Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huruvida » den orubbliga föresatsen, att icke genom ensidig förkärlek för någon viss del af sin mångsidiga verkningskrets låta de öfriga träda i skuggan », här vid lag blifvit följd, torde med skäl kunna betviflas.
Sedan vi nu undersökt hvad svenska akademien uträttat till svenska språkets fromma intill 1866, då hon genom professor Svedelius gaf den försäkran, hvarmed denna uppsats inleddes, vilja vi äfven tillse hur löftet efter denna tid infriats.
Den enda synliga frukten af akademiens orubbliga föresats samt af de betydliga belopp hon uppburit för ordboksarbetet är, såsom vi veta, att 1871 bokstafven A — hufvud-sakligen utarbetad af C.
A. Hagberg samt utgifven af F. A. Dahlgren och som, för att vara resultatet af ett åttiofemårigt arbete, lemnar väl mycket öfrigt att önska — utkom samt en tid derefter en kort ordlista.
(Om man så vill kunde man äfven hit räkna » Kritisk ordbok öfver svenska växtnamnen » af Elits Fries, ehuru detta arbete icke har något att göra med akademiens verksamhet som korporation).
Riksdagens revisorer 1871 ansågo dock att arbetet skred väl långsamt framåt, helst akademien i företalet till A uttryckligen frånsagt sig skyldigheten •att ock säga B, hvadan 1872 års riksdag genom en skrifvelse till regeringen anhöll om en utredning vidkommande arbetssättet m. m. dylikt, som kunde lemna upplysning om det långsamma och dyra arbetet.
Akademien å sin sida ville ej låta någon utanför stående intränga i sina hemligheter — såvida de ej nu yppas i den af professor G. Ljunggren utgifha Svenska akademiens historia från 1786 — 1886 — utan, för att komina ifrån hvarje efterräkning, afsade hon sig 1872 det årliga anslaget 3,750 kr.
för ordboksarbetet.
Men såsom vi ofvan påpekat förfogar svenska akademien öfver icke obetydliga tillgångar, dels genom den omtalade behållningen från 1826 af 84,153 kr., dels genom inkomsten af Posttidningen, som enligt uppgift af statsrevisorerna på sista tiden tillfört akademien en årlig inkomst af 10,000 kr., hvar * förutom akademien af statsverket åtnjuter ett årligt anslag af 2,250 kr., samt 6,000 kr.
till fördelning bland vittra författare.
1 förbigående sagdt har denna fördelning mer än en gång hos allmänheten väckt mycket blandade känslor.
Såsom vi ofvan antydt är det akademiens pligt att för riksdagens revisorer redogöra för dessa inkomsters användning.
Med de medel, öfver hvilka akademien förfogar, borde den nu kunna förvärfva sig krafter — låt vara utom akademien — som bringade dethundraåriga arbetet till fullbordan.
Akademien har också på, sin hundraårsfest genom sin direktör, hr erkebiskopen Sundberg, uttalat den förhoppning, att hon i ej aflägsen framtid skall kunna lemna den så mycket efterlängtade ordboken färdig i allmänhetens hand.
Vi taga fasta på detta yttrande; ty ehuru det förklaras att akademiens bemödanden aldrig lemnat ur sigte det höga mål som för dem blifvit satt, kan man icke gerna afhålla sig från den tanken, att akademien bra länge nöjt sig med att hafva det höga målet » i sigte », men icke tagit många steg för att närma sig eller uppnå detsamma.
Men det gamla uttrycket är kändt, reculer pour mieux savier och en vacker dag öfverraskar nog akademien allmänheten med ett jättesprång — måtte det icke i ordets egentliga mening blifva ett saltomortale — från A till Ö. Eja, vore vi-der!
— » » Det var likväl ej på den egentliga språkforskningens område », heter det vidare i hr direktörens tal, » som akademien egentligen skulle, eller ens kunde skörda sina lagrar, utan det var på den konstnärliga språkbehandlingens, på vitterhetens fält, och det torde svårligen kunna uppvisas något af betydenhet på detta område, hvari icke akademien på ett eller annat sätt haft del. »
I den ur Snällposten för den 14 Juni 1849 hemtade artikel, hvarmed vi afslutade vår uppsats » Ett stundande Jubileum », yttrar författaren: » Har vår vitterhet gått fram, så har det skett icke medelst utan trots akademien.
