Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Italien kände han hvarje stad, hvarje osteria; England syntes för honom som en uppslagen bok; i. Spanien kunde han taga sig fram i kola mörkret; Belgien och Holland voro för honom detsamma som Place de la Concorde; Ryssland hade han på sina fem fingrar, Amerika likaledes; och hvad Tyskland beträffar så skulle han med fri hand kunna teckna dess karta på väggen der borta, utan att bedraga sig på den minsta bergkulle, den tarfligaste lilla bäck.
Man begrep sålunda, att han sett åtskilligt i sina dagar och att de flesta emot honom voro rena stympare.
Nåväl, qvintessensen af allt hvad han studerat och erfarit var, att intet folkslag kunde mäta sig i intelligens med det franska, en intelligens hvilken framblixtrade öfver allt och alltid och hvarpå det här närvarande auditoriet gifvit och gaf så lysande bevis ...
Och nu hade han knipit sin publik, nu höll han den som i en patent-tång.
Royalister och anarkister, hvilka för en minut sedan syntes vilja äta upp hvarandra lefvande, applåderade ursinnigt det smickrande odjuret, som ännu länge och väl för dem brände det kostligaste rökverk de hittills luktat.
Han var en verklig virtuos i att säga falska granlåter och visst är att om blod ej flöt den qvällen, så var det hans förtjenst.Vid läseårsafslutningar i lycéer och skolor sjunga fest-talarne på samma melodi.
Andra länder kunna visst vara bra, derom är ju ingen fråga, men Frankrike är utan gen-sägelse det bästa; andra folkslag kunna då och då röja ett drag af genialitet, men hos fransmännen är snillet i permanens.
Och de unge, till hvilka han nu vänder sig, de äro värdige ättlingar af lysande fader, icke sant?
De skola i sin tur gå främst i téten; verldens beundran skall i sin ordning falla dem till som en laglig arfvedel.
Det är blott ett par månader sédan vi hörde konseljpresidenten, mr Jules Ferry, hålla ett af sina vanliga nätta tal, vid prisutdelningen efter den årliga Salongen.
Konsten var, om man skulle sätta tro till andemeningen, i hans vackra anförande, nästan utdöd i verlden och endast franskt snille och fransk smak höll henne uppe.
Här var för vår tid dess gudavigda härd, såsom den fordom varit det i Greklands klassiska dalar, och då öfriga folkslags idealister kände behof af att läska sig med en dryck ur den evigt friska källan, komma dp hit, först för att rena sin smak, sedan för att såsom blygsamma lärjungar sätta sig vid de stora mästarnes fötter och sist för att af dem lära skapan-dets hemlighet.
Hvar i hela verlden kunde man anordna konstutställningar, som svarade mot dem i Paris?
Ingenstädes!
Paris var högsätet och skulle förvisso alltid förblifva det ... Och frenetiska applåder skakade salens väggar.
I de parisiska tidningarna florerar sjelfförgudningen i makalös yppighet.
För en äkta parisjournalist går hela den öfriga verlden icke upp emot Paris.
I allmänhet känner han helt föga af hvad som ej slutes inom befastningsmu-rarnes stengördel, och man får tidt och ofta bevitna de befängdaste geografiska misstag, men detta hindrar icke att han talar med en utomordentlig säkerhet.
De förnämsta af de stora bladens medarbetare äro visserligen beresta: de ha varit i Rom — det hör nu till den estetiska uppfostrans enklaste fordringar; de ha varit i Monaco, för att studera passionerna vid gröna bordet; och » de ha också ofta berestSchweiz, efter som engelsmännen så mangrant bege sig dit, samt på hemvägen gjort turen längs Rhein, denna sköna flod, hvars venstra strand borde vara uteslutande fransk.
Men häraf ha de alltid, synes det, medfört den lefvande öfvertygelsen att Paris är bäst; och hvad deras mindre framstående yrkesbröder beträffar, så ha de i rikt mått blifvit utrustade med en naiv tro, som låter dem förkasta hvarje tilläfventyrs gryende tvifvel om att icke så är.
L ’ etranger, det är bara småfnask emot Frankrike, liksom departementen äro föga att tala om bredvid Paris.
Man yttrar sig i hufvudstaden med en viss ringaktning om ces pauvres gens de province, som hvarken hafva parisames elegans eller verldsvana, och det oaktadt största delen af parisarne räkna sitt ursprung från landet.
