Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kommer en att tänka på den ryktbara berättelsen om mannen, som flydde för lejonet och sprang rätt in i dess uppspärrade gap.
Den unge Poppius var alltför vekligt sinnad för att välja en blodig död.
Icke heller behagade det honom att dö för ett plågsamt gift.
Efter noggrant öfvervägande beslöt han sig för att dö den lena döden i vågorna.
Men då han kom ned till Tibern för att dränka sig, kunde han ej förmå sig att anförtro sin kropp åt det smutsiga, tungt framglidande flodvattnet.
En lång stund stod han obeslutsam och stirrade ned i strömmen.
Då greps han af den trollmakt, som ligger och drömmer öfver floderna.
Han erfor den stora, heliga trånad, som besjälar dessa naturens oroliga vandrare, han ville se hafvet.
»Jag vill dö i ett klarblått haf, som ända ned till sin botten genomsilas af solljus,» sade Silvius Antonius.
»Min kropp skall hvila på en röd bädd af koraller.
De skumböljor jag upprör, då jag nedsjunker i djupet, skola vara snöhvita och friska, de skola ej likna det sotstänkta lödder, som står och darrar vid flodkanten.»
Han skyndade genast hem, lät spänna för och körde ut till Ostia.
Han visste, att ett af hans fars skepp låg segelfärdigt i hamnen.
Den unge Poppius manade sina hästar till den yttersta skyndsamhet och lyckades komma ombord, just då ankaret hissades.
Det är lätt att förstå, att han ej ansåg sig behöfva någon packning eller utrustning.
Han brydde sig ej ens om att fråga skepparen hvart kosan styrdes.
Det bar ju i alla händelser af ut till hafs, och det var nog för honom.
Det dröjde ej heller länge, innan den unge själfmördaren uppnådde hvad han önskade.
Triremen hade lämnat Tibermynningen och Medelhafvet utbredde sig för Silvius Antonius, blått, skumglittrande och solbeglänst.
Hafvet var sådant, att det kom Silvius Antonius att sätta tro till poeternas påstående, att det svallande vattnet endast var ett tunt hölje, som dolde den skönaste värld.
Han måste tro deras ord, att den, som modigt genomtränger vattentäcket, genast når hafsgudens pärleslott.
Den unge mannen lyckönskade sig att hafva valt detta dödssätt.
Egentligen kunde man ej kalla det så, det var omöjligt att tro, att detta vackra vatten kunde döda.
Det var endast en genväg in i en värld, hvars njutningar ej skulle vara bedrägliga och endast efterlämna trötthet och afsmak.
Det var med möda han kunde lägga band på sin ifver.
Men däcket rundt omkring honom var uppfylldt af sjöfolk.
Till och med Silvius Antonius kunde förstå, att om han nu sprunge i hafvet, skulle följden helt enkelt blifva den, att en af hans fars raska sjömän kastade sig i vattnet och fiskade upp honom.
Emellertid kom skepparen, sedan seglen blifvit hissade och roddarna kommit sig riktigt i farten, med största höflighet fram till honom.
»Du ämnar således följa mig till Germanien, min Silvius,» sade han.
»Du gör mig en stor ära.»
Den unge Poppius påminde sig med ens, att denne man aldrig kommit hem från en resa, utan att föra med sig till honom som en gåfva något märkvärdigt föremål från de barbarländer han besökt.
Han hade gifvit honom trästycken, ur hvilka vildarna kunde framkalla eld, stora oxhorn, hvilka de begagnat som dryckeskärl, och ett halsband af björntänder, hvilket varit en stor höfdings utmärkelsetecken.
Denne präktige man strålade af belåtenhet öfver att hafva sin herres son ombord på sitt skepp.
Han ansåg det som ett nytt bevis på den gamle Poppius’ klokhet, att han sände sonen till aflägsna länder och ej längre lät honom gå bland de lata unga romarna och lära veklighet.
