Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Främst i ordningen lärer vara ett förslag af mig; men som detta förslag i dess närvar, redaction rönt mycket motstånd af de värda ledamöter, som voro närvar, i går, skall jag återtaga detsamma, förbehållande mig att, sedan R. o. Ad. afgjort 11 §:n , då få framkomma med modification af nämnda förslag, så mycket förmildrad!, att det åtminstone kan göra en början till vinnande af det vigtiga syftemålet. 4oG Den i3 Mari f. nl. Hr Ribbing, Arvid:
Jag anhåller blott alt få till prot. antecknad min reservation mot det beslut, som i går genom votering fattades.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att då Hr Rosenblad återtagit sitt förslag, torde R. o. Ad. finna, att någon vidare pröfning deraf för närvar, icke vore behöflig.
Ropades ja. §:n n. Frih.
Cederstrm, Jacob:
Del är en omedelbar och tydlig följd af stadgandet i denna §, att svårigheter för antagande af folk i tjenst skola uppstå, hvaraf åter följden skall blifva, att den class, som icke har annan utväg till sin försörjning än att arbeta hos andra, småningom skall öka lös— drifvarnes sällskap, och slutligen uppfylla correctionsanstalterna.
Det villkor, som här är bestämdt för husbonde alt under fem år, räknade från inflyttningen, enskildt vidkännas -J-tdel af den faltigvårdskostnad, som för arbetsfolk, intaget från annat fattigvårdssamhälle, samt för deras hemmavarande barn kan komma att utgå , och att derjemte efter allmänna grunder deltaga i de öfriga |:delar af sådan kostned, är något så oriktigt och så stridande mot allmänna intresset, att jag förmodar det R. o. Ad. afslår denna §.
Det är denna §, som egentligen innehåller den obilliga skatteprincipen, om hvilken jag i förra plenum hade äran nämna.
Den lägger ett hämmande band på den husbonde, som vill befrämja en arbetares fria utöfning af dess arbetsförmåga, som vill emottaga en arbetare från en främmande församling, der han finner mindre tillfälle till bergning.
Detta stadgande utgör en länk i den orättvisa kedja, som hämmar arbetskraftens fria och ärliga utöfning, der den kan vara bäst för sin ägare.
Jag anhåller om afslag af denna §.
Helt och hållet instämmande uti de af Frih.
Cederström och Hr Rosenblad yttrade åsigter, anhåller jag alt få förena mig med dessa värda ledamöter uti begäran om afslag af denna §.
Det synes mig, som skulle Utsk:n hafva velat förekomma alltför tidiga giftermål, dervid förglömmande, att folkökningen det oaktadt är kanske lika lätt.
Helt och hållet i strid emot de 3 sista värda ledamöterna, önskar jag bifall till denna §.
Hvad angår den första värda talaren, Frih. Cederström, som anser 1788 års K. förordn., enl. hvilken församlingarne åligger att draga försorg om sina fattiga, upphäfven , och önskar att den måtte försvinna, d. v. s. alt talaren önskar, att stadgandet, som fanns uti 1788 års förordn., men blifvit upp - Den i3 Mars f. m. hafvet, icke måtte intagas uti förevar, lagförslag, får jag förklara, det jag visserligen inser conseqvensen uti Frih.
Cederslröms åsigt, att nu icke gilla en sådan föreskrift, lika litet, som han gillade den uti 1788 års förorda.; men jag tror att få personer finnas, som blifvit så förälskade uti sina ideer, alt de icke låta erfarenhetens fordringar verka till en motsatt slutsats.
Jag har således, efter del är en idce, som gäller på ena sidan, och som står orubbligen fast, såsom en fix idce, deremot ingenting att yttra, emedan en sådan idée på intet vis kan rubbas eller vederläggas.
Hr Rosenblad, som i går framkom med ett oantagligt förslag, yrkar nu i dag, att 11 §:n skall helt och hållet bortgå, emedan den icke är så absolut som hans förslag.
Han talade till fördel för den fattigare classen, rnen framställde förslaget på ett sätt, som gjorde det omöjligt att antaga detsamma.
Antager man att församlingsboerne icke skulle hafva någon annan skyldighet mot communen, än alt i sin mån bidraga till allmänna fattigvården, då är grunden lagd till Englands faltigårdssysleme.
Hvar och en ser då på sin enskilda fördel.
Hittills har
Svenska lagen sökt att sätta rätt och billighet på ömse sidor.
