Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Föredrogs ånyo RiddarliusUtskottets den 26 sistlidne Maji aflåtne, och den 9 dennes e. m. på.bordet lagde, Memorial, innefattande Utlåtande, i anledning af RiddarhusDirectionens Riksdags-Berättelse, angående RiddarhusÄrenderne, samt verkställd granskning af samma Ärenders förvaltning sedan sista Riksdag m. m.
Herrarne Crusenstolpe, Magnus Jacob, och Rosenqvist j Fredrik Leonhard_, begärde, att detta Memorial måtte ytterligare hvila på bordet, hvilket Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, Den 32 Junii e. m. jemlikt 49 §•
Jag tager mig friheten vördsamt hemställa, om icke EkonomiUtskottets Betänkande N:o 131, som redan 3:ne Plenidagar legat på bordet, nu borde företagas.
Föredrogs å nyo Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottets den 3 dennes under N:o 131 afgifne, och den 12 derpå följde e. m. på bordet lagde, Betänkande, i anledning af väckt fråga om undanrödjande af hinder för enskilde Theatrars inrättande i Stockholm och Rikets öfrige Städer.
Friherre Boije, Fredrik, uppläste följande :
Efter 7 månaders förlopp har Ekonomiutskottet aflemnat sitt Betänkande angående väckt Motion om undanrödjande af hinder för enskilde Theatrars inrättande jemväl i Hufvudstaden, och denna tid bör icke anses för lång, när man finner, med hvilken möda och skicklighet, man skulle kunna säga: diplomatisk fullkomlighet, Utskottet behandlat frågan, för att komma till ett resultat —• som. är i uppenbar strid med dess egen åsigt.
Då Utskottet, hvad hufvud- eller principfrågan angår, icke trodt sig tillständigt besvara den, såsom liggande utom gränsen Den aa Junii e. m. 153 fortess bedömande, måste jag denna gången inskränka mig till några anmärkningar mot den aesthetiska och ekonomiska delen af Motionen, eller den, hvaröfver Utskottet yttrat sig.
Bland flera af dessa förträffligen yttrade åsigter, säger Utskottet (pag. n): friheten är det element, hvari all skön konst säkrast fortgår och tillväxer, och hvarje tvång är missgynnande för densamma &c, (pag. 12).
Huru mycket, till konstens fullkomnande, dess fria utöfning och deraf uppstående täflan måste bidraga, synes således vara afgjordt, äfvensom de möjliga hindren derföre af ett motsatt förhållande ingalunda kunna undgå uppmärksamheten &c. &c. Utskottet medger, att om blott en enda monopoliserande Theater finnes, den måste menligt inverka på den National-Dramatiska Litteraturen, ty, säger Utskottet, hvem finner icke, att en Theater-inrättning, som ser sitt bestånd väsendtligen försäkradt genom uteslutande rättighet till konstens utöfning, utan särdeles äfventyr kan åsidosätta såväl konstens, som det allmännas fordringar.
Satt utom all fara för medtäflan, behof ver den icke vara nogräknad i valet af de produkter, som den framställer ; den kan förhärda sig i den ensidigaste smak, och, med förbiseende af sin högre bestämmelse, nedsjunka till en anstalt för ett tomt och andelöst tidsfördrif; den i54 Den aa Junii e. m. han slutligen förstöra allt sanni intresse för det dramatiska sköna &c. &c. Efter dessa yttranden och flera dylika, som alla vittna om Utskottets öfvertygelse om nyttan och nödvändigheten af enskilda Theatrars inrättande, har Betänkandet fått den slutmening, att de för Hufvudstaden måtte tillåtas med den inskränkning, att vissheten, att derstädes ega en god och i fullständigt skick fortfarande T heater, icke genom en sådan tillåtelse må äfventyras.