Akademien har spelat en tacklös vägvisarroli och ej en gång dess egna koryféer hafva alltid följt den anvisade stråten.
Ytterligare tillhör det akademien att gifva skaldedopet och utfärda dopattest. »
När man genomläser de långa listorna på personer, hvilka rönt bevis på akademiens uppmärksamhet, kan man icke förneka att hon sträckt sin välvilja ganska långt, då det nämligen gäller poesien och, i synnerhet under de första åren, en så kallad vältalighets idkare.
Man genomläse en förteckning öfver författare, hvilkas arbeten af akademien erhållit pris, och man skall förvånas öfver mängden af snillen som segrat i en olympisk täflan inför landets högsta arcopag.
I vår föregående uppsats intogo vi ett Florilegium Succano-academicum äfven-som några mindre smickrande omdömen om svenska akademiens verksamhet.
Många ytterligare prof kunde anföras på att skaldedopen och dopsedlarna icke alltid varit berättigade — härom året prisbelöntes t. ex. ett skaldestycke, der det bland andra vackra saker säges: » Ater bjellrorna skalla
Gladt som en silfverbasun — »
Hvad menas med att bjellror skalla som en basun?
— men vi vilja inskränka oss till att anföra några utdrag ur en recension öfver » Visby fall, episk-romantisk dikt i tio sånger.
Prisbelönt af svenska akademien 1871.
Jemte en samling mindre dikter.
Recensionen är intagen i Svensk Tidskrift för literatur, politik och ekonomi utgifven af Hans Forssell, 1872, Sjette häftet, och undertecknad H. F.
Akademien hade genom sin direktör om nyssnämda stycke yttrat, att den i detsamma » funnit förtjensten af en med reda ordnad plananläggning, af berättelsens underhållande liflighet.
och af dess öfverhufvud lyckliga, stundom yppiga enskildheter.
* Sedan recensenten med sin kända och erkända kritiska förmåga framlagt en mängd citat och redogjort för diktens plan, säger han: » Oss synes d^n vara så » ordnad », att den ej är någon plan alls.
Af enskildheter hafva vi meddelat några, som ej torde kunna kallas lyckliga, och kunna vi för öfrigt ej annat än bedja läsaren sjelf förvissa sig om förhållandet, då vi påstå, att lyckliga eller yppiga enskildheter i allmänhet ej st&amp; att upptäcka.
Då vi vidare anse oss böra fälla det omdömet, att hela dikten är mer än vanligt tråkig, matt och torr, att der ej förnimmes en enda fläkt af poetisk ingifvelse m. m. d., sä äro vi också inne på det område, der ingenting kan bevisas.
Men om vi skulle få någon del af dem, som intressera sig för svensk vitterhet, att instämma i detta omdöme, då tro vi, att dessa med oss skola beklaga, det akademien åt en dylik produkt gifvit en dylik utmärkelse.
Om akademien allt mer och mer saknar tillfällen att prisbelöna utmärkta vittra förtjen-ster — hvilket kan bero antingen derpå att dessa på senaste tiden blifvit sällsynta, eller derpå, att de som finnas, ej söka sin lager på denna väg, — så är detta ett obehag af ej mindre vigt.
Det kan möjligen medföra, att svenska akademien,
— i synnerhet nu, då hon i officielt utlåtande förklarat sig sjelf inkompetent att syssla med svenska språket och afsagt sig all befattning med ordboksföretaget —, icke blir något annat än ett af Sveriges förnämligaste ordenssamfund, som genom sitt » En af de aderton i Sv.
Akad. » ännu förlänar en viss glans åt sina ledamöter.
En och annan verksamhets * yttring har hon dessutom ännu sig förbehållen: Hon disponerar ju t. ex. ett af organen i den svenska pressen, hvilket under feådan ledning, som detta samfund kan bestå, bör hafvaett stort inflytande, och staten har också några gånger åt henne öfverlemnat mer eller mindre vigtiga förtroendeuppdrag.
