Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utom all fråga ärnar han nu förklara sig – himlen vare lof att en aning liksom tvingade mig att ta på mig min nya bombasinsklädning!”
Man hann icke längre innan madam med stor ceremoni uppslog dörren.
Och der stod nu verkligen en ung man, med smidiga former, rörliga anletsdrag och ögon fulla af en så stark och liflig eld, att de tycktes vilja bokstafligen förbränna vår unga fröken, som kanske aldrig i sitt lif varit vackrare än i detta ögonblick, då hon, ur stånd att upplyfta ögonen, i blyg förvirring väntade sin älskares första ord.
”Herre gud, hvad vill det här säga?” utbrast fru Emerentia med stor och ingalunda dämpad bestörtning. ”Det är ju . . . ja, sannerligen är det icke baron T–svärd från ångbåten!”
”Från Östergötland, om hennes nåd behagar – det förefaller kanske mera bestämdt . . .
Ja, det är verkligen jag, som i somras något apropos blef tvungen att afbryta vår angenäma bekantskap, men som nu – då jag för ett par dagar sedan återkommit till Stockholm – med stor möda letat upp herrskapet för att af hjertat erbjuda min ringa tjenst, ifall den behöfves.”
Vid baronens röst hade oron och den bedragna väntan samfäldt kastadt ett liljeskimmer öfver Blendas purpurheta ansigte.
Stum reste hon sig upp.
Ack, Blenda hade ej mer sin goda tant att hålla sig till.
Emellertid var den helsning, hvarmed hon besvarade baronens lika lediga som artiga bugning, så iskall, att den endast kunde jemföras med hennes lika kalla blick.
Med häpnad åsåg baronen denna förändring – det var klart att hon väntat någon annan – med häpnad såg han den glada, okonstlade och pratlystna lilla fröken på ångbåten förvandlad till en bildstod, men till en så beundransvärd bildstod, att hennes förra behag förekommo honom vara ett intet emot behaget i detta döda lif.
Fru Emerentia, med sina invanda patriarkaliska seder, kunde, oaktadt sin förlägenhet, icke låta komma sig till last en så stor ogästvänlighet som den, att icke bedja baronen sitta ned.
Hon gjorde det således, men med en ton som tillkännagaf stort tvång, och skyndade derjemte att yttra dessa ord, som borde öfvertyga gästen om obehörigheten af hans besök:
”Gudskelof, herr baron, vi behöfva ej nu anlita främmandes bistånd – och jag vill minnas att det stod något ditåt i svaret, som salig syster min skickade på den lilla biljetten, hvilken herr baron tillskref mig.”
”Mycket riktigt!
Men hade icke underrättelsen om min fars oförmodade sjukdom i detsamma hemkallat mig, skulle jag mycket säkert haft nöjet att personligen aflägga ett besök hos den vördnadsvärda gamla frun, ty hennes skrifsätt – ehuru det tolkade ett vid det tillfället ogrundadt misstroende – vittnade om så mycken heder och karakter, att jag varit förtjust, om jag fått muntligen framföra mitt försvar . . .
Men jag hör att denna redbara slägting icke mera är till?”
”Ack nej, herr baron, hon har lemnat oss, den förträffliga vännen, men, såsom jag nyss nämde, lyckligtvis icke vind för våg.”
”Och min systerson Patrik, lärftskramhandlaren, en både rik och ansedd man här i Stockholm, är nu i allt till vårt gagn, alldeles vår högra hand.”
”Det är naturligt – och då han så fullkomligt uppföljer de pligter, hvilka tillkomma honom som slägting, skall icke jag hafva den förmätenheten att vilja täfla med honom.
Jag visste det emellertid ej . . . ”
”Det är lätt att förstå!”
”Tvertom hörde jag” – under det baronen talade, var hans blick ofta och med ett forskande uttryck fästad på Blenda – ”tvertom hörde jag att herrskapet förlorat sitt beskydd, att herrskapet flyttat från sitt förra hem och att hennes nåd legat sjuk i en envis feber; och vid allt detta var min enda tanke den, att jag, med åberopande af vår förra vänliga bekantskap, skulle kunna våga att efterhöra hvad som vore att uträtta.
