Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det torde väl kunna antagas för gifvet, att icke så fä unge män vändt sin håg till handtverksyrket af beskaffenhet att icke vara underkastade mästare-profs utläggande och med beräkning att kunna egna sig deråt ulan det obehag och de kostnader som med profvet äro förenade; månne icke det vore en orättvisa mot dem alt nu sedan de i åratal sökt för yrkena bilda sig, vidtaga en förändring hvarigenom de skulle bedragas i deras på författningen grundade förväntan?
Att en författning, som sä mycket ingriper i de allmänna förhållandena, som den ifrågavar., skulle komma att på något häll väcka missnöje, det var att förutse; men jag är i sanning förundrad, att den belåtenhet som låtit sig förspörja bland de i de gamla förhållandena intresserade, i verkligheten icke varit vidsträcktare.
Min tanka är i allmänhet, alt, om man låter en författning ega bestånd, förutsatt alt den icke påtagligen visar ofördelaktiga verkningar, så skall missnöjet med densamma småningom försvinna.
Jag ber att'i det hänseendet få åberopa förhållandet med Skiftes-stadgan: när den hade utkommit, höjdes mot densamma högljudda klagomål, och åtskilliga framställningar gjordes af R.
St. lill Regeringen om ingripande förändringar deruti: men Regeringen var fast.
Nu medgifves allmänligen, alt denna författning är ganska välgörande och något missnöje förspörjes icke ens inom de medborgarklasser, som förut högljndast klagat.
Jag föreslår vördsamt, alt R. o.
Ad. mätte afslå denna punkt af Ekon.Ulsk:s betänk.
Jag anhåller vördsafnt att få veta huru denna fråga är afgjord hos de öfriga Stånden och om ej betänk, är bifallet både hos Preste- och Borgare-St:n.
Derest så förhåller sig, hvad sistnämnde Stånd beträffar, torde R. o. Ad. finna, att detsamma, hvilket saken närmast rörer, är af lika tanke med Utsk. 8* 116
Den 18 J nni e. m.
I anledn. häraf hade lindert.
Ridd.Sekret. äran uplysa, att, enl. ankomne prot.-utdr., Preste- och BorgareStm bifallit förev:de utlåt., och BondeSt. afslagit Utsk: s förslag till ändringar uti ifrågavar. förordning, men bifallit Utsk:s i öfrigt meddelade afstyrkande yttranden.
Författningen är, som den siste talaren yttrade, en af de mest ingripande.
Det är sålunda icke underligt att olika meningar derom hysas och det är klart alt den af våra ledamöter, som kontrasignera! författningen, anser henne sjelf riktig och försvarar henne; men mä han derjemte tillåta alt andra, som hysa motsatta åsigter, framställa dem.
Jag har för min skiljaktiga mening, mångfaldiga skäl.
Hufvudfrågan är den:
Skola handtverkare underkastas prof eller icke?
— Det kan naturligtvis icke vara annat än väl, för den, som skall begagna handtverkares arbeten, d. v. s. allmänheten i det hela, att hvilken, som utöfvar ett yrke, och får såsom sådan angifva sig till hennes betjenande, eger dertill nödig kunskap och färdighet.
Jag ser icke huru någon med skäl skall kunna bestrida rättmätigheten och gagnet af en sådan fordran.
För den som underkastas profvet, måste det äfven vara nyttigt, emedan han derigenom föranlåtes fullständigt utbilda sig för sitt yrke.
Det är, förmodar jag, icke annorstädes än i konungariket Lusitanien, hvarest man sett sådana händelser, som den att Studenlerne i Coimbra, till belöning för deras deltagande i folkrörelser, blifvit sig sjelfve till fromma och riket till än större gagn, befriade från examinas undergående under ett helt års tid.
Om prof skola- borttagas från hvilket yrke sorn helst, — hvilken skall då följden blifva?
profven äro borgen för den fattige och arbetssamme, att han skall kunna göra sina kunskaper gällande bredvid den late och rike.