Den unge Poppius tog honom ej ur hans villfarelse.
Han var rädd för att skepparen genast skulle hafva vändt om hem med honom, om han förrådt sin afsikt.
»Sannerligen, Galenas,» sade han, »ville jag ej gärna följa dig på denna resa, men jag fruktar, att jag måste bedja dig landsätta mig i Bajæ.
Jag har fattat mitt beslut för sent.
Här ser du mig utan packning, utan pengar.»
Men Galenas försäkrade honom, att för en så lätt afhulpen brist behöfde han ej afstå från resan.
Stod han ej på sin fars välutrustade skepp?
Han skulle hvarken behöfva sakna varma, pälsfodrade kläder, om vädret blef hårdt, eller lätta dräkter af syriska väfnader, sådana sjömännen brukade ikläda sig, då de i godt väder kryssade i någon vänlig arkipelag.
Tre månader efter affärden från Ostia rodde Galenas’ trirem fram i en klippig skärgård.
Hvarken skepparen eller någon af manskapet hade full reda på hvar de befunno sig, men de voro glada öfver att för en stund vara skyddade för de stormar, som rasade ute på det öppna hafvet.
Man skulle verkligen kunnat tro, att Silvius Antonius hade rätt i sitt påstående, att en gudom förföljde honom.
Ingen på skeppet hade någonsin gjort en sådan resa.
De olyckliga sjömännen sade till hvarandra, att de ej haft två dagars vackert väder, sedan de lämnat Ostia.
Den ena stormen hade jagat den andra.
De hade måst underkasta sig otroliga lidanden.
Hunger och törst hade plågat dem, under det att de både dag och natt, uttröttade och nästan sjuka af sömnlust, hade måst sköta åror och segel.
Det ökade sjömännens missmod, att de ej kunnat drifva någon handel.
Hur skulle de kunnat nalkas en kust för att utbreda sina varor på stranden och idka byteshandel under ett sådant väder.
Tvärtom, så snart de sett en kust dyka upp ur det envisa regntyngda gråväder, som omgett dem, hade de måst styra ut till hafs af fruktan för dess skumomsprutade klippor.
En natt, då de stött på grund på ett skär, hade de måst vräka halfva lasten i sjön.
Och den andra hälften vågade de knappast tänka på, ty var det ej att frukta, att också den skulle vara alldeles fördärfvad efter alla de störtsjöar, som öfverspolat skeppet.
Säkert är, att Silvius Antonius ej hade visat sig vara en man med sjölycka.
Ty han lefde ännu, Silvius Antonius, han hade ej dränkt sig.
Det skulle vara omöjligt att söka förklara hvarför han förlängde en tillvaro, som ej kunde vara behagligare nu, än då han först beslöt sig för att förkorta den.
Kanske hade han hoppats, att hafvet skulle bemäktiga sig honom utan hans eget åtgörande.
Kanske älskade han ej mer det vredesrytande hafvet, kanske hade han beslutat sig för att dö i det grönskimrande, parfymerade vattnet i sitt marmorbadkar.
Men om Galenas och hans män vetat hvarför den unge Poppius kommit ombord, skulle de helt säkert bittert beklagat, att han ej fullföljde sin afsikt, ty de voro alla öfvertygade, att det var hans närvaro, som hade medfört denna otur.
Mången mörk natt hade Galenas fruktat, att sjömännen skulle kasta sig öfver redarens son och vräka honom i hafvet.
Mer än en af dem berättade, att han under de hemska stormnätterna sett mörka händer sträckas upp ur vattnet och gripa efter skeppet.
Och man trodde sig ej behöfva kasta lott bland skeppsmanskapet för att finna den, som dessa händer ville rycka ned i djupet.
Både skeppare och manskap gjorde Silvius Antonius den synnerligt stora äran att tro, att det var för hans skull alla dessa stormar genombrusade luften och upprörde hafvet.
