Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta hindrar således icke att antaga hos honom ett i allmänhet passabelt yttre skick.
Det är en lång väg mellan att hafva bekymmer och vara fattig och att gå omkring som ett förfallet subjekt, äfven om en poetisk glömska skulle hafva ökat tarfligheten mera än som var behöfligt.
Man har dragit missgynnande slutsatser från det porträtt, der Lucidor framställes med penna uti handen, men i alldeles blottad bröstbild.
Hvarför dömma till ett så vanärande elände, när man kan ega en bättre förklaringsgrund i ett konstnärligt motiv?
Hvad vi bestämdt veta, är, att han bar handskar och värja, en prydnad, hvarom vi ej behöfva hänvisa längre än till Molières komedi för att å daga lägga, att den endast bars af adelsmän eller statens och vetenskapens tjenare och ej ansågs passa för en simpel borgare, att den således hörde till hvad vi skulle kalla en gentlemans drägt.
Ett fenomen, som ofta uppdykt inom vår af revolutioner så hemsökta samtid, skall hjelpa oss att bättre förstå Lucidors karakter än hans eget tidehvarf kunde det.
Det skall visserligen gifvas framstående personligheter i alla tider, som sätta sitt individuella oberoende öfver samhällets seder och bruk, liksom alltid den stora massan lätt uppoffrar det förra för en blind lydnad åt de senare.
Men i synnerhet den nu varande litteraturen är full af dessa hjeltar och hjeltinnor.
Vare sig nu att samhället för länge dröjt med att i sig upptaga och göra berättigade äfven de ästetiska intressena, eller att af menniskoandens förmögenheter fantasin är den lättrördaste till afvägar, alltnog, vi hafva sett menniskor af stor begåfning uppträda som försvarare och utöfvare af det så kallade fria poetiska lifvet, hvilket väl skall betyda, att alla hinder för fantasins fria spel undanrödjas, och att derföre familjen och samhällets kraf förnekas.
Det är klart, att en sådan åsigt är i sig sjelf grundfalsk och blott måste leda till den svagares, d. v. s. individens förstöring.
Men under de svåra brytningar, som samhället i våra dagar undergår, kan det gifvas stunder, då denna lära skall bland sina leder räkna just de ädlaste naturerna.
Praktiskt hafva vi äfven sett, att det kan försökas med framgång.
Shakspeare har som londonerskådespelare lärt sig åtskilligt deraf, och under Italiens himmel, der den sköna naturen ensam tillfredsställer så många behof, eller midt uti Paris' civilisation, der en stor talang kan försäkra sin existens utan konseqvent och ihärdigt arbete, har en sådan författares frihet ofta gagnat poesins och konstens sak, äfven om man ej blundar för de missriktningar, som derigenom uppstått.
Men hvad som dervid oundgängligen erfordras, är ett upplyst publikt omdöme, en liflig uppfattning af det skönas berättigande och en stor derför intresserad allmänhet.
Men hur var detta möjligt i Sverige för två hundra år tillbaka?
Vår skaldekonst låg då i sin födslovånda.
Den uppväckte hos flertalet af nationen endast föga intresse, ty den hade ännu ej ingått bland nationens behof, och i betraktande af dess enfaldiga och smaklösa beskaffenhet hade den knappt rättighet att pocka på tidehvarfvets ynnest.
Hos oss uppstod ingen af dessa väldiga heroer, som förmådde rycka bindeln från menniskornas ögon.
Vi se också den unga poesin förnämligast derigenom vinna aktning, att den idkades af män, som redan voro af sin tid erkända som i duglighet öfverlägsna på andra områden.
Så var Stjernhjelm lika ansedd embetsman, matematiker, språkforskare, filosof och skald.
Och »den djerfvaste af de karolinska skalderna», Gunno Eurelius, var framför allt en nitisk och mycket använd direktör för landtmäteriet.
Men det är klart, att hos några den poetiska fallenheten skulle vara utvecklad ända derhän, att den inkräktade på de solidare egenskaperna och viljan.
Dessa förstod man ej riktigt, de blefvo martyrer.
Tillräckligt utrustade för poesins kraf, voro de för litet utrustade för samhällets, som under ingen tidrymd betydt så mycket som då.
Det var monarkins och statens envåldsperiod.
En poet, som ej uppbar pension af hofvet, som var utan anställning i statens tjenst och utan särskildt lefnadsyrke, var en anomali, som ingen förstod.
Ty hvar skulle han finna erkännande och stöd?
