Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag var mycket intresserad af henne; hon såg så hygglig ut och tycktes förstå Guds ord; men det var ej den rätta gudsfruktan, det.
Jag trodde det först, men den Onde antar också ibland en sådan skepnad.
Jag ville emellertid veta mera om henne, ty jag trodde, att hon var en bra flicka, men jag kom till min gamla erfarenhet.
Ungdomen är alltid missnöjd nuförtiden.
Den unga lady ... lady ... nej, nu har jag glömt hennes namn igen, men hon kallades alltid lady Lucy ... men här står jag och pratar om allt möjligt, och mylady blir säkert otålig ...
-- Nej, nej! fortsätt, sade Lady Starling, som just börjat bli uppmärksam, ty det föll henne in, att det möjligen kunde vara fråga om Lucy Suffridge.
-- Ja, hvad sade jag nu?
Jo, jag talade om den unga lady Lucy, som var förlofvad med en hygglig ung man, en rik lord, sades det; hon rymde från sin far, reste utan vidare till Paris, och blef sedan genom polisen tvungen att komma hem, och nu vill hon ändå ej gifta sig med den unga lorden, som skall vara så vacker, efter hvad man säger.
Allt detta har jag hört genom min brorson, som har en fästmö på slottet, hos den unga ladyns fader.
Ja, så litet kan man lita på utseendet! -- Ack, min Gud, men törs jag fråga när mylady får sin vackra svärdotter hit?
Ack, hvad det för ett modershjerta måste kännas ljuft!
Och sedan när de små pysslingarne komma i huset! -- Jag har aldrig velat gifta mig, men min gamla moder sade, att man alltid älskar sina barnabarn mera än sina egna.
Uno von Trasenberg. Berättelse af Friherre Dolk
Ehuru jag icke fullkomligen tiltror mig, at såsom en annan Peringsköld kunna ända til Adam leda den Trasenbergska familiens Ättartal, är dock ganska säkert, at den samma onekeligen måste räknas bland de första Slägter.
– I aldraäldsta tider lefde här i norden en flicka, som het Goa Thorsdotter, (så berätta våra tilförlitligaste Historieskrifvare) och at denna Goa vid et Thorablot verkeligen blef bergtagen, eller bortröfvad af et Berg, men at hon med detta berg aflade en son af samma namn, hafva de förtegat, dock kan man, oaktadt deras tystlåtenhet i den vägen, antaga det såsom ganska säkert.
Medeltidens mörker har väl sedan, på någon tid, bortskymt denna Bergs efterkommande, troligen bland andra, af den orsak, at då Konung Magnus Ladulås tillade alla, som höllo häst och karl, Adeligt stånd, Bergungarne (som de förmodeligen kallades) såsom förnämare, intet ville underkasta sig en sådan jemförelse och blandning med ringare folk, och derföre undandragit sig rusttjensten, hvarigenom deras efterkommande sedermera med tiden stadnat alldeles ibland bönderne; dock återfinner man i slutet af femtonhundratalet, eller i början af sjuttonde seklet, i den bekante Eutropius Trasenberg, (alla nu varande Trasenbergars stamfar) en verklig afkomling af denna uråldriga ätt; sanningen häraf kan så mycket mindre dragas i tvifvelsmål, som ingen lärer neka, at ju på en tid af nära tvåtusen år, Berg lätteligen kunnat förvandlas till Trasenberg, och det så mycket snarare, som sednare tiders bruk ofta varit, at med något prydligt tillägg, såsom Lager, Myrten, Sölfver eller dylikt, göra namnen mera välljudande.
På mödernet tyckes man väl i början famla i något mörker vid ättens utredande, men vid nogare eftersinnande kan man äfven der reda sig och med mycken anledning antaga, at den leder sit ursprung, antingen ifrån Maja, Mercurii Fru mor, eller ifrån Anna, Beli dotter och Didos syster, eller kanske ifrån båda, hvilket synes troligast deraf, at man finner dessa namn, så väl Maja, som Anna, beständigt innom familjen vara bibehållne.