Herrar möbelsnickare i S: t Antoine t. ex. voro i sin ordning bekajade med en utpräglad grad af egenkärlek, hvilken dref dem till den ena striken, den ena framställningen om arbetslönens höjande efter den andra.
Patronerna gåfvo efter i det längsta, men detta ökade blott de segrandes öfvermod och bekräftade deras tro, att de voro de främsta i sitt yrke.
Utlandets möbeltillverkning, hvad värde hade den i sjelfva verket?
De hade sett främlingarne komma hit från jordklotets alla hörn och kanter, beundra deras arbeten och köpa dem, oftast till mycket höga pris.
Deraf föddes hos dem den föreställningen, att de kunde begära huru mycket de behagade, samt att utländingarne under alla omständigheter skulle komma och lägga sitt guld för ' deras fötter, och till.
följd häraf spände de bågen så högt att den var nära att brista.
Då det blef patro-neme en ren omöjlighet att gå längre, nedlade de arbetet, och så började denna stora strike, hvarom hela verlden en tid talade.
För att ej låta yrket helt och hållet dö bort anstäldes tyska arbetare, hvilka hade mindre stora fordringar och arbetade lika bra; men häraf uppglödgades hatet emot grannarne på andra sidan Rhein allt mer och man sade, att de kommo hit för att stjäla brödet ifrån landets egnasöner.
Det är för öfrigt en allmän åsigt, som representeras genom storartade föreningar och egna tidningsorgan samt egna chauvinistiska och uppstyltade poeter.
Men återvändom till våra vänner journalisterne.
Huru ofta ha de ej varierat det ljufliga temat: det är dock sjelfva hin, hvad vi äro intelligenta!
Hela verlden ser upp till oss och dertill har den allt skäl ...
Men beundran för det
♦ hela domineras alltid af det egna jaget eller den lilla clique, för hvilken man söker st$lla sig sjelf som representant.
Hvem har icke hört talas om “ le tout Paris “, denna märkvärdiga falang, som .proklamerar sig sjelf såsom crème de la crème och som aldrig försummar att skyllra med sin öfverlägsenhet?
Inom gruppen finnas många spirituella karlar, det är obestridligt, verkliga talanger, som öfverallt och alltid skulle eröfra sin rangplats i samhället; men alla be-ståndsdelarne äro icke så beskaffade.
För att få vara en atom i denna konglomeration är snillet icke oundgängligt; man kan vackert gå in, om man är mycket rik.
Der finnas ock qvinnor, hvilka lysa främst såsom modestiftare och hvilkas extravaganta toaletter gifva kronikörerne ämnen till långa, med de delikataste detaljer späckade artiklar.
Men att dessa qvinnor äro några Gornelior, vågar ingen påstå.
Vore de det, skulle de säkert icke tränga sig fram bland dessa opinionsfarsörer och ställa sig till exposition, hvar helst de kunna hoppas att blifva sedda.
När en tout-Paris-journalist skildrar ett tillfälle af anmärkningsvärdare slag, der hela falanger lyst genom sin närvaro, är han verkligen sublim.
Vi voro der alla, säger han, alla som betyda något inom societeten och som genom snille, rikedom eller skönhet intaga en position ... Och sä namngifver han med samvetsgranhet en hvar, säger de finaste komplimenter åt sina vänner, små myggiftdrypande sottiser åt sina vedersakare, men förstår alltid att tournera sina vackra fraser så, att allmänheten väl begriper att den mest lysande i iaget, det är dock han Sjelf och ingen annan.
* Vi ha ofta nog med personliga vänner sökt diskutera frågan om denna nationalfåfänga och sökt bevisa att hon hvilade antingen på en medfödd skumögdhet eller en brist på vilja att se, men vi ha aldrig lyckats få någon att ta reson.
Och då vi gått in i detaljer och med de mest bindande skäl i verlden bevisat, att det eller det dock var bättre stäldt i ett annat land än här, ha vi mötts af svaret, att det måhända var bättre så för folket i fråga, men att • för fransmännen det säkert ej lämpade sig.