Jag tillstyrker antagande af denna §, öfvertygad att den icke skall hufva de skadliga följder, som Hr Rosenblad och en annan värd talare förespeglat.
Den enda förändringen i §:n jag skulle vilja tillstyrka, vore den, att husbonden skulle, i den händelse §:n förutsätter, ansvara för hälften af fatligvårdskoslnaden i stället för 4 deraf, som Utsk;n tillstyrkt.
Hvad angår den af mig väckta frågan, ronde husbönders skyldighet mot dem som varit deras underhafvande, men genom husböndernes förvållande kommit nti en olycklig ställning, skall jag icke 1111 upptaga den, ulan först, sedan 12 §:n är afgjord, framställa det nya förslag jag har att afgifva.
Om 11 §:n förkastas, så blifver den verkligt behöfvandes anspråk på understöd minskadt eliel'ökadt.
Det blir i alla full bestämdt på det sätt R.
St. komma att besluta rör:de i4 §:n.
Frågan är blott huruvida, för att mer eller mindre trygga en socken mot möjligheten att nödgas försörja en fattig, sorn kan vara född uti en annan socken, — ja, frågan är, huruvida man, för alt befria en socken från tungan af den skyldighet att möjligen nödgas försörja en eller annan af 4° å 5o från en annan socken inkomne arbetsföre personer, skall stifta sådana stränga lagar, som lägga band på den personliga friheten alt kunna använda sin arbetskraft i hvilken socken man behagar, om man skall innesluta arbetaren inom den trånga krets, på hvilken han är lödd, och 0111 man skall bestraffa den husbonde uti en annan socken, sorn vill emottaga honom.
Om detta kan vara rättvist underställer jag berrarnes eget bedömmande.
Jag finner inger) olägenhet att afslå denna §.
Gör man icke del, utan antager man den grundsats, som 4oS Den 13 Mars f. m. synes vilja göra sig gällande, så stall man tillskapa en folkclass af proletärer, sådane som finnes i Irland och på andra ställen, och hvartill vi, Gud nåde oss, nu ser en planta spira upp, som i tid bör undanrödjas, om den ej skall växa oss öfver hufvudet.
Jag förnyar min anhållan om afslag på denna §.
Hr von Hohenhausen har talat om behöfligheten oell nödvändigheten att bibehålla- 1788 års förorda.
Sådant skulle dock ske i fullkomlig strid med grundlagens bud i 16 §:n Reg.F:n.
Det må vara den värde talaren öppet, att tro det sådant behöfves.
För min del kan jag icke förbise, att bibehållande af detta stadgande medför den massa af rättegångar, som för närvar, äga rurn rörtde förflyttning af personer från en socken till en annan, ehuru de öga egna hus, hvilka måste nedrifvas och förskingras.
Man förderfva!1 enskild Svensk mans egendom, innan han af någon domstol blifvit förvunnen och dömd för något brott, som till sådan behandling kan gifva anleda.
; man betager socknens jordägare tillfället att begagna personers arbetskraft, för att frambringa jordens alster till egen och andras fördel; man skapar tiggare i stället för arbetare till frambringande af behöfliga producter; man påstår, att de, sorn vilja alt menniskor må kunna få begagna sig af andras erbjudna tillfälle alt genom arbetsförtjenst bidraga till eget och andras underhåll, handla efter en idee, som står på sidan om samhället.
Jag påslår att andra landers erfarenhet bjuder oss att akta oss för ett sysleme, som snart skall leda till branten af en afgrund för samhällets bestånd, då de fattiges antal ökas till en massa, som Staten ej mäktar föda, och som derföre ej heller skall kunna styras, och som derföre på laglöshetens väg skall förskaffa sig hvad den behöfver; ty då massan af behöfvande individer i ett samhälle blir så stor, att Staten ej förmår föda densamma, mäklar den ej heller styra den, och då är det denna massa, som kommer att förgöra den förmögna delen af samhället.
Men för sådana omhvälfningar önskar jag se mitt fädernesland förskonadt, och jag önskar derföre, att lagstiftningen icke måtte inskränka Svenska medborgares uti 16 §:n Reg.Ftn förvarade rättighet, alt icke, utan eget begifvande, kunna förflyttas från en ort till en annan.
Enligt detta grundlagsbud bör en hvar äga rättighet alt få mottagas, der han visar sig äga laga försvar, eller egendom, eller hyrd bostad.
