Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och nu vill jag lemna fröken ensam.
Med dessa ord aflägsnade sig kammarjunkaren.
Han gick icke till sin syster der hon uti ett af de inre rummen satt med Adéle och lilla Ulla, utan han gick ut att taga sig frisk luft i den friska luften.
Det kunde minsann också behöfvas att få en stund vara ensam efter ett uppträde af denna natur.
Hans önskan uppfylldes dock icke i allo, ty snart mötte han baronen, som varit på inspektion af ägorna.
Det gick ej an för kammarjunkaren att undandraga sig baronens sällskap och snart voro de båda herrarne inne på ett kapitel, som för dem båda var af intresse, men kammarjunkaren var för stolt att berätta utgången af sin visit hos fröken Irene.
Eller kanske gjorde den sorts ömhet han för henne hyste, att han icke ville blottställa henne för en vildsinnt faders vrede, innan den tid gått ut, hvilken han utsatt och hvilken han hoppades skulle vara tillräcklig att ändra hennes stolta beslut.
Sedan kammarjunkaren utgått, smälte hos Irene de känslor stoltheten och ansträngningen lyckats qväfva.
Ensamheten skänkte åt henne de hos en älskvärd qvinna så älskvärda tårarne.
Hon satte sig vid pianot, lade händerna på pianots tangenter, lade hufvudet i händerna och gret så.
Då inträder obemärkt Harald; hans mening var att gå spela, men öfverraskad af den syn han icke först kunnat se, drog han sig några steg tillbaka.
– Är ni rädd för en flicka, som gråter – sade Irene och bemödade sig att skratta – om så är, så se, jag har redan slutat.
– Jag vet ej, hvilket för mig är en vackrare syn.
Irene lotsade missförstå dessa ord, då hon inföll:
– Är det en vacker syn att se mig gråta!
Ni är elak ... och ni frågar icke mig om anledningen till dessa tårar.
Jag skulle önska, att ni vore litet mera nyfiken.
– Det är för denna anledning som jag fruktar.
Jag är inte rädd för en flicka som gråter, endast för det, som förmått henne dertill.
– Minns herr Thalberg, huru jag, då jag en gång nästan på samma denna plats berättade för er ... någonting ... huru jag då sade, att ni var den enda åt hvilken jag kunde berätta sådant.
Och derföre ville jag, att ni nu vore nyfiken.
– Nåväl, jag är det.
Jag hör med tacksamhet och trohet.
Hvartenda ord af er skall gömmas i ...
Irene såg på honom så vackert, men straxt slog hon ner blicken och tycktes betänka sig.
– Jag är nyfiken – sade Harald.
– Ja så, ni är det.
Nåväl, det var en gång en flicka, som man ville tvinga till äktenskap med en man den hon icke kunde älska.
Älskaren sade henne, att derest hon ej ginge in på partiet, skulle han yppa hemligheter, som vore nog att blottställa en person, åt hvilken hon var skyldig lifvet, att blottställa honom till gods, ära och lif.
Och flickan fick visshet, att så var.
Men hon svarade ...
– Hon svarade – afbröt Harald.
– Hon svarade, att, hvad helst måtte drabba henne eller hvilken annan person i verlden som helst, hon skulle dock aldrig förmås till en så beskaffad handling, som den att låta sig förenas med ...
– Och hon svarade rätt – sade Harald med lugn.
– Ni gör mig tokig af glädje.
Var det så ni sade eller var det ej.
Säg det än en gång.
– Hon svarade rätt.
– Jag tackar er, ty den flickan var ... jag.
– Högsinnta, starka själ, hvad jag dig älskar.
– Älskar, hvad ... jag förstår ej ... ty min panna bränner ... mitt hufvud svindlar.
Du gör mig vansinnig ... men hvad sade ni?
– Milda och veka själ, dig älskar jag.
– O säg icke så, ty ...
Hvem nämnde du?
– Detta namn ... ja det var Irene.
Henne var det du älskar?
