Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvem skulle, sedan man hört Grefveu vid 1840 och 1841 årens riksdag samt äfven vid de föregående, hafva föreställt sig att nu fä höra honom yttra sig så om en K. propos.?
För min del anser jag förhållandet med en sådan icke vara annorlunda i Sverige än i andra conslitutionella länder, nemi. att, om en sådan afslås, så li I Ira k rias det rådgifvarne, som tillstyrkt åtgärden, och ingen annan.
På invändningen att det vore ett vådligt rön man företo ge sig, har Gr.
Anckarsvärd svarat, att då Konungen före slagit, och Hans rådgifvare tillstyrkt åtgärden, så blifver det på deras, men icke pä Ständernas ansvar, om saken misslyckas.
Della innebär detsamma som att säga: gör vederbörande lill viljes för ögonblicket och lemna dem sedan ät sitt öde, om det går illa.
Sådan är icke min tanka om en riksdagsmans pligter.
Om han anser en åtgärd vara oriktig; så bör han, fastän han af Regeringen önskas öppet och ärligt, så vidt lian förmår, söka afböja verkställigheten, just derföre alt han aldrig vill, ehuru utslaget än må blifva, underlåta att lili rättelse hjelpa den regering, som misstagit sig.
Det är efter denna grundsats, som jag för närvarande handlar och hvilken jag skall söka alt iakttaga så länge jag äger en röst pä detta rum.
I hänseende till Konungens rådgifvare tänker jag nu så, som Fransmännen en gäng yttrade sig lili Konung Louis Philippe: ”Nous le ferons pour Vous, sans Vous, malgre' Vous.” Hr Åkerman:
Detta ämne kan nu anses vara nära ut tömdl, och R. o. Ad:s otålighet, äfvensom dess önskan att komma till eli slut, vara stegrad lill det högsta.
Dessutom är försvaret så utförligt framsLäidt, särdeles genom de sakrika anföranden, som Hrr Gunther, Stael von Holstein och Ekströmer haft, att jag måste tveka om jag bör begagna mig af ordet, särdeles som den siste värde talaren redan nog mycket pröfval Ståndets tålamod.
Han har minskat de tillstädesvarande ledamöternas antal med mera än hälften, och jag vore verkligen färdig att gifva vika för den ulhungringstaktik han svntes vilja sätta i verket, hvilket jag äfven skulle kunua göra, derföre att, såsom jag hade äran nämna dä jag sist yttrade mig, jag anser mig, för att icke utdraga discussionen i oändlighet genom de framställningar, som kunna göras i afseende på 10 H. 32 250 Ben 28 April. detaljerne, endast böra halla mig till principen eller frågan om det nu varande straffsystemets utbytande emot ett pcnitentiärsystem.
Jag skall endast med fa ord söka bemöta några inkast, som af föregående talare blifvit gjorda.
Af många skäl vänder jag mig till den talare, sorn sist yttrade sig.
Då man är vanatt af honom böra sakrika yttranden, så kan jag icke annat än sluta godt för den sak, som nu är i fråga, af den jemförelsevis ringa halt, som hans yttrande i denna fråga haft.
Om jag kunde påräkna tålamod och goda lungor tillräckligt, så tviflar jag icke på all jag under några timmars anförande skulle kunna vederlägga hans s. k. skäl; men det torde vara nödvändigt att, till lidens vinnande, inskränka mig till besvarande af endast några fa anmärkningar.
När man, för alt visa omöjligheten af att kunna bestämdt svara ja eller nej, åberopar såsom skäl tjufvens fråga till lagmannen ”oro han upphört alt laga mutor eller icke;” då man uppskattar värdet af en lag efter rikedomen af slraffarler, och då man talar om, att enligt ensamhetssystemet och penilentiärsystemet det skulle fordras en läromästare för hvarje ljuf, samt alt det skulle kunna uppkomma en vexelundervisning emellan läromästaren och tjufven; då man anför sådana skäl, så är det verkligen svårt att ingå uti någon discussion.
Uppskattar man värdet af en strafflag efter mängden af straffarter, så skall säkerligen den värde talaren tycka att vår har förlorat betydligt af sin godhet, när t. ex. straffet att rida på trädhästen borttogs.
Yi hafva ännu qvar en straffart, som kallas ärans förlust, men som domaren ofta nog är nödsakad att efterskänka, emedan han finner alt den tilltalade redan gjort sig äran förlustig, och således icke mera har någon att förlora.