– Stundom, erkännom det, kunna väl lika förnamn finnas i olika slägter, dock bör sådant icke förvilla en försigtig genealog: man finner till ex. en Eutropius i Romerska Historien, men at Trasenbergska slägten, på svärdssidan, icke är Romersk, oaktadt stamfadren hetat på samma sätt, och at den icke leder sit ursprung ifrån Consuln Eutropius, som lefde i Kejser Arcadii tid, i Rom, vid slutet af fjerde seklet, och i det fallet vore mycket yngre än jag upgifvit, torde ej behöfva något kraftigare bevis, än at samma Eutropius, som var Castrat, ganska säkert alldrig ägde några barn.
Hjelten i detta Sagobrått, Uno von Trasenberg, härstammar således icke ifrån den låga folkklassen, utan ifrån en ädel och uråldrig ätt; hvilket ensamt varit tilräckligt för hans ära, men, äfven han har velat genom egne dygder öka sit namns heder, och gifva styrka åt den store Axel Oxenstjernas yttrande, att höga, ärbara och dygdiga böjelser i kraft af härkomst och den dertill höriga upfostran, alltid åtfölja dem, som äro af ädel börd; då deremot alltid något nedrigt, gemenligen vidlåder dem, som äro af nedrig härkomst.
Hof-Junkaren von Trasenberg, Unos Herr far, lefde retirerad på sin ägendom: lycklig som far och make, med en älskvärd Friherrinna, njöt han der den husliga sällhetens lugna behag, så sällan de högas lott, men dubbelt afundsvärd för dem, som då, efter en nyttigt använd ungdom, äfven äga samvetets tröst, at hafva gagnat sit fädernesland i det stora hela.
Med denna tilfridsställelse, satt Hof-Junkaren en vacker sommarafton på sin farstugbro och resonerade med Friherrinnan, om deras äldsta sons bestämmelse, och planen för hans befordran.
Den civila Ämbetsmannavägen, hälst den Hof- Junkaren sjelf beträdt, var väl längesedan utvald, såsom både den mäst passande, och den, der en yngling med talanger, kunde göra riket den verkligaste nyttan; men tiden til hans skiljsmässa hemifrån hade hittils blifvit lämnad oafgjord; nu beslöts ändteligen, i anseende til hans utmärkta förstånd, at den ej skulle upskjutas längre än til följande årets början.
Aftonen var skön.
Solens halfva rund hade sänkt sig nedom de vestliga skogstopparne, och dess sista strålar framsmögo glest mellan de löfrika askrarna på gården.
En mild purpur färgade de strödda molnfläckarne vid horizonten, och utbreddes öfver sjöns lugna yta, endast här och der ringlad af lekande fiskar.
Svalorna qvittrade från den halmtäckta ladan och några brummande torndyflar hjulade omkring nejden.
En öfver måttan präktig afton Ers Nåd! sade Licenciaten Magister Husælius, som med gravitetiska steg kom ifrån studerkammaren och blåste tobaksröken från sin pipa i långa hvirflar mot den fria himmeln.
Månne man icke borde taga sig någon motion på maten, och njuta naturen, tillade han med en bugning.
Jo, vi kunde göra en liten promenad til kiosken, svarade Friherrinnan.
Promenaden företogs; lilla mopsen sprang förut och gjorde fiendtliga anfall emot grisarne i vägen, och Magistern gick några steg bakefter för at icke genera med pipan, och gjorde sina philosophiska betraktelser öfver spindelnäten emellan gärdsgårdsstörarne.
– Apråpå, sade Hof-Junkaren vid framkomsten, har Herr Magistern Avisorna för i dag med sig? jag ögnade så hastigt igenom dem.
Magistern drog up Avisorna ur fickan och lämnade dem til lilla Fröken, Anne Julie, som på pappas befallning skulle läsa hårdt – hon började:
”Stochholms Posten.
