Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 3. K. M:s nåd. resolution uppå den af Landskatnereraren uli Östergöthlands liin Kammarrättsrådet Paul Roland Ferlin gjorda und. ansökning, att, sedan K. M:s och Rikets Kammarrätt, genom särskilda utslag d. 28 Dec. 1838 och d. 15 Fehr. 183!), ålagt sökanden, som, i egenskap af Landskamererare i Norrbottens län åren 1833 och 1834, contrasignerat de marehe-routcr, i stöd hvaraf sistnämnde läns beväringsmanskap år 1833 samt Westerbottens fälljägare-reg:te år 1834 i aflöning, under marsch (ill och ifrån mölesplalserne, emot stadgandet uli K. br. d. 27 Aug. 1810, bekommit 50 proc. utöfver hvad markegångstaxorna för nämnde år bestämma, att ersätta den derigenom uppkomna tillökning uti aflöningen för nämnde trupper, utgörande 300 r:dr 21 sk. 9 r:st., K. M. måtte, i likhet med hvad genom nåd. resolution d. 10 Aug. 1S39 i en alldeles enahanda fråga och vid lika förhållande blifvit sökanden nädigst medgifvel, af gunst och nåd frikalla honom från utgifvandet af berörde honom ådömda ersättningssumma; till stöd hvarför sökanden i und. anfört, dels att en flerårig missväxt inom Norrbottens län, och deraf orsakad stegring i prisen på födoämnen, påkallat den åtalade åtgärden eller portionsprisets förhöjning, dels att förmånen af denna förhöjning tillfallit soldater och beväringsmanskap, af hvilka någon återbetalning ieke skulle kunna fordras eller erhållas; öfver hvilken ansökning K. M:s och Rikets Kammarrätt, efter det dess Öfverrevisionsdepartaments Militie-räkenskapsconlor i ämnet hördt blifvit, med infordradt und. utlåt, inkommit; gifven Stockholms Slott d. 19 Juni 1840. K. M. har denna und. ansökning, med hvad dervid anfördt blifvit, i nåder låtit
Sig föredragas; oell vill af gunst och nåd befria Kammarrättsrådet Ferlin från utgifvandet af Kronans andel i ofvanberörde honom ådömde ersältningslopp, med skyldighet likväl för honom att gälda den cancelli- och revisions-betjeningen inom Kammarrätten, pä grund af gällande författningar, tillkommande observalions-proc. å samma belopp.
Hvilket vedcrb. lill und. efterrättelse länder.
CARL JOHAN. G. B.
Kammarrätten, genom utslag af d. 28 Dec. 1838, 1 anledn. af anmärkmr vid Norrbottens läns beväringsmanskaps mötcsräkning, ålagt Landskamereraren Ilr Kammarrättsrådet P. R.
Ferlin alt ersätta för högt beräknadt portiousvärde för en del af länets beväring, med 222 r:dr 23 sk. 6 r:st. samt uti utslag af d. 15 Febr. 1839, i följd af anmärkmr rör:de Westerbottens fältjägarecorps marsch till och ifrån 1834 års möte, likaledes att ersätta 83 r:dr 46 sk., utgörande tillsammans 306 r:dr 21 sk. 6 r:st., men K. AI. i skrifvelse af d. 19 Juni 1840 i nåder efterskänkt Kronans deraf tillkommande andel 229 r:dr 40 sk. 2 r:st.; så har Ilr Kammarrättsrådet i sistl.
Alaj månad insiindt Kammarrälteus cancelli- och revisionsbetjenings andel 76 r:dr 29 414 Den 24 Augusti e. m. sk. 4 r:st. hvilket, enligt förut afgifvet qvitto, härmed intygas och crkäunes.
Stockholm och Ofverrevisionsdcpartementets Mililie-räkenskapscontor d. 5 Ort. 1S4JL A.
Holmberg sson.
Remitterades till Statslltsk.