Då vi en gång allt för ifrigt drifvit våra satser och vår interlokutris — det var en genialisk och i öfrigt ovanligt klarseende qvinna
— kände marken vackla under fötterna och glödande och passionerad proklamerade att alla- franska fel vore bättre än andra nationers förtjenster och dygder och vi tilläto oss anmärka, att hon nu gick öfver på ett område, der vi endast kunde bemöta henne med skämtets vapen, utropade hon lidelsefullt^ med flammande blickar och skälfvande läppar: Ja, jag vet väl, att det icke är sant, men man måste tänka så i alla fall!
Vi funno icke dessa ord löjliga; de gåfvo oss i stället mycket att fundera på.
Hos oss i Sverige har man ett mycket användt ordspråk, som säger att eget beröm luktar illa, och tillämpningen häraf är, att man som en narr betraktar den, hvil-ken vågar att yttra en god mening om sig sjelf.
“ Det skall man öfverlemna åt andra “, påstår den öfverdrifna blygsamheten.
Och så går man vanligtvis öfver i motsatt riktning och plundrar sig sjelf på alla goda egenskaper, blott för att hafva det nöjet att af annan hand åter få sig dem påklistrade.
Men detta är utan gensägelse hyckleri af osmakligaste slag.
Fransmännen såsom individer ha icke detta hyckleri och berätta gerna om sina egna goda egenskaper; att deöfverdrifva dem är en sak för sig, liksom ock att de icke känna till eller bry sig om att lära känna ändras.
Och nu skulle vi vilja spörja, är denna national-fåfänga i sjelfva verket en så förhatlig sak, är den ej måhända till och med nödvändig för att hålla fosterlandskärleken uppe?
Det finnes personer, som påstå att denna sistnämda känsla är död inom svenska bröst.
Man pekar på emigranterne, som lemna hem och härd för att kasta sig i äfventyrligheter och vådor i främmande land, men detta är för oss intet bevis.
Liksom vi ej tro, att de stora folkvandringarne för sekler sedån orsakades blott af lättsinne eller plundringsbegär, lika litet tro vi att emigrationen är värd att fördömas eller att utvandraren förtjenar stämplas som äreförgäten derför att han går ut att odla en jord, hvilken ännu väntar på att gifva generationer näring.
Detta är en fråga, som icke afifärdas med några ringaktande fraser eller en tanklös förkastelsedom och hvilken i öfrigt faller utom ramen för denna lilla uppsats.
När en stilla, varm sommarluft hvilar tung och tryckande öfver ett enformigt landskap, blir sinnet dåsigt och man känner sig nära att falla i sömn.
På samma sätt är det ock med nationerna.
Det slappar deras nerver, om de allt för länge få njuta frid och hvila, och då kan det någon gång tyckas, som om fosterlandskärleken hölle på att dö ut, så att man frågar sig sjelf, om ett blodsdop skall vara nödvändigt, för att rycka upp detta folk ur försoffningen och dvalan?
Vi tro, att hvarje folk älskar sitt land och alltid skall vara beredt att försvara det.
Svenskarne beskylla gerna hvarandra för att älska allt utländskt samt att med ringaktning betrakta det, som är af inhemskt ursprung, och sanningen att säga ser det ut, som om detta påstående vore sant.
Vi ha hört landsmän på främlingars fråga: Sverige måtte vara ett mycket fattigt och vanlottadt land?
svara ett fegt: Ja, ty värr!
och vi ha
Bock hört dem medgifva, att konsten, literaturen och alltT som ger lifvet dess estetiska behag, hemma hos oss låge i en beklaglig lägervall samt endast vore en svag reflex af hvad som i de stora kulturländerna på dessa odlingsfält grodde och mognade; med få ord, att vår kultur afklädt ig all nationalitet.
Vi ha alltid bekämpat denna åsigt och vi skola städse vara färdiga att åter göra det, ty om än Sverige går åt samma håll som de moderna strömningarna, är det derför ej sagdt att en hvar hos oss blott är ett simpelt eko, som upprepar hvad man förut sagt utanför v^ra gränser.
De svenska konstnärerna intaga i snillets vida verld en aktad plats, det kan man bättre se här än annorstädes, och på vår literaturs under den senaste tiden något magra fält skjuta ju dag efter dag nya och friska skott, som båda en vacker framtida skörd.
Allt detta är lif, kraftigt pulserande lif och alls inga dödstecken.
Och de mäktiga rörel-selserna i de djupa leden — tyda de på sömn och dvala?
För visso nej!
