Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Än kammarjunkaren, kära du, du glömmer honom!” inföll Patrik.
”Hvem är det?” frågade mamma.
”Öfverstinnans son.
Han är ute ett par gånger i veckan, och nästan alltid kommer han hit och sjunger med Henriette.”
”Kanske mamma befaller att vi servera kaffet?” inföll unga frun, uppstigande.
”Det är visst det enda som sätter lif i oss!”
Den aristokratiska fru Emerentia stafvade emellertid inom sig på den besynnerliga sammansättningen af gästernas rang.
Hon var van vid landsortens trånga åsigter och kunde i sitt lif icke begripa hur en hökare, en hattstofferare – denna titel togs efter bokstafven – och ännu värre en slagtare kunde komma i sällskap med öfverstinnor, kammarjunkare och hofrättsråder.
Den värda frun hade väl förut hört omtalas penningens makt, men aldrig hade hon inbillat sig att den vore i stånd att åstadkomma slika underverk.
Medan Henriette, utan att afvakta sin svärmors tillåtelse, ilade bort, begagnade fru Emerentia tillfället att fråga sin syster om det i Stockholm brukades särskilta embeten för att göra hattar och att stoffera dem.
”Är du tokig!
En hattstofferare är helt annat än en hattmakare.
Vet du icke att son min, Johan, är hattstofferare?”
”Kors, jag tyckte att du en gång skref – men kanske kunde jag icke rätt läsa ordet – att han hade en gal . . galanterihandel?”
”Nå ja, hattstofferare – och Johan först och främst – ha nog sådan handel.”
”Men hvad sälja de då?” frågade vår fru, ganska nöjd att få denna upplysning.
”Allt möjligt!
Du skall få följa med mig en dag till son mins bod, så skall du få se militärprydnader, ljusstakar, ljuskronor, parfymerier och tåcket der.”
Nu är det ej för mycket sagdt att fru Emerentias hufvud bokstafligen svindlade.
Hon kunde knappt ta ögonen från sin syster.
Galanteri och hattstoffering var i Stockholm således liktydiga begrepp – och slutligen bestod hattstofferingen ej i att stoffera hattar, utan i att sälja ljuskronor, ljusstakar, militärprydnader och parfymerier!
Innan detta stora kaos hunnit reda sig, anlände en trupp främmande.
Och se, dessa lysande fruntimmer, hvilka förde sig så väl som någonsin någon hjeltinna i la Fontaines eller Kotzebues romaner, voro de ej just den rika hökarfrun, den rika slagtarfrun och ändtligen den rika hattstofferarfrun, hvilken dessutom i behag och elegans var alla de andra, ja sjelfva Henriette, öfverlägsen.
Efter ännu en timma hade hela sällskapet ankommit, på öfverstinnan när, och under intagandet af kaffet, börjades en konversation, som gjorde Blenda ej mindre hufvudyr än den föregående märkvärdiga upptäckten gjort modern.
Stackars Blenda kände ej ett enda af dagens ämnen eller nyheter, visste ej namnet på en enda aktör, sångare eller sångerska, hade ringa begrepp om badorterna och ännu mindre om Svea-orden, Thalia, sällskapet det och sällskapet det, om konserter, soaréer, tillställningar i Kirsteinska trädgården, och mycket mer.
Ännu värre befann hon sig, då damerna språkade henne an, ty alla ämnen började med: ”har fröken sett . . har fröken hört . . har fröken varit der och der”; och när Blenda blygt svarade att hon ännu ingenting sett utom den vackra staden och en del af dess omgifningar, företogo sig damerna godhetsfullt, men något inkrångladt, att beskrifva så många olika saker, att hon icke kunde fatta fjerdedelen.
Och under allt detta slammer gingo de på och snörpte och sydde så qvickt, att Blenda tyckte det nål och tråd skötte sig sjelfva, och detta på sjelfva söndagen – den landtliga Blenda var dömd att falla ur den ena förvåningen i den andra.
