Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu är det egentligen endast i skuldfordringsmål, som sådana domar meddelas, och jag tror icke, äfven om detta förslag antoges, att någon domare skulle tillåta sig att tredskovis afdöma arfsoch testamentstvisler o. d., utan säkerligen funne han sig föranlåten att uppskjuta sådana mål, till dess svaranden fått tillfälle att yttra sig, och saken blifvit tillbörligen utredd.
Följden af ett motsatt förfaringssätt skulle endast blifva den, att målen tvärt afgjordes, ulan att sakförhållandena blifvit vederbörligen utredde, och att Hofrätten sedermera, då svaranden der sökte ändring, måste, i anseende till målens outredda skick, återförvisa dem till underrätten till förnyad behandling och utredning af alla de af underrätten aldömda tvistepunkterna.
Någon vinst, vare sig i afseende på skyndsammare handläggning af målen, eller förminskade kostnader för de rättssökande, torde således icke genom den föreslagna förändringen vara att förvänta.
Utsk:t har visserligen i slutet af nu föredragna § tillagt: »har kärande sin talan utfört och prölvar rätten nödigt, att svarande, som uteblifvit, höras skall, innan dom i saken gifves; varde saken uppskjuten, och åligge det kärande att af det beslut gifva svarande del», o. s. v., men antages detta, komma utan tvifvel de fleste domare, för att undvika det målen i outredt skick skulle inkomma till Hofrätten, att alltid vid svarandes uteblifvande uppskjuta saken och ålägga käranden kommunicera svaranden nppskofsbeslutet.
Den praxis, Utsk:t förklarat sig ogilla, skulle således, snart upphöjd till lag, komma att för framtiden tjena till efterrättelse. 1 1734 års lag heter det, att rätten skall döma i saken »efter ty som sanning deri utletas kan», och lagen har derigenom antydt domarens pligt att utreda saken och söka utleta hvad Den 7 Mars e. m. 165 som kan vara sanning, och först derefter meddela sitt utslag.
Utsk:t har deremot föreslagit, att dessa ord skola utbytas mot: »döme rälten öfver kärandens talan pä de skäl han företer», och har derigenom likasom befriat rätten från allt besvär med sanningens utletande.
Enligt min åsigt är det i 1734 års lag begagnade uttryck mera öfverensstämmande med vår nuvarande rättegångsordning och domarens derpå grundade pligt att genom framställda frågor till parterna komma till klar insigt af sakförhållandena.
En rigtig uppfattning af denna pligt har dessutom visat välgörande följder, ty många gånger hafva i anledning deraf samvetsgranna domare kunnat till parternas ömsesidiga belåtenhet utreda tvistiga och invecklade saker, ja förlika dem just på grund af den vunna utredningen.
På dessa skäl, och under åberopande i öfrigt af de grunder Hr Munck af Rosenschöld i sin vid Betänk:t fogade reservation anfört, vågar jag hemställa om afslag å Utsk:ts förevarande Retänk.
Det beslut, representationen kommer att fatta i denna fråga, måste grunda sig på kännedom om de olika åsigter ang:de densamma, som för närv:de inom lagskipningen äro gällande.
När i en rättegång svaranden, ehuru lagligen stämd, icke å utsatt dag tillstädeskommer, bruka nemi. domstolarne under Svea Hofrätt, så vidt jag känner, temligen allmänt, med uppskjutande af målet till annat ting och med föreläggande för den uteblifne svaranden att då sig inställa, tillika föreskrifva, att käranden skall om detta beslut underrätta vederparten.
Inom en del af domstolarne under Göta och Skånska Hofrätterna meddelas deremot icke någon sådan föreskrift om beslutets delgifvande åt vederparten.
Just.-Ombudsmannen har gjort framställning om vigten af att bringa enhet i denna praxis och förekomma detta vacklande i åsigter, hvilket gått så långt, att under det en äldre domare följt den inom Göta Hofrätt gällande praxis, har hans vikarie tillämpat den motsatta principen.
Lag-Utsk:t hade nu att välja mellan dessa olika åsigter, och vi böra derföre till en början göra oss reda för hvilkendera af dem är den rätta. 11: 1 Rättegångs-Balken stadgar, att domaren skall i stämningen kungöra att, om ej svaranden kommer sjelf eller genom ombud, saken ändock skall företagas och afgöras, och i 12: 3 samma Balk säges, att om svaranden, ehuru lagligen stämd, uteblifver, Rätten skall döma i saken, efter ty som sanning deri utletas kan.