Tagen bort examina och andra prof för behörigheten till embetens och (jensters erhållande, och J skolén se hvilka embetsman man dä skall fä i detta, eller hvilket land som helst!
Profvet, är för den fattige arbetaren, utvägen att komma till sjelfständighet ty de förmögnes söner underkasta sig det vanligen icke.
Der profvet borttages, varder den fattige arbetaren vanligtvis icke annat än daglönare för hela sin lifstid, emedan den förmögnare, kapitalisten, bemäktigar sig verkstaden och begagnar den fattige blott till arbetare.
Detta undergräfvande af handtverkarnes sjelfständighet är det som betager dem deras framlida förhoppningar och gör den nya Näringsförfattningen sä förderflig för dem.
— Man jemföre t. ex. en hammarsmed, som sällan blifver sin egen. emedan någon kunskap i hans yrke icke fordras för att köpa ett stångjernsbruk, och blifva Brukspatron, med en Klensmed, till hvars yrkes bedrifvande rättighet ej kan erhållas af någon annan än den, som deri aflagt prof på erforderlig skicklighet.
Den förre förblifver i hela sin lifstid, en beroende daglönare, hvaremot den andre är en sjelfständig borgare, som kan blifva rådman, riksdagsman, lagstiftare, beskaltare, med ett ord allt hvad en medborgare, såsom sådan i Svea land kan blifva.
Den ofördelaktiga verkan på näringarne, genom profvens borttagande, har visat sig i de länder, hvarest detta egt rum och der ar - Den 18 Juni e. ni. 117 betaren blifvit blottställd för obegränsad taflan.
— I Preussen var detta förhållande grundlagdt, som man vet, till en del genom de författningar, hvilka redan före Franska revolutionen voro införda.
Men de inträdde förnämligast sedan Napoleon öfverväldigat detta rike.
Man gaf näringsfriheten såsom ett slags döfvande rus åt det olyckliga landel.
Hon fortfor sedermera ända till 1845 samt blef under tiden ju längre ju mera förhatlig för handtverkaren och ansedd skadlig för samhället.
Jag har om denna sak samtalat med en gammal Preussisk embetsman, vid namn Hoffman, hvilken först vid 30 års ålder skref för näringsfriheten, men sedermera när han lefvat 30 år längre, utgaf en bok emot henne samt blef derigenom en af dem, som väsendtligen bidrog till hennes afskaffande.
För embetsmännen var det ganska beqvämt att vara af med skråförfattningen och blott hålla sig till näringsfriheten.
De kunde då låta den ena näringsidkaren undergräfva den andra efter behag samt enhvar uprätthålla sig sjelf bäst han gitte.
Embetsmännen utgjorde fördenskuld i Preussen ett af näringfrihetens förnämsta stöd.
Så snart Provincial-ständer blifvit derstädes uprättade, inkommo från monarkiens serskilda delar önskningar att näringsfrihets-författningarne måtte ändras.
Märkvärdigt nog var man derom serdeles ifrig i Rhenländerna, af hvilka en del tillhört Frankrike och sålunda smakat den obegränsade näringsfrihetens frukter.
Ar 1845 d. 17 Januari utfärdades i Preussen om näringsfrihetens inskränkning den första författningen, hvilken jag bär har i min hand.
Hon medförde redan en återgång lill det s. k. skråtvånget och innehöll en skadeståndslag för dem, som i ett eller annat hänseende skulle blifva lidande på förändringen.
Denna förordning befanns likväl icke tillfyllestgörande, utan när Preussen är 1848 fått en ännu friare Statsförfattning, blefvo önskningarne och framställningarne om näringsfrihetens inskränkning än högljuddare, och del till den grad, alt man, till vinnande deraf icke ens afvaktade Representationens sammankomst.
