Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har talat om tvetydigheten af detta uttryck; men jag kan icke finna, att Prof. Brings förslag, äfven med de deruti här föreslagna modifikationer, i detta afseende har något företräde, utan jag för min del anser dessa ord, ”den kristliga hus-andakten” vara tillfyllest, samt bättre än hvad mine motparter föreslagit, samt vågar äfven påstå, att icke någon serdeles våda kan upstä, genom att låta dessa ord, utan någon vidare förklaring, qvarstå i förslaget.
Deremot tror jag, att om man såsom definition vill tillägga något, så blir det derigenom ingalunda bättre, utan snarare sämre, ty definitioner äro alltid svåra alt upgöra, och för min del tror jag, att det är lika svårt att säga, hvad som menas med ”umgänges-vänner”, som att säga hvad ”hus-andakt” är.
Vid den 2:dra §:n har Hr Tham anmärkt, att den vore förkastlig, derföre att icke Pastor har makt, att i första hand förbjuda en konventikel.
Jag deremot finner, att just häruti ligger den 2:dra §:ns förträfflighet, ty har Pastor denna makt, så tjenar det till intet, att man medgifver rättigheten, att hålla konventiklar, emedan det då vore troiigt, att nästan alla dylika sammankomster^ eller åtminstone större delen af dem, skulle blifva förbjudna.
Afven förstår jag icke, huru man i ett kristet land kan vilja påstå,' att man skall behöfva tillstånd, för att sammankomma med liktänkande, för att tala i andliga ämnen, och deri sig upbygga.
Skall en fri menniska behöfva tillstånd till att upfylla sin ovilkorliga pligt såsom kristen, då Guds ord säger: ""Du skall inskärpa lagen när du sitter i ditt hus eller när du går på vägen, när du nederlägger dig eller upslär?”
Ar nu detta menniskans ovilkorliga skyldighet, så måste hon väl icke behöfva serskildt tillstånd dertill, utan det är endast då det kan bevisas, att genom andliga sammankomster någon irrlära blifvit spridd, som den verldsliga öfverhelen har makt, att dem förbjuda.
Jag frågar detta uplysta Stånd, om det icke äy löjligt, att man skall behöfva tillstånd att sammankomma, för att tala och läsa Guds ord, då man icke behöfver det, för att sammankomma, och tala om bränvinsbränning, jordbruk o. s. v.
Man kan väl icke hafva mera rättighet, att i andligt hänseende begära, att man skall hafva ett dylikt tillstånd, som man icke i verldsligt hänseende fordrar.
Då vår grundlag dessutom tillförsäkrar hvarje medborgare fri yttrande-rätt, så anser jag detta påbud om Pastors tillåtelse vara stridande emot Grundlagens föreskrifter.
På grund häraf anser jag det af Hrr Tham och Tersmeden förordade stadgande ingalunda böra af R. o. Ad. bifallas, utan tvertom böra förkastas.
Vidare tror jag icke, såsom Hr Tham tyckes anse, att uti hans förslag, ligger något verkligt skydd för Statskyrkan, ty jag tror, att Statskyrkan just eger sitt säkraste bestånd genom friheten.
Deremot tror jag icke, att Statskyrkan skall länge kunna ega bestånd, om man förvägrar denna frihet, att i andliga ämnen sammankomma, ty sådant är stridande emot Guds ord, och den Kyrka, som förbjuder sådan andlig upbyggelse, den är från Guds vägar så långt afviken, att den icke kan påräkna Hans bistånd, och Den 21 Juni f. m. 345 häller icke Herren upp verket, så håller raan icke upp det genom mensktiga lagar.
Hr Tham har äfven omnämnt, huru svårt det, för en Pastor, t. ex. i Jakobs och Johannis församlingar, som hafva omkring 12,000 innev., skulle vara alt bivista alla konventiklar, samt huru hans tid deraf skulle allt för mycket uptagas, hvarförutan Hr Tham omtalat en person, som olofligen skall hafva hållit en konventikel i Tyskbagare-bergen.
