Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Politik, kritik, småsqvaller, anekdoter, versstumpar, orationer, parentationer, juridiska domar, olympiska domar, andliga domar, skepparhistorier, marknadsscener, balprogrammer och ett haf af diktade smånotiser – vill du ha mer?
Den publik vore bra kinkig, som icke skulle finna sig nöjd med min prospektus, hvilken naturligtvis blir synlig i profbladet.”
”Du alldeles öfverflyglar mig, min vän!” svarade den unga frun, så hjertligt skrattande, att alla paljetterna i fru Majken Falks koeffyr flögo utåt golfvet.
”Jo jo, derpå litade jag.
Och dessa blad skola sedan flyga omkring ... från Strömstad till Uddevalla, från Uddevalla till Göteborg ...
Man skall citera mina stumpar och för sin ort begära bidrag.
Jag blir eftersökt, och du får nog se, belle amie, att inkomstkällan icke är att le åt.”
”Det är då fullt allvar?”
”Kors, har du icke sett huru jag fäktat med pennan de här sista dagarne!
Jag har samlat i förråd.
Redan har jag talt med några af de förnämsta herrarne, major d’Orchimont, pastor Ekman, Norberg, Smithen, doktorn, som lofvat bidrag, och apotekarn, som lofvat både bidrag och afsättning.
Alla spå godt och uppmuntra mig att skicka ut subskriptionslistor.
Summan, sköna dam, är att er riddare skall med pennan förvärfva er de små beqvämligheter, som svärdet fick afstå från att gifva.
Och under väntan härpå, min goda engel, kan du till firande af vår blifvande fortyn skicka ned till Smithens och taga tre buteljer rhenskt och ett stop kläret – på kredit, förstås.”
”Ack, min glade, dyre Magnus, du mins ju att jag redan tagit der så nyss!”
”Skicka till Bomans då – han blir också subskribent ...
Men, nej, låt gå för Smithens kläret: det är bättre.
Det rhenska ger jag dig tillåtelse att taga hvar du vill ...
Men blir det ej hos Smithens, så kan du taga en kanna kläret.”
Och denna så högst egendomliga tidning, stadens veckoblad – jag erinrar mig ej att den hade någon annan titel – såg verkligen dagen.
Och dess födelse helsades af ett sådant jubel inom det lilla samhället, hvilket hvarken förr eller sedan haft egna spalter för utbjudandet af sina tankar, att detta jubels styrka endast var att likna vid den klagan, som uppstod, då bladet en dag indrogs: det var den dagen, då bläcket för alltid stelnat i redaktörens bläckhorn, då löjet bytt sig i tårar och en hel flock små svartkantade blad flög ut i staden att mana vänner och bekanta till den sista äretjensten ...
Men dit hade man ännu icke på långt när hunnit.
Och det var en lustig liten tidning, denna stadens nya krönika, hvilken qväfde de förra.
Den hade en sjelftagen rättighet att på ett bitande och qvickt sätt parodiera alla slags svagheter, egenheter och dumheter.
I dag skrattade man åt sin granne obarmhertigt, ty huru allegorisk utstyrseln än var, kände man dock så väl igen sin granne.
I morgon blef man nödsakad att skratta åt sig sjelf för att icke bli ännu värre beskrattad af den öfriga publiken – och så tröstade man sig med nästa lördag, då någon annans snålhet, småaktighet, grälaktighet, låghet eller dumdryghet uppträdde i form af pennritade karrikatyrer med upplysande text.
I öfrigt var tidningens färg afgjordt demokratisk; och som all konungslighet under lång tid varit främmande för staden, som jemt fick sina motioner afslagna vid riksdagarne, så gjorde magnaterna sig icke samvete af att politisera med röda silkesnäsdukar i handen.