Den fattige äger en lika helig rättighet, som den rike, att få bosätta sig och använda sina krafter hvar han behagar.
Icke heller kan det vara med samhällets intresse förenligt, att den förmögne skall vara förhindrad att begagna den fattiges arbete till jordens odling och industriens till vext.
Det kan aldrig blifva Sveriges intresse, att Den i3 Mars f. m. 4«9 att en stor del af dess jord skall ligga obrukad, derföre att arbetskrafterne icke få användas på sätt som för ändamålet vore nödigt.
Om jag medgifver att någon controll behöfdes derå, att icke fattiga hushåll obetänkt må indragas från en församling till en annan, så kan jag dock. icke lemna ur sigte det fattiga folkets rättighet att få flytta dit, der del lättast linner sin utkomst.
Om det kom an på mig att bestämma, vore jag dock verkligen villrådig huru dermed skulle sig förhålla; men jag tror mig lätt kunna komma från detta åliggande, emedan jag fruktar att denna §, sådan den befinnes, lika med många andra, omöjligen kan sältas i verket vid flera särskildta tillfällen.
Jag tror att det är lagstiftningens första villkor, att lagen är sådan, att den kan verkställas. Församlingar finnas, åtminstone i min hemort, hvilka på sockenstämma beslutat, att ingen må från annan församling intaga fattiga familjer, med mindre han ansvarar för dem i vissa år.
Tiden, under hvilken ett sådant ansvar, att föda och herbergera de intagna personerna, skulle äga rum, har stundom blifvit bestämd ända till 8 år.
Dessa beslut verkställas så länge ingen sätter sig deremot; men man börjar förstå, att de icke äro bindande för andra än dem, som egenhändigt hafva undertecknat ett sådant beslut, och alt pluraliteten i sockenstämma icke kan ålägga dem, som deremot protestera, att lyda ett sådant förordnande.
Dessutom får jag hemställa på hvad sätt denna § skulle tillämpas, i händelse husbonden dör, samma år han frän annan församling intagit ett fattigt hushåll.
Sterbhuset kan beslå af 8, 10 eller flera arfvingar, hvilka flytta hvar på sitt båll.
Skall då denna underhållsskyldighet intecknas i sterbhuset, eller på hvad sätt skall detta stadgande i sådant fall tillämpas?
Samma fråga uppstår, om en indelningshafvare, som intagit ett fattigt hushåll, flyttar till en annan indelning; om t. ex. en officer vid ett Skånskt reg:te flyttar till Westerbotten, skall han då sörja för ett sådant hushåll i Skåne?
Med ett ord, jag finner så många svårigheter för tillämpningen af denna § med dess nuvar. innehåll, att jag blott derföre tror bäst vara, att icke låta honom qvarstå.
Skall han det likväl, får jag erinra, att det icke går an att antaga den sådan den är, utan måste, i följd af R. o.
Ad:s sisth gårdag fattade beslut, orden ”utöfver redan stadgad ansvarighet såsom husbonde,” utgå; men bäst är att låta hela §:n försvinna.
Ehuru jag gerna skulle önska, att de fastighetsägare, hvilka från andra församlingar intaga fattigt folk, måtte vara förbundne att i vidsträcktare mån, än §:n föreslår, ansvara för deras försörjning; så vill jag dock 21 H. 52 De n i3 Mars f. m. i delta hänseende icke framkomma med något nytt förslag, utan förenar mig med Hr von Hohenhausen i anhållan om bifall till hvad Utskai i detta hänseende tillstyrkt.
Till de herrar, som försvara denna §, anhåller jag vördsamt att i förnuftets och mensklighetens namn få ställa denna fråga: med hvad rätt, vare sig juridisk eller moralisk, viljen J att man skall antaga en lag-§, hvaraf följden kan blifva, att den fattige funne ingen bostad inom Sveriges rike?
Agen J något annat land, dit J kunnen hänvisa honom?
eller får han icke tillgodonjuta 16 §:n Reg.Ftn lika väl, som den rike ?
Hvad blir följden af ett sådant stadgande?
Jo! att den fattige, som icke finner arbete uti den socken, der han är boende, skall finna det ingenstädes; ty om §:n antages, skall ingen husbonde emottaga honom, af fruktan alt få vidkännas det obestämda åliggande, för hvilket han alltid noga skall söka akta sig.
Jag tillhör ingen fix ide'e; men jag känner af en mångårig erfarenhet, att 1788 års K. författning, som obestridligen var af en välment syftning, blifvit olycklig i sina påföljder.