Jag äger icke Utskottets kunskap, och förmåga att bedöma, huruvida vår nuvarande
Theater med visshet kan sägas vara god; men jag vet med visshet, att tankan derom varit och är ganska delad; och i alla fall består det befarade äfventyret således endast deri, att den, genom täflan med andra, skulle kunna blifva ännu bättre; ty Utskottet är öfvertygadt, att den nuvarande Theatern, i täflan med hvarje enskild, alltid skall bibehålla öfvervigten.
Ännu mindre tyckes äfventyret komma i beräkning, då Utskottet sjelf förklarat, ytt förlusten endast kan träffa ofullkomligheten, och vinsten stanna pä konstens, den högre förtjenstens, sida.
Då vår nuvarande Theater alltid bibehåller öfvervigten i täflan med hvarje enskild, så är ju vinsten för densamma gifven och ofelbar, Den 22 Junii e. m. i55 Utskottet erkänner, att för Hufvudstaden en i större och mera lysande scala inrättad Tlieater är oundvikligen nödvändig ; det vill säga: den såkallade Lyriska Scenen eller stora Operan; och deruti är jag fullkomligen af samma tanka med Utskottet.
Men Utskottet fruktar, att enskilde T heatrar skulle undergräfva hela den nuvarandes bestånd och föranleda dess upplösning; samt grundar på denna supposition sitt resultat, att man icke hör äfventyra vissheten att ega en sådan.
Jag hoppas genom följande facta kunna öfvertyga Utskottet och hvarje fördomsfri rättvis man, att denna fruktan är ogrundad, och förhållandet tvärtom.
Det har påståtts, att, oaktadt det betydliga understöd Kongl.
Tkeatern åtnjuter af Staten och Kongl.
Familjen, den icke skulle kunna ega bestånd, utan fortfarande egenskap af en monopoliserande inrättning, emedan den lyriska scenen, hvilken den måste underhålla , erfordrar så stora kostnader, att den icke skulle kunna åvägabringas, om icke den Dramatiska Scenen komme förlusten å den Lyriska till betäckning.
Om man undersöker Theaterns räkenskaper, upptäcker man lätt, huruvida detta föregifvande är grundadt, eller icke.
Utgående från denna princip, eller att det är Lyriska Scenen, som fordrar den förnämsta kostnaden, och i56
Den 22 Junii e. m. till hvars upprätthållande anslagen uro bestämda skall jag undersöka förhållandet för ett enda år.
— Jag har valt härtill året 1827, (Almanachs-året nemligen) det sista för hvilket Theaterns räkenskaper äro afslutade, och som kan tagas till norm för de öfriga.
Under nyssnämnde år gaf Theatern 73 Lyriska Spektakel, för hvilka dagkostnaden utgjorde R:dr i4>78i.
— Omkostnads-fondens utgifter för nämnde år stiga till en summa af 19,160 R:dr B:co; man kan icke bestämdt urskilja, hvad som af detta gått till den Lyriska, eller till den Dramatiska scenen; men om man räknar, att den sednare upptagit endast 6160 R:dr, och förer de öfriga på Sång-scenen, har man åtminstone icke räknat för knappt.
De utföras således till — l3,000.— Kongl.
HofCapellet kostade nämnde år .’ — 25,185.—.
Balletten — 12,481.— Choeuren . — 7,335.— SexSujettcr, endast tjenstgörande vid Sångscenen, hade i inkomst, med fruntim - Transp. 72,782.
— Den 2 a Jun i i e. m.
R:dr 27,782. — mernas Kläd-penningar, men utan Recetterna ... — g,3o5.
— (Några af Theaterns Sujetter tjenstgöra äfven i Sångpjeser; men deras biträde deruti motväges fullkomligen af Choeurens och Ballettens tjenstgöring i Tal-pjeser, samt Orchesternsialla dramatiska spektakel, hvarföre de här icke upptagas.)
Hela kostnaden för Lyriska Scenen för året är då, när härtill lägges Sångmästarens arfvode — t,333: 16.
B:co R:dr 83,420: 16.
När man nu antager att hela det offentliga understödet behöfts för Lyriska Scenen, hvilket också är fallet, så hefmnes Theaterns inkomst vara: Af Staten R:dr 4>5oo.— Af H. M.