Må vara, att deras ursprung är något konst-ladt och att en främmande kraft från första ögonblicket gifvit impulsen, det är i sjelfva verket utan betydelse: ty sjelfva faktum, eller att en rörelse kan taga sådant omfång och sprida sig åt alla landsändar med så stor skyndsamhet, visar tydligt att lifliga känslor alltjemt glöda på djupet och att man i gamla Sverige, i händelse af fara och behof, skulle i ymnighet finna ett virke, hvaraf man kunde slöjda ett nödigt försvar.
Den braskande chauvinismen är icke värd stora sympatier, men den äkta fosterlandskärleken är det så mycket mer.
Och liksom den sig sjelf misstroende, klenmodige och öfverdrifvet blyge mannen sällan lyckas i ett företag, så skall ock en nation stanna efter, om den får till vana att tänka ringa om sig sjelf.
Hvem har ej sett en begåfvad, rikt utrustad och med alla vetenskapliga och materiela hjelpmedel utrustad person misslyckas, och huru som straxderpå en okunnig och ytlig efterkommande med glans genomfört hans förfelade värf, blott derför att han trodde p4 sig sjelf och käckt grep sig an, blott derför att hans sjelf-känsla var starkare än alla hinder.
“ Det går en oro genom tiden “ och ingen vet, hvad morgondagen kan komma att bära i sitt sköte.
Allt manar dock att bygga på sig sjelf och att af egen kraft draga all den vinst, man bör och förmår.
Vårt folk sofver icke, vi se det dagligen, det är vaket och dess blod är varmt; och den som sökte att bearbeta det och kunde göra detta med tillbörlig kraft och ett af lefvande öfvertygelse ledt nit, skulle måhända ha lätt att framkalla glädjande resultat.
Men det är endast i kritiska tider, de stora allt dominerande krafterna framträda och sådan är lyckligtvis icke nu stunden hos oss.
Men alla de, som representera snillet och intelligensen, som tala till folket på ett eller annat sätt, måtte de förstå att det nationella lifvet är vår dyrbaraste arfvedel, att endast ur frihetens grund kunna odlingens blommor uppspira; måtte de, med få ord, söka att bringa vår nationalkänsla till nödig värmegrad, ty, som sagdt, sjelfför-troende är under alla omständigheter önskvärd och för stor undfallenhet för andra leder gema till ringaktning för sig sjelf.
När man höjer sig öfver dagens små frågor och tillfälligheternas vindkast samt med stadig blick söker genomtränga framtidens förlåt, hvad önskar man då finna der såsom slutmål?
Oberoende, frihet och ljus!
Vi skulle icke vilja se något motsvarande fransmännens nationalfåfänga bland vårt folk; men vi skulle önska att det stärkte sin sjelfkänsla.
Det är ett värdigt mål att arbeta på, I unge skalder och diktare, I könstnärer med pensel och mejsel, och I kunnen det lätt, om I blott sjelfva älsken ert land.
Vårt folkliga lif bjuder eder på ämnen i rikt mått.
Då ny en morgon grytt och då lifvet böljar genom massorna i mäktiga vågor, vänden då reflexen afde lifgifvande strålarne emot denna jord, som när oss alla,; 5om måhända icke är så rik och slösande som man skulle kunna önska, men der alltid friheten kan vara rotfast, värnad af en på sann sjelfaktning grundad ren kärlek för fosterjorden.En norrländsk lifsfråga.
En utmärkt nationalekonomisk författare (Blanqui, “ Histoire de l ’ économie politique en Europe “) har genom sina undersökningar gifvit upphof åt den till utseendet paradoxa satsen, att den bästa lagstiftning är den, som upphäfver en föregående lagstiftning.
Huru underligt detta än må låta, så kan det dock icke nekas, att satsen åtminstone i enstaka fall visar sig vara fullkomligt riktig, då man nämligen i stället för att lemna industrien åt sig sjelf, besvärat och oroat henne med en ändlös följd af reglementeringar, som alla varit afsedda för hennes bästa, men alla gjort henne en allvarsam skada, hvarför också de stora kommersiela reformerna i vårt århundrade, t. ex. i England, hufvudsakligen bestått i upphäfvande af en förderflig och trakasserande lagstiftning.
Reglementeringsifvem kan dock ännu i våra dagar stundom drifvas ända derhän, att det, i trots af de bästa afsigter, ser ut nästan som om meningen vore att qväfva industrien och ruinera dess idkare.