Det fanns ingen press och publicitet.
Vi kunna nu knappt föreställa oss den tidens snäft åtdragna samhällen.
Utom den råa hopen af dagsarbetare, funnos endast fyra klasser medborgare: aristokratin, presterna, militära och civila embetsmän samt handelsmän.
Och till på köpet dessa strängt afsöndrade.
Hvilket yrke skulle då poeten tillgripa, som alltid har svårt att finna sig bland de så kallade positiva menniskorna?
Hvilken plats skulle hans af motsatser kombinerade själ intaga bland så enkla förhållanden?
Och hvilken lefnadsuppgift--den att arbeta för poesin, som ej ännu fanns till, hvars sjelfständighet ingen begrep?
De förnäma vände sig med afsmak från de muser, som nu för första gången framstapplade sina toner på ännu barbarisk svenska.
De voro vana att lyssna till andra på ett naturligare tungomål, Roms och Italiens konstmessiga språk, eller de vände sig mot den uppgående solen, den franska klassiciteten från Ludvig XIVs hof. De öfriga fattade ej det nya intresse, som ej hade någon egentlig nytta till följd.
De undrade blott på, att en så begåfvad och lärd man kunde drifva omkring utan stadig sysselsättning och utan att begagna sig af sina företräden.
De fingo deraf en ofördelaktig tanke om hans karakter och lefnadsmål.
Denna besynnerliga menniska nalkades deras hem och umgänge blott på afstånd såsom bröllopsgratulant eller begrafningspoet.
Och när han då vände sig ifrån dem, återstod honom blott larmet på gatan och värdshuset.
Men dylika ställen lifvades ej då af de samtal om teater och konst, vetenskap och litteratur eller förskönades af den smak och lyx, som nu draga sin lysande fernissa öfver restaurationslifvet i hufvudstaden.
De liknade i stället de kyffen och sällskaper, som underhålla oss på vissa holländska genretaflor.
Dertill kom, att ingen uppmuntran, intet solsken från tronen träffade de stackars sånggudinnorna.
Konungen var för ung och obildad; han visade blott anlag för kroppsöfningar och lustläger.
Hennes majestät drottningen kunde väl få sin son att intressera sig för en och annan predikan och hygglig prest, men var sjelf för tanklös för att ingifva honom någon litterär håg.
Det fanns visserligen mäcenater men på ett annat område, ty de mäktigt uppblomstrande vetenskaperna, som hade att hugna sig af de regerande rådsherrarnes ynnest, sköto poesin i skuggan.
Så kommo bekymren öfver styrelsens förfall och en blifvande efterräkning.
Få af den tidens maktegande, mest naturligtvis rikskansleren, hafva fått någon anmärkningsvärdare uppvaktning af den svensksa sångmöns talförare.
Vi se, att det poetiska lifvet var en omöjlighet.
Lucidor hade anlag dertill, har försökt det och blifvit upprifven på försöket.
Det finnes två sidor i hans karakter helt nära hvarandra, som genast springa i ögonen.
Den ena är en stolthet och sjelfständighet, som aldrig ville höja sig eller ens veta af någon öfverman, och som kunde bli desto farligare, som den var förenad med en benägenhet att aldrig stanna på halfva vägar, utan drifva sin föresats till dess yttersta konseqvens.
Ty hans häftighet var stor.
Den andra är ett lika okufligt frihetsbegär.
Insupet med blodet från de vilda seglarne på hafvet, som voro vana att trotsa alla slags eländen, stormar och faror under de ständiga krigens och flibustierernas tidehvarf, utveckladt under ett kringirrande ungdomslif vid universitetet och i främmande länder, ytterligare inrotadt efter hemkomsten genom saknaden af anhöriga och en stadgad lefnadsbana, blef detta frihetsbegär slutligen så öfvermäktigt, att han upphöjde det till uteslutande grundsats med förakt för samhället ända till trots och hårdnackenhet.
Han har således ej låtit leda sig af några rent poetiska motiv, ty ett sådant medvetande fanns näppeligen den tiden, ehuru han kan sägas vara dess föregångare, utan af sitt häftiga lynnes drift.
En annan fråga blir, om hans beslut genast var färdigt eller om omständigheterna så småningom förde honom derhän.
Ty hvad veta vi nu om hans strider?
Det vill dock synas som om det ligger en lång utvecklingsväg mellan den yngling som vid hafsstranden så mildt och menlöst besjöng sin kära, och den man, som efteråt vände ryggen åt familjelifvet.
