Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han förkunnade, att kejsar Konstantius gått till sina fäder, och att hans anförvandt cæsar Julianus blifvit af senaten, folket och legionerna utropad till kejsare och herre öfver romerska riket.
Han förkunnade, att den nye kejsarens första ord varit samvetsfrihet, hans första befallning, med tusen bud affärdad till romerska verldens alla landsändar, att hvarje undersåte, medborgare eller slaf, som bure bojor för sin tros skull, skulle befrias, samt att enhvar, som hädanefter i religionens namn vågade störa ordningen och den personliga säkerheten, skulle slås i bojor och såsom gemen förbrytare öfverlemnas åt rättvisan.
Desse ord emottogos först med öfverraskningens tystnad, derefter, från de aflägsnare delarne af kyrkan, der ingen kunde utpeka majestätsförbrytaren bland de andre, med ett tjut af harm och missnöje.
Detta tjut upprepades och blef starkare, när soldaterna på Annæi Domitii vink lösgjorde de fångne Athanasianerna, hvilka, när de kände sig befriade, föllo i hvarandras armar och tackade Gud.
Tysta dem, befallde Annæus Domitius Petros, – eller är du deras medbrottsling.
Är det på detta sätt man hyllar kejsaren?
Biskopen steg upp i predikstolen, uppmanade till tystnad och höll till följe af den oväntade underrättelse, som anländt, ett tal till församlingen öfver språket:
Gifver kejsaren hvad kejsaren tillhörer och Gud hvad Gud tillhörer.
Hans ord voro som alltid vältaliga och under de närvarande omständigheterna djerfva.
Han upphöjde den aflidne kejsarens egenskaper och höga förtjenster om den rättrogna kyrkan.
Han beklagade, att detta mägtiga svärd blifvit genom döden beröfvadt den stridande församlingen, och tvekade ej förutsäga, att den tid, som nu inbrutit, måste blifva en hård tid, en pröfningens tid; men han uppmanade sina åhörare att trofast hålla sig till det sanna ordet och under motgången förtrösta på den Gud, som i dag så mägtigt uppenbarat sig för deras jordiska ögon.
– Hvad menar han med denna uppenbarelse? frågade prokonsuln de närstående, och man skyndade upplysa, det biskopen i dag hade uppväckt
Simon helgonet ifrån de döde.
Domitius ville se den döde och ånyo uppväckte.
Eufemios underrättade honom, att Simon nyss blifvit buren till det biskopliga palatset.
På de soldater, som åtföljt prokonsuln, hade denna underrättelse, som genast blifvit spridd ibland dem, gjort ett djupt intryck.
Men Annæus Domitius, som tviflade på allt och tviflade på intet, allt efter lynne och omständigheter, var i dag icke öppen för den bevisande kraften af ett underverk.
Det endast retade hans nyfikenhet.
Han beslöt att från kyrkan begifva sig direkte till biskopliga palatset, för att se den uppståndne.
Med en närmare beskrifning öfver undrets förlopp skulle han utan tvifvel undfägnas af sin fromma Eusebia, som nu intog hedersplatsen der ofvan på galleriet och säkerligen blifvit mycket öfverraskad af sin Annæi plötsliga uppträdande i storkyrkan.
– Bah, sade han till en af sina centurioner, – Apollonios af Tyana och Simon Magus hafva också uppväckt döda.
Det är en konst, som nu för tiden odlas med mycken framgång.
Att i våra dagar dö och ej blifva uppväckt är en ogynsam tillfällighet, ett dåligt tärningskast, caniculœ och ingenting annat.
Under tiden hade mannen, som Athanasianerna sett vid hörnpelaren till tvärskeppet, och hvars åsyn stärkt de lifdömdes mod, trängt sig genom hopen, som skiljde honom från koret, och närmat sig prokonsuln.
Han ådrog sig genast Annæi Domitii uppmärksamhet genom den tysta, men synliga hyllning, som desse egnade honom.
Mannen vexlade några ord med prokonsuln af Akaja, och när han kort derefter vid Annæi Domitii sida, omgifven af sina trosförvandter, lemnade kyrkan, hade det namn, han yppat sig ega, flugit genom soldaternas leder, meddelat sig presterna, fortplantat sig till menigheten, så att alla ögon voro fästa på honom, sjelfve Petros tystnande vände sig om, och ett sorl af röster beledsade honom, hvilka uttalade namnet Athanasios.
SEXTONDE KAPITLET.