Båtkarlarne på en upp- och nedvänd köl politiserade med den röda pickelhättan på ena örat, under det pojkarna mellan stenar och krabbor politiserade i blodröda näsor – allt hvad lif och anda hade var liksom elektriseradt af det nya nöjet, och så söndertummade voro slutligen de utomordentliga bladen att de, ehuru skrifna på Bomans bästa papper, ändå icke kunde undgå att blifva så komplett utslitna, att intet enda exemplar numera finnes i behåll för någon samlare.
Men stadens damer voro i ett slags opposition till sina män och desslikes till den stundom ganska förtretliga ”pressen”, som höll ingenting heligt, utan blottade allt, ända intill den ”oskyldiga” örfil, som borgmästarinnan gifvit sin jungfru, och den indragna halfårs-lönen, hvartill fru den och den sett sig tvungen med afseende å allt det sönderslagna porslinet och den bortstulna téskeden.
”Gud bevare mig”, sade doktorinnan till sin intima vän apotekerskan, ”kan du då icke, kära Majken, ha så mycket makt öfver din man att han icke utlemnar sådana blad, der öppna chikaner regna ned öfver de förnämstes hufvuden!”
”Min goda du, jag är icke känd för att utöfva mycken makt.
Dessutom kan icke min man förhålla subskribenterna deras oförgripliga rätt.
Men du, en så resolverad fru, borde deremot kunna hindra din man från att berätta allt befängdt för kapten Lannerstjerna.
Och framför allt borde du hindra honom att lemna in de der anonyma recepterna och promemoriorna, som icke kunna vara af någon annan.
Man känner igen vår värde herr doktors elakhet – förlåt, goda du, att jag säger så om din man, men jag bedyrar att jag gret en hel näsduk full, då jag läste om den impertinente ”nye rådgifvarns” dekokt mot extravaganta hysteriska anfall, tillegnad damerna.
Om man nu finge ett aldrig så naturligt anfall, kan man ändå icke låta det hafva sin gång, och jag tackar verkligen Gud att, sedan jag blifvit äldre, dessa plågor mindre ofta hemsöka mig.”
”Ja, det är innerligt väl för dig!” utlät sig med en klipsk min doktorinnan.
”Jag har nog hört omtalas hur under 1788 års krig din man hade sådant schå vid disken med utdelandet af nervdroppar, att dåvarande doktorn gaf honom recept på ett sådant slag, som kunde förvaras i öppna ämbar och ösas i spilkum med slef.
Men för öfrigt får du ursäkta att jag icke kan lägga mig i min mans dekokter; och att nu återkomma till vårt förra ämne, så vet väl hvar och en att pig-slarf aldrig upphör, så länge verlden står, och det är derföre en stor brist på moralité hos veckobladet att ta de otäcka slinkorna i försvar.”
”Men jag tror det gör godt” – här var det fru Majkens tur att le – ”för vissa matmödrar, som nu kanske mera besinna sig, innan de sminka sina jungfrur på morgonqvisten.”
”Nå”, återtog fru doktorinnan, blossande, ”det är i alla fall endast småsaker mot den der elaka, men qvicka scenen ur gud vet hvilken komedi – den svartsjuka hustrun, tror jag – hvad den var gement komisk!
Jag hoppas dock att den var helt och hållet dikt ...
Hur är det, bästa vän, icke mår du illa ... skall jag springa ned i apoteket efter nervdroppar?”
”Nej, jag är visst icke sjuk!”
Fru apotekerskan satte sig helt blek.
”Nu skola vi hålla oss på neutral grund ...
Skrattade du ej åt mamsell Petterssons uppträdande i den ovana balsocietén?”
”Nej, då skulle jag ju också nödgats skratta åt de två fruarnes misslyckade försök att göra den stackars flickan löjlig, derföre att hennes far rest som båtkarl, innan han sträfvat sig upp till slup och kaptenstitel.”
”Nå, ingendera af dem är din eller min vän.”
”Lika mycket,” menade den godsinta lilla fru Falk.
”jag vet sjelf huru illa det anstår mig att vara framme – och det är rätt dåligt att alla våra herrar äro så förtjusta i den jemt hotande bilan, som hänger öfver en.”