Frih. Posse, Axel Göran, hade ingifvit ett så lydande mern.:
Den klagan, med eller utan skäl, höres ej sällan håde inom och utom tidningspressen, att embetsman äro för gamla och tjena för länge.
Hos våra förfäder hade man ålderdomen i mycket anseende och anlitade dess, såsom man dä trodde, vidsträckta erfarenhet och mogna råd ej mindre inom än utom embetsmanuakretsen.
Det är dock möjligt, att håde sjals-och kroppskrafterna hos vår tids menniskor ej blott äro i aftagande, utan ock vida under i styrka och spänstighet, mot hvad de varit fordom.
Orsakerna dertill höra icke hit hvarken att undersöka eller utreda, ej ens om sjelfva förmodan är sann eller icke.
Ej eller är det min mening att nedsätta ålderdomens värde i, och för sig sjelf, och än mindre att påslå, alt den åldrige embetsoch tjeustemannen, som har själs- och kroppshelsa, är mindre användbar och nyttig än den yngre med möjligen rörligare idrer och lemmar; tvertoin vill jag yrka, att i’ vår oroliga tid, den mognade kraften kunde vara i manga hänseenden gagneligare än den möjligen och vanligen besinningslösa ungdomliga, sorn nägongång ser för mycket på mulet och för litet på medlen att ernå det, och hvarigenom för Regering och folk förhastade eller skefva, haltande, föga beståndande eller illa grundade mätt och steg så lätt kunna vidtagas, men som sedan äro svåra alt ändra och förbättra.
Min afsigt är således ingalunda att i egentlig mening understöda det mer eller mindre allmänna skriket öfver Statstjenarens ålder, men så mycket mera den rättmätigare klagan ej blott hos allmänheten, utan ock hos vissa embets- och tjenstemän sjelfva, att de nödgas tjena för länge, äfven då deras kroppsoch själskrafter icke motsvara deras egen vilja, och Statens billiga anspråk, att vara nyttiga och kunna uppfylla sin bestämmelse.
Denna klagan är värd att behjertas både af Rikets Ständer och Rikets Konung; och det är derföre jag vågar uppträda som densainmas målsman, väl öfvertygad om ämnets vigt, men icke om ntiu förmåga alt så utreda och bevisa det, som sig borde; dock förvissad derom, att det Utsk., som kommer att närmare behandla detsamma, liksom R.
St. i allmänhet och Regeringen särskildt, skola egna deråt en så förtjent och samvetsgrann uppmärksamhet, att min välmenande afsigt icke kan förfelas.
Man vet att personalen inom krigareyrket, visserligen genom egen omtanka och betydlig uppoffring, men dock i öfverensstämmelse med allmän och enskild nytta, så åtgärdat, att dess Den 24 Augusti e. m. 415 medlemmar liro pensionsmässiga vid 50 års
Sider och kunna till och med vid 45 år taga afsked, med rättighet att betala linde återstående 5 åren, för att då njuta full pension.
Deras tjeust linder fredstiden, och andra hafva vi lyckligtvis icke erfarit under en hel tjenstemans ålder, är visserligen icke mödosammare eller ansvarsfullare än andra Statens embets- oell tjenslemäns, på långt när må hända ej ens så besvärliga och maktpåliggande, som t. ex. de flesta af laudtstatens tjenstemän, landshöfdingar, landssecreterare, landskamererare och deras biträden, samt kronofogdar, häradsskrifvare och länsmän, hvilka, utan rättighet lill semester, utan vicarier, året om, dag ut och dag in, äro träget sysselsatta och all deras tid och omtanka upptagen, om de till Regeringens och folkets belåtenhet skola kunna sköta sina så mycket mer vigtiga befattningar, som både Kronans och enskildas rätt och hästa i ganska mänga hänseenden hvila på dem.
Dock kunna dessa embets- och tjenstemän icke taga afsked med rättighet att komma i åtnjutande af full pension förrän vid fyllda 70 år, om de ej med läkarebetyg förmå styrka sin sjuklighet, då de vid 65 år erhålla pensionsrält.