– I lif och död, jag älskar dig, Irene.
– Och du lofvar att icke fråga mig?
– Ja jag lofvar.
Du unnar åt din Irene den lyckan att otillfrågad få säga:
Harald, jag älskar dig.
En lång och salig kyss tolkade de älskandes sällhet.
Och ett vänligt öde gjorde, att ingen störde dem i deras ljufva nöje.
Och skulle någon stört dem, så hade de dock ej skiljt sig ifrån hvarandras omfamning.
Från detta ögonblick var deras lifs framtid bestämd.
Intet kunde mera skilja dem åt.
De hade nu funnit en förklaring på deras eget väsende.
Fast det rådde skymning omkring dem, fast deras öde kanske äfven hade sin skymning, inom dem bodde dock klarhet och ljus.
Kap. XIV.
Två olika dansande par.
För att icke helt och hållet lemna ovidrörd den tid, som förflöt till jul och nyår, vilja vi anteckna några strödda drag.
Erik på sitt lilla trefliga boställe njöt af den fröjden att dagligen se Stella tillvexa i krafter, men en inre gam tärde dock honom med en sorg, den han icke ens kunde omnämna, minst för Stella; det var den ständiga fruktan för någon ny mordanläggning.
Väl vaktade drengen Heikki, såsom en trogen hund och hade mera än en gång anfallit någon buske eller stubbe, den han tagit för en lurande menniska ... men detta erbjöd blott en jemförelsevis ringa säkerhet.
Erik sjelf hade vidtagit åtskilliga försigtighetsmått, men hvilka försigtighetsmått förslå mot slipade och hemliga mördare!
Morgonen efter en mörk och kall natt fann han på sin trappa följande breflapp, skrifven med förvänd stil:
Herr Pastor!
Jag kan förstå i hvilken oro ni, efter hvad som timat, sväfvar.
I sådant fall kan jag trösta er.
Jag har lyckats öfvertyga den person, som fruktat, att Stella vore någon ... att så icke är fallet.
För mig döljer han aldrig sin öfvertygelse, och jag är säker på, att han nu öfvergett sina onda tankar.
Frukten intet för Stella.
En obekant vän.
Detta bref må nu ha kommit från hvem som helst ... naturligtvis misstänkte Erik en mest ... verkade dock lugnande och han beslöt att helt och hållet lemna Stellas lif eller död åt den himmelske fadrens vård och lita på, att Hans försyn icke skulle låta det barn, hvars fjät
Han genom så många öden och faror härtills ledt så underbart, omkomma en ryslig död före sina dagars hälft.
Erik märkte icke nu, att hans föreställning eller önskan var sådan menniskors så ofta är ... tycka att försynen skall låta oskuldens sak segra redan här i verlden; vi äro icke belåtna med den kommande ... menniskor äro vi, då vi föreställa oss den gudomliga rättvisan så påtaglig och handgriplig.
Att om möjligt fullkomligen uppdaga hemligheten af Stellas börd, ville Erik såsom redlig man.
Väl hade han äfven skyggat derför ... ty Stellas börd var troligen för hög för ett äktenskap med honom ... ett äktenskap, på hvilket den djerfve redan kastade älskande blickar; men en gång, när han dragit på den strängen, hade Stella ömt förebrående svarat honom: – du är stygg, då du misstror din Stella.
Hända hvad som helst, dig skall jag anse för tillräckligt förnäm för mig, ty jag har ju sagt, att jag älskar dig.
Ja Erik, du är den förnämaste i verlden.
Härvid slog hon honom med en knut, som hon bundit på sin näsduk och hon fläktade sålunda bort hans barnsliga farhåga.
Stella brydde sig icke om någon annan förnämhet, än själens.
När någon gång Harald och Irene båda på engång voro der, så voro de stunderna de sällaste för dem alla fyra.
Att vara ensam med sin kärleks föremål är visst sällt och lyckligt, men att vid sig ha ännu tvenne andra älskande, som tillika äro våra vänner och förstå oss, är bland alla kärlekens variationer den ljufvaste.
