Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Horn hav anmärkt, att, elter bans tanka, den åsigt ej yore vigtig, alt fosterlandskärleken bade samband med jorden, otti lian har trott, att man älskar fäderneslandet jutan afseende på sjelfva jorden.
Jag vill ej bestrida, att förhållandet är sådant understundom; men i allmänhet och särdeles livad de lägre classerna angår, hvilka ej hafva den bildning, som hos de högre classerna utgör surrogatet, tror jag, att kärleken till den jord, der man är född, är framför allt verkande, och jag kan äfven för denna mening åberopa tvenne män af historiskt anseende.
Tvenne af våra utmärktaste historiei hafva nemi yttrat, att ingenting så mycket bidragit till Sven-r ska BondeStts sjelfständighetskäosla och uppoffringar för fäderneslandet sorn odalsystemet, hvilket försäkrat dem om bibehållande af deras jordegendom.
Horn har vidare jemte åtskilliga andra talare yttrat, att det vore genom oeconomiska författningar, sorn man borde hindra heinmansklyfningen och förebygga jordens alltför stora delning; men annat är de författningar, som skola bestämma ett minimum för jordklyfningeii och annat sådana arfslagar, hvilkas tendens gör, att ali jordegendom blir mindre och nedsjunker till minimigränsen.
— Frih Ehrenborgh har sagt, alt om man ej åt qvinnan ville medgifva lika arfsrätt, fordrade consequensen, att man betager henne allt anspråk på arf.
Jag medgifver detta, och arfvejords-systemet hvilan ytterst på en sådati grundsats, hvadan det också mäste medgifvas, att detta system redan är brutet, såsom Lagcommittden och Utsk. yttrat; men emedlertid har man icke gått alldeles så långt i denna sönderbrytning, så länge mannen ännu får större lott än qvinnan.
Ehrenborgh har äfven trott, att man genom andra stadganden borde söka att göra jorden mindre rörlig, och jag medgifver också detta; men arfslagarna hafva så nära sammanhang med denna fråga, att den bär måste afses.
Så bär Frih.
Ehrenborgh exempelvis omtalat lösningsrätten, och under närvar, förhållanden med arfsrätten kari den tillämpas, roen icke om arfslotterna blifva lika; ty första frågan mäste alltid vara, huru mycket sorn skall lösas.
Ehrenborgh hgr vidare talat om majorater och synes ej hysa välvilja för dem.
Jag lemnar sjelfva sakeu derhän; men det vill synas, som Frih. ej alltid varit af samma tänkesätt, enär jag vill minnas, att Frih. varit Ben i O c t o b e r f. m. af skiljaktig tanka i fråga om upphäfvande af 1810 års för* ordning, som förbjuder majorater.
— Flr Cederschjöld har åberopat
Dalarna för att visa, att hernmansklyfningen ej minskar fosterlandskärleken; men jag förstår ej, huru något bevis härifrån kan bernias, då
Dal-all mogen icke i detta afseende blifvit satt på något prof i sednare tider, eller sedan hernmansklyfningen der kommit till en ytterlig utsträckning, Ilr Cederschjöld har äfven erinrat, att vapen från början skulle hafva utgjort det enda arfvet; men detta kan jag ej medgifva, ty så vidt jag känner, att en historia finnes, har jordegendom alltid funnits och gått i arfi Frih.
Cederström synes hafva från vårt statsskick velat hemta grunden för arfslagarna.
Jag tror likväl för min del, aft statsskjeket ej betydligt inverkar på dessa, helst Frih. isynnerhet tyckes hafva fristat sig dervid, att yi för närvar, lefva i ett samt hällsskick, som till princip är denjocratiskt, men förhållandet, efter min tal)ka, af ålder var enahanda och alltid i Sverige varit det med få undantag.