Under tiden hade herrarna, som voro vida mindre språksamma än damerna, dragit sig till ”verandan”, dit cigarrer och punsch blifvit utburna.
Man hade redan öfvergifvit hoppet att få se öfverstinnan denna eftermiddag, och damerna funderade just på en promenad, då Henriette – som troligen hade någon liten hemlig otålighet att bekämpa, ty hon gjorde sig oupphörligt ärenden in – vid återkomsten från en af dessa husmoderliga ronder hugnades med underrättelsen att öfverstinnan och kammarjunkaren syntes i parken.
Det är omöjligt att veta hvilka angenäma egenskaper dessa personer egde, men nog måtte de ha varit af högre art, ty intet enda af fruntimren – med undantag af våra tanter och Blenda – undgick en viss elektrisering.
Öfverstinnan var hvarken mer eller mindre än en gammal fryntlig hedersgumma, den der gerna såg sig utmärkt som den förnämsta i den lilla kretsen, hvilken ock mycket fjäsade för henne.
Hennes son kammarjunkaren var deremot en ung artig man, som roade sig att fjäsa för de unga fruntimren.
Han hade ett sätt att prata, som helt och hållet förtjuste dem, och han talade tillräckligt gerna för att icke ledsna på att höra sig sjelf.
Men till sina vanliga åhörarinnors och beundrarinnors stora missbelåtenhet gjorde han sig i dag förtjent af ett visst klander.
Knappt hade han en qvarts timma låtit sin tunga genomlöpa den intressanta bana, der den med så mycken smak brukade kapriolera, än han hastigt afbröt och vände sig, icke till Henriette, som var beredd på och van vid en mera uteslutande uppmärksamhet, utan till Blenda, hvilken han helt okonstladt nalkades med en fråga om det intryck, som Stockholms sköna nejder gjort på henne.
”Jag fruktar att jag ej kan reda det!” svarade hon med sitt intagande leende.
”Men jag har ej ens drömt om något så präktigt.”
”Icke ens drömt – det vill säga att fröken anser det drömmen alltid öfverträffar verkligheten?”
”Jag inbillar mig åtminstone att det ganska ofta är händelsen.”
”Och jag gissar att fröken nog framdeles ändrar tanke . . .
Men får jag ej lof att hålla de der grässtråna – vi stockholmare förstå oss också på att binda strå i gröngräset.”
Och till Henriettes djupa förtrytelse satte sig kammarjunkaren nu bredvid Blenda, artigt framräckande handen för att sammanhålla de grässtrån, som hon, sig sjelf ovetande, uppryckt, men dem hon nu villigt lemnade, emedan det gaf henne tillfälle att, under det hon knöt, tänka på om hon någonsin mer finge återse ”riddaren af svarta rosen” . . . och se, kammarjunkaren hade tur att hålla:
Blendas riddare skulle nog komma åter.
”Hvad tror herrskapet, borde vi ej nu göra allvar af promenaden?” frågade värdinnan.
”Här tar då värman alldeles öfverhand!”
Förslaget väckte delade tankar.
Öfverstinnan, tant Regine Sofie och ett par andra fruar föredrogo att i ro smutta på limonaden och knapra på de öfriga förfriskningarna, hvaremot den yngre afdelningen gaf sitt fulla bifall.
Men hvem var det, o himmel, som icke såg att Henriettes shal, vid hennes försök att kasta den öfver axlarna, ville fladdra ifrån henne, och hvem var det som hjelpte tillrätta Blendas shal – hvilken icke fladdrade någorstädes – om icke kammarjunkaren, och hvem, om ej han, gick sedan troget vid den unga landsortsfrökens sida!
Det var först vid vändningen i en allé som han befann sig helt nära Henriette, hvars gnistrande ögon kommo honom att hastigt draga sig några steg före med henne.
”Jag är ganska förundrad!” sade hon kort.