Den nya författning, som ministären föreslog d. 7 Febr. 1849, utfärdades d. 9:de i samma månad, och jag anhåller att få upläsa något litet af förhandlingarne derom.
Ministéren utgjordes den tiden af följande herrar:
Grefven af Brandenburg, Hrr v.
Ladenberg, v. Manteuffel v. Strolha, Rentelen, von der Heijdt, Gr. v. Bulow samt Kuhne, och dessa säga: ”Seit längerer Zeit schon sind aris allen Theden des Landes vielfache Klagen dariiber lant geworden, dass das Gewerbewesen, wie es sich nach der unterm 17 Januar 1845 ergangenen allgemeinen Gewerbe-ordnung gestade, an manchen Miss-sländen leide, welche eine baldige Abhiilfe dringend erheischen, und dass insbesondere durch den ordnungslosen Zustand, welcher hinsichtlich des Betriebes der zu den Handwerken gehörigen Gewerbe gegenwärtig bestehe, der gesammte Handwerkerstand in seiner Existenz bedroht sei, wenn nicht die Verhältnisse desselben öhne Verzug auf eine zweckentsprechende Weise geregelt wiirden”.
Derefter yttrar ministéren: ”Bei der Dringlichkeit und Einstimmigkeit, mit welcher diese Klagen erhoben wolden, hat das Ministerium flir Handel, Gewerbe und öffentliche Arbeiten es als eine 118 Den 18 .f u ni e. m. seiner wichtigsten Anfgabcn betrachten miissen, (liese Angelegenbeit in sorgfältige Erwägung zu ziehen and demgeraäss schon vor der Znsammenkunft der im vorigen Jahre zur Vereinbarung der Verfassung berufenen Versaramlung der weileren Regelung des Gewerbewesens seine besondere Anlwerksamkeit zngevendel”.
Man klagade nemi. deröfver, alt sedan Skrän och Gillen uphört, försvnnno nödigt samband och ordning inom den stora massa af medborgare, som tillhörde handtverksklassen.
Deri torde man ock tinna en af orsakerna till den mängd oroligheter som utbrnsto, sä snart tillfälle dertill yppades.
Slutligen säges: ”Die Klagen des Handwerkerstandes beziehen sich vorzugsweise auf die Leichtigkeit, mit welcher sich Jedermann oline Ausnahrae als Handwerker niederlassen könne, oline durch geniigende Vorbereilung und den Nachweis wirklicher Befähigung eine Gewähr flir gesicherte biirgerliche Existenz darzubieten, ja oline aueli nur die geliörige Beife des Alters erlangt zu haben.
Die Folge davon sei, dass dergleichen Personen mehr denn zu oft nur Arbeit und Geld verschleuderten, lim sich durch die Konkurrenz der ungeziigelten Wohlfeilheit zu erbalten oder emporzubringen, dass sie aber dann theils bäld selbst wieder zu Grunde gingen, und mit ihren Familien der Gemeinde-Armenkassen zur Last ficlen, theils durch jene ihre verderbliche Konkurrenz den solideren Handwerkern und ihren Familien ein gleiches Loos bereiteten, so dass der Handwerkerstand mit dem Geschickc bedroht sei, sich in einen unseibstäiidigen Arbeiterstand aufzulösen, wenn bier nicht abhiilfliche Massregeln getroffen wiirden.
Man wiinscht daher vornehmlich, dass das Erforderniss einer geniigenden Vorbereitung tind Befähigung zura Handwerksbetriebe gestelit und dadurch die Grundlage zur Erhaltung eines tiichtigen Handwerkerslandes wieder berges!el 11 werde; dass ferner der Handwerkerstand die Mittel erhalte, Zucht und Silte unter Meistern, Gesellen und Lehrlingen zu handhaben, dass aber aneb dem Gesellen- und Arbeiterstande die gebiihrende Riicksicht gewährt und derselbe sowohl vor Bedriickungen in Schutz genommen als ilmi die Möglichkeit gegeben werde, seine fnteressen selbst wahrzunehmen”; etc.