Kanske hade hans stolta själ kommit i strid med samhällsandan och adelshögmodet, då han såg sig, oaktadt han kunde mäta sig med de förnämare i lärdom och storsinthet, omöjligen kunna öfverstiga den skranka, som då skilde frälse och ofrälse.
Vi, som till och med i våra samfund hafva bevittnat deras olyckor, hvilkas äregirighet ej låter sig ledas af deras ställning, kunna knappt föreställa oss det förtviflade missnöjet hos sextonhundratalets så beskaffade män.
Kanske också hans oförmåga att sätta sig in i ett bestämdt yrke eller hans motgång på embetsmannabanan drifvit honom till att af nederlaget göra sig en slags ära, allt nog, han begärde intet vidare af samhället, han förnekade der all framtid.
Man ser, att han tidigt betraktat sin existens som förfelad och afskedat ungdomsintresset och hoppet.
Han stod omsider ensam.
Och hvad betydde ej detta, efter hvad vi förut visat, den tiden!
Det är alltid svårt att skapa sig ett lefnadsmål, som samhället ej adopterat, och som derföre måste, oaktadt all vår egen tro, plåga oss med sin osäkerhet.
Men att icke ega något mål alls!
Att lefva för dagen som en kringvandrande student utan framtid, utsatt för de strängas tadel, de verldsklokas tysta spe, för allas förvåning och--som det ständigt sker, då man ej förstår,--för deras snara likgiltighet!
Att sluta sin bana med just det, hvarifrån den unge debutanten sträfvar att komma, lifvet för stunden och vistelsen på källarena!
En egenskap kom honom dock härvid väl till pass.
Det är ett nytt drag i hans karakter, att han ej skattade det timliga goda högt, att han var nöjd med litet.
Han sökte ej de mäktigas ynnest, han var för stolt att begära beskydd, han kände sig dragen till de ringare.
Lyckan blef honom likgiltig.
Och sist måste det egna högmod infinna sig, som envisas att bryta med menniskorna och hålla sig fast vid en förtviflad sak.
Det var hans aristokrati, och att Lucidor egt en sådan af egen art midt ibland sitt simplare umgänge, är obestridligt.
Han är ingen beundrare af tidens adel, men hans hjerna sysselsätter sig med tankar derom.
Han stiger med sina verser inom dess krets och trotsar den genom ett med flit sjelfsvåldigare och friskare språk.
Han vet sig vara af skaldernas adel.
För öfrigt var då hela det svenska samhället en enda aristokrati, liksom dess historia ser ut som ett epos.
Om någonsin allmänandan fått besegra materiens knapphändighet hos ett folk, var det i Gustafvernas och Karlarnes Sverige.
»Verket» hemma hotar att falla i spilror, men man står som en stormakt inför Europa.
Landet är fattigt och ödsligt, men man bygger trappuppgångar som Drottningholms eller för ett hof som de la Gardies och Per Brahes.
Det är endast ett nytt uttryck af samma segervana och hugstora ande, då Lucidor i detta tidehvarf vågade lefva som en poet.
Han måste misslyckas, men det, att han ej genom svaghet och laster långsamt nedglidit, utan fullt medvetet valt sin ställning, räddar honom från det miskundsamma medlidandet och gör honom till en sant tragisk person.
Vi hafva sagt, att han försmådde sin lefnads lycka.
Dock är ej detta den värsta uraktlåtenheten i hans lif.
Han har begått en synd, som kastar ett egendomligt ljus öfver likgiltigheten och vårdslösheten i hans karakter och som, mindre ögonskenlig för hans applåderande samtid, hotar att beröfva honom efterverldens aktning.
Han har försummat sina manuskript och utan granskning ut kastat dem åt allmänheten och efterverldens kritik.
Det var att brista i hänsyn till sig sjelf, sitt rykte och framför allt till poesins genius.
Och det låter ej ensamt förklara sig af hans tidehvarfs för oss obegripliga sorglöshet att utan nödig sjelfkritik och utstyrsel utgifva sina dikter.
Ty hans mål, det enda som stod honom öfrigt, var just poesin, hvilken han i sina tillfällighetspoem lika mycket försummat som sin öfriga framtid.
Hvilken olika väg gick ej Columbus!
Denne böjde sig under sin tids prosaiska förhållanden, men fick just derigenom tillfälle att egna en allvarlig och pligttrogen vård åt sin sångmö.