Ut-drag af et bref ifrån Götheborg, da-terat den 7:de sistledne Mars:
Nu tyckes Sill fifi - -
Magistern.
Fy! är det något ord som är svårt, så stafva.
Så här, f, i, s; säger Fi- – nej; f, i; säger fi. s, k, e, t; säger sk- – nej; f, i, s, k, e, t; säger fisket.
Ser hon intet at det blir Sillfisket?
”Nu tyckes
Sillfisket åter tämmeligen vilja lyckas, och priset har redan fallit två Riksdaler på tunnan.
”Underrättelser angående Elfvorna:
Dessa äro ganska små och uphinna stundom ej längden af et finger.
Salig Assessor Svedenborg såg dem vid Stockholms brand 1759, så små som.
Myror pi - - p, säger p. i, säger i - -
Hoppa öfver det der ordet beskedligt.
– ”på en husvägg och släcka ut elden, som ock der stadnade och huset blef conserverat.”
”Strödda Reflexioner ur T–gs Resa uti Europa, Africa och Asia från år 1770 til 1779.
Vattnet är det element, som gör sjöfarten så utom, som innom Nederländerne vig och beqvämlig.
– Piskan är et instrument, som tyckes kunna ådraga sig respect, så väl af andre, som
Oxarne til hvars tjenst den är i det mästa ärnad.”
”Diverse kungörelser:
Tilkännagifves at min son, Kopisten A. S.
Katturin, oagtadt til myndige år kommen, tils vidare kommer at stå under mit förmynderskap – – –
Här afbröt Hof-Junkaren läsningen och tiltalade sin son: ja, min kära Uno! tror, du at jag nonsin skall behöfva införa någon dylik anonce för dig?
Nej min far, svarade Uno, jag försäkrar at det alldrig skall behöfvas.
Jag hoppas det också, sade hans far, och just öfvertygelsen om din stadighet och dit förstånd, har gjort, at jag och din mor i dag beslutit, at du omkring nyårstiden får resa til Stockholm, för at der engagera dig.
Innerligen glad aflade
Uno sin tacksägelse, brinnande af begär at få tjena sit fädernesland – Licenciaten önskade honom lycka med alfvarsam upsyn – Var icke för glad, sade han, Herr Uno är intet skapad för stora verldens nöjen.
Om jag intet helt och hållit bedragit mig på hjerta och karaktär, hoppas jag
Herrn sjelf snart skall finna detsamma, och lycklig då, om
Herrn återvänder endast i stånd at rätt värdera den landtliga lefnaden, och icke tillika med sårande minnen af svaga ögonblick, af passioner och förförelser
förledd och med en sjuklig och fördärfvad constitution.
Har ingen fara, sade Friherrinnan med synbart missnöje – Hof-Junkaren rynkade litet på ögonbrynen och Uno skrattade åt Pedanten.
Julhelgen var förbi, och tiden til unga Trasenbergs afresa nalkades med skyndsamma steg.
Fru mamma hade tillagat linne, krås och manschetter, och lilla Fröken Anne Julie tog redan ihop tummen på Unos harullsvantar.
Snart var allt färdigt, han omfamnade sina föräldrar och syskon, kyste Licenciaten, knöt den gula flaggduken kring om sin nya päls och reste.
Friherrinnan ropade ännu en gång ifrån trappan et lef väl! och förmanade honom at icke frysa under vägen.
Det var i Januarii månad Uno anträdde sin resa.
Med goda hästar och godt före hade han redan vid dagens slut tilryggalagt nära hälften af sin väg, och för at följande dagen hinna til sit mål, beslöt han at äfven använda en del af natten.
Samma måne, som för sekler tilbaka lyste Drottning
Disa på hennes nattliga tåg til Sigtuna, upträdde nu i sit fylle, och spridde et mildt sken öfver den snöbetäckta marken, som lik tusendetal diamanter, återbröt dess strålar.