En person, som en gång är stämd, behöfver således icke erhålla någon underrättelse om att lian genom uteblilvande riskerar att saken ändock företages till afgörande, ty detta är något, som hvarje svarande part bör veta.
Om en i Skåne bosatt person skulle på grund al ett alldeles obefosadt käromål blifva stämd till Haparanda, skulle han ej anse nödigt att iakttaga personlig inställelse eller skicka ombud, ty han visste att käranden aldrig kunde bevisa sitt käromål. 166
En svarande vet, att saken kan afgöras, äfven om han icke inställer sig, men han är ej beredd på, att käranden för att utveckla sin talan, så alt säga, kan anses berättigad att fordra svarandens närvaro.
Alägger nu rätten svaranden att inställa sig, har saken inträdt i ett nytt skede, hvarom svaranden icke på förhand kunnat hafva någon kännedom, och det synes då vara vida billigare, att en kärande, som, om han velat, egt rätt att få saken pröfvad efter de skäl han företett, nu, då han behöft vederpartens personliga inställelse, förpligtas meddela svaranden ett sådant beslut, än att rätten endast förelägger svaranden att vid äfventyr af höga vitén inställa sig, utan afseende å huruvida han derom blir underrättad eller icke.
Såsom jag förut nämnt, är den af mig omfattade åsigten temligen allmänt antagen vid domstolarne under Svea Hofrätt, och jag vet att många domare, som följt den motsatta principen, d. v. s. förelagt svaranden personlig inställelse vid äfventyr af vite, utan att föreskrifva att svaranden derom skulle underrättas, slutligen, då detta vite stigit alltför högt, insett det orimliga i detta förfaringssätt och ålagt käranden att kommunicera svaranden beslutet om hans inställelse.
Utsk:t har nu försökt att gå medelvägen mellan de båda olika systemerna.
Det bar nemi. velat erinra domaren om det origtiga i alt alltid ålägga svaranden inställelse.
Kommer käranden och har _ fullständiga bevis, är rätten skyldig att döma på dessa bevis.
Askar han uppskof för att styrka sitt käromål, behöfver ej heller svaranden åläggas inställelse, ty käranden kan möjligen i ingen mån fullgöra sitt erbjudande att anskaffa bevisning, och då vore det orättvist och utan ändamål att nödga svaranden infinna sig.
1 den nu föredragna 3 § har man derföre föreslagit det stadgande, att, i händelse uppskof behöfves för att käranden må styrka sitt käromål, sådant skall beviljas, utan att svaranden kallas.
Pröfvar återigen rätten, att svaranden skall höras, vare sig käranden begärt sådant eller ej, inträder ett nytt förhållande, ty rätten fattar då ett beslut om svarandens inställelse, hvarpå denna icke på grund af stämningen var beredd, och då bör käranden vara skyldig att meddela svaranden detta beslut.
Härom stadgas i sista punkten af den föreslagna §.
Enligt min åsigt har Utsk:t på detta sätt gått den rätta medelvägen mellan de båda olika principerna.
Den siste värde talaren har förebrått Utsk:t en viss benägenhet för tredskodomar.
Detta kan jag dock ej finna.
Med tredskodom förstås i allmänhet, att en sak afgöres, vid svarandens uteblifvande, redan å första tinget, men Utsk:t har sagt, att en sak kan fullföljas vid två, tre ting, fastän svaranden ej inställer sig.
För min de! tror jag för öfrigt, att tredskodomar ej äro stridande mot svarandens intresse.
Lagen säger att käranden skall sitt käromål bevisa, eljest vare svaranden derifrån fri; kärandens rätt är således att få sin talan pröfvad, men ej att draga vederparten inför rätta och förorsaka honom den olägenheten att, hurudant ett käromål än må vara, inställa sig sjelf eller skaffa sig ett dyrlegdt ombud.
Den 7 Mars e. m. 167
Man har vidare påstått, alt orden »efter ty, som sanning deri utletas kan» skulle vara lämpligare än »på de skäl käranden företer.»
Jag anser dessa uttryck ungefär liktydiga.
Då det åligger käranden att sitt käromål bevisa, har emellertid Utsk:l funnit skäl att bär använda det sednare uttrycket, hvilket ock återfinnes på ett annat ställe i lagen, 27; 1 Hättegångs-Balken, och Utsk:t har dessutom genom detta uttryck velat antyda en brytning mot förutvarande praxis att alltför olta ålägga svaranden inställelse, hvilken praxis synts Utsk:t oriclig.