”Och när man se’n träffar den der listige karln”, bifogade doktorinnan, ”är han ännu alltid hofmännen, alla damers ödmjuke tjenare, leende och bugande till jorden med hatten i hand, och så full af roliga anekdoter och befängdheter, att man icke annat kan än förlåta honom och skratta med, tills man åter är färdig att strypa både honom och hans tidning.”
Följande lördagen fick emellertid hela staden en lisande balsam för sina många sår.
Alla hade under mer eller mindre anonym betäckning varit ”på tapeten”, utom stadens vördade själasörjare, pastor Ekman, en man af stora personliga förtjenster, utmärkt riksdagsman och som dessutom stått särdeles väl hos Gustaf III.
Strömstad hade fordom såsom annex tillhört Skee pastorat, men borgerskapet hade lyckats att få sin stad till en sjelfständig församling, något som dock enligt pastor Ekmans öfvertygelse var onödigt.
För sin del tyckte han det vore lämpligast att staden återginge till sin egenskap af annex.
Han blefve då i alla fall dess förste själasörjare, ty Gustaf III hade gifvit honom Skee i survivans efter dåvarande innehafvaren den lärde vetenskapsmannen prosten doktor Gothenius, och att dennes hädanfärd icke skulle draga för långt ut, derom fanns en billig förhoppning, enär Gothenius redan var närmare 70 år.
Hvad som nu stod i tidningen var en liten särdeles pikant berättelse, illustrerad af en pennteckning, som beskref huruledes gubben Gothenius hvarenda l:ste maj – man hade nyss inträdt i denna månad – rustade sig i ordning och i nya upputsade peruken och stora bröllopsdrägten, påsättande sin kavataste hållning och angenämaste min, for till staden och rakt förbi pastor Ekmans fönster, der gubben gjorde sin ”reverens” på ett sätt, som väl i tio à tolf år utgjort pastor Ekmans och hans fruntimmers högsta förtret – ty prosten hade ju ett sätt att helsa och småle, som var riktigt retande, om man än måste skratta åt hans ursäkt att ännu icke hafva hörsammat kallelsen till den sista resan.
Vi kunna ej här undgå att nämna det pastor Ekman fick samma ursäkt i hela tjugu åren och att han börjat betrakta Gothenius såsom odödlig, då ändtligen en vacker l:ste maj randades när gubben med häst och schäs, peruk och bröllopsdrägt icke syntes till: den nära 90-årige herden måste då hålla sig hemma, och icke långt derefter föll stafven ur hans hand, vid samma tid som pastor
Ekman slutat konceptet till parentationen öfver sin lärde och originelle företrädare, hvilken nu var iklädd de ”rätta bröllopskläderna” ...
Men långt förut hade doktor Gothenius’ förste biograf nedlagt sin vandringsstaf.
Hvad tärde väl på Lannerstjernas krafter?
Var det någonting hemligt?
Aldrig hörde hvarken hans hustru eller någon af hans otaliga vänner minsta ord eller andedrag derom, men efter hand bortsmälte det friska lifvet – och så hände sig att tidningen började sotdö, liksom han sjelf.
En dag, då pennan ej mer ville löpa och idéerna började mer än vanligt grumla sig, sade han med ett vackert leende till sin hustru:
”Maria, älskade vän, min Pegasus har slagit af mig, och jag har ej hopp att vidare få håll på honom.”
”I det fallet, min dyre Magnus, hvarpå jag dock icke tror”, svarade den alltid tröstrika följeslagerskan, ”kan du likväl länge skära dig nya lagerblad här af dina gamla qvistar.”
”Hvad menar du, min trogna Egeria?”
”Ha vi ej på vinden en gammal kappsäck med förlegade papper.
De ha nog legat till sig.
Låt mig bara söka, så hittar jag säkert på något för nästa nummer – och handsekreterare får du tio, blott tidningens innehåll är bestämdt.”
