Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I motsats lill så väl den K. propos. som StatsUtsk. tillstyrkande, är jag således för min del, af den tanke, att ingen fix peuningeränta bör i utbyte mot dessa småpersedlar bestämmas, utan att desamma böra få qvarstå oförändrade till deras belopp och beskaffenhet i hvarje hemmansränta, men att deremot, till lättnad för de skattskylldige i afseende å kontrollen af deras debitering, någon förändring i markegångsprisen icke bör ifrågakomma oftare än hvart 20:de år, då det beror på deputerade, huruvida någon förändring må ega rum, och då, i fall de besluta motsatsen, den engång fastställde markegången kommer att ytterligare 20 år blifva beståndande.
Tillfälle är på sådant sätt alltid förvaradt för både kronan och den enskilde, att vinna rättelse i möjligen inträffande missförhållanden, hvilket tillfälle deremot är genom den fixa penninge-räntan, för alltid både kronan och räntegifvaren betaget.
Jag yrkar så mycket heldre att detta förslag matte bifallas, som det på sätt jag i början erinrat, icke är gifvet hvilka räntepersedlar, som komma att hänföras under benämningen småpersedlar.
Väl säges det i den K. propos. att det finnes 295 persedlar, som innefattas i jordeboksräntan och 155 i hemmantals-räntan, men icke innefattar det något bestämmande i afseende på småpersedlarne.
I 24 provinser kunna mångå olika omständigheter föranleda, att alla desssa persedlar hvar för sig kunna i följd af distriktens serskilda beskaffenhet i mer eller mindre mån blifva hufvudpersedlar.
Man tyckes vilja skära allt öfver en karn såsom det heter, ehuru man borde besinna att i ett så vidsträckt rike som Sverige del icke kan Den 5 Juli f. m. 303 undgå att finnas en mängd orter, högst skiljaktiga till både natur och beskaffenhet.
Jag vill f. n. icke vidare uppehålla R. o. Ad. rörande den första punkten, utan förbehåller mig, att när litt.
B. förekommer till öfverläggning, då åter få ordet och yrkar derföre nu endast att denna punkten A., på de skäl jag andragit, måtte varda till StatsUtsk. återremitterad.
I få länder torde det vara svårare att få vigtiga reformer genomförda än i Sverige, dels derföre att vi besluta öfver dessa frågor inom serskilda rum, och dels derföre, att de båda ytterliga sidorna, här liksom vid så mången annan frågas afgörande, söka att göra sina rakt motsatta åsigter gällande.
Ä ena sidan har det Utsk., som med denna frågas behandling varit sysselsatt, haft att strida mot dem som vilja med ens taga ut det stora steget: alla räntors förvandling till penninge-skatt och å den andra emot dem, som aldrig vilja medgifva någon förändring.
Under sådana förhållanden tror jag alt det nödvändigaste för Utsk. varit, att tillse, hvaruti de stora, länge öfverklagade olägenheterna, beslå och huru de skola afhjelpas utan att åstadkomma allt för stora, alltför allvarsamma brytningar.
StatsUtsk. har för sin del trott sig finna, att K.
M. utgått just från denna, om jag så får säga, förmedlande åsigt.
Den vigtiga frågan om skatteförenklingen har ständigt sedan början af 1700:talet utgjort föremål för representationens och enskilda dess ledamöters bearbetande.
Om! jag undantager en kort tiderymd, perioden från 1779 till 1809, sä hafva vi egt få riksdagar, der icke detta ämne blifvit väckt och venlileradt.
Komiterade hafva vid flera tillfällen blifvit nedsatta, hvilka utarbetat förslag i olika syftning, men man har aldrig kommit till något slutligt resultat i frågan, och hvarföre Mine Hrr?
Just af det skäl jag först anförde, nemi. alt man finner motstånd från tvenne olika sidor.
Den siste värde talaren har utgått från den åsigt, som hyllas i allmänhet af dem, hvilka aldrig vilja medgifva någon förändring eller några förbättringar i våra intrasslade förhållanden.
Han har fästat eder upmärksarahet deruppå att för nära irenne år sedan Ståndet till öfverläggning förehade och då förkastade ett med detta likartadt ärende, hvaraf han äfven slutar alt den vigtiga skatteförenklingsfrågan denna gång skall gå samma öde till mötes, och han har ledt sig till denna slutsats genom det påstående att ehuru man då ville förvaudla alla våra räntor i penningar, så har man nu velat börja med småpersedlarna för att slutligen komma till samma mål; natura skatternas förvandlande lill penningar.