Karlvagnen, Orion och Sjustjernorna glindrade jemte den ljusa vintergatan vid midnattens högtidliga tima.
Allt var tyst, endast någon vandrares fot, som knarkade mot den jemngnidna snögatan eller den trafvande hästens skoslag, afbröt nattens stillhet.
Bugtade af snömassor stodo de unga träden och liksom äreportar krökte sig öfver vägen för Uno, som med ena benet utanföre släden, och en bonde med luden mössa och rimbetäckt hår, vid sin sida, fortskyndade.
En karl i Lappmudd, och et ungt fruntimer, insvept i hufva och pälsverk, hade kort före Uno afrest ifrån sista Gästgifvaregården, och olyckligtvis kört omkull på halfva vägen, der han uphann dem och stadnade, för at låta bonden åter hjelpa up deras åkdon.
Detta, förorsakade en viss bekantskap dem emellan, så naturlig på resor, der man skild ifrån alla bekanta, någon gång nästan är färdig at anse skjutsbonden såsom anhörig; resan fortsattes ock i et sällskap, til nästa Gästgifvaregård, der både Uno och de andra resande ämnade taga nattqvarter.
Vid framkomsten voro redan alla rum af andra resande uptagne, utom et enda innanföre en bristfällig sal, och då Uno ansågs vara i samma sällskap med de andra, anvistes alla tre detta enda.
Hans blygsamhet fann väl i början betänkligt at tilbringa natten i samma rum med en ung och okänd dame, men nöden tillät intet val, och då hon sjelf, äfven som hennes följeslagare, ej gjorde någon invändning deremot, utan tvert om den senare afrådde Uno ifrån at fortsätta resan i så stark köld, och dessutom tillade, at hvarken han, eller hans syster ämnade ligga, utan endast hvila en stund, försvunno alla betänkligheter.
Sedan en brasa af lång granved blifvit pårest i spiseln, och fruntimret, som Uno förut ej rätt kunnat betrakta, aftagit sin hufva och förrådt et ungt och intressant ansigte, var han rätt nöjd med sit beslut at qvarstadna.
– Herrn i lappmudden hade ock afpälsat sig, och Uno fann i honom en lång mager man, omkring trettio år, med et sträft utseende, men i högsta grad förekommande och höflig; det som ännu mer väckte Unos förtroende til denna okända, var den uptäckt han gjorde af en sigillring med vapen, på dess finger; et tydligt bevis at han var frälseman.
– Således förvissad at han icke råkat i dåligt fällskap, visade Uno tilbaka all möjlig höflighet och öpnade med gästfri hand sin väl försedda matsäck och kantin, bjöd Fröken kall kykling på et stycke hårdt bröd i brist af tallrik, och fann sig för.tjustafhennesaptit
Natten var långt liden och alla trötta af resan.
– Nu tillagar jag en pålsk canapée åt mig framför brasan, sade den resande Herrn, Mari kan hvila sig på den lilla fängen, och min Herre, som ämnar lägga sig ordentligt, skall ha sparlakanssängen.
– Uno var rätt nöjd med denna delning, hälst han derigenom obemärkt kunde afkläda sig, bakom det gröna sängomhänget; hvilket han ock gjorde; önskade sina reskamrater god natt, och somnade snart och tungt.
Då Uno vaknade visste han i början ej rätt hvar han var, men småningom påminte han sig, at han befann sig på en resa till Stockholm.
Det föreföll honom underligt, at, då han med redighet mindes, det han väl afklädt sig, men dock för at icke frysa, bredt sin nya vargskinspäls öfver täcket, nu i dess stålle känna något annat vasst och hårigt plagg.
Just under betraktelsen öfver denna metamorphos, inkom en flicka med ved samt en liten smal ljusbit i en gammal blecklyckta, som jemnt spridde så mycket sken i rummet, genom de små utstampningarna, at han märkte sina reskamerater redan vara borta; det före föll honom äfven besynnerligt att han ej hört det minsta buller vid deras afresa; han såg sig omkring och till sin ännu större förundran, fann han sin kapsäck och sitt schatoull äfven vara ur rummet.