”Men ...”
”Vänta” ...
Utan att afvakta någon vidare invändning, sprang hon ut och återkom efter några minuter med hela förklädet fyldt af gulnade papper.
”Nå, hvad har du för godt att bjuda på, belle amie ...
Ett par redan begagnade epigrammer ...
Slutet af en uppsats för Stockholmsposten ...
Början till ett divertissement för hofvet – ah, hvilka minnen ...
Och utkastet till Pageaden, som hans maj:t sjelf täcktes läsa korrekturet på ...
Jo jo, som page hade jag det icke stort bättre än nu:
Ett slarfvigt liveri man genast på sig kastar –
Blott att mans syns gentil samt krås och värja bär.
I salen kommen in, man sig vid bordet sätter
Med slätt och ringa hopp den dagen att bli mätter –
Allt strömming och kalops och hafresoppa är ...
Större delen af det der har jag tyvärr redan användt ...
Se här, min själ, maj-talet i Parbrikoll – otryckt.
Godt ...
Jag välsignar dig, min hulda stjerna!
Det blir en artikel för minst två nummer ...
Nyheterna får du, bonne amie, dra försorg om.”
”Åh, med dem är det ingen fara.
Har jag icke alla stadens fruar att tillgå, och de äro nog angelägna att liqvidera sina herrar och män för att lemna stadens enda offentliga organ i sticket.”
”Nåväl ... sätt dig här vid soffan då, väna dam!
Du är just passande att läsa upp berättelsen om en gudafest.
Jag skall vara nöjd, om den nu inbringar mig en kalfstek och en butelj gammal malaga, köpt mot kontant betalning – det vore en sublim öfverraskning för vännerna i handelssocietén ...
Men mitt tal bör äfven, eller rättare framför allt, inbringa en flaska rosenessens åt dig och en tallrik kringlor och en påse russin med mandel åt barnen.”
Den förståndiga hustrun hemsöktes af en tanke på sko-lagning, nya tröjor, m. m., men hon kände för ”nobelt” att med talet om slik prosa störa mannens högre flygt.
Och då hon i detsamma erinrade sig att skomakaren kunde betalas med motbyte af ett par tina nästan obegagnade stöflar, som hennes man icke vidare var i behof af, så lugnade hon sig och tog, med ett leende så uppmuntrande och ömt som någonsin en älsklig hustru gifvit en sjuk make, det af Hammarsköld nämda talet, för att börja uppläsningen.
Det i formen och idén numera så gammaldags var då lika behagligt och modernt som den förtjusande herdinnan i herdespelet.
Olympen och idyllen, ehuru egentligen de yttersta länkarne på hvar sin sida om den stora kedjan, gingo hand i hand, en vacker sinnebild af broderlighet och jemnlikhet.
”Nu har jag lagt mig fullkomligt i ordning ...
Börja nu, älskade vän!”
”Hör då, herr auktor, och dröm än en gång ...
Ni, ädle riddersmän af Bacchi äkta stam,
Med min berättelse för er jag vågar fram
Om hvad som hände mig förleden,
Då ensam vid mitt glas jag satt på källarn Freden.
Det var den 1 maj, nu fjorton dagar se’n –
En sådan 1 maj jag aldrig får igen!
Bäst jag i stillhet satt, vid mitt qvarter mig glädde,
Jag hörde dörren låsas opp
Och såg Merkurius, som in i rummet trädde.
”Hör,” sade han, ”min vän, en sällsynt nåd dig sker:
”Du är i dag till Bacchus bjuden.
”Jag vet du dyrkar denne guden –
”Han också dig med nöje ser.
”Olympens hela gudaskara
”Hos honom 1 maj sig alltid samla plär.
”Men bland de dödlige du än den förste är
”Som denna heder fått förfara.”
Förundrad öfver hvad jag höra fick och såg
Och för att finna mig så mycken heder värdig,
Jag svarade jag vore färdig
Att med hans exellens på resan mig bege.