På Ristilä voro Harald och Irene småningom mera försigtiga blefne, än vi funno dem sednast.
Detta förhindrade dock ej, att fröken Assar engång sjelf obemärkt såg dem vexla kyssar.
Hon drog sig genast undan, i den fullkomligaste förvirring; hon insåg nu det rätta sammanhanget och hon rosade icke nu sin brors sak och än mindre sin egen.
En elak och intrigerande svartsjuka fyllde nu hela hennes själ och hon beslöt att icke skona Irene.
Så godt hon kunde, sökte hon dock beherrska sig.
En besynnerlig och konstig plan stack upp i hennes hufvud.
Hon och hennes bror voro bjudna att passera julhelgen hos en kusin, en fru Arendal boende på landsbygden tolf mil ifrån Ristilä vid Helsingfors’ vägen.
Till denna fru skref nu Emilie ett bref, deri hon uppmanade henne att äfven inbjuda fröken Irene Henning, samt Ristilä informatorn, magister Thalberg; fröken Irene skulle genom sin skönhet och sina behag nog imponera på landtflickorna; magister Thalberg var en treflig ung man, af hvilken både unga och gamla hade nöje.
Sådana skäl visste Emili nog skulle inverka kraftigt på kusinen.
Såvida vi sagt, att planen var konstig, måste vi äfven medge att skälen voro det ej mindre.
Det ser ut, som om
Emilie allsicke bekymrat sig om att skilja de älskande åt, då hon sålunda rådde till en bjudning, hvilken hörsammad lemnade Harald det yppersta tillfälle att vara vid Irenes sida.
Så var dock icke fallet, men det ansåg hon för en bisak, som måste vika för hufvudsaken.
Hufvudsaken åter var åtminstone tveggehanda.
Hon kände ganska väl sin broders karaktär.
För det första var han mycket eldfängd af sig och hade ganska lätt för att bli kär.
Emilie hade hört, att i den socken, der hennes kusin bodde, samt i de närgränsande fanns rätt vackra flickor – brodren kunde ju lätt bli förpickad i någon af dem och glömma Irene.
Sådant kunde icke så lätt ske, när han ständigt hade henne för ögonen.
För det andra visste hon, att kammarjunkaren icke i det hela var en elak menniska, utan hade tillochmed stundom ådagalagt ett godt hjerta.
För att nu förhärda honom i det beslut han en gång fattat beträffande Irene, var väl ingenting så tjenligt som att reta honom till svartsjuka.
Derföre skulle Harald följa med.
Ännu fanns ett tredje skäl, hvilket hon icke medgaf ens för sig sjelf, men dock var af den vigt, att derest det gått an att proponera, att endast Harald blifvit bjuden ... förutsatt att han då äfven kommit ... så hade hon satt sig öfver de båda uppräknade skälen.
Detta vigtiga tredje skäl var det, att Harald blifvit henne oumbärlig; hon älskade honom med passion.
Att han icke skulle kommit utan Irene, det visste hon; men hon underkastade sig hellre alla svartsjukans qval, än hon ville umbära hans sällskap, hans åsyn.
Emilies uträkningar slogo in ...
Harald och Irene blefvo icke allenast bjudna, utan de gingo äfven in på resan, helst baronen icke lagt sig deremot.
För Harald passade resan så mycket bättre, som han äfven eljest varit sinnad att företaga sig en resa till Helsingfors, i vissa affärer, som för oss är af mindre intresse.
Föret var klingande och resan förgick rätt angenämt.
Som man åkte med skjuts och det dessutom var ett präktigt månsken, framkom man innan natten till bestämmelseorten.
Egentligen hörde det till saken, att kammarjunkaren och hans syster skulle sitta tillsammans i den ena släden och Harald skulle kuska för Irene och lilla Adéle, (om hvilken vi skam till sägandes i denna berättelse icke kunna gifva nöjaktig upplysning) men härifrån gjordes stundom afvikelse, så att t. ex.