En förskräcklig aning genomfor hans själ, och med brådska sprang han ur sängen, för at i hast kläda sig; men huru måla hans vrede och harm, då äfven hans kläder och penningar och alt saknades.
Ingen tvifvel var mer, at icke hans höfliga resesällskap bestulit honom och rymt.
Med häftighet frågade han flickan, när de andra två resande farit.
Hon visste intet derom, emedan de intet begärt någon räkning, eller betalt deras nattqvarter.
I blotta linnet stod Uno nu och svor päst och död öfver Fröken och hennes Kavaljer och sig, som kunnat låta bedra sig af et uselt följe.
Hvar är Gästgifvaren, ropade han, fort! bed honom komma hit.
– Flickan, som ej rätt väl begrep hvad det kom åt den resande, skyndade sig til sin husbonde och berättade händelsen, samt bad honom sjelf infinna sig, för at se hur det stod til.
Vid Gästgifvarens ankomst stod Uno i den qvarlämnade lappmudden, det enda plagg han ägde at skyla sig med, och ingaf i denna utslitna costum just ingen vördnad hos åskådaren.
Jag är bestulen! ropade han, promt en häst, de skall sättas efter på minuten!
Gästgifvaren betraktade den underlige ynglingen, och tyckte sig igenkänna sin egen päls, den han på et spelhus i Sala marknad förlorat.
– Hvad är ni för en karl? frågade han.
Å! jag är bestulen på allt hvad jag äger och har, ropade Uno.
Ni ser intet ut som ni haft mycket at förlora, sade Gästgifvaren; dessutom torde det väl då gått samma väg det kommit, tillade han med tvetydig mine.
Detta föga tröstande svar upretade Uno. – Ni skall vara mig ansvarig för mina saker, ropade han, och tjufvarna skall promt sättas efter, och det utan krus!
Det angår mig intet, mumlade Gästgifvaren – Med dessa ord gick han åter och lämnade Uno i en gruflig belägenhet.
Hans bråska hade hindrat pigan at upgöra någon eld, hon hade endast nedkastat vedfamnen på gålfvet och upsmetat ljusbiten emot muren, der den blef qvarsittande och brann med en lång veke och et matt och dystert sken.
Darrande af köld i detta rysliga rum hörde han nu bojorna slamra i yttre rummet (NB en bonde bar ut en gammal sele som legat der öfver natten); nu intog fruktan lika med vreden hans själ, och lik en verklig missdådare, afvaktade han sit öde.
Dörren öpnades ändteligen och Gästgifvaren inträdde ånyo jemte Hållkarlen och åtskilliga bönder, som hört berättelsen om pälsen, och af nyfikenhet skockat sig för at betrakta den fattiga ynglingen.
Alla frågade honom någon ting: hvad han var för en, hvarifrån han kom och dylikt, samt gjorde sina anmärkningar, än vid pälsen, den flere erkände vara Herr Gästgifvarens, och än vid Unos utseende och berättelse.
Rådvill och nästan färdig at gråta, stod han likasom en obeväpnad Europé, ensam midt ibland vilda Indianer, hvarje ögnablick färdige til anfall; då han lyckligtvis råkade at kasta sina blickar under sängen, och til sin outsägeliga glädje blef han der varse sin reskassa och sina kläder undanstuckne.
ske lof! ropade han, jag kan åtminstone komma hän!
Det var fan te ha rar sedelbok, sade en bonde, som trängt sig närmast; Gästgifvaren lyftade af sig nattmössan och blef efter denna oväntade vändning lika höflig, som han förut varit stursk, påtände sjelf brasan och bar med egen hand in frukost til Uno, som glad at han sluppit med förlusten af sin kappsäck och sit toma schatoull, ansåg det icke löna mödan at efterspana tjufven; utan fortsatte genast sin resa.
