Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men redan vid abonnementsqvällen ett par dar derefter hade för mycket af den fint uppfostrade konventionela Stockholmska » familjeflickan » (som socialdemokraterna lära säga) kommit tillbakas och lagt en dämmare öfver dessa stallen.
Färgerna, som frk.
K. använder, äro de rätta, men det skall vara oljemålning, ej aqvarell.
Sången är mer karakteristisk.
Militärduon går med vederbörlig emfas, friskheten och ungdomen i röstmedlen samt de ogeneradt knipna höjdtonerna koramo här godt till pass.
Somliga höga toner böra ansättas mer markeradt, så de fa tid svälla ut, alla tonerna böra i ett sådant nummer vara fasta och stadiga.
Vibrato får användas i finalen, som naturligtvis blef framställningens Achilleshäl.
Här böra intentionerna komma inifrån, sångerskans hjerta bör ge henne in hur hon bör sjunga och spela; den tacksamma yttre anordningen och frk.
Klemmings bemödanden gjorde dock att hon fick bifall, som hon möjligen i en framtid kan lära sig förtjena.
I andra akten var gång och sätt ganska bra till börja med.
Chargeringen af vocaliserna kan utan fara hållas bjer-tare, noterna derjemte ej så prydligt läggas tillbaka.
Det var här Jenny Lind satte det då för tiden mera lättantänd-liga Stockholm i lågor genom att daska noterna i väggen midt öfver den förskräckta fru Bocks hufvud.
Upptåget med tanten gjordes genom fru C. Strandbergs mellan-komst bättre den första aftonen.
K. hade sitt glansnummer i hymnen, som ej sedan Louise Michaéli haft att fröjda sig åt sådan röstglans.
Afven föredraget var alldeles ypperligt, hr Arlberg kunde ej ha sjungit mer lifiullt eller — loyalt.
Slutet genomfördes förtjenstfuUt, koloraturen var emellanåt litet skarp, men i allmänhet öfverraskande klar och smidig, apparitionen förträfflig, minspelet täckt, men för stillastående, särdeles i första akten då gesterna äfven kunnat vara mer militäriska likasom — svordomarne och stamp-ningarne.
I sin helhet utvisar emellertid Marie vackra framsteg.
Likaså Tonio med hr Strandberg.
Särdeles vid moderns afskedsrecett utvecklade hr S. en abandon, ett lif, en värme, som voro hardt när otroliga att komma från honom.
Denna afton hade han också god tur med sina kristalli niska höga toner i krigsarian, som i sin helhet genomfördes med öfverraskaned lif och lust, de ömma mellenpartierna särdeles läckert behandlade af den fagra stämman.
Hr S. spelar ocb
— springer med oerhörd fart (måtte han ej blott en vacker afton ramla ner och slå ihjel lilla hr Henneberg, som i sitt sittande tillstånd ej nog fort kan komma på sina ben att fly för de Strandbergska!
Vid sin sång bör hr S. beflita sig om en något vackrare munställning.
Arnoldson var ett exempel i den vägen, värdt att om möjligt likna.
Tonio kreerades af fader Olof och synes nu ha kreerat om sonen Max.
Hvilken lycklig rekreation!
Den fege Hortensius ligger som skapad för hr Nilsson, som jag spår en vacker dag får detta parti, der » lille Sö-derling », » lille Norrby » och » lille Dahlgren * skakat fram så många skrattsalvor.
Hvi skulle då » lille Nisse » saknas i den angenäma qvartetten?
Hr Orafström kan ju soulageras med notariens parti, som på sin tid prålat med balett-eleven El mlunds sedan så celebra namn.
Lars Kinmanson, Uddman, Willman och Janzon bilda i sanning en fyrkant, inom hvars krets till och med en s&amp; ståtat soldlig som hr Sellergrens Sulpice Pingot ej utan vansklighet träder.
Det länder derför hr S. till så mycketstörre heder att lyckas så bra som han gör.
Vi trodde knapt hr S. egde så många förutsättningar att lyckas inom den svåra opera-comique-stilen.
I den mycket fordrande trion i sista akten med Maria och Tonio faste vi oss spe-cielt vid hans goda syllabiska sång, som mycket öfverträf-far baskamraten Nygrens, denna trio gafs också perfekt.
Hållning och uppsyn verkade naturligt och vinnande, sången var påpasslig och ganska ren.
Det var bland det bästa vi sett denna sångare framställa.
Detta kan ej sägas om fru W. Strandbergs markisinna, som tillsvidare lider af jemförelsen med svärmoderns i allt öfverlägsna tolkning.