Då, på sätt jag nu sökt visa, Utsk:t i sitt förslag beträdt den rätta förmedlingsvägen mellan de olika åsigter, som i denna fråga gjort sig inom lagskipningen gällande, får jag hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos. på bifall till förev:de §.
Om jag ansåge mig böra ingå i hufvudsaklig pröfning af den af Uisk:t föreslagna lagförändringens lämplighet, skulle jag sannolikt komma lill samma resultat, som i Hr Munck af Rosenschölds reservation finnes uttaladt.
Uti en sådan pröfning anser jag mig dock icke böra ingå.
Det lörev:de ärendet har inom Utsk:t blifvit upptaget endast på grund af en Just-Ombudsmannens framställning om den olika praxis, som inom domstolarne gjort sig gällande i afseende å kärandeparts skyldighet att gifva vederparten del af uppskofsbeslut, och om behofvet af att lagen erhölle ett förtydligande beträffande verkan af stämning.
Någon motion om lagförändring har icke blifvit väckt.
St:r icke kunna besluta någon lagförändring, utan endast tillse hvad lag stadgar och huruvida en förklaring deraf behöfves, och i så fall vidtaga en sådan.
Hvad mig angår, har jag, alltsedan jag började min domare-verksamhet, funnit tydligt och klart att någon skyldighet icke förefinnes för käranden att meddela svaranden ett uppskofsbeslut. 1734 års lag har nemi. icke allenast antydt, utan konseqvent genomfört den grundsats, som finnes i 1807 års förklaring bestämdt uttalad, eller att den, som en gång fått njuta till godo laga stämning eller eljest blifvit lagligen hörd, bör uti allt hvad sedermera förelöper i saken iakttaga hvad lag i allmänhet stadgar, samt han eljest kan till bevakande af sin rätt finna vara för sig nödigt.
Då denna grundsats blifvit uttryckligen godkänd af R.
St:r vid 1856—58 årens riksdag, då detta R.
St:rs beslut finnes intaget i allmänt tillgängliga lagböcker, och då slutligen Just.-Ombudsmannen i sin Berättelse, hvilken är allmänt tillgänglig, förklarat en sådan tolkning af lagen vara den rätta, skulle jag anse det ligga nära nog inom åtalets gräns, om en domare tillätes tillämpa lagen på annat sätt.
Då likväl, enl. hvad här blifvit upplyst, så egt rum inom Svea Hofrätts domvärgo. vill jag ej motsätta mig en lagförklaring i detta ämne, och anhåller jag derföre att Betänk:t måtte blifva till Lag-Utsk:t återremitteradt, på det att en lagförklaring i af mig nu angifven syftning måtte blifva förberedd. 168 Ben 7 Mars e. m.
En af reservanterna mot Utsk:ts förslag har i afseende å detsamma meddelat Huset en detaljerad granskning, hvilken jag för min del lär åberopa.
Frågan har länge varit föremål för uppmärksamhet.
Den rör helt enkelt det förhållande, huruvida, då svarandepart uteblifvit och Rätten uppskjutit saken, käranden må vara skyldig att delgifva vederparten detta beslut.
Såväl Lag-Utsk:t, både vid denna och en föreg:de riksdag, som ock de talare, hvilka här i dag yttrat sig, synas sammanstämmande anse, att en sådan skyldighet icke, enl. en sund tolkning af hithörande föreskrifter i gällande lag, åligger käranden.
Afven jag är af denna tanke.
I stället för att nu helt enkelt föreslå ett stadgande, som gjorde slut på den olika praxis, som i detta hänseende är rådande vid våra underdomstolar, så har Lag-Utsk:t uppgjort ett helt nytt lagförslag, öfver hvilket jag, som sagdt, åberopar en föreg:de talares på andra sidan kritik.
Det enklaste sättet att lösa frågan synes mig vara att R. o. Ad., med afslag å hela det föredragna Betänk:t och särskildt den 3 § deraf, beslutar: »att R.
St:r för sin del besluta en författning, hvarigenom förklaras, att det ej må åläggas kärandepart att gifva uteblifven svarandepart del af uppskofsbeslut», hvarom jag alltså får hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos.
