Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För min del anser jag det således alldeles otänkbart, att den reella fonden skulle kunna utgå, så länge Banken är ensam om sin rörelse; men annorlunda blir förhållandet io år härefter, då kanske privata Banker upp - Den 6 J u 1 i i e. m. 189 komma.
Jag har derföre redan i början af Riksdagen, på grunder som jag anser nyttiga under öfvergångsperioden, föreslagit att öfverlemna till enskilta Banker lånerörelsen på kortare tid, och att Banken blott skulle behålla fastighetslånen för alt underlätta jordbruksnäringens behof under tiden; ty jag kan ej med Friherre Cederström instämma, att fastighetslånen böra först borttagas.
Sedan jag sålunda sökt besvara de anmärkningar, som här på förmiddagen blifvit framstälde, får jag slutligen yttra, att jag till alla delar instämmer i Utskottens tillstyrkande, att Konungens sanction å beslutet begäres, för att deråt gifva den kraft, som en af Konung och Ständer gemensamt, i enlighet med 87 §.
RegeringsFormen, stadgad Lag bör äga.
Föröfrigt, då jag hört Herr Grefven och LandtMarskalken endast föredraga Utlåtandet N:o 1, förbehåller jag mig, att vid föredragningen af de öfrige Utlåtanderne vidare få utveckla mina åsigter om sättet för verkställighetsåtgärderna, ehuru jag nu i förbigående angifvit det vigtigaste; men denna ytterligare framställning beror naturligtvis af det beslut Ridderskapet och Adeln i dag fattar, och af det afseende Ridderskapet och Adeln dervid behagar göra på hvad jag nu anfört.
Jag slutar med en förnyad erindran, att fråga här icke blott är, att kunna verkställa en rea - Den 6 Julii e. ra. lisalion, utan att lägga linndén på sitt bröst, och fråga sig sjelf, om icke pligten ovilkorligen fordrar, alt i vårt Land återföra ett rättsförhållande, som blifvit upplöst, ett mynt, som finnes i alla länder, som sjelfva vildén söker, och aldrig utan de svåraste följder kan af något folk på jorden undvaras.
Jag tillstyrker bifall å Utskottens Utlåtande.
Herr Sparre j Gustaf Mauritz:
De af Herr Grefve von Schwerin mot min, uti de sammansatte Utskotten, afgifne reservation gjorde anmärkningar, nödga mig att bryta en tystnad, hvilken min ringa förmåga att ' uttrycka mig som talare, i annat fall skulle hafva ålagt mig att fortfarande bibehålla, och jag får på förhand utbedja mig Högloflige Ridderskapets och Adelns tillgift, i fall mitt ytlrande ej skulle blifva ordnadt så, som det i en så upplyst samling bor de vara.
Till en början får jag tacka Pierr Grefven för den rättvisa Herr Grefven behagat göra mig i uppfattningen af motiverna till min afgifna reservation, och för det Herr Grefven icke, på sätt uti ett här nu afgifvit skriftligt anförande skedt, rangerat dem,, hvilka inom de sammansatte Utskotten ej varit af pluralitetens mening, bland sådana, hvilka varit återhållne af de obotfärdiges förbinder.
Om jag ej orätt uppfattat, har Herr Den 6 Ju Ii i e. m. ’9r Grefven yttrat: att 72 §.
RégeringsFormen icke bör, och icke kan, så tolkas, sorn den af anmärkaren blifvit tolkad; likasom att anmärkarens misstag egenteligen tillkommit genom en vid denna §. fästad större vigt än densamma förtjenar.
Jag har uti min, inom de sammansatte Utskotten afgifne reservation, medgifvit nyttan af en myntbestämning; jag gör det derföre, att jag anser det vara nyttigt efter ett mångårigt conconrstillstånd, att en gång erhålla liqvid; sättet är en underordnad fråga, men, efter mitt begrepp derom, bör liqviden göras i mån af gäldenärens alla tillgångar.