Åtskilliga detaljer af dennas spel kunna ej utan men negligeras — särdeles slutuppträdet, som nu gjordes allt för lamt och otroligt, liksom sin svärmor bör fru W. S. raska på mera, sjelf taga pennan ur » slagtofifrets » hand och vid slutet ej stå kall och oberörd vid sidan, utan som fru Charlotte strålande af modersfröjd trycka Marie i sina armar och förena henne med Tonio.
Nu fick frk.
Klemming vara den som påminde om omfamningen, hvilket var orätt.
Scenen med Marie och Tonio före bjudningen bör af markisinnan ges i raskare tempo, såsom den förr framstäldes.
Fru W. S. är för tillbakadragen och nyanserar ej nog skarpt, så t. ex. passagen om » min syster » i första akten bör gå mera själfullt, graciöst, på samma gång som expressivt.
Bättre mönster än den afgångna markisinnan kan här ej gifvas fru W. S., för hvil-ken det ju dessutom ligger — så nära till hands.
Fru W. S: s forna rol, hertiginnan Krahentorp, en inskränkt dame, har nu blifvit än mer inskränkt genom första scenens strykning.
Äfven markisinnans första finurliga kupletter äro sin väg, fast de intet ondt gjort.
Operans ensemble var briljant, soldaterna med sin sköna korporal och nätta truraslagarepojke gjorde ypperligt skäl för sig, landtadelns representanter voro vederbörligen landt-ligt adliga, den charmanta dansmusiken spelades väl och vackert och äfven ackompagnementet var sansadt nog.
Bonne soirée, enfin!
Tapetsjuka är en sjukdom, som hädanefter måste få ett rum i teaterläkares » vade-mecum » - bok.
En förståndigoch omtänksam operadirektör borde sända operaläkaren till alla sina sångerskors alkover och pianorum, att der de slumra eller sjunga arbeta uppåt väggarne, rifva, peta, snoka, kemiskt sönderdela och spionera ut de olyckliga små baciller eller andra småkryp, som kunna vara å prendre i väggar och tapeter, stundom lifsfarliga, alltid genanta.
Lyckligt återetäld från en ganska gröngul släng af denna tapetsjuka, har vår operapubliks förklarade favorit åter börjat medverka flitigare i repertoiren, der nu hennes och publikens favoritoperor » Mignon » och » Carmen » återtagit sina gamla platser.
Fru Edling har i begge dessa operor triumfpartier, som hon skulle kunna väcka uppseende med litet hvarstädes, till och med på dessa operors stamscen, Comique i Paris.
Hennes Mignon har i första akten allt det omedvetna, det vilda, det fantastiska, som kommer Philine att fråga zigenaren: Säg, är det en gosse, är det en flicka?
Intetdera delen, svarar denne, och afläckande Mignon från hennes omhölje, tillägger han lakoniskt: » det är Mignon ».
Ja, det är Mignon!
Denna lilla stackars varelse utan hem, utan huld, knapt räknad till menniskor, utan uppfostrad som en liten positivapa, att göra konster och — svälta.
Blick, min, gång — allt karakteriserade hos fru Edling detta öfvergifna tillstånd.
Förträffligt markerade hon trotset och harmen vid Philines ironiska blick, som jagar henne att för första gången neka » uppträda ».
Fru Edling har under årens lopp gått ofantligt mycket fram i denna rol (såsom också i Carmen) och det förefaller oss som skulle hon i åtskilligt erinra sig sin utmärkta företräderska, Olefine Moe, och bättre förebild står ej att fa.
Detta fina och rörande spel vinner hos fru Edling än större relief genom de herrliga vokala medel, som stå henne till buds och hvaraf hon begagnar sig med lätthet, en ledighet, som vore sången icke en konst, utan det naturliga uttrycket för hennes känslor.
Det är ett stycke näktergal i denna rikt begåfvade strupe och i dessa penninge- och äre-snikna tider (med dess kommunikationer) är det en oskattbar lycka att vi fa kalla henne vår.
Det är något af en pudels rörande, hängifna blick i Mignons ögon, då hon betraktar sin räddare och befriare, men det är ännu ej kärlekseld.
Detta är ett fint drag af artisten, den stackars lilla landstrykerskans känslolif är ännuallt för kaotiskt att hon kan göra sig reda för hvad hon känner.
Men i andra akten då rivalen, gäckande, skön och förledande, kommer i beröring med henne — då tändes den slumrande gnistan!