Men om akademien vill, för att utveckla sin verksamhet och hålla sig uppe såsom vitter domstol, taga sig för att prisbelöna dikter, hvilka stå långt nedom den vittra förtjenstens medelhöjd, så kan det hända, att den, rakt i strid med sin store stiftares mening, bidrager att sänka denna niveau, och sådant kan ej för Sveriges vitterhet vara helsosamt.
Nu har akademien stält » Visby fall » under samma kategori som Nyboms » Aminas Sång »,
C. Kullbergs » Sonnetter till Julia », Nybloms » Arion », C.
G. Strandbergs » Birger Jarl », Böttigers » Gustaf Adolf vid Lützen », F. A. Dahlgrens » Sappho på Leukas », Grafströms » Sångens framtid », Silfverstolpes, » Sadis Syn » — att icke nämna Stag-nelii » Sång till qvinnoma i Norden » och Runebergs » Grafven i Perrho ».
Vi bedja läsaren och särskildt de af dessa för * fattare, som nu sitta i sv.
akademien, att jämföra här nämda stycken med det föreliggande, och fråga, om de ej gifva oss rätt deruti, att det » andra prisets » måttstock år 1871 måtte hafva undergått tiågon förändring, ja t. o. m. så betydlig, att den ej mera kan kännas igen. » &lt;
» Vill man hafva ett åskådligt bevis derpå, skrifver ytterligare hr H. F. — att akademiens vitsord, om det gifves i oträngd t mål, kan verka till vitterhetens och vitterhetsidkarnes skada, så finnes det tillräckligt af sådana i de » mindre dikter », som den nu prisbelönte författaren funnit sig oförhindrad eller uppmuntrad att bjuda oss som bihang till hufvuddikterna.
Ty det är för litet att säga det depsa dikter äro svaga.
— Om svenska akademien till någon del har dessa små dikters utgifvande på sitt samvete, är det mer än nog för ett helt år, och en varning för det kommande. »
Vi hafva lagt särskildt märke till denna recension, emedan den i många fall mycket väl kan tillämpas på andra af sv.
prisbelönta snillefoster.
Vi nämde Svenska Akademiens historia af professor G. Ljunggren.
Tvifvelsutan har han deri intagit den fortsättning af skildringen af svenska akademiens ledamöter, som han i Snäll posten utlofvade.
Är fortsättningen hållen i samma godlynt satiriska stil som början, måtte den vara särdeles roande
— isynnerhet för akademiens egna ledamöter — och vi lofva oss ett stort nöje af densamma.
Då detta nedskrifves har den ännu ej kommit till Lund.
4.Vid Svenska Akademiens hundraåra minneshögtid.
Poetiskt nattstycke
Scaevola den andre.
Jag stod på Skeppsbron under kungaborgen,
När dagens oro ändtligt somnad var,
Och öde l&amp;go gatorna och torgen,
I slottets fönster såg jag landets far.
Det låg ett uttryck i de franska dragen,
Som när man dansat på en Oskarsbal,
Och trötthet fans der, men jemväl behagen,
En segerkrans — men som från Norge tagen —
En blick, till hälften stolt, till hälften litet skral.
Förunderliga makt monarken äger!
Se anden fardig så till strid som vers,
Gestalten oss sin hjeltesaga säger,
Fast böjd inunder apanagets pers.
Ja, slik han kom från simulakerstriden,
Men slik han var ock, när han göt sin själ Bland folket in vid baninvigningsfriden Ty store andar ge sin form åt tiden,
Och Oskars tidehvarf bär Oskaks drag jemväl.
* Esaias Redivivus eller den falske Smerdes, hade förf., kanske ickf alldeles utan skäl, kunnat kalla sig, men eftersom denna signatur möjtiges skulle förefalla anspråksfull, har han gjort liksom H.