”Det kommer deraf”, hviskade kammarjunkaren med en röst så mild och len, att den liknade suset af sommarvinden i en blomsterparterr, ”det kommer deraf att ni ej hunnit längre än till . . . ”
”Till hvad?”
”. . . er första lilla intrig.”
”Hvad vill det säga?
Frågan åtföljdes af en blossande rodnad.
”Att den tjusande Henriette framdeles lär sig att finna nyttan af en afledare!”
”En afledare?”
”Det lilla bryderi, som vi erforo i förmiddags, skänker ju oss erfarenhet.”
”Det medgifves.”
”Nåväl, hellre tvingar jag mig att sysselsätta mig med den obetydligaste, än jag . . .
”Än ni?”
”. . . blottställer den skönaste.”
”Om jag blott visste, om jag vore öfvertygad . . . ”
”Om hvad?”
”. . . att” – Henriettes röst hade nu erhållit en oändlig förmildring – ”att det vore blott tvång?”
”Elaka – kan ni tvifla derpå!”
Bref från fru Regine Sofie Thorman till hennes son
herr Johan Blücher i Hamburg.
”Min kärälskelige Johan!
Om du icke så vist börjat med att anklaga dig sjelf, så skulle du fått se att jag gjort det, och det på skarpen ändå, du snyffel, som låter din egen mor vänta på bref så länge ifrån dig!
Men jag tuggar icke om en sak, som en gång är erkänd – jag vet nog ändå att du håller af mor din.
Nå, du, hvad säger du om den nyheten, att det var på håret när att du icke fått se mig, då du kommer hem?
Jojo, du, det hade kanske låtit känna sig i hjertat!
Din stackare, du är så blödig att jag just skäms för dig i somt.
Skall du icke vara karl?
Och det säger jag dig, att om det hände, som nu gudskelof visst icke händer, eftersom jag är kryare än jag på länge känt mig, så bär dig icke åt som en tok, ty fastän ingen i verlden kan älska dig, din vettvilling, så som jag, så tviflar jag icke på att du nog ändå får den, som ser hvad du går för, och oss emellan har jag inbillat mig att det är rena guldet.
Men, som sagdt, Johan lille, jag vet icke hvad det våller att jag har ett sådant behof att förmana dig i detta.
Lofva mig att du sätter ett styft hufvud mot olyckan, när hon träffar – fast, gudbevars, icke nekar jag dig att ha hjerta.
Det är för bra att du då kommit fram till det välsignade Hamburg och att du håller på att uppgöra lyckliga affärer!
Det är likså godt att jag säger dig rent ut att jag ärnar tala med dig i en sak, som du alltid slagit i vädert; men gör du så äfven den här gången, så handlar du som en stor narr.
Nu är det så till förståendes att syster min, som jag väntade upp, riktigt nog kommit med sin lilla tös – och du skall tro, att så sjuk jag var den dagen, så blef jag ändå riktigt häpen öfver en sådan skön liten guds engel: mild som en dufva och oskyldig, du, så att en kan riktigt både skratta och gråta åt henne!
Henriette visade sig genast på styfva linan – den Henriette, den Henriette . . den gången hade du goda ögon . . .
Nå, käre Johan du, jag pröfvade flickan till både arbetssamhet och lynne, och du kan tro mina ord, att hon är en äkta perla.
Fattigdomen gör ingenting, ty jag säger att det blir välsignelse att föra ett så fromt och vänligt barn i huset; och den djupa tacksamhet, som hon säkert skall både känna och ådagalägga, är bättre hemgift än Henriettes 50,000 banko.
Och se’n behöfver du icke tro att, för det jag talar om fromhet, hon är något pjåk – nej bevars du, annat slag!