Likaledes fästade sig den värde tarén vid latitudssystemet, som borde förklaras så, att det är en begränsning af straffbestämmelser, för att kunna lägga pä hvarje brott det straff, hvarmed det bör beläggas, men som han förklarade vara detsamma som godtycke.
När man tillåter sig sådane godtyckliga öfversättningar, så vet jag icke hvarföre han icke öfversatt penitens med välfägnad, ty det ena vore så godt som det andra.
Han talade äfven om att hufvudsaken med detta system vore att göra tjufven strafflös; men detta bevisar altiden värde talarens rika kunskapsförråd åtminstone icke lagkunskapen innehar ett af de främsta rummen.
Jag förstår verkligen icke huru man kan försvara en lag, som t.
ex. lägger ett stort ansvar pä om man tager ifrån mig några riksdaler, hvilka jag dels icke behöfver, dels kan få Litt ersatta, men deremot tillåter att man sårar min heder, som jag icke kan få ersatt för några skillingar.
Lagen belägger afhuggningen af en liand endast med 40 dalers böter, och för 10 daler kan jag få slå ut så många tänder jag vill.
För 24 skilling kan jag få kalla en annan medborgare för skurk och ljuf och dylika äretitlar.
Mörner yttrade sig först lill fördel för penitentiärsystemet, men sedermera hade han ett och annat att deremot in - Den 28 April. 251 vända.
Han tycktes vara med derom att ett uppskof kunde vara bra för att försöka systemet.
Under mitt föregående yttrande hade jag tillfälle, såsom jag hoppas, alt visa hvarföre man icke kunde fä någon erfarenhet af penilentiärsystemets tillämplighet, nemi. derföre att vår lag endast dömmer till fängelsestraff sådane brottslingar, som redan mognat i brottens skola, och af hvilka man således icke med skäl kunde hoppas någon förbättring.
Detta vet den värde talaren likaså väl som jag, men han tror ändock, att ett sådant fiirsök skulle kunna vara gagnelig!.
Har han sä högt förtroende för systemet, hvilket jag icke har, så vet jag icke hvarföre han icke ovillkorligen tillstyrkt det, när det tillämpas på personer, som tagit första steget pä brottens hana.
Samma värde talare anförde vidare, att han hade skäl både för och emot, och jag måste bekänna, att tolalintrycket pä mig af hans yttrande var att ihågkomma hvad en utmärkt skådespelare yttrar uti en alltmänt omtyckt opera: ”.lag vill väl, men jag vill intet.”
Hr Lagerhjelm gjorde en förändring af den primitiva motionen, åsyftande ett uppskof.
Han vill återremittera betänk, på det att en lag må kunna åstadkommas, hvarigenom de som tilltalas andra gången för stöld, skulle kunna stralfas med penitentiärfängelse.
Om denna lag gäller alldeles detsamma som att detta fängelsestraff skulle kunna tillämpas för tredje resan stöld.
Man mäste hörja med begynnelsen och använda straffet på dem, som ännu icke alltför djupt fallit, ty eljest begår man misstag.
Hr von Hartmansdorff åberopade, såsom skäl för sin förkastelse af systemet, de uppgifter han hade erhållit om bekännelsefångar, nemi. att en, som suttit der 1 år 10 månader, icke hade ångrat sig, oaktadt han hade ett mord på sitt samvete.
Han betänker dervid icke huru förhållandet är med dessa bekännelsefångar.
Hvarför insättas de dil?
Jo de insättas när icke fullkomlig bevisning är åstadkommen att de hafva begått ett brott, som förljenar att bestraffas med stupstocken.
De hafva således att välja pä att sitta qvar och låta sig nöja, eller att gå till döden.
Inom den dass, der förmågan är sä ringa att bedomina saker efter deras verkliga värde, må man icke förundra sig om dessa fångar föredraga alt hellre sitta stilla än alt underkasta sig lifvets förlust.
Jemförelse!! duger således icke.
Hr von Hartmansdorff har vidare talat om döds straffets afskaflände och satt det i sammanhang med den hemställan, huru det skulle gå till, om man icke ägde rätt att utgjuta andras blod.
Då här icke är fråga om att helt och hållet afskaffa dödsstraffen, så synes mig, alt nyttja hans eget ord, den snara, som är utkastad, saklöst kunnat hållas inne.
Hr Tersmeden, Nils, en af mig aktad och värderad vän, har haft ett yttrande, som tillvunnit sig många bifall.