Cederström sagt, att befintliga brister böra rättas, och detta erkännes; men jag har icke i våra nuyar. arfslagar funnit någon frrist, särdeles som ingep lärer kunna visa, att inrättningen af arf nödvändigt ä1' grundad i sjelfva förnuftet och rättvisan, utan helt och hållet utgör ett politiskt institut, sorn bör grundas på politiska skäl, Frih.
Ehrenborgh lika med flera andra ledamöter hafva påstått det vara en oriktig åsigt, att den Ijka arfsrätten skulle leda till ökad klyfning af jorden, och om motsatsen kunde bevisas, vöre det ett i sanning vigtigt skäl; men det förefaller underligt, att Lagcommitteen, som äfven föreslagit den lika arfsrätten, derjemte tydligen yppar s'n tendens till jordegendomurnas minskning, hvarförutan det är bekant, att en af Lagcompiifteens egna ledamöter, då denna fråga vid sista riksdagen discuterades i Preslefjt., öppet förklarade committeeps mening vara den, att jorden borde delas i mindre lotter.
Vöre nu förhållandet, såsom Utsk. och de värda talarna här antagit, att den lika arfsrätten snarare skulle förekomma än befordra jordegendomarnas minskning, hade Lagcom mitteen handlat inconsequent eller emot sitt eget syftemål.
Jag tror således, att man med temlig säkerhet kan antaga, att alla de skäl, sorn blifvit uppställda emot den satsen, att lika arfsrätt befordrar jordens klyfning, äro mindre riktiga; ty i de flesta fall mäste det vara tydligt, att då jorden delas i lika lotter, biifva lotterna i det hela mindre.
Utsk. har väl sagt, att mannen kan få ersättning med sin hustru; men detta måste Vara högst problematiskt, såsom hvjlande derpå, att hustrun icke allenast skall medföra förmögenhet, utan äfven lika stor förmögenhet, som mannen hommer att gifva till sin syster.
För det andra mäste äfyen ihågkommas, att brödren nu vanligen utlöser sin syster och att detta blifyer syårare iden mån systern erhåller större Jott, På dessa skäl har jag ej 22 Den 2 0 c t o b e r f. m. kunnat annat än motsätta mig Utskrs förslag, som, efter min tanka , i längden skulle komma att medföra betydligt men såväl för allmogen som för R. o. Ad. samt slutligen för hela landet.
Jag anhåller, att Ståndet må benäget ursägta, det jag ännu en gång upptager tiden med ett yttrande i detta ämne.
Jag gör det under förhoppning, att icke alla på förhand fattat deras beslut så bestämdt och orubbligt af motskäl som Frjh, Ehrenborgh, ocb emedan jag anser det vara min pligt såsom riksdagsman att anföra allt, sorn kan motverka ett så förderfligt beslut, sorn bifall till ifrågavar. betänk, skulle, efter min förmening, vara.
— En ledamot har sagt, att lian skulle vilja ogilla förslaget, men att då man redan kommit så långt på orätt väg, lönade det icke mödan att gå tillbaka.
Sådan) är förtviflan?
språk, och jag är af alldeles motsatt mening, Då man s,er sig vapa på en afväg, bör man genast yänfla om och söka återkomma på den rätta.
Så hoppas jag, att flera med mig vilja göra.
En ledamot har trott, att kärleken till fosterlandet icke vore hufvudsakligen fästad vid jorden, utan fast mera grundade sig på de förbindelser, man företrädesvis ägde till det samhälle, hvilket man är född att tillhöra.
Jag vill icke länge tvista i detta hänseende; men är fråga om den kärlek, sorn härrörer från mödor och uppoffringar för fäderneslandet, så lära val dessa, åtminstone hvad BondeSt. beträffar, förnämligast egnas åt jorden och synnerligast den de) deraf, de sjelfva brukat; och till en hvar, som vistats utrikes och tänk) på fosterlandet, vädjar jag, om icke den ort, der han mest uppehållit sig, legat närmast för hans tanka.