Härpå får jag svara, att det visserligen är sannt, alt något af Pastors tid skulle uptagas, derigenom att konventiklar blifva tillåtna, men att då hans tid endast bör vara egnad åt själavården, synes det mig, som han deraf gerna kunde upoffra något, för att utfärda tillstånd till konvenliklars hållande, helst han icke sjelf behöfver bevista dem, förr än han blifvit underrättad derom, att irrläror der förkunnas, emot hvilka M.B:n för öfrigt innehåller alldeles tillräckligt förbud, samt att den omnämnde konventikeln i Tyskbagar-bergen, icke der behöft hållas, om konventiklar varit i lag tillåtna.
Hr Tersmeden har sagt, att Utsk:s förslag skulle gifva näring åt laglöshelen, och att friheten äfven i andligt hänseende borde genom lagbud begränsas.
Visserligen bör all frihet vara underkastad lagen, d. v. s. gör man något som strider emot mensklig lag, så bör man derföre straffas, men deremot då man alltid mera bör lyda Gud än menniskor, bör man motsätta sig sådane lagar, som strida emot Guds ord, till hvilka lagar i främsta rummet böra räknas sådane, som förbjuda menniskor alt sammankomma, för att upbygga sig i andliga ämnen.
Jag får således förklara, att jag instämmer med Gr.
Liljencrantz uti anhållan om återremiss i den syftning, att de 3 första §§ i förslaget antagas, och de öfriga deremot utgå, samt att icke något annat förbud emot andliga sammankomster måtte finnas, än hvad som uti 1849 års författn. om verldsliga sammankomster är stadgadt,' och att derjemte, i händelse några böter stadgas, de vid bristande tillgång, icke måtte förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, utan lill enkelt fängelse.
Medan jag nu har ordet, kan jag icke undgå att fästa upmärksamheten på, huruledes Prof. Bring uti sin 5:te § föreslagit att:
''Deri som ulan anmälan hos vederbörande Kyrkoherde, eller ock mot Kyrkoherdes eller Domkapitels förbud uplåter plats för sammankomst lill andaktsöfning eller dervid upträder såsom ledare, böle forsla gängen från 30 till 100, andra gången från 100 till 200, och sedermera hvarje gång från 200 till 400 R:dr b:ko.” Enl. Hr Brings förslag, skulle således den, som utan Pastors tillåtelse uplät sitt hus för en sammankomst, dervid intet annat förekom än läsning al Guds ord, och afsjungande af några psalmer, fällas till högre böter än den, som vore förfallen till hel mansbot, och 1 O-dubbelt högre, än om någon afhuggit en arm, eller rifvit ut ögonen på en annan.
Att en sådan lagstiftning icke kan vara enlig med förnuftets eller mensklighelens fordringar, inses af en hvar, utan att ord derpå behöfves att spillas.
Jag vill icke längre uptaga det Högl.
Ståndets tid, utan förnyar min anhållan om återremiss i den syftning jag nyss framställt. 346 Den 21 Juni f. m.
Till en början anhåller jag att få upläsa Hr Askers förtjenslfulla reservation, hvilken innehåller så manga sanningar, och så mångsidigt belyser denna fråga, i att deruti föga behöfver tilläggas.
Reservationen lyder sålunda: ”Inom Svenska kyrkan har man, synnerligast under de sednare t åren, förnummit ropet om ett behof af det ”ändliga lifvets friare verksamhet.”
Samtidigt härmed har det icke kunnat undgå en all- ' männare upmärksamhet, alt lekmän i vårt Iand börjat mer och mer befatta sig med religionsföredrag.
Ordet samvetstvång har mer och 1 mindre öppet blifvit uttaladt, för att hos allmänheten ingjuta föreställningen, att ett sådant tvång verkligen funnes i Sverige.