Ar icke detta ett uppenbart missförhållande, oell en ovedersäglig obillighet, alt ej säga orättvisa, att den mindre vigliga, mindre sysselsatta och mindre ansvarsfulla delen af statstjenande personalen, som äfven under tjenstetideu åtnjuter semestrar och har andra alt sätta i sitt ställe, skall kunna komma i lugn vid 50 års ålder, och den andra delen, med besvärligare, vigtigare, större själsansträngningar erfordrande och kroppskrafterna mera undergräfvande befattningar, ej kunna få hvila sig förr än 20 är sednare.
Ar icke detta sednare förhållande i samma män en förlust för det allmänna, vida kännbarare, vida betänkligare, vida vådligare, än en obetydlig penningeuppoffring, att tjenslemannen vidhänger sin befattning såsom en räddningsp hinka mot egen och sin familjs undergång, äfven sedan hans kroppsoch själs-krafter äro medtagna, förslappade eller alldeles förtärda, antingen af 50 års arbete, eller derigenom eller af någon annan orsak sig ådragen sjuklighet?
Jag föreslår derföre vördsamt, icke att den raske och någongång äfven i sednaste åldern med tillräcklige kropps- och själsförmögenheter hegåfvade embets- och tjenstemannen vid någon bestämd ålder må taga afsked, men att den svage och sjuklige, som med läkarebetyg kan styrka delta förhållande, vid 60 års ålder, efter 30 års tjenstetid och minst 5 år i den befattning lian sednast innehar, må kunna taga afsked med åtnjutande af full pension, antingen att utgå af allmänna medel pä indragningsstat eller af civilstatens pensionseassa.
Upplästes följande af Hr Ehrenborg, Christian Abraham, inlemnade anförande:
Få onera äro i vårt land så betungande, som väg- och bro - 416
Den 24 Augusti e. m. byggnaden, och fä drabba så orättvist.
Underhållandet af Långebro öfver Helgeå invid Christianstads stad har i långliga tider ålegat 7 härader, dels inora Christianstads och dels inom Malmöhus län, dä deremot hvarken Christianstads stads eller åtskillige andre orters innevånare, som mera ofta färdas öfver Långebro, än ofvannämnde underhållsskyIdige, icke på ringaste sätt deltaga uti kostnaden för underhållet af nämnde bro.
Såsom ägare af hemman, belägne inom ett af ofvannämnde 7 härader, emotser jag med bekymmer den tid då Långebro inom kort mäste ombyggas.
Någon lindring i detta besvär skulle kunna åstadkommas, om alla som färdas öfver bron, finge sig ålagdt att erlägga någon afgift; och får jag af sådan anledn. anhålla, det läcktes R. II.
St. besluta om en dylik afgifts bestämmande för alla, som färdas öfver ifråga var. bro, äfvensom det R.
St. härom ville hos K. M. i önskningsväg göra framställning.
Hr Hjerta, Lars, hade inlemnat följande motion:
Delande den öfvertygelsen, att man icke onödigtvis bör vidtaga förändringar i tullafgifterna å de varor, hvilka ingå såsom vigliga beståndsdelar i ett lands varutillverkningar, anser jag likväl denna regel tåla vid undantag för sådana fall, der det bestående leder till bestämd melin för consumenten, utan tillräcklig motsvarande fördel för dem, som deri befintliga föreskrifter har för afsigt att skydda.
Många sådana fall finnas ännu i vår tulltaxa, men jag inskränker mig att nämna 2:ne sådana, deri en rättelse synes böra lända till bestämd nytta, utan alt någon lider deraf.
Under artikeln ull upptager tulltaxan för grof Jutsk och Isländsk införseltull 2 sk. b:co 2?, med inskränkning af införselsrättigheten endast till 5 städer: Stockholm, Götheborg, Norrköping, 'Malmö och Halmstad; men för all annan ull 8 sk.
Andamålet med detta stadgande kan tydligen ej vara att specielt gynna Jullands eller Islands ullhandlare, utan att bereda tillgång på all grof ull till billigare pris än den fina, och att uppmuntra den finare fårafveln i landet med ett lämpligt skydd.
