Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa utstrålningar åstadkommos genom en några år före tidpunkten för denna berättelse upptäckt ny naturkraft, hvilken genast togs i industriens tjänst och bland annat användes till gatulysning, men i synnerhet till att upplysa de fordon hvilka rörde sig öfver husen och de offentliga stadsvägarne.
Det elektriska ljuset, hvarmed man upplyste städerna i slutet af det nittonde och början af det tjugonde århundradet, förhöll sig till det nyare lysmedlet ungefär som ett af forntidens s. k. talgljus till just detta elektriska ljus, och det senare efterföljdes af flera olika lysämnen i ständigt stigande ljuskraft, till dess den nyaste upptäckten kom med sitt alla andra konstljus öfverväldigande sken, men äfven detta väntade att en gång finna sin besegrare och efterträdare.
Eldflugorna svärmade i täta flockar och i många lager öfver hvar andra, utbredande sig åt alla håll, åter samlande sig och å nyo spridande sig hit och dit i luften öfver den stora staden.
Man hemtade frisk luft efter dagens arbete, for på besök, till skådespelshusen, till de offentliga uppläsningarne och de många föredragen, till nöjen af tusen slag.
Ett stort antal styrde till den af stadens konsertsalonger som låg vid en af de inre boulevarderne, ungefär där den gamla Tjärhofsgatan fordom strukit fram.
Det var en tämligen liten byggnad, föga större än det forna kungliga slottet, men rund och täckt med glas eller det slags porslin som efterträdt glaset och var vida genomskinligare än detta.
Öfver taket sväfvade en ofantlig sol af det nya lysämnet hvilken med sitt klara sken trängde in i den store konsertsalen och upplyste denne liksom midt på dagen, men utan att skada ögonen.
Under det musiken ännu utöfvade sitt herravälde öfver människorna hade man i Stockholm bygt den ena konsertsalen efter den andra, alt större och större.
Den wagnerska musiken stegrade ständigt sina anspråk på stora rum, ända till dess hela det gamla Ladugårdsgärdet slutligen funnits otillräckligt; men då detta alt mer bebygdes och då människornas örhinnor länge sedan voro spräckta, ref man ned de stora konsertsalarne eller använde dem till andra ändamål.
När luktklaveret hunnit sin fulländning, kunde man ej hafva så stora konsertrum.
Man nöjde sig då med byggnader af mindre omfång, endast något större än det gamla slottet, och vida enklare än de forna musikhusen.
I de sist nämda hade man nödgats inrymma ej blott matsalar och kaféer, utan äfven hela gästhus.
Musikstyckena hade ofta upptagit flere dagar, och under mellanakterna gick man till en väl behöflig hvila i gästrummen, sedan man styrkt sig med en kraftig måltid.
I dessa gästhus funnos också sjuksalar, där skicklige läkare behandlade de åhörare som tagit skada af de oupphörliga gäspningarne.
I ett par af musikhusen hade man till och med begrafningsplatser för dem som musicerats i ihjäl af basunstötarne och den stora ång-orgeln.
Sådant var icke nödvändigt i de konserthus eller de odoratorier, där luktkonserterna utfördes.
I desse hade man blott förfriskningsrum och badkabinett, under det större delen af huset upptogs af själfve konsertsalen, såsom dessa rum ännu af gammal vana kallades, och hvilken vanligtvis rymde blott omkring tio tusen personer.
Den sal, i hvilken Aromasia brukade gifva sina konserter, var ej ens så stor.
Ehuru hon själf uppfunnit ett maskineri som så dämpade och fördelade vällukterne, att de kändes lika starka öfver hela rummet, önskade hon likväl ej större antal kännare på en gång närvarande än sju eller åtta tusen.
Mången fann detta alt för inskränkt, men konstnärinnan stödde sig på sina egna, högst fullständiga uträkningar och hade sannolikt däraf fördelar som ej af alla kunde uppfattas.
Den sköna Aromasia var stark i uträkningarne.