I samma män den friare andliga verksamheten tilltagit, har ock försports ■ en viss andelig oro, som småningom ulliredt sig, och tyckes vilja hota med utbrottet af en storm.
Det i lagen qvarstående, nästan förgätna landsförvisnings-straffel har i religionsmål åter blifvit tilläm- ! padt.
På detta sätt har ropet om samvetstvång, framkallat ropet om religions-förföljelse.
De s. k. läsarne, som tagit våra religiösa ange- , lägenheter om hand, hafva lyckats alt få en del af Presterskapet till bundsförvandt.
Det lill andligt svärmeri alltmer utbildade frihets- ! begreppet yrkar enständigt, att få göra sig gällande.
Den gamla j kyrkans hestånd hotas.
Man påyrkar att få en dissenter-lag.
Man vill en eller flera kyrkor inom kyrkan, eller åtminstone alt få skrifva . lagar för denna.
Man vill andra läroböcker, andra ritualer.
Man ■ tyckes knappt veta hvad man vill.
Men om allt detta, skola läsarne I i sinom tid nog draga försorg.
Så har det ”ändliga lifvets friare 1 verksamhet”, blifvit ett väktare-rop för dagen, hvars röst icke sak- i nät gensvar inom det Höglofl.
LagUtsk. i Finnes väl i Sverige något egentligt samvetstvång?
Får ej en j hvar fritt läsa och tänka hvad han kan och vill?
Hvem hindrar ho- j nom att, för sin egen upfaltning af de himmelska sanningarne, an- j taga de tros-satser, som öfverensstämma med hans förtröstan i lifvet, hans förhoppning i döden?
Härutinnan kan icke existera något j samvetstvång i detta ords egentliga mening.
Den borgerliga ordningen fordrar likväl, alt denna frihet regelbindes så, alt den icke j blifver stötande för andras känsla, eller störande för samhällets väl. f
Det är en sak, att inom sig i en eller flera delar hysa skiljaktiga j åsigter från kyrkans allmänna lära, en annan sak att predika denna i lära i offentliga kretsar, och såmedelst sprida den till allmän oro och j förargelse.
Häremot skola väl förslagets anhängare invända, att hvarje I så beskaffad afvikelse, är att betrakta såsom en irrlära, hvilken ej j får offentligt afhandlas.
Men ordets makt skall nog finna utvägar, I att beherrska lagens.
Det lekmanna-presterskap, som upträder i öf- . vertygelsen om sin läras riktighet, är säkert icke sinnadl, alt ställa sina grundsatser i skuggan för en tvångs-lag, derest R.
St. gilla Utsk:s tvetydiga dekret.
”Då medborgare, enl. lag, äro berättigade, att fritt sammankomma, för att öfverlägga och meddela hvarandra sina tankar i verldsliga angelägenheter, kan förbudet emot en sådan frihet, då 1 fråga är om andliga ämnen — enl.
Utsk:s mening — svårlige^B försvaras,” Hittills
Ilar man likväl föreställt sig, att den heliga boI^| Den 21 Juni f. ni. 347 sorn kallas Bibel, borde vara fridlyst från all offentlig tydning af den förstkommande.
Man har ansett dess innehåll alltför vigtig!, och i många fall alltför svarfuttligt. för att sålunda lemnäs till spillo åt svärmiska lidelser.
Man har velat förbehålla dess tolkning åt de män, som företrädesvis helgat sitt lif åt studiet af menniskoandens högsta frågor, ulan alt man hittills ansett sig böra ifrågasätta deras behof af något fremmande biträde.
Man har ställt lifvets bok öfver discussionen i verldsliga angelägenheter.
Man har aktat sig, att inblanda henne deri, för alt icke äfventyra hennes utomordentligt stora värde oell betydelse.
Man har trott, att de verldsliga småbestyren borde mätas efter andra grunder, än det högsta, det heligaste i lifvet.