Konungen — 36,000. —•
Af H. K. H.
Kronprinsen . —• 4>000*~* Af H. K. H.
Prinsessan Sophia Albertina — 1,000.— 200 famnar Vedå5R:d. famn. — 1,000.—
I hyror för Källare och Värdshus — 2,45o. —i (Theatern disponerar dessutom hela huset, hvars re Transp. 48,950.— i5S Den 22 Jun i i e. m.
R:dr 48>95o.—- parationer elen ej behöfver bekosta, samt alla dess under 4o år samlade effecter, hvilket har ett värde af alldraminst 10,000 R:dr om året, men som icke upptagas, emedan cle ej synas i räkenskaperne.)
Omkostnaclsfonden njuter en inkomst på vissa fordom Kongl, platser vid Sångscenens spektakel, af . . . — 3,jo4-—~ Inkomsten af Lyriska Representationer . —• 53,674. —‘ B:co R:d. 106,328.
— När man härifrån afdrager kostnaden —• 83,4^0: 16.
Uppkommer på Lyriska Scenen en behållning af . .
R:dr 22,907: 32.
Af denna behållning aflönas Förste och Andre Directeuren, Kamererare, Secreterare och åtskillige andra Embetsmän, hvilkas aflöning utgör den icke obetydliga summan af omkring 14,000 R:dr, hvadan i alla fall blir ett öfverskott af nära 9000
R:dr; oberäknadt, att till Gala- och Frispektakel stundom anslås en serskild summa, såso?n händelsen varit 1826 vid Hertigens af Skåne födelse.
Häraf synes klart, att stora Operan kan bära sig, äfven med ett mindre understöd
Den 22 Junii e. m. än hvad den för närvarande erhåller, och att den åtminstone alldeles icke behöfver den Dramatiska Scenen till sitt biträde.
Kär nu, såsom jag hoppas, det är fulleligen bevist, genom räkenskaper, dem hvar och en äger tillfälle att granska i Kongl.
KammarRätten, att vår nuvarande Lyriska Scen, stora Operan, kan bibehållas i all sin glans, och ef ter en större mera lysande scala_, utan några vidare bidrag af Staten, än hvad den för närvarande eger — utan att någon dervid tjenstgörande Individ mister det ringaste af sina inkomster, och — utan att det allmänna går miste om deri oundvikliga nödvändighet att ega ett sådant Spektakel; sä måtte väl Utskottet finna, att Stora Operan genom enskilde Theatrars tilllåtande ingen ting äfventyrar.
Men jag vill än yttermera upptaga ett inkast, som inom Utskottet varit under öfverläggning, och hvilket Utskottet trott sig hafva uttrjmkt, i sitt Betänkande, ehuru kanske icke fattligt för hvar och en, det nemligen: att enskilde Theatrar slutligen skulle gå in pä Lyriska Scenens gebit, det vill säga, sjelfve kunna gifva stora Operor, och derigenom väsendtligen åstadkomma den Kongl:s upplösning.
Ehuru det icke är troligt eller ens tänkbart, att en enskild Tlieater någonsin skall kunna göra sådana uppoffringar och speculationer, som fordra tunnor guld i förlag, är äfven detta inkast lätt besvaradt.
I andra länder, 160 Den 11 Junii e. m. och äfven hos oss, eger redan det förhållande rum, att enskilde Theatrar i deras reglementariska föreskrifter äro ålagda, att icke gifva föreställningar af sådane stycken, de der finnas pä Kongl.
Theaterns Repertoir.
Detta är förhållandet med den nuvarande Djurgårds Theatern, och borde äfven blifva det för andra enskilda* i anledning hvaraf Utskottets slutmening torde kunna få följande redaction: må tillåtas med den inskränkning j att de enskilde Theatrar i Iiufvudstaden icke gifva föreställningar af sådane Lyriska stycken, hvilka finnas pä Kongl. Operans
Repertoir > eller af dess Dir edion äro utsedde att under äret gifvas.