De konsertbesökande började samlas.
Genom en ganska enkel mekanism befriades de i försalarne från sina ytterplagg hvilka voro af ett så tunt och mjukt tyg, att de utan svårighet hoprullades och, sedan de försetts med sina nummer, genom maskineriet inskötos i de många små lådorna som af sig själfva utdrogos och åter försvunno i väggarne.
Samma maskineri räckte fram motsvarande nummer som också tjänade att anvisa platserna i konsertsalen.
Efter konsertens slut kunde man utan ringaste svårighet uppsöka den låda, i hvilken hvar och en hade sina ytterplagg och som endast genom det nyss nämda numrets tryckning på en metallknapp åter sprang fram ur sitt gömsle.
Fordonen aflemnades och återhemtades på samma sätt.
Doftman-Ozodes bjuder oss i afton på en alldeles ny sammansättning,» sade fru Skarpman-Stormfågel till sin granne fröken Rosendoft.
»Är det någon diplomatisk-politisk skapelse eller få vi känna något som skildrar mekanikens nyaste uppfinningar?» frågade den lilla näpna fröken, under det hon behagligt utsträckte sig i sin bekväma hvilsoffa.
Alla platser i salen hade sådana soffor.
Alla voro lika bekväma och af samma värde.
Priset var blott tre hundra francs stycket.
Men de voro alla upptagna.
»Nej, vår kära Ozodes lär hafva låtit öfvertala sig att gifva oss en föreställning om hvad man i forna dagar kallade naturpoesi.»
»Så löjligt!»
»Visserligen, men också ganska intressant, förmodar jag.
Vi skola hoppas, att vi få känna något nervretande.
Jag har riktigt behof af sådant.
Och dess utom kan det ju vara ganska lärorikt att påminnas om forntiden, om icke för annat, så för att känna vår tids öfverlägsenhet.»
»Ah, se där är öfverintendenten Saksander.
Det är han som förestår det nya fruntimmers-skrädderi-aktiebolaget, en ganska hygglig karl och mycket bildad.»
En ung man, så där mellan tretio och sextio år, klädd efter det nyaste bruket i broderad säckväf, nalkades de bägge fruntimmerna.
»God afton öfverintendent!» ropade fröken Rosendoft och räckte bägge händerna åt den unge mannen.
Denne nickade vänligt och lemnade damerna ett par små, rosenfärgade och välluktande kort.
»Här är aftonens program.
Det utdelas just nu genom distributions-mekanismen,» sade hr Saksander.
»Årstiderna!» utropade fru Skarpman-Stormfågel.
»Det var just hvad jag också hört omtalas som den nya sammansättningen.»
»Så löjligt!» sade fröken Rosendoft ännu en gång.
Den unga fröken var af en gammal slägt, af dem som fordom kallades adliga, men hon var ock ett barn af sin tid och ville hällre lukta något af mekanik eller politik.
»Det doftar vårblommor,» sade fru Skarpman-Stormfågel och förde det lilla kortet till sin näsa.
Programmen hade vid sådana tillfällen en doft som lät ana hvad konserten skulle komma att innehålla.
»Det sägs, att Ozodes öfvertalats att låta oss känna något mycket gammalt,» sade fröken Rosendoft.
»Jag hade icke trott, att en kvinna i våra dagar kunde öfvertalas till något.»
»Eder anmärkning är riktig,» yttrade öfverintendenten.
»Det är också något besynnerligt i den här saken.
Efter hvad jag hört, skall det vara en underlig forntidsskald som inverkat på konstnärinnan.»
»Ah, hvad säger ni?» utropade fröken Rosendoft och reste sig till hälften från sin bekväma plats.
Det låg ett uttryck i hennes ögon som skulle gifvit en forntida författare anledning att skrifva något om den försmådda kärlekens kval.
»Jag säger blott hvad jag hört,» tillade öfverintendenten mycket försigtigt.
»Så-å!
Lilla Ozodes står i förbindelse med en skald!» utropade fru Skarpman.