Men det är just deri misstaget ligger.
Det är ej grunden Utsk. vill rubba; det är blott ojemheterna och orättvisorna vid dess tillämpning, som det sökt att förekomma, och jag tror att en hvar som insett och närmare erfarit alla de olägenheter, som äro förenade med det nuvar. invecklade beskatlningssystemet, icke bör sätta sig emot en förändring som så litet rubbar det stora hela, men som inför en väsändtlig lättnad i upbördsväsendet och en möjlighet för de skattskyldige att sjelfve kontrollera om de blifvit rätt eller orätt debiterade.
Jag ber nemi. att 304 Den 5 Juli f. m. få fästa upmärksamheten på, att livar och en som har gjort sig mödan att söka kontrollera en debetsedel hvaruti indelta räntor ingå bör hafva insett den stora svårigheten, jag vågar säga omöjligheten, för flertalet af räntegifvare att bedöma, huruvida denna debitering är fullt riktig eller icke.
Vi hafva exempel, ehuru lyckligtvis ganska sällsynta, på Häradsskrifvare och Kronofogdar sorn sammansatt sig för att i detta fall begagna sig af den stora mängdens okunnighet, och huru vigtigt då, till förekommande af dylika missbruk, och tillika till förebyggande af misstankar emot det ojemförligt största, aktningsvärda antalet af dessa embetsmanna-korpser, att skatternas beräkning verkställes på ett sätt, sorn äfven af den mindre räknekunnige må kunna kontrolleras.
Hvad mig enskildt beträffar, ber jag att fä tillkännagifva, att jag har såsom ledamot i del Reg:tes Löne-direktion, som jag tillhör, gjort mig icke obetydlig möda att kunna kontrollera Reg:ts-skrifvarens beräkningar af de indelta räntorna.
Jag har dervid funnit, att man mäst tillgripa, icke såsom man tror blott indelningsverket och markegångstaxa!), utan derjemte ortens undervisningsverk, jordaboken m. m., med ett ord en mängd handlingar, hvilka icke finnas att tillgå annat än möjligen vid Landskont.
Med tillgång af sådana handlingar erfordras likväl ett outtröttligt tålamod och ganska stor räknefärdighet, för alt kunna, med de mångfalldiga hråk som i räntorna ingå, bedomina huruvida en ränle-uträkning eller en utgifven debetsedel är riktig eller icke.
Jag skulle gå utom ämnet af den nu föredragna punkten, om jag sökte visa alt den af K.
M. föreslagna förändringen i sin helhet afser afhjelpande af alla de brister, hvaröfver man i hundratals år har fört en billig klagan.
Jag vill endast hålla mig vid den del af ämnet som är föredragen eller första punkten.
Denna medför enkelhet i kontroller och borttagandet af en stor del af de mångfalldiga persedlar, som nu tynga vår markegångstaxa.
J veten alla Mine
Hrr eller åtminstone dem ibland
Eder sora tagit närmare kännedom af betänk., alt f. n. ingå i de s. k. jordeboks-räntorna icke mindre än 295 persedlar, och i man tals-räntan 155.
Den enkelhet man härsökt åstadkomma, består deruti, att man för hvarje län bibehåller de hufvudsakligaste af ifrågavar. persedlar, för att åstadkomma så ringa rubbning som möjligt; men att då deremot den mängd af småpersedlar, som ingår i länens markegångstaxor skall efter medelpriset af de sistförfiutna 20 årens markegångs-värden förvandlas till ständig penninge-ränta och tilläggas de penninge-räntor som förut finnas.
När raan närmare granskar förhållandet, så finnér man, att, med bibehållande för hvarje län af dessa de hufvudsakligaste persedlarna, behöfde antalet af de persedlar som skola komma att i de nya markegångstaxorna qvarstå icke utsträckas utöfver 7 å 8 persedlar i något län, men att för ganska många af länen de komma att inskränkas till endast 3 ä 4.
Jag hemställer nu till Eder Mine Hrf, huruvida man kan bestrida att en högst väsäntlig förenkling och lättnad för de skattskyldige att kontrollera sina debetsedlar skulle npstå, då i st. f. att nu på denna debetsedel ett antal af 30 ä 40 olika persedlar påföras, den skattskylldige endast finge der upfördt 3, 4, 5, Den 5 Juli f. m. 305 3, 4, 5, högst 7 a 8 persedlar.