B. Palmtrr, di denne i sina bref om SVenska akademien uppträdde under namnet Nilsson Nyberg.
Hvem Scaevola egentligen är, torde för öfrigt for kommande forskare kunna bli ett lika aptitligt Eris-äpple som demaskeriogw af salig » Nils Nyberg » i Polyfetn, hvilken i likhet med Sctevola lyckad« * att, åtminstone till en del, bibehålla sitt inkognito äfven inför tidskrifta » redaktion.
Blott så mycket kan f. n. yppas, att äfven den poetiske Sc * - vola emellanåt synes ha vandrat under Lundagårdens kronor.
Red; * anm.Min barndom foli uti hans kronprinsstunder,
Jag mins den tiden, hur den är mig kär Med sin forhoppning, sina Bjurstensunder Och allt det nya lif, som qväfdes der.
Det var som våren, när hans värma droppar Ur blånad sky och loser vinterns tvång:
Då leka djur, då dikta skaldeknoppar,
Och hvaije hjerna spränger sina proppar
Och qväder gladt — tant bien que mal — sin sång.
De gamle juvenaler hade somnat Vid bankopunsch från vigi lansens dar,
När kungason studentens like var.
Hvad Norden evigt vill, en kung, som känner Sin värdighet, stod åter fram i glans Och det vardt ordnar ibland frie män ner,
Vårt riddarhus fick nya ämnessvenner,
Och Emil Jonas fick sin literw med glans.
I sorgdok furstemodern satt på tronen,
Och spiran var en psalmbok: med hvar stund
Det växte nya tempel i nationen
Och nya prester, fast på » nådig » grund.
Vår gamla dröm om bragder och om ära Förflyttades till bönhusdiger trakt,
Der Berg och Besko v sina kronor bära Och Lindströms gossar ljus och seder lära —,
Och Norrby skar sitt skägg och Schkele blef en makt.
Den svenska äran bröt sig nya bauor I tankens länder: herr professor Fries Stod segersäll bland sina bloipsterfanor Och höll små qvicka tal på eget vis.
Gyldén beräknar listigt himlafarden För månens skifva, för planetens rand,
Och Cleve skedar skapelsen i härden,
Och Nordenskiöld ger ny kontur åt veriden,
Och häfdernas mystér ransakar Hammarstrand.Och här, der Målarn gjuts i östervågor %
Och Hasselbacken lifvets centrum är,
Hvad gaskigt lif emellan stora frågor,
Hvad nya barnhus mellan öde skar!
Det språk, hvars toner ligga midtemellan Hvad Danmark vekt, hvad Norge klangfullt har, Ett bortskämdt barn, som kom i samqväm sällan, Steg fram och speglade sin bild i källan Och häpnade att se en sädan dromedar.
Och då sjöng Tammelin, en mäktig ande,
Fast stundom rimfrost på hans vingar l&amp;g.
Ack, klippor finnas, der vi alla strande Och äfven dikten har sin frusna våg.
Men stark var bågen, som den ädle spände,
Och pennan stark, fast efter glitter snål,
Och all den längtan Filip djupast kände
Till akademiens guldmedaljselände
Steg fram och gret på Sveriges gamla modersmål.
Bredvid hans sida, drömmande och stilla,
Satt Evers, band på rosor utan tagg Och diktade om Kristian, inte illa,
En dikt, som borde ha belönts med dagg.
Den pjesen är en dröm från ungdomsåren,
En gång af hvaije skolgosshjerta drömd,
En pjes så ljuf som Hedbergs sist på våren,
Fast kanske ännu mera bimlaboren,
öm, enkel, barnsligt ren — och derför är den glömd.
Gif plats, ' gif plats, Carl Rupert Nyblom nalkas, Och sången svärmar kring hans skaldemund.
Hör hur han skämtar, se hur gladt han skalkaa Som forr bland nymferna på Hagalund.
Men » Blomstertoddys » fröjd är ej i kannan,
Ej i de tolkningar, han kring sig strött;
Hans druckna öga söker än en annan,
Och märk S.
T. draget öfver pannan,
Ett Fyriskt sångardrag, som många nachspiel föd t.I Flustrets al mar, susen vänligt öfver Den gladaste estet, som Norden bar!