Det torde icke behöfva anföras mera för att bevisa, det ingen ting äfventyras för Kongl.
Theatern genom enskilda Theatrars tillåtande, utan något i vägen lagdt hinder af Regeringen eller andra Auctoriteter; och jag anhåller således, i anledning af hvad jag haft äran anföra, om Betänkandets återremitterande, desto häldre, som Borgareocli BondeStånden redan återremitterat detsamma.
Den värde Ledamot, som nyss yttrade sig, har först beklagat sig deröfver, att Utskottet förfarit med hans Motion, såsom man brukade säga under parti-tiderna, nemligen, att Den 22 Junii e. m. att raan complimenterat > och af slagit den.
Huruvida Utskottet gjort det ined rätta, torde tåla en närmare undersökning.
För min del tror jag, oaktadt hvad sora blifvit anfördt till förmon för flere Theatrars inrättande i Hufvudstaden, att man först hör tillse, att den Skådebana man redan äger, icke må gå under, innan man vet, hurudana de Theatrar kunna blifva, som i dess ställe komma att inrättas.
Motionären har väl sökt utreda, att den Lyriska Scenen ganska väl kan hära sig sjelf; men jag tror det icke vara nog, hvarken för publikens fordringar, eller konstens utöfning, att allena hafva en Lyrisk Scen af bättre beskaffenhet.
Den Dramatiska är, såsom bildningsmedel, måhända af ännu större värde, och bör vara så väl försörjd, att den- är ett Kongl, skådespel i hufvudstaden värdig.
Man vet, alt i andra Länder Theatrarne hafva stora Statsanslag ; men så är icke här förhållandet.
De måste således försörja sig sjelfva i en Stad, som ej är rik hvarken på folk eller penningar.
Man må då icke tro, att den sökta tillåtelsen skulle bereda någon serdeles täflan i det slag af skådespel, der de ädlaste menskliga handlingar framställas, och hvartill de utmärktaste egenskaper hos Skådespelaren erfordras.
Täflan mellan Theatrarne torde egentligen komma att äga rum uti sådane stycken, som tilldraga sig de flesta åskådarne, och följagtligen inbringa dömesta 29 II. 11 I 16a Den 12 Ju n i i e. m. penningarne; ty clå den sköna konsten behandlas såsom Näring, måste hon söka att till sina kunder få den stora mängden, på hvilken man vet, att den största vinsten städse är att göra.
Om vi t. ex. ihågkomma förhållandet med Caffe, så var förbrukningen deraf obetvdlig, så länge denna dryck njöts endast af de högre klasserna; men då den började sträcka sig till hvarje hus, till rodderskor och månglerskor, så blef förbrukningen och vinsten på liandelsnäringen dermed ansenlig.
Enahanda skulle förhållandet äfven bli med Theatrarna.
Behofvet att sänka den stora mängden, och att gifva skådespel efter hennes smak, skulle slutligen söka dem till lindanseri, osynliga, som man får si o. s. v.
Man har i en här utkommande tidskrift läst, att i sjelfva Paris den stora Theatern står tom, under det de små Theatrarna äro öfverfyllda med åskådare, och att konsten faller, just derföre att hon äfven der hlifver hopens tjenarinna.
Enligt samma tidning finnas i Chinas hufvudstad, Peking, tooo Theatrar, och man kan af antalet lätt sluta till, hurudana de skola vara.
Jag skulle således tro det vara rättast att bifalla Betänkandet.
Lika med den siste Talaren bifaller jag premisserna i Betänkandet; men hvad conclusionen beträffar, förenar jag mig med Friherre Boije.
Jag är för min del ganska öfvertygad, alt Den 11 Jun i i e. m. i63 elen Kongl.
Stora Theatern rätt väl skall bära sig i bredd med de smärre Theatrarna; men först måste man, det är sannt, önska att allden uselhet blir undanröjd, för hvilken vi varit blottställde under de sednaste åren, såväl på Scenen, som bakom Sceneriet, om man till det sista får döma af den ryktbara tvist;, som ägt rum emellan Förste TheaterDirecteuren och vissa af sujetterna.