Då derjemte SlatsUlsk. föreslagit, att för helt hemman alla de s. k. bråken på dessa persedlar skulle utgå, så tror jag alt del icke skall behöfvas någon serdeles stor räkneförmåga för att kontrollera huruvida man blifver rätt eller orätt debiterad.
Den siste värde talaren bar yttrat, att under en längre följd af år upstår förändring i småpersedlarnes värden, och han har på denna grund icke velat medgifva alt dessa nu skola bestämmas i penningar, utan begärt, all de skulle blifva i taxan qvarstående, men att deras värde skulle hvart 20:de år bestämmas, och att de under loppet af dessa 20 år icke skulle komma att undergå någon förändring.
Jag ber att få fästa upmärksamheten derpå alt just derigenom att dessa småpersedlar försvinna ur taxan, skulle den hufvudsakligaste förenklingen åstadkommas.
Skulle de qvarstå ehuru med oförändradt värde under loppet af 20 år, så ålerstode i alla fall svårigheten för de skattskyldiga att kunna rätt upfatta, huruvida de blifvit debiterade såsom sig bör eller icke, ty en mängd af dessa persedlar utgå i bråk, och huru kan räkningen derigeuom blifva annat än högst invecklad?
Den värde talaren har äfven frågat, hvad man menar med småpersedlar och med hufvudpersedlar.
Detta torde vara ganska lätt visadt, om man endast egnar någon upmärksarahet ät betänk.
Jag hänvisar i detta afseende till pag. 6.
Der står, ”att K.
M. icke ansett andra persedlar böra såsom hufvudräntor bibehållas, än sådane, hvilka dels tili sitt värde årligen bestämmas genom markegångstaxa och sålunda antingen utgå i penningar efter förvandling eller levereras in natura, dels äro af beskaffenhet att kunna tjena lill grund för en skatteberäkning, dels ock i räntorna ingå till sä betydlig qvantitet, att de icke, utan alltför stor rubbning, i dessa räntors totalbelopp, kunna ullemnas; äfvensom att ifrågavar. hufvudräntor för liela riket lämpligen skulle kunna efter olika förhållanden inom serskilda orter, bestämmas endast till Spannmål, Dagsverken, Smör, Hö, Kol, Ved, Kött, Fläsk, Tackjern samt Strömming och Lax” etc.
Detta utgör ett antal af 11 å 12 persedlar, och allt hvad som icke finnes inbegripet i dessa 12 persedlar skulle anses höra till smäpersedlarne, hvilka, ehuru flera hundra lill antalet, likväl endast i värde upgå till ett belopp af 144,000 r:dr då deremot hufvudpersedlarne belöpa sig till 2,597,000 r:dr, eller med tillägg af de årliga penningar, som redan finnas i markegångstaxa^ och hvilka i alla händelser skola oförändrade såsom hittills utgå, 2,900,000 r:dr.
En hvar torde häraf finna alt den föreslagna förändringen icke i något hänseende är förskräckande, enär småpersedlarne utgöra omkring 5 proc. af det stora hela.
När derjemte StatsUtsk., för att betrygga dem, som hysa farhågor för alla förändringar, i sista mom. af den nu uplästa punkten föreslagit, att alla i räntan ingående penningar skola bestämmas och utgå efter royntbestämningslagen af d. 31 Mars 1830, så tror jag att Hr Printzensköld äfven i detta afseende bör något så när hafva sina farhågor lugnade.
Hr Printzensköld har äfven yttrat: man kan ej få reda på dessa småpersedlar förr än man gjort speciella undersökningar i hvarje 8 H. 20 306 De n 5 Juli f m. provins.
Jag ber med anledn. deraf att fa fästa upmärksamheten derupå, att K. M. i Sin nåd. propos., likasom StatsUtsk. i sitt tillstyrkande, utgått från den åsigt, att Ständerna, i afseende på lmfvudgrunderna, skola fatta sitt beslut, utan att nu ingå i några bestämmelser af detalj-förhållandena. K. M. har deremot föreslagit, att innevånarne i rikets samtliga provinser skola höras, innan det definitiva beslutet i frågan lages.
Derigenom lemnäs dem tillfälle att förklara huruvida de anse en eller annan persedel vara mindre lämplig, och således böra utbytas mot en annan, som det skulle falla sig lättare för provinsen att utgöra.
Mig synes att delta K.
M:s nåd. förslag innebär en åtgärd af så mycken rättvisa, att hvar och en som ifrar för att vigtiga beslut icke skola lagas nationen ohörd, bör derföre hembära K.