Huru mycket lifhgare skall icke denna känsla vara, då man tillika sjelf äger del i de trakter, som man i alla fall så gerna påminner sig?
En ledamot, som yttrar sig emot mig, liar gått längre ät} jag, j det han talat om, att qvinnor icke borde äga någon arfsrätt.
Vanligen är det bevis på svaghet hos opponenten, då lian, för att kullkasta en sats, utsträcker den längre, än respondenten sjelf.
D.et är icke jag, spm framställt den skräckbild, Frih.
Ehrenborgh uppdragit; men äfyen från länder, som man gerna åberopar i exempelväg, såsom England, skulle jag kunna anföpa talande bevis för nyttan att icke dela jorden i för små lotr tep.
Man ser der äldste son,en allena tillträda jordegendomen, gifta sig tidigt, peli sålunda kunna både gifva sina hapn, äfven de yngre, en förträfflig uppfostran och öfverlefva dess fullbordan.
Han kan vid sin bortgång vara trygg, att äfven de skola taga sig vä‘I fram, sorn icke erhålla något betydligt af hans qvarlåtenskap.
Derföre selman ock, huru Engelsmännen, äfven då de sakna förmögenhet, likväl icke sakna kunskaper eller förmåga att i statens tjepSt elfer enskilda företag filina säkra utvägar till bergning och välstånd.
Men detta angår satsen j en större ut— Sträckning, än jag yrkat den, och anföres af mig endast .mot Den i October f. ra.
Ehrenborghs framställning.
Han har äfven sagt, att hemmänsklyfningen vore mindre utsträckt i Wärends härad, än i det öfriga Småland.
Ehuru sjelf Småländning, känner jag ej, huru härmed kan förhålla sig, men skulle önskat fä det officielt bestyrkt af häradsskrifvare eller landtmätare, eller annat än enskilda uppgifter.
Man liar yttrat, att den lika arfsrätten tillhörde den constitutionella tendensen.
Norrige är likväl ett constitutionelt samhälle, med mindre monarkisk författning än Sverige; men det hindrar icke, att äldste sonen allena tager hemmanet mot en mindre betydlig lösen derför till syskonen.
HäfdeD och lagen hafva i detta land infort ett slags fidekommiss, under namn afodelsoch åsätesrätt, sorn allmogen der för ingen del skulle vilja afstå, emedan den anser dem såsom ett värn för sin .sjelfständighet.
Det torde derföre svårligen linnas något land, hvarest det är svårare att slå under sig hemman, än i Norrige, just derföre, att hvar och en, som innehafver sådana, förmår bibehålla dem.
Man ser ej heller der sådana små jordlappar afsöndrade, ej heller så klena bönder som hos oss.
Man har, såsom skäl för bifall, sagt, att motionerna i ämnet kommit från BondeSt.; men deraf bör man ej låta förvilla sig, ty det har ofta händt, att ledamöter af BondeSt. framburit motioner, sorn just för detta Stånd varit mest förderflig», och hvilka man derföre måste anse utgångna snarare från fiender till Ståndet, än från dem, sorn äro måna örn dess väl.
Man har åberopat
Dalkarlarnas kärlek för fosterlandet, oaktadt deras egen hembyggd icke ens förmår Uppehålla dem.
Deremot anmärkes, att förhållandet med
Dal-allmogens sätt att försörja sig är ett undantag, som ej kunde utsträckas till ett helt rikes innebyggare, hvilka då skulle vara stadda på beständiga arbetsvandringar till hvarandras hembygder.
Dalkarlarna kunna jemnföras med flytt— foglarna, sorn hafva särskilda hemvist för sommar och vinter, men likväl afkärlek till stället, der de föddes ocliuppväxte, troget återvända dit och förfriska den.
