Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det ryktet hviskades forst inom den finare societeten, men spred sig snart ute bland folket och hade en riktig mirakulös verkan.
F. skyndade till slottet för att begära audiens.
Under vägen träffade han öfverstelöjtnant Radais, en fransman som flytt från sitt fädernesland sjutton eller aderton år förut och varit i hertigens af Enghien sällskap i Karlsruhe samt der blifvit nådigt mottagen af dåvarande prinsessan Fredrika och nu i några år vistats i Stockholm och njutit så väl drottningens som kungens nådiga välvilja.
Radais hade fått reda på konspirationen, hvilken ingalunda upplösts, fastän Wrangel, Björnstjerna och Skjöldebrand m. fl.
aflägsnat sig från Stockholm, utan tvärtom flitigt opererat, om ock något forsigtigare än förut, samt stått i liflig korrespondens med vestra arméns chef.
Hvad han trott sig hafva upptäckt, anförtrodde Radais åt Stedingk, ambassadören, och denne skyndade sig genast till Haga för att anmäla saken för kungen.Det var den 8 Mars på aftonen.
£ ungen for genast med Stedingk in till staden.
De sammansvurne skulle arresteras.
Det var den 9 på morgonen som F. mötte Radais.
Den senare talade oförbehållsamt om situationen och nämndet att det nu gälde många ädla herrars hufvud.
F. sade sig vara på väg till kungen for att sanningsenligt meddela allt hvad han om konspirationen erfarit under de senaste månaderna, men Radais menade, att den berättelsen skulle nu komma allt for sent och endast blottställa F. sjelf.
Baron v. Bensheim vore af samma åsigt, förklarade Radais, hvilken förstod att lägga sina ord så väl, att F. afstod från att begifva sig till slottet och hoppades, att konspiratörerne nu mera skulle göras fullkomligt oskadliga.
Han var ganska nöjd med att sådant kunde ske utan att han .behöfde anklaga personer, med hvilka han vore lierad genom till och med slägtband.
Någon arrestering blef emellertid icke af.
Det var snart ingen hemlighet i staden och på hofvet, naturligtvis med undantag för kungen sjelf, som aldrig fick veta något med besked, att rikets högsta embetsmän, och bland dem regeringens egna ledamöter, en Rosenblad, en Wachtmeister,.
en Lagerbring m.
fl., icke varit okunniga om stämplingarna samt i minst ett dygn för majestätet dolt vestra arméns uppror.
Så stod det till bland kungens allra närmaste om-gifning.
Då Hans Järta, hvilken var lika god konspiratör som någon af de öfriga, blott han sjelf fick hålla i trådarne, skrämde de höga embetsmännen och lät dem se sig sjelfva ett hufvud kortare, öfvertalade en af dem kungen att återtaga arresteringsorderna, hvilket var ett oförlåtligt misstag.
Huru många gånger under de kommande åren ångrade icke F., att han ej genast i Janua * ri för kungen yppat hvad.
han viste samt understödt fru X: s på öfvernaturlig ellerkanske ganska naturlig väg vunna kännedom om förhållandena och derpå grundade varningar!
Ännu en gång fördes Gustaf Adolf bakom ljuset.
Edel-creutz anstälde ett forhör i grefve Gyllenborgs, den under riksdrotsen tjenstförrättande justitiekauslerns närvaro, men man fick ingenting veta.
Radais, som satt hela den delen af maskineriet i rörelse och h vilken flitigt umgåtts med v. Bensheim under de dagarne, förstod att nästan göra om allt hvad han nyss förut stält i ordning.
Och v. Bensheim förde Radais dagen derpå till hertigen af Södermanland, hvilken mycket nådigt mottog fransmannen och länge underhöll sig med honom.
Det var momenter då F. misstänkte ej blott Liungfélt, hvilken var helt öch hållet oberäknelig, men som tycktes användas som en mellanlöpare, utan till och med v. Bensheim, ehuru denne otvifvelaktigt var drottningen obrottsligt tillgifvén.
Att baronen haft sin hand med i spelet, då ar-resteringsorderna så hufvudlöst, men så nobelt från kungens sida annulerades, var för F. alldeles obestridligt.
Hvart han skådade såg han endast förräderi.
Hvar uppehöll sig emellertid vestra armén?
Derom tycktes ingen i Stockholm veta något, och då kungen ännu ett par dagar efter första underrättelsen ingenting vidare försporde samt icke något kunnat i Stockholm upptäckas, fattades han af ganska förklarliga misstankar, att alltsammans vore en gemen tillställning som komponerats för att narra honom att förlöpa sig.