Spegelscenen gafs utmärkt, dock vill jag här erinra fru Edling om Madame Galli-Mariés spel med pudervippan, hvilken hon vid tonerna af den melankoliska visan, som skildrar hennes forntid, plötsligt tappar, stirrar hemskt framför sig, som såge hon bilderna af all sin jemmer-svält, stryk, köld och förödmjukelse draga förbi själens öga, tills ögat åter faller i spegeln (vid durtonartens entré) och hon glömsk af sorg och nöd med barnslig och spirande qvinlig hänförelse besjunger toilettburkarnes mirakler, som måla öfver den gamla sorgliga bilden af den lilla tatterskan och trolla fram en flicka, en flicka, som Wilhelm kanske skulle — ack!
I sista akten lyckades fru E. nu bättre än förr.
Det qvinligt mjuka kom rätt godt till heders denna gång, hvar-förutom det kärnfriska i sångerskans skaplynne hindrade henne att falla offer för den sentimentalitet, som lurar i vissa delar af den annars så vackra musiken.
Igenkännings-scenen kunde dock göras med mer effekt, hr Nygren stod nu för och skymde i stället för att vid sidan öppna armarna för sin Sperata, som från fonden ilar ned i hans armar.
Att tala särskildt om fru Edlings sång, behöfs icke.
Hennes Mignon kom i det hänseendet fulländningen så nära som trots någon.
Att fröken Anna Pettersson debuterat på Operan i » Mignon » och » i anseende till lokalen och ögonblickets vigt varit nog retirée, att ej säga stel, men sjungit öfverdådigt och sett ut — ah !&gt;, derom upplyste mig godhetsfullt en något upprymd underlöjtnant, som kom från k. teatern till en bal, der vi träffades.
Vid mitt Mignon-besök hade jag ej nöjet se frk.
Pettersson, utan frk.
Jungstedt, om hvilken märkvärdigt nog allt det kan sägas som underlöjtnanten sade mig på balen om frk.
Hrr Lundmark och Nygren häfdade upsalasångens rykte i sina roler och spelade äfven ganska förtjenstfullt, särdeles den förre, som börjar påminna om Arnoldson i ett och annat.
Hr Linden är dråplig att skåda, när han inleder samtal med studenten och kastar förälskade blickar på vinfla-sk an, som han slutligen intrigerar sig till.
Men vinet måtte ej varit bra för en connaisseur.
Karlsohn sjunger Philine korrekt, mjukt och flytande som en mycket dyrbar — speldosa.
Men hvarkea sångens karakter eller spelroleus innehåll får den minsta relief i frk.
Karlsohns i detta hänseende alldeles intetsägande och tråkiga framställning.
Detta märktes så mycket mer, som hennes föregångerskor voro särdeles illusoriska som den koketta skönheten, låt vara att de till största delen hade att » vaere sig selv i konstens form »: Ida Basilier och Anna Strandberg.
Samma klockklarhet, korrekthet och känslolöshet utmärkte frk.
Karlsohns Micaéla i Carmen.
Fru Edling var verkligen denna gång, konstnärligt taget, i mycket dåligt sällskap i Carmen, så när som på hr löjtnanten, hr Nygren, med hvilken hon gerna å la Lucca kunnat kokettera litet mer i andra akten; man minnes Luc-cas fingerkyss och heltomsväng samt hennes pittoreska attityd med löjtnanten under toreadorens visa, for hvilken fru E. intresserar sig alldeles för mycket.
Det är först sedan hon tröttnat på José, som hon af ombytlighet och på trots börjar flamma för Escamiljo, hvilken nog ej blifvit den siste, om icke --
Något mer trots kunde ibland pryda Carmen, om ock vi ej tillråda Luccas tyska bravader.
Spåscenen gafs mer å la Galli-Marié, men enligt denna kunde knifven gerna blixtrat fram och rullat på marken i tredje sluttablån.
I ett moment i slutscenen kom något nippertipps-aktigt (å la Serpolette) in i framställningen, dödsskriet bör hållas djupare, mer hväsande.
Vi påpeka allt detta — men endast som fläckar i solen.
I sin helhet trotsar Dina Edling hvilken Carmen som helst, särdeles den lyriska prestationen, der numera hvarken Galli-Marié eller Marie Roze, knapt ens Minnie Hauch kan täfla med henne.
Hr Fahlströms toreador hade goda intentioner, men de voro för få och för klent uttryckta.