Under den nye kejsaren.
Aftonen af samma dag, på hvilka ofvan skildrade händelser inträffat, emottog Krysanteus ett handbref från kejsar Julianus, hvilket åtföljdes af en offentlig skrifvelse från denne till folket och rådet i Athen.
Genom anslag, fästade på tempeldörrarne och stamhjeltarnes stoder, kallades Athenarne följande dag till allmän folkförsamling, för att höra kejsarens skrifvelse uppläsas.
Pnyx, samma kulle, der athenska folket under sin glansperiod hade samlats, för att öfverlägga om krig och fred, om sin inre politik, om belöningar och straff, om skådespel och fester, bevittnade ånyo en folkförsamling.
Flera tusen medborgare infunno sig högtidsklädda; Annæus Domitius i spetsen för de kejserliga embetsmännen anlände till stället i högtidlig procession; ett rökoffer till de himmelska magterna förrättades inför folket af en bekransad, purpurklädd offerprest; den nye kejsaren hyllades, hvarefter Krysanteus uppträdde på Demosthenes’ talarestol och föreläste Juliani bref till folket och rådet i Athen.
Detta bref, ett vältalighetsprof, värdigt de store och snillrike folkledarne i demokratiens dagar, redogjorde för de omständigheter, som nödgat Julianus att gripa till vapen emot Konstantius.
Julianus hänsköt till athenska folkets omdöme, om det i hans gerningar och bevekelsegrunder kunde finna något oädelt och tadelvärdt.
Vi vilja ej beskrifva den hänförelse, som väcktes af denna ödmjuka hemställan, så egnad att smickra Athenarnes fåfänga, då den gjordes af romerska verldens beherrskare till befolkningen i en nu sedan länge politiskt obetydande provinsstad.
Men för Julianus var det en hjertats angelägenhet att finna sina handlingar gillade utaf den bättre delen af folket, och för honom, som var Hellen till sin natur och svärmade för den hellenska forntidens idealer, var Athen ännu den vigtigaste staden i hans rike, emedan det var de lysande minnenas stad, den gamla lärans och filosofiens bålverk.
Sedan det kejserliga brefvet blifvit föredraget, uppsteg prokonsuln af Akaja och föreläste den nya regentens första edikt, anländt samtidigt med underrättelsen om hans hyllning i Konstantinopel, hvilket förkunnade allmän religionsfrihet såsom den grundsats, regeringen antagit och folket borde följa.
Derefter uppträdde Krysanteus och, sedan han talat, flera andra filosofer och rhetorer, hvilka med hänförelse uttalade de förhoppningar om en ny och lyckligare tidsålder, som bebådades af Juliani thronbestigning, samt uppmanade folket att genom samma dygder, som prydde deras fäder, förtjena den och göra den varaktig.
Sedan man derefter öfverenskommit om de festligheter, med hvilka regeringsförändringen skulle firas, upplöstes folkförsamlingen.
Jublet och hänförelsen fortplantades genom staden af de högtidsklädda skaror, som drogo ned ifrån Pnyx.
Ediktet om den fria religionsutöfningen innehöll emellertid en punkt, hvilken måste synas åtminstone de fanatiske bland Kristianerna såsom ett tvång.
Ediktet förbjöd begagnandet af orden kättare och afgudadyrkare, samt förordnade tillika, att de, som vågade begå någon våldsamhet af hvad slag som helst mot olika tänkande, skulle straffas såsom gemena förbrytare.
Den gamla lärans bekännare erhöllo tillstånd eller rättare befallning att öppna alla sina tempel; de tryckande pålagor och tvångslagar, som Konstantii tyranniska nit och hans gunstlingars girighet underkastat dem, förklarades upphäfda.
Alla genom
Konstantius landsförvista eller afsatta biskopar och prester fingo tillstånd att återvända och med sina församlingars medgifvande återtaga sina embeten.
Några dagar derefter begåfvo sig på Juliani inbjudning Krysanteus och hans dotter till Konstantinopel.
Prokonsuln af Akaja beledsagade dem.
Samma dag, på hvilken de anlände till det nya Roma, mönstrade kejsaren de österländska legioner, som blifvit samlade derstädes.
Dessa soldater bestodo till största delen af Kristianer.
Det var med deras vapen Konstantius hade ämnat omintetgöra den gamla lärans sista sjelfräddningsförsök.
Nu fingo Juliani athenska gäster bevittna ett skådespel af eget slag.