Hvem kan undra på, att han under sådana omständigheter vredgades och att ha^ vrede bröt ut mot dem som först upptäckt en komplott, som han nu trodde icke alls existerade?
Det var Stedingk som gjordes till föremål för kungens vrede.
Dagen derefter, då kungen fått veta, att Stedingk verkligen haft rätt, var han genast beredd att gifva honom all möjlig upprättelse och skickade en adjutant till den gamle krigaren för att bedjaom ursäkt.
Det är icke alla monarker som handla på det sättet.
Den 12 Mars var drottningens födelsedag.
Kanonerna dundrade som vanligt på den dagen, och ett stort antal af hennes majestäts tillgifna foro ut till Haga för att i all underdånighet gratulera.
Drottning Fredrika hade varit länge och farligt sjuk, men hennes skönhet var fortfarande lika stor, och de hyllningar som egnades henne gälde icke blott den höga furstinnan utan äfven den intagande qvinnan.
Bland dem som gratulerade henne på den dagen funnos också personer som konspirerade mot hennes gemål, men ingen af dem tänkte väl på ätt någonsin skilja hennes son från tronen.
Den unge kronprinsen vann också allas hjertan, och bredvid sin mor och sina systrar kompletterade han den vackra familjetaflan, i bvilken drottning Fredrika utgjorde hufvudpartiet.
Hennes hår var bart den dagen och föll i lockar öfver tinningarna, men utan att dölja de obeskrifligt sköna och intressanta, fastän ganska melankoliska ögonen, hvilka ofta voro nedslagna, men som när de slogos upp liknade den öppna himmeln och ganska visst afspeglade himmeln i hennes rena själ.
Den 12 mars 1809, en vacker söndag, firades öfver hela landet, liksom motsvarande dagen under de senaste tolf åren, allt från att arffurstinnan.
af Baden hade satt sin fot på.svensk mark, också en stor högtidsdag för riket.
Sällan har väl firandet af en furstlig bemärkelsedag varit allmän- ' " nare bland folket, aldrig har det varit uppriktigare.
Den 13 mars 1809 var Fredrika icke längre drottning!
De som dagen förut lyckönskade gjorde nu ingenting för att bevara tronen åt den skönaste, den vänaste och ädlaste bland fruntimmer.
På Haga var stor middag den 12, men just som man skulle sätta sig till bords, fick kungen en depesch, på hvars innehåll han icke kunde tvifla.
Depeschen hade öfverlem-nats af ett ilbud från " landssekreteraren Cassel i Örebro, hvilken underrättade, att vestra armén inryckt der och skulle fortsätta marschen till Stockholm.
Kungen förbannade sin forra godtrogenhet.
' Nu kunde han ej tvifla längre på de fatala omständigheter, hvilka han ännu kort tid förut kunnat besegra och som lättast undanröjts, om han låtit de brottsligas hufvud falla.
Det var detta som i7, yttrade, då kungen kastade sig upp på en häst och ilade i sporrstreck till staden.
De bland gästerna som fingo veta eller anade hvarom frågan var, be-gåfvo sig skyndsamt efter kungen.
Några stannade dock för att hålla sig i den olyckliga drottningens närhet.
Bland dem var v. Bensheim.
liär kungen kom till Norrtull, gaf han order, att tullporten skulle stängas och ingen släppas hvarken ut eller in.
Oaktadt denna stränga order, lyckades de gäster från Haga, som infunno sig strax efter majestätet, likväl att slippa igenom, och det säges äfven, att personer från staden öfver-talat tull vakten att låta dem fara ut.
Detta var onekligen vådligt och orätt handladt.
Det var en vacker våreftermiddag, och många söndags-spatserande syntes på Drottninggatan och Nya Bron.
Då kungen i brusande fart for förbi dem, blottade de sina hufvud och helsade honom med all den undersåtliga vördnad, som de voro vana att visa den af Gud tillsatta öfverheten.
Tilldragelserna på den 13 mars äro allt för bekanta för att i detalj skildras.
Stockholms invånare voro i sjelfva verket ganska lugna — revolutionen gjordes af några få militärer — men omkring slottet såg det tidigt på morgonen ganska bråkigt ut.
Der ilade adjutanter och ordonnan-ser om hvarandra bland trossvagnarna och allt det bagage som gjorts i ordning till kungens resa, ty resan var beslutad söder ut.