För en grundsats, hvars giltighet blott är skenbar, hyser man dock nu ingen betänklighet, att gifva både Bibeln och tempeltjensten till pris åt ett nytt prestadöme, hvars välmening man kan berömma i dag, men hvars afsigter man icke känner i morgon.
Inom den borgerliga ordningen, har allt sin tid och sin plats.
Det är denna regel, som konstituerar begreppet af lagbunden frihet.
Hvad man i detta fall eftergifver af konsideration åt en sjuklig tendens inom det andliga lifvets område, sätter kyrkan, och med henne den borgerliga samfunds-ordningen i fara.
Ulsk. har ej heller ”kunnat förbise, hurusom sakens natur påkallat ytterligare försigtighetsmått vid de religiösa sammankomsterna.”
Fastän detta yttrande strider emot den förut antagna grundsatsen, att ”ingen annan inskränkning må finnas i religiöst, än i borgerligt hänseende”, bör dock ej förbises, att Utsk. i orduingens intresse, ställt de offentliga sammankomsterna för gemensam andaktsöfning under polismaktens kontroll.
Huruvida detta förfogande kan bidraga, alt stärka andakten vid utöfning af ”det andliga lifvets friare verksamhet”, är en fråga, som erfarenheten torde bäst besvara.
Uti Betänk, har upmärksamhet blifvit fästad å K.
M:s yttrande uti en tillämnad Nåd.
Propos. om uphäfvande af Konventikel-plakatet och de stadganden, som i anledn. deraf tillkommit.
Detta yttrande hade, efter min åsigt, ej bordt lösryckas ur sitt sammanhang, för att tjena såsom motiv för Ulsk:s förslag.
Skillnaden emellan friheten att ”genom hus-andakt söka upbyggelse i sann kristendom”, och Ulsk:s förslag, alt gifva en hvar frihet till offentligt läroföredrag i andeliga ämnen, är alltför påtaglig, att icke kunna inses.
Den af Utsk. föreslagna polisupsigt, är ej heller rätt väl förenlig med de försonande åtgärder, K.
M. ansett lämpliga, och Utsk:s serskilda beslut, att i religionsmål bibehålla landsflykts-straffet, år att anse såsom en faktisk vederläggning af K. M:s Nåd. yttrande i öfrigt.
Det låter sig ock svårligen förklara, hvarföre Utsk. bibehållit landsförvisning såsom straff för afvikelse, och söndring från den rätta Evangeliska läran, på samma gång Utsk. öpnat vägen för separatislerna, att sprida sina villomeningar.
Det kan väl tagas för afgjordt, att landsförvisning af ett och annat hundratal, från den beslående kyrkan söndrade kristne, icke kan på alfvar ifrågakomma, och att delta straff i lagstiftningen kommer alt qvarstå, blott såsom en skuggbild, utan motsvarande betydelse i verkligheten.
Om man deremot 348 Den 21 Juni f. m. linge antaga, ali landsflykten blifvit bibehållen, för att i verkligheten tillämpas, — då förvandlas lageu till ett försåt, en snara, som står illa tillsammans med den beprisade andliga friheten, och de separatiska rörelser, som deraf blifva en antaglig följd.
Med de åsigler, Utsk. i sitt Betänk, utvecklat, hade det varit följdriktigt, att tillstyrka fullkomlig religionsfrihet, uphäfva landsflyktsstraffet, föreslå en dissenter-lag, och tillåta separatisterna, att bilda sjelfsländiga församlingar med egna lärare och kyrkobruk.
Dessa församlingar hade då fått tillfälle att, hvar och en efter sitt behof, tillfredsställa ”det andliga lifvets friare verksamhet.”
Deri finnes åtminstone en grundsats.
Men alt inom den bestående kyrkan legalisera söndringen, utan att våga uttala grundsatsen, är en halfmesyr, ett förmedlingssträfvande, som skall förvärra och förbittra, men icke hela det onda.