Harald kom att sitta vid Emilie, hvilken liksom af en nyck hade gjort det förbehåll, att ständigt sitta i samma släde.
Under en dans en af juldagarne, en dans så mycket talrikare besökt, som det icke var i enskilt mans hus utan man erlade sin ordentliga inträdesafgift ... vissa socknar ha kommit så långt i upplysning ... hände att oaktadt Harald dansade med Irene, var hans panna dock lagd i dystra veck, dem Irene ... ack ändå så gerna ville utplåna.
– Harald – sade hon med den gladaste min hon kunde – hvarföre ändå så sorgsen.
Se på mig, som är glad.
– Ja Irene, jag vill se på dig, som är glad.
Slaktaren ser icke heller med vemod på lammet, hvilket han lockar till sig, der det gladt springer omkring på fältet.
Men du, Irene, är ett redan offradt lam, fast du lefver ännu.
Jag har förgiftat din lefnad.
– Det är ej så.
Först genom dig har min lefnad för mig något värde.
Ett stort och ett oändligt värde!
Det är ej så som Harald säger.
– Irene, du är bland de ädla den ädlaste, den godaste ibland de goda.
– Nu tycker jag om dig, när du talar så.
Berömma mig får du nog; ty jag tycker så mycket om beröm af dig.
Hennes ögons dunkla behag kom honom att glömma allt.
Men hennes röst väckte honom åter:
– Du håller ditt löfte?
Du kommer tillbaka, till din Irene, innan ...
– Ja hvad dagen icke hinner med, det må ske om natten.
Nyårsdagen om morgonen skall jag vara på Ristilä.
– Nyårsdagen, den förfärliga nyårsdagen – sade Irene drömmande – sista dans påminte han mig åter om nyårsdagen.
Men med dig är jag inte rädd ... ånej, Harald.
– Gjorde han det; vågade han det, den uslingen, som inte begriper att hans natur inte duger att binda Irenes!
Den skurken, som ändå vill fastkedja Irenes behag ... de yttre, de enda han begriper ... vid all hans lefnadströtthet och elände!
Det skall han icke få, om han äfven hade till bundsförvandt sin syster och ...
– Håll upp, min Harald – sade Irene och bleknade.
– Då du så ber, så gör jag det så gerna.
Men jag håller mitt löfte.
Frukta icke, min Irene, min blåa, blyga dufva, var ej rädd.
För dig och vid dig kan jag trottsa hela verlden; dessa mina armar kunde bära dig genom hinder och faror, tusende gånger svårare än deras lappri.
När har älskarens ynglingsöfvermod misshagat en älskande qvinna!
Irene såg på honom med en förtjusning, liksom han kunnat förmå allt, liksom han varit Gud.
Samma denna dans föll det kammarjunkaren in att dansa med sin syster.
– Se hvad dina ögon riktas åt det der paret – sade hon.
– Nå än dina då; jag tycker de också ha lust att se ditåt – svarade kammarjunkaren sjelfförnöjd.
– Men du kan väl förstå – inföll Emilie – att det bara var för att förvissa mig om, att det verkligen var Irene du såg på.
Älskar du henne verkeligen?
Man förstår, att Emilie ville blott reta sin bror.
– Om jag älskar henne, frågar du.
Huru kan du, som lotsar vara så klok, komma fram med en så besynnerlig fråga.
Om jag älskar henne; ja vid alla helgon, eller, om du så vill, vid alla förtappades själar, jag är så förbannadt kär i henne.
– Tala inte så hårdt, Emil.
Vi ha tätt bakom oss en hop fruar och damer, som klä väggarna, men ha fin hörsel.
– Jag ger dem jemt af ... fast jag kan ändå lyda dig.
Men nog är jag kär.
– Du är så olik dig, Emil och ditt språk äfven.
Jag tror du är litet ...
– Litet full och litet kär.
Åtminstone är jag inte särdeles nykter.
Och kär är jag betydligt.