Henriette kallade henne i går åtta dagar se’n, då vi voro derute i sockerhuset till middag, för vår ”lilla oskuld”, vår ”lilla enfald”, men jag ville att du sett hvilken min vår lilla enfald då satte på sig, och sådant svar hon hade i beredskap – jag mins nu icke orden, men nog fick Henriette veta att hon tagit fel i sin mening, och ehuru hon se’n, att börja med, låtsade lite vänlighet mot barnet, kom ändå den hjertligheten icke af ett godt sinne: det märktes sednare på aftonen.
Du vet att de derute på sommarnöjet umgås med en hel hop folk, som gå tillsammans och sladdra, och högsta gåsen i gåshuset är en kammarjunkare, hvilken jag – dömmande efter Henriettes miner och rodnad – starkt misstänker att ha lagt ut sina krokar för henne; men den eftermiddagen lofverade han kring lilla Blenda, som lyckligtvis icke röjde hvarken någon försagd blyghet eller något synnerligt nöje öfver den äran.
Men nu bar det så till, vid vår hemresa, att kammarjunkaren lagade sig i ordning att följa med till staden, i stället för att – såsom han lär bruka om söndagarna – stanna öfver ute hos modern, öfverstinnan.
Han hade, hette det, så många göromål att uträtta andra dagen.
Och om jag förut tviflat på Henriettes afund mot barnet, så begrep jag den nu, då hon ett tu tre fick den högsta lust att behålla sin kära Blenda hos sig några dagar.
Men jag sade nej, och dermed var det slut.
Gifta hustrun . . hm hm hm – gud hjelpe mig, skulle icke jag läsa lagen för henne, om jag kunde tro att det är annat än barnsligheter.
Men jag vill ändå hålla ögonen öppna, ty det var något med en promenad som icke förekom mig riktigt helt, fast Patrik, stackare, icke begrep någonting . . . i alla fall vill jag icke ha Blenda i den skolan.
Under öfverfarten hem gjorde kammarjunkaren sig artig på mångahanda sätt, i all ärbarhet, förstås.
Bland annat erbjöd han sig att visa de nykomna kongl. slottet och klädkammaren samt en riddardubbning som skulle ske i veckan.
Jag såg hur glädjen och ångsten ömsom lyste i det stackars barnets ögon, och hon såg på mig med så innerligt bedjande blickar, att jag icke var menniska att säga nej, utan antog löftet för både dem och mig sjelf.
Åh, herre min gud, sådan lust jag har haft af de fruntimren både före, under och efter den dagen!
Syster min, kollran, var ackurat som en snurra, och Blenda gick icke på jorden, utan i luften.
Jag trodde att barnungen skulle svimma, när hon fick se kungen, de utnämda herrarne och hela herrligheten, och jag måste riktigt nypa henne lite i armen, medan kammarjunkaren drog proppen ur en eau-de-colognes-flaska, allt för att få henne till lifs.
”Den der lilla”, hörde jag då en herre hviska helt högt i örat på kammarjunkaren, ”ser ju riktigt ut som Rafaels madonna” – jag för min del har visst icke sett hans madonna, men nog såg flickungen hygglig ut alltid, och det tyckte annat folk också, ty det vet jag att de fleste karlarne sågo lika mycket på henne som på kungen och dubbningen.
Hvad beträffar syster min, så var hon mest förtjust i klädkammaren: jag trodde att hon nära nog vuxit fast framför glasskåpet, der drottningens brudklädning hänger, och hon skrek, så att jag skämdes, öfver en konglig barnkolt, icke mins jag hvems.
Sedan dess ha vi icke sett till kammarjunkaren, men jag märker att han slår sina krokar förbi fönstren, och derföre låter jag
Debora sitta der.
Men om vi ej sett kammarjunkaren, som blef narrad på sin förhoppning att i går åter träffa oss ute hos Patriks, så ha vi i stället sett Henriette, och när hon kom hit dagen efter riddardubbningen, trodde jag att hon hade fått min gamla kramp, då hon fick veta hvar vi hade varit och hvem som fört oss dit.