Julianus hade uppstigit på en präktig tron, omgifven om Roms och republikens fornåldriga attributer.
I grannskapet af thronen stodo tvenne åt gudarne helgade altaren, på hvilka offerlågorna voro tända.
Soldaterna voro anbefallda, såvida de funno det förenligt med sin öfvertygelse, att under defileringen offra några rökelsekorn på dessa altaren.
De flesta gjorde det; de voro endast få, som afhöllo sig derifrån, ehuru detta offer var likbetydande med en offentlig öfvergång till den gamla läran.
De galliska legionerna hade redan förut afsvurit korsets fana och upprest de gamla baneren, på hvilka stod tecknadt:
Romerska Senaten och Folket.
De kejserlige embetsmännen följde i massa legionernas exempel.
Det var ett skådespel, som å ena sidan måste glädja den gamla lärans upplyste vänner, men å andra sidan måste uppfylla dem med förtviflan om menniskonaturen och afsky för tidens uselhet.
Kristendomen syntes vilja vika utan våld.
Det var som om menniskoslägtet burit en mask, som det plötsligt afkastade.
De i sin tro beständige drogo sig undan i ensligheten, och solen sken på en svärmande massa, i hvilken de, som fasthöllo sina fäders lära af religiös öfvertygelse eller af omtanka för den hotade kulturen, för det menskliga förnuftets rätt och för den med henne förenade skuggan af den gamla republikanska friheten, försvunno i mängden af de lycksökare, som omfattat henne för att vinna kejsarens ynnest och enskilda fördelar.
Men dessa affall i massa, hvad voro de annat än frukten af det villfarande, om ock välmenta nit eller de hersklystna afsigter, som köpt åt kristna namnet proselyter medelst timliga fördelar, embeten och penningar?
Ifrån att vara en andlig gemenskap, egnad att genom den i henne verkande andens kraft småningom genomtränga och tillegna sig menskligheten, hade den kristna församlingen blifvit en kyrka, som, medan Kristendomens ande, oberoende af henne och i trots af henne, fortplantade sitt inre lif i några obemärktas ödmjuka hjertan, upphäfde sig till domare öfver själar och samveten, tillskansade sig värdigheter och privilegier, formulerade sina lärosatser på prestmötena, med begärlighet uppsög all vidskepelse, som fanns hos folket, för att omarbeta och vidare utveckla den, köpte de verldsliga tyrannernas bifall med sina läror om en kejserlig envåldsmagt och ett folkets slafveri af Gudi, sökte släcka förnuftets ljus och förföljde de olika troende med ett rasari, som öfvergick allt hvad man hitintills kunnat tilltro menniskonaturen.
Legionernas affall var ej det enda, för kristna kyrkan förnedrande skådespel, som Krysanteus och Hermione bevistade i Konstantinopel.
Julianus hade inbjudit till sitt palats de förnämste ledarne af de olika kristna partier, som funnos i hufvudstaden och dess omgifning, för att öfvertala dem till enighet eller åtminstone beveka dem att lefva i fred och försonlighet med hvarandra.
Samlingen var talrik och bestod af prester, tillhörande det nyss herrskande homoiusianska partiet, prester tillhörande de nyss med eld och svärd förföljda sins emellan lika fiendtliga homousianska, novatianska och de öfriga bekännelserna.
Om det var en biafsigt af Julianus att få förlusta sig och sina gäster med åsynen af de kristna presternas förderf och hatfullhet, så vann han fullkomligt sitt mål.
Närvaron af det kejserliga majestätet kunde lika litet, som blygseln för ett ovärdigt uppförande inför hedniska filosofers ögon, hålla ordningen vid magt.
Mötets medlemmar öfverskreko hvarandra, oqvädade hvarandra med de gröfsta skymford, anklagade hvarandra för de gräsligaste brott.
– Hören mig då, J kristianske prester!
Våra fiender, Germaniens barbarer, Frankerna och Allemannerna hafva ju hört mig!
Julianus och Krysanteus hada dagliga förtroliga sammankomster, på hvilka de öfverlade om bästa sättet att reformera den gamla läran, bringa henne i öfverensstämmelse med tidens behof och till klarhet i henne utveckla de grundsatser, af hvilka begge hoppades åstadkomma en menniskoslägtels förbättring.
Att dessa grundsatser redan funnos i henne och att de voro tillfyllestgörande för menniskans lycka, derom voro de begge öfvertygade.