Om Silvius Antonius under denna tid hade uppfört sig som en man, om han hade tagit sin del af arbete och omtanke, skulle kanske någon af hans följeslagare fattat medlidande för honom som för en olycklig, hvilken ådragit sig gudarnas vrede.
Men den unge mannen hade ej förstått att förvärfva deras medkänsla.
Han hade ej tänkt på annat än att hålla sig i lä för vinden och att leta fram pälsverk och täcken ur lasten för att skydda sig mot kölden.
Dock för ögonblicket voro alla klagomål öfver hans närvaro förstummade.
Så snart stormen hade lyckats drifva in triremen i den omtalade skärgården, hade den upphört att rasa.
Den uppförde sig som en vallhund, hvilken tystnar och håller sig stilla, då den ser hjorden på rätt väg hem till fähuset.
De tunga skyarna rullade bort från himlen.
Solen sken.
För första gången på resan kände skeppsmanskapet sommarens välbehag utbreda sig öfver naturen.
På dessa stormjagade män verkade solskenet och värmen nästan som ett rus.
I stället för att längta efter hvila och sömn kände de sig muntra som morgonglada barn.
Hoppet blossade på nytt upp inom dem.
De antogo, att de skulle finna ett stort fastland bakom denna massa af klippiga skär.
De väntade sig att finna människor och hvem kunde veta!
På denna främmande kust, som kanske ej förr besökts af ett romerskt skepp, skulle troligen deras varor finna god afsättning.
Det skulle kanske dock till sist lyckas dem att göra en förmånlig byteshandel, att fylla skeppsrummen med stora hudar af björn och älg, med stora mängder af hvitt vax och guldskimrande bärnsten.
Medan triremen fortsatte att leta sig fram mellan skären, som blefvo allt högre och allt rikare på saftig grönska och skog, skyndade man att pryda den, så att den skulle draga till sig barbarernas blickar.
Skeppet, redan utan alla prydnader det vackraste af allt människoverk, låg snart på vågen, täflande i prakt med den skönast befjädrade fågel.
Nyss stormvräkt och förhärjadt bar det nu på sin mast en gyllene spira och härliga, purpurrandade segel.
I framstammen reste sig en strålande Neptunibild och i bakstammen ett tält af mångfärgade sidendukar.
Och man må ej tro, att sjömännen försummade att behänga skeppssidorna med mattor, hvilkas fransar släpade på vattnet, eller att vira de tunga årorna med guldband.
Icke heller behöll skeppsfolket de saltdränkta kläder, som de burit under resan och som stormarna och hafsvattnet gjort sitt bästa att förvandla till trasor.
De iförde sig hvita dräkter, virade purpurskärp kring lifvet och satte blänkande ringar om håret.
Äfven Silvius Antonius reste sig ur sin slöhet.
Det tycktes, som om han gladde sig att nu ändtligen få syssla med något, som han förstod sig på.
Han lät raka och klippa sig samt lät ingnida hela sin kropp med doftande essencer.
Därpå hängde han öfver sig en fotsid dräkt, fäste en mantel på sina axlar, satte en bred guldring om håret, och ur det stora smyckeskrin, som Galenas öppnade för honom, plockade han upp ringar och armband, halskedjor och gyllene bälte.
Då han var färdigklädd, rullade han upp sidentältets purpurgardiner och lade sig på en låg hvilobädd i tältöppningen för att bli sedd af strändernas invånare.
Under dessa tillrustningar hade skeppet glidit fram genom allt trängre och trängre sund och till sist märkte sjömännen, att de hade råkat in i mynningen till en flod.
Man seglade i sött vatten.
Fastlandet utbredde sig på ömse sidor om skeppet.
Triremen gled långsamt fram på den glittrande älfven.
Vädret var det härligaste, hela naturen var strålande lugn.
