Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då man är utan bekantskaper och vid klen kassa, så är det i sanning ingenting afundsvärdt att sysslolös ströfva omkring gatorna i en stor stad eller sitta instängd på ett schweitzeri eller ett hotell, och Astley fann således tiden oändligt lång.
Han hade hunnit att vandra åter och fram på Pall Mall och S:t James Street, beskådande den brokiga och eleganta verld, som liksom de färgade glasbitarna i ett kaleidoskåp ständigt omvexlade och likväl ständigt framstälde för ögat samma enahanda, och hemkommen hade han enligt sitt löfte skrifvit till Alf Stjerne ett långt bref, som redogjorde för allt, som han icke hunnit meddela honom vid sin afresa ifrån Sverige, och likväl var klockan endast sex på eftermiddagen, dagen efter den då han varit hos mr Gibson.
Hans enda bekantskap, den glade fransmannen, hade lofvat komma till honom på qvällen för att i Astleys sällskap soupera tillsammans med den vackra Zusette, men det var ännu en timme, innan hans kontor stängdes, och Astley kastade sig gäspande på soffan, i detsamma uppassaren inkom med hans middag.
Gossen drog fram bordet, flyttade ljusen derpå och stälde brickan bredvid, under det han betraktade Astley med en nyfiken och knipslug blick.
— Hvad är detta Thim? — sade Astley, som med förundran upptog en liten väl sammanviken och förseglad himmelsblå biljett, hvilken låg ofvanpå hans serviett bredvid tallriken.
— Jag vet icke, — sade gossen småskrattande.
Med händerna instuckna under sitt hvita förkläde hade han tydligen väntat på denna fråga.
— En biljett utan adress!
Hvarför har du lagt den här?
— Ett vackert fruntimmer, herre!
— Hvad pratar du för dumheter? — sade Astley rodnande.
— Jag talar sanning, herre!
— Hon mötte mig i trappan och frågade, hvart jag skulle gå, och då jag svarade: till herrn i n:r 12, fyra trappor upp, så sade hon så här: det passar bra, då kan du lemna honom detta.
— Om mamsell Anaïs, den vackra kammarjungfrun hos den franska damen, som bor i första våningen.
Jag känner hvarken den franska damen eller hennes kammarjungfru, — sade Astley allvarsamt och kastade biljetten obruten på soffan.
— Det är visst intet misstag, det vet jag mycket väl, ty hon har flera gånger frågat efter er och velat veta ert namn, men jag visste det icke, ty vi bruka endast nämna gästerna med numret af deras rum.
— Men jag känner henne icke, hör du.
Hon känner imellertid er.
— Då hon icke vet mitt namn?
— Åhja, det gör detsamma, — sade gossen skrattande.
Astley, som för en stund sedan varit mycket hungrig, åt nu imellertid med mycket dålig aptit och rörde tankspridd i sin kallnade soppa, ända till dess den blef oätlig.
Slutligen då uppassaren tog bort maten, lade han biljetten tillbaka på brickan och sade dröjande:
— Gif flickan igen biljetten och säg henne, att jag brukar icke läsa bref, som sakna adress!
— Det var då en enfaldig björn, — mumlade gossen grinande, under det han, balanserande med den öfverlastade brickan, stängde dörren efter sig.
Astley steg upp och vandrade otåligt några slag fram och åter på golfvet.
”Dygden belönar sig sjelf”, står det i barnens förskrifter såsom ett axiom, men det tycktes nästan i detta ögonblick, som om Astley ångrade den heroiska köld han visat, då han lemnade den hemlighetsfulla biljetten orörd; åtminstone kände han ingen tillfredsställelse såsom belöning derför.
Det var minnet af den gråtande flickan i den gamla prestgården der hemma i Sverige, som nyss gjort sig gällande, men ögonblicket derefter öfverröstade nyfikenheten och egenkärleken detta minne, och han skulle kanske ropat gossen tillbaka, om icke i detsamma Gordon inträdt.