Julianus, som vid sin thronbestigning hade vägrat att emottaga titeln dominus eller envåldsherrskare och som redan börjat omgifva magten med alla den fordna frihetens symboler, drömde om den romerska republikens återställande och hoppades att genom ändamålsenlig uppfostran af det uppväxande slägtet kunna åstadkomma inom romerska verlden, hvad
Moses med den fyratioåriga vandringen i öknen ville åstadkomma inom Israel: den slafviska andans förträngande af ett fritt, friskt och ädelt folkmedvetande.
De uppgjorde, till vinnande af detta mål, planer, hvilkas djerfhet och genomgripande syftning borde beröfvat dem hvarje utsigt på deras förverkligande, om ej begge förlitat sig på
Himmelens bistånd deras afsigters renhet och den oerhörda magt, som hvilade i händerna på en romersk imperator.
Julianus var endast trettio år gammal, full af kraft, klokhet, snille och entusiasm.
Hvad skulle icke Krysanteus kunnat vänta af honom?
Att begagna våldsamma medel, derifrån afstodo de både af grundsats och klokhet.
De händelser, midti hvilka de lefde, hade lärt Julianus, att det verldsliga svärdet lika litet kan utrota villfarelsen som sanningen.
Han ville måhända äfven framställa för verlden ett exempel på mildhet och humanitet, utöfvade af den gamla lärans bekännare, vid sidan af de rysliga grymheter, till hvilka Kristianerna under sitt väldes dagar hade gjort sig skyldiga.
Julianus hade beslutat att för alla romerska rikets provinser utse representanter af sin myndighet, hvilka genom lärans reformering och ungdomens uppfostran skulle medverka till det stora mål, han åsyftade.
Han valde i samråd med Krysanteus de prester och filosofer, som för dessa platser syntes lämpligast.
Krysanteus sjelf fick befallning att verka i Akaja, och han emottog med glädje detta förtroende.
Då han återvände till Athen, medförde han till dess myndigheter ett kejserligt edikt, hvilket samtidigt spriddes i rikets öfriga provinser.
I detta edikt uttalade Julianus till en början sina reformatoriska planer i afseende på den gamla lärans presterskap.
Han påbjöd, att i hvarje stad presterna skulle, utan afseende på stånd eller förmögenhet, väljas bland sådane medborgare, som utmärkt sig framför de öfriga genom vishet och menniskokärlek.
Deras heliga förrättningar kräfva en både kroppslig och andlig renhet, och då de lemna templen, för att återtaga det vanliga lifvets bestyr, böra de bemöda sig att äfven i statsborgerliga dygder föregå sina medborgare med exempel.
Prestens studier böra öfverensstämma med hans kall.
Känner han sig dragen till Epikureernas eller tviflarnes grundsatser, bör han nedlägga sitt embete; i annat fall bör han desto flitigare studera Pythagoras’, Platos och Stoikernas filosofi, emedan dessa lära, att verlden styres af en himmelsk försyn, som är källan till hvarje timlig välsignelse och bereder menniskosjälen ett kommande tillstånd af straff och belöning.
Ediktet befallde, att prester, som befunnes ovärdige sitt kall, skulle omedelbart afsättas.
I samma edikt förklarade Julianus vidare, att han ville betaga
Kristianerna den ära, de förvärfvat, såsom deder hade organiserat barmhertighet och välgörenhet i stort.
Serskildt påminde han Athenarne, att deras fäder varit de första, som inrättat allmänna sjuk- och försörjningshus för fattiga, och han uppmanade dem att återupplifva detta deras fäders bruk i enlighet med tidens behof.
Slutligen anbefallde han, att de allegoriska förklaringar, som filosoferna gjort af de gamla gudasagorna, skulle samlas och begagnas såsom allmän skolbok vid ungdomens undervisning, och att invigningen i de eleusinske religionshemligheterna skulle kostnadsfritt stå öppen för fattiga medborgare och för slafvar.
Till förfallna tempels återuppbyggande och nyas uppförande i de helleniska städerna anslog Julianus stora penningsummor.
Han befallde tillika, att Kristianerna på egen bekostnad skulle återuppbygga eller laga sådana tempel, som de förstört eller skadat för den gamla lärans anhängare.
Judarne, som under den föregående regeringen blifvit beröfvade sina privilegier och på mångahanda sätt förföljda, voro ej blott inbegripna i det allmänna religionsfrihetsediktet, utan Julianus tog dem serskildt under sitt beskydd, gaf dem tillstånd att återvända till Jerusalem och beslöt att med penningar ur romerska statskassan återuppföra Jerusalems tempel i hela dess fordna herrlighet.