Denna förklaring afgafs så enkelt och uppriktigt, att den ömhjertade fru Emerentia såsom vanligt blef mycket rörd och intagen.
”Himlen vare lof”, tänkte hon, ”menniskorna äro alltid bättre än man dömmer dem!
Syster min – gud fröjde henne – var alltför sträng i sina omdömen.”
”Då man sjelf erfarit en djup olycka”, återtog den unge baronen, ”är man dubbelt känslig för andras.
Sedan vi sist träffades, min bästa fru v.
Kühlen, har jag blifvit ensam i verlden!”
”Hvad?” utbrast Blenda, som, vunnen af baronens grannlagenhet att icke ställa talet direkte till henne, nu icke kunde återhålla sitt deltagande.
”Tack för detta uttryck af deltagande min fröken!
Straxt efter min hemkomst dog min far, och egandet af ett betydligt fideikommiss ersätter ej hans förlust, ty han var en exemplarisk far.
Emellertid äro fyra månader förflutna sedan dess, och jag har nu återkommit till Stockholm för att förströ mig.”
”Men herr baronens mor?”
”Ack, bästa fröken, vore jag ensam, om jag egde en mor?
Jag har aldrig fått glädja mig åt hennes smekningar, ty hon dog tidigt.
I detta ögonblick ringde det ånyo.
En darrning flög genom både modern och dottern.
Deras sinnesrörelse var tillräckligt stor att ej undgå deras gäst – han fick allt mera ämne till förundran.
Men denna gång insläppte madam endast en liten tjenstflicka.
Det var fru Gyllenhakes lilla uppasserska, som kom att efterhöra orsaken till Blendas uteblifvande.
”Orsaken, mitt barn”, hastade fru Emerentia att genom sitt svar förekomma Blendas, ”är den att min dotter varit sjuk både i förgår och i går, och ännu i dag känner hon sig så matt, att jag icke törs låta henne gå ut.”
”Min gud, är fröken illamående?” utropade baronen, i det han genast reste sig upp.
”Förlåt – jag är förtviflad öfver att ha generat med mitt besök!”
Han fattade sin hatt, men stod det oaktadt qvar, ty han märkte att ingen hört hans artighet.
”Mamma, låt mig gå – jag är icke längre sjuk!” hviskade Blenda med brinnande oro, då modern lutade sig emot henne.
”Omöjligt, barn, fullkomligt omöjligt!” svarade den goda frun, som också trodde sig hviska.
”En liten oro skadar honom icke – men dig skulle aftonluften skada.”
Och med en ursäkt till fru Gyllenhake affärdades den lilla budbärerskan.
Knappt i stånd att återhålla tårarna, gömde Blenda sitt hufvud i handen.
Ännu stod baronen qvar.
Hans aktier, som nyss varit i stigande, sjönko nu hastigt, och tyvärr icke på ett fullkomligt oförklarligt sätt – tvertom.
Fru Emerentia framstammade en förklaring om Blendas befattning hos fru Gyllenhake.
Blenda såg honom ej ens.
Men just denna köld gjorde det tusen gånger önskvärdare att bli sedd af henne.
Det kunde anses så godt som utan tvifvel att en gynnad rival fans; och det lilla äfventyret, hvilket han börjat blott för att förströ sig – ty hittills hade han ej rönt annat intryck än det retande nöjet att vara tillsammans med detta lilla näpna mellanting emellan en utbildad kokett och ett barn, så oskyldigt att det ej tycktes ens begripa hvad kotteri ville säga – detta äfventyr fick plötsligt en annan färg, då ett par gnistor svartsjuka blandade sig deri.
Under ångbåtsresan hade vår baron icke varit svartsjuk på någon: han hade, så att säga, kurtiserat i kompani med de andra ungherrarna.