Mr Crawfords förste skrifvare såg icke så glad ut som dagen förut.
Han satte sig tungt ned i soffan och sade långsamt:
— Vi få icke soupera med Zusette, som jag lofvade dig; hon är sjuk stackars liten.
Hvem vet, när allt kommer omkring, om jag gjorde så klokt uti att låta henne följa med hit till London?
Antingen sitter hon inne och arbetar för mycket och förstör sin helsa, eller ... eller ...
— Hvad menar du? — sade Astley deltagande och satte sig bredvid sin nye vän, hvilken stödde hufvudet i handen och syntes mycket tankfull.
— Ja, det är detsamma, jag skall tala med dig en annan gång om min oro, den är kanhända alldeles ogrundad.
Nu vill jag egentligen säga dig, att som du anförtrott mig, att du måste hushålla för att kunna uppehålla dig här så länge som behöfves, så bör du genast flytta ifrån det här dyra hotellet.
— Hm, ja deri har du verkligen rätt, — sade Astley, icke utan ett slags hemlig motvilja, vid tanken på den fransyska damen, som bodde här och hade den godheten att interessera sig för honom.
— Vet du, jag har redan utsett en präktig och billig bostad för dig.
Jag känner en gammal fru, som egentligen har en korffabrik, hvaraf hon lefver, men som äfven tar emot hyggliga hyresgäster; jag har sjelf bott hos henne en tid, hon bor bort åt Islington, det är temligen aflägset, men priset är billigt.
— Att det är aflägset, gör ingenting, jag har god tid, och om du vill följa mig dit i morgon, så är jag mycket tacksam.
— I morgon, hvarför icke så gerna genast?
Astley hade just intet egentligt skäl för sitt dröjsmål, men imellertid så beslöts det, att flyttningen skulle uppskjutas till dagen derpå, ehuru han ville genast begagna sig af Gordons ledighet på qvällen, för att blifva presenterad för sin blifvande värdinna.
De båda unge männen begåfvo sig alltså i väg, under det att den ena djupa sucken efter den andra, ur den hederlige fransmannens betryckta bröst, förmådde Astley att af verkligt deltagande söka få reda på hans hastigt påkomna bekymmer.
— Åh, jag kan gerna säga dig rent ut, att detta bekymmer icke är så nytt, — sade Gordon sorgset, till svar på Astleys upprepade frågor.
— Det är mer än ett halft år sedan, som jag tycker mig märka, att Zusette icke är sig lik; hon nästan undviker mig, hon som förr flög emot mig, så glad som en liten sångfågel när jag kom; hon vill icke mera tala om vårt giftermål och om framtiden, och nu på en tid ser hon så blek och sorgsen ut, att jag icke vet, hvad jag skall tänka.
Astley hade mycket svårt att hitta på något tröstande, och Gordon lyssnade icke heller till hans triviala fraser, utan fortfor efter en stund, under det man allt mera närmade sig förstaden och lemnade de breda gatorna och höga husen bakom sig.
— Ser du, Zusette är mycket vacker; hon liknar icke alls de bleka och lungsigtiga engelskorna, hon har svart och tjockt hår i tunga präktiga flätor, ögon så brinnande och så ljufva, att man kunde tro henne född på andra sidan om Pyreneerna, och en växt ...
Ack! hon kan aldrig visa sig på gatorna utan att väcka nyfikenhet och beundran, och derför går hon också aldrig ut, annat än då jag följer henne.
Om hon nu likväl skulle hafva råkat på någon, som ...
Nej jag vill icke tänka något sådant, det är omöjligt; jag skulle döda henne, det vet hon.
Den lille fransmannen knöt sina händer och rullade sina ögon så vildt, att Astley var glad, att mörkret hindrade de förbigående att se hans sinnesrörelse, på hvars djup och verklighet den strängt och lugnt uppfostrade svensken hade svårt att rätt kunna tro, då den så här oförbehållsamt yppades för en vän sedan gårdagen.