Jag hyser misstroende till beståndet af en blifvande myntreglering, så länge <72 §.
RegeringsFormen qvarstår i dess oförändrade skick.
Så väl inom de sammansatte Utskotten, som äfven nu hos Ridderskapet och Adeln har jag hört yttras: att garantie åt den föreslagna myntregleringen skulle beredas genom en af Konung och Ständer gemensamt stiftad CivilLag.
Jag medgifver nu, liksom jag i Utskotten redan medgifvit, att en sådan CivilLag kan lemna en nödig garantie för den blifvande myntregleringen, intill Rikets Ständers nästa sammanträde; men då i Grundlagen finnes qvarstående den ifrågavarande §:n, som berättigar Rikets Ständer att fritt disponera öfver Banken, kan jag för min del ej inse, huru en CivilLag skulle kunna ställas
Den 6 J u 1 i i e. m. öfver denna Grundlags §., och jag tillägger, att jag ej vill fatta möjligheten deraf.
Den ifrågavarande Grundlags §:n lyder så, som den af Herr Grefve von Schwerin blifvit citerad, att: Rikets Ständers Bank förblifver hädanefter sorn den hittils varit j under Rikets Ständers egen garantie och vård, så att den ostörd må förvaltas af de Fullmägtige hvarje Stånd dertill förordnar, efter de Ordningar, Stadgar och Reglementen, hvilka redan gjorde äro, eller vidare af Rikets Ständer göras kunna; ägande Rikets Ständer allena rätt att genom Banken utgifva sedlar, som för mynt i Riket må erkännas.
Jag finnér visserligen, att det vore nyttigt för framtiden, och för beståndet af den nu föreslagne myntregleringen, att kunna tyda delta lagbud såsom endast angående de reglementariska stadganderna inom Banken, men jag kan icke på sådant sätt fatta meningen deraf, och tror mig äga någon grund för riktigheten af mitt omdöme uti 5 föregående Riksdagars sätt att förstå och tillämpa denna så länge densamma existerar, kan jag således ej förstå, hvad som skulle kunna betaga nästkommande Ständer deras fria dispositionsrätt öfver Banken, på enahanda sätt som hittills; men huru en sådan fri behandling skulle kunna blifva af menligt inflytande på myntregleringen, öfverlem nar - Don 6
Ju lii e. til. igl / nar jag till hvars och ens eget omdöme.
Huru denna Grundlags §. hittills blifvit förstådd och tillämpad, utöfver hvad som angår de reglementariska förhållanderna inom Banken, är äfven upplyst i Utskottens nu förevarande Utlåtande pag. 3f, som visar, att VäxelBancoskulden, utgörande den 3i December 1809, R:dr 22,694,511, har den 3i December 1828, stigit till R:dr 32,691,642, samt således blifvit ökad under denna lid med R:dr 9,997,131; pag. 3i som visar, att sedan 1810 års Riksdag hvarken för det Lilla Creditivet eller andra tillfälliga creditiver vanligen någon annan tillgång blifvit anvisad, än Bankens eller RiksgäldsContoirets rätt att utgifva nya sedlar; samt slutligen pag.
42 sorn visar, att i följd af uppå Banken ställde anordningar, från och med 1810 till och med 1828* icke mindre än R:dr i5,54o,285: 26: 3, mera blifvit derifrån uttagit, än inbelaldt.
Här äro nu några bevis, huru och på hvad sätt 72 §.
Regeringsformen hittils blifvit tillämpad i afseende på BancoVerket, oell det är — jag erkänner det uppriktigt —■ med farhåga för framtiden, som jag emotser ett beslut för en myntbestämning annorlunda än med en, i och med detsamma, gjord förändring i denna Grundlags §.; jag har öppet sagt detta uti min inom Utskotten afgifna reservation, och upprepar det här.