Lucidor deremot sökte lefva poetiskt och sjönk ofta i sin poesi ned till den pinsammaste prosa.
Om han på bekostnad af sin lefnads lycka hade förmått lemna oss en allt igenom värdig poetisk skatt, skulle efterverldens beundran hafva hållit honom skadelös och kastat glans öfver hans förirrelser.
Nu ökas det tragiska i hans öde dermed, att han förspilde sin existens utan att blifva en stor skald.
Vi frestas genom hans beteende att tro, att han sjelf ringaktat sina bröllops- och griftpoem.
Har han då sjelf kunnat inse, att han egde för litet snille att bana sig en alldeles säregen väg?
Det kan finnas så olyckligt utrustade anlag, att de visserligen genom samtidens fördomar och moln förmå urskilja poesins skönaste kuster, men på samma gång äfven mäta det stora afståndet mellan målet och sin förmåga att hinna det.
I så fall har han tömt den tragiska kalken ända till botten och förlorat den sista illusion, som kunnat trösta hans lif.
Han stod nu på den pinsamma punkt, då man oupphörligen jägtas att jemföra, hvad man tydligen blifvit, med den sväfvande förmodan om, hvad man kunnat blifva.
Men att hafva försakat samhället i medveten likgiltighet derför, att förfela sin bestämmelse för efterverlden på poesins område och att hafva en dunkel aning derom, detta är ett dystert slut på så många lysande ungdomsförhoppningar, helst när ens roll på sådant sätt är utspelad vid trettio år eller den period, då man borde inträda i sin mandoms blomma.
Det är otvifvelaktigt att Lucidor känt sitt värde, och mer än sannolikt att han äfven känt sitt fall.
Också kallade han sig Lucidor den olycklige.
Vi få dock icke fatta det så, som om han först sent skulle hafva insett sin belägenhet.
Tvert om har han tidigt egt en förkänsla af sin sorgliga tillvaro.
Man har ofta anmärkt, att det finnes naturer, som med en mängd lysande färdigheter dock äro från första början behäftade med ett fel, som gör dem alla om intet och med blind makt griper sin menniska i likhet med de gamles öde.
Redan i det första giljareqvalet till Gyllenstjerna, dateradt den 17. augusti 1669, tilläger han till Lucidor epitetet den olycklige, och efteråt blir det vanligt.
Äfven häraf finna vi, att den misslyckade debuten i Stockholm ej har utgjort någon brytning i hans lif.
Columbus säger, att han spådde sig olycklig i all sin tid, och att han såg verlden uti en dylik gestalt.
Några hafva trott, att han kallat sig så för att göra sig intressant och af de stora, som han tillegnade sina poem, få en desto större penningsumma.
Intet är dock falskare.
Han har aldrig nämt ett ord om egna öden och sorger i sina sånger till andra.
Den tiden var ej ömtålig i uppriktighet.
Och huru litet han skydde att framställa sig sådan han verkligen var, må följande anekdoter visa, som äro särdeles upplysande om hans karakter.
De äro tagna ur Columbi anteckningar om ett och annat, kallade »Målro eller romål».
Den första lyder så:
»Jag vill nu tala om en svensk Diogenes, som jag har känt.
Det var Lucidor eller Lasse Johansson.
Han gick på gatan och sjöng.
Då bad jag honom, att han intet skulle sjunga.
Han frågade:
Derföre, så var mitt svar, att det icke är tjenligt.
Då bemötte han mig, om ej vädret och luften var allmän, och alltså hvar och en hade fritt till att bruka henne, vare sig i sång, spel eller tal.
Så vore också tungan hans egen, och visan, den han sjöng, hade han sjelf komponerat.
Då ville jag skilja mig vid honom, tog en annan gata, nemligen Svartmangatan.
Vi voro just stadde i dess gatumun på Köpmangatan (såsom vid Stortorget, var väl detta ställe då ett af de mest folkuppfyllda i hufvudstaden).
Han ville gerna veta, hvarföre jag ej ville hålla honom sällskap.
Jag gaf till svar:
På det att icke allt folk må vända ögonen på oss för hans sångs skull och hålla oss för narrar.
Han sade, folket vore narrar sjelfva.
Dock lofvade han sig icke mer vilja sjunga, det han också höll den gången.»
Denna anekdot är oss dyrbar, emedan den visar, att Lucidor var både sångare och viskompositör.
Men hvilken sjelfständighet mot hopens undran visar den ej derjemte!
Kunde det länge dröja, att ej en sådan menniska blef allbekant?