— Det är utan tvifvel hennes helsa, som är förstörd, du vet, huru förderfligt Londons tunga osunda luft verkar, i synnerhet på en främling ifrån södra Frankrikes varma och soliga klimat.
Det är den engelska mjeltsjukan, ingenting annat, som nedstämt och afkylt din stackars lilla fästmös sinne, var öfvertygad derom! — sade Astley hjertligt, för att lugna sin vän.
Tror du verkligen det? — utropade Gordon förtjust och omfamnade honom midt på gatan så häftigt, att Astley kände sig helt förlägen öfver den oväntade verkan hans ord åstadkommit.
— Ja så är det!
Hon har icke kunnat uthärda här i den fördömda dimman och töcknet, och att sitta inne sedan hela dagarne, huru skulle hon kunna lefva på detta sätt?
Men jag vill skicka hem henne, hon måste resa, och jag vill försöka att kunna följa henne till och med ...
Islingtons gator kunde, den tiden åtminstone, just icke skryta hvarken af renhet eller räthet, och den förtjuste skrifvaren klef blindt i den ena vattenpussen och smutshögen efter den andra och stänkte smuts ända upp på den deltagande Astleys hattkulle.
Hastigt stannade han och såg sig omkring; i häftigheten af sin känsla hade han gått förbi Bridgestreet, der det utlofvade trefliga hemmet skulle finnas, och nu måste man vända om i smutsen och slasket.
Ändtligen stod man framför en halföppen port, framför hvilken en lykta svängde af och an för vinden och med sitt irrande och dunkla sken upplyste än de sista och än de första bokstäfverna af en lång annons på himmelsblå botten, om ”ögonblicklig lagning af gamla alldeles ohjelpliga skodon”.
Som det var alldeles mörkt i förstugan, fattade Gordon sin väns arm och förde honom, med en gammal hyresgästs säkerhet, uppför en smal trappa.
Om Astley hade läst vår tids romaner om Londons och Paris’ ”mysterier”, så skulle han utan tvifvel känt sig en smula orolig öfver sin okända väns bekantskaper i detta ogenomträngliga mörker, men som romanerna den tiden hvarken voro så hemlighetsfulla eller så skakande, och dess ”mysterier” alltid voro förlagda till månskensbelysta jasminbersåer, så famlade han sig fram utan ett ögonblicks tvekan och stod snart i en liten förstuga, der en blecklampa belyste en dörr, på hvars messingsplåt stod att läsa:
”Miss Esmeralda Morris, dansös vid Drurylaneteatern, ger lektioner i alla slags moderna dansar”.
Gordon drog i ett ylleband med en tennknapp till handtag, och man hörde en klocka slå emot dörren innanför, med ett sorgligt och oharmoniskt försök att gifva något klingande ljud ifrån sig.
Strax derpå slogs dörren upp af en liten svettig pojke, med upprättstående hår och tunna sneda skor på fötterna, som besvarade Gordons fråga efter mrs Morris med en anfådd tillsägelse åt de båda herrarna att stiga in.
Detta var imellertid lättare sagdt än gjordt, ty hela den lilla tamburen var öfverfyld med kappor, schalar, hattar och mössor, och golfvet var betäckt med ytterskodon af alla slag.
Genom en öppen dörr hördes det skärande ljudet af en dålig fiol, och i skenet af trenne brinnande talgljus i en blecklampa i taket syntes genom det tjocka dammet en skara af hoppfulla och hoppande
Albions unga söner och döttrar, anförda af en lång och mager miss i korta kjolar, bara armar med hvassa armbogar, som hon flitigt använde till elevernas uppmuntran, och benen omlindade med röda korslagda band.