Till en början lisade hon sitt sinne genom att försmädligt fara ut mot ”små intriganta koketter, som icke vore så bortkomna som de ville synas.”
Men se då – efter barnet icke var inne – fann jag för godt att tysta munnen på nådig frun genom att låta henne förstå att det såg misstänkt ut att hon så mycket intresserade sig för kammarjunkaren.
Hon sväljde sina piller, och teg.
Jag är ledsen, käre son, att du ej kan komma hem före slutet af november, ty jag är riktigt i bryderi öfver att icke kunna nog vakta den skatt, som jag ärnar dig.
Jag ser grant att hvarken kammarjunkaren eller någon annan har det i hjertat, men så barn hon är, kunde det väl ändå hända att hon slutligen tappade det till någon af de sökande.
Det var en hel svärm ungherrar, må du veta, omkring henne på resan.
Se’n ha de sprungit ner dörrarna för mig och skickat biljetter, som jag svarat på, så att nu är jag då ifrån dem.
Men en – det var en hygglig handelsexpedit – har ordentligt friat, och till min stora undran (ty den saken måste jag meddela både åt barnet och syster min) var ingendera för partiet: jag kunde aldrig tro annat än att Emerentia, så färdig hon är med planer, skulle nappa på första krok, men tänk, hon var fullkomligt likgiltig, och så fick han formligt nej, hvilket jag klart såg lika mycket förtröt som smärtade honom.
Jag tror icke att den lilla just är behagsjuk på något sätt, men hon är glad och barnslig och pratar gerna med herrarna, hvilket hon också sjelf tillstår.
Om jag endast finge ge henne en liten, liten vink om det jag önskar!
Men jag vet nog hvad du skall invända, då du ej sett henne.
Å andra sidan kan jag icke hålla henne innesluten tills du kommer hem; och flyger hjertat sin kos, så är det förbi med hela glädjen, ehuru, förstås, hon alltid med ödmjukt sinne skall ta emot ett anbud, hvars stora förmån hvarken hon eller modern ens kunnat drömma om.
Farväl nu, min ömt älskade lille Johan!
Jag tillägger blott, att om du vore klok, så litade du på din mors omdöme, ty vackrare, älskligare och huldare ledsagerska kan du icke få.
Jag ville så gerna, innan jag stiger ned i min graf, veta hvem som skall älska min Johan, och barnet håller jag så mycket af, att det förundrar mig sjelf.
Än en gång farväl!
Skrif så att jag har glädje af det!
Din hulda moder
Det är nu tid att efterse huru vår hjeltinna befinner sig efter de stora njutningar, som fru Regine Sofie Thorman i sitt bref omnämnt.
”En stjerna lik” glänste den oförgätliga riddardubbningen öfver allt annat.
Den förverkligade ju på visst sätt Blendas höga drömmar, och för hennes lifliga fantasi var det en ringa småsak att förvandla slottskapellet till ett tornérskrank – läktare för damer funnos ju äfven der – och att tänka sig huru de nyslagna riddarne, eldade af tappert hjelte- och mannamod, stego till häst att fäkta med en utanför skranket stående okänd riddare, hvilken nyss insändt sin handske och låtit härolden högt och ljudligen utropa att han till häst och fot, med lans och svärd, var redebogen att kämpa med så många, som hade lust att i ärlig strid mäta sig med honom, och på lif och död med hvar och en, som vågade bestrida att hans hjertas dam var den skönaste bland de sköna.
Olyckligtvis blef alltsammans slut i kapellet, innan Blenda fick sin lysande dröm färdig.
Hon hann blott så långt, att hon såg – och det såg hon ganska tydligt – hvarenda nydubbad kastad ur sadeln; men nu nöp henne tant Regine Sofie för andra gången i armen, och det – o, ve – just då den okände, som hade en svart ros målad på skölden, efter sin lysande seger ärnade upplyfta visiret.