– Och ändå tvekar du att rycka an den der dagen, som du så högtidligt utsatt ... nyårsdagen.
– Ja, för ser du, hon älskar ju mig inte och om jag aldrig skulle vetat det förut, så har jag dock sett det här.
Och många goda vänner ha dessutom öppnat ögonen på mig.
Hon älskar en annan, det är värre.
Och det värsta är att hon älskar dender bokmalen, som nu har äran dansa med henne.
– Hvarföre är det det värrsta?
– Jag vet just ej; men alla fruntimmer säga, att han är så intagande.
– Säga de det – sade Emilie och fästade sin brosch litet annorlunda – men, Emil, lät oss tala fransyska.
– Det här landssällskapet tycker just inte om, att man talar på ett språk, som de förstå, blott en af hundrade.
Men låt nu gå ändå.
– De kunna väl ingenting ha emot, att man med sitt moatie talar så, att de ej må förstå det ...
Men säg nu, Emil, hvarföre vill du inte göra alfvar af saken?
– Emedan hon inte älskar mig.
– Kors hvad du nu blifvit romantisk i hast.
– Det vore inte ädelmodigt.
– Och helig sedan ...
De der hennes griller förgå nog snart, tro mig det.
Och betänk, hvilka fördelar du kastar ifrån dig.
Du har sjelf sagt, att hon är ung, skön och rik.
– Men om hon inte låter tvinga sig.
Då bereder jag bara hennes olycka.
Jag känner hennes far.
– Låt vara, att det vore hvad du kallar det, ett tvångsmål ... likagodt.
Du föreställer dig, att hon icke låter tvinga sig ... hvar har du fått en sådan föreställning.
– Jo ser du, den saken kan jag berätta dig i förtroende och jag vet nog, att du kan bevara ett sådant förtroende.
Jag erhöll det af vår honetta kusin, fru Selma Arendal.
Saken var den, att i förgår aftse, så var jag, som du vet, litet trakterad ... här på landsorten anse de för en ära att truga alla sorts goda varor på oss stadsboer, och jag, som sedan min långvariga brunnsdrickning blifvit litet lättrörd ...
– Nog af, du var då litet trakterad.
Men historien är väl ej slut med det?
– Nej fanken heller, knappast börjad.
Jo ser du, jag fick det infallet att inviga henne i mina hemligheter beträffande Irene, så att hon vet i det närmaste lika så mycket, som du eller jag.
Och i dag var det min tur att erhålla ett förtroende af henne.
Men jag vet ej, om jag ändå kan berätta det ... det vore orätt.
– Ack hvad du nu i hast blifvit pryd.
Du sade ju nyss, att du vet att jag kan bevara ett förtroende och nu återtar du ditt gifna löfte.
– Nå nå, jag vill visst inte vara något pjåk.
Ser du i dag kom Selma till mig och sade, att om jag ville vara hennes vän, så skulle jag afstå ifrån alla planer på Irene.
Jag svarade då, att jag aldrig skulle afstå ifrån dem, med mindre jag finge veta en giltig orsak.
Då berättade hon ... med betänksamhet och tvekan förstås ... att en viss hade någon tid på dagen, (antingen i går eller i dag det nämnde hon ej) infunnit sig i hennes kabinett och gråtande kastat sig i hennes knän och sagt, att hon icke mera var värdig att ligga under ett så gästfritt tak, då hon brutit emot gästfrihetens heliga lag .....
Men hastigt hade hon liksom ångrat det steg hon tagit, den bekännelse hon gjort ... hon hade störtat upp, satt händerna i kors framför pannan och fallit så handlöst mot golfvet.
I denna ställning hade hon nu klagat och jemrat och sagt, att hon förbrutit sig dubbelt ... först emot gästfriheten och nu åter ... genom denna bekännelse ... emot sin kärlek.
Och Selma, som är så god, hade svårt att trösta henne, men hvad hon ej rätt lyckades uti ... det lyckades en annan, det lyckades honom, som dansar der, genom en enda blick .....