Möjligtvis skulle kungen förena sig med Lif-regementets grenadierer, som voro på vägen till östra kusten,och med denna corps möta de revolutionära trupperna.
För att kunna draga till sig Lifregementets grenadierer, måste han taga vägen söder üt.
Detta hade låtit göra sig, om kungen afrest natten mellan söndagen och måndagen.
Ännu vid den tiden dansade Adlercreutz på Amaranthen, hvilken orden med en lysande bal firade drottningens födelsedag.
På måndagsmorgonen var det för sent.
Klockan 9 skulle den vanliga mån-dagsparaden ega rum, och den dagen skulle borgerskapets militärcorpser aflösa de tyska regementena, som gjorde vakt vid slottet, men hvilka kungen ämuat taga med sig.
Ty-skarne hade fatt order att på Skeppsbron förena &gt; sig med kyrassiererna och artilleriet.
Adlercreutz och Klingspor skulle mottaga kungens befallningar.
Allmänt bekant är, huru dessa officerare motsvarade kungens nådiga fortroende.
Hvad som deremot icke torde vara mycket kändt, är, att F. så snart han fatt kunskap om hvad som tilldragit sig på slottet, genast sökte på Haga förmå drottningen att i sin sons namn utfärda en proklamation för att bevara tronen åt Gustaf V.
Dessa bemödanden kröntes icke med framgång.
Drottningen gjorde ett löfte, att intet företaga samt att icke ens sätta sin fot utanför Haga slott, förr än hon kunde återförenas med kungen.
Kronprinsen uppfattade kanske icke fullt klart hvad det gälde, men förhöll sig ganska tranquil samt sökte till och med att soulagera sin höga moder så mycket i hans barnsliga förmåga stod.
F. var utom sig af harm och sorg.
Han kunde aldrig förlåta sig att icke hafva långt förut yppat hvad han erfarit om konspirationen.
Nu ville han icke renoncera från en allvarlig föresats att våga det yttersta for att bevara tronen åt kronprinsen.
Han sökte inverka på så många af sina vänner och embetsbröder • som han kunde få tag i, men så stor indolens rådde hos alla funktionärer, äfven bland demhvilka liksom F., genom sin tjenst ofta kommit i beröring med majestätet, att ingen rörde ett finger för att bistå F. i dennes bemödanden som god undersåte.
Bland F: s försök var också att åstadkomma en mot-demonstration, då vestra armén tågade in i Stockholm.
Det var en onsdag, och på föregående söndagsafton hade F, lyckats få ihop ett tjog patrioter, som samlades på Claes på Hörnet och höll till godo med den bål som F. der bestod dem.
Men innan bålen var tömd infann sig polisen.
Edelcreutz visade sig då mycket mer nitisk än under kungens tid att spåra upp hvad han kallade konspirationer.
Så snart gevaldigern och ett par polisbetjenter syntes i dörren, sprungo patrioterne från bålen och lemnade F. i sticket.
Han arresterades, men släptes åter fri, synnerligen genom Klingspors välvilliga mellankomst, ehuru hertigen af Södermanland visade sig ganska förgrymmad för denna ré-unionen på Claes på Hörnet.
På onsdagen red hertigen sjelf mot vestra armén utanför staden och stälde sig i spetsen för hären, för att med alla militäriska ärebetygelser föra den in i Stockholm och visa den för hufvudstadens invånare, hvilka hurrade och skränade, liksom hade de välkomnat tappra krigare som gjort sig förtjenta af fäderneslandet genom att besegra dess fiender, i stället för att de nu egentligen icke voro annat än en viljélös hop, som af några konspiratörer eggats till uppror mot deras legitime konung.
Detta var verkligen ett nytt slags ära.
F. skummade af raseri, och ännu många år derefter kom hans blod i häftig svallning, när han talade om vestra arméns intåg i Stockholm.
Gustaf V: s sak var förlorad, en af de största orättvisor historien någonsin företett.
F. sökte flera gånger att nalkas drottningen, men den olyckliga kungliga familjen hölls under sträng bevakning på Haga.
Ingen vågade sig fram i närheten, ty soldater med skarpladdade gevär stodo på post-
3rundt omkring.
Slutligen lyckades det baron v. Bensbeimy hvilken under några dagar varit försvunnen, men återkommit, att bana sig väg till hennes majestät, detta dock endast genom sin goda bekantskap med hertigen af Södermanland.
Denne hade befalt, att ingen skulle fa tillträde till de kungliga mer än de som hade hans uttryckliga tillåtelse.