Det är likväl allmänt bekant, att den nyssnämnda inskränkningen till Jutländsk och Isländs ull haft ett menligt inflytande, då den alldeles stängt tillfället till införsel af den grofva Engelska och Australiska ullen, som för vissa artiklars, t. ex. filtars beredning, är synnerligen tjenlig, af hvilka sorter i syn nerhet den sednare kunde gifva en ökad sysselsättning åt vära skeppsrederier, och som kunde erhållas till billigare pris än den Jutländska.
Detsamma gäller om åtskilliga slag af den Ryska ullen.
På denna grund anhåller jag, att II.
Bevilln.Utsk. läcktes, med bibehållande i öfrigt af lullbestämmelseu och af skillnaden mellan afgiflen på fin och grof ull (ehuru den sednare - Den 24 Augusti e. m. 417 re visserligen synes öfverdrifven) föreslå R.
St. alt borttaga orden Jutsk och Isländsk, så alt enda skillnanden Liefve mellan grof och fm ull.
Man skall kanske mot förslaget invända svårigheten att förekomma underslef af lin ulls fört 11 Ilning för gröfre, oell jag medgifver alt elt correcliv kan beliöfvas mot denna svårighet; men detta kan väl vinnas, om det t. ex. påbjudes, att all ull öfver ett visst värde anses såsom lin ull.
Med den rättighet, som enhvar äger, alt lösa en angifven vara efter anslag med 10 proc. utöfver angifna värdet, höra väl alla missbruken i det närmaste kunna förekommas, och skulle en ytterligare coutroll erfordras, så finnes denna deruti, om det föreskrifves, att auction alltid skall utlysas å varan, sä snart den blifvit angifven till tullbehandling.
Pä artikeln svafvelsyra utgör importtullen 6 r:st. b:co få, sorn visserligen synes vara obetydligt.
Med tolagen inberäknad uppgår dock denna afgift till 1 sk. r:gs i det närmaste.
Detta utgör mer än 30 proc. af värdet, dä svafvelsyra^ enligt hvad af facluror frän England och Belgien samt af priscuranter kan iuhemtas, der pä stället levererad fritt om bord, kostar endast 23 francs per 100 kilogram, som gör föga öfver 2 sk. b:co pr få.
Någon utsigt alt en svavelsyrefabrik inom landet skall inrättas, finnes för närvar, alls icke, emedan anläggningen af en sådan kostar omkring 50,000 r:dr b:co, och tillverkningen icke kan bära^sig med den. afsättning, som här i landet är att påräkna.
Ä andra sidan är svafvelsvrån en nödvändighetsvara, som ingår i behofverne vid färgeriet’, vid papperstillverkning, vid blekerier, och i allmänhet utgör ett af de aldra vigtigaste och oundgängiigaste reqvisita vid alla chemiska och tekniska fabrikationer.
En icke obetydlig tyngd hvilar i alla fall på importen af denna vara, derigenom att den mäste införas i glaskärl, att frakt och assurance derföre blifva dyra och tillsammans redan uppgå till omkring 25 proc., helst om man räknar, att bland ett större parti vanligen en eller annan flaska går sönder under vägen.
Då det på grund af hvad jag nu haft äran anföra, vore en stor vinst för en mängd näringar att hafva denna artikel sä billig som möjligt, och ingen kan derpå förlora, när varan ej inom landet tillverkas, samt den inkomst Slaten drager af denna tullafgift är alltför obetydlig, för alt tagas i beräkning i bredd med den fördel, som industrien skulle vinna genom befrielsen från tullafgiften; så tager jag mig friheten vördsamt föreslå, alt svafvelsyra må fä tullfritt införas i landet, ined öfverlemnande till Regeringen att, i händelse en eller flere svafvelsyrefabriker inom landet inrättas, kunna, sedan sådant skett, återställa tullafgiften till dess nuvar. belopp.