Men hur ljuft upplifvades ej den stora ödsligheten af det praktfulla köpmansskeppet!
På båda älfstränderna växte hög och tät urskog.
De mörka barrträden stodo nedträngda ända till vattnet.
Under sitt eviga lopp hade det lyckats älfven att bortföra jorden mellan deras rötter, och än mer än vid åsynen af de uråldriga träden stämdes sjömännen till vördnad vid anblicken af de nakna rötterna, som liknade väldiga jättelemmar.
Här, tänkte de, skall det aldrig lyckas människan att odla säd, aldrig skall här röjas rum för en stad eller ens en landtgård.
Milsvidt omkring är ju marken genomväfd af detta nätverk af stålhårda rötter.
Endast detta är nog för att göra skogens välde evigt, oföränderligt.
Utmed floden stodo träden så tätt, och deras grenverk var så sammangyttradt, att det bildade fasta, ogenomträngliga murar.
Dessa murar af stickande barr voro så starka och höga, att ingen befästad stad kunde hafva önskat sig ett väldigare försvar.
Men här och där fanns dock en öppning i barrmuren.
Det var mynningarna till de stigar, på hvilka djuren brukade komma ned till älfven för att dricka.
Genom dessa öppningar kunde främlingarna smyga en blick in i skogen.
Aldrig hade de sett något liknande.
I sollös skymning växte träd, hvilkas stammar voro gröfre än tornen vid Roms portar.
Där var ett vimmel af träd, som stredo med hvarandra om ljus och luft.
Träd trängdes och kämpade, träd förkrymptes och tyngdes ned af andra träd.
Träd rotade sig på hvarandras grenar.
Träd stredo och täflade, som hade de varit människor.
Men skeppsfolket tänkte att om djur eller människor färdades inne i denna trädvärld, måtte de äga andra sätt att tränga sig fram än romarna kände till, ty från marken och ända upp till toppen var hela skogen ett nätverk af styfva, barrlösa grenar.
Från dessa grenar fladdrade ned alnslånga flikar af grå skägglaf, som förvandlade träden till trolska varelser med hår och skägg.
Men under dem var skogsbottnen täckt med multnande stammar, och foten skulle hafva sjunkit ner i den murkna veden såsom i smältande snö.
Ut ur skogen trängde en doft, som alla på skeppet kände såsom något ljuft bedöfvande.
Det var den starka doften från kåda och vildhonung, som blandades med den unkna lukten från ruttnande stammar och från röda och gula jättesvampar.
Utan tvifvel låg i allt detta något förfärande, men det var också upplyftande att möta naturen i all dess makt, innan människor hade ingripit i dess välde.
Det dröjde ej länge, innan en af sjömännen började gnola en hymn till skogsguden, och ovillkorligen föll allt manskapet in med samma sång.
Det var ej mera så, att de väntade att finna människor i denna skogsvärld.
Deras hjärtan upplöstes af fromma tankar, de tänkte på skogsguden och hans nymfer.
De sade sig, att Pan, bortjagad från Hellas’ skogar, hade flyktat till yttersta norden.
Med from sång drogo de in i hans rike.
Under hvarje paus i sången hörde de en stilla musik i skogen.
Barren högt uppe i trädtopparna, som darrade i middagshettan, spelade och sjöngo.
Sjömännen höllo allt oftare inne med sången för att höra, om ej också Pans flöjt snart skulle ljuda.
Skeppet framdrefs allt långsammare af roddarna.
Sjömännen spejade ned i vattnet, som flöt guldgrönt och svartviolett inne under granarna.
De spejade in bland den höga vassen, hvars blad darrade och rasslade för strömdraget.
Det var en sådan förväntan öfver dem, att de ryckte till vid åsynen af en irrande slända, vid åsynen af de hvita näckrosorna, som lyste i det vackra dunklet inne bland vasstråen.
Och åter ljöd sången: »Pan, du skogens behärskare!»