Derpå följde den nyssnämnde förfall ningen, hvarigenom en strängare Handtverks-ordn. i Preussen infördes än jag vet för närvar. gälla i något annat land sorn haft näringsfrihet.
Hvarken i Hamburg eller andra städer der man i grunden bibehållit de gamla förfatlningarne, änskönt man på sednare tider ändrat dem i detaljerna, kunna desamma anses vara så bestämdt för skrå-inrättningen som den Preussiska författningen numera är.
När detta är förhållandet i ett land, som varit så liberalt styrdt som Preussen, sä bör det för andra vara en föresyn huru det går, och efter min tanka, måste gå, der man borttager de grundvalar, hvilka skrå-inrättningarne tillförene utgjort och ännu äro för organisation och ordning inom handtverkerierna.
Nu frågas: hvem skall vinna på denna frihet?
Afnämaren kan icke göra det, ty om endast det billiga priset afses, men man får en dålig vara så är ingenting vunnet.
Om den skada Näringsfrihetens införande förorsakat handtverkaren sjelf, bar jag redan yttrat mig.
Den 18 Juni e. m. liff Frih. von Stedingk har förklarat, alt sorn BorgareSl. sjelf begärt denna författning, hvilken gjort handtverkare så olyckliga, så borde hon fortfarande förblifva gällande:
Jo, för att visa den öfverdrifna liberalismens följder, så skall man låta den, som blifvit offer derför umgälla intill yttersta skarfven misstagets verkningar.
Men — dä befarar jag alltför många oskyldiga blifva olyckliga.
Skäl är väl för hvarje, icke blott fosterlandsvän, utan äfven menniskovän, alt, när han ser ett fel vara begånget, söka afhjelpa detsamma, så godt han kan, förglömmande hvem som varit skulden, och roten till det onda.
I stället att förbittra uphofsmännens dagar, bör man, serdeles om de sjelfva göra sig förebråelse, beklaga dem.
Frilen har vidare sagt, alt 12:te §:n, som handlar om försörjnings-rätten, icke vore uphäfven, samt att, så länge den ännu gällde, vore ock hufvudsaken af författningen qvarstående.
Derutinnan vill jag till en del gifva.honom rätt, men man får icke begära att vinna allt på en gång.
— Det vore godt om man åtminstone erhölle någon lättelse.
Man har sagt att författningen vore så ny, att hon ännu icke hunnit visa sina verkningar, samt all hon derföre icke borde ändras.
Hon kunde möjligen vara bättre än man förmodade.
Det är sannt att ifrågavar. författning är ny i vårt land, men hon är del ingalunda i andra länder der hon länge varit gällande.
Skall väl den erfarenhet man der förvärfvat icke tjena oss till rättelse?
Om kommande slägten ej få draga nytta af den skada, som deras föregångare lidit, hvartill gagnar då historien?
Samme talare yttrade alt som profven ej kunde med erforderlig noggrannhet bevakas, så borde alla sådana åsidosättas.
Om man vill granska hvilket förhållande som helst, så är det säkert, alt ingenting sker så fullständigt det ju icke någonting kunde vara alt dervid erinra eller önska.
Men för denna alla menskliga inrättningar vidlådande ofullkomlighets skuld bör man väl icke underlåta att göra hvad göras kan.
Hr Fåhraeus har åberopat att vissa handtverk voro befriade från skråtvång och tillhörde från början frimästerskapen.
— Det är bekant, att dessa infördes 1719, då man ansåg dem höra till den tidens frihet, men det dröjde icke länge innan man fick röna deras skadlighet.
Deras innehafvare kallade man sedermera Fabriksmästare eller Manufakturister och sålunda hafva de fortfarit.
Man har i denna, likasom i mänga andra åtgärder, begått det felet att göra undantagen lill regel, i st. f. alt antingen undanrödja, eller inskränka dem.