Remitterades till Bevilln.Utsk. 53 418 Den 24 Augusti e. m.
Ur Kröningssvärd, Garl Gustaf, hade ingifvit en motion, så lydande:
På det alt de flere olägenheter desto förr jn hellre malle blifva afhulpne, hvilka uppkommit medelst den uuvar. organisationen af första domstolen å landet, häradsrätten, dels i det hänseende, att i manga härader eller tingslag, särdeles inom dc norra provinserna, allenast ett, eller högst 2:ne lagtima ting ärligen hållas, hvarigenom, då verkliga hellof inträffar för denna domstol alt, ifrån det ena tinget lill det andra, uppskjuta fullföljden af der anhängige tvistemål, en rättegång ofta nog kan i flere år fortfara innan domstolen ser sig oförhindrad att densamma slutligen afgöra; dels derigenom all terminerne för desse lagtima ting äro för åtskiliige landsorter genom äldre författningar bestämde att hållas under årstider, hvilka dä kunnat vara lämplige för der varande menigheter, men nu äro ganska olämplige, dymedelst att näringar der sedermera blifvit etablerade, hvilka, under samma årstider, i hög grad påräkna ortens allmoges och öfrige arbetsclassers oafbrutna betjening, så alt tingsfärder dä äro för nämnd, parter och vittnen ganska menlige; samt i betraktande tillika af den omständighet, alt bibehållandet af tagni ansrtitterne synes nu mera tämligen allmänt vara ansedt, i eke blott onödigt, utan äfven skadligt, emedan ganska mänga rättegångar genom deras tillvaro ändamålslöst uttänjas: har jag härmedelst vördsammast skolat föreslå, att det af den tillförordnade lagberedningen utarbetade och den 16 December 1842 till K.
M. afgifne underd. betänk. ang:de domstolarnes organisation, hvarigenom bland annat flere lingstermincr för häradsrätterne, samt lagmansrälternes upphörande föreslås, må under denna riksdag blifva ett föremål för 11.
St:s öfvervägande och antagande, samt att LagUtsk. följakteligen måtte fä sig uppdraget, att samma vigtiga ämne upptaga och bereda, samt med utlät, deröfver lill dc resp. RiksSl:n inkomma.
Hr Roos, Carl Ulrik, hade iulemnat följande 4 motioner :
Under det å ena sidan klagan öfver brist på näringsufvägar alltmera höres, klagas ä den andra, med icke mindre skal, öfver fattigdomens tilltagande.
Vid sådane förhållanden torde icke med likgiltighet böra åses, att utländingar från ett visst häll, nemi.
Tyskland, hit öfverkomma och nästan uteslutande underslå sig vissa näringsgrenar, som företrädesvis äro lönande, såsom t. ex. sockerbruksrörelsen, under det att frän cl t annat häll, eller Finland, fattige och folk af arbclsclassen hit öfverflytta, och icke sä Ilan torde falla fattigförsörjningen till last.
Då Sverige ännu ägde Finland äfvensom besittningar i Tyskland, knnde sådant skäligen opåtalt passera, men nu har en annan sakernas ordning inlrädt, hvarvid satsen ”hvar tiggare i sin socken” något mera noggrant torde böra tillämpas.
Om Den 24 Augusti e. m. 419 fattige oell niiringslösa fran Sverige öfverkomma lill Finland, sa blifva de ålerskickade; men 0111 fattige från Finland öfverkomma till Slockholm, så behöfva de endast inflytta till någon landsman, slägting eller bekant oell der låta skattskrifva sig, under en eller annan benämning, för att vara naluraliserade; oell om någon från Tyskland fält höra att diverse- eller modehandel eller något annat lätt och beqvämt yrke i Sverige skall vara lönande, lärer han, för att komma i utöfning deraf, i allmänhet icke söka Svensk medborgarerätt, utan belt enkelt, antingen såsom betjenande eller associerad deltaga i någon här förut varande Tysks rörelse, för att sedan, så snart sig göra låter, uppslå för egen räkning.