Men efter skilsmessan försvann till hans undran icke Blendas tjusande bild ur hans minne: vid jemförelsen med många andras behöll den ständigt främsta rummet, och ångbåtsfärden återkom hundrade gånger i hans tankar, alltid förande i släptåg den förtrytelse han erfor öfver att ha blifvit afvisad af fru Thorman, en förtrytelse, som nog kommit att vidare bära frukt, ifall han ej tvungits att resa ifrån alltsammans.
Vid återseendet – och detta återseende föresväfvade honom under hela färden till Stockholm – hade Blenda blifvit ett halft år äldre.
Hennes former, hennes ansigte, hennes hela varelse hade undergått en, såsom det tycktes honom, obeskriflig försköning, den hennes nuvarande likgiltighet gjorde ännu mera pikant.
Slutligen kom svartsjukan eller åtminstone afundsjukan dertill – och sålunda hade man alla ingredientier till en ordentlig liten passion af det slag, som omständigheterna utveckla eller qväfva, allt eftersom den gynnas eller motarbetas.
”Jag är troligen numera endast till besvär”, yttrade den unge baronen med en förstulen blick åt soffan, ”men jag hoppas att hennes nåd tillåter mig att någon annan dag få förnya mitt besök – jag skulle bli ganska ledsen, om detta nekades mig!”
”Jag vill för ingen del göra någon, hvem det vara må, ledsen, herr baron – men sanningen att säga, så . . .
”Hvad menar hennes nåd?”
”Jo, att herr baron nog inser att det för två ensamma fruntimmer icke passar att emottaga besök af en ung herre.
Min dotter eger blott sin heder – vi måste vara stränga!”
”Men, nådigaste fru v.
Kühlen, skulle någon pedant på jorden kunna upphitta anledning till klander för det att ett fruntimmer vid hennes nåds ålder emottager besök af en bekant – det är ju ingenting som strider mot allmänna bruket!”
”Om min salig syster lefde, skulle hon, bättre än jag förmår, svara herr baron.
Jag kan blott säga: kom icke hit, ty det lilla nöje, som baron möjligen erfar af att språka med två stackars qvinnor, skulle kanske blifva oss nog dyrköpt, och det är herr baron alltför hederlig att vilja.”
Baronen kände sitt ansigte öfverdragas af rodnad.
Han blef rörd, och i den vackra, ögonblickliga föresatsen att aldrig mer återkomma, tog han hastigt afsked.
Men Blendas sista blick, hennes hulda småleende, då hon såg honom hörsamma moderns bön, brände sig fast i hans hjerta; och under det han sade till sig sjelf: ”Arma qvinnor, en sådan bön skulle man vara en usling för att ej höra . . jag lemnar er för alltid i fred!”, tänkte han dock på ingenting annat än tillfälle att återse den tjusande unga flickan.
Tvenne timmar efter baronens bortgång ankom doktorn, okallad af fruntimren, till deras boning.
Han sade sig hafva genom en vän till dem blifvit underrättad att hans närvaro behöfdes; och sedan han ordinerat något obetydligt, förklarade han att allt hvad som erfordrades till helsans återställande, var att fröken hölle sig inne ett par dagar.
”Ja, det är godt och väl”, sade Blenda, då han var borta, ”men nu går julen förbi utan att jag . . . det är ju så, att man kan dö af förtviflan!”
”Kära barn, du är för häftig!
Min salig farmor, som sett verlden, brukade alltid säga . . . ”
”Mamma”, utbrast den unga flickan med ett sjelfsvåldigt barns okufliga harmsenhet, ”om jag icke dör af förtviflan, så dör jag bestämdt af ledsnad, om jag skall nödgas höra på allt hvad salig farmor sagt!”
”Kors, du lilla, jag är viss, att om salig farmor lefvat och sett dig så här, skulle hon blifvit mycket förvånad!”
”Nå, äro vi klara nu, min lilla gumma?” ropade Patrik, i det han sprang ur rum och i rum efter sin hustru för att påskynda henne.