Jag är lika böjd, som någon an3i H. i3 >94 Den 6 J u 1 i i e. m. nan, att se ett slut på oredan i penningeverket, men jag önskar, att detta må göras på ett sätt, att efter 5 år, eller att efter nästkommande Ständers sammanträde, man ej må återfalla i en ny och lika stor oreda som hittils; och det är af sådan anledning jag i min reservation föreslagit, att ingen myntbestämning må äga rum förr, än i sammanhang med en grundlagsenlig förändring af 72 §.
Utan att vilja söka inverka på andras öfvertygelse, har jag nu redogjort för min, och öfverlemnar till Högloflige Ridderskapet och Adeln, att bedömma värdet af mina uti förevarande ämne yttrade åsigter.
Friherre Jin char swärd.,, Carl Henrik:
Då jag inför Ridderskapet och Adeln tog mig friheten framställa ett förslag till uppliäfvande af Bankens moratorium, var min afsigt, att med denna åtgärd bryta den oreda i myntväsendet, som jag anser stödd hvarken på rättsförhållanden eller på samhällets bästa.
Jag yttrade mig vid detta tillfälle, att min önskan ej vore, att vinna på någon annans bekostnad, men att jag äfven önskade, att inga oförtjenta vinster skulle bibringas annorlunda, än såsom följd af väl förtjent arbete.
Det var från denna grundsatts jag yttrade mina åsigter öfver myntförhållanderne, och då jag vid detta tillfälle äger den tillfredsställelse, hvilken Den 6 J u I i i e. m. för mig är så mycket större, som jag sällan äger den, att med en Konungens Minister dela åsigter öfver en så magtpåliggande angelägenhet, finner jag mig nöjd att kunna yrka samma mening, sorn af Herr StatsSecreteraren Skogman blifvit framstäld„
Den del af saken, som nu är under öfverläggning, är blott ämne för en enda betraktelse; det är här blott fråga, om myntbestämningen skall äga rum, eller ej.
Man bör dervid först tillse, om närvarande myntförhållande är för samhället fördelaktigt, eller menligt.
Myntoredans verkningar hafva af så många ledamöter blifvit fullständigt utredde, att det vore öfverflödigt af mig att å nyo fullständigt upptaga dessa förhållanden.
Jag skall derföre så kort sorn möjligt öfverskåda dem.
Osäkerhet i alla transaclioner man och man emellan, är det naturliga förhållandet med ett myntrepresentatif, som ej innefattar hvad det säger.
Osäkerhet i företag, omöjlighet alt speculera från tid till annan, farhåga vid hvarje Riksdag, att penningen skall undergå ändring, speculation medborgare emellan på vinster uppå hvarandras bekostnad, äro de hufvudsakliga verkningarna af det myntförhållande, som nu äger rum.
Dertill kommer omöjligheten för främmande capitaler, att i ett iand, som vårt, göra sig gällande.
Yi måste ej dölja för oss, att den redbaraste industriutveckling, som lemnat oss 3i H. i3* Den 6
Ju lii e. m. stöd och rikedom, ur tilllvägabragt genom främmande capitäler och utländska personer, på tider, du våra capitaler kunde hos oss söka inträde och göra sig gällande.
Yi hänna allmänt, att det öfriga Europa öfverflödar af capitaler, och att räntan der är låg.
Då vårt land lemnar så vidsträckta tillfällen för capitalers användande, faller det helt naturligt deraf, att detta hinder att göra sig gällande är en af de väsendtliga orsakerna till detta lands stillastående ställning under det öfriga Europas raska fart på förkofringens bana.
Slutsatlsen hos mig blir, att oredan måste häfvas, och ett lagligt tillstånd införas i stället för det olagliga.
Derefter uppkommer såsom föremål för granskning, huruvida den punkt, vid hvilken Utskotten stannat, arden lämpligaste.
Man åberopar rättvisan.
En talare har omtalat Statens förpligtelse, att återgälda alla sina skulder.