Hr Fåhraeus yttrade vidare det man hos oss vore van, att, nålman tagit 1 steg för långt, taga 2 tillbaka.
Jag befarar, alt man i detta fall icke blott tagit 1, utan kanske 10 steg för långt, och alt hvad Utsk. nu föreslagit, endast är 1 steg tillbaka.
Det händer utan tvifvel att handtverksklassen serskildt, och riket i det hela, får lida betydligt ännu i många år, innan man låter förmå sig godtgöra de misstag man redan begått; men jag anser emedlertid enhvar, som tror sig finna skadliga misstag vara begångna, böra söka så fort som möjligt åstadkomma deras rättelse.
Derföre talar jag.
I Preussen kunde man 1849 icke nog påyrka skyndsamhet med rät - 120 Den 18 Juni e. m. telsens införande, men jag vill, för vidlyftighetens skuld, icke upläsa hvad derom ytterligare sades.
Hr Fåhraeus har anfort, det man kommit så långt att kläder förfärdigas med machiner och att man ej vet hvar gränsen mellan handtverk och fabriker är:
Jag tror icke att det ligger serdeles mycken vigt uppå att känna, hvar denna gräns ligger, emedan han förflyttas allt eftersom konstfärdigheten utvidgas eller maehinerna bli fullkomligare.
Men för handtverkaren serskildt och för samhället i det hela är det af vigt, att sä länge ske kan bibehålla formen af handtverk, emedan den är ett medel för den fattige att uplyftas ur sin ringa ställning till en högre.
Den är en slags förädlingsanstallt på den materiella sidan, hvilken intet samhälle kan ostraffadt van vårda eller förkasta.
Hr Fåhraeus har äfven sagt, att man ej borde vackla i sina författnings-grundsatser, utan vidhålla dem man engång antagit.
Olyc kan för oss är, att, när vi icke äro betänksamme nog för att låta nya, ofta falska theoder hafva sin öfvergång i andra länder, utan vilja vara på modet och följa med vår tid, såsom det heter, så vidtaga vi ändringarne först dä, när de äro utdömda af andra.
Så gick det hos oss med näringsförfattningarne.
Sedan Preussen redan är 1845 börjat återgå till det gamla näringsförhållandet, så kastade vi oss 1846 in på den orikliga banan, likasom vore hvarje folk fördömdt att genomgå samma olyckor som andra, utan att låta af deras dyrköpta erfarenhet hålla sig derifrån.
Slutligen har Hr Fåhraeus talat om den orättvisa man i hän delse 1846 års författning ändrades, skulle begå mot vissa lärlingar, som egnat sig åt handtverk, under förhoppning att denna författning skulle blifva beståndande.
Hvad skall man då säga om orättvisan mot alla handtverkare, hvilka före 1846 egnat sig åt sine yrken, under förtröstan, att då gällande författningar skulle bestå.
Jag hemställer vördsamt att R. o. Ad. måtte bifalla den ifrågavar:de punkten hvilken, såsom sagdt blifvit, är den vigtigaste.
Frih. von Stedingk: Hvad Hr von Hartmansdorff yttrat var mig alldeles icke oväntadt, då jag vet alt han är emot hela författningen.
Men det är en sak för sig, om man vill tala öfver densamma i sin helhet, sägande att den icke är bra: det må gerna vara, och jag skulle vara färdig att ingå på hvad den värde ledamoten sagt i det fallet; likväl fortfar jag att påstå, att så länge den 12:te §:n qvarstår, tjenar det ej till något att göra förändringar i de öfrige.
Jag vill således endast hälla mig till den punkt som angår Mästareprofs afläggande, och hvarom Hr von Hartmansdorff yttrat att sådant vore vigtigt, på det alt allmänheten skulle kunna vara förvissad alt få godt arbete.