»Hon skulle likväl gifta sig med en oväderskarl, efter hvad jag tror mig veta, och profåret lär snart vara till ända.»
»Ja visst,» inföll den lilla fröken.
»Han heter Oxygen, det vet jag, och lär göra alldeles utmärkta regnbyar.
Det kan bestämdt icke vara långt kvar af profåret.
Åh, det är illa gjordt af Ozodes.
Det är något som den hederliga oväderskarlen borde få veta, eller hvad, fru Skarpman?»
De bägge damerna började hviska mycket ifrigt med hvar andra.
Fru Skarpman-Stormfågel log, men det var hvad som i forntidens romaner kallades ett »olycksbådande leende».
På 2300-talet använde man icke sådana uttryck, men det kan nog hända, att sjelfva saken fans.
»Känner ni fröken
Rosendoft,» frågade en äldre man i damernas granskap och vände sig till ett fruntimmer på sin ena sida.
»Åh ja! något, skulle jag tro,» svarade den tillfrågade.
»Är det sant, att hon tycker om den där författaren, som skrifvit
Det sista lokomotivet?»
»Det tror jag visst är sant, men hennes kärlek lär icke vara besvarad.
Skalden älskar en annan, efter hvad jag hört, och kan icke förlika sig med lilla Rosendofts nutidsåsigter.»
»Jag har låtit mig berättas ...»
Där är Ozodes.
Hvad hon är vacker!»
Ett stort antal herrar skyndade fram till konsertgifverskan och öfverlemnade till henne tjocka pappersbundtar.
Det var den tidens sätt att uttrycka sin förtjusning.
Handklappningar hade länge sedan kommit ur bruk.
Blommor ansåg man också otjänliga.
Af lager fans ej mer ett enda blad.
Alla lagerträd hade så utplundrats under de närmast föregående århundradena, att de helt och hållet gått ut.
Man hade slutligen användt stammarne och grenarne för att bränna rökoffer åt unga debutanter.
Nu gaf man pappersbundtar, idel aktier, obligationer och öfriga värdepapper.
Men till de närvarandes stora öfverraskning och förvåning trädde en man fram till Aromasia och öfverlemnade henne några blommor.
Hon log vänligt mot honom, kanske till och med vänligare än till alla pappersherrarne, samt räckte honom äfven sin hand.
Kännarne sågo på hvar andra, ryckte på skuldrorna och skakade på sina hufvud.
»Nej, se!» utropade fru Skarpman-Stormfågel.
»Det var visst den tokige poeten.
Hvilken skandal!»
Fröken Rosendoft var helt blek.
Hon sade ingenting, men hennes ögon »sprutade lågor», såsom forntidsförfattarne uttryckte sig.
Det fans en annan person i salen hvilken, om icke med eldsprutande, dock ganska mörka blickar betraktade det där blomöfverlemnandet och Aromasias leende tacksamhetsuttryck till öfverlemnaren.
Den personen var Oxygen.
»Hvad vill den token?» mumlade han.
»Och hvarför har Aromasia tagit ett sådant namn som Årstiderna på sin nya sammansättning?
Det luktar af gammaldags romantik.
Jag har ej häller på förhand fått veta något därom.
Aromasia hade emellertid satt sig vid sitt ododion.
De luktkonstnärer som biträdde henne intogo också sina platser, hvar och en vid ett mindre ododion.
Det var fullständig konsert – stor orkester, skulle man fordom hafva sagt.
Ododionsinsatserne voro redan förut införda i instrumenterna.
De tillverkades alltid på det stora central-laboratoriet vid den forna Nybrohamnen, på samma plats där en kunglig musikalisk akademi haft sitt hus för några hundra år sedan, men tillverkningen skedde efter Aromasias egna föreskrifter.
Allas näsborrar vidgade sig, men samtalen fortforo lika obehindradt.
Det var en af fördelarne vid dessa luktkonserter, att man ej behöfde iakttaga någon tystnad.