Min mening är ej att upptaga alla de skäl emot mjmtbestämning, som blifvit anförde; men jag är talaren förbindelse skyldig, då dess sattser äro så positift stridande emot mina, att ådagaläggandet af mina är all den vederläggning jag behöfver åstadkomma emot honom.
Han har talat om rättvisan att återföra myntet till ett förbättradt skick, och sagt, att samhällets förkofran är deraf beroende.
Hvad rättvisan beträffar, får den här icke hyllas som ett blott vördnadsbjudande ljud, utan föregången undersök - Den 6 Jul ii e. ra. »97 ning, och jag tror att den här saknar’ ali möjlighet för tillämpning.
Derefter står billigheten ensamt qvar, såsom den enda möjlighet, hvarefter man kan reda dessa förhållanden.
Jag tager mig friheten fråga, om år 1809 de, som voro Capitalister, rådfrågades i anseende till de åtgärder, hvilka då vidtogos.
Yi kunna icke neka, att före 1809 hvarje ägare af 1 R:dr Bancosedlar ägde 1 R:dr i silfver, och att det endast är genom åtgärden 1809, som han blef beröfvad sin egendom.
Jag kan ej undgå nämna, huru efter min öfvertygelse verkställande magten år 1809 förbisåg, att bevaka det allmännas interesse.
Det är långt ifrån, att jag härmed vill göra en förebråelse; jag vill blott visa, att man då var okunnig om hvad samhällets väl kräfde.
Jag har med förundran hört 72 §.
RegeringsFormen citeras, såsom lemnande Rikets Ständer en rättighet, hvilken vore den mest barbariska, något land kunde förevisa.
Jag hemställer, huru lagen kan ses från den synpunkt, att ena statsmagten ensam, som genom missförstånd kommit i en slags oberoende administration af en Bank, till den grad, att den kunnat störa alla rättsförhållanden, ej skulle vara lika hunden under lag, som hvarje annat Bolag, hvilket skall verka för andras rätt.
Jag föreställer mig, att §:n ej kan tydas derhän, och jag äger derom så mycket mera visshet, som i contractet om Banken finnes stadgadt, att Ri - Den 6 J u 1 i i e. m. kets Ständer ej få af Banken disponera annat än Bankens vinst, och således ej äga rättighet, att obegränsadt utgifva sedlar utan valuter.
Det är således genom förbiseende af lagen, genom missförstånd, och genom okunnighet om hvad vårt samhälles fordringar kräfde, och hvad Styrelsen i anseende lill det allmännas interesse borde iakttaga, som ställningen kunnat blifva sådan den nu är.
Beviset, att verkställande magten ansett sig äga rätt, att medverka uti Bancostadganderne, ligger tydligen i det sed naste stadgandet af 1818, och i Rikets Ständers behof, att då begära Konungens sanction å inställelsen af silfverutvexlingen.
Det synes tydligt, att man sluteligen återkommit på rätta vägen.
Huru vill man tala om rättvisa i detta förhållande.
Tror man, att den kan åstadkommas derigenom, att Staten skulle återgälda de 19 eller 20 millioner, som Staten uppburit af Banken, så svarar jag, att man ej kastar blicken långt i ämnet.
Jag frågar då, om ej de, som hade capitaler 180g, om ej deras rätt borde göras gällande i anseende till deras förluster; jag hemställer, huru många 100 millioner skulle behöfvas för att återställa den orättvisa, som, genom det oförsigtiga stadgandet 1809 påfördes så många medborgare i samhället.
Det blir aldeles omöjligt; hvarföre då tala om rättvisa, enär den saknar tillämplighet.
Kunna vi med skäl säga, att capitalisten nu äger större rätt, än De n 6 J u 1 i i f. m.
199 180g flrs capitalister, hvilka fingo tåligt släppa till deras förmögenhet för att afböja ett ondt, hvarmed Fäderneslandet hotades.