I detsamma skymdes likväl utsigten i dörren af miss Morris’ mor, en fet matrona, klädd i svart krusflorshatt med en maläten plym i pannan, och en gammal sidensalopp kantad med en återstod af halft lossnade stråperlor.
Den bastanta mrs Morris ryckte upp sin kjol, blottande ett ben som en timmerstock, och sparkade med kraft undan galoscherna på golfvet, för att rödja väg åt de ankommande, under det hon, artigt vinkande med en fet och smutsgul hand, ropade för att öfverrösta bullret och musiken bakom henne:
— Hitåt mina herrar!
Hitåt!
Godafton mr Gordon, välkommen!
Jag förstår,att detta är er utländska vän.
Var så god och stig upp för trappan!
Ni känner vägen, mr Gordon.
Jag ber er stiga in i min våning här nere, efter som min dotter just har sina danslektioner.
Rummen i fråga äro här ofvanpå, utmärkt vackra, som mr Gordon nog vet, med den behagligaste utsigt öfver mr Browns bryggerier och en mängd andra interessanta lägenheter.
Var så god och stig på!
Jag skall gå förut med ljuset.
Den välvilliga frun gick framför dem uppför en mycket brant trappa, öppnade en dörr och införde de båda herrarne i ett litet rum, hvars behag voro helt och hållet beslöjade af ett djupt mörker.
— Jag är säker, att den franske herrn skall finna sig väl här; främlingar vilja vanligtvis ha trefnad och lugn, i förening med ett angenämt sällskap i hemmet och ett modereradt pris.
Er landsman, mr Gordon, skall i mig finna en vän och rådgifverska, ja, jag vågar säga, en verklig mor.
Jag anser er ännu som en son, ja verkligen som en son och ...
— Utan tvifvel mrs Morris.
Jag fann mig rätt väl hos er och skulle nog bott qvar, om det icke varit så aflägset ifrån min byrå, och det blef alltför dyrt i längden att ta en åkare.
— Ja visst, imellertid tycker jag mig se, att er vän är artist eller författare eller något dylikt, och då gör det ingenting att bo i förstaden, som dessutom är mycket helsosammare för en fransman.
— Han är icke fransman, han är svensk, mrs Morris.
— Jaså, jag ber om ursäkt, det är detsamma, ifrån Petersburg således, förmodar jag? — tillade den moderliga damen, som ville visa sin geografiska kunskap.
— Ja, jag tror det, — svarade Gordon, som tycktes fullkomligt godkänna densamma.
Astley brydde sig icke om att rätta deras misstag, utan beskådade i stället de två små rummen, som nu upplystes af ljuset, som mrs Morris medfört, och som verkligen voro trefliga nog, med sina halmmattor, renskurade golf, snygga hvitmålade möbler och alldeles nyss limfärgade väggar.
— Thé morgnar och aftnar, — återtog värdinnan, — och äfven middag om så önskas, antingen i sällskap med min familj, ty jag har äfven en son, som också är anstäld vid teatern, — han ansvarar för upplysningen, sköter lamporna, det är minsann ett stort ansvar.
— Ack! mina herrar, — fortfor hon glömmande sin påbörjade upplysning om hyresvilkoren för behofvet att meddela sina familjeförhållanden, — det är för mig, som sett bättre dagar, ett verkligt nöje att få mottaga en bildad hyresgäst.
Allt sedan Morris, min siste salig man dog, hafva Esmeralda och jag sträfvat oss fram; hon valde den bana, hvarpå hennes mor skördade så många triumfer.
Men olyckligtvis blef detta val alltför sent afgjordt.
Det var, då hennes styffar så hastigt gick bort.
Han blef öfverkörd, som ni kanske vet, mr Gordon.
Det var högst oförväntadt, det skedde vid en likfärd, han var begrafningsentreprenör, men det är ett vådligt yrke, man får så lätt smak för starka drycker.
Han var icke rätt redig, det är naturligt, man blir bjuden vid ett sådant tillfälle.