Luktsinnets verksamhet hämmades ej af det sorl som gick genom salen under hela konserten.
Många hade förvånat sig öfver det ämne som konstnärinnan valt och med ett visst misstroende börjat vädra de första satserna, men misstroendet byttes snart i förtroende för konstnärinnans smak och stora förmåga och öfvergick sedan till förtjusning öfver hennes snille.
Först kände man doften af spädt gräs och vårens förstlingar bland blommorna, ljufva, aningsfulla luktackorder som fylde sinnet med friska tankar och nytt lif, som tycktes bryta med alt gammalt och föråldradt och visa på en glad framtid.
Det var oskuldens, aningens och hoppets årstid.
Därpå fördes man genom några lyckade luktöfvergångar in i sommarens rikaste öfverflöd.
Konstnärinnan framlockade ur sitt klaver doften af nyslaget gräs, af smultron och de blommor som företrädesvis tillhöra den årstiden.
Man njöt af dessa dofter och kände, huru sommarkraft och sommarglädje genomströmmade ens hela varelse.
»Ack, det är skönt, det är härligt, det är ljuflig sommar!» utropade många i salen, och flera skyndade fram till konstnärinnan för att lemna henne ännu flera värdepapper.
Men så kommo dofter som kändes något kvalmiga.
»Vi äro i rötmånaden!» pustade man i salen, torkade svettdropparne från pannan och längtade efter svalka.
»Hett, men snillrikt!» förklarade fru Skarpman-Stormfågel.
»Aldeles för kvaft!» ropade fröken Rosendoft. »Jag tror, att jag går min väg.»
Men de kraftiga sommardofterna dogo småningom bort; andra, mindre uttrycksfulla, kanske ej häller aldeles så välluktande, trädde i de förras ställe.
Det var något visset och svårmodigt som åstadkom dystra hösttankar, men snart kände man en stark vindoft och lukten af åtskilliga frukter hvilket motvägde den förra lukten, dock för att endast öfvergå till en stark lukt af alkohol hvilken följdes af alt underligare dofter och slöt med fullständig graflukt som framkallade rysning och bäfvan.
Fruntimmerna satte sina näsdukar för munnen, och herrarne ryckte på näsorna under vidrigt ansigtsspel.
»Det är afskyvärdt,» förklarade fröken Rosendoft.
»Åh, det är snillrikt,» sade öfverintendenten.
»Jag tänker på en storartad beställning af begrafningskläder eller åt minstone på några tusen vinterrockar.»
Men det mästerliga odoratet slöt med några tröstande doftackorder, i hvilka man återfann några af de första vårsatserne, mycket svaga, det är sant, och ganska obestämda, men som dock framlockade ett nöjdare uttryck på de närvarandes ansigten.
Konserten var dermed afslutad.
Inga andra nummer förekommo den aftonen.
Luktarne gåfvo sitt bifall till känna genom att till konstnärinnan öfverlemna ännu några hundra aktier i de bästa handels-, slöjd- och bankföretag.
»Hvilket fjäsk!» sade fröken Rosendoft.
»Se, där ha vi den tokige poeten igen!» ropade fru Skarpman-Stormfågel.
»Ytterligare skandal,» förklarade fröken.
»Ja, i sedlighetens intresse böra vi utföra vår öfverenskommelse,» sade frun.
»Och det genast,» tillade fröken.
Ett aftonsällskap.
Dagen efter konserten var ett sällskap samladt hos tant Vera.
Det var på den timme som motsvarade forntidens mellan klockan elfva och tolf på aftonen, den vanliga samlingstiden.
Man roade sig med lekar, omväxlande med läsning och korta föredrag.
De senare hade en omtänksam värd eller värdinna färdiga på förhand, samlade på olika håll och förvarade i bleckdosor, ur hvilka orden vefvades med en mycket enkel mekanism, en förbättring af forntidens fonografer.
»Mina vänner, vilja ni höra dagens öfverläggning i folkförsamlingen?» frågade värdinnan.