En föreg:de talare har fällt några ord, som gifva vid handen, att han anser Utsk:t hafva öfverträdt sin befogenhet, då det framlagt förev.de förslag, och att propos. icke skulle kunna framställas på dess antagande.
Jag iemnar denna fråga åt Hr Gr:ns o. Landtmms afgörande.
Under antagande emellertid, att hinder icke möta för förslagets företagande till pröfning, anhåller jag att i afseende å detsamma få framställa några anmärkningar.
Utsk:t redogör i sitt Betänk, för de olika åsigter, som i praxis under senare tider gjort sig gällande i nu förev:de fråga, och åsyftar genom sitt förslag att bringa enhet i denna praxis.
Som vi veta, underlåter ofta svarandeparten, ehuru lagligen stämd, att infinna sig vid första tinget, och då skall enl. 12: 3 Rättegångs-Balken rätten döma i saken, efter ty som sanning deri utletas kan.
Vanligen äro dock vid våra domstolar käromålen så beskaffade, att rätten icke kan komma till något resultat, förrän den fått höra hvad svaranden har att andraga, och den måste derföre för svarandens hörande uppskjuta saken.
Så får man i Häradsrätternas protok. ofta läsa, att käranden begärt, det svaranden måtte inkallas, och att rätten derefter resolverat, att svaranden vid äfventyr af visst vite skall inställa sig vid nästa ting.
Frågan är nu, om man eger ålägga käranden att kommunicera svaranden detta beslut.
Allmän praxis har varit och är ännu inom Svea Hofrätt den, att käranden förelägges underrätta svaranden om uppskofsbeslutet, och denna praxis torde vara den rätta, ty det finnes ej något lagstadgande, som ger vid handen, att en svarande, som blifvit en gång stämd och således fått veta påfölj - Den 7 Mars e. m.
169 den af ett uteblifvande, skall vara skyldig att af egen drift infinna sig vid domstolen för att höra efter, huruvida käranden kan förebringa tillräcklig bevisning.
En föreg:de talare har visserligen framställt deri åsigt, att, om en domare tilläte sig ålägga käran en att delgifva vederparten ett uppskofsbeslut, detta vore en åtgärd af så graverande beskaffenhet, att han derföre borde ställas under åtal, men jag tager mig friheten att i detta fall hysa en alldeles motsatt åsigt, eller att en underlåtenhet att meddela en sådan föreskrift snarare borde vara föremål för åtal.
Våra åsigter i denna fråga äro således fullkomligt olika.
Jag vill emellertid icke ingå i någon vidlyftigare utredning af frågan, utan inskränker mig till att förklara, att enligt min öfvertygelse är den af Gr.
Sparre framställda åsigt, hvilken öfverensstämmer med deri af Lag-Komm. och Lag-Beredn. uttalade, den rätta.
Deremot tror jag, att den nu föredragna 3 §:ns redaktion icke är fullt tillfredsställande.
Utbytet af orden »efter ty som sanning deri utletas kan» mot »på det skäl käranden företer» torde icke vara lämpligt.
Man har nemligen derigenom antydt, att domaren endast skulle fästa sig vid de skäl, käranden andrager, men delta öfverensstämmer icke med nuvarande rättegångssättet, särdeles vid domstolarne på landet, der käranderne ofta hvarken kunna redogöra hvarpå deras talan egentligen går ut, eller hvilken bevisning de vilja förebringa, och der rätten i följd deraf måste anställa vidlyftiga undersökningar för sanningens utredande.
Vidare säges det i denna §: »då ege kärarden saken utföra och döme rätten — — —.
År käranden ej beredd att saken genast till slut föra, varder den uppskjuten;» Utsk:t tyckes hafva ansett, att domstolarne ofta skulle få afdöma mål tredskovis och döma så, att käromålet ogillas.
Lagen lägger visserligen icke något hinder i vägen derför, men jag åtminstone har hvarken sjelf afkunnat eller någonsin sett någon tredskodom, deri käromålet ogillats, och jag tror ej att sådant oftare, än hittills, kommer att inträffa.
Mot den sista punkten: »har kärande sin talan utfört, och pröfvar rätten nödigt, att svarande, som uteblifvit, höras skall, etc.» kan ock anmärkning göras, ty, om än kärande icke utfört sin talan, men Rätten aktar nödigt att höra svaranden, lär väl käranden böra åläggas alt delgifva honom ett sådant beslut.