Det torde ock desto heldre kunna antagas, att läsare-minoriteten inom vårt land, ännu icke mäktat ådagalägga behofvet af den andliga reformen, som K. M. i sådant fall helt säkert icke underlåtit, alt i en sä grannlaga och maktpåliggande fråga lill R.
Några enstaka röster inom och utom representationen, hvilkas nit och välmening icke böra förblandas med andra företeelser af svärmisk natur, skola emellertid aldrig förmå mig, att understödja ett förslag, hvarigenom religionens dyrbaraste sanningar, under den förledande ytan af en missförstådd frihet, kunna äfventyra, att gå förlorade.
Då jag på dessa grunder i det hela ogillat Utsk:s Betänk., vill jag icke uppehålla mig vid de brister i öfrigt, som vid förslagets praktiska tillämpning lätt inses, och till förvecklingar mäste föranleda.
” Jag tror, att denna reservation så sannt, klart och fullständigt uttalar de skäl, på grund af hvilka LagUtsk:s Betänk, icke bör antagas, alt jag i delta afseende icke anser mig behöfva något vidare tillägga, hvarföre jag öfvergår till det af Prof. Bring framställda förslag, hvilket jag till största delen gillar, ehuru jag tror, att en förbättring skulle deruti göras genom införande af de tillägg Hr Carlheim Gyllensköld föreslagit, och om hvilka jag haft tillfälle att taga närmare kännedom.
Likväl hyser jag någon betänklighet emot. ett af de tillägg Hr Carlheim Gyllensköld föreslagit, nemi. det, att uti Irsta §:n skulle ordet: ”umgänges-vänner” införas.
I denna § skall ordet ”hus-andakr1 definieras, men umgänges-vänner tillhöra egentligen icke det begrepp, som domaren med ordet hus-andakt afser.
Om en umgängesvän finnes i huset, så är ju sådant något helt och hållet tillfälligt, och det skulle, såsom förut här blifvit yttradt, vara stridande emot gästfrihetens lagar alt bortvisa.
Jag tror icke, att några menliga följder skola upkomma deraf, alt detta ord icke finnes i §:n infördt, men det kunde deremot vara farligt, att det funnes der, ty derigenom skulle tillfälle- gifvas, att till denna kalhegori hänföra alla dem, sorn på en sådan sammankomst infunne sig.
Jag vet huru dervid tillgår, ty jag har läsare nära intill mig, der jag är på landet bosatt; de bjuda sina umgänges-vänner, såsom det heter, på en kopp kaffe, hvilket åtminstone icke en billig husbonde vill Den 21 Juni f. m. 340 förvägra dem, men derefter börjar konventikeln, och det har endast varit derföre, alt jag med alfvar och omsorg har sökt öfvervaka, att dervid ingenting, enl. min tanke, olagligt har egt rum, som jag har tillåtit dem.
Jag tror, att då man yrkar fördragsamhet, så bör man också sjelf uti handling iakttaga densamma, och då sådant icke leder till oro eller söndring uti samhället, så tror jag, att man bör vara så till vida liberal, att man icke hindrar dessa sammankomster, när de endast afse läsning af predikningar, eller psalmers afsjungande, men deremot böra icke bibel-förklaringar dervid få förekomma, ty dessa anser jag egentligen vara farliga.
De äro så ytterst farliga derföre, att de som hålla dem, Jcke förstå att göra dessa utläggningar, ty Bibeln har så många ställen, sorn äro svårfaltliga, äfven för dem, sorn hafva gjort dess tolkning lill sin lefnads mål.
Jag tror derföre, alt om R. o. Ad:s majoritet skulle finna lämpligt, att detta tillägg infördes, så borde det något modifieras, på det att icke derigenom skulle upkomma en olägenhet, hvilken jag tror, att den som väckte förslaget, helt och hållet förbisett.