Anländ til Stockholm följde Uno den anvisning han fått af sin far, och erhöll derigenom rum på Källaren Förgylta Krediten.
Efter några dagars vistande i hufvudstaden och sedan hans Garde de Robe åter blifvit i stånd satt, gjorde han sina upvaktningar hos Presidenten och högre Ämbetsmännen vid det af Rikets verk, der han ämnade söka engagement.
Ansökningen beviljades lätt, och en af Assessorerne, som förordnades til examinator, utsatte en viss dag, då han i kappa och värja lagligen undergick sit förhör, hvarigenom han likväl icke fick något särdeles tilfälle at ådagalägga sina kunskaper i Historien och Kameralvetenskapen, ty hela hans examen bestod förnämligast i följande frågor:
Assessorn.
Kan Herr von Trasenberg säga mig hvilken utskyld eller skatt til Kronan är den äldsta?
Nässkatten.
Konung påböd Nässkatten.
Oden.
Ganska rätt.
– Fanns det intet äfven i äldre tider någon annan personel afgift?
Jo, sedan erfarenheten lärt, at Nässkatten, eller at taga skatt för hvarje näsa, var en mindre säker method, och Kronan ofta blef lidande derigenom at stridsmän mistat sina näsor under deras vikingsfärder, eller genom andre omständigheter, upkom en annan mera pålitlig under namn af Rumpskatten, hvilken äfven kallades Ledungslama.
Bibehålles den ännu?
Kan intet Herr von Trasenberg påminna sig at det är någon lämning qvar af Rumpskatten?
Nej, om intet Örebro gamla vapen, eller det så kallade Örebro märke, kan vara en lämning deraf.
Nej, Örebro märke har et helt annat uphof under Drottning
Margretæ tid, men vi äga, fast under andra namn, i de nu utgående utskylder til Kronan, ganska säkert lämning af de fordna – – –
Utom några smärre obetydliga frågor i Moralen, befriades han ifrån alla vidare, och blef til följe af sina ådagalagde kunskaper antagen til Extra-Ordinarius vid verket, hvaröfver utdrag af Protocollet honom meddelas skulle.
Detta document erhöll han ock redligt af Sekreteraren Katturin, som vid dess öfverlemnande ännu hade en fråga at framställa, ofta benig nog at rätt besvara, nämligen den: kan min gunstig Herre låna mig tjugu eller tjugufem
Riksdaler, bara på et par dar?
Uno kunde likväl äfven til nöjes besvara denna, och Katturin, hänryckt af så djupa kunskaper, knöt med denna aktningsvärda yngling det fastaste vänskaps band.
En afton då Uno gått ut, endast för at fördrifva tiden, och utan bestämt mål för sin vandring; blef han varse denna sin nya vän jemte et ungt ganska väl klädt fruntimer; han hälsade på sin kamerat och ämnade fortsätta sin väg, då denna bad honom gjöra sällskap; med största nöje biföll han denna begäran och började derföre genast en konversation med fruntimret, först om väderleken och sedan om spektaklet, dit han sade sig ämnat gå, om han icke träffat sin vän Katturin.
Heter ni Katturin? frågade damen och vände sig til honom, med en leende mine.
– Å fy! fortfor hon, hur kan man kalla sig så gement? kalla er då åtminstone Katturini.
Uno undrade med skäl på detta sätt at konversera; at fruntimret icke ens til namnet kände sin följeslagare, gaf honom icke det bästa begrep om hennes modesti, och han ämnade verkeligen gå, af farhåga at han träffat någon illa känd dame.
Vill ni intet stiga up, frågade hon i detsamma, här bor jag två trappor up. – Häldre än at bevisa en ohöflighet, följde han mekaniskt trapporna upföre, osäker hvad detta var för et äfventyr.
Damen öpnade dören och insläppte
Herrarne i et ganska litet rum, matt uplyst af et enda smalt ljus, som stod lutande i en gammal tenstake på et omåladt bord.