Baronen kom tillbaka till hufvudstaden, och en afton: var han närvarande vid en sammankomst hos fru X.
Denna hade icke kunnat uträtta något hos drottningen, hvarken före eller efter revolutionen och likväl borde hennes majestät hafva funnit att fru X: s förutsägelser inträffat till punkt och pricka.
F. hade dock åter kommit till nåder hos den älskvärda sierskan.
Hvad som vållat hennes ovänlighet mot honom fick han aldrig veta, men han förestälde sig sjelf, att hon kanske haft någon uppenbarelse, hvilken visat honom som en af orsakerna till det kungliga husets olycka, något som hans eget samvete förebrådde honom, emedan han lefvat midt uppe bland konspiratörerne och likväl icke gjort hvad hvar och en trogen undersåte borde hafva gjort — angifvit stämplingarna.
Orsaken hvarför fru X. åter visade sig vänlig, fick han ej heller veta.
Hvad som beslöts hos frn X. den aftonen har F. aldrig omtalat - — en ed band hans tunga, sade han — och i hans papper fans ej heller ~något som derom kunde lemna upplysning.
Så mycket vet man dock, att om de få som voro kungahuset tillgifna blott funnit medel att föra hennes majestät och kronprinsen till Stockholm, hade en kontra-revo-lution der utbrutit.
Att F. gjorde hvad i hans förmåga stod, har han ofta försäkrat.
Men ^vännerna voro sannolikt allt för ljumma eller allt för fega.
Den ständigt omby tlige Liungfelt, på hvilken mången litade mer än han
förtjente och af hvars rikedom man väntat så mycket, när det gälde ått för kontanter värfva handfast folk, reste hals-öfver hufvud från Stockholm och lär sedermera aldrig der hafva visat sig.
Baron v. Bensneims nit tycktes vara utomordentligt, men det slog icke felt, att hans förbindelse med hertigen-regenten satt som handklofvar på honom.
Ännu i början af juni, således nära tre månader efter revolutionen, hade ingenting uträttats, och för hvar dag som gick blef saken allt svårare.
I början hade royalisterne otvif-velaktigt fått folket på sin sida.
Nu var allmänheten van att betrakta kungen såsom fånge och såsom den hvilken genom afsägelseakten af den 29 mars — på dagen sjutton år efter högstsalig kungens död!
— sjelf uteslutit sig från tronen, utan att hans laglige arfvingars rättigheter ihågkommos.
Den 5 juni fördes hennes majestät med de kungliga barnen från Haga till Drottningholm, och omedelbart derifrån till Grips-kolm, der konungen hållits fängslad redan i tolf veckor.
Nu tycktes allt hopp förloradt Det var så för alla, utom för F., hvars mod och ihärdighet växte i jemnbredd med de faror för hvilka han utsatte sig.
Han har dock aldrig skrutit öfver hvad han företog sig, icke ens låtit någon få närmare insigt i det mörker som döljer en god del af hans förehafvanden efter revolutionen.
Att dessa haft ett stort mål till syfte, är höjdt öfver hvarje tvifvel.
Att de fullkomligt misslyckades, är också ganska visst.
Om det vår sorgen öfver det förfelade ändamålet och samvetsförebråelserna öfver att for sent hafva börjat handla som drefvo F. i landsflykt eller om han genom flykten undandrog sig den hämnd, som de då maktegande otvifvelaktigt forberedde mot hvar och en som sökte verka för Gustaf Yrs rättigheter, det har han aldrig fullt uppdagat, och hvad som i hans omgifning sedermera derom troddes, kan vara temligen likgiltigt för nutidens allmänhet, liksom det namn hvilket han omsorgsfullt dolde för äfven dem som sedermera blefvo hans allra närmaste.
Han ansåg kanske detta namn hafva förverkats, emedan han icke i rätt tid upp-trädde till försvar för vasahuset.
Att han begått någon handling som skulle sätta fläck på namnet är icke antagligt.
Då den kungliga familjen i Februari 1810 inträffade i Bruchsal, var F. redan der förut, begärde och erhöll genast audiens.
Baron v. Bensheim syntes deremot icke.
Han, som af drottning Fredrikas mor fått i uppdrag att vaka öfvér dottern, hade kanske mera på sitt samvete än JF., som endast var en vanlig undersåte.
Men om v. Bensheim icke längre skötte sitt kall som ange gar dien — han fans dock i Tyskland — var det F. som frivilligt öfvertog att vara den kungliga familjens skyddsande.