Ytterligare tror jag, att ordet: ”underhafvande” borde uti §:n intagas, och med dessa modifikationer anser jag Prof. Brings förslag vara det lämpligaste och riktigaste, alt under närvar:de förhållanden sätta, i, st. f. det nu gällande Konvenlikel-plakatet.
Man har sagt, alt det skulle vara en alltför stor makt lagd uti Pastors hand, då på honom berodde, att förbjuda hållande af en konventikel, och att LagUtsk:s förslag vore i detta afseende bättre, enär Pastor, enl. detsamma, endast i det fall, att han fann irrläror der förkunnas, egde att förbjuda en sådan sammankomst, men jag tror deremot, och jag lägger derpå mycken vig^-afb-dfin^a rättighet då skulle blifva så mycket förhatligare, emedan, efter ettf sJoäSV stingande, ett förbui .emot sammankomsten vore vida meråi sårande, än~ om Pastor ps förhand bedömde den person, som skiulle leda sammankomsten, såsom dertill icke lämplig.
Man har Vidare sagt, att deficke vore lämpligt^att Preslerskapet hade denna makt, och att den borde öfverlemnas åt den verldsliga myndigheters, men för min del tycker jag det tvertom vara helt naturligt, alt Pastor uti religiösa afseenden är den mest kompetente domaren, om eller den personen är så qvalificerad, att han bör få föra ordet vid en dylik sammankomst.
Om man anser^g£t-rPa&Qf’ af en illa Jer Stådd försigtighet förbjudit en så^JlÄammankörnst, så kan man dessutom, enl.
Prof. Brings förslag, öfverlemna frågan till bepröfvande af en högre auktoritet, nemi.
I)omkapitlet.
Jag anser det vara så mycket väsendlligare, att Pastor t^r denna rättighet, som det är en erkänd sanning, att sedan det religiösa svärmeriet en gång väl inrotat sig uti en kommun, så äj>det mycket svårare, att kunna moderera det, så att det håller sig-inom behöriga gränsor.
Man bör derföre söka förekomma sådant, <jch se (ill att Pastor har makt, att leda de religiösa rörelserna uti den riktning, som för kommunen och samhället i sin helhet, är den lyckligaste och bästa.
På dessa grunder anhåller jag, alt rried de modifikationer jag nu föreslagit, få förena mig med dem, som förordat Prof. Brings förslag. 350 Den 21 Juni f. m.
Ilr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt lill fortsättande af plenum, kl. 6 e. m.
Min öfvertygelse är, att en sann religiös tro, stödd pä den kristna lärans enkla, men pä samma gäng djupa grund, sprider sin välsignelse omkring sig, äfven under de författmr, som nu gälla, och jag tror således, att en sådan sann tro icke behöfver den utvidgning i frihet, man bär så mycket omordat, men då man till följd af sakernas närvar:de skick kommit till en rörelse inom Kyrkan, som ovilkorligen måste taga ut sin rätt, och icke kan kufvas, så tror jag, att man mäste söka komma till ett annat resultat, och att man måste lyssna till, hvad nu begäres, så vida man icke inom Kyrkans område vill framkalla en split och en oro, som kommer att hota samhällets eget.
För att icke se denna sak ifrån någon högre synpunkt, inom hvilken spher man skulle säga, att jag sväfvade allt för mycket ut, skall jag helt enkelt se frågan ifrån den materiella nyttans sida, och deraf söka bevisa, alt samhället äfven i delta afseende mäste fästa vigt vid saken, och söka rädda sig undan de förhållanden, som eljest skulle kunna upkomma.
Samhällets egentliga grundval mäste vara den möjligaste största utveckling af menniskoslägtets bildning.
För att få denna att gå framåt, måste ordning finnas, och för alt verka denna ordning, måste lagen finnas.