Härvid en präktig åm sig genom taket sänkte –
Vårt rese-don den skulle bli.
Och när jag saken rätt betänkte,
Så bad jag kyparn slå uti.
Han genast åt oss hvar en sup rossolis skänkte,
Merkurius söp mig till – och derpå foro vi”....
”Vänta ett ögonblick, Maria!” afbröt författaren, leende vid de gamla minnena.
”Det der skall roa herrarne på apoteksklubben.
Jag svär att Falken känner sig så animerad, att han den morgonen bjuder besken gratis.
Det är ändå en liten snäll och välsignad stad den här.
Min Dafne skall icke bli lemnad ensam på vida jorden med de små, då hennes trogne her ...”
”Min gode Magnus, låt mig fortsätta!
Jag försäkrar att det roar mig mer än du tror.
Om en half timma komma barnen ur skolan ...
Vi äro just der du steg i åmen med Merkurius ...”
”Misstag, min valkyria – jag tog sista fälknäppen på källaren Freden ... hm, Freden ... jag tror jag suckade ... Bah ... du förstår nog den sucken ...
Bellman ...
Schylander ...
Kexél ... de Broen ...
Lidner ...
Ja ja, lifvet är en konstig gunga!
I dag svänga vi sida vid sida och gunga till högan sky – hej, gloriamus ... glädjen strömmar genom ådrorna frisk och sprittande som sången öfver läpparna ... och skummet i pokalen ...
I morgon har gungan fått en törn: den ene ramlar till höger, den andre till venster, den tredje håller sig ännu qvar, medan den fjerde släpar halfvägs i smutsen mellan himmel och jord; men gungan går obeveklig, och ...
Nej, det här duger icke – svettdropparna rulla nedför pannan.”
”Ack, Magnus, älskade vän, du får icke bestå dig några exaltationer!”
”Du har rätt – det har kommit dithän att jag får hushålla äfven med dem ... men när din hand far öfver min panna, blir det bättre.
Du förstår ju, du ädla, att du är i allt det första och det enda.”
”O, icke var det för mig jag var afundsjuk på dina minnen!
Men om de stjäla med sig af din lifskraft ...
Nej nej, icke mer härom – du kommer på det sättet icke å väg!” tillade hon med ett af dessa leenden, hvilka blott qvinnan kan gifva under dylika omständigheter.
”Nå, jag lägger mig åter ned ...
Sätt då i gång i åmen, hulda vän!”
”Ja, det får icke töfva – klockan är tre qvart till 12 ...
Det går ej an på vers, och knappast uppå prosa,
Att här en rätt beskrifning ge
Hur genom luftens rymd vi togo nu vår kosa
Som gubben Jofur sjelf i Thetis och Pelée.
Nog af – jag jorden såg försvinna,
Och det på två sekunder blott,
Och snart vi oss med nöje finna
På borggåln utaf Bacchi slott.
Der såg jag gubbens vakt.
Ni, bröder kommendörer,
Hvarenda karl var full och på geväret låg,
Så musketerare som spel och granadörer
Men postkar’n skrek gevär, så fort han åmen såg.
”Vid trappan togos vi med mycken ståt emot,
Och Bacchi munskänk der begynte harangera –
Han var för mycket full att stå på någon fot ...”
”Min vän”, afbröt den unga frun tvekande, ”jag tycker det blir så mycket om, om ...”
”Lugna dig, min Dafne, ordet är af häfd inom alla Bacchi tempel, äfven här på jorden – kortligen, mitt barn, det är ett stamord, som man ej har rättighet att mästra, och då det består af endast fyra bokstäfver, fins heller ingenting att taga bort ...
Fortsätt nu och hoppa icke öfver som nyss!”
”Det var blott om det der eviga ...”
”Riktigt om det evigt unga ...
Nå, han började således harangera ...”