»Jag har just nu fått det med luftpump sammanpressade utdraget af alla talen.
Min särskilda skaffare i Göteborg skickar mig ett dylikt hvarje afton.»
Hvar och en som ville följa med dagens tilldragelser på andra orter höll sig särskilde skaffare eller hvad fordom kallades »specielle korrespondenter» på de förnämsta platserne öfver hela jorden.
Sällskapet gaf sitt bifall till känna, och värdinnan började själf vefva fram de sammanpressade utdragen ur riksdagstalen hvilka utkommo med talarnes egna röster, men satta i den logiska form som de ej alltid hade i folkförsamlingen, i synnerhet när de, hvilket någon gång ännu brukades, framfördes muntligt utan hjälp af talmekaniken, en ny och särdeles användbar uppfinning.
De närvarande lyssnade med stor uppmärksamhet på dessa »koncentrerade extrakter» och gjorde öfver dem sina anmärkningar, uttalade sitt bifall eller ogillande.
»Hvem är den där med den hesa rösten?
Det låter som en papegoja med snufva,» frågade en af gästerne.
»Det är en af återgångsflocken,» svarade en annan, »en som yrkar, att folkförsamlingen åter måtte delas i två kamrar, liksom i gamla tider, samt att talmekaniken skall afskaffas.»
»Hvilka länge sedan föråldrade åsigter!» utropade flera bland sällskapet.
»Enkammarsystemet har ju redan i lång tid visat sitt goda inflytande på ärendenas skyndsamma behandling, och det är väl i alla fall hufvudsaken.»
»Otvifvelaktigt!
Talmekaniken bidrager äfven därtill,» förklarade andra.
»Kanske att återgångsflocken också vill afskaffa de nya voteringsmaskinerna.»
»Jo, det fattades blott det för att kasta oss till baka några hundra år, då riksdagsmekaniken ännu låg i sin linda.»
Det är Vasslén som talar, den store ostberedningsdirektören från Norrland, en af framstegsflockens förnämsta ledare, han som uppfunnit konsten att tillreda osten redan i komagen, en af de mest tidssparande uppfinningar.»
»Det talet är icke något utdrag,» förklarade värdinnan, hvilken fortfor att vefva, »utan ett fullständigt återgifvande af talarens ord, med andhemtningar, hostningar, snytningar och alla andra oratoriska prydnader.»
»Makalöst!
Ingen talar som Vasslén.»
»Jo, fru Milde-Strängsell,» erinrade någon.
»Få vi icke höra henne?»
»Hon har icke uppträdt i kammaren på flera dagar,» upplyste värdinnan.
»Hon är strängt sysselsatt i statsutskottet.
För öfrigt håller hon aldrig långa tal, men gör riksdagen så mycket större tjänster genom sina insigter i statshushållningen.»
»Ja, det är ett förträffligt folkombud,» förklarade Oxygen hvilken hittills icke deltagit i samtalet, men haft sina blickar ständigt fästa på ingången till salongen.
»Det är en plats ledig för Majornas tredje rote,» sade en af sällskapet, »och om ...»
»Jag tänker ställa mig som kandidat,» afbröt Oxygen.
»Ni?
Vet ni då icke, att man tillbjudit kandidaturen åt fröken Doftman-Ozodes?
Ni vill väl icke uppträda som hennes medtäflare?»
»Hvarför icke?
De atmosferiska förhållandena äro, som jag tror, reglerade för längre tid, och jag känner lust att deltaga i riksdagsarbetet.»
»Men hvad skall eder tillkommande hustru säga om detta?...
Ah, se där är fröken Ozodes.»
Aromasia inträdde och hälsade med sitt vanliga okonstlade behag.
Värdinnan och hennes gäster omringade henne och tackade för gårdagskonserten.
Några framdrogo genast åtskilliga packor med värdepapper och ville öfverlemna dem till konstnärinnan, men denna undanbad sig sådana bifallstecken utom konsertsalen.