Det vann äfven mitt, såsom vittnande om hans varma hjerta och om en lycklig framställningsförmåga; men jag kan del oaktadt icke annat än beklaga att det ägde så ringa tillämplighet i praktiskt hänseende.
Han sade bland annat, att det ick^ är 252 Den 28 April. straffet, som vanärar, utan brottet.
Jag hemställer lill eder, mine H:rr, hvilket brott är uti moraliskt afseende det värsta, att taga ifrån mig bröd för några riksdaler, eller att söka skada min ära.
Emedlertid dummes den, sorn stulit litel bröd för att stilla sin hunger, till ett straff, hvarigenom han sättes i verkligheten utom samhället, under det att försöket att fråntaga mig äran umgälles ganska lindrigt.
Hr Tersmeden yttrar vidare, att när man vill lagstifta, så skall man icke sä mycket tänka på brottslingen, som mera pä samhället.
Jag godkänner fullkomligt denna tankegång; men man bedrar sig ofta, och det händer icke sällan, att, då man sett en dom öfver en allmänt erkänd brottsling, utfalla friande eller lindrigt; man säger: det tyckes som om domaren hade satt sig i ljufvens ställe.
Detta uttryck vittnar otvifvelaktig! om partiskhet, när jag har parterna för mig, men är jag lagstiftare och icke har parterna för mig, så kan det icke vara sä orätt all sätta sig i ljufvens ställe.
Jag beder R. o. Ad. betänka hvad som är den vanliga marschen af en persons lefnad, som en gång, vare sig af lättsinne eller för förelse eller behof, tillgripit annans egendom, flan förslår då icke bättre än att erkänna; och blir dömd till det vanliga straffet spö eller vatten och bröd.
När han utstått detta straff ångrar han sig och vill återvända lill samhället; men hvart skall han då vända sig för att få arbete?
Alla skjuta honom tillbaka.
Han vill arbeta emot dagspenning; men den som har andra arbetare i sin tjenst kan icke antaga honom, utan att de öfriga skola förskjuta honom.
Förr kunde han ingå såsom soldat vid de värfvade regementena, men nu kan han det icke.
Han kan göra skor eller kläder, men det förbjuda skråförfattningarne honom.
Om han dä icke kan på annat sätt få sitt uppehälle, så ligger han.
Tiggeriet för honom lill correctionshuset.
Han skall snart finna, att hultgrens lag är mera bjudande än straffet är afskräckande, och jag hemställer till eder, mine H:rr, om den, som vill införa en strafflag, hvarigenom det blir möjligt för den felande att återgå till samhället och förtjena sitt bröd pä ärligt sätt — jag hemställer om icke den lagstiftar mera för samhällets än för den brottsliges intresse.
För mången inom detta
Hus är ordet reform ett missljud och att conservera låter något hällre.
Jag har så mycket mindre att anmärka häremot, som äfven jag erkänner, ali endast sådana reformer böra vidtagas, som äro nödiga och nyttiga.
Jag beder eder derföre nu komma ihåg att göra denna tillämpning riktig.
Man bör således nu ihågkomma att det är fråga om en reform, hvarigenom hvarje medborgare skall försäkras om säkerhet till person och egendom, och mig synes åtminstone att den frånvaro af denna säkerhet, som nu existerar, icke är något att conservera.
Fåhraeus:
I ett ämne af den utomordentliga vigt, som det nu under öfverläggning varande, är det en pligt för hvar och en, som tror sig i tillfälle alt bidraga något till ut - Den 28 April.
253 redande af det sanna och rätta, att framträda dermed; men det är del i synnerhet för den, som redan offentligen tagit del uti frågans behandling och i följd deraf tillika har en moralisk förbindelse alt offentligen svara för de åsigter, som han derom uttalat.
I sådant afseende, och då under den föregående discussionen emot de allmänna grunderna för ifrågavarande lagförslag, åtskillige anmärkn:r och betänkligheter blifvit framställda, som icke kunnat rubba min öfvertygelse om dessa grunders giltighet, har jag trott mig icke böra underlåta att upptaga de gjorda anmärk:rne i de delar, som de antingen icke blifvit af föregående talare bemötte eller blifvit det endast efter en annan uppfattning eller från andra synpunkter, än dem, från hvilka jag nu går att betrakta dem.