Friherre Boije har, i stället för Utskottets slutmening, föreslagit ett annat försigtighetsmått till Stora Theaterns bestånd, nemligen, att stycken på dess repertoir icke skulle få uppföras på de små Theatrarna; men jag tror detta icke eller skulle behöfvas, emedan i allt fall den Kongl. Theatern, om den är sådan den bör, icke beböfver befara medtäflan af de smärre Theatrarna.
I alla fall tror jag hvarken, att vi skola komma att få ett så stort antal, som det, hvarmed Herr von Hartmansdorff hotat oss, eller att, om så vore, dessa ändock kunde komma att blifva i sämre skick, än den enda stora, som nu finnes.
Jag förenar mig i samma åsigt sorn Friherre Boije, och tror, att det af honom uppgifna förslag skulle blifva en säker regulator derpå, att Theatern blef så god, som man skäligen kunde begära, emedan en sådan täflan utan tvifvel skulle befordra, att om nya pjeser blefvo 11 * Dtn 25 Juni! e. m. upptagna af de enskilda Theatrarna, och dessa pjeser lyckades, upptogos de äfven af den stora, hvarigenom smaken och allmänheten skulle gemensamt vinna derpå.
Herr von Hartmansdorff har framkastat många tvifvelsmål emot möjligheten för flere Theatrar att bära sig, dem jag ej kan finna giltiga.
Det är på förhand tillräckligt ve-' derlagdt af Friherre Boije genom de uppgifter han meddelat .enligt 1827 års bokslut, och hvilka till alla delar öfverensstämma med de, hvilka jag erhållit.
Då dessutom den Stora Theatern icke kan komma i någon täflan med de enskildta, förr än dessa skulle blifva inrättade i större scala, kan jag icke inse någon fara för konstens räkning, emedan i sjelfva friheten ligger ett frö till utveckling och fullkomnande af det skick, hvari Theatern nu befinner sig.
Jag vill icke ingå uti någon critik, huru denna inrättning nu handhafves.
Jag ser saken endast såsom en rättighet, i grundlagen tillerkänd hvarje Svensk man; men jag skulle önska, att kunna förena med denna frihet de opinioner, som visat sig så mäktiga att mostå densamma, och jag finner i Friherre Boijes förslag ett förträffligt medel till denna jemkning.
Herr von Hartmansdorff, som sörjer, att icke Caffeförbudets tider ännu qvarstå, vill ock drifva massan fram till smak och förädling, medelst att hindra lindanseri, Den 22 Junii e. m. osynliga, som man får si o. s. v., samt endast lemna den valet af Kongl. Theatern till förströelse, men jag kan icke fatta hvarken någon skyldighet eller rätt för Staten, att gifva massan föreskrifter för sina nöjen, emedan jag tror henne hafva rätt, att söka dem på hvad sätt som heldst, förenligt med seder och Anständighet.
Jag tror åtminstone, att ett sådant tidsfördrif, som enskilta Theatrarne skulle erbjuda Folket, skulle vara vida bätti’e, än att nödgas välja emellan att jäspa på den Kongl. Theatern, eller förnöta sin tid på krogarne.
Jag anser det således icke hafva någon fara med en så begränsad frihet, som Friherre Boijes förslag innehåller.
Jag finner det ganska conseqvent af min vän Herr von Hartmansdorff, som ifrar för prohibitifsystemet i allmänhet, att äfven sträcka sin omtanka till detta ämne; men då den värde Talaren lemnat underrättelser ur en Tidning om Theatrarna i Peking, hvilket icke alldeles torde höra hit, så anhåller jag att få uppläsa ett annat stycke ur samma Tidningsblad.
Der påstås nemligeit: ”att det icke förhåller sig ”med den Dramatiska, som med annan skön ”konsts utöfning.