Då §:n således bör i dessa delar omredigeras, instämmer jag i en föregående talares yrkande, att den måtte blifva till Utsk:t återremitterad.
En föregående talare har yttrat, att man numera är temligen ense om det orätta deruti, att svaranden förklarats skyldig att inställa sig, utan att käranden ålägges att kommunicera honom detta rättens beslut, och att den värde talaren till och med icke skulle tveka att ställa en domare, som förfore' på sådant sätt. under aktion; men den siste värde talaren har deremot, i likhet med mig, upplyst, att man åtminstone inom Göta Hofrätt är temligen ense om rigtigheten af ett så - 170 Den 7 Mars e. m. dant förfarande.
Detta utvisar huru skiljaktiga åsigterna äro i denna fråga, och jag skall derföre be att få anföra några ytterligare skäl.
Förkhn den 23 Mars 1807 finnes visserligen ett stadgande, att käranden icke har någon skyldighet att underrätta sin uteblilne vederpart om hvad som vid domstolen förefallit, men detta stadgande afser påtagligen endast förhållandet vid ansökning om heneficium revisionis.
De föreskrifter, som 1734 års lag innehålla i ifrågavarande afseende, återfinnas dels i 11 kap. 1 § R. B., hvilken för svarandens uteblifvande stadgar den påföljd, att saken ändock företages och afgöres, dels i 12 kap. 1 §, som förklarar att, då domaren skjuter saken upp, å landet till nästa ting och i staden till annan rättegångsdag, parterna skola vara skyldiga att idan ny stämning till rätten komma, samt dels i 2 § samma kap. hvarest stadgas bötesansvar lör part. hvilken icke iakttager inställelse; dessa föreskrifter antyda visserligen, att parterna halva skyldighet att inställa sig och att således käranden icke kan åläggas att kommunicera uppskofsbeslut med uteblifven svarande, men vid jemförelse med 12 kap. 4 § R. B., i hvilken stadgas, att, om mål blifvit i svarandens frånvaro aldömdt, det skall åligga käranden att inom viss kort tid gifva svaranden del af domen, vill det synas som om den tanken icke föresväfvat 1734 års lagstiftare, att svarande parter alltid skola vara skyldiga att förskaffa sig kännedom om domstolens beslut, och, i händelse af domstolens meddelade förständigande, utan kommunikation inställa sig.
Stadgandet om svarandepartens skyldighet, att inställa sig, är så mycket orimligare, som det ofta kan hända, att den å en person utfärdade stämning endast rörer ett obetydligt belopp, hvilket han mycket heldre utbetalar än han reser 50 å 60 mil för att personligen inställa sig vid domstolen eller skaffar sig ett dyrlegdt ombud.
I svarande-parters intresse och för att befria dem från de många olägenheter, för hvilka de kunna blifva utsatta, har nu Lag-Utsk:t föreslagit att saken kan företagas utan hinder deraf att svaranden icke iakttagit inställelse.
Den siste värde talaren, hvilken syntes hufvudsakligen dela mina åsigter i denna fråga, yttrade, att han under sin domareverksamhet aldrig funnit eller ens hört omtalas, att ett käromål blifvit ogilladt, då svaranden underlåtit att iakttaga inställelse ; det är alldeles icke förhållandet, att endast mindre skuldlordringsmål afdömas tredskovis, och jag påminner mig nu särskildt en bördestvist, i hvilken, oaktadt svarandens uteblifvande, käromålet ogillades, emedan det af de handlingar, käranden företedde till styrkande af sin talan, uppenbarligen visade sig, att han icke var bördesman.
Jag betviflar för min del, att om denna § blifver lag, domarena skola, såsom hittills varit praxis, då målet uppskjutes, på det käranden måtte komma i tillfälle att ytterligare utföra och styrka sin talan, förelägga svaranden att iakttaga inställelse; jag är deremot fullt öfvertygad, att domarena icke skola gifva svaranden ett dylikt föreläggande, så vida det icke är nödvändigt för målets fullständiga utredande och bedömande, samt att de icke, så - Den 7 Mars e. m. 171 som Frih.
Leijonhufvud synes antaga, skola bevilja uppskof af målet, derest icke käranden i något afseende lörebragt bevisning till styrkande af sin talan, utan i sådant fall genast ogilla densamma.