Ett ibland de vigtigaste inkast, som blifvit gjorda, är det, att den straffart, som enligt den föreslagna strafflagen skulle allmännast komma i fråga, eller det så kallade frihetsstraffet, icke är nog afskräckande, eller åtminstone är del mindre än de hittills brukliga kroppsslraffen.
Jag tror det icke vara möjligt att uppställa någon allmänt gilltig regel för alt tillförlitligen kunna sins emellan afväga de olika stralfarlernas egenskap alt afskräcka.
Della beror i min tanka icke blott af folkets culturgrad i allmänhet, utan äfven af individens.
Det beror jemväl subjectivt af dennes moraliska och physiska tillstånd.
Man har ej sällan sett exempel af förbrytare, sorn, i medvetande af deras fasta nervsystem, föredragit spöstraffet framför dess förvandling till en lindringare straffart, och sådant utan tvifvel derför att det fria tillstånd, hvari de hastigare försättas efter undergående af det förra straffet, varit dem kärare, än befrielsen från en snart öfvergående kroppslig plåga.
Hr von Troil har anfört ett dermed likarladt exempel, som bevisar detsamma.
1 allmänhet torde det kunna antagas, att i den mån som själsodlingen höjer menniskan öfver djurlifvets spher, modifieras äfven känslan af så väl själens sorn kroppens affliclioner.
Men här bör framför allt icke förloras ur sigte, all jemte straffets egenskap att afskräcka, man med lagreformen afselt äfven en annan egenskap — den alt förbättra.
Del är en af den nyare tidens vackraste uppgifter, utgången från sjelfva Christendomens anda, och hvars verkliggörande lyckligtvis få motsätta sig.
Vill man alltså äfven delta ändamål, sä mäste man för sig uppställa den frågan: hvilken straflärt förenar dermed egenskapen alt vara erforderligen afskräckande?
icke den frågan: hvilken är absolut den mest afskräckande? — och under den förra synpunkten torde uppgiften svårligen mera tillfredsställande kunna lösas, än den blifvit det i det framställda förslaget.
I motsats Lill den tanka, att frihetsstraffet i allmänhet är för lindrigt, har å andra sidan blifvit anmärkt, hvad ensamhetsfängelset angår, alt det är för strängt, i sä målto att det verkar förstörande pä brottslingens håde andliga och lekamliga tillstånd, — d. v. s. att det medför håde sinues- och kroppssjukdomar samt förtidig död; — att straffet öfvergår ifrån kroppens 254 Den 28 April. spikning till en själens tortur o. s. v. Genom offentliggjorda berättelser och brotlmålsslalistiker ifrån flera andra länder, har det emedlertid blifvit tillfyllest ådagalagdt, att ensamhetsfängelserna icke verka mera menligt på fångarnes helsa än något annat slags fängelse, likasom att återfall bland brottslingar, som undergått fängelsestraff i de efter Philadelphiasyslemet inrättade häkten varit färre än ibland deni, som utgått från andra slags häkten.
Hvad Hr von Hartmansdorff nyss anförde ur Hr Hagdahls berättelse bevisar ingenting mera, än att det ännu finnas personer, som icke dela den allmänna öfvertygelsen om ensamhetsfängelsets företräden; och delta är en sak, som vi förut känna.
Hr von Hartmansdorff har såsom ett bevis för delta slags fängelsers förkastlighet citerat den uppgift, som Lector Wallman uti sin reservation meddelat om dödligheten uti de Parisiska fängelserne, att nemi. proportionen före isoleringssy— stemets införande skulle varit 1 död af 138 och efteråt 1 af 10.
Det är skada att den värda reservanten icke uppgifvit källan till denna uppgift.
Hvad beträffar den sednare delen af uppgiften eller en död af 10, så har jag dervid föga alt anmärka.
Det öfverensstämmer ungefär med de beräkningar, som genom trycket offentliggjorda uppgifter vid banden gifva.
Hvad deremot beträffar siffertalet 138, så synes det uppenbart, att det tillkommit genom skrif- eller tryckfel.
Bland fria menniskor utvisar propositonen af 1 död på 38, ett icke ogynsaml resultat.
Enligt den upprättade Svenska morlalitetstabellen, var dödligheten åren 1815 till och med 1840 såsom 1 till 22 i Stockholm, och 1 till 34 på landet.
De i Frankrike af Inr.
Ministern offentliggjorda tabeller utvisa att förhållandet inom de Franska fängelserna under åren 1817 till 1835 var såsom 1 lill 14 å 15, under åren 1840 lill 1842, såsom 1 till 12 ä 13.