Sedan han ordnat rikets förvaltning och betryggat dess lugn mot religionspartiernas inbördes hat, lemnade han Konstantinopel, för att draga i härnad mot romerska rikets gamle fiende Persien, som under hans företrädares regering härjat och eröfrat de romerska gränsländerna.
På återresan från Konstantinopel besökte Krysanteus med sin dotter det gamla orakeltemplet i Delfi.
Det var Juliani afsigt, att detta tempel skulle återfå sin fordna prakt och den pythiska orakeltjensten återställas; han hade åt Krysanteus anförtrott utförandet af denna plan.
Vintern hade nu beröfvat den åldriga, åt Apollon helgade lunden dess kronor och bäddat drifvor i dalen.
Krysanteus och Hermione funno templet öde.
Dess siste prest, den gamle Herakleon, hvars hus Krysanteus och hans dotter en gång gästat, var död; hans tjenarinna hade flyttat till den närbelägna staden.
När Krysanteus och Hermione lemnade templet – den sistnämnda fördjupad i minnena från den natt, hon der upplefvat – varseblefvo de en man, som långsamt steg uppför den ena af dalens branta väggar och försvann bakom en klippa.
Han bar hjelm på hufvudet, svärd vid sidan, men var för öfrigt, i trots af den stränga kölden, endast skyld af ett djurskinn kring medjan.
Anländ till staden, erfor Krysanteus derstädes, att det röfvarband, som innästlat sig i Parnassens klyftor, ännu fortfor att grassera i omgifningen; mannen de sett tillhörde utan tvifvel detsamma.
Stadsboarne trodde sig veta, att fridstörarne tillhörde den kristna sekt, som kallades Donatister, mot hvilka Konstantius anbefallt ett ordentligt utrotningskrig, och hvilka under mångåriga förföljelser slutligen hade urartat till en ytterlig grad af vildhet.
Flyktande från sina nedbrända byar till ödemarker eller otillgängliga bergstrakter, hade de der organiserat sig till röfvarband, som oroade de afrikanska provinserna och äfven andra nejder på andra sidan Medelhafvet, till hvilka spridda hopar lyckats komma undan.
Hvad beträffade Donatisterna, som oroade trakten kring Delfi, hade desse från början endast utgjort ett obetydligt antal, men småningom blifvit förstärkta med förrymda slafvar och soldater, samt missdådare af hvarjehanda slag.
Ja, icke nog härmed.
Bland de ensligt boende herdarne och åkerbrukarne i de parnassiska dälderna hade de vunnit många proselyter för sin religiösa öfvertygelse, och dessa med sina familjer hade icke tvekat att lemna lugnet och torftigheten i sina hyddor, för att med trosförvandterna dela deras vilda lefnadssätt.
Krysanteus beslöt att uppsöka de på Parnassen huserande Donatisterna.
Stadsboarne afrådde honom från detta vådliga företag, men han stod fast i sitt beslut.
Hermione ville åtfölja honom; han gaf henne sitt bifall dertill.
Beledsagade af vägvisare, som kände bergstrakten, och utrustade med allt, som kunde underlätta en utflygt i densamma, begåfvo de sig ditin.
Det dröjde icke länge, innan de påträffades och anhöllos af några i lumpor klädda, men välbeväpnade karlar, som, förvånade öfver deras djerfhet och framför allt af åsynen utaf den unga flickan, nalkats dem, icke för att plundra, utan för att fråga dem om deras ärende och afsigten med deras resa.
Krysanteus berättade dem, hvad de hitintills icke vetat, att kejsar Konstantius hade aflidit, och att magten öfvergått i händerna på Julianus, en man tillgifven ingen af de kristna bekännelserna utan den gamla läran, samt att han, Krysanteus, uppsökte dem i kejsarens namn, för att meddela
Donatisterna underrättelse om den allmänna religionsfördragsamhet och fria religionsutöfning, som blifvit påbjuden i romerska rikets alla provinser.
De beväpnade männerna lyssnade misstroget till Krysanteus’ ord, men villforo hans begäran att blifva visad till bandets stamhåll, der han kunde få tala med dess församlade medlemmar.
Donatisterna hade valt sitt tillhåll i en svårtillgänglig, mot stormarne skyddad bergsklyfta, hvars söndersplittrade väggar erbjödo dem naturliga bostäder, dem de, så långt sig göra låtit, hade förbättrat med sammanfogade trädstammar.