Den har satt menigheter i strid mot menigheter, socknar mot socknar och öfverhopat landshöfdingarne med klagomål, hvilka ofta blifvit fullföljda ända lill K. M., huruvida den eller den arbetaren finge subsistera på det eller det stället.
Jag förenar mig med dem, som yrkat afslag på §tn.
Jag finner allt mer och mer, att det är olämpligt att taga ett beslut ang:de en författning, då icke det beslutet står i sammanhang med andra författningar, som dermed äga ovillkorlig gemenskap.
Inom XJtsktn har i dessa dagar blifvit afgjord en författning ang:de laga försvar, och om den företagits i bredd med denna, är jag öfvertygad alt discussionen fått en annan riktning.
Jag medgifver, att när 10 §:n fick det öde, som i går genom votering träffade densamma, så står visserligen icke 11 §:n i sammanhang med det beslut, som fattades.
Då XJtsktn uppgjorde dessa §§, var afsigten att sammanlänka dem efter en princip.
När principen i 10 §:n är kullkastad, så är det ock skäl att kullkasta densamma i 11 §tn. 10 §:n bestämmer i allmänhet förhållandet emellan husbönder och tjenstehjon. 1 1 §:n stadgar huru förhållas skall, då man låter folk från andra socknar inflytta.
Anledningen för XJtsktn att besluta denna § på sätt som skett, var den praktiska erfarenheten.
Från aila trakter af landet instämmer man deruti, att striden emellan socknarna är det obehagligaste vi känna i afseende på fattigvården.
Den ena socknen spärrar sig mot den andra och vägrar inflyttningar.
Då enskilde personer vilja begagna arbetare från andra församlingar, så komma socknarne och lägga sig emel lan för att förhindra det.
Såsom landshöfding känner jag huru obehagligt det är för embetsmyndigheterna att afgöra sådana frågor.
Den 13 Mars f. m. 4n gärdet till med sådana personers intagande?
Jo! man emottager liela familjen och inhyser dem i någon skrubb eller stuga och använder dem till potatesupptagning eller annat dylikt arbete under skördetiden, men lemnar dem återstoden af året åt sitt öde, då barnen stryka ikring och tigga, och föräldrarne icke hafva uppehälle åt sig, än mindre åt familjen.
Jag frågar, om del är billigt, att socknen, som icke kunnat vägra denna familjs inflyttning, skall vara förbunden att underhålla densamma, eller om icke den eller de, som éinottagit en sådan familj, böra stanna i vidsträcktare ansvar, än öfrige församlingsboer?
Om jag kunde förutse, att de husbönder, som emottaga sådana familjer, kunde gifva dem tillräckligt arbete, så skulle jag rösta för a fs la g å denna §, men så är icke förhållandet, och derföre måste jag yrka densammas bibehållande.
Jag skulle dock tro, att en förändring i ii §:n skulle vara nyttig; ty då §:n säger, alt ansvaret fortfar under fem år, räknade från inflyttningen; så tyckes åliggandet i detta hänseende vara ganska lindrigt för husbonden, emedan han förmodligen aktar sig att emottaga sådana personer, som han kan förutste inom fem år skola behöfva underhåll; men dåde fem åren äro förflutna, kör han bort dem, i händelse familjen ökat sig.
Utsktns mening har varit, att hindra det, ehuru ordställningen i §:n icke leder till detta mål.
Min erfarenhet har sagt mig, att då familjen ökar sig, blir den af husbonden bortjagad och faller då fattigvården till last.
Detta anser jag icke rätt; ty om husbonden haft en person 3 å 4 år och tagit arbetskraften af honom, och försatt honom uti ett tillstånd alt behöfva anlita fattigvården; så bör husbonden framför andre församlingens ledamöter hafva åliggande att draga försorg om en sådan person; och jag anser derföre att det bör heta:
"så länge sådan ansvarighet fortfar, under fem år, räknade från afflyttningen från husbonden, enskildt vidkännas etc.”
Då hlir det ett band på husbonden att draga försorg om den person, hvars krafter han till sin nytta användt.
Jag har ansett mig böra yttra detta, för alt ådagalägga motiven till Utsktns tillstyrkande.
Cederström liar i min tanke yttrat sig så fullständigt och så väl öfver den politiskt statsekonomiska delen af frågan, att jag skulle anse det vara helt och hållet fruktlöst att dertill vilja lägga något, för att bibringa en högre grad af upplysning för frågans behandling inom Huset; äfvenså har Frih.