Så var det och det var Irene .....
Och Selma sade till mig:
– Emil, om du har ett menskligt hjerta, så ställ dig icke såsom en mörk skugga emellan deras kärlek.
Uppgif alla dina anspråk och sök i ditt rena medvetande, i ditt samvete en tröstare, ifall offret tycks dig svårt.
Så talade Selma och det var icke utan att hon talade till mitt hjerta.
Dansen var slutad; Emilie drog sin broder till ett hörn af salongen.
Hon betänkte sig icke så litet, innan hon talade:
– Jag medger visst, att allt det der var rörande och väl taladt ... men nästan alla saker här i verlden gå an att se ifrån tvenne sidor.
Så äfven denna.
Selma såg saken ifrån den romantiska sidan; hon tror på en evig kärlek här på jorden, hon tror, att vissa personer äro skapade för hvarandra och att de inte med andra kunna bli lyckliga.
Jag tror inte så.
Det stack Emilie så underligt i sidan vid dessa ord; hon fortfor mattare:
– Hvarföre skall jag dock lägga ut dessa ämnen; dels är det öfver min förmåga, dels känner du af gammalt mina åsigter deri.
Hvad felsteget beträffar ... om det verkligen existerat ... så borde det göra Irene tacksam emot dig, för det du vill ta henne och ... befria henne ifrån ... nå ja ... detta skall grundlägga er lycka.
– Men mig tar du alls icke i beräkning?
– Jag hoppas du inte är alltför småaktig och nogräknad, min bror .....
– Så småaktig och nogräknad menar du, att jag till exempel inte skulle vilja ha henne.
– Ja, jag menar det vore temligen enfaldigt.
– Nå ja, du kan ha rätt.
Mången har ju tillochmed gift sig med enkor och det är än värre.
Här skrattade den modesta systern rätt hjertligt och bifallande åt kammarjunkarens infall.
Denne var dock icke ännu fullkomligt i hennes ledband och han sade:
– Du sade, att Irene skulle bli tacksam emot mig, men huru kan hon det, då jag skiljer henne ifrån den hon älskar?
Nej, godvilligt åtminstone tar hon mig icke.
– Så måste hon tvingas dertill – sade Emilie och skrattade helt obesväradt, liksom saken varit af ungefär samma värde, som den brosch hon åter lekte med.
– Således kommer hon att göra en stor uppoffring, och enligt Selma, vore det icke ädelt att drifva henne derhän.
– Du minns hvad jag redan yttrat i denna sak och jag reklamerar det ännu.
Jag menar det icke är någon särdeles stor uppoffring.
Men om det ock vore uppoffring, hvad är det mera; betänk att det i motsatt fall vore du, som blefve offret och är icke hvar man sig sjelf närmast?
– Du menar, att, ifall det är uppoffring, så måste den ena parten vidkännas henne, och du menar att hvarföre skall det just vara jag?
– Ja så menar jag.
Du tycks i denna sak ha trögare fattning än en skolpojke.
Jag måste ju ordentligen stafva för dig.
– Kanske vore det bäst att jag begrep än mindre.
– Än en sak, Emil.
Hon har ju djupt förolämpat dig, hon har sagt dig sådana saker, som jag tror ingen annan qvinna sagt dig.
Har du då ingen känsla af stolthet?
Kan du likgiltigt smälta allt sådant?
Har hämnden för dig icke det minsta behag?
Vi finna, att vissa häftiga och oädla passioner, härtills slumrande hos Emilie, i hast förvandlat henne till en ganska slug och öfvertalande intrigant.
Hvad hennes sist anförda ord beträffar, hade hon visligen sparat dem till sist, emedan hon kände, att hennes värde bror hade en god portion fåfänga, den det var godt att reta, i händelse han vore mindre beredvillig.
Dessa ord gjorde äfven på Assar en behörig verkan.
Han svarade intet, men han suckade.
Då sade Emilie:
– I morgon hinna vi tala mera.
Det kan vara bäst Emil, att du nu lemnar mig.