Skola de närvarande capitalisterne väl böra ställas i ett bättre förhållande, än att de ej förlora något; och hafva de att klaga, då man går så långt i billighet, altman bjuder dem denna liqvid efter det närvarande förhållandet; då man går så långt i generosité mot dessa intressen, att man med uppoffring talar om att från Statens sida gälda något, ehuru man från rättsgrunder ej kan finna annan anledning att gälda något, än att lika så väl gälda 20 millioner, som är Statens skuld.
Jag tror, att man kunnat, om man velat gå på den stränga sidan, hvilken jag dock ej vill säga vara min mening, neka all betalning från Statens sida.
Jag skulle tro, attpenningeägaren nu har så föga att klaga, att en annan slutsatts kunnat äga rum, och att man helt enkelt såsom alternatif kunnat förslagsvis framställa, att afskrifva hela Statens skuld, likasom man anser oförenligt med rättsgrund att gälda den ena delen.
Hvilken ställning skulle väl uppkomma genom återgäldande af hela fordran?
Jag tror i sanning, att samhället då skulle komma att se illa ut.
Det är tydligt, att Bancosedeln skulle återkomma lill sitt silfvervärde; men jag frågar, om man ej bör fästa afseende på de flästa medborgares belägenhet?
Hvilken rättvisa uppkomme väl derigenom, att 200 Den 6 Jul i i e. m. den, som under närvarande förhållanden blifvit gäldskyldig, skulle återgälda sin skuld med 2 § gånger så mycket, som han uppburit?
Det blef omöjligt.
Man måtte väl ej vilja sätta Banken i ett sådant tillstånd.
Då finner jag ej, att man gjort, hvad man kunnat göra; jag medgifver ej, att deruti vore någon rättvisa; ty en rättvisa, som ej kan meddelas åt alla i lika mått, åt alla, som äro lika lidande, blir ej rättvisa, utan mannamån, och vid detta tillfälle uppkommer det förhållande, att de personer, som till en mängd äro i en förändrad belägenhet, hvilka 1809 voro capitalister, men nu öfvergått till näringsyrken, just för Rikets Ständers åtgärders skull, att dessa, säger jag, voro de, hvilka blefvo mest lidande, och som hade de mesta reclamationer.
Att fylla deras fordringar, skulle ej förslå, hvarken 100 eller 200 millioner.
Således vöre man uturståndsatt, att derutinnan tillvägabringa någon verklig rättvisa.
Men man talar om att uppskjuta realisationen, hvilken jag sätter i samma förhållande som myntbestämning, ty en myntbestämning utan realisation är blott ett tomt ord, ett nonsens, som förvillar begreppen.
Hvad blir väl följden af den uppskjutna realisationen, om man kan göra den till 128 sk.; och här är ej fråga om annat, än viljan att åstadkomma den; jag vill ej ingå på området om sättet, huru den må ske.
Här blir nu endast fråga om behofvet, att lä
Den 6 J u 1 i i e. ni. 201 en realisation; sedan är frågan om sättet, och möjligheten att komma till målet.
Hvad är väl meningen med uppskofvet?
Ingen annan än att till den grad förbättra Bankens ställning, att den arma gäldskyldige, som alltid först är svag och ej kan göra sin röst gällande, blefve bragt i ännu sämre tillstånd.
Meningen med att uppskjuta är, alt vinna på hans bekostnad.
Det är de stackars gäldsky 1- dige det gäller, bland hvilka de mesta äro i fullkomlig okunnighet om myntets förhållanden, som ej känna sin olycka, förr än den är ohjelplig, förr än täckelset faller och de ej mera kunna bjelpas.
Man talar här emot en myntbestämning på den grund, att man påstår, att alla realisationer misslyckats.
Ingen realisation har missljmkats.
De hafva alla lyckats, men realisationerne hafva ej haft någon del i de åtgärder, som sedan ägt rum för att rubba dem, och hvilka ej haft något sammanhang med realisationen.