De fångvaktare som följt de kungliga från Sverige, Skjöldebrand och von Otter, af hvilka den förre dock under resan lärt sig värdera och högakta hennes majestät, reste åter hem, när deras fångvaktartjenst icke längre kunde fort * sättas inom drottningens eget fädernesland.
Stallmästarea Eichstädt, doktor Sjöbeck och pastor Holm, kronprinsens lärare, samt några af betjeningen stannade dock qvar, och i Bruchsal kunde hofetiketten någorlunda uppehållas.
Då det var cercle hos deras majestäter, herskade djup tystnad bland uppvaktningen.
Endast de kungliga talade och de som hade nåden att af dem tilltalas svarade i djup vördnad utan att tilläta sig några egna högljudda reflektioner.
.Hvar och en höll sig stilla, stående på sin plats.
Kungen tillät aldrig att uppvaktningen sa {jte sig.
Denna etikett, som kanske klandras och förlöjligas af dem hvilka aldrig fått tillträde till ett hof, tyvärr i våra dagar äfven af de moderna sjelfs-våldiga hofmännen, är dock fullt berättigad och betryggar aktningen för de furstliga personligheterna.
Utan denna etikett hade det sannolikt varit ganska svårt att upprätthålla det lilla hofvets anseende, så nödvändigt för sjelfva dess existens.
Men hofrtet kunde icke alltid stanna i Bruchsal.
Nu mera storhertigen Karl Fredrik, drottningens farfar, bjödde kungliga att bo på Meersburg vid Bodensjön, men hans majestät tyckte icke om den planen, utan reste i största hast till Schweiz, och drottningen samt de kungliga barnen flyttade till Scheibenhard, helt nära Karlsruhe, egentligen bara en mejerigård i en träskartad och ingalunda vacker nejd.
Fram på sommaren reste drottningen till Schaffhausen, for att träffa kungen.
Senare på året träffades deras majestäter i Altenburg i Sachsen, och kungen ville då, att de skulle sätta sig ned i Herrnhut och lefva som goda medlemmar af Brödraförsamlingen, hvilket hennes majestät dock faun allt för ennuyant.
Det var då som hans majestät, en morgon klockan fem, for ifrån hennes majestät och reste sin väg, utan att gifva någon notis om hvart han ämnade sig.
Detta inträffade redan 1810.
Från den tiden sågo deras majestäter aldrig hvarandra, Hans majestät for under de följande åren ofta genom Karlsruhe och stannade för att byta om hästar, men frågade aldrig efter sin familj.
Drottningen hade legat sjuk i följd af det fall hon gjorde, då hennes vagn stjelpte, när hon rest efter kungen från Altenburg till Leipzig, utan att hinna honom, och sedan skulle begifva sig till sin syster i Darmstadt.
Hon led mycket, men med stor undergifvenbet for Guds vilja.
Efter sitt tillfrisknande flyttade hon till Karlsruhe.
Under denna tid stod den kungliga familjen i korrespondens med enkedrottningen i Sverige, kronprinsens höga farmor och äfven med Karl XIII.
Det var i synnerhet kronprinsen som skref till Sofia Magdalena, men äfven hans syster, prinsessan Sophie " Wilhelmine, skickade bref till sin chére Grand ’ Maman, och det är ännu rörande att läsa koncepten till dessa familjebref från de höga barnen.
* De bref, hvilka ofvan meddelas dels i original, dels i öfversätt-ning, hafva — enligt hvad vi tilltro oss att afgöra — aldrig varit offentliggjorda.
Dock förefaller det oss, som om vi sett dem tillvaratagna i någon svensk handskriftsamling — vi kunna för tillfället icke afgöra, iMa&gt; chere Grand ’ Maman.
Je vous félicite de tout mon Coeur pour la nouvelle Année, et prie le bon Dieu que ma chore Grand ’ Maman soit henreuse et bien portante, et n ' oublie pas celle qui sera toujours avec Vattachement le plus respectuese de ma chere Grand ’ Maman la tres humble et tres obeissante Petite file
Carlsruhe le 1 Janvier 1811.
Sophie Wilhelmine.
På hösten samma år afsände kronprinsen följande om hans barnsliga känslor for enkedrottningen vackert vittnande bref:
Min nådiga Farmor.
* * Jag tackar min goda Farmor för det som Hon varit så nådig och skickat mig genom Baron Ende, hvilket gör mig mycket nöje, och visar att Farmor intet har glömt bort mig, ehuru det redan är sä länge sedan jag har sett Farmor; jag glömmer också visst aldrig bort den stora godhet som min Farmor alltid och ännu visar mig.