”Kära Patrik, du begriper då ingenting!”
”Det har du sagt mig tusen gånger så visst som en, min vän!”
”Och får väl ännu säga det tusen gånger . . .
Det är en hel hop saker som jag måste uträtta i sista stund . . såsom t. ex. den här sändningen till din moster – tror du att det rangerar sig sjelft allt det der!
Jag försäkrar att jag ruinerat alla mina förråder, endast för att göra dig till viljes.”
”Hvad du ändå är god, min lilla Henriette, när man förstår sig på att ta dig rätt!” sade Patrik och kastade en öfvermåttan lycksalig blick på sin äkta hälft.
”Jag tror minsann att han vill säga artigheter åt sin egen hustru!”
”Bara sanningen!
Jag hade väntat invändningar, angående det der till moster, men du har i dag, och i går också, varit en riktig engel!”
Henriette smålog behagligt.
”Nå, det är ju icke mera än min pligt att uppfylla dina önskningar.”
”Det är väl så det, men det gaf du förr icke mycket akt på.
Nej, tacka vill jag, som du nu är!
Också sade jag i går till Johan att jag är . . . gissa hvad?”
”Har jag tid att gissa!”
”Det är så sant det!”
”Men jag kunde ändå vilja veta . . . ”
”. . . hvad jag sade till Johan?
Ser du!
Ni äro alltid nyfikna . . . .
Nå, jag sade bara att jag var den lyckligaste man i hela Stockholms stad, och att ingen har en sådan liten rar hustru.”
”Det är bra, min vän, mycket bra . .
Men hvad gör då Johan som icke kommer – han narrar oss väl icke på ressällskapet?”
”Nej, för tusan, nog vet han bättre!
Han har skickat sina saker hit, allt är påpackadt och vi hemta honom i förbifarten.”
”Således finner du att det blott är på dig vi vänta, och om du tänker på att det i morgon – sjelfva julafton – är rätt obehagligt att komma fram för sent, så vet jag visst att du drifver på en smula!”
”Jag är ju färdig, jag har slutat allting – jag trodde att vi väntade på Johan.”
”Och der kommer han”, utbrast Patrik . . .
”så nu har du icke honom till förevändning.”
”God morgon, mitt herrskap!
Huru gå era klockor – eller var kanske icke meningen att vi skulle komma ut före middagen?
Så ljöd helsningen.
Henriette fick knappt syn på sin svåger, innan hon ropade åt honom:
”Kors, så otålig du ser ut i dag, min bäste Johan!
Minsann ligger det icke flere förebråelser för mitt lilla söl i din min, än i alla Patriks: ’seså, Henriette, är du färdig nu?’ eller: ’Henriette, Henriette, kommer du då aldrig, din stygga’!”
”Den som är van vid resor, är van vid punktlighet, min lilla svägerska – och nu ha hästarna stått förspända mer än en och en half timma.”
”Och lika lång tid har väl du gått påpelsad hemma och väntat?”
”Åh nej, så alldeles okunnig om fruntimrens punktlighet är jag ej heller att jag föreställde mig det vi skulle komma ut på första timman efter beställningen; men nu, då det led mot slutet af den andra, tyckte jag att jag kunde förfoga mig hit för att ge dig en liten lexa öfver den kristliga barmhertigheten.”
”Då du blir gift, min bror”, sade Patrik skrattande, ”får du lära dig att hvarken lita på deras barmhertighet eller minne af klockslag – förbanna mig, om jag icke tre timmar förrän vagnen väntades börjat schasa på Henriette, så hade vi icke nu fått se henne med hatten på . . .
Nej se, sådan liten satunge till söt hatt – den har jag icke sett förr.
Ärnar du resa med den, min engel?”
”Visst gör jag det – i en täckvagn har man på sig hvad som helst.”
”Katten i det!”
”Jag ville dessutom icke dra med mig mer än en ask, efter du icke tål dylikt bagage, och du bedt mig spara på det.”