Vi hafva således fått den borgerliga lagen, hvilken, så långt menniskotanken kan nå, sträcker sin skyddande hand, men utom denna krets finnes äfven ett område, dit denna lag icke st-äckes. ?yi hafva likväl äfven en annan lag, hvilken äfven ur ma:enell synpunkt harje» djup, borgerlig betydelse, nemi. den Gu—ga. i'agé5ij och skulle samhället endast existera genom den bor ___ gerli ga lagers tvång, så skulle det snart uplösas, vi vida icke denna Gudomliga lag} vore alt tillgå, der den borgerligt lagtfts verksamhet uphörde.
Allt hvad vi se och röra oss uti, /kunna vi besåmma efter den allmänna ordningens föreskrifter, men inom mennisköVinkens område kunna vi icke herrska, ty der måste det vara en hö-- gre makt, som häller ordning och reda, och som tvingar det hela att utveckla sig <Jit det skall, och verkar, att inom djupet af samhället icke smy^a sig frigjorda laster, hvilka eljest skulle undergräfva detsamma.
Ser man icke sajutn ur denna synpunkt, skall man naturligtvis heil enkelt tro, ait ken tron, endast är till, för alt fylla känslan, och för att låta menniska0?
äfven under vårt ofullkomliga jordelif, smaka en sällhet, oberoende af jordiska förhållanden, en sällhet, som förde henne utom d£t närvaride, och till ett mål, dit hon ändock en gång måste hinHa.
Ser man åter saken ur den synpunkt jag nyss framställde, så trfJJ'
JaS? att man äfven i den religiösa tron skall finna ett materiellt stöd för det medborgerliga samhället, ty den lägger ett band på de djupa känslorna, de tysta lidelserna, som för lagen äro oåtkomliga, °ch ett samhälle, som grundat sin existens påi denna religiösa trö?
bär äfven, såsom allmänt erkändt är, byggt sin tillvaro på de fastas^ grundvalar.
Derföre har också icke en, utan de flesta stats-ekonomiske författare, sökt grunden för hela samhällets materiella utveckling uti dess religiös Ilen 21 Juni f. m. 351 siyrka.
Delta kan icke förnekas, ly det visar sig faktiskt i de stater, som i detta afseende gått längst i verlden, och det bevisar sig äfven i motsatt riktning hos dem, som uti materiell utveckling stå lägst.
Ibland desse sednare måste vi ly värr räkna vårt samhälle.
Den klena materiella utveckling vårt land upnålt, har, enl. min tanke, helt och hållet sin grund uti bristande religiös tro, hvilken brist framkallat en reaktion, och är uphofvet lill de rörelser, som nu liådt i dagen.
Kan man väl kalla del för samvetsfrihet, alt i vårt land hvarje frihet är tillåten, som rör de mest krassa materiella ämnen, men icke uti dem, hvilka röra meuniskornas heligaste förhållanden?
Kan man verkligen tro, alt ett landthruksmöte, eller hvilket sådant som heldst, bör mera befrämjas än ett religions-möle?
Del är tillåtet alt sammanträda i kretsar, för all läsa de mest frivola romaner, men del är icke tillätet all helt stilla, med endast några få utbyta det heliga ordets djupa sanningar.
Kan detta vara rätt, och kan väl ett sådaut förhållande i längden bestå?
Sanningen skall nog taga ut sin rätt, och om än det gamla konventikel-plakatet stod fast ännu i 50 år,- skall man dock icke kunna hämma dessa rörelser, hvilka sjelfve gifva sig luft, och hvilka på 100, ja, på 1,000 ställen i landet skulle öfverboda.
Jag frågar då, om det kan vara rätt alt säga: ”Likasom i det borgerliga lifvet, hvilket allt efter sin utveckling, klöfver mera liberala lagar, så behöfva vi det äfven i andligt afseende, men som tron är ett ntsådt frö, hvilket lätt sprider oro i sinnena, så skola vi gifva Eder lagar, som synas friare, men som de facto icke äro det?”
En sådan lag är, enl. min tanke det förslag, Prof. Bring framställt.