En dålig tafla, en illa ”sculpterad byst &c. finna ingen afsättning, ”derföre böra dessa konstidkares rättigheter ”vara obegränsade; men étt dåligt spektakel ”besökes likafullt, i trötts af bättre, som i66
Den 22 Juni i e. m. ”finnas att tillgå; derföre
Bör deras tillvaro ”förekommas genom prohibitivförfattningar."
Utan att tala om inconseqvensen i denna princip, är i min tanka raisonnementet icke riktigt, och innebär en nästan stark beskyllning mot vår theaterpublik, som den icke förtjenar, och som gifvit flere bevis, att den ganska väl vet skillnaden emellan hvad som är godt eller dåligt, och så vidt det på en Kongl.
Thea ter är tillåtit, stundom ganska tydligt gett det tillkänna.
I anledning af hvad Herr von Hartmansdorff yttrat, att enskildta Theatrar icke skulle bära sig, får jag säga, att jag visserligen finnér det vara en låfvärd omtanka att, ehuru på rättsprincipens bekostnad vilja varna eller tvinga medborgare att icke ingå i företag, som kunde vålla deras ruin; men Rikets Ständer skulle få nästan mycket att göra, om de anse sig pligtige, att utsträcka denna omtanka till alla näringsgrenar och individuella förhållanden.
Dessutom om obestånd för dramatiska speculanter skulle uppkomma, är jag öfvertygad, att Rikets Ständer icke underlåta vid en kommande Riksdag, att ädelmodigt bispringa dem, hvarom så många ojäfaktiga bevis skulle kunna uppräknas, och, utan att nämna flera, Götha Canals speculanter stå främst på listan.
Jag kan dock icke underlåta, att äfven i fråga om Nationens välvilja att utöfver Statsanslagen till den Kgl.
Theatern stundom skänka densamma och dess personal extra bidrag, här anföra, ali en - Den 22 Junii e. m. ligt en Kongl.
Skrifvelse af den 7 December i8a5, contrasignerad af StatsSecreteraren Skogman, 3ooo R:dr B:co anslogos af extra utgiftsmedlen, att an vändas: dels till ersättning ät lottagarecassan för dess förlust genom inställda representationer efter branden, dels till skadestånd för den af Theaterns personal , sorn vid eldsvådan mäst förlorat &c. &c.”
Häraf erhöll också verkligen Cassan 1400 R:dr, och 1600 distribuerades åt vissa personer, hvilka till namn och de erhållne summorue äro uppräknade.
Egentligen förekommen af Herr Hjerta i hvad jag ämnade anföra, nemligen att saken bör betraktas från rättssidan, utan att inblanda det aestetiska, ämnade jag blott framställa till Herr von Hartmansdorff den fråga, om Herr von Hartmansdorff icke vid detta tillfälle förbisett, hvad grundlagen i 60 §.
Regeringsformen stadgar, nemligen: att Konungen icke må, till vinning för sig och Kronan, eller enskilde personer och corporationer, några monopolier fastställa.
Det är nu allenast genom ett monopolium, som Kongl. Theatern äger bestånd, och hvarföre man fruktar dess fallande under medelmåttan, i fall detta monopolium icke skulle få fortfara.
Jag instämmer med dem, som önska attén privat-theater må kunna inrättas i Hufvudstaden, så mycket mer, som jag tror att alldeles intet lagligt hinder deremot finnes. i68 Den 22 Jun i i e. m.
Hans Excellence Herr Grefve de 7a Gardiej Jacob:
Hindrad att öfvervara början af discussionen, kan jag, i saknad af att hafva hört åtskilliga här afgifna yttranden, endast gifva min enskildta åsigt öfver detta ämne tillkänna.
Jag kan aldrig anse Theatern såsom en Fabriks-anstalt, hvilken kan hänföras under monopolier.
Jag tror, att lika angeläget det är att hafva en Theater, lika skadligt är det att hafva en dålig.
Jag befarar att med den lilla population vi hafva, mer än en Theater icke kan äga bestånd.