”Hör du, Johan, skaffa dig en sådan hustru, om du kan leta upp henne . . .
Hon är också en smula vacker i den hatten . . .
Hvar har du köpt den, mitt sockerhjerta?”
”Hvar skulle jag väl köpa mina hattar annorstäds än hos Folkers!”
Och stående framför spegeln, böjde Henriette – förmodligen för att dess bättre kunna böja panaschen – sin välformade kropp i så många olika rörelser fram och tillbaka, att man knappt kunde hafva begärt mer af en dansös.
Och efter hatten kom ordningen till den svarta sidenpelisen, hvilken icke gaf mindre anledning till plastiska ställningar.
Johan, som haft ögonen fästade på fönstret, vände sig nu om, tog upp lorgnetten och började bekika sin svägerskas toalett med all den uppmärksamhet, som han visste smickrade henne.
”Syperbt – man måste medgifva att du förstår att kläda dig!”
Henriette rodnade af glädje.
Men Patrik tillade:
”Så förstår hon också all förstöra pengar . . . nånå, en skall väl veta af att en är gift – det kostar alltid att ha en vacker hustru!”
Om Henriette nu befunnit sig ensam med sin man, skulle hon utan allt krus erinrat honom att en hustru, som sjelf fört pengar i boet, äfven egde rätt att använda dem; men i stället yttrade hon med den täckaste nigning:
”Mina herrar, jag är färdig . . och jag har klädt mig på tio minuter!”
Efter ännu ytterligare tio minuter satt sällskapet i vagnen.
Och så bar det af . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Men man hade icke hunnit längre än till Jerfva, då Patrik började beklaga sig öfver att det var ”f-n så tråkigt” att sitta så der inpackad.
”Dessutom” – tillade han då ingen svarade – ”är det icke lif i någon af er!” och han lät klagande den sömniga blicken vandra från brodern till hustrun, hvilka sutto midt emot honom.
”Jag grubblar på ett fallisemang, som jag tror mig i dessa dagar få underrättelse om, och hvilket kommer att ge mig en svår stöt!” sade Johan.
”Och jag”, yttrade Henriette, ”är trött efter mitt stökande hemma.”
”Men på det viset får ju jag, som hvarken är trött eller har något att grubbla på, och ej heller kan sitta och tiga, rasande ledsamt – förbanna mig jag nånsin funderar på en olycka innan den är skedd, ty det kunde lätt hända att jag oroat mig förgäfves, och när den är skedd, tjenar grubbel till platt ingenting: då söker jag hjelpa den så godt jag kan.”
”Du är ganska lycklig som har så många ressurser i ditt lynne!”
Johan svarade med förströdd ton, och tillslöt derefter sina ögon för att fundera på ”fallisemanget” – eller något annat.
”Och ingen cigarr får jag väl heller försöka att sticka fram med?”
Patrik lät under synbar otålighet cigarrfodralet voltigera fram och åter mellan fingrarna.
”Hvarför icke – om du vill qväfva mig, så står det dig fritt!” svarade Henriette med rösten hos en primadonna, som vid tredje aktens slut gör sig färdig att falla i svimning.
”Kors, hvad knäfveln är nu i olag?
Den här gången kan det ej vara skorna som klämma, efter du har ytterkängor.
Men visst är att du alls icke varit lik dig, sedan du satte dig i vagnen.”
”Jag skall säga er, mitt herrskap, att ni är rätt odrägliga, begge två, och att jag, för att få vara i sällskap med min cigarr och friska luften, helt simpelt går och sätter mig på kuskbocken.”
Några ögonblick sednare hade Patrik klifvit upp bredvid kusken; och blossande af hjertans grund, började han språka med denne, ej vidare störd af en enda tanke angående orsaken till Henriettes förändring.
Inuti vagnen fortfor emellertid tystnaden.
Och det var denna tystnad som, snarare än Patriks cigarr, slutligen skulle hafva qväft Henriette, om hon ej helt oförmodadt utbrustit i en snyftning.