”Och under oration, som oftast balansera’,
I stora förmaksdörrn stod fader Bacchus sjelf
Med svett och öl i ögonbrynen,
Helt pussig, röd och stinn i synen,
Så fet som ett fat tran från Marstrand och Kongelf.
Vi hvar sin kompliment af gubben genast fingo,
Merkurius vid den venstra gick,
Jag borde bär för er kanske beskrifning ge
Hur detta slott ser ut, dess läge, prakt, med mera,
Men jag ej fallen är att nu historiera –
En annan gång det torde ske:
Jag tör en dag af trycket gifva
Historien om allt, som hände min person.
Då tar jag upp prenumration,
Och boken intressant skall blifva” .....
Här fällde Maria bladet ... ”Ah, Magnus hvilket förutseende – det går nu verkligen på prenumeration.”
”Bra ... lustigt nog!” sade poeten.
Men denna gång lät munterheten icke alldeles naturlig.
”Stycket var, parole d’honneur, af ödet sjelft ärnadt för hvad det nu blir.”
Maria tryckte ömt sin makes hvita afmagrade hand och återtog:
”Nog af – här ser man allt hvad lifvet vällust gör:
Här rankan frodig står med evigt gröna bladen,
Och klart champagnevin hörs fräsa i kaskaden,
Och skogar af citron ses växa utanför.
Vi snart med procession till stora salen hunno,
Hvars prakt ej skildras kan med ord,
Och kring ett aflångt jaspisbord
Olympens gudar för oss funno.
I salens fyra hörn ur hvar sitt lejongap
En klar och vågig ström sig upp i höjden tränger,
Som åter regnar ner i guldbassänger,
Och det var ungerskt, rhenskt, bourgogne och vin de
Den var som Björkfjär’n vid – hvad lukt den kring
sig spred
Ty våra bålar här betyda ingenting ....”
”Halt nu, kära Maria!” yttrade mannen med en öfverhandtagande mattighet.
”Vi ha nog för det här numret.
Jag hör dessutom lilla Carolina, min älskling och din afbild.
Ack, måtte lyckan icke alltför styfmoderligt handla mot något af våra barn – men skönheten är en så blottställd egendom.”
Den lilla tjusande dam, om hvilken fadern talade – fjerde barnet af fem – kom nu inhoppande och störde samtalet.
Och kanske var det kapten Lannerstjerna förbehållet att kasta en siareblick in i framtiden, ty han smålog så som de göra, hvilka se glada syner.
Den följande lördagen kom veckobladet ut, förstärkt af några tillfälliga småroligheter, förskrifvande sig från apoteksklubbens ”bond-repertoir.”
Men ehuru subskriptionen steg, ja ehuru staden skulle hafva subskriberat på det allra magraste blad, endast det kommit ut – ty hur älskad var ej redaktören – så kunde det endast uppehålla sig ett par nummer ännu.
Några veckor senare var det en stor sorgdag inom staden.
I det lilla rödmålade huset vid Smedklefven hade de röda balsaminerna fått lemna rum för hvita lakan – och nu var det icke blott golfvet som var granrisadt, utan der gick en lång bred väg fram, der det gröna granriset lyste mot hvita snön, och på den gröna vägen syntes svarta vajande flor och många svarta gestalter.
Ingen hade hört, men alla anade huru många ömma och heliga ord, som före den jordiska skilsmässans början blifvit utbytta mellan dessa båda ömma och trofasta makar, hvilka bevarat sin kärlek ren och skär intill det sista.
Väl lemnade han henne, såsom det tycktes, ensam med barnen i lifvets stormar, men han litade på att stormarne skulle mildras af honom, som ömt skyddar lammen på den stenbundna jorden och fåglarne under himmelens fäste.
Det var den 15 januari 1797 som Johan Magnus Lannerstjernas ande flydde till urhemmet.
Han var då endast 38 år gammal, och så aktad och afhållen hade han varit i det lilla samhälle, som han under sista åren tillhört, att hans minne der lefde lika länge som der fanns en vän qvar, hvilken kunde berätta hans historia för en lyssnande ungdomskrets.