Det hade varit en ganska lycklig idé att afbryta ämnet, just när hon gjort det största intrycket, men så klok hade Emilie kanske ändå icke varit.
Saken var helt enkelt den, att hon såg
Harald kasta sina ögon på henne och hoppades, att han skulle stiga fram till henne och skänka henne några ord.
Harald såg på henne temligen forskande, då han utlät sig:
– Det är någonting ovanligt här i Finnland att se en sådan innerlighet råda emellan syskon.
Man hade kunnat säga, att ni voren ett förlofvadt par.
Genast då Harald tilltalade henne, bleknade Emilie.
Men hon tvang sig att småle.
– Tycker magistern att det är någonting ondt deri?
– Visst inte annat än i ett fall: om de låtsa en slägtkärlek, som icke finnes till i hemmet, utan blott på baler.
Då är det illa.
– Ja, ja; sådana fall inträffa verkligen.
Jag känner några sådana syskon.
Men är det inte föröfrigt något ondt deri?
– Nej alldeles icke.
Blott de icke tala någonting ondt – svarade Harald likgiltigt.
– Ni syftar väl icke dessa ord på oss?
– Med hvad skäl skulle jag det, min fröken?
Kap. XV.
Ett fem års gammalt bref.
Haralds far hade varit provincialläkare på ön Rügen.
Medicinæ-studiosi äro i allmänhet mera muntra, lefnadslustiga och böjda för äfventyr, än man hade skäl att vänta af dem, som egna sig åt ett så svårt, ansvarsfullt och snartsagdt sorgligt kall.
Sådan var äfven doktor Thalberg i sina yngre år, hvilket dock icke förhindrade honom att vara den mest känsliga, uppriktiga och ädla menniska i verlden.
Skämt och alfvar låta ganska väl tänka sig hos samma individ.
Medicine-kandidaten Gustaf Thalberg fick en gång det märkvärdiga infallet att bese Finnland.
Detta land föreföll honom så besynnerligt och sagolikt.
Här fick han se en flicka som behagade honom.
Det var en fattig flicka af temmeligen obskur börd, men god och skön.
Detta var nog för hans romantiska sinne.
Romanen är kort.
Han älskade henne, hon honom.
De gifte sig genast, fast han ingen syssla hade och på fickan knappt mera än sina respengar.
Hon följde med honom och lemnade fosterland, slägt och vänner, för att dela ljuft och ledt med en älskad fremling.
Visst var det litet snäft de två första årena, innan han fick den plats vi ofvan omnämt, men det gick ändå såsom det gick, det vill säga ganska bra.
Visst säger ordspråket: när hungern kommer in genom dörren, flyger kärleken ut genom fönstret – men man kan temligen tryggt vända om det och säga: när kärleken kommer in genom fönstret, flyger hungern ut genom dörren.
Det dröjde dock temligen länge innan slägtingarne i Finnland fingo den underrättelsen, att familjen blifvit förökad.
Det lär ha varit på det femte året, som doktorns svärmor fick nöjet att vara mormor.
Året förut hade hennes dotter varit öfver till Finnland; det kunde således icke nu så hastigt komma i fråga, fast också gumman så innerligen gerna velat se sin dotterson, den hon så högeligen efterlängtat, att hon tillochmed bannat sin dotter, för det hon icke skänkt henne en planta att klappa om.
Ty man kan se det är en stolthet för en gammal gumma att veta, det hon icke fortplantat menniskoslägtet förgäfves.
Eljest var denna mormor en envis och besynnerlig gumma.
Hon hade aldrig varit utom sin födelsesocken och skulle icke gått in derpå, om man än lofvat henne guld och gröna skogar.
Det visste hennes dotter och bjöd henne icke till sig ens nu ... hon ville icke sätta gumman på ett alltför hårdt prof.
När Harald var fem år gammal, dog hans gode far.
Den sörjande enkan hade numera intet, som bandt henne vid det fremmande landet, hon flyttade åter öfver till Finnland.