Det fins en tid,, som dessa toner söfver,
Men intet land, som deras like har.
En sång, som växer vild, men likväl ansad,
Ger konstens prägel fan, men bär dess tväug,
I graf-vers munter och i sup-vers sansad,
En » Tratt » - cancan på gillesalen dansad
Med Grahl och Lagerbring och Arpi på en gåog.
Dernäst hor Sundberg, hör haus stämband knarra På Rikssal ’ n redan, domen förestår!
Den nya tidens stackars andar darra,
Ifär seklets midnattsklocka tolfvan slår.
Brutalt, prelatiskt ljuda hämnarorden Mot dera, som stört de sextons harmoni,
Och han, som fordom svor vid priffeborden,
Är till den väldige bestraffar^ vorden,
Af råheten: du hör hans egen deruti.
Men som en sommårqväll bland blomdoftsängar,
Der himlen gjuter serladäfven tår,
Och skalden himlatonad lyra strängar I elfvotrådda aftonringars spår,
De vemodsglada eolstonerna I rytmer stiga, stilla, sorgfröjdstunga Och alla hoppomhöljda foglar sjunga Ljuskransadt sitt » från Bethlehem till Golgata: »
Så är det i din sång, o eolsharpa,
Der Skandiens himmel svänger kring idén;
Och ännu mer i de kritiker skarpa,
Dem du har frambragt, ädle af Wirsén.
Hvad solglans kring kung Henriks älskogsstunder Hur skarpt på Strindbergs otukt ned du slår,
Och Ibsen, diktens afgrundsheraska under,
Och Björnson med hans agitatorsfunder
Du drabbar dem — och jag, jag skäms, att du är vår.Och Odhner, som af våra stora minnen Oss än en ren och himmelsk urbild ger,
Sen hans historia tjusat våra sinnen,
Hvad ha vi andra här att göra mer?
Hur rosenfargas häfden i hans händer,
Hur blir ej Gustaf Adolf till en gud?
Ack, i mitt öra, hvart jag också länder
Den diktens grundton ständigt återvänder
Ett tvifvelaktigt, ack, men älskadt barndomsljud.
Dock — vi ej nöjas med ideologer Och evig blomdoft uti rymder blå, Akademien vill öck gynäkologer,
Bom faktiska förhållanden förstå;
Det Andersonska snillet mången bana Har röjt, som varit obevekligt stängd.
Att släppa fram de unga var hans vana, Hvad gör det då, om ingen alls kan ana, När eller hvar han uti vere var slängd?
Panegyriken flyttade till Norden Med Ljunggrens högtidstal, så nära slägt Med Rom, om ej till anden så till ordeu,
Och tjuste åter i Lundensisk drägt.
Och Hamilton, så hög som han till sinnes, Så klassisk, bandet uti sångens krans,
Fast icke sjelf en sångare, — hvar finnes Den svenske skald, som ej med tårar minnes En själ så ljus, så ren, så faderlig som hans?
Och han, som slöt den långa sångarraden Och stödd på enpåk gick och söijde den Med Kari den tolftes stöflar ikring vaden, Behagens, skämtets, tankens, Eddans vän;
Han, lagerkrönt i folkhögskolans gille,
Som Aftonbladet redigerade,
Ej främst som skald, än mindre främst som snille, Som ville dumt och kunde, hvad han ville,
Den patriotiske Per August Gödecke.De gamla lyrorna ha icke tystnat,
Fast mången, tycker, att de klingat skralt Om ock till andra toner vi ha lyssnat,
Postgumman fram för hvaije afton träder, » Vårt land » på Zions murar vakten har; Naturén städse ömsar slitna kläder,
Men ett står ändå qvar i alla väder Som skaldens gudalön: hans dryga honorar.
Det låg en tjocka öfver Oskars dagar, Fanatiskt hohenzollersk, om du vill,
Men stjernor föllo der, och, hur du klagar,
Hvar stodo vi, om de ej varit till?