En ledamot har anmärkt, hurusom arf i äldsta tider betydde vapen; !'ag får dertill lägga, att jord också kallades arf, hvilken )enämnif)g derå ännu finnes bibehållen på Gottland, der hemmansnämn af Svensarfvet, Fålsärfvet fm fl. dylika ofta förekomma.
Samma ledamot här sagt, att ledamöter af R.- o. Ad. troligen icke häfva något emöt att få dela lika med svågrarna, då de gifta sig med rika borgäfedötträi*.
Jag har icke föreslagit någon olikhet i BorgareSt:s arfsrätt; men jag skulle önska, att penniögeVspeenlatiöner vid giftermåls ingående all» tid kunde undvikas.
Det är i allmänhet sannt, att om man vill fatta ett riktigt omdöme uti en fråga, bör man betrakta den från alla synpunkter; men: sedan man utsträckt sin forskning ät så mångå håll, öfver så vidsträckta fältsom* möjligt, då kommer det an på, om man äger den compres - Den 2 October f. m. siva förmågan att urslilja i hvilka synpunkter man förvillat sig, hvilka fält man bör lemna.
Vid detta tillfälle fruktar jag, att de talare, sorn betraktat frågan från dess politiska, medico-pathetiska, juridiska m. fl. sidor, likväl förbisett naturrättens fordringar.
På det politiska fältet är frågan inledd af den talare, som deruti ville finna en grund för den monarkiska eller demöetatiska principen.
Ehrenborgh har redan besvarat denna omständighet, och jag får endast tillägga, hurusom den värde talaren slädnät med sina politiska reflexioner uti frågan om hemmansklyfningen.
För öfrigt har man talat om den stora skillnaden emellan man och qvinna.
Hvar och en med någon erfarenhet torde inse den; men raan har sagt, alt det vore bäst att lägga qvinnans förmögenhet i mannens händer, och detta fordrar undersökning.
Påståendet, att lagen bör vara så inrättad, förutsätter nemi., att mannen säkrare och uppå ett för samhället fördelaktigare sätt förmår bibehålla förmögenheten.
Härvid vill jag först observera, att det ingalunda är afgjordt, att mannen ar mera eonservativ än qvinnan; jag kan åtminstone icke medgifva det.
För det andra är det, i min tanka, icke nyttigt, att egendomen accumuleras på få händer; ju mera rörlig den är, desto mera vinner friheten, och denna betraktar jag såsom ändamål.
På det historiska fältet har man hört åberopas, hvad onämnda historici yttrat om allmogens uppoffringar och skälen dertill.
Jag läser visserligen gerna historien; men jag skiljer då emellan de facta, som der framställas, och förfaltarnes i anledning deraf meddelade omdömen.
De sednare vill jag sjelf kritiskt granska, innan jag antager dem; och jag fruktår, att om man icke ägde andra grunder för sin öfvertygelse om Svenska allmogens uppoffringar än dem, som hvila på den olika arfsrätten, skulle man icke äga mycket att af dessa uppoffringar påräkna eller hoppas.
För öfrigt inskränker jag mig till förklarande, att de skäl, hvarpå jag grundar mitt tillstyrkande, att Utsk:s förslag må antagas, äro för det första, att stadgandet om olika arfsrätt emellan roan och qvinna är en exceptionslag, hvilken såsom sådan bör försvinna; och för det andra, att då den lika arfsrätten redalä äger rum för 3 Ståqd, vet jag icke, hvarföre den icke må äga rum jemväl för de öfriga båda Stånden, så vida man nemi. icke för alltid vill bibehålla och befästa denna märkvärdiga ståndsskillnad, så hinderlig för vårt samhälles förkofran.
Jag kan således icke undgå att bestrida återremiss och yrka propos. till bifall af betänk.
Jag skulle icke förlänga diseussionen, om det icke vore för att upptaga 2:ne omständigheter, i afseende å hvilka jag blifvit missförstådd, dels i anseende till hvad jag här yttrat, dels beträffande ett af mig, i egenskap af embetsman, uti frågan afgifvet utlåt.