De hade öfvergifvit all tanke på köpenskap.
De kände, att de stodo vid ingången till gudarnas boningar.
All jordisk omsorg hade lämnat dem.
Då med ens vid mynningen till en af dessa djurstigar
Där stod en älg, ett kungligt djur med bred panna och en skog af spetsar på hornen.
På triremen uppstod andlös tystnad.
Årorna spända mot vattnet hejdade farten.
Silvius Antonius reste sig från sin purpurbädd.
Allas ögon voro vända mot älgoxen.
Man tyckte sig skymta något, som han bar på sin rygg, men skogsdunklet och de nedhängande grenarna gjorde det omöjligt att se tydligt.
Den väldiga älgoxen stod länge och vädrade ut mot triremen med lyftad nos.
Ändtligen tycktes han inse, att den ej var något fientligt föremål.
Han tog ett steg ned i vattnet.
Han tog ännu ett.
Bakom de breda hornen framskymtade allt tydligare något ljust och skärt.
Bar månne älgoxen på sin rygg en hel skörd af vildrosor?
Skeppsmanskapet gjorde några försiktiga rörelser med årorna.
Triremen kom djuret till mötes.
Den flyttade sig liksom af sig själf allt närmare vasskanten.
Älgen skred sakta ut i vattnet, satte försiktigt ned foten för att ej fastna bland rötterna på älfbottnen.
Nu såg man tydligt öfver hornen ett flickansikte, omgifvet af ljust hår.
Älgen bar på sin rygg en af dessa nymfer, som man väntat, som man insåg nödvändigt måste finnas i denna urvärld.
Folket på triremen greps af helig hänförelse.
En af dem, som härstammade från Sicilien, påminde sig en sång, som han hade sjungit i sin ungdom, då han lekte på de blomsterrika slätterna omkring Syracusa.
Han började gnola:
»Nymf, Arethusa nämnd, nymf ibland blommor född, Du, som i skogars hägn vandrade månskenshvit!»
Och då de stormhärdade männen uppfattade orden, sökte de dämpa det orkanlika bruset i sina stämmor för att sjunga:
»Nymf, Arethusa nämnd, nymf ibland blommor född».
Man stakade skeppet allt närmare och närmare vasskanten.
Man ville ej akta därpå, att det redan ett par gånger skrapat mot bottnen.
Men den unga skogsvarelsen satt och lekte tittut mellan älghornen.
Än gömde hon sig, än tittade hon fram.
Hon hejdade ej älgen, hon dref den längre ut i vattnet.
Då det högbenta djuret hade kommit ett par famnar framåt, smekte hon det för att få det att stanna.
Hon böjde sig ned och ryckte upp några näckrosor.
Männen på skeppet sågo skamsne på hvarandra.
Nymfen var då kommen endast och allenast för att plocka de hvita näckrosorna, som gungade på älfvattnet.
Hon var ej kommen för de romerske sjömännens skull.
Då drog Silvius Antonius en ring af fingret, uppgaf ett rop, som kom nymfen att se upp, och kastade ringen till henne.
Hon sträckte fram handen och uppfångade den.
Hennes ögon började glänsa.
Hon räckte ut handen efter mer.
Silvius Antonius kastade ännu en ring.
Hon vräkte med ens näckrosorna tillbaka i älfven och manade älgen vidare ut i vattnet.
Stundom hejdade hon honom, då kom en ring från Silvius Antonius och lockade henne framåt.
Plötsligen öfvergaf henne all tvekan.
Färgen steg på hennes kinder.
Hon kom närmare skeppet utan att behöfva lockas.
Älgen gick i vatten ända till bogarna.
Hon kom alldeles under skeppsbord.
Och där hängde sjömännen ut öfver relingen för att hjälpa den sköna nymfen ombord, ifall hon skulle vilja bestiga triremens däck.