Rösten försvann ibland totalt, såsom i duetten (sista akten), som nu, underbart att säga, blef till en liten cavatina för fru Edling med ett måttlöst långt orkesterförspel, hvarunder publiken såg toreadoren tidtals öppna och sluta munnen.
Verkade hr Fahlström för det mesta i det fördolda, så var i stället hr Bruns Don José så mycket ljudligare.
Hansmajestät kung Gustaf II Adolf, som annars icke lär ha älskat danskar, anhåller genom oss att få uttrycka sitt nådiga gillande af hr B: s sång, som från högstdensammes piedestal lär ha tagit sig särdeles skön och kraftig ut.
I dramatiskt hänseende gaf hr B. som förr sin rol mycket klart.
Men han är ej herre öfver sina långa armar och ben och i ifvern att spela duktigt förstör han flera musikaliska fraser, t. ex. slutfrasen, som lidelsefullt legato kan sjungas lika öfversiggifvet, som med hr Bruns staccato-rop, att ej säga tjut.
Publiken var vid Carmen-reprisen högst animerad; de fåfånga försöken att få in fru Edling ensam på scenen, gjorde också att inropningarna förökade sig på ett sätt, som förr skulle ansetts mirakulöst, men nu visade sig fåfängt, ty hr Brun hade artigheten, att alUid beledsaga fru Edling, liksom alla andra sångerskor för resten.
(Jag nämner detta att fru Edling ej skall bli stormodig).
Qvällen var glad!
(Forts.) John Stuart Mill i ny belysning *.
(Ofvers.
från förfcs engel&amp;ka handskrift af Jf — r.
I Londons universitets korridor står emot väggen i ett mörkt hörn en bildstod af den ryktbare John Stuart Mill.
Hur ofta hafva vi icke stannat för att betrakta den.
Bilden är mager och kantig; kläderna hänga på den, i stallet för att passa efter lemmarna, rocken företer fula veck, byxorna på de korslagda benen sitta som säckar.
Från estetisk synpunkt är bildstoden sannerligen icke att rekommendera; men ansigtets uttryck.af sanning lemnar ersättning för alla andra fel.
Ehuru vi aldrig kände Mill, tycka vi oss se, icke i sten utan i kött och blod, de tjocka öfverskuggande ögonbrynen, den fint mejslade näsan, den stora munnen, hvilken liksom ögonen uttrycker ett mild t svårmod.
Intrycket är egendomligt: vi öfverraskas först af den ofantliga intellektuella kraft, som uppenbarar sig i hufvudet; men vid närmare betraktande bildar detta blott en bakgrund, öfver hvilken ett fint melankoliskt leende spelar.
Filosofen förblir väsentlig, men de framstående dragen äro rent menskliga.
Dessa intryck hafva endast vunnit i djup genom läsandet af en nyligen utgifven lefnadsbeskrifning * öfver J.
Mill, en lefnadsteckning, i hvilken författaren, ehuru vidrörande sin hjeltes filosofiska och politiska verk, icke dess mindre mest sysselsätter sig med utvecklingen af hans ande, hans historiska ställning i filosofernas och politiska ekonomernas
* » Jobn Stuart Mill » by Courteney.
London, Walter Scott et Co.verld, samt hans karaktär, sådan den visat sig i hans privata, sociala och offentliga förhållanden.
Det är en sanning i dessa ärftlighetens dagar att säga det man måste omsorgs-fullt studera åtminstone fadrens karaktär för att uppfatta sonens; men vi äro likväl böjda att riskera vetenskapsmännens vrede och säga att det är ännu nödvändigare när det är fråga om J.
Mill än om någon annan stor man.
S. Mills barndom, i fall den kan kallas barndom, var den allra egendomligaste på grund af de besynnerliga åsig-ter om uppfostran som hystes af fadren, den bekante James Mill, hvilken icke kan sägas hafva varit en förelöpare till Frederick Fröbel.
James Mill var skotte och född 1773.
Uppfostrad vid universitetet i Edinburgh, kom han 1802 till London såsom en frälsarens förkunnare, men afsade sig tron på kristendomens lärosatser och öfvergaf snart sitt yrke, samt inträdde i tjenst hos Ostindiska kompaniet, der hans stora intelligens snart förde honom till en framstående ställning.
I dessa dagar styrde Ostindiska kompaniet Indien; engelska parlamentet hade ännu icke antagit den bill, hvilken köpte kompaniets rättigheter.