”Hvad i himlens namn står på?” frågade Johan, i det han, uppvaknande ur sina egna tankar, vände sig mot sin upprörda granne.
”Är du sjuk . . har du glömt något . . eller . . .
”Var så god och inspara dina reflexioner öfver en så obetydlig person som jag!
Jag har icke begärt din uppmärksamhet.”
”Hvad för huru?”
”Äro vi nu ovänner igen?”
”Ovänner – jag måtte säga . . jag vet just icke om vi någonsin varit vänner!”
”Sannerligen jag heller vet det så noga . . men jag skulle önska att vi vore det, ty det är temligen tråkigt att så här oförskyldt råka ut för ditt dåliga lynne!”
”Jaså, det är oförskyldt?”
”Icke annat jag vet.”
”Nå ja, det fins vissa varelser som man kan bemöta hur som helst!”
” . . som man ej ens anser sig vara skyldig vanlig aktning och icke en gång så mycken höflighet, som det obetydligaste fruntimmer har rätt att fordra.”
”Min bästa Henriette, du förvånar mig!
Hvari har jag då försyndat mig – ifall det händelsevis skulle vara jag som mot min vilja framkallat dina tårar?”
”Och det frågar du?” yttrade
Henriette med en ton af det djupaste förakt.
”Ja visst – och nu väntar jag tåligt på svaret, om du behagar gifva det.”
”Men jag ärnar icke svara!
Du kan förolämpa mig så mycket du vill, men du kan icke tvinga ett ord öfver mina läppar, då jag föresatt mig att tiga!”
Och aftagande den eleganta hatten – den hon nu utan misskund slängde på sitsen framför sig – knöt hon en svart shalett kring hufvudet och kastade sig sedan tillbaka mot vagnshörnet.
Om Henriette med denna lilla scen haft den beräkningen att göra någon större effekt, så kostade det utan tvifvel oerhördt på henne att se Johan snart med samma orörlighet som förut försjunka inom sig sjelf.
Ännu hade ej en qvart förflutit, då han tycktes hafva glömt att någonting passerat . . ja, han syntes till och med glömma att han icke var ensam, ty han suckade flere gånger på detta sätt, som tillkännager själens djupare rörelser.
Det kunde gerna hafva fortfarit så ända till Barkarby, om Henriette älskat den passiva rol, som hon utförde.
Men passivitet hörde, som man vet, icke till denna unga frus karakter.
Hastigt reste hon sig upp och började, knackande på glasrutorna, af alla krafter att ropa:
”Patrik, Patrik!”
Men vagnens buller och Patriks samtal med kusken förtog derute allt annat ljud.
”Vill du Patrik något?” frågade Johan, i det han utsträckte handen för att få upp fönstret.
”Jag ärnade blott fråga honom, om han ej nu tänker erbjuda dig cigarren och kuskbocken – de måtte begge vara särdeles lifgifvande!”
”Hade du ingenting annat att säga honom?”
”Var icke det nog?”
”Det var till och med alldeles för mycket, ty om du tillåter, sitter jag långt heldre qvar.”
”Åh ja, man suckar och grubblar mera beqvämt i en tillsluten vagn!”
”Du har rätt.”
”Man störes der af ingenting, icke ens af tanken på sin granne – ty ingen menniska lär väl genera sig för sin halfbrors hustru.”
”Aha, det är åter något i olag?”
”Man kan till och med, om man så vill, begagna den fördelen, att glömma bort det hon visat sig nog narraktig att gråta öfver en förolämpning, som säkert icke var ondt menad, emedan man ej det ringaste gaf akt på henne.”
”Är det då verkligen möjligt, min lilla Henriette, att du gret af den orsaken?
”Och min synd bestod deruti att jag, utan afsigt, försummade att roa dig?”
”Jag har ej en så orimlig fordran som den, att du skall roa mig; men . . . ”
”Allt ifrån det vi lemnade vår husport, har du ej af dig sjelf . . . ”
” . . talat ett enda ord till mig, och du kunde ju straxt på stund glömma att jag var . . . ledsen . . bedröfvad.”