Visserligen kunna sådane trupper, genom ett nedsatt pris på sine entre-billetter, till någon tid locka dit folk; men icke utan den större Theaterns skada.
Mig synes, att Utskottet lemna t all den möjliga latitud, som fordras i detta afseende, då den satt till vilkor, att den redan i fullständigt skick fortfarande Theaterns bestånd icke må äfventyras.
Då jag icke kan tillkänna mig förtjensten af den diplomatiska skicklighet, med hvilken Betänkandet blifvit uppfattadt, är det mig också likgiltigt, om det återremitteras, efter det föga verkar på saken.
Men åtskillige anmärkningar hafva blifvit gjorda, hvilka jag önskade besvara.
Jag kan icke finna den stora contradiction, som man velat uppsöka emellan Utskottets premisser och dess conclusion; ty omjag fattat Friherre Boijes yttrande lätt, har han yrkat nära nog detsain - Den 22 J u n i i e. m. 169 ma, som Utskottet tillstyrkt.
Inom Utskottet uppstod verkligen den fråga, huruvida man skulle gå så in på detaljerna, att till och med vidröra repertoiren; men man ansåg Rikets Ständer hafva för många vigliga ämnen att sysselsätta sig med, för alt äfven gå in i sådana småsaker.
Hvad Herr Hjerta yttrat om monopolier, kan visserligen vara tillämpligt i fråga om industriella inrättningar; men då fråga är om en sedeanstalt, hvilket Theatern utan tvifvel är, så kan den, icke skiljas från allmänna polisuppsigten, och dess privilegium kan följaktligen icke få namn af något monopoli um.
Jag anser i följd häraf Utskottet hafva lemnat åt den enskilde all den latitud, som är behöflig.
Jag tillstår, att jag hvarken betraktar
Theatern ensamt såsom en fabriks- eller ensamt såsom en sede-anstalt, emedan den skulle illa svara emot båda dessa begrepp, och jag hade icke tänkt, att man skulle behöfva ifrågasätta någotdera.
Jag tror belt enkelt, att den Kongl. Theaterns ändamål är detsamma, som alla andra Theatrars ändamål.
Den enda olikheten består i de kostnader, som åtfölja ett Kongl. Spectakel.
Jag har således icke talat emot, att Staten skall deltaga i dessa kostnader, och icke satt i fråga, att Kongl. Maj:t skulle understödja den Stora Theatern.
Jag har blott sökt att vinna lagarnas helgd bredvid den Den 7.1 Junii e. m. enskildes förmån, på det man måtte kunna tvinga den Kongl, Theatern att följa med sin tid.
I städer af vida mindre population än Stockholm, finnas redan goda enskildta Theatrar utomlands, och jag är öfvei^gad att de skulle väl hära sig i Stockholm.
Just det åberopade exemplet från äldre tider visar bäst, att en sådan Theater kan bestå vid sidan af enskild te, emedan vi i Gustaf III:s tider hade enskildta Theatrar, som gåfvo spektakler, under det den Kongl, i alla fall var ständigt besökt.
Nu, när det är ådagalagdt, att det Dramatiska Spectaclets förflyttning till Operan icke bör medföra någon förlust för Cassan; när anslagen äro så dryga; när till och med vid GallaSpectakler man tagit serskildta anslag af Statsmedlen; så frågar jag hvad man väl bar att befara.
Jag kan icke tänka mig någon värre följd af en enskild Theaters inrättande, än att en oformligt stor loge, som här finnes, för att inrymma högre och förmögnare Hof-Embetsmän, och hvilken icke existerar i andra länder, kommeatt något inskränkas, och att dessa Herrar fingo låf att maka åt sig för den publik, som håde på ena och andra sättet betalar.
Jag vill allenast besva ra Friherre Sprengtportens yttrande.
Utskottet anför:
Friheten är det element, hvari ali skön konst säkrast jortgår och tillväxer, och hvarje tvång är niissgjnnan - Den 22 Junii e. m. 171 de för densamma.
Nu hemställer jag, om icke tvång här är i fråga.