Kompaniet betalade sina biträden hederligt och James Mill var tillräckligt rik att gifva sina barn hvaije fördel af uppfostran, samt hade tillräcklig ledighet att genomföra sina planer angående äldste sonens studier, äfvensom att skrifva de arbeten, som gjorde hans eget namn stort.
Han var vän till Bentham, Ricardo, lord Brougham, Hume, Georg Grote, den grekiske historieskrif-varen, och en varm älskare af friheten, intim med general Miranda, den sydamerikanske patrioten, en man af märklig intellektuel kraft och med stor konversationsförmåga, samt en framstående medlem af den grupp af filosofer, som äro kända under namnet utilitarier.
Men hans karaktär som menniska är särdeles motbjudande; ingenstädes finna vi någon mensklig mildhet för att mildra den grymma skärpan i hans logik.
De enda prof på känsla, hvilka han tillät sig i sjelfva hemmet voro yttringar af retlighet, utan tvifvel beroende på han3 oupphörliga själsarbete, ty han betraktade såsom unaer en mans värdighet att visa känslovärme.
Han läste aldrig poesi, aldrig romaner, ville icke hafva något att
* Fröbel, f. 1782, d.
1852, pedagog, hvara grundsats var harmonisk utveckling af hvaije sida i individens menskliga förmåga.
26göra med de sköna konsterna, och tyckes alldeles hafva saknat hvad vi må kalla dramatisk sympati, denna förmåga att förestalla sig och intränga i andras tankar och känslor, hvilket är det utmärkande draget hos en sannt mensklig ande.
I allt var han tydlig och bestämd, men kall, hård och trånghjertad.
En sådan person är svår att lefva med; ooh svårigheten ökas i direkt, proportion till denna persons intellektuela makt.
Det är derför icke underligt att James Mills hem ej var förenadt genom särdeles starka familjeband.
John Stuart Mill var det äldsta af nio barn, och tyckes hafva varit det enda, vid hvilket fadern verkligen var fastad; vi hafva hört sägas att James Mill aldrig betraktade de öfriga barnen med välvilja.
Likväl var han besluten att hans äldste son skulle göra honom all heder samt efter hans död fortplanta hans åsigter; och för detta ändamål sysselsatte han sig sjelf med hans uppfostran, nästan redan från vaggan.
Denna ovanliga uppfostran har ännu icke upphört att vara den läsande verldens underverk; tvärtom blir den mer och mer märkvärdig, då man betraktar den i moderna systemers ljus.
Fröbel utvecklar från början barnets känslor och böjelser, men James Mill sökte att undertrycka dem.
Med religion ville han ej hafva något att göra.
Mill berättar i sin » Autobiografi » att han är en af de mycket få hvilka aldrig hade någon religion.
» Jag växte upp i ett negativt tillstånd beträffande denna.
Jag betraktade de moderna religionerna alldeles på samma sätt som de gamla, såsom en sak, hvilken på intet sätt angick mig.
Det syntes mig icke mera besynnerligt att engelsmän skulle tro hvad jag icke trodde, än att de män, om hvilka jag läste i Herodotus, hade gjort så, och historien hade gjort mångfalden af åsigter bland menniskorna till ett för mig välbekant faktum. » Ingen religion, inga tillgifvenhetsband inom hemmet, ingen fiktion, ingen poesi; hvarken Sokrates eller Fröbel skulle haft mycket gemensamt med James Mill.
Vid tre års ålder kunde J.
Mill redan både läsa och skrifva samt begynte med grekiska, och då han var åtta år hade han läst icke blott sådana jemförelsevis lätta verk som Aesop ’ s fabler, Herodotus, Xenofons Anabasis, Cyropsedia och Memorabilia, utan äfven delar af Diogenes Laertius och Luci-anus, samt hade gjort sitt första språng in i filosofien med sex dialoger af Plato.
Dessutom hade han läst en massahistoria, mest af den filosofiska prägeln, och säsom veder-qvickelse några lättare saker, bland hvilka » Tusen och En Natt », Robinson Crusoe och Don Quixote förekomma som en inandning af frisk luft.
Sannerligen en abstrakt uppfostran!
Och alla barnlekar voro naturligtvis förbjudna genom det öfverväldigande literära arbetet.
Vid åtta år blef barnet lärare för sina yngre bröder och systrar, men fortsatte likväl sina egna häpnadsväckande studier.
Latin och högre matematik tillkommo nu att öka hans arbete.
Vid elfva år finna vi honom läsande Aristoteles ’ retorik och uppställande den i synoptiska tabeller.