Jag har inga - Den a Octo ber f. m. galunda, på sålt Hr v. Hartmansdorff syntes föreställa sig, tagit för gifvet, att frågan skall erhålla den utgång, sorn jag anser den böra få; men jag har sagt, att jag tror den vara så utredd, alt hvar och en deri bör kunna stadga sitt omdöme, hvadan jag ansett nära likgiltigt, om man nu sökte närmare utveckla densamma; och troligen lära hvarken Hr v. Hartmansdorff eller jag låta öfvertyga hvarandra till öfverensstämmelse i åsigter af ämnet.
Hvad Hr Strussenfelt anmärkt, sorn skulle motsägelse förefinnas emellan de yttranden, jag nö i saken afgifvit, och det utlåt., jag i egenskap af embetsman deri meddelat, så, och om Hr Strussenfelt behagat taga hagon connaissånee dm Lägcommitteens förslag, det jag är öfvertygad, att han icke gjört; hade han funnit, alt jag förklarat mig dela cömmitteens förslag om arfvejördSsystemet, uti hvilket föreslås, att en viss laglott, i fast egendom borde bestämmas; hvaremot det öfriga kunde disponeras hhru sorn helst.
Då jag gillat en sådan princip, torde det visa sig tydligt, att jag yttrat mig ernof 1810 års förordning; och jag förklarar äfven nu, att jag anser en oinskränkt testamentsrätt vara rättsenlig, äfvensom jag anser det, jemväl af politiska skäl, vara angeläget att tillåta inrättande af majorater.
Frölichs yttrande, att jag skulle städhaf i mina politiska utflygter, har sådant ej blifvit föranledt af någon Öfverbevisning hvarken äf Hr Gr. sjelf eller af Gr.
Horn och de ändra värda falarne; men jag har ansett det onödigt att upptaga It. 0. Ad:S tid, då Gonstit.Utsk:s befänkin snart skola disciiteras, och skall jag dä söka visa den värde Gr:n, att jag ej tanker rygga.
Då här så mycket blifvit ordadt om den naturliga rätten, och äfven Hr Gr. utbredt sig deröfver, ber jäg endast att i detta afseende få yttra några ord.
Arfsratten helgar blott de olikheter, söm nödvändigt måste uppkomma af Samhällsordningen; ty om principen af de'n naturliga rättvisan utsträckes, blir arf, testamenten, således sjelfva äganderätten satt i fråga.
Den naturliga rättvisan tyckes icke heller fordra, att det; ene är född till herre, den andre till dräng.
Snart torde också arbetaren komma och fråga sin husbonde, hvarföre han skall träla, då herren går med armarna i kors; hvarföre han skall åka i vagn, då arbetaren går till fots.
Jenan likheten är en ide från eui annan verld, sorn aldrig kan få någon verklighet i denna.
Allt, som oingifver oss i naturen , bär olikhetens stämpel.
Uti en skog finnas icke två träd, soin äro hvarannan lika; för alt uppnå denna systematiserade jemnlikhet fordras saxen och yxan.
Man måste dock oupphörligt afhugga; ty oaktadt Piobespierres skräckregering har man sett aristocratien likt hydran åter uppresa sitt hufvud.
Jag vet, huru fåfängt det är att framdraga det practiska lifvet och historiens 4 H. 4 Den a October f. m. vitnesbörd; samma omständigheter finna oss tillgängliga för samma illusioner.
Civilisationens fält liknar i vissa afseenden en sandhed, hvars yta alllid blir densamma; den utplånar spåren af sina egna fjät.
Hvarje generation ntstryker i sin ordning det förflutna, för att der inskrifva sin egen tanka.
Jag begärde ordet egentligen i anleda. af Gr.
Frölielrs yttrande.