M. sin skyldiga tacksamhet.
Hr Printzensköld har yttrat: man skall först undersöka och sedan besluta.
Jag ber, med åberopande af hvad förut blifvit yltradt, få fästa upmärksamheten pä, att här endast är fråga om ali besluta öfver grunderna, och att det definitiva beslutet i afseende på denna punkt kommer att blifva föremål för näst sammanträdande Ständers granskning.
Dessutom torde det tillåtas mig fästa den värde talarens upmärksamhet på, alt nästan dagligen ser man exempel på att domare stadga allmänna grunder efter hvilka vidräkningar komma att ske.
Jag tror icke alt det är någon nyhet i andra hagor, och så mycket mindre bör det vara det i en sådan som den ifrågavar.
För min del anser jag att den nåd. proposm afhjelper, såsom jag nyss nämnde, just alla de stora olägenheter hvaröfver man har klagat, utan att i någon mån stöta de olika åsigterna för hufvudet.
Jag tror att man genom antagande af detta förslag kommer på fredlig väg till lösning af en fråga, sorn så länge varit skickligt begagnad till ett tvistefiö de stridande emellan, och jag skulle högligen beklaga om R. o. Ad. vid detta tillfälle, genom en återremiss eller ett afslag af den egentliga grunden för K.
M. nåd. propos., skulle gifva anledn. att förmoda, att de rykten man är sä villig att utsprida, om Ståndets ovilja alt ingå på någon slags förändring i afseende på grundskatterna, ega någon slags grund.
Jag anhåller sålunda om Hr Frih. o. Landtm:s propos. till bifall på den ifrågavar. nu uplästa punkten af betänk.
Det är icke derföre att denna fråga utgör en förändring i skatteväsendet, som jag derför ifrar, utan derför att jag anser den vara en förbättring och en icke obetydlig förbättring, enär icke allenast räkenskaperna derigenom skola förenklas, hvilket i del hela icke har någon öfvervägande vigt, utan den äfven innebär en förenkling för alla skattskyldiga, hufvudsakligen derigenom att de kunna beräkna hvad de hafva att utgöra, beräkna sina skyldigheter och sin förmåga att dem utgöra.
Någon periculum in mora finnes visserligen icke här; ty delta dröjsmål har räckt i hundrade år och Statens undergång är visserligen icke, ifall det skulle räcka ännu längre, deraf föranledd.
Det lärer dock icke kunna nekas, alt det vore en förmån om skalteförenklingen kunde genomföras på det sätt K. M. föreslagit, alldenstund den bringar Den 5 Juli f. m. 307 alla räntegifvare i samma belägenhet, hvilket nn icke är händelsen, enär alli sedan 1823 års riksdag de skattskylldige, som varit kronan behållne, äro i annan belägenhet, än de som äro anslagna till verk och inrättningar samt löntagare.
Hvar och en torde lätt finna, att jemnhet i åligganden bör ega rum emellan alla skatlskyldige, och det är förundransvärd! att denna olägenhet kunnat fortfara så länge som den har egt rum.
Tiden alt deruti göra rätlelse är för längesedan inne, och då nu ett tillfälle för Ständerna yppats att den åstadkomma, sä anser jag för min del alt hvar och en bör dertill bidraga i sin mån, såvida icke så beskaffade olägenheter upkomma, som kunna vara större än de olägenheter som finnas.
Hr Printzensköld har upkastat några olägenheter; men jag kan icke finna att de äro af den vigtiga beskaffenhet, att något afseende derå kan göras, eller att de kunna föranleda till äterremiss af Ulsk.-s utlåt.
Hr Printzenskölds första skäl var, att detta steg endast vore det första för att införa penningen till mätare af de utgående grundskatterna; att man sedermera nog skulle taga det ena steget efter det andra, till dess allt blelve utsatt i penningar.
Jag ber att få fästa upmärksamheten deruppå, att delta icke är det första steget, utan redan för mera än ett sekel sedan första steget är tagit, då vissa persedlar äro bestämda att utgå efter kronovärdi eller delta dubbelt, utan någon förändring i markegångstaxan.
Således är detta icke det första utan om man sä vill det andra steget; men om icke något nytt steg (ages på ytterligare hundra år, sä skyndar man åtminstone icke med förändringarna pä sådant sätt, att det på något vis kan blifva äfventyrligt.
Hr Printzensköld har sagt, att penningen är en föränderlig mätare af varuvärden och kan medföra förlust för Statsverket.