En lycka i olyckan var dock att hennes goda ögon, oaktadt afståndet, tilläto henne att läsa sköldens devis:
Ett ögonblick, en evighet!
Och derföre, om hon ock gick i luften, såsom tant sade, gick hon dock villigt, ty hon bar en öfversvinnlig sällhet inom sig.
Af hvad den betagne kammarjunkaren sade henne under hemvägen – och det var sannerligen en hel hop – hörde hon ingenting.
Hon smålog dock så behagligt, att han var öfvertygad att hon hört allt; och hennes okonstlade försäkran vid afskedstagandet, att hon hade honom att tacka för det största nöje hon känt i hela sitt lif, tycktes honom vara en riklig ersättning för den ojemförliga pina, som han utstått af fru Emerentia, hvilken icke tröttnat att fråga efter allt hvad hon både såg och icke såg.
Under slika omständigheter kunde naturligtvis handelsexpeditens anbud icke väcka någon uppmärksamhet, åtminstone ingen intresserad.
Fru Emerentia tyckte det till och med vara underligt, att visst folk hade så mycken inbilskhet, att de kunde tro det en flicka, som blott behöfde sträcka ut sitt finger för att draga in ett helt notvarp med förnäma tillbedjare, skulle vilja gå ett par år, kanske än längre, och vänta på en så måttlig eller, rättare, obetydlig lycka.
För sin syster var hon dock alltför klok att uttrycka sig på det viset.
För henne hette det: att som Blenda var så ung och dessutom ej visat tycke för någon, vore det bäst att se tiden an – ett tänkesätt, som man vet högeligen gillades af tant Regine Sofie.
Ack, hur långt var dock ej den goda tanten från en aning om rätta bevekelsegrunden!
Efter dessa vigtiga tilldragelser – middagen på sommarnöjet, korgen åt handelsexpediten och stora ronden i slottet, jemte dubbningen eller det improviserade tornérspelet i slottskapellet – återkom allt i sin jemna gång; ty tant hade sina planer, och derföre sattes Blenda, såsom hon leende sade till sin mor, ”åter i tornet”, likväl – det måste medgifvas – icke i alldeles så sträng enslighet som förut.
Under de tvenne följande veckorna fick hon tvenne gånger se Djurgården, hvilken likväl, så vacker den ock var, icke på långt när motsvarade de förhoppningar hon gjort sig, ty hvarken hördes der någon musik, sågos de kongliga äta för öppna fönster eller gick der fram någon böljande sjö af menniskor – den listiga tanten hade valt ett par hvardagsförmiddagar.
Men nu hade Blenda ändå varit der, och hon egde icke vidare rätt att sucka:
”Ack, den som finge se Djurgården!”
Hon suckade också icke, men hon längtade såsom fågeln längtar i buren.
Till ett afbrott i ensligheten kom dock slutligen en bjudning af Patrik att medfölja honom och Henriette till Gauthiers manege.
Och se, det var nu en afton, som åter kunde göras till ett minne!
Natten efter denna tilldragelse såg
Blenda endast ridande araber, dansande beduiner och nymfer med florsvingar ilande fram på förtrollade hästar.
De stora fäktningarna, belysta af bengaliska eldar, hade – under sjelfva det verkliga åskådandet – kommit henne att skrika och klappa händerna, tills Henriette för sin del förklarade att hon nödgades gå ut, om hon underkastades att vidare bevittna dylika galna och tillgjorda utbrott.
”Ack, låt henne vara – hon är gudomlig, hon är på min ära bättre än hela spektaklet!” hviskade kammarjunkaren, som af Henriette fått en vink om hvar hon (Henriette) kunde träffas.
När denna vink gafs, var emellertid Henriette okunnig om den bjudning, som Patrik gjort sin moster och systerdotter.
”Jaså, hon är gudomlig?” svarade den sårade unga frun försmädligt.
”Ja, i den mening jag förstår.”
”Och som äfven jag förstår!