Den andra lyder: »En gång åkte gref Peder Brahe förbi.
Då tog jag af mig hatten som andra och bockade mig.
Lasse frågade mig, hvarföre jag det då gjorde.
Derföre att riksens drots åkte förbi, sade jag, och det heter 'ära den äras bör', och han dessutom är en herre, hög af ålder och meriter, och meriter ega vördas och äras.
Då svarade han: Grefe Per far sina vägar och jag mina.
Om jag har några pengar i pungen, så går jag på ett värdshus, lagar om mig det bäst jag kan, och gref Per för sig, hvar han vill.
Men har jag något att söka af honom, så går jag till honom och bugar och bockar.»--Hvilken sjelfständighet äfven mot de store!
Och detta på en tid, då de förnämste rådsherrarna hade ett litet hof omkring sig på sina gods, och presteståndet på riksdagarna yppade sin fruktan, att, likasom aristokratins hofpredikanter och patronatsprester redan voro det, hela kleresit skulle blifva simpla tjenare åt adeln.
Men hörom vidare:
»När jag bad honom bättre använda sina gåfvor, söka ynnest hos de höge, deraf han kunde vinna både födan och äran, svarade han, att det vore väl tokigt att sälja sin frihet för några hundrade riksdaler om året.
Och dertill vore det en inbillning om den äran.
Ty, sade han, om ni sutte vid ett herrebord och jag vid ett gårköksbord, eller ni sutte vid den främre ändan af bordet och jag vid den andra, käre, hvad sällhetsförmån hade ni framför mig?
Då jag vidare förehöll honom, att principibus placuisse viris summa sapientia est, och att det vore den första trappan till ära och uppkomst att berömmas af de berömda, erkännas af de värdiga värdig, hvilket man icke med undanskrymslan utan med uppvakt och förtjenster öfverkommer, sade han sig intet passa på, sig intet ha svultit än.
Då svarade jag:
Det kan än vara tids nog.»-- Vi hafva hört, snart sagdt af hans egna läppar, hans lefnads teori och ekonomi.
Samuel Columbi sanningsenlighet är upphöjd öfver allt tvifvel.
Och han kände Lucidor väl.
Om ej redan i Upsala, som är sannolikt, är det bekant att de i Stockholm plägade umgänge.
Men de skildes snart åt, i det att Columbus 1672 anträdde sin utrikes resa med de unga bröderna Reenstjerna.
Det behöfver anmärkas, att han ingenstädes beskyller Johansson för lösa seder och kroglif.
Att emellertid Columbus ej blifvit hans synnerlige vän bevisas af det kalla och intetsägande epitafiet öfver hans sorgliga död.
Och svårligen hafva de i längden kunnat fullt förstå och uppskatta hvarandra.
Dertill voro deras lif och skaldeverksamhet för olika.
Hvilken skilnad är det ej mellan den enes veka natur och regelbundna vanor och den andres häftiga lynne och upprörda lif!
Den enes poesi liknar en klar och inom säkra dammar inhägnad flodbädd, den andres en grumlig och öfver obeaktade hinder framstörtande fors.
Men om vi skulle antaga jemförelsen med Diogenes, ej som en oratorisk grannlåt, som i sitt slag kan ega sanning, utan efter orden, så att Lucidors lefnad skulle i allt vara en förnyelse af den antika naturmänniskans vidriga öfverdrifter, tro vi att han uppfattar den menlöse Columbi utsago oriktigt.
Ty derhän har han ej kunnat missförstå den för poesi och skönhet intresserade Lucidor.
Ja, vi tro, att mångens intryck af det svenska skaldeparet skall blifva likt det, som man erhåller i vissa dramer, der den ena personagen förträffligt tjenar till att framställa den rätta vägen och det sunda förnuftet, men den andra förnämligast ådrager sig vår uppmärksamhet som den intressantaste.
Det finnes några andra anekdoter om Lucidor, upptecknade af professorn, sedermera biskopen Olof Celsius den yngre såsom annotationer till Lidéns afhandling om den svenska poesin.
»En gång hände sig att riksrådet grefve Tott, som i samma dagar förlorat sin son, reste förbi.
Lucidor passade då på och stack in i hans vagn ett papper utan att vidare låta märka sig.
Grefven, som trodde att det var en tiggaresupplik, såg icke derpå förr än han kom hem och fann att det var en grafskrift öfver hans son.
Några hans vänner, som väl kände Lucidors stil och skrifsätt, försäkrade, att ingen annan än han skrifvit henne.