Efter denna tid syntes nästan aldrig mera ett leende på fru Maria Lannerstjernas läppar, och aldrig byttes den liljebleka färg, som hennes kinder då erhållit, i minsta röda skiftning.
Lik en vacker, fridfull skugga smög hon genom lifvet, dock utan klagan.
Det heliga moderskallet, jemte en allt mera lefvande gudsfruktan, uppehöll henne och gaf henne tålamod att under många, många år vänta på föreningen med sin första och enda kärlek, mannen, som aldrig visat henne hvad denna kärlek kostat honom23.
Min gudfar.
Tio år efter kapten Lannerstjernas död, i början af våren 1807, ankom till Strömstad en ensam resande, en man ung till åren, men icke till lynne, till tankar, inbillning och åsigter.
Ryttmästaren Johan Wilhelm Hoving – ett slags svensk engelsman, troligen född med spleen, förmögen, oberoende och älskare af alla sorters påfund, som kunde hjelpa honom i den icke alltid så lätta konsten att taga lifvet af den blytunga tiden, en börda, som han var dömd att bära med sig, hvarthelst han tog vägen – hade beslutat att tillbringa en sommar vid dessa nakna stränder, der hafsvindarna borde afkyla hans feber och det skummande hafsvattnet med sin gyttja uppfriska hans nerver, förutom att detta vatten fullkomligt kunde tillfredsställa hans stundom påkommande böjelse för fiske.
Men nu var frågan att finna ett passande hemvist, der rum, madrasser, soffor, stolar, lakan och filtar, mat, servering och framför allt menniskorna kunde bringas i någon lämplig harmoni med den resandes tycken.
Han började sina forskningar vid ena ändan af staden, fortsättande dem till den andra, och utan att ännu ha varit inne annorstädes än på gästgifvaregården, der han till en början vände upp och ned på alla hufvuden, värdinnans inberäknadt, beslöt han sig för att afgjordt stanna på södra sidan om bron.
Ifrån denna utgångspunkt företog han sin andra vandring ur hus i hus hela Långgatan utåt efter rum och beqvämligheter, visst icke stora, men icke heller så små, hvilket förhållande äfven kunde tjena som ledning vid sjelfva lokalen.
Han behöfde icke en sal, som gjorde honom trött att genomvandra, men han ville icke heller hafva ett rum, der han råkade att stöta mot andra väggen, så fort han började promenera.
Solsken älskade han till en viss grad, men han älskade ännu mer ett behagligt dunkel, hvilket under sommartiden gör rum utan sol så tempererade.
Kortligen: det var så mycket som han både älskade och icke älskade att, när hans långa tunna figur visade sig inom tröskeln af ett hem, man efter åhörandet af alla hans små pretentioner med det behagligaste leende försäkrade, att den tilltänkta boningen helt säkert måtte ligga i ett annat hus.
Och så gick det ända ned, tills han svängt om vid torget, der han beslöt att först höra sig om på apoteket.
Om det varit några år förut, så hade säkerligen den hederliga och hjelpsamma själen apotekaren Falk hjelpt honom till rätta, men ”Falken” och hans fru voro nu båda bäddade i den sista sängen, och redan växte gräset så högt öfver dessa goda menniskors torftäcke, att barnen lekte i dess mjuka böljor.
Deras egna barn hade då under åtskilliga befattningar redan trädt ut i vida verlden.
Det var längesedan 1782 då vi först besökte apoteket.
Men aldrig mera funno stadens herrar den trefnad i lokalen som i Falkens dagar.
Hvem skrattade så hjertligt som han, hvem berättade så godmodiga historier?
Och den kära milda fru Majken sedan med sina nervdroppar och sin svartsjuka – ack, det var mycket tomt efter dem båda.
Men om staden hyste sådana sympatier, hvad skulle ej då de tycka, som varit dem närmare!