Han har lagt vigt derpå, att jag icke namngifvit de historie!, hvilkas omdöme jag åberopat.
De äro Geyer och Strinnholm; och jag tror, att de förtjena så mycken auetoritet i politiskt-historiska frågor som någon ledamot inom detta runi.
Skälen för deras omdömen äro i deras arbeten nogsamt utvecklade, fastän här icke är stället att framdraga utförligare citater i detta afseende.
Hr Gr. har vidare sagt, alt qvinnan är lika conservativ som mannen.
Endast derigenom, att mannen representerar slägten, måste hos honom ligga en större corisérvativitet.
För min del har jag icke yttrat, att allmogens fosterlandskärlek försvunnit; men skulle så vara, kunde orsakerna dertill vara mångahanda.
Icke heller har jag påstått, att allmogens storsinthet bibebålfes endast genom arfslagarna; men jag anser dessa dertill mycket bidraga.
Hr Gr. har sagt, att han icke älskar exceptionslagar, utan att sådana böra försvinna.
Jag är af motsatt öfvertygelse.
Ingenting är oriktigare, än att på en gång Omskapa allt.
Det nya bör småningom uppväxa utur det gamla, men deni mäste det hafva sin rot, om det skall kunna blifva beståndande; och jag vet icke, huru Hr Gr. kommit dertill, att den ifråga var. lagen skall vara en exceptionslag.
Mig synes den lika arfsrätten snarare böra så anses, enär den gäller1 för ett vida mindre antal än den förra.
Frölich till en del anfört, hvad jag ämnade yttra.
Här har blifvit sagdt, att hemmansklyfningen komme att alltför mycket befordras genom lika arfsrätt syskon emellan i jord på landet.
Utsk. synes mig hafva tillfredsställande vederlagt detta, och det ligger i sakens natur, att de tilläfventyrs uppkommande ojemnheter i förhållandena skola småningom jemna sig.
Systern äger ju nu att, derest hon sä önskar, bryta ut sin lott, och denna är, enligt nu gällande lagar, hälften mindre, än den skulle blifva med lika arfsrätt.
Således kan, med nu bestående förhållanden, jordens styckning i vida mindre delar äga rum.
Vidare skulle olikheterna jernnäs derigenom, att hustru komme alt föra in en större jordlott i boet m. m., hvilket i det stora hela nödvändigt måste småningom återställa jeninvigten.
Hvad i öfrigt angår frågan om jordstyeknrngssystemets nytta, synes den mig icke egentligen höra hit.
Då likväl så mycket derom blifvit i debatten inblnndadt, vill jag äfven för min del tillkännagifva, att jag bekänner mig till deras åsigt, hvilk* D c ii 2 0 c t o b c r f. ta. 27 anse det såsom en vinst för samhället att äga så inånga fria oell sjejfägande medborgare sorn möjligt, nien deremot insk ränka antalet af tjenare och daglönare.
Man har emot denna mening anfört Irlands exempel och talat om det stora elände, sorn der räder.
Sådant är likväl icke jordstyckningens skuld, utan detta elände härleder sig just från de stora jordägarne, hvilkas arrendatorer ärö tryckta med de oerhördaste pålagor för att skatta åt deras Herrliglieters öfverflöd , och dessa arrendatorer kunna således ej jemnföras med sjelfägande bönder hos oss.
Uti Frankrike, der jordstyckningssystemet är utsträckt långt mera än här, har det visat sina välgörande verkningar och skapat en välmåga bland det lägre folket, hvilken förut icke fanns.
Civilisationens uppgift i denna riktning är att söka göra jordegendomen så rörlig soni möjligt.
Detta bidrager till industriens förkofran och utveckling; och jnom vår lagstiftning anser jag det vara en stor brjst, att jordegendomen icke representerar capitaler och icke kan användas såsom sådana, ' Då jag således icke kap godkänna det enda liufvudsakliga skäl, som blifvit emot den lika arfsrätten anförd t, tillstyrker jag, för min del, alt den lika arfsrätten måtte införas.