Men hon såg ingen annan än Silvius Antonius, som stod där ringprydd och pärlsmyckad och grann som en soluppgång.
Och då den unge romaren märkte, att nymfens ögon voro vända mot honom, sträckte han sig längre ut än en hvar annan.
Man ropade åt honom att akta sig, att ej förlora fotfästet och falla i vattnet.
Men denna varning var fåfäng.
Ovisst är om nymfen genom ett häftigt ryck drog till sig Silvius Antonius, eller hur det tillgick, men han var öfverbord, innan någon hunnit tänka på att gripa tag i honom.
Dock var det ingen fara, att Silvius Antonius skulle drunkna.
Nymfen hade sträckt ut sina rosiga armar och uppfångat honom.
Han hade knappast vidrört vattenytan.
I samma ögonblick kastade hennes gångare om, störtade bort genom vattnet och försvann i skogen.
Och högt hördes den vilda ryttarinnans skratt, då hon bortförde Silvius Antonius.
Galenas och hans män stodo för ett ögonblick skräckslagna.
Likasom vid en olycka på sjön kastade somliga kläderna för att simma i land.
Galenas hejdade dem.
»Tvifvelsutan är detta gudarnas vilja,» sade han.
»Det är för den skull de jagat Silvius Antonius Poppius genom tusen stormar hän till detta okända land.
Låtom oss vara glada, att vi varit redskap för deras vilja.
Men låtom oss ej heller söka att hindra den.»
Och sjömännen återtogo lydigt sina åror och rodde utför floden, och till årornas taktmässiga slag gnolade de sakta sången om Arethusas flykt.
Då man nu har slutat denna berättelse, så måtte ju den resande förstå den gamla hällristningen, som man visat honom på det stora Kungahällas grund.
Han måtte ju kunna se både älgen med de månggreniga hornen och triremen med de långa årorna.
Man begär ej, att han skall se Silvius Antonius Poppius och den sköna urskogsdrottningen, ty för att se dem tarfvas det, att man ser med de gamla sagoberättarnas ögon.
Och han skall äfven förstå, att hällristningen härrör från den unge romaren själf, och att så äfven är förhållandet med den gamla berättelsen.
Silvius Antonius har ord för ord inlärt den till sina efterkommande.
Han visste ju, att det skulle glädja dem att veta, att de härstammade från de världsberömda romarna.
Men naturligtvis behöfver ej den främmande tro, att någon af Pans nymfer vandrat på denna älfstrand.
Han kan ju förstå, att en vild människostam vandrade omkring i urskogen, och att den stora älgens ryttarinna var dotter till kungen, som behärskade dessa fattiga människor.
Och att flickan, då hon bortförde Silvius Antonius, endast ville röfva till sig hans smycken!
Och att hon alls ej tänkte på Silvius Antonius själf, hon visste väl knappast, om han var en människa som hon!
Och den resande kan ju förstå, att Silvius Antonius’ namn ej ännu skulle ihågkommas på dessa stränder, om han alltid fortfarit att vara samma narr.
Han kan få höra huru den unge romaren upprättades af olyckan och af nöden, samt att han, ifrån att vara vildarnas föraktade slaf, blef deras konung.
Han var det, som gick lös på urskogen med eld och stål.
Han reste den första fast upptimrade gården.
Han byggde skepp och odlade säd.
Han lade grunden till det stora Kungahällas härlighet.
Och då den resande hör detta, skall han se ut öfver nejden med gladare blickar än förr.
Ty fastän stadsgrunden är förvandlad till fält och äng, och älfven är tom på seglare, är det dock denna mark, som låtit honom se syner ur det försvunna och andas drömmarnas luft.
SIGRID STORRÅDA
Det var en gång en skön vår.
Och det var just den våren, då den svenska drottningen Sigrid Storråda hade stämt möte i Kungahälla med den norske konungen Olaf Tryggvason för att träffa aftal om deras giftermål.