All bildning är dock ofri ganska mycket,
Och med Karl Johan blef det franska svenskt; Men Oskar bröt det utländska förtrycket Och gaf oes det Bismarckianska tycket,
Och hvad förlegadt var, blef derför fosterländskt.
I bleke skuggor utaf höge fader,
En krans jag lägger på ert stoft i dag.
En efter annan af er säkert träder Dit upp bland molnen efter slutad dag.
Der kan I sitta och se ned till Norden Och jemra öfver hvad som diktas der,
Och strofvis om hvarannan sätta orden Till tandagnisslan om den fosterjorden,
Som har förgätit er — och derför är oss kär.
5 April ISSO.Svensktakademiskt aprilnarri.
A. Gödecke ferit.
Vår korrespondent i Land hade, dl han skref sin uppsats, ännu icke haft tillfälle att se professor Ljunggrens arbete öfver Svenska akademien.
Studiet deraf har naturligtvis red.
Krönika sedan dess medhunnit, och vi kunna icke annat än uttala vår beundran öfver den tåliga omsorg, hvarmed förf.
fördjupat sig i den outsägligt enformiga och för en man med hans begåfning säkert pinsamt ledsamma sysselsättningen att excerpen akademiens protokoll och sida efter sida redogöra för alla möjliga bagateller.
Emellertid innehåller onekligen historiken också åtskilliga intressanta upp * gifter, bland hvilka vi här tänka att fästa uppmärksamheten åtminstone på en.
Beskowska resestipendiet (utgående med två års ränta på 20,000 kr.
) skall enligt sid. 372, andra delen af prof. Ljunggrens arbete, tilldelas f&amp;rtjenty obcmedlad vitterhetsidkarc, helst någon sådan som vunnit akademiem pris eller det kongliga priset.
Redan sid. 373, nämda arbete, mötes man af den öfverraskande upplysningen, att det Beskowska resestipendiet bott * gafs i mars 1885 till rektorn d: r P.
A. Gödecke.
Om de pris han vunnit, sväfva vi för vår ringa del i okunnighet, och icke heller professor Ljong * gren har något härom att upplysa, men enligt hvad sunda förnuftet såger oss kan den väl aflönade seminarierek tom i Vexiö icke betraktas son obcmedlad vitterhetsidkare.
I tidningen » Vårt land » har hr Gödecke i desca dagar publicerat några resebref, i hvilka han framställer sina åsigter som källarkund.
» Vi spisade » — skrifver hr Gödecke från Berlin till » Vårt land » för den 12 sisd.
ajanl — » flere gänger middag för mycket billigt pris (x mark 50 pf.
) hos Helms vid Schkmfrd heit, i den lilla paviljongen af fargadt tegel vid den mindre slottsbron.
I allmänhet påminna rätterna mer om det tyska borgerliga köket än om den finare, men också aiadrt närande franska matlagningen.
Här i Dresden hafva vi träffat på en liknande, aägoc mindre elegant, men med fullt lika god matlagning utrustad restaurant vid SklomenstnMe, d. v. s. i stadens bästa del, der vi, dock med abonnement för några dagar i sender, sptu middag med tre rätter mat samt kaffe (detta senare genom utbyte mot soppan), for det forvinande billiga priset af en mark pro persona ».
1 Berlin besökte hr rektorn dessutom med förkärlek s. k. mjölkmagasin, der han intog sin lilla måltid, men undantagsvis förirrade bta sig äfven på bättre restaurante^ der han dock icke trifdes.
Det heter nämligen i brefvet för 12 april:
» Vi hafva äfven spisat i sådana och känna dem väl.
Köket är franskt och våtÉkt godt, men har en liten olägenhet, nemligen att man ej känner sig mätt mer än höfst eB par timmar efter bordet. »
Hvem skulle väl kunnat tro en » obemedlad vitterhetsidkare » vara, ned respekt till sägandes, en sådan Vielfras, att han vill känna sig mätt ner än ett par timmar efter slutad måltid.
De flesta andra menniskor tnrde vara belåtna, att få så pass mycket att äta, att de känna sig mätta air de stiga upp från bordet.