Oxygen var den ende som ej lemnade sin plats ..
Han såg dyster ut och rullade ett papper oroligt mellan fingrarne.
Månne det också var en obligation eller ett aktiebref?
Aromasia gick till honom och ville fatta hans hand, men Oxygen satt orörlig, drog undan handen och undvek hennes blickar.
På Aromasias fråga, huru det stode till med honom, svarade han icke.
Då hon satte sig vid hans sida och det öfriga sällskapet åter samlade sig omkring värdinnan hvilken uttryckte sin förvåning öfver, att Senaste Timmens Nyheter ännu icke utdelats, utbrast Oxygen plötsligt:
»Det var ju ett ypperligt odorat, det där i går!»
Ett hånfullt uttryck låg i hans ord.
Aromasia såg förvånad på honom, men tycktes icke vilja märka hans dåliga lynne.
Med vänlighet vände hon sig till honom och frågade, hvarför han icke afhemtat henne till den öfverenskomna lustresan till Nordamerika.
»Jag tänker ställa mig som kandidat i Göteborg,» sade Oxygen, utan att svara på hennes fråga.
Har du glömt, att man tillbjudit mig den kandidaturen?» frågade Aromasia och såg förvånad på honom.
»Visst icke!» förklarade Oxygen.
»Men just därför vill jag själf uppträda som motkandidat.»
»Just därför?» sade Aromasia långsamt och med ännu större förvåning.
»Ja, jag vill kämpa mot hvar och en som tillhör återgångsflocken.»
»Tillhör jag denna flock?» frågade konstnärinnan.
»Därom är jag nu mer öfvertygad,» försäkrade vädertillverkaren.
»Hvarför skulle du i annat fall låta allmänheten känna en sådan förlegad romantisk sammansättning som de der Årstiderna?»
»Ah, ingenting annat,» var Aromasias svar, och hon log med sitt vackraste leende.
»Delar du icke då den allmänna hänförelsen i går?»
»Det gör jag visst icke.
Svara mig uppriktigt.
Hvem har öfvertalat dig till den där barnsliga sammansättningen?
Ja, jag frågar: hvem?»
Hans ord voro häftiga och hårda i uttrycket.
Hans ögon lågade.
Han tycktes med svårighet undertrycka ett ännu häftigare utbrott.
Aromasia tycktes känna sig sårad.
Hennes ögon tårades.
Hon gaf Oxygen en förebrående blick och ville lemna honom.
»Du svarar mig icke,» fortfor Oxygen.
»Men jag behöfver ej häller ditt svar.
Jag känner namnet på den som förledt dig till denna dårskap, till detta förräderi mot vårt parti.»
»Som konstnärinna har jag rätt att välja hvilket ämne som hälst,» förklarade Aromasia, »och aflägger icke räkenskap för någon.»
Hon reste sig stolt och gick till det öfriga sällskapet som just ville börja en af de aritmetiska lekar som voro i bruk på den tiden.
Oxygen ref i vredesmod sönder det papper hvilket han så länge rullat mellan fingrarne.
»Där ha vi ändtligen Senaste Timmens Nyheter!» utropade värdinnan och skyndade till det öppna fönster, genom hvilket tidningsutdelaren utan att stanna sin velociped kastat in ett ofantlig blad.
Det var en tidning på femtio tätt tryckta ark.
Hvar och en af gästerna tog ett eller flera af dessa ark, sträckte ut sig på en af de många sofforna och började läsa.
Äfven Aromasia deltog i läsningen, men kunde ej samla sin uppmärksamhet tillräckligt för att förstå hvad hon läste.
Då och då flögo hennes blickar öfver tidningsranden och tycktes söka någon i sällskapet.
Oxygen hade redan aflägsnat sig.
»Jag kan berätta något nytt,» ropade någon.
Det var ingen af tidningsläsarne som höjt det ropet.
Det kom från ett fruntimmer som med andan i halsen störtat in i salongen och följdes af ett annat fruntimmer hvilket lika ifrigt skrek:
»En ganska märklig nyhet!»