För min del tror jag icke att mästareprofvet härtill serdeles bidrager, och jag har förut förklarat af huru ringa värde jag anser dessa prof vara.
Hos allmänheten sjelf ligger nemi. efter min åsigt korrektivet mot händelsen att bekomma dåligt arbete, då jag är förvissad derom alt den, som engäng råkat ut för obehaget att få för sina penningar en dålig vara, han går aldrig mer tillbaka för att köpa något af den vårdslöse
Den 18 Juni e. m.
121 handtverkaren — och häri säger jag, ligger det bästa korrektivet deremot.
Hr von Hartmansdorff har vidare yttrat, att den grundsats icke vore riktig, som jag framställt, att, som BorgareSt. begärt ifrågavar. författning sä borde den blifva beståndande, på det att det Wällofl.
Ståndet äfven mätte röna följderna af densamma: jag fortfar emedlertid att tro min förberörde framställning hafva varit ganska riktig, ty det skadar icke att man får se och känna följden af hvad man begärt, liebst Regeringen icke erhöll just så serdeles få påstötningar om utfärdandet, och jag, för min del åtminstone, vill hafva något bevis att BorgareSt. har den godheten att äfven gå andras önskningar till mötes, innan jag kastar mig på den bogen att göra något nämnde Stånd till viljes.
Jag uprepar alt jag anser mästareprofven vara onödiga, der de icke äro föreslagne och alt ingenting till författningens förbättrande vinnes genom dessas åläggande; det vore, som sagdt är, ingenting annat än ett lappverk, och jag måste fortfarande yrka propos. på afslag å denna punkt.
I anledn. af hvad här blifvit yttradt till försvar för den åsigt, som Ulsk. uttryckt, bör jag tillkännagifva, att, efter min åsigt var afskaffandet af Skrå-författningen icke någon egentlig olycka, och jag gillar för min del de åsigter, som uttala sig derutinnan, att denna författning i sjelfva verket öfverlefvat sig sjelf.
Huruvida det dä var rätt att rent af borttaga densamma utan att substituera något annat i stället, och om det ej varit klokast och ändamålsenligast att gifva åt författningen en mera tidsenlig utveckling, både uti inre- och yttre afseende, det lemnar jag derhän och erkänner mig icke vara kompetent domare deröfver; men då man så radikalt borttagit den gamla författningen, men det oaktadt åberopar den som skäl, hvarföre, enl. den nya handtverksordn. mäslareprofs Biläggande icke blifvit fastställdt, det kan jag ej förstå.
Jag hade trott, att den nya lagstiftningen borde hafva generelt, från allmänna grunder stadfästat de ordningar och vilkor, hvarunder handtverk och borgerlig näring finge bedrifvas, hvarföre ock, då den gamla författningen helt och hållet afskaffades, det för mig är oförklarligt huru densamma nu kan åberopas som skäl för bibehållande af vissa nyanser af henne sjelf.
De der korporationerne handtverk och borgerliga yrken, isynnerhet i fråga om handtverk, äro i och för sig sjelf och i följd af sakens natur, aldeles nödvändige och upkomma af sig sjelfve.
Vi se för våra ögon exemplet derpå i närvar:de tid, och det hade, i min tanka, under sådane symtomer, som hos arbetsklassen i andra länder börjat visa sig, varit väl, om Regering och Ständer tagit initiativet i den nya riktningen.
Hos oss är korporations-andan, förmågan att associera sig, äfven hos arbetsklassen och allmogen, förmodligen större än i något annat Iand.
Att med lugn och sansning sammanträda och lagstifta, hvarje Stånd för sig, efter äkta, gammal, Germanisk sed, det ligger kanske mera i Svenskens och måhänba äfven Engelsmannens natur, än i de fleste andre Europeiska folkslags. 122 U e n 18 Juni e. ni.
■Deraf ensamt är det förklarligt att saken hur tilldragit sig lugnt och stilla, under det den i andra länder medfört helt andra följder.