Han slukade äfven afhandlingar i kemi, under det hans estetiska sinne blott fann en mager näring genom några få engelska skalder och dessa icke af första ordningen.
Vid tolf år dök gossen ned i logik och politisk ekonomi; till och med hans promenader begagnades af fadern för logiska ändamål (så vida icke hela tillvägagåendet bör anses såsom alldeles ologiskt), emedan under dessa promenader anstäldes grundlig examen i dagens arbete i logik.
Filosofi glömdes icke heller och nu tillkommer äfven Plato.
Vid tretton års ålder underordnades likväl allt annat under den lärdomsgren, som James Mill betraktade som den förnämsta, till hvilken all den föregående tränering syftade — Politisk Ekonomi.
S. Mills dagliga promenader blefvo dagliga lektioner.
Ricardo och Adam Smith studerades grundligt.
Politisk ekonomi var för James Mill hvad dialektik var för Sokrates, men den senare begynte studera ämnet vid trettio år, och J.
Mill började vid tretton.
Hvad skola vi säga om denna ovanliga uppfostran?
Vi måste ihågkomma att James Mill ville bilda icke en man utan en politisk ekonom, han önskade frambringa en intellektuel repetition af sig sjelf.
I den första afsigten lyckades han, i den senare naturligtvis icke, och led följaktligen af felslagna förhoppningar.
Och äfven hans framgång, som efter allt endast var delvis vunnen, köptes, enligt vår mening, till ett pris som icke stod i någon proportion till dess värde.
» Jag var aldrig en ung gosse », säger föremålet för experimentet.
Det stackars barnet var en student och agnostiker ända från vaggan; från barndomen var hans lif tillbakahållet, underkufvadt och dystert; han kände ingen barnslig kärlek, endast respekt full af rädsla för fadern läraren, och fruktan för utbrotten af denne lättretlige lärare,hvars brist på sympati ofta gjorde honom obilligt fordrande.
Hvad skola vi tanka om en lärare som blir ond derfore att hans trettonårige elev felaktigt definierar ordet idé, eller om en instruktör som är mycket förbittrad då hans lilla discipel gör den anmärkningen » att somligt var sannt i teori men fordrade rättelse i praktik ».
Stort måste verkligen det ändamål vara, för hvilket barnets spontanitet och faderskärleken skola offras.
För uppfostrare är experimentet intressant, ehuru det säkerligen är nära befrynaadt med vi visektion; sedan det redan är gjordt af andra, böra vi kanske likväl följa våra läkares exempel och begagna resultaten, ehuru vi med rätta fasa för det sätt, på hvilket de uppnåtts.
Den ofantliga massan af klassisk literatur tyckes hafva varit svårsmält, ty John Stuart.
Mills skrifter och tal äro egendomligt fattiga på citationer ur eller allusioner på gamla författare.
Detta faktum är afgjordt till förmån för dem, hvilka påstå att vägen till minnet går genom in-billningskraften, en förmåga som i detta fall lemnats alldeles ouppodlad.
En ofantlig massa arbete var således till stor del förlorad, eller gjorde sig gällande endast till en ringa grad, i vanan af noggranhet i studier och i en brådmogen logisk utveckling.
Vi känna oss verkligen bättre till mods då vi finna J.
Mill vid fjorton års ålder en gäst i södra Frankrike.
Visserligen fullföljdes hans studier kraftigt, men den sociala sidan af hans natur synes vara vaknande och vi se vår enstöring taga lektioner i dans, sång, fäktning och ridning.
Han tilltalades dessutom af naturens skönhet, och som han icke besvärades af en engelsmans vanliga öfördomar, lärde han fullkomligt att beundra utländingens lätta förbindlighet, hvarvid han varit föga van i hemmet Det var detta besök som lade grunden till hans lifslånga intresse för utländsk liberalism, och afhöll honom, såsom han sjelf förtäljer oss, från det allmänna misstaget att bedöma verldshändelser endast efter engelsk måttstock.
Vid sjutton år började John Stuart Mill, 1823, sin offentliga bana genom att taga anställning i India House.
Djupt genomträngd af de demokratiska principerna, varm beundrare af den franska revolutionen, efterlängtande såsom den högsta grad af ära att uppträda som en girondist i ett engelskt konvent; fast troende på teorien att barnasinnet var som ett oskrifvet papper, utan alla medfödda böjelser, utan någon medfödd känsla afpligt eller idé om Gud; en hängifven beundrare af Bentham ocb hans princip om den största lyckan för det största antalet, blef Mill kämpen för den nya och filosofiska radikalismen.