Enligt Tocqueville var proportionen af fångarnes dödlighet i Philadelphias ensamhetsfängelser, åren 1830 —1840 såsom 1 lill 30; men uti det vanliga fängelset, som förut i denna stad begagnades, såsom 1 till 7.
Dessa uppgifter synas således icke väl stå tillsammans med den, som flr Wallman härom meddelat.
Hr von Hartmansdorff har vidare uttalat den mening, att då fangefsemethodernas antaglighet ännu mera berodde af försök, Sverige, såsom ett fattigt land, borde afbida tiden oell draga nytta af rikare länders ännu otillräckliga erfarenhet.
Del är emedlertid allmänt bekant, att man i en stor del af den bildade verlden nu mera är temligen ense om Philadelphiasystemets företräde framför hvarje annat, då fråga är om en strafftid, sorn icke öfversliger 2:ne år.
Med denna inskränkning är systemet antaget i England.
I Frankrike hafva Regeringen och Deputeradekammaren gått ännu längre, och i Belgien har, på sätt här redan blifvit anfördt, ett förslag nyligen af Regeringen blifvit gjordt om förkastande af det förut antagna Auburnska systemet och antagande af det Philadelphiska.
För så vidt andra länders erfarenhet får lill ledning för omdömet i denna del åbe - Den 28 April. 255 ropas, torde det anförda göra tillfyllest för att bevisa, att striden är tillräckligen utkämpad.
Hr von Hartmansdorff likasom Hr Printzenskjöld har klandrat, att man föreslagit borttagandet af flere nu brukliga kroppsoch skamstraff, hvarigenom strafflagen skulle blifva så att säga ”fattigare”.
Om rikedomen på straffarter, utan afseende på deras beskaffenhet, kan gifva lagen någon förträfflighet, så torde det böra medgifvas, att Europas sednare generationer handlat ganska illa då de borttagit den mängd straffarter, som våra förfäder inympat på strafflagarne.
Jag säger den ”mängd”, emedan historien lärt oss att den menskliga tankekraften icke i någon riktning varit rikare än i uppfinningen af melhoder alt pläga sina medmenniskor.
Endast i det fall, att de ifrågavarande slraffarterne vore ändamålsenliga, synes mig fråga skäligen kunna uppstå om deras bibehållande.
Hvad beträffar spö-och risstraffen, fängelse vid vatten och bröd och landsförvisning, så hafva andra talare redan förut bemött hvad i afseende derå emot förslaget blifvit anfördt.
Jag förbigår således detta.
Af Hr von Hartmansdorff är äfven yrkadt bibehållandet af suspeusionsstraffet.
De af lagberedningen anförde skäl synas mig likväl hafva varit tillfyllestgörande för borttagande af detta straff; men Hr von Hartmansdorff har sjelf derutöfver gifvit mig ett ytterligare skäl.
Han har nemi. sagt, att den en gång invanda sysselsättningen gemenligen blifver för den äldre tjenslemannen så kär och ^omistlig att ett afbrott deruti understundom medför döden.
A andra sidan finnér man exempel af, — särdeles vid tjenster med ringa extra inkomst, — att lättjan kan vara starkare än ambitionen, och att således suspensionsslraffel kan emoltagas med verklig belåtenhet.
Om jag ej irrar mig, ingnfs icke längesedan en ansökning af en yngre tjensteman uti ett af Rikets Collegier om förlängning af det suspensionsstraff, som honom blifvit ådömdt.
Då det emedlertid hvarken torde böra afses, att suspension skall vara aequivalent med dödsstraff eller utgöra en verklig fördel för den felande, så torde delta bast bevisa straffets olämplighet.
Mörner bar emot penitentiärsystemet anmärkt, att det icke verkar lika pä personer med olika kroppskrafter.
Detta är sant och instämmer äfven med hvad jag yttrat; men i ännu högre grad gäller detta om spö- och risstrallen, vatten och bröd o. s. v. Det oaktadt måste väl lagen göras lika för alla.
Samma värde ledamot bar uppgifvit, på grund af upplysningar ifrån hufvudstadens domstolar, att brottens antal under de sednare åren icke synnerligen ökats.
Sprengtporten har redan belyst detta förhållande.
Jag vill blott tillägga, att enligt en uppgift, som jag här har till hands, grundad på officiel källa, utgjorde antalet af fångar på rikets fästningar och tukthus vid 1841 års slut tillsammans 3739, men vid 1844 års slut 4500.