Det är just ett sådant fall, vi här vilja söka att efter förmåga belysa.
Slå vi nämligen upp Svensk författningssamling 1880, nr 58, så mötas vi i Flottningsstadgan (af K.
Maj: t i nåder faststäld den 30 dec.
1880) af följande, enligt hvad man förestält sig, välbetänkta föreskrift:
“ Allt virke, som i allmän flottled framflottas, skall, innan det i vattendraget utlägges, hafva undergått afbark-ning, der ej Konungens Befallningshafvande med afseende å beskaffenheten af vattendraget och det fiske, som der-städes idkas, samt öfriga förhållanden, som kunna på frågan inverka, funnit skäligt att för hela flottleden eller viss del deraf tillåta flottning af obarkadt virke, vare sig af alla eller visst slag. “
Oaktadt det befintliga undantagsmedgifvandet, som i viss mån förmildrar den drakoniska lagen, är emellertid denna paragraf i sjelfva verket — enligt hvad vi i det följande skola med fullgoda bevis styrka — ett beklagligt vitnesbörd om de godtyckligt uppgjorda kammarteoriernas välde öfver praktisk insigt och erfarenhet, för hvilka egenskaper de i fråga varande svenska myndigheterna icke i detta fall visat önskvärd undfallenhet.
Förhållandet är nämligen det, att detta påbud grundlagts genom en i sina följder ödesdiger missuppfattning af en praktisk fråga som gäller ingenting mindre än en årlig förlust af minst åtskilliga hundra tusentals kronor, förlust för staten, så väl som för den enskilde, och vinst för ingen.
Då vi nu ämna offentliggöra det väsentligaste af de öfverraskande handlingarne i målet, hittills i handskrift hvilande i civildepartementet och kammarkollegium, göra vi början med fiskeriintendenten Widegrens officiela utlåtande i ämnet.
För att omöjliggöra allt missförstånd, nöja vi oss icke med utdrag ur detta ganska vidlyftiga dokument, utan meddela detsamma in extenso, så mycket hellre som det på visst sätt innehåller en historik i frågan samt oupphörligt af myndigheterna åberopats såsom stöd för deras eget beslut i det vigtiga ämnet.
Detta hans officiella utlåtande lyder som följer:
Till Kongl.
MaJ: ts och Rikets Kammarkollegium.
Sedan kongl.
kollegium i särskilda skrifvelser af den 14. sistlidne November 1876 infordrat mitt utlåtande beträffande de besvär dels grosshandelsbolaget James Dickson &amp; G: ni m. fl.
som idka flottning af timmer i TJmans oah Win-dalselfven samt Umeåelfs vattensystem, dels Byske Aktie-bolag m. fl.
som idka flottning i Byske och Kågeelfven,dels Burträsk socknemän m. fl, som idka flottning i Rick-båelfs vattensystem, dels NorsjÖ socknemän m. fl.
som idka Jlottning i Skellefteåelf dels Höknäs sågvérksbolag m. fl.
som idka flottning i Öseelf, dels Branfors aktiebolag m. fl.
som idka flottning i Åby elf, dels också slutligen Säfvars sågverksegare, hvilka idka flottning i Sä / vars elf hvar för sig, samt kongl.
kollegium anfört äfven Kongl.
Majits Be-Jallningsliafvandes i Vesterbottens län utslag den 8 november 1875 angående förbud mot flottning af obarkadt timmer i här förut anförda vattendrag, hvilka alla äro belägna inom Vesterbottens län, får jag äran beträffande samtlige dessa besvär smål meddela följande:
Af handlingarne i omförmälte besvärsmål framgår:
a) att, sedan vid de sammanträden med fiskedelegare, som af Konungens Befallningshafvande höllos under september månad 1870 å skilda orter inom länet i och för uppgörande af sådana stadgar för fiskets bedrifvande, som omnämnas i 22 § af gällande nådiga fisker i stadga ^ flertalet tillstädeskomna fiskevattensegare uttalat den önskan att, med fästadt af seende å den skada, som tillfogades synnerligast laxfisket i elfvarne genom flottning af obarkadt timmer, föreskrift borde utsändas derom, att endast flottning •af barkadt timmer borde inom länet vara tillåten, samt Kongl.