Frölich tror jag nemi., att Lagstiftningen i främsta rummet bör se på Iliad sorn är rätt.
Så länge det ej beror på föräldrarna att ernellan sina barn, efter förtjenst och behof, dela sin qvarlåtenskap, utan vissa lagar linnas för arf, mäste dessa sednare grunda sig på en rättsprincip.
Denna kan icke vara någon annan än den naturliga, att alla barnen skola ärfva lika; och jag kan ej annat tro, än att samhället säkrast går fram LII sitt må) på rättvisans bana, och att, hvad sorn är rätt, det är ock nyttigt.
Det är icke utan förundran jag bär afhört den långa föreläsning, Frih.
Klingspor hållit öfver det ifrågavar. ämnet, och jag finner det ännu mer besynnerligt, att Hr Frih. förespeglat öss Nationalconventets skräckregering och en agparisk lag, såspm följder af den lika nrfsrätteosj införande.
Detta phrasmakerj och dessa skrämskott tyckas mig likväl numera böra vara komna ur modet och ej verka särdeles mycket, äfven på en mera lättrörd inbillning.
Hr Frih. synes i öfrigt häfva väsendtligen misstagit sig pm betydelsen af den jemnlikhet, hvilken här ypkps, och den, som yrkades af Franska revolutionens bérSei kar.
Den förra är allas lika rätt inför lagen; den sednare var en jemnlikhet i personliga förhållanden, i egendom etc., hyjlken aldrig kari rimligtvis existera på vår jord, och derföre slutades också försök,en att införa jien med skräckregering, blodbad pcb despotism.
Man bar talat prf) det större behof af arf, som vårt kön skulle äga.
I allmänhet lärer man kunna antaga, att barnen icke taga apf förrän vid de år, då deras uppfostran redan är fullbordad.
Man besinne då, huru myuw 28 B c B 2 O c t o Ii c r f. m. let dyrare sonens uppfostran är än dottrens, och jag frä? gar: hvilken har lättast att skaffa sig uppehälle, en karl eller ett fruntimmer?
Jag frågar, om det är billigt, att, ehuru brodern kostat föräldrarna rinder deras lifstid mången gång tiodubbelt mot systern, <jep förre likväl äfven efter föräldrarnas död skulle taga dubbel lott.
För min del skulle jag tro, att en bror, som tänkte ädelt, icke r ille begagna sig af denna lagens orättvisa, utan delade åtminstone lika med systern.
Den lika arfsrätten torde jemväl befordra döttrarnas giftermål.
Man har visserligen här sagt, att det derigenom torde inträffa, att mången gifte sig för penningar och på detta sätt sålde sitt hjerta.
Jag delar .ej denna farhåga och tror i allmänhet det ingalunda vara utan gagn, att vid knytandet af äktenskapsbandet jemväl något tänka på den materiella delen af de plister, man åtager sig.
Kärleken, det ömmare förhållandet emellan själarna, är visserligen det förnämsta, emedan det utgör äktenskapets moraliska element; men dernäst vigtigf är det ostridigt att icke vind för våg lemna omsorgerna för sin bergning och sina barns uppfostran, och jag tror det vara ganska godt, alt hustinu, åtminstone för det sednare ändamålet, för med sig någon liten fond i boet.
Hartmansdorff liar önskat vederbörande häradsskrifvare?
redogörelser ofver tillståndet i Wärend? härad, för att derefter kunna bedöma resultatet af den lag om lika arfsrätt, som der gällt i 6oo år.
I anledn. häraf får jag erinra , att Wärends härads egna representanter i BondeSt. på det högsta protesterat emot en ledamots förslag alt upphäfva arfsrättslagcn derstädes.
Jag förmodar, att dessa representanter icke sakna kännedom om opinionerna inom sin hemort.