Boye på ett högst öfvertygande sätt ådagalagt följderna af ett sådant stadgande, som här nu är i fråga.
Jag kan icke annat än verkligen beklaga, att Hr von Rosens erfarenhet om förhållandet är sådan, som den värde talaren uppgifvit.
Jag beklagar innerligen, om uti den provins, hvars styrelse honom är i nåder anförtrodd, det allmänna förhållandet emellan 4 I 2 D e 11 i3 Mars f. m. husbönder och tjenare är sådant, som den skildring utvisar, hvilken han inför Huset framställt.
Jag skulle önska, alt vid detta tillfälle landshöfdingarne uti de län, der jag har mina egendomar, vore tillstädes, då jag icke skulle underlåta att appellera till deras vitsord, huruvida förhållandet inom dessa län afviken från det läns tillstånd, om hvilket Hr von Rosen, i följd af sin ställning i egenskap af länets styresman, naturligtvis äger en närmare och speciellare kännedom.
Min erfarenhet åtminstone är lyckligtvis icke sådan, med undantag af ett eller annat enstaka förhållande, hvilket visserligen icke måtte kunna utgöra föremål för er. lagstiftning af denna art; men såsom jag yttrat, bör jag icke förlänga discussionen med att upprepa eller närmare detaljera hvad af andra talare blifvit framstäldt, vida bättre un mig skulle lyckas; dock torde mig tillåtas att ännu en gång nämna, hvarom jag någon gång tillförene haft äran erinra, att ett af de första och väsendtligaste villkoren för en ändamålsenlig lag är egenskapen alt vara på samma gång begriplig och verkställbar.
Uti sednare hänseendet, eller hvad Jagens verkställbarhet beträffar, har Hr Ribbing redan visat i många delar, huru overkställbar! detta lagbud blir, i händelse det skulle antagas; men bär återstår en punkt i detta afseende, som jag icke hört någon talare vidröra.
Om nemi. en person, som äger eller brukar jord, intager en familj från en annan församling, och husfadren för denna familj, som genom ingen lag är förbunden alt stanna qvar i min tjenst längre lid än den i lag bestämda legotiden, emottager tjenst hos någon annan inom socknen, af hvilken han erhåller förmånligare villkor; så står förbindelsen alt under de i §:n bestämda fem oren ansvara för denna familjs försörjning, i händelse den skulle falla fattigvården till last, qvar för den, som emottog denna familj från en annan församling, oansedt denne person endast en kort tid tillgodonjutit hans arbetskraft, och oansedt han icke kunnat hindra honom att lemna tjensten vid legotidens utgång.
Jag hemställer till herrarnes rättsbegrepp, huruvida det må anses vara med rättvisa och billighet förenligt, all jag, under det förhållande jag nu förutsatt, skulle äga åliggande att i större mån, än församlingens öfriga medlemmar, bidraga till en sådan familjs underhåll och försörjning, i händelse den en eller annan månad efter inträdet i den nya tjensten, i följd af någon omständighet, t. ex. fadrens frånfälle, skulle försättas i behof af under håll utaf församlingen.
Ett sådant länkbart och ganska möjligt förhållande innefattar ett ytterligare skäl för mig att instämma med de värda talare, hvilka yrkat afslag på §:n, stödjande mig dock dervid hufvudsakligen på de grunder, som utaf Friherrarne Cederström och Roye blifvit utvecklade.
Det politiskt statsekonomiska
413 i denna fråga har här blifvit afhandladt och afgjordt på ett ställe, der man icke plägar med mindre grannlagenhet genomgå och öfverlägga sådana saker än hös oss.
Det är för 8o år tillbaka, som backstugusystemet infördes i England med hela dess ryslighet, och hvilket man nu vill införa hos oss, och som skulle blifva händelsen, om man borttager 1788 års författning.
Det är 80 år sedan det infördes, och utom det skulle England varit ett Irland.
Jag ber herrarne fästa sig dervid.
Nu får hvar och en skaffa sig arbetare för bästa pris.
Det är grunden till Engelska fattigtaxan.
En så dan grund blir äfven gällande här, om församlingarne skola bibehållas vid skyldighet att försörja de fattiga.
Hr bibbing anfört gäller icke mera än en annan skuldförbindelse, som icke kan betalas.
Det är endast enstaka fall.