Således har under denna tid tillökningen af straffoch correctionsfängar varit 761.
Hr von Hartmansdorff har yttrat den förmodan, att cell - 256 Den 28 April. fängelse på en månad enligt lista straffgraden uti förslaget omöj ligen kan medföra någon förbättring hos förbrytare, som vanligen inkomma uti fängelset utan tillräcklig kunskap, för att så hastigt kunna förbättras.
Om man också skulle medgifva detta, så mäste det väl redan vara ett företräde framför de vanliga fängelserna ätt ingen försämring kan äga rum.
Vidare har Hr von Hartmansdorff anmärkt, att tiden varit för inskränkt för R.
St. att besluta sig i frågan, emedan betänketiden ej kan räknas längre än ifrån den dag, då LagUtskis betänkande till RiksStin inkommit.
Om tiden för R.
St. att samla kunskap i en sak skall räknas på detta sätt, så befarar jag att den aldrig skall blifva tillräcklig för behandlingen af någon vigtigare fråga, såsom lagverket, representationsfrågan o. 111. d.; men mängden torde väl lyckligtvis vara af den mening, att en samhällsfråga kan vara bekant äfven innan ett Utskis tankar derom hunnit inhemtas, och att den således kan behandlas utau att behöfva göra någon förändring i den constitutionella ordning, som är gällande för alla mål.
Hr von Hartmansdorff bar äfven förmält sig finna del oklokt att antaga den nya strafflagen, innan man är försedd med derefter lämpade fängelsebyggnader; men jag frågar: är det rätta ordningen, att först fullständigt förse sig med penitentiärfangelser, och derefter taga förslaget 0111 ett penilentiärfängelsesyslem till pröfning?
Om det derefter begifver sig så, att förslaget bIifver underkändt, — hvartill skola då fängelsebyggnaderna användas?
Månne icke den rätta ordningen är alt först afgöra lagförslaget och, om det godkännes, bestämma en så rymlig prescriptionstid för lagens inträdande i verkställighet, att fängelserna och öfriga dermed sammanhängande preliminära anstalter må kunna dessförinnan medhinnas.
En och annan talare har emot saken i allmänhet anmärkt, att den är allt, för ny, alt den icke är nog utredd, att man icke har nog erfarenhet om det nya systemets tillämplighet här i landet, att det icke änuu har nog sympathier i allmänna omdömet för att bär införas o. s. v. Om ett reformförslag, som under ett tredjedels århundrade varit föremål för bearbetning och sorgfällig granskning af landets ypperste sakkunnige, och som blifvit gilladt af de myndigheter, hos hvilka den största erfarenhet och insigt i ämnet måste förutsättas, om, säger jag, della förslag icke ännu kan anses mogel till afgörande, då är det fruktansvärdt, att dessa samma ord ”nyhet och oerfarenhet” kunna blifva en oöfverstiglig förskansning emot all förbättring i samhällsskicket.
I sanning, mine Hrr, örn våra förfäder med ett lika slags betänksamhet varit otillgängliga för det ljus, som uppgått omkring dem, vi skulle än i dag hafva famlat i hedendomens mörker!
Den siste värde talaren i näst föregående session har, i det han förklarat sig mån om att upprätthålla den fria yttranderätten, funnit tjenligt att i en så allvarsam fråga, som den förevarande, hvilken tager i anspråk förståndets hela skarpsinnighet, äfven tala till in bill - Den 28 April. 257 billningskraften.
Af en tillfällig ephemeridisk anledning framkallade lian skuggan af en hiindangången stor personlighet, för ätt besvärja oss att orubbad bibehålla den gamla lagstiftningen.
För min del tackar jag honom för denna erinran.
Med det dyrbara minne jag äger af den oförgätlige, med minnet af hans brinnande, sjelfuppoffrande kärlek till sitt nya fädernesland, har jag en väckelse mera att i denna vigliga stund, dä det gäller en sak af det största inflytande på detta fäderneslands framtida väl, icke sky något bemödande för att befordra det.
Jag bar måhända mer än mången varit i tillfälle att inhemta kän nedom huru våra fängelseanslalter hittills varit beskaffade.
Med denna kännedom kan jag icke undgå alt genomträngas af en själsskakande bedröfvelse, vid tankan på den stigande tillväxten i fängelsebefolkningens moraliska förderf och smittan, som derifrån fortplantar sig lill den fria befolkningen.