Särskildt vid den af utländingar bär bedrifne handel, torde kunna anmärkas, att derigenom landet påföres en hop onödigt kram och liixartiklar, äfvensom att, genom utläudningarnes relationer på ulrikes ort och deras sammanhållning här, de näringsgrenar, som af dem bedrifvas, pä ett eller annat säll för infödingar blifva mindre tillgänglige och lönande.
Att dessa förhållanden förtjena öfvervägas, samt alt mera bestämda och ändamålsenliga föreskrifter i afseende på utländningars bosättning härstädes, äro behöflige, är utan allt tvifvel; och jag hemställer således, att Allm. Besv.- o. Ekon.Ulsk., dit denna min motion torde blifva remitterad, mätte taga ämnet i öfvervägande samt föreslå de föreskrifter, som kunna pröfvas lämplige och af bchofvet påkallade.
Remitterades lill Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk. 2.
I 1841 års stämplade pappers- eller chartac-sigillatat-förordning är i vissa fall, dels befrielse helt och hållet och dels lindring lill hälften i chartaiafgiften vissa classer medgifven, hvaribland allmogen, som det heter, äfven förekommer.
Då likväl, enligt språkbruket, under benämningen allmoge hela BondeSt. kan inbegripas, och meningen ingalunda synes kunna hafva varit, ali från charljeafgiften befria denna den rikaste och mest betydande lölkclass i samhället; men om än händelsen vore sådan, hör dock rättelse derutinnan för framliden äga rum; ty både emot den så allmänt påyrkade principen af jemn beskattning och emot rättvisa, är det uppenbart stridande, alt den mången gång rätt arme och behöfvande, ehuru ej bonde, skall vidkännas afgifter, hvarifrån den rike, antingen alldeles är fritagen eller lindrad lill hälften.
Jag föreslår derföre, alt ordet allmoge i nya blifvande ehart.sigill.-förordn., öfver allt der befrielse eller lindring dermed skulle åsyftas, måtte uteslutas, samt att ordalydelsen ställes så, att endast den verkligt fattige i thy pä befrielse eller lindring må kunna göra anspråk; och torde beräkningen af chart.sigill.-uppbörden, såsom följd häraf, jemväl böra jemkas oell i någon män förhöjas.
Remitterades lill Bcviliu.Utsk. 3.
I 1841 års förordn. om stämplade pappcrsafgiflcn föreskrif - 420
Den 24 Augusti e. ra. vcs i 9 §, att hvarje utkommande tidningsnummer, tryckt pä ^ ark eller derunder, bor förses med ehart.-sigill.-stämpel till 1 rsl:s belop, hvarje helt ark lill 2 r:st, deröfver lill och med 1^- ark 3 runstycken samt så vidare, ulan att bestämdt är, hvad storlek ett ark bör beräknas till.
Denna uraktlåtenhet att bestämma arkets slorlek, har nu föranledt dertill, att icke något tidningsblad, huru stort som helst, lärer stämplas til! högre afgift än den lägsta, som är 1 r:st.
Såsom bevis härpå får jag bifoga ett nummer af Aftonbladet, N:o 183 för i år, och ett nummer af Stockholms Dagblad, N:o 184, äfven för i år, innehållande 20 dryga spalter hvardera och till qvadratinnehållet ungefärligen motsvarande 3 hela ark hvardera, men dock utan att vara försedda med högre stämpel än till I r:st.
Att qvadratinnehållet af dessa tidningsnummer verkligen motsvarar 3 tryckta ark, lill bevis derpå får jag hosfoga löpande qvartalels taxa för hyrkuskarne här i staden, på ett helt ark tryckt.