För deras skull må man hvarken göra eller förkasta något.
Jag är till större delen förekommen af Hr von Rosen, och min öfvertygelse Hr, att om vi göra den individuella rätten till allt och samhällets till ingenting, så äro vi på en falsk väg.
Cederströms systeme leder derhän, alt man slutligen måste stifta samma lag, som gäller i China, enligt hvilken fadren äger rättighet att afdagataga sina barn.
Jag anhåller om bifall till §:n, med uteslutande af orden: ''utöf ver redan stadgad ansvarighet såsom husbonde.”
Denna ansvarighet finnes redan i tjenstehjonsstadgan; alltså behöfves den icke här.
Det är i flera fall påkostande att yttra sig i en fråga, som röner motstånd af personer, hvilkas omdöme jag på det högsta värderar; men om något ämne erfordrar begrundande,- så är det fatligvårdsfrågan.
Det är också i detta afseende påkostande, att finna, det man fattar hat mot en föreslagen lag-§ utan , alt veta huru det står till med det lagstadgande i ämnet vi nu äga.
Man fäller hårda omdömen om Utsk:n; man säger att de vilja förhindra personer att förvärfva sin utkomst; alt de lägga svårigheter i vägen för användandet af andras arbetsförmåga; att man handlar emot Reg.F:ns tydliga föreskrift, o. s. v., då det just är motsatsen, som Utsktn iakttagit, då Ulsk:n velat bereda alla möjliga förmåner och tillfällen till utkomst för de fattiga.
K. förordn. den i5 Dec. 1788, angtde inflyttningar från en socken till en annan, är, man må säga örn dess strid med 16 §:n Reg.Fjn hvad man behagar, den sorn emedlertid nu gäller och tillämpas.
Denna förordn. förbjuder flyttningar från en socken till en annan, äfvensom flyttningar från och till enskilda personer.
Här i rr §:n är fråga om denna sednare flyttning.
Jag ber att få uppläsa 5 ä 6 rader ur 1788 års författning.
De lyda som följer: ’'Så håfve Wi i nåder pröfvat både nyttigt och billigt, att hvarje församling mot ofvannämnda skyldighet må äga den rättigheten, alt icke något inhyseshjon bör få 4 >4 Den i3 Mars f. m. sig der nedsalta; icke heller något gammalt eller mindre arbetsfört tjenstehjon intagas, innan sådant först blifvit å allmän sockenstämma anmäldt och församlingen dertill sitt bifall lemnat.”
Nu är författningen sådan, och hvar och en som lefvat på landet, åtminstone i den trakt der jag bor, känner, att de sockenlagar, som i öfrigt kunna korsa hvarandra, åtminstone hafva den egenskapen gemensam, att de äro ytterst stränga i fråga om inflyttningar, och stundom ålägga dem, som från andra församlingar intaga personer, att för alltid ansvara för dessas underhåll.
Under verkställandet af 1788 års förordning och stadgandet af sockenlagarna säger man icke, att de äro så svåra att verkställa, i händelse en innehafvare har flyttat från Skåne till Norrland, utan man tänker så bär: kan icke lagen på alla ställen blifva verkställd, så blir den det nog å de flesta.
Nu frågar jagt huru äro de arma fattiga folkclasserna behandlade af de författningar, som finnas?
Jo! ungefärligen på samma sätt, som CJtsktn blifvit behandlade af dem, hvilka yttrat sig öfver betänk.
De behandlas obilligt och orättvist, ty Utsktn hafva utgått från den grundsatsen, att tillåta flyttningar af arbetsbehöfvande öfver hela Sveriges rike, på sätt som närmare synes af i5 §:n, hvarest talas om sådane personers skattskrifning.
Detta visar, huruledes man, utan alt göra sig mödan att inhemta kännedom om det närvar, förhållandet, företager sig att föl kasta det ena efter det andra, under förmodan att vi hafva liberala och helt andra författningar än dem vi äga.
Anckarsvärd har väckt en fråga, på hvilken jag tror att
Hr Grefven, vid närmare eftersinnande, icke fäster afseende; ty om jag från annat samhälle intager arbetsfolk, så sträcker sig min ansvarighet för detta folks försörjning icke längre än detsamma hos mig är mantalsskrifvet, och om någon annan emottager detta folk, så skall det mantalsskrifvas hos honom, hvilken då inträder i den förre husbondens åliggande.
Den af Hr Grefven förmodade farhågan existerar således icke.