De skäl, Utsk:t ansett tala lör begagnande af uttrycket »på de skäl han företer» i stället för »efter thy sanning deri utletas kan», har jag sedan, då jag förra gången hade ordet, anfört, och, då de anmärkningar, som i afseende härå blifvit gjorde mot Utsk:ts förslag, icke torde innefatta tillräcklig anledning till dess återremitterande, vill jag icke mycket fästa mig dervid.
Deremot måste jag på det högsta bestrida, att LagUtsk:t bort föreslå R.
St:r någon lagförklaring i denna fråga.
Just.-Ombudsmannen har icke heller yttrat något om en sådan, utan endast fästat uppmärksamheten på den olika praxis, sora i ifrågavarande afseende gjort sig gällande, och åt representationen öfverlemnat frågans bedömande.
Jag kan icke finna, att Lag-Utsle.t, som eldigt grundlagen har sig ålagdt, att utarbeta de från R.
St:r remitterade lagförslag, skulle hafva varit förhindrad!, att, på grund af Just.-Ombudsmannens framställning till R.
St:r, framlägga ett förslag till afhjelpande af den olikhet, som visat sig i tillämpningen af ifrågavarande lagstadganden.
Då, efter Utsk:ts åsigt, lagstiftarens mening alldeles icke varit, att en svarande part skall iakttaga inställelse, utan att hafva blifvit kommunicerad ett af domstol derom gifvet föreläggande, och, ifall Utsk:t skulle hafva afgifvit förslag till en la g: lör k la ring, denna blifvit i en alldeles motsatt rigtning, var Utsk:t förbindradt att föreslå en sådan förklaring och ansåg Utsk:t derföre lämpligast, att en ny författning uppgjordes, som tydligen visade domaren, hvilket procedere han bör uti ifrågavarande afseende iakttaga.
Till stöd för min åsigt angående svarande-parts skyldighet att iakttaga inställelse, får jag åberopa, att lagen stadgar böter för bans uteblilvande, hvilket säkerligen icke varit förhållandet, om lagens mening vore, att det skulle stå i svarandens skön att inställa sig eller icke.
Vidare stadgas i 16 kap. 6 § R. B.: »Nu söker endera parten uppskof i saken, förty att han vill flera bevis skaffa eller för annan orsak; finnér domaren skäl till det uppskof; lagge honom viss tid före, antingen vid vite i penningar eller alt saken ändå afgöras skall, allt som omständigheterna det fordra, etc.»
Enligt detta lagrum är således domaren berättigad att förelägga parterna vitén, utan att någon föreskrift finnes derom att sådana beslut skola särskildt kungöras.
Att lagens mening är, att icke andra mål än egentligen skuldfordringsmål skola tredskovis afdömas, visar sig deraf, att lagen hänvisar den vinnande parten att söka utmätning, hvilken hänvisning icke är tillämplig på andra än sådana mål.
Jag ber om ursäkt derför att jag så ofta uppträder, men jag har velat erinra den föregående talaren der - 172 Den 7 Mars e. m. om, att 6 § af 16 kap. R. B., hvilken han åberopat till stöd för sin åsigt i denna fråga, icke utgör något särdeles starkt bevis derför.
Denna § lyder sålunda: »Nu söker endera parten uppskof i saken, förty att han vill flera bevis skaffa eller för annan orsak; finnér domaren skäl till det uppskof, lagge honom viss tid före, etc.»
I det fall, som afses i denna §, beviljas uppskof, icke på grund af svarandens uteblifvande, utan i följd af kärandens egen begäran om uppskof, och således kan i detta fall icke någon kommunikations-skyldighet ifrågakomma.
Af förekommen anledning afstår jag från det af mig framställda förslag till R. o. Ad:ns beslut i denna fråga och förenar mig med de Hrr, som yrkat återremiss af denna §.
Medan jag har ordet, får jag fästa uppmärksamheten derpå, att jag icke, såsom en föregående talare påstått, yttrat, det alla vore i praxis ense om det rätta förfarandet i ifrågavarande afseende, i hvilket (all särskild lagbestämmelse i ämnet vore obehöflig, utan endast alt man nu, liksom vid föregående riksdag, synes vara temligen ense om, hvilket förfarande man skulle önska vara i praxis det gällande.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till den förevarande §:n, dels återremiss deraf och dels afslag derå, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till densamma, hvarvid svarades många nej jemte några ja, och sedermera propos. på §:ns återremitterande, då svaren utföllo med många ja, jemte några nej; och förklarades ja nu varit öfvervägande. § !•