Delta kan visserligen inträffa; men då, såsom K.
M. föreslagit och SlatsUtsk. hemställt till Ständerna, penningarne utsättas i Silfvervärde eller efter 1830 års myntfot, kan, med de få proc. hvarom här är fråga, icke någon sådan minskning i Statsverkets inkomster upkomma, som kan blifva kännbar; hvaremot man å andra sidan kan säga, alt om på längre tid, under seklers eller årtiondens lopp, någon sådan förändring i penningevärdet inträffar som Hr Printzensköld befarar, så händer deremot också, att andra varor stiga i värde, jemförelsevis med öfriga persedlar.
Vi hafva deruppå t. ex. erfarenhet af förhållandet med smör, som bestämdt i silfvervärde och jemförelsevis med t. ex. spannmål, har stigit mot hvad det var för 100 år sedan, och det vore icke svårt att finna i upgifterna öfver de serskilda persedlarna, alt, åtminstone hvad åtskilliga af dem beträffar, om det pä något sätt väger mot Statsverket på ena sidan så väger det deremot för Statsverket på den andra.
Hr Printzensköld säger vidare, hvad menas med småpersedlar?
Jag kan icke finna det vara obestämdt i hufvudräntorna, enär å pagina 6 i Utsk:s betänk, står omnämndt i Konungens propos.: ”Att ifrågavar. hufvudräntor för hela riket, lämpligen skulle kunna efter olika förhållanden inom serskilda orter bestämmas endast lill Spannmål, Dagsverken, Smör, Hö, Kol, Ved, Kött, Fläsk, Tackjern samt 20* 308 1) e n 5 Juli f. m.
Strömming och Lax”, således 11 persedlar.
Hufvudräntorna äro sålunda upräknade och de öfriga skulle vara att anse som småperlar.
Att bibehålla, såsom nu är förhållandet, denna mängd af småpersedlar, det är enl. min tanke icke öfverensstämmande med begreppet om skatter.
Man ser t. ex. i Stockholms län en persedelränta, som kallas Hare, är del en skattepersedel för Statsverket?
Bandstakar i Upsala län, Brotiljor i Södermanland till 38 sk. 4 rst. uti hela länet, Löf och Grått Papper jemväl i Nyköpings län, Koljor till 12 sk:s summa uti Bohus län, Hampgarn i Jönköpings län till ett belopp af 7 sk.; detta äro räntor, som förefaller hvar och en löjliga.
Det är verkligen tid på att ändra sådana förhållanden, som vid en granskning icke kunna innebära annat än en verklig löjlighet.
Att debitera en hemmansegare för delar af Ägg och Höns, finner jag vara af så märkvärdig beskaffenhet, alt det är för underligt, alt man år 1851 vill bestrida behofvet af rättelse derutinnan.
Det är visserligen sanni, att en sådan åtgärd, som den nu förevarande, beror till sina följder på det sätt hvarpå den verkslälles, men alt verkställigheten icke kan eller bör blifva annan än den Ständerna kunna godkäuna, derom har man säkerhet deruti att förslaget innehåller, att sedan alla undersökningar skett, uplysningar inhemtats och vederbörande varit hörde, K.
M. skall aflåta nåd. propos. till Ständerna.
Då blir det tillfälle alt pröfva huruvida verkställigheten är föreslagen att blifva öfverensstämmande med Ständernas afsigter i delta hänseende.
Deruti ligger en säkerhet för alt man icke äfventyrar, att verkställigheten blef annorlunda än Ständerna nu afse, och att således småpersedlarna icke kunna utrangeras till större belopp och högre proc. af skatterna i det hela, än hvad Ständerna i anledn. af den K. proposm afse må blifva händelsen.
Jag tillstyrker bifall till hvad StatsUtsk. i den nu förevar, punkten föreslagit.
Jag inser visserligen min ringa förmåga alt kunna, mot Hr Frih.
Palmstjerna och Hr von Troil, verka pä R. o. Ad:s öfvertygelse, men kärleken till mitt fädernesland, kärleken till Konungamakten, hvars styrka jag anser väsendtligen ligga deruti, att icke en hårsmån rubbas af hennes nu egande rättigheter utgör orsaken, hvarför jag vågar ånyo upträda lill försvarande af de åsigter jag yttrat, helst de innebära som jag tror, en utväg, ledande till en försigtig behandling af förevar, ämne.
Orättvist har man mot mig riktat den tillvitelsen, att jag aldrig velat medgifva någon förändring i det bestående.