I dessa usla boningar, otillräckliga värn mot vinterkölden och snöyran, dvaldes omkring tvåhundra menniskor, bland hvilka äfven några qvinnor och barn.
Den lilla karavanens ankomst väckte stor förvåning och samlade folket omkring sig.
De halfnakna männerna, de i trasor höljda qvinnorna och barnen buro alla pregeln af vildhet och grufliga försakelser.
Det enda, som de egde i öfverflöd, voro vapen, och dessa af mångfaldigaste slag, från den spikbeslagna klubban, – alla Donatisters fruktansvärda älsklingsvapen, hvilket de sjelfva gifvit namnen Gideon eller Israeliten – till de hjelmar, spjut, svärd och sköldar, hvilka de hemfört som segerbyte efter slagna legionärer.
Krysanteus upprepade, att han kom i den nye kejsarens namn, för att förkunna dem tillgift för hvad de förbrutit mot den lagliga ordningen, samt skydd för deras personer och religiösa öfvertygelse, ifall de ville återvända i samhällets sköte.
För att underlätta denna återgång, tillförsäkrade han dem upplåtandet af en tillräcklig jordsträcka i sydligaste delen af Attika, der enligt kejsarens anordning bostäder äfven blifvit beviljade åt många af deras i religionen liktänkande, men fredligare sinnade bröder, Novatianerna.
Intilldess att förberedelserna till denna bosättning blifvit träffade, lofvade Krysanteus, att deras menighet skulle på provinsens bekostnad förses med allt hvad den behöfde till lifvets nödtorftiga underhåll och förbättring af deras bristfälliga bostäder, emot den högtidliga försäkran från deras sida, att de icke vidare skulle oroa nejden med ströftåg.
Efter en lång öfverläggning mellan
Donatisternas prester och äldste tillkännagåfvo de, att de lyssnat till kejsarens anbud och tacksamt emottoge detsamma.
Dock ville de ännu icke gifva något bindande löfte, innan de erfarit, huru verlden utanför deras berg i sjelfva verket hade gestaltat sig.
För detta ändamål hade en af deras äldste erbjudit sig att åtfölja Krysanteus, för att sedan återvända till de sina och meddelat dem sin erfarenhet.
Krysanteus gaf detta förslag sitt bifall och återvände till Delfi, beledsagad af Donatisternas ombud, en trasig, långskäggig, vildt blickande gubbe.
Af Delfis innevånare emottogs underrättelsen om den lyckade underhandlingen med glädjebetygelser, ty Donatisterna hade varit dem ett svårt plågoris.
Deras gesandt återvände snart till sina berg, för att bekräfta sanningen af Krysanteus’ utsagor.
Innan denne återvände till Athen, hade han med Delfis myndigheter träffat öfverenskommelse om tillförsel af proviant och annat nödvändigt till Donatisterna, och trenne af deras äldste åtföljde honom på resan till Athen, för att sjelfva lägga hand vid förberedelserna till den nya bosättningen.
Annæus Domitius, som, efter att hafva rönt flera prof på kejsarens ynnest (ehuru konsulatet visserligen uteblef) ilat tillbaka till Athen, hade på en allmän folkförsamling föreslagit och utan motstånd genomdrifvit, att en bildstod skulle uppresas åt kejsarens vän och lärare, Athens förste medborgare.
Krysanteus sammankallade folkförsamlingen och meddelade henne kejsarens reformatoriska afsigter.
De hänförde medborgarne lofvade att af alla krafter samverka till uppnående af det stora gemensamma målet.
Den gamla lärans presterskap rensades, och de utmärktaste medborgare täflade att intaga de härigenom uppkomna lediga platserna; offertjensterna inrättades med förnyad prakt, skolor organiserades för alla klassers barn, barmhertighetsstiftelser bildades, det stora flertalet bemödade sig att återgå till en enklare och strängare lefnadsordning, sjelfva ungdomen syntes lifvad af en sedligare anda, den öfvergaf med några få undantag sina yppiga och bullrande nöjen, och skyndade till gymnasiernas härdande lekar och filosofernas lärosalar, som uppfylldes af vettgiriga ynglingar.
Allt syntes bebåda att en ny och bättre tid var kommen.
Andra Boken.
Ett år derefter.
– Alexander, sade Karmides till sin unge kammarslaf, – jag reser bort och torde icke återkomma så snart.
När vet jag icke sjelf.