”Men, min sötaste svägerska, du hör ju att det var en ofrivillig försummelse!”
”Så mycket sämre!”
”Jag var så helt och hållet inne i mina tankar, att jag råkade förgäta din behagliga närvaro.”
Detta var värre än allt annat: han ville icke ens fatta att en frivillig försummelse kunde hafva förlåtits.
Det finnes omständigheter, då det räknas en man till heder att vara oartig mot ett fruntimmer, såsom t. ex. ifall han ej har något annat val för att bevara sitt hjertas hemlighet.
Men tyvärr syntes ej denna ursäkt kunna lämpas på Johan.
Att Henriette insåg detta, visade ock hennes svar:
”Åh, du behöfver alldeles icke uppgifva den saken – det syntes nog, och jag skulle vilja våga mitt lif på att den orsak, som hindrade dig att minnas mig, var mycket angenäm.”
”Du gör mig högst nyfiken – och du förbinder mig, om jag får veta denna orsak?”
”På ett villkor!”
”Låt höra?
” . . att du säger mig sanningen!”
”Jag lofvar det.”
”Du tänkte på ett annat fruntimmer?”
”Ah, menar du det?”
Den unge mannen uttalade dessa ord i en icke alldeles obesvärad ton, och den rodnad, som dervid öfvergöt hans kinder, kom Henriette att spritta till.
Hon hade icke sjelf satt den ringaste tro till sin gissning, som hon yttrat endast för att bli vederlagd, men nu ansåg hon den likväl fullt besannad, och den förfärliga och vilda smärta, som denna visshet förorsakade henne, kom henne att blekna så starkt, att Johan förskräckt lutade sig ned och upplyfte hennes hufvud, hvilket sjunkit mot bröstet.
”Henriette!”
”O, tyst . . . det är ingenting!
Det behöfs intet svar . . .
Du var så glad i förgår, du visade dig lycklig – ah, min gud, hur jag kunde bedraga mig: i dag suckar du!”
”Jag tror verkligen att du yrar!
Jag måste ha upp fönstret – du behöfver frisk luft.”
”Smäda, krossa mig med detta iskalla hån, men försök ej neka att du suckat, och att du suckat för en qvinna?”
”När du frågar så, finner jag icke nödigt att svara hvarken ja eller nej.
Jag vet dessutom icke om jag suckat, men om så skett, är ju det en naturlig rättighet, hvilken hvar och en eger!”
”Men vet du att den, som icke vill yttra hvarken ja eller nej, samtycker?”
”Åh, allt bättre – du svarar med tystnad, hvilket vill säga att du öppet erkänner, att ditt hjerta ej mer är i ditt våld!”
”Henriette, Henriette!”
”Nåväl, hvad är det att förtiga – är det en sak som jag bryr mig om . . kan du verkligen vara nog inbilsk och förmäten att föreställa dig det?”
”Nej, min bästa svägerska . . gud bevare mig från en sådan synd!
Då först skulle jag förolämpa dig på ett sätt, mot hvilket min förra förseelse, att icke hålla dig sällskap, vore en verklig bagatell.”
”Ack, hvad du är bitter!”
”Nej nej, det är icke min afsigt . . .
Och eftersom du nödvändigt vill veta sanningen . . . ”
”Nåväl?”
” . . så skall jag säga dig att jag verkligen tänkte på ett fruntimmer . . . ”
”Ha!”
” . . som jag lärde känna under min resa.”
”Under din resa?” återtog Henriette med ett djupare och förmodligen lättande andedrag. ”Förlåt – jag trodde . . jag föreställde mig, att du varit nog lättsinnig att, så här straxt efter vår goda mammas död, ha blifvit kär i något fruntimmer i Stockholm.”
”Om jag rönt det intryck, som du tycks taga för afgjordt, så rönte jag det åtminstone långt innan mammas död . . .
Men en stackars resande har icke mycken tid på sig att ordna sina intryck.”