Hvar har man beviset derpå?
Ligger det då ingen förändring uti det förslag jag framställt, att markegångspriset å de s. k. småpersedlarne borde för en tid af 20 år i sender bestämmas i st. f. att, såsom nu, undergå pröfning hvarje år.
Förslaget är väl icke sä radikalt, som det StatsUtsk. understödt, men den värde talaren, från hvilken tillvitelsen utgick, skall dock icke kunna förneka, att det innebär ett framåtskridande, förenadt med försigtighet, hvilken torde nu såsom alltid vara både nödig och nyttig, dä det icke står i någons förmåga att kunna veta eller förutsäga hvad framtiden bär i sitt sköte.
Det kan vara nyttigt att nu hafva så gått tillväga att våra efterkommande ega tillfälle att efter Den 5 Juli f. m. 309 sig då företeende omständigheter kunna reglera, jemte det att man då icke gjort sig skyldig lill den förebråelsen att hafva, genom en alltför långt utsträckt åtgärd gifvit anledn. dertill att skatter hvälfvas från den ena medborgaren på den andra, hvilket man icke kan bestrida blifver händelsen, om penninge-värdet faller eller om småpersedlarna stiga i värde, men kronan sådant oaktadt icke får af räntegifvarne tillgodonjuta det belopp, som henne lagligen bör tillkomma, utan nödgas taga skillnaden af andra skattdragande medborgare.
Jag har vid en föreg:de riksdag bevisat olämpligheten och det rättsvidriga uti ett sådant förfarande, och man skall förgäfves söka ådagalägga motsatsen.
Man vill icke ihågkomma, att de hemman, hvilka draga dessa skatter, äro med dem ärfda, köpta eller förvärfvade under sekler; att den klagan man förer öfver skatternas tyngd är orältmätig, emedan hvarje hemmans värde så i arf som salu varit beräknad efter den minskning i afkomslen, som skatterna förorsaka; man misskänner dem, som värdera delta skatteväsende och träder dertill sanningen för nära, derigenom att man jemnt för på tungan att jordens beskattning är dryg i landet, enär hvar man vet, att hemmanens värde slår i jemförligt förhållande lill de onera de draga, så att, när ett säteri är värdt 20,000 r:dr så är närmaste skattehemman, hvilket till storlek och jordens godhet är fullkomligt lika med säteriet, möjligen icke värdt mer än hälften eller högst |:delar af denna summa.
Man har anfört såsom bevis på nödvändigheten af den ifrågavar. förenklingen, alt åtskilliga Häradsskrifvare och Fogdar understundom skola sammansatt sig alt debitera räntan orätt och derigenom göra den skattskyldige skada.
Jag hade troll, det man på detta rum icke skulle tillåta sig sådana beskyllningar, utan alt kunna bevisa dem, emedan tillvitelsen är för svår emot Statens tjenstemän, för att icke böra åtföljas af bevis.
Jag, som till följd af min tjenst, har den föga afundsvärda skyldigheten alt tilltala dessa tjenstemän om de beträdas med dylika tilltag, har likväl icke en sådan erfarenhet, ty under de 17 år, som jag innehaft det embete hvarmed ifrågavar. skyldighet är förenad, hafva icke mer än två tillfällen sig yppat, då orättrådighet å Häradsskrifvarens och Kronofogdens sida gemensamt låtit sig förmärka; men det bör erinras, till uplysning för den värde talaren, som framkastat beskyllningen, att denna orältrådighet, alldeles icke angick kronoräntorna, hvarom här är fråga, utan att den oriktiga debiteringen skedde på andra skatter, som af jordegarne skulle utgöras. R. o. Ad. lärer sålunda behaga finna, alt det skälet icke gäller såsom stöd för ifrågavar. förslag.
Alt kontrollera uträkningen af persedelräntan är visserligen ett besvär, men det beror dock på individens subjektiva åsigt derom, ty hvad den ena kan finna ganska svårt och besvärligt, det gör den andra såsom ett nöje, och det beror helt och hållet på individens lynne, hvad lian anser för besvär eller icke.
Mången finner äfven de lättaste saker vara besvärliga, och skulle i detta hänseende det enskildta tycket få gälla såsom skäl, så torde de flesta af våra arbeten komma att helt och hållet åsidosättas.
Samme värde talare har för ifrågavar. förenkling, anfört ett skäl, som tyvärr viltnar derom, alt han icke tillräckligen gjort sig 310 Den 5 Juli f m. reda för förhållandet.