Grefven skickade då sin kammartjenare med en hederlig gåfva till Lucidor, hvilken efter mycket sökande anträffades, men gaf till svar, att han icke skref för penningar.
Sedan grefven mottagit detta svar och tillika blifvit underrättad om Lucidors sinnelag, lät han därefter en dag bjuda honom till sig på middag.
Efter måltidens slut bad grefven Lucidor, att han ville bära en klädning, som han för hans räkning låtit förfärdiga.
Lucidor tog emot den, och då han, i henne utstyrd, kort derefter träffade sin vän Columbus, så förvånades denne, huru han blifvit så grann, och sade, att allt folket undrade och gapade på honom.
Lucidor gick då hem, tog af sin granna klädning, brände upp henne och iklädde sig den gamla.
Då han derefter träffade Columbus, som frågade efter den vackra drägten, omtalade han hvad gjort och tillade, att han ej ville bära en drägt, som gjorde honom till ett vidunder.»
Vi bekänna, att vi ej rätt veta hvad vi skola tro om denna anekdot.
Har hon någon sanning uti sig, ty i detaljerna tar hon miste, eller är alltsammans en dikt?
Innehållet deruti förefaller oss högst besynnerligt och osannolikt.
Celsius lefde ju ett helt sekel efter Lucidor, och många orimliga rykten gingo i svang om skalden.
Att Celsius orätt uppgifver hans mördares namn och derunder berättar en annan, alldeles grundfalsk anekdot, förringar naturligtvis trovärdigheten af denna.
Vidare: skulle Columbus hafva försummat att uppteckna ett så pikant drag?
Uppgiften om grefve Totts aflidne son är alldeles oriktig.
Qvädet, som är mycket vackert, handlade om hans fru, född Oxenstjerna, och, långt ifrån någon anonymitet, bär utsatt författarenamn, Lucidor den olycklige, och datum af begrafningsdagen den 19. maj 1672.
Slutligen har grefve Tott, som var en af regeringens mest använda diplomater och nästan jemt på utrikes resor som dess utomordentliga sändebud, redan i april afgått som gesandt till Polen och således för fäderneslandets skull försakat att vara närvarande vid sin makas jordfärd.
Lucidor måste då hafva in kastat sitt ännu blott handskrifna qväde i grefvens vagn, medan denne var hemma och hans gemål stod på bår.
Poetens handling var ingalunda så utomordentlig, som den nu skulle förefalla oss, ty man var knappt då aflägsnad från den period, då en sann kavaljer, när han på gatan mötte en dam i sin kaross, steg upp i hennes vagn och under höfviskt samspråk åkte med henne en bit väg.
Men ett sådant bemötande af Tott är i full enlighet med hans karakter, ty han var i rang, skönhet och nobless lika lysande.
Vi tro således, att Lucidor på ett eller annat sätt presenterat honom poemet och blifvit på furstligt vis belönad.
Men att han så oförståndigt och löjligt skulle besvarat sin höge gynnares ädla uppförande, derom kunna vi ej, när så många omständigheter tala deremot, öfvertyga oss.--Celsii anförande om poetens död lyder ungefär så.
Han hade skämtat med en vän, Samuel Ernstedt, som slutligen satt sig i försåt under bordet och stuckit
Lucidor midt igenom bröstet.
Denne har då sagt: »Ernstedt, du har gjort min spådom allt för sann, jag är stucken till döds.
Du har gjort en elak gerning, men gå nu hem i min kammare, tag hvad pengar der finns och rym.»
Ernstedt fick sedan lejd och kom hem igen.--Det är en fullkomlig »sannsaga».
En annan uppgift ur samma källa har på ett besynnerligt sätt kommenterats till Lucidors nackdel.
Celsius uppgifver nämligen, att han förde ett kringirrande lif och om sommaren bodde långt upp på Norrmalm i ett lusthus, beläget i en trädgård, och der hela möbleringen bestod af en halmbädd, ett vanligt bord och en stol samt bläck och papper.
Hvad behöfdes nu vidare bevis på hans ekonomiska elände?
Äfven den siste utgifvaren af hans skrifter, Hanselli, talar urskuldande om att han ej alltid kunde trifvas i sitt »vintersvala lusthus», der »snön stundom bredde sitt hvita lakan öfver hans tarfliga halmbädd i ett hörn af rummet».
Med förvexling af årstiden har således den ogynnsammaste opinion utbildat sig om hans bostad.