Det var, i min tanka, mycket vägadt, att, i en sådan tidpunkt, undanrycka det gamla stödet och i synnerhet när man icke sälte något nytt korporationssystem i stället utan tillät desse korporationer att hilda sig och intaga sådane elementer af tidsandan, som fölen framtid kunna blifva betänkliga.
Vare detta sagdt i allmänhet om frågan.
Men, för att återkomma lill detaljcrne, sä erkänner jag mig icke begripa hvarföre icke för de svårare handtverken mästareprof skola afläggas, då sådant föreskrifves för ett lättare.
Följderna deraf låta känna sig; et farenheten har visat, att urmakeriet t. ex. blifvit ett högst opålitligt handtverk, ifrån att i fordna tider, här i Stockholm åtminstone, det med allt skäl ansågs hedt ifvås med utmärkt skicklighet och pålitlighet.
I denna näring finnas inga fabriker inom landet: urmakare-yrket drifves ej fabriksmessig!, utan som handtverk.
Utrikes fabricerade ur införskrifva», så att Urmakaren numera ej gör elt fullständigt ur, hvad man kallar ett Svenskt ur sjelf, utan af t. ex. 100:de införskrifna nr, utplockande det ena hjulet som kan vara dugligt här, det andra der. den ena delen af ett, den andra af ett annat, komponeras 70 ä 80 någorlunda hjelpliga ur, som sedan försäljas, under det att 20 å 30 af de utländske uren kasseras.
Detta sammansättande af spridda delar till ett helt, är intet, annat än ett handtverk, och mästare-prof borde följaktligen afläggas af dem som befattar sig med detta yrke.
Den, som framställer omnämnda sammansättning, bör vara urmakare till profession, och lärlingen hvilken ingått i detta yrke på sednare lider, efter det alt nya handtverksordn. utkommit, förlorar ingenting derpå, att honom ålägges mästare-prof för framtiden.
Det är den skicklige gesällen, den duglige arbetaren som vinner på mästare-profvet och detta destomer som från hans kompetens och från hans yrke uteslänges den oduglige och oskicklige.
Jag fortfar i mitt yrkande om bifall till Utsk:s förslag.
Jag är allt för mycket fosterlandsvän och lika så upriktig sanningsvän för alt icke skilja min obetydliga personlighet frän en för det allmänna vigtig sak.
Jag behöfver således icke någon upmaning dertill af Hr von Hartmansdorff.
Om jag nå gonsin kunnat tro alt den ifrågavar. författningen ledt till någon skada för landet, jag vill icke säga i den mån som Ib' von Hartmansdorff befarat, utan endast i en ringare mån, skulle jag vara den första, som yrkade ändring deruti; men, jag uprepar det, jag här icke kunnat komma till insigt derutaf.
Hr von Hartmansdorff har skildrat olägenheterna deraf att mästare-profven blifvit för en del handtverksyrken borttagna.
Jag ber härvid att få fästa upmärksamheten derpå, att i sjelfva verket mästare-profven icke blifvit för nugot handtverk absolut borttagna.
Det heter nemi. i Handtverks-ordn:s 3 §: ”Kunnandes jemväl å dessa yrken (nemi. byggmästare- ock murmästare-yrkena,) äfvensom å hvarje annat handtverk än de förut omförmälde, mästerskap Den 18 Juni e. m. 123 af den, som det åslundar, erhållas, då han fullgör hvad derför i denna författning föreskrifves.”
Det är således en rättighet för hvar oeh en, som vill genom mästerskap vinna större förtroende hos allmänheten, att gå samma väg som författningen i allmänhet för mästerskaps förvärfvande bestämmer.
Det har sagts, att allmänheten har ett billigt anspråk på och ett behof af att kunna ega garanti derför, att handtverkarne äro skickliga i sina yrken.
Månne detta anspråk och behof är större i Sverige än i England?