Omständigbeterne äro nu tydeligen för oss, ty en klarare dag måste hafva uppgått för oss i anseende till upplysningen och den publicitet, som Banken erhållit, hvarigenom en sådan oreda, som nu existerar, aldrig kan återinträda.
Det är utan allt tvifvel, att de gäldskyldiges äfventyr är det största genom uppskofvet, ty derigenom äfventyras förbättring, och det är lika oriktigt, som försämring.
Det är ingen 202 Den 6 Julii e. m. fråga om, att ju icke capitalisten har sin risk, men han spelar det bättre spelet, ty han har något att äfventyra, men den andra tål ej att göra några förluster.
Vi måste ej förgäta, att den tid ej är så aflägsen, då vi voro på i^o sk. cours.
Hade händelsen varit sådan nu, är jag öfvertygad, att man gerna antagit normen af 128 sk.
Jag hemställer då, om man ej bör gå medelvägen, och nöja sig med hvad man kan få.
Utlåtande innefattar en stor och hoppgifvande sanning, hvarpå jag utbeder mig att få fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet; och kan hända den största af alla garantier innefattas i de ord jag anhåller att få uppläsa.
Det fins dock ett inkast af högre vigt att göra i anledning af ofvan angifne resultater af Bankens historia, det nemligen: att en Bank, stående under ledningen af en auctoritet, som anser sig berättigad att sjelf och ensam stifta lagar för sin förvaltning, aldrig kan erbjuda lika garantie med en Bank, som innehafves och förvaltas af enskilde
Män, bundne af lagar, som utgått från en opartisk lagstiftande magt.
Detta inkast kan icke vederläggas.
Dessa ord äro ganska hoppgifvande.
Det första steget för oss är det, hvarigenom vi skulle komma till sådana myntförhållanden, som hafva mera likhet med andra länders, och sorn skulle utveckla vår industri.
Jag har ofta framstält lill besvarande för Den 6 JuIii e. m. 203 mig frågan om orsaken till det stillastående, hvaruti jag finner Sverige vara, och hvarföre ej Sverige fortgår på industriens bana, och jag har ej kommit till annat resultat, än att denna stagnation måtte ligga i författningarne, i våra olycksaliga myntförhållanden.
Jag anhåller således, att Ridderskapet och Adeln måtte fästa uppmärksamheten derpå, och jag yrkar bifall å Utskottens Utlåtande på den grund, att jag tror att endast derigenom ordning kan vinnas.
Jag är nemligen öfvertygad, att industri och goda samhällsförhållanden ej kunna äga rum ulan mynt och säkerhet för hvarje inbyggare.
Jag tror saken vara nödvändig, på det utländske capitaler skola kunna göra sig verksamma till uppodlande af våra ödemarker; på det man må kunna förebygga kastningen i egendomsvärdet; på det den stora osäkerhet måtte upphöra, som äger rum vid hvarje Riksdag, i afseende på egendomarnes värde; på det man icke må gynna capitalistens intresse, ty det är det, som minst af alla behöfver gynnas, emedan det ligger i dess egen natur att gynna sig sjelf; och på det den mängd af gäldskyldige måtte räddas ur elände, som ej inse det, förrän det trädt inom dörren, och blifvit för dem på ett känbart sätt skadligt.
Det har blifvit sagdl, att Regeringens målsmanskap fordrade att återföra Banken till förmåga att inlösa sine sedlar med silfver efter ordalydelsen.
Men det tror jag 2i>4 Den 6 Julii e. m. på intet vis går an.
Följden skulle ej blifva annan, än mängden af gäldskyldiges herbergerande på gäldstugorne, och att det vore omöjligt att herbergera alla, som komma dit.
Det är på dessa grunder jag till alla delar förenar mig med de Talare, hvilka yrkat bifall å Utlåtandet ]N;o i.