Man bar honom hem, han var sanslös, bröstet krossadt.
Ack min Gud! tänk er mina herrar min belägenhet.
Och då han ändtligen kunde tala, sade han:
”gå till lord Hawerfield”! — sade han — ”gå till lord Hawerfield”!
Och sedan kunde han icke fortsätta.
Det var kanhända i yrseln, men det var allt hvad han sade, innan han dog.
Han hade i sin ungdom varit kammartjenare hos en lord Hawerfield, och det var honom han nu ihågkom naturligtvis.
— Lord Hawerfield! — upprepade Astley, träffad af ett namn, som för honom egde så stor betydelse.
— Ja, lord Hawerfield till Aukwoodhouse, Gud vet, om han verkligen mente, att jag borde gå till lorden för att begära något understöd eller så, men det var svårt för mig, då lord Hawerfield vistades utrikes.
Nå, han dog, som sagdt är, hans bröst var krossadt och mitt hjerta äfven.
Jag satt der enka med två barn, och det är visst, att jag haft svårt att draga mig fram, ty som jag fått ros i benen, måste jag öfvergifva balletten, och Esmeralda har aldrig ernått min skicklighet, stackars barn; imellertid så har jag etablerat en liten korffabrik på nedra botten och har äfven varit lycklig nog att alltid få aktningsvärda unge män till pensionärer och hyresgäster, och på detta sätt hafva vi dragit oss fram; det skall nu blifva mitt högsta bemödande att äfven vinna mr, mr ... jag ber om ursäkt, hvad var namnet?
— Cameron, — sade Gordon, som, tittande i taket och svängande med käppen, icke tycktes hafva lemnat mycken uppmärksamhet åt en berättelse, som han hört minst tio gånger förut.
— Att vinna mr Camerons vänskap — fortfor hon.
— Min dotter Esmeralda är ett mycket bildadt fruntimmer, och då hon icke har sina elever, kan mr Cameron alltid påräkna hennes sällskap i min salon; och om det skulle roa mr Cameron att deltaga i dansöfningarne, det är många fullvuxna herrar och damer, forna elever, som ibland ...
— Jag tackar, nej, jag tackar, — sade Astley småleende, i det han närmade sig dörren, sedan överenskommelsen nu var uppgjord, att han skulle flytta dit dagen derpå.
— Vänta ett ögonblick mine herrar, — återtog mrs Morris, — sitt ned så länge, medan eleverna dernere aflägsna sig; det skulle blifva litet svårt att komma ut just nu, det är en sådan skara, Esmeralda är mycket eftersökt som lärarinna, hennes dansinstitut är alltid öfverfullt, det är mycket lyckligt minsann.
Se så, de äro strax gångna.
Skratt och buller, interfolieradt med miss Esmeraldas gälla utrop och tillrättavisninningar, hördes ned ifrån tamburen, och först efter en god stunds väntan voro stampningarne, skränet och det döfvande ljudet af den våldsamt upp- och igenslagna dörren tystnade, och de båda vännerna ledsagades utför trappan af värdinnan.
Väl nedkomna skyndade hon att presentera sin dotter, miss Esmeralda, hvilken nu stod ensam midt på golfvet i den tomma salen, der hon knappast syntes i det tjocka dammet och genast skyndade fram med samma fart och min, som om han blifvit framropad på scenen, och gjorde
en teatralisk nigning vid dörren i skenet af moderns talgljus.
Astley var nära att qväfvas af den tjocka luften från danssalen och drog sin vän häftigt med sig ned på gatan.
— Nå, fann du icke rummen rätt bra? — sade Gordon, med armen borstande sin hatt, som fått några knuffar vid nedgåendet i den smala och mörka trappan.
— Jo, ganska bra, men danslektionerna?...