Jag * hoppas att Julie Griel har redan öfverlemnat mitt bref till Farmor.
Jag förblifver alltid min goda ' Farmors lydiga och beskedliga
1811. sonson Gustaf
Ett par dagar derefter var det åter prinsessan Sophie som skref till samma höga föremål och tackade för ett par örhän-gen samt öfversände då en cadeau som hon sjelf förfärdigat:
* * * Jag tackar min goda Farmor för de vackra örhängen Hon har varit så nådig skic-
hvilken.
Om så verkligen är fallet, strider detta dock icke emot forfrs uppgift, att ban varit i tillfälle att taga kännedom om koncepten.
Bref ' ven från och till kungliga personligheter vid ifrågavarande tid cirkulerade - i afskrifter vid hofven och spriddes äfven på diplomatisk väg, hvarpå vi just i sommar haft tillfälle att i danska utrikesdepartementets arkiv se ganska egendomliga exempel.
Anm. af red.
* N. v. kronprinsessan Viktorias farmor.
+ * Skrifvet på svenska.
* * * Skrifvet på svenska.
«hat mig; jag tycker mycket om dem, isynnerhet för det att det är ett nytt bevis af min Farmors stora godhet för mig.
Jag hoppas att min goda Farmor tagit nådigt emot mitt lilla arbete, som är visst intet så vackert som jag önskade, men jag har gjort det så väl jag har kunnat, i hoppet att min Farmor ville vara så god och nyttja ' 11 ibland.
Amelie och Gecile tackar också min goda Farmor rätt mycket för det Farmor har skickat dem.
Farväl min söta Farmor, kom alltid ihåg med samma godhet som hitintills Sin underdåniga och lydiga Son-Dotter
Samma dag aflät hennes majestät drottning Fredrika sjelf följande bref till enkedrottningen:
Min höga svärmoder!
* Jag skulle icke inför Eders Majestät kunna uttrycka de känslor jag rönt af det bref ni haft den god,heten att tillskrifva mig.
Gud vare lof, att jag fått denna visshet, som är så nödvändig för mitt lugn, att ni, min kära svärmoder, alltid bibehåller samma godhet för mig; jag känner mig så tröstad öfver att våga benämna E.
M. så.
Ack, värdigas alltid förblifva lika välvillig mot mig, det är en lindring i mitt betryck, hvaraf jag har så stort behof!
Eders Majestät är säkert öfvertygad om min tacksamhet för de vackra gåfvor, ni haft godheten skicka till mina barn; de är o förtjusta der öfver och hafva gjort allt hvad i deras förmåga står, för att bevara sin tacksamhet mot sin goda farmor, nemligen genom två bref som medfölja.
Tillåt, att jag redogör för det sätt hvarpå jag fördelat E.
M: ts gåfvor.
Gustaf har fått sigillet \ och guldpennstiftet; Sophie örhängena, Amelie ringen och guldhjertat; och Ge-
* Detta bref är ursprungligen skrifvet på franska, men vi bafva ansett oss böra återgifva det i öfversättning.
\ cilia knifven och guldetuiet * De äro samtliga nöjda, hvar för sin del och berätta för aUa hvad de fått. --
Konungen är alltjemnt i Basel.
Ni Jean tänka er hvad jag skall lida af att veta honom vara så nära mig, utan att dock få se honom.
Ack, min kära svärmoder, ni vet huru högt jag älskar honom9 och ni kan alltså bättre än någon annan förstå hela vidden af min olycka.
Gifve-Gud, att jag ännu en gång i mitt lif finge den lyckan att återse honom och återfinna honom god och vänlig, sådan han förr visat sig mot mig / Minnena af det förflutna äro mig mycket ljufva, men jemförelsen med min nuvarande lott söndersliter mitt stackars hjerta.
Jag kände ingen annan lycka, än den, att få egna mig åt min make och mina barn, och nu är den väsentligaste delen af denna tycka beröfvad mig.
Om jag icke hade barnen, skulle jag icke önska att lefva längre, men jag känner att jag är nödvändig för dem, och de belöna mig, Gud vare lof, för mina omsorger; de äro förståndiga och lofva mig att uppfylla de förhoppningar jag sätter till dem.
Min goda moder, som ber mig frambära hennes hyllning inför E.
M., är förtrogen med alla mina sorger och delar dem med mig; hennes tillgifvenhet för E.
M. är lika stor som för konungen; vid genomläsningen af E.