Efter att vid trenne föregående Riksdagar hafva efter min förmåga sökt medverka till utbildande af den opinion, som gjort sig gällande i Utskottens Utlåtande, är det mig angenämt att nu vidare slippa tala till bevis för nyttan af en Realisation, utan blott behöfva instämma med dem, som redan yttrat sig, samt serskildt besvara ett och annat inkast.
En värd Talare, Friherre Kantzou har sagt, att han väl önskar en myntbestämning, men att tiden ännu icke är inne dertill.
Detta är ett gammalt talesätt, som man fört allt ifrån 1815 års Riksdag.
Tiden var icke heller inne år 1818; icke år 1823.
När man nu besinnar, att man år i8i5 kunnat realisera till 96 sk:s cours; år 1818 till 108 sk.; år 1823 till 120 sk., och nu åter till 128; så är ali anledning att befara af ett uppskof till nästa Riksdag, att man då nödgas göra det kanhända till 136 eller 144 s^- Det är otvifvelaktig!, att man skulle kunna börja utvexlingen när som helst, om man blott hade den erforderliga myckenheten myntpje - Den 6 Ju lii e. ra. ao5 ser preglade.
Jag instämmer nemligen fullkomligt i en värd Talares anmärkning, att en helt annan proportion emellan papper och silfver fordras i ett tätt befolkadt land, såsom Eugland och Frankrike, än i vårt glest hebodda, der det dessutom blott finnes en enda Bank, och hvarest comrnunicationerna äro så svåra.
Det är här en ren omöjlighet, att 16 millioner sedlar kunna dras ur rörelsen, och kastas in i Banken, hvilket likväl skulle ske, innan silfverfonden kunde uttagas.
När man dessutom besinnar, att 8 millioner omsättas i Disconterna tvenne gånger om året; och att föga mindre utgår i allmänna skatter; så bör ingen skymt af farhåga finnas, att Bankens reela fond möjligen skulle kunna medtagas.
Det är således blott för att tillfredsställa de vantrogne, som man kunde medgifva det föreslagna anståndet med Realisationen, på det saken måtte röna så mycket mindre motstånd. *—•
Förstnämde värde Talare har vidare yttrat, att om myntbestämningen nu beslutasj men realisationen utställes pä tid, skola capitalisterna förvandla sina tillgångar i Hamburger-Banco, och sätta sina pengar utrikes.
Besynnerligt, om detta skulle ske just då man bekommit någon säkerhet för sina penningar; och hemställer om de icke haft mångdubbelt större orsak, alt begagna denna utväg hittills?
Samme Talare har yttrat, att silfret skulle, sedan Realisationen blifvit börjad, föras ut ur landet.
2o6 Den 6 Julli e. m.
Denna farhåga är likväl numera något föråldrad.
Jag tror tvärtom, att hvarje realisation med föibud mot silfverexport, är orimlig.
Det är helt visst mycket bättre, att silfver, i brist på andra varor, föres ut, än att man skuldsätter sig hos utlänningen.
Tvenne andra Talare hafva emot myntbestämningen uppträdt såsom ett slags Representanter af de mest motsatta meningar; den ena för den mening, att myntet borde förbättras, sä att Riksdaler kunde vexlas mot Riksdaler; och den andra för den mening, att Realisationen skulle i så måtto vara en strypning, att hopp förlorades om sedelstockens godtyckliga förökning 3 och myntets deraf följande ytterligare försämring.
I stället för alt vederlägga dem, ber jag blott, att de måtte taga i öfvervägande det råd jag gaf redan år 1818, att öfvergifva alla speculationer på myntets förbättring eller försämring; utan gå halfva vägen hvar, och nöjas med att få säkerhet för hvad de nu äga.
Jag gillar således helt och hållit den plan, som
Utskotten uppgifvit i en tvehogsenhet i afseende på uttrycket myntbestämning, i första Utlåtandet.