Då nu slämpelafgiflen för tidningar är så ytterst ringa, alt den, noga räknadt, icke torde ersätta de dermed förenade kostnader, och ännu mindre lemna någon ersättning för den mot stämpelafgiften svarande befrielse från postporto, får jag föreslå och yrka: l:o
Att stämpelafgiften för tidningar malle lill den män ökas, att någon skälig ersättning för postportofriheten derigenom vinnes; 2:o Föreslår jag denna ökning lill 4 r:st. för \ ark, 8 r:st. eller 1 sk. r:gs för helt ark, o. s. v. och 3:o Yrkar jag, alt omfånget af hvad som förstås med ett ark, i den nya blifvande förordn. om stämpladt papper, måtte i qvadrat bestämmas, sålunda, alt t. ex. ett ark torde få förklaras motsvara en qvadratfot, o. s. v.
Remitterades lill Bevilln.Utsk. 4.
Tvifvelsutan skulle det för riksdagsmännen sjelfva utgöra ett angenämt oell kärt minne samt för deras familjer ett nöje och en fägnad, om ett exemplar af de blifvande kröningspenningarne ät hvarje riksdagsman kunde blifva utdelade.
Då emedlertid R.
St. såsom närvarande vid kröningsceremonien äro förhindrade att afven närvara vid kröningspenningarnes utkastande, — om än sådant vore passande, hvilket ställes derhän—; så får jag härmed föreslå, att genom StatsUlsk:s eller annan vederbts försorg, ett exemplar af de blifvande kröningspenuingarne, emot qvitto ä upprättande listor, måtte hållas hvarje i hufvudsladen närvar, riksdagsman äfvensom hvarje af de vid riksdagscancellierne tjenstgörande personer, tillhanda.
Efter af H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställd, men af Rådd. o. Ad:n med nej besvarad propos. på remiss af denna motion till StatsUtsk., hemställde H. Ex om Ridd. o. Adra behagade remittera densamma lill Stats- samt allm. Besv.- och Ekon.Ulskm., och sedan denna propos. blifvit besvarad med ja och nej, förklarade II.
Ex. att han trott sig finna, att Ridd. o Ad. dertill lemnat sitt bifall.
Den 24 Augusti e. m. 42!
Ilr Nordenanckar, Fredr. Wilh., uppläste 3 motioner, så lydande: 1.
Ett tiotal af år har förflutit sedan jag, nästan ensam på detta rum, vågade uttala misstroende till realisationens gäng och de välgörande följder man deraf väntade.
Min på dä nyssförflulne arens cursförhållanden, och de då, mera än nu, gängse fria handelstheorier, grundade fruktan för undervigt i handel, ansågs såsom en stalsekonomisk förvillelse, emedan sådane förhållanden alltid borde jemna sig sjelfva; och då jag, såsom en följd af silfverutvexlingen yttrade farhåga för sedelstockens indragning, bemöttes sådant med förespeglingar tvertom om rörclsecapitalels förökning.
Sveriges bank, menade man, hade ett bättre förhållande emellan sina utelöpande sedlar och sin metalliska cassa än någon bank i verlden; rörelsemedlets förökning trodde man skulle, såsom ett medel till industriens lyftning, bereda ett stigande välstånd och i följd af ökad produetion, äfven ökad export, med återfrakt utaf silfver; ehuru theorien säger, hvad andra länders erfarenhet bekräftar, att närmaste följden af credilmyntets förökning under vidriga cursförhållanden blir stegrade priser inom landet och ökad import, hvilken den stigande produclionen först långt sednare skulle kunna gälda, i fall att icke alltid en mellankommande reaction i myntvärdet redan dessförinnan förstörde det artificiella lif den bildat.
Handelsbalancen, sade man, vore ett hjernspöke, som icke borde skrämma någon, emedan export och import alltid mäste balancera hvarandra; intet land kunde från utländningen införa mera jin det exporterades värde.
Det är sant, att en liqvid nationernc emellan mäste förr eller sednare äga rum, men verldshandelns historia gifver oss varnande exempel på huru ofta, efter eu långvarig undervigt i varubytet, den utländska räkningen måst jernnäs på bekostnad af landets inre välstånd, och uppoffring af nationers ekonomiska och kanske äfven politiska sjelfständighet.
Sedan Amerikas förenade