— Åh jo, de äro icke så behagliga, men det är bara tre gånger i veckan, och Esmeralda är för resten en beskedlig varelse, som egentligen icke är någon dansös, utan endast nyttjas att stå bakom och sträcka ut benen, hålla kransar och bilda grupper och dylikt på teatern.
Du skall nog finna dig bra, när du blifver hemmastadd.
Jag följer dig nu, endast tills du kommer in på kända gator, och i morgon kommer jag till dig, för att se, huru du finner dig hos mamma Morris.
Att, då man är tjugofyra år, få en biljett på himmelsblått papper med guldsnitt ifrån ett fruntimmer, som är okändt, och icke läsa denna biljett, det gränsar nästan till det otroliga; och sanningen att säga så hade Astley i djupet af sitt hjerta ångrat denna stoicism väl tio gånger under de två timmar, som förgått.
Han vandrade nu, sedan han kommit hem och druckit sitt thé, fram och åter i sitt rum med denna mulna uppsyn och hemliga förargelse, som den lede fienden till alla våra bättre känslor just älskar att framkalla.
Man är missnöjd, då man borde känna sig belåten; man handlar rätt och förnuftigt, men med en så surmulen sinnesstämning, ett så motvilligt hjerta, att hela förtjensten deraf försvinner, och vi blifva dumma i stället för lyckliga syndare.
Just då Astley kommit till denna ledsamma öfvertygelse, hörde han plötsligt några lätta slag på den stängda dörren bakom.
Han stannade förvånad, ty knackningen hördes icke på dörren åt förstugan, utan på den ena af de dörrar, som satte hans rum i förbindelse med den öfriga våningen.
Samma ljud upprepades ännu en gång mera hårdt och tydligt, och Astley närmade sig nu för att titta i nyckelhålet, ty dörren var stängd, och han hade ingen nyckel dertill.
— Ack! min herre, jag har råkat att släcka mitt ljus och har intet elddon, — sade i detsamma en röst på franska utanför.
Astleys hjerta klappade, och han kände, att hans panna glödde, men innan han hunnit återkomma ifrån sin öfverraskning eller afgöra hvad han skulle svara, sköts dörren upp helt sakta, och en ung flicka, rätt vacker och med en ganska skalkaktig min, steg in med ett släckt vaxljus i handen.
— Ursäkta, jag ber, men eftersom jag hörde, att ni ännu var uppe, så ville jag be att få tända mitt ljus, — tillade hon, under det hon imellertid helt lugnt satte ljuset otändt på bordet och stannade småleende framför den helt förbryllade Astley.
Af sin fostermor hade Astley lärt att tala engelska fullkomligt bra, men i franskan var han deremot ganska klen, och hans försök att framstamma några fraser på detta språk möttes genast af den unga flickan med en försäkran, att hon rätt väl förstod engelska, fast hon sjelf icke kunde uttala detta ”hiskeliga språk”.
På Astleys yttrade tillfredsställelse att hafva en så vacker granne, hvarom han var alldeles okunnig, svarade hon småleende:
— Åh, det är alldeles icke jag, som är er granne, det är min matmor madame
Désirée d’Harcourt, markisinna de Grammont, vi bodde förut i första våningen, men madame fick ett infall, som man måste skratta åt, hon ville nödvändigt bo högre upp, eftersom det är mera frisk luft, men imellertid så äro alla fönsterna i hennes rum här uppe öfver en bakgård, der man ständigt piskar mattor och samlar sopor i stora högar.
Den lilla kammarjungfrun knäppte ihop sina små hvita händer och skrattade så hjertligt, att Astley måste skratta med, ehuru han mera gissade än förstod hvad hon sade.
— Men hvad är det då för en nyck, som gör, att er matmor vill bo här uppe mitt vackra barn, är det verkligen för den friska luftens skull? — sade Astley slutligen, då den unga flickan tystnade och torkade sig i ögonen med sin lilla batistnäsduk.