Det läsande sällskapet såg upp från sina tidningsark och togo de nykomna i skärskådande.
De voro fru Skarpman-Stormfågel och fröken Rosendoft, två oåtskiljaktiga väninnor, hvilka sällan syntes i detta sällskap, men nu på denne nattlige timme med stor brådska infunno sig.
»Warm-Blasius Oxygen ställer sig som riksdagskandidat i Göteborg,» utropade frun.
»I Majornas tredje rote,» tillade fröken, lika brådskande.
»Det står redan här i bladet,» anmärkte en af sällskapet och räckte fram sitt ark.
»Står det?» frågade fru Skarpman-Stormfågel och såg något missnöjd ut.
»Ja, men hvad som visst icke står i bladet,» sade fröken Rosendoft med leende tillförsigt, »det är, att kandidaten sannolikt får de flesta rösterna.»
»Ingen kan täfla med honom,» försäkrade frun.
»En så namnkunnig vädertillverkare tager göteborgarne med storm.
Den som så mycket beror af väder och vind, som skandinaviens störste handelsstad, den önskar nog att ställa sig väl med en Warm-Blasius.»
»Det där förvånar mig icke så litet,» menade värdinnan.
»Jag vet att just Majorna i Göteborg, detta icke blott handelsidkande, utan också bankdrifvande, rika samhälle önskar en riksdagsman med verkligt finansiela insigter.
Därtill kommer också, att Majornas rike affärsmän äro ganska konstälskande och gärna vilja se sig hedrade af att företrädas af en konstnär, synnerligen som konstnärerne nu för tiden äro de som bäst förstå sig på penningar.
En person hvilken förenar en hög grad af konstnärskap och finansiela insigter har just erbjudits kandidaturen, och den personen är min unga väninna och fränka Aromasia Doftman-Ozodes.»
»Ack, fröken Ozodes kan visst icke göra räkning på de flesta rösterna,» försäkrade fröken Rosendoft, »och dess utom lär hon väl ej vilja strida med hr Oxygen, hennes egen ...
O, jag ber så mycket om ursäkt, där är ju vår stora konstnärinna själf.
Jag visste ej, att ni var här, och jag kunde ej tro ... icke ...»
»Ni behöfver visst ej göra några ursäkter,» sade Aromasia med så mycket lugn hon för ögonblicket kunde tillkämpa sig; »men jag kan försäkra er, att jag icke ämnar afstå från den kandidatur, med hvilken Majorna i Göteborg hedrat mig, jag må få hvilka medtäflare som hälst.»
»Åh ... ah ...» mera kunde fru Skarpman och fröken Rosendoft icke säga för tillfället.
Aromasias lugn och bestämda förklaring tycktes ganska obehagligt öfverraska dem.
De smålogo förläget.
Sällskapet betraktade dem med blickar som tycktes fråga, hvad de egentligen ville.
»Nå, skola vi nu jämföra våra intryck efter tidningsläsningen?» frågade värdinnan hvilken ville vända uppmärksamheten åt annat håll.
Hvar och en omtalade hvad han funnit i sitt ark af Senaste Timmens Nyheter, och som det var dygnets sista upplaga och ingen ny tidning skulle komma ut på fem eller sex timmar, var deltagandet för nyheterna ganska lifligt.
Utom det i fråga varande riksdagsmannavalet i Göteborg, var det kriget mellan Kina och Nordamerika som mest tog uppmärksamheten i anspråk.
Kina, som ännu icke kunnat helt och hållet frigöra sig från gamla fördomar, hade nekat de nordamerikanska republikerna fri genomflygningsrätt, och däraf hade uppstått en ganska allvarsam förveckling.
Många hade trott, att det stora järnvägskriget mellan Ryssland och Kina, hvilket rasade i flera årtionden och slöts omkring hundra år före tidpunkten för denna berättelse, skulle vara det sista på jorden.