Jag just beundrar herr kammarjunkarens smak, och skattar mig sjelf lycklig att ha beredt tillfället till ett så utsökt nöje!”
En blick, som ville vara förebrående, mötte nu Henriettes gnistrande öga.
Men Henriette var onådig – hon spelade den stolta föraktfulla – och vände hela sin yttre uppmärksamhet från föremålet för sina tankar . . . .
”Du ser så fnurrig ut, min söta vän!” hviskade den äkta mannen åt sin hälft, då de gingo ut.
”Du har visst åter för trånga skor?”
(Det var en gång för alla vanligt att, då Henriettes lynne var i olag, utan att hon dertill kunde uppge något skäl, hon alltid brukade skylla det på sina skor, som klämde henne.)
Men denna gång åtnöjde hon sig icke blott med att kasta skulden på de stackars oskyldiga skorna – hon svarade sin ännu oskyldigare man:
”Visst tränga de, det får jag minsann nog erfara, och för den pinan har jag att tacka den, som beständigt köper så dumt!”
”Kära du . . . ”
”Aj aj!”
”Du lemnade ju sjelf måttet!”
”Ah, prata ej om mått!”
”Se så, Henriette!”
”Skulle man ej kanka gåselank med det här intressanta sällskapet, som du behagat påtruga mig, så kunde jag haft droskan – men en annan gång . . en annan gång!”
”Söta du, någon torde höra oss!”
”Än se’n?”
”Än se’n!”
Den beskedlige, tålmodige Patrik tog sig den friheten att genom en begriplig pantomim med hufvudet fullständiga den upprepade meningen.
”Jag undrar just i alla fall hvem som skulle höra?
Den der sliskige, odräglige kammarjunkaren – jag tager alldeles icke vidare emot den karlen – slår ju sina krumbugter för den tokan, som jag aldrig mer går i sällskap med, så mycket du vet . . . och hennes nåd – min gud, man kan skratta sig förderfvad åt en sådan nåd!”
Här afbröts Henriette just af nåden sjelf, som i sin oskuld förklarade att hon var både förtjust och tacksam öfver den stora, innerliga vänskap, som den söta, snälla Henriette visade henne, en yttring, hvari Blenda lifligt instämde, under det hon med en viss häftighet drog sig åt Henriettes ’sida, lemnande kammarjunkaren helt och hållet åt mamma.
Men hvad helst Blenda nu ville företaga, var det fåfängt att söka återvinna en ynnest, som hon redan förut egde i ringaste möjliga grad.
Under hela hemvägen fick man ej ett ord af Henriette.
Dagen efter denna lilla utfart inträffade i vår hjeltinnas lif en händelse af stor vigt och de allvarsammaste följder.
Hon var nyss uppstigen och ärnade just sätta sig ned att skrifva ett bref till den gamle komministern i hemorten, i hvilket bref den första besparingen åt lama Britta skulle inneslutas, då mamsell
Debora steg in med kaffebrickan i hand.
Dessa små välsignade sladderstunder voro en stor välgerning för såväl fru Emerentia som mamsell
Debora sjelf, ty begge hade längesedan – i djupaste hemlighet förstås – öfverenskommit att det ganska väl kunde behöfvas att ibland undanstjäla några ögonblick från fru Regine Sofies tryckande välde.
”Hur står det till med syster min i dag, mamsell Debora lilla?
Vi kommo hem så sent, att vi icke fingo ta godnatt.”
”Jo, jag tackar, hon var vid riktigt helsosamt lynne i går qväll.”
”Gudskelof!”
”Straxt efter det herrskapet gått, kom postbudet . . .
Men det var väl roligt hos Gauthiers?”
”Roligt – ja, min himmelske, det är nu visst det minsta en kan säga!
Och jag påstår, att skall man veta om lifvet en smula, så måste man till Stockholm . . .
Men hvad var det med postbudet?”
”Det hade med sig bref från herr Johan, och då blir frun alltid glad till humöret.