På väggen öfver bordet, sutto gamla smutsiga taflor, små porträter af hederlige Svenske Herrar och Män, samt på en ljusare fläck, der troligen fordom en spegel haft sin plats, satt et upklistrat papper, hvarpå i en grön illa ritad krans, en vers och et inbundit namn voro täxtade – helt säkert någon gratulation på en namnsdag.
En Butelj och et par Ölglas, en afbruten lerpipa, en stol och en säng, voro för öfrigt alla de möbler, som i hast kunde uptäckas.
Et fruntimer befann sig äfven förut i detta rum, hvars smakfulla klädsel på det högsta contrasterade med ameublementet.
Uno var redan på väg at återvända från detta ohyggliga näste, hvars första åskådande gifvit honom nog uplysning om hvad slags boning han träffat, då den i rummet förut varande qvinnan vände sig til honom, och han igenkände samma flicka, med hvilken han superat på Gästgifvaregården.
Bestörtning, vrede och medlidande, dessa stridiga känslor intogo nu Uno; han betraktade stillatigande den olyckliga, som då hon igenkänt honom, först dragit sig undan och betäckt sit ansigte, men sedan i en bönfallande ställning nalkades.
Han drog sig några steg tilbaka och betygade, med känsla af sin öfverlägsenhet, i en mindre sträng ton, sin förundran öfver at återfinna henne på detta sätt.
Flickan vågade med möda uplyfta sina ögon; under anropande af barmhärtighet framstammade hon en berättelse om orsaken til stölden, den hon helt och hållit tilskref sin följeslagare.
Denne, en spelare, och följakteligen til kropp och själ ruinerad man, hade tidigt genom bedragande nidingars vanliga vältalighet förfört henne i hans föräldrars hus, der hon, som et moderlöst barn blifvit upfostrad.
Förblindad af en olycklig passion och misshandlad af en sträng matmor, var hon lätt öfvertalad af denne usling at rymma och en gång i hans våld och inkommen på lastens väg, hade hon förskuten och föraktad af hvarje redlig menniska, ej haft någon möjlighet at återvända.
Nu sedan nöden tvingat hennes förförare at bestjäla Uno, hade han icke vågat at längre vistas i Stockholm, och derigenom äfven beröfvad denna sista, enda person i verlden, som ännu uppehöll henne, hade den yttersta grad af elende endast blifvit henne öfrig.
Ach tillade hon, huru gerna hade jag icke velat varna er på Gästgifvaregården, men jag vågade icke – det enda jag kunde göra var at jemte edra kläder, dem Kapten, för at uppehålla er, döljde under sängen, jag äfven kunde gömma edra penningar, dem jag hoppas ni återfick.
Ja lyckligtvis återfick jag åtminstone dem, svarade Uno, som afhört denna berättelse med största ovilja emot den olyckliga flickans förförare; et visst deltagande i hennes öde, hade nästan kommit honom at glömma huru föraktlig hon i sjelfva verket var, och at det nära är en omöjlighet at sjunka så djupt, utan brott, dem nöden alldrig kan ursäkta.
Jag är således skyldig min tacksägelse och – beklagar dig tillade han med en deltagande blick.
Ovanliga känslor hade intagit Uno, flickans oskyldiga utseende behagade honom och hennes, som han tyckte, ädla gerning med penningarne, fordrade en större tacksamhet än den han visat.
Gerna ville han i sit sinne helt och hållit urskulda och anse henne, som et annat fruntimer, men hennes lefnadssätt väckte alltid hans afsky.
Hvilka usla eländiga varelser! ropade han då han nedkommit på gatan.
Hans vän, som äfven följt honom ut, skrattade åt detta utrop och ansåg bekantskapen i huset, tvertom vara ganska artig.
Uno såg stillatigande på sin följeslagare.
Ja, fortfor denne, intet behöfver du skämmas öfver den bekantskapen: all dygd och anständighet består ju endast i inbillningen.