— Åh, det är en nyck, som är mycket vanlig för unga och vackra damer: hon har blifvit kär.
— Och det är då för att undvika sin flamma, som hon stigit åt höjden på mattornas dammoln?
— Ack nej!
Tvärtom, det är för att komma honom närmare ...
Tänk er bara, madame som hade hundra tillbedjare i Paris, reser ifrån dem allesammans för att lefva stilla och osedd i London, och så hafva vi icke varit här mer än i fyra dagar, förr än hon är alldeles betagen i en person, som icke det minsta frågar efter henne.
— Frågar han icke efter henne, och din matmor är ju ung och vacker?
— Ack! ja vacker som en engel.
— Nå men hur vet du då, att han icke besvarar hennes kärlek?
Astley rodnade, och den lilla kammarjungfrun betraktade honom med en så spefull och genomträngande blick, att han hade mycket svårt att möta den med kontenans.
— Det är då en mycket ohyfsad eller mycket kallsinnig varelse, din stackars matmor råkat att fatta tycke för?
— Ja, jag fruktar nästan något dylikt; imellertid så är han icke engelsman, han skall vara ungrare, polack eller någon sådan der isbjörn, och det ursäktar honom något.
Men hur är det möjligt, att en ung och vacker markisinna kan förälska sig i en isbjörn, som du säger?
— Åh, det är just derför hon har aldrig haft någon isbjörn i sitt menageri af älskare förut?
— Och du skall få se, att hon heller aldrig får någon — sade Astley allvarsamt.
Flickan kastade en snabb och forskande blick på hans ansigte, antog en min af naif förundran och sade långsamt:
— Hvad menar ni, min herre?
— Hvarken du eller din matmor känna till isbjörnarnes naturalhistoria, — återtog Astley skrattande, — de låta nog fånga sig, men de sättas aldrig i ett menageri, ser du, de måste vara helt ensamma i den bur man ger dem.
— Aha, jag förstår.
— Nå, det är billigt, de äro alltför stora och sällsynta djur för att kunna lefva tillsammans med andra.
Och jag har hört omtalas, att de hvila vid stränderna af sitt stormiga och isfylda haf, helt ensamma försänkta i en sublim dvala eller kanhända meditation öfver midnattssolen, som färgar snön rosenröd omkring dem.
— Åh, du är ju väl underrättad.
— Ja visst, och jag är säker, att om madame bara kunde väcka sin isbjörn ur den der nationella dvalan, så skulle hon, i stället att sätta honom i en bur, vilja bygga ett palats åt honom, så betagen är hon.
— Jo, först på spektaklet och sedan här i hotellet.
Imellertid så är madame alldeles förtviflad öfver det återskickade brefvet; det var nära att hon icke följt med lord Kennedy i afton, när han kom för att hemta henne.
— Ja, men här står jag och pratar och glömmer att ställa i ordning, tills madame kommer hem.
Ah, se der!
Tusen tack min herre!
Ännu en gång, ursäkta, att jag störde er!
Den vackra flickan gjorde den mest graciösa nigning och närmade sig den halföppna dörren.
— Kanhända ni vill följa med mig in ett ögonblick och se, hur vi bo; det är minsann icke för elegant.
Men vi skola snart flytta i den våning, som lorden stält i ordning åt oss, ty det är egentligen han, som öfvertalat oss att under en saison vistas i London.
— Om hvilken lord talar du?
— Om lord Kennedy, madames kusin.
— En slägting således? — sade Astley misstroget.
— Ja, en slägting, ty om han icke skulle vara madames kusin, så äro de i alla händelser slägt på något sätt, derom är jag säker.
— Åh ja, så der, mellan trettio och fyrtio år, förmodar jag, men han är mycket rik, omätligt rik.
— Kanhända han ämnar gifta sig med din vackra matmor?
— Nej, för den saken kan ni vara lugn, ty han är redan gift, för andra gången till och med.