Det var ganska underligt, att kung Olaf ville äga drottning Sigrid, ty visserligen var hon rik, skön och storsinnad, men hon var den argaste hedning, medan konung
Olaf var kristen och ej tänkte på annat än att bygga kyrkor och tvinga folket att låta döpa sig.
Men kanhända tänkte han, att Herren Gud i höjden skulle omvända henne.
Men än underligare var det, att då Storråda hade kungjort för kung Olafs sändebud, att hon ville segla till Kungahälla, så snart hafvet var isfritt, började våren genast.
All kyla och snö flydde sin kos, just då det eljes brukar vara full vinter.
Och då Storråda talade om att hon skulle börja rusta ut sina skepp, försvann isen från fjärdarna, ängsmarken började grönska, och fastän det ännu var långt före vårfrudag, kunde boskapen sändas på bete.
Då drottningen rodde mellan Östgötaskären ut i Östersjön, sutto gökar och golo på klipporna, fastän det var så tidigt att man knappast kunnat hoppas att få höra en lärka.
Det blef också stor glädje, hvarest Storråda drog fram.
Alla de jättar, som hade måst flytta från Norge under kung
Olafs regering, därför att de ej tålde ljudet af kyrkklockor, kommo ut på bergklintarna, då de sågo Storråda segla förbi.
De ryckte upp unga löfträd med roten och vinkade med dem till drottningen och då de gingo in i sina stenstugor, där hustrun satt i bekymmer och längtan, skrattade de och sade:
»Nu kvinna skall du ej vara sorgsen mer.
Nu reser Storråda till kung Olaf.
Nu få vi snart komma åter till Norge.»
Då drottningen seglade förbi Kullaberg, kom Kullamannen ut ur sin bergshåla.
Och han lät det svarta berget öppna sig, så att hon såg hur guld- och silfverådror löpte fram därinne och fägnades åt hans rikedom.
Då Storråda for förbi Hallandsfloderna, sam strömkarlen ned för sina forsar och fall och kom ända ut i älfmynningen och spelade på sin harpa, så att skeppen dansade på vågen.
Då hon seglade fram under Nidingarnas skär, lågo hafsfruarna där och blåste i snäckor, så att vattnet sprutade upp till höga skumpelare.
Men då motvind blåste, kommo leda troll upp ur djupet och hjälpte Storrådas skepp fram öfver vågorna.
Somliga lågo vid aktern och sköto på, andra togo rep af sjögräs i munnen och spände sig för skeppet som hästar.
De vildaste vikingar, som kung Olaf ej ville tåla i landet för deras ondskas skull, kommo roende mot drottningens skepp med seglen nedfällda och änterbilorna höjda för att börja strid.
Men när de kände igen drottningen, läto de henne fara vidare oskadd och ropade efter henne: »Vi dricka en skål för ditt bröllop, Storråda.»
Alla hedningar, som bodde utmed kusten, lade ved på sina stenaltare och offrade både får och get till de gamla gudarna, för att de skulle stå Storråda bi på hennes färd till den norske konungen.
Då drottningen seglade uppför Nordre älf, kom sjörået simmande utmed skeppet, sträckte sin hvita arm upp ur djupet och räckte henne en stor, klar pärla.
»Bär denna, Storråda,» sade det, »så att kung Olaf må blifva intagen af din skönhet och aldrig kunna glömma dig.»
Då drottningen hade kommit ett litet stycke uppför älfven, hörde hon ett starkt brusande och buller, så att hon undrade om hon skulle möta ett vattenfall.
Ju längre drottningen kom, desto mer tilltog larmet, och hon trodde till sist, att hon skulle komma midt i en stor slaktning.
Men då drottningen rodde förbi Gullön och svängde in i en bred bukt, såg hon det stora Kungahälla ligga på älfstranden.
Staden var så stor, att hon ej kunde se så långt uppåt älfven, att där ej låg gård vid gård.