förståndige och uplyste förmän i tjensten befalla; och om åter nyckfulle och okunnige chefer skulle finna brist på lydnad, så lärer detta fa skrifvas på deras egen räkning, och afhjelpes dessutom i längden föga genom att åt dem förläna hvilken maktfullkomlighet som helst.
Men tiden lider redan mot midnatt.
Jag anser således ej tillbörligt att längre uppehålla H. Ii. och Ad., helst det torde vara mig öppet att vid prot:ts justering tillägga hvad jag för fullständigandel af mitt svaromål kan finna nödigt.
Jag vill icke förlänga denna discussion med ett fullständigare besvarande af Hr Dalmans anförande, utan endast med några få ord uptaga en mindre del deraf.
Emedan Hr Dalman äflas med att försätta LandsSekret. och LandsKamerer. uti en annan ställning, än de af ålder innehaft, så ber jag att få uplysa Hr Dalman, att uti 1734 års instrukt:n framstår LandsSekreltn egentligen såsom Landshrns skrifvarebiträde, enär det i nämnde instrukt:n heter, att LandsSekretm skall vara Landshrn till biträde och i hans embetsförrättning honom bistå.
Dessa uttryck synas, åtminstone enl. mitt omdöme, icke innebära någon af de qvaiifikationer, som Hr Dalman vill gifva LandsSekretm.
Det vill snarare synas mig, såsom hade den nya instruktin först Den 6 December e. m. 49Ö upfattat LandsSekret.- ocb LandsKamerer.-befattningarne ur deras rätta synpunkt, "enär nämnde embetsman deri kallas föredragande och afdeln:schefer, såsom de verkligen äro.
Det bar, såsom mig vill synas, med alldeles obestridliga skäl blifvit ådagalagdt, att, enl. den nya instruktm, Landshme icke äga någon rätt att suspendera desse embetsman i annat fall, än då det fel, hvarför den ene eller andre ställes under tilltal, är af sådan beskaffenhet, att tjenstemannen icke bör fortfara med tjenstens utöfning, så länge undersökningen derom pågår.
Det måtte väl vara skillnad emellan en sådan, af sjelfva nödvändighetens kraf påkallad åtgärd och det godtyckliga förfarande, som motionären förmenar stå Landshrne öppet.
Men icke desto mindre fortfar motionären i sitt orimliga påstående, att Landshme äga större makt öfver sina tjenstemän, än Konungen öfver Sitt Statsråd, och vid sådant förhållande anser jag mig böra afstå från ett så fruktlöst bemödande, som att strida emot en sådan logik. llr Printzensköld:
Jag äger icke nu 1734 års
Lands h:gelnstrukt:n för handen, och kan således icke genom upläsande af dess ordalag styrka, att jag riktigt citerat densamma.
Detta oaktadt fortfar jag att påstå, att det är Hr Dalman sjelf som har ett bakvändt begrepp om både den gamla och nya instrukttns innehåll, då han säger, att Landsh:ne äga vidsträcktare suspensionsrätt enl. den sednare, än de ägde enl. den förra inslrukt:n.
Hvad jag nu för tillfället erinrar mig är, att i den gamla instruktm läses, huruledes Landsh:n, jemte det att han angifver tjänstemännen inför vederbörlig domstol, som deri nämnes, nemi.
KammarRevisionen, eger att, derest brottet befinnes vara af svårare beskaffenhet, till och med inmana den tilltalade, intill dess svar från KammarRevisionen ankommer, hvilket tyckes ovedersägligen innebära att undersökning skall ske och utslag falla, innan den ■anklagade åter varder insatt i sin tjensteutöfning.
När nu 66 § i den nya instruktm innehåller, att i de fall, som der omlörmälas, den fe la k t ige skall ställas under tilltal i sammanhang med suspensionsåtgärden, som icke vidtages af Låndsbm personligen, utan af Konungens Bef:h:de, så må jag väl fråga, huruvida icke detta stadgande är precist enahanda med det, som uti ifrågav:de fall förekommer i den gamla instruktm.
Det är således, lindrigast sagdt, obefogadt af motionären att påstå, det Landshm kan, efter godtycke eller af en nyck, suspendera LandsSekretm eller LandsKamererm, och detta påstående vittnar huru motionären fattat ett emot §:s bestämda ordalydelse rakt stridande begrepp om en Landsh:s myndighet , i detta fall.
För öfrigt äger ju den suspenderade tjenstemannen rättighet att anföra klagomål öfver åtgärder, hvars befogenhet eller obefogenhet således kommer att i laga ordning pröfvas.
Befinnes det då att Landshm haft orätt, så vinner naturligtvis den klagande icke allenast rättelse uti det olagliga förfarandet, utan äfven, om han sådant påyrkar, rekonvention af Landshm, som genom suspensionsåtgärden i viss mån förnärmat den klagandes goda namn och rykte. , 500 Den 6 December e. m.
Jag kan icko gifva vika, då jag vet mig hafva rätt i sak.