Vi ha emellertid alls ingenting emot, om &lt;k * skulle lyckas hr G. att för sina 1,50 eller 1 mark pro persona — hvilkei tyckes vara hans hägrande önskningsmål — få så mycket till lifs, att ht * känner sig mätt hela eftermiddagen, men vi önska hjertligen att Gud mfete upplysa hans förstånd, så att han icke — genom offentliggörande af sia * matfunderingar — alltför mycket blamerar de fördomsfria verkstil larne af v. Beskows testamente.
är ju nämligen icke utsänd af svensk-norsk * Ganymedföreningen utan af det samfund, hvars » smak » plägar ställa * i samband med vitterheten, men icke med köket.Trenne sånger ur
En samhällsförbättrares saga.
Ofullbordadt epos i tjugofyra sånger af
FEMTONDE SÅNGEN.
Före drabbningen.
Han stod allena i sitt arbetsrum Fast sen var timman dröjde sömnen fjerran Ifrän hans läger, och hans tankar flögo Från forntid och till framtid.
Men till sist Hans tunga löstes, och han talade:
» Jag står som Caesar nu vid Rubicon,
Ovansklig ära kan jag vinna lätt,
Mitt blotta ord en riksbank ny kan grunda,
En envåldsbank, der jag blir direktör!
* Med anledning af den grufliga tilldragelsen i Första kammaren,
— då ett par senatorer, i likhet med de berömda lejonen, åto upp hvarandra så grundligt, att knapt mer än svansarne blef qvar — har red.
hos den svensk-akademiske sångaren Scaevola den andre anhållit om en hjelte-dikt.
Resultatet föreligger nu här ofvan; dock må observeras, att förf.
blef &amp; gripen af det fosterländska ämnet, att hans sånger hotade att blifva lika många som i den nyligen af Sv.
Akademien prisbelönta dikten om Karl XII.
Genom vänlig öfverenskommelse med skalden, publicerar » Dagens Krönika » ^dock blott tre sånger; de öfriga 21 torde komma att åt Svenska Akademiens sekreterare öfverlemnas, för att vid lägligt tillfälle i Akademiens handlingar intagas.
Red.s a / tm.
YL 5.
1Man tror ju mina ord i andra kammarn,
Den starka kammaren, som makten har;
Jag samlar bönderna på Grand Hotell Och hvad jag bjuder är dem alla lag.
Hur underbart att alla tro på mig,
Att till min visdom alla hylla sig.
O stolthet, att den underbara gåfvan, Förtroende, har unnats mig från ofvan.
Ja, underbart i sanning!
Mången gång Var dock min gerning icke särskildt egnad Att väcka den orubbeliga visshet Att för det helas väl jag ensam stred.
När jag förfäktade det tiodubbla,
Af hvilket jag var ensam fabrikör,
Man kunde lätt dock kommit på den tanken Att för min egen del jag skref och stred.
— Men ingen trodde det — jo, kanske en,
Min namne, J. W. Smitt, som alltid var Likt en Thersites emot mina planer.
Men hvad betydde väl hans lömska funder Emot mitt rena uppsåt, seger vann Jag då som jemt!
Jag minnes ju så väl Hur » ringar * stampades ur jorden upp, Arbetarhärar uppå tiotusen,
Som lystrade mitt bud, min minsta vink,
Så länge jag min kassa öppen höll.
En klubba lofvade jag skänka dem Af ¿benholts, med silfver rikt beslagen Och löftet togs med tacksamhet emot — Det ryggades, än seni Olydnad bör Bestraffas exemplariskt, och de lydde Ej som de borde — men hvad gjorde det.O, detta svenska folk, det är så snällt,
Så fredligt och så lugnt till sin natur;
Jag mins ju hur mitt ångkök grundades,
Jag mins den lysande, den stolta fest,
Hvarmed det vigdes in.
Jag mins hur ärkebispen På denna festen nämde mig sin vän Och hur jag hedrades med samma namn AT Nisbeth och af Hagström!
Den vinst som lofvats abonnenterna Jonglerades så lätt och hastigt bort,