Maj: ts Befallningshafvande med anledning häraf junnit sig föranlåten å särskildt utlysta sammanträden i detta ämne höra så väl fiskedelegare, som vattenverks och jordegare jemte de personer, som i vattendragen idka flottning, hvarvid flertalet af länets kommuner uttalat sig för den ifrågasatta föreskriftens utfärdande, så hade Konungens Befallningshafvande på grund häraf genom utslag den 7 februari 1871 påbjudit, att såg och bygnadstimmer, som inom länet flottades i vattendrag och sjöar, skulle, innan det i vattendragen nedlades, vara barkadt, vid vite af 50 öre for hvarje timmer, som obarkadt för flottning nedfördes i vattendrag;
b) att kongl.
kammarkollegium, sedan flere särskildabesvär Öfver förutnämnda utslag blifvit anförda, och så väl jag, som kongl.
skogsstyrelsen blifvit i ärendet hörda, genom utslag den 12 september 1872 sig utlåtit att kongl.
kollegium icke fann de anförda besvären kunna verka ändring i landshofdingeembetets förberörda utslag;
c) att särskilda underdåniga besvär blifvit hos Kongl.
Maj: t anförda öfver kongl.
kammarkollegii förberörda utslag, Öfver hvilka såväl kongl.
skogsstyrelsen som jag af-gifvit förnyade utlåtanden, i hvilket utlåtande jag, efter att hafva framhållit behofvet af den öfverklagade föreskriftens fastställande, .hvad de största vattendragen beträffar, funnit mig föranlåten framhålla att, då af besvärsmålen fram-ginge, det visså vattendrag voro så obetydliga och förde så liten vattenmassa att man svårligen i dem kunde framkalla något afsevärdt fiske, äfven om endast barkadt timmer flottades, man följaktligen borde låta den mindre industrien vika för den större och för dessa vattendrag upprätta sär-skilda flottningsreglementen i den ordning Kongl.
Brefvet af den 8 april 1811 för c skr ifver;
d) att Kongl.
Maj: t, enär frågan, huruvida de som inom Vesterbottens län idka flottning, böra vara underkastade skyldighet att, innan såg- och bygnadstimmer för flottning i vattnet nedlägges, detsamma afbarka eller icke, är beroende af särskilda förhållanden inom hvarje vatten-drag eller sjö samt således icke kan prof vas eller af gör as förr än fullständig utredning härom åstadkommits, funnit skäligt att jemlikt nådig resolution den 13 nov.
1874, med undanrödjande af Kongl.
Maj: ts Befallningshafvandes och kongl.
kammarkoll egii öfverklagade beslut, visa ärendet åter till Kongl.
Majits Befallningshafvande, som, sedan för hrarje särskildt vattendrag eller sjö vederbörande sakegare lemnats tillfälle att sig yttra, samt erforderlig undersökning rörande de på frågans bedömande inverkande omständigheter egt rum, egde att, särskildt för hvarje vattendrag ' eller sjö i förevar ande hänseende meddela erforderliga, lag-likmätiga bestämmelsene) att slutligen Kongl.
Maj: ts Befallningshafvande i Vesterbottens län, sedan å utlysta sammanträden sakegande vid hvarje särskild elfs vattensystem blifvit i ärendet hörda och uppgifter inhemtats såväl om fiottningens storlek, som de fisksorter och fisken, hvilka - finnas i hvarje elf, genom utslag den 8 november 1875 utfärdat den föreskrift om barkning af allt det såg- och bygnadstimmer, som samtlige.
elfvarnes vattensystemer må flottas, öfver hvilken föreskrift förut angifne besvär nu hos kongl.
kolleginm anföras.
Vid de i fråga varande besvär sskrifternas genomläsande finner man, att klagandena i fråga om obehöfligheten för fiskeriernas vård af den öfverklagade föreskriftens utfärdande egentligen icke anfört några andra skäl, än de som förut blifvit andragna vid ärendets förra handläggning hos kongl.
kammarkollegium och Kongl.
Maj: t och hvilka förut i 2: ne särskilda utlåtanden blifvit af mig belysta och ve-• •
derlagda *.
Ofverflödigt kunde der för visserligen vara, att
* Dessa tvänne utlåtanden anse vi oss böra för fullständighetens skull meddela, ehuru de icke egentligen innehålla annat än hvdd förf.
här of van upprepar.
Det första af dessa hans utlåtanden förefinnes intaget i kammarkollegiums utslag af den 12 sept.
1872 och lyder som följer;