Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ber huset om ursågt och öfverseende för en digression, som visserligen icke hör till sjelfva frågan, men till hvilken roan snart kommer genom det yttrandet, att det är de samfäldta valen, som i andra länder hafva vållat de oerhörda skattebeloppen.
Att den Holländska representationens sammansättning sker genom samfäldta val, är för mig alldeles en nyhet.
Genom grundlagen af år 1815 väljas ProvincialStändernas medlemmar af 3:ne Stånd : af Riddareståndet, af stadsboar och af landlboar utom Riddareståndet.
Om äfven någon förändring i detta förhållande sedermera ägt rum, så är likväl den tyngre skattebördan i Holland en följd af vida äldre förhållanden.
Alt bourgeoisien, som allena i Frankrike äger valrätt, väljer samfäldt, har sin riktighet, men på samma sätt förekomma sam - 74 Den 30 November f. m. fäldin val hos vära kyrkoherdar, borgare och bönder.
Ordel bourgeoisie må ingalunga här förslås eller öfversättas med borgare allena, ulan menas härmed alla de som genom sin förmögenhet eller sin högre samhällsställning blifvit ansedde fullkomligt skyddade emot all smitta af alltför stora sympatier för den stora massan.
Hr von Hartmansdorff torde härvid äfven besinna att just i närvar, tid föregår en stark agitation just inom detta Frankrike, för tillvägabringande af erforderliga reformer i detta hänseende, emedan man är fullt öfvertygad i Frankrike alt det icke bär sig och att det icke kan kallas en författning, grundad på folkets allmänna val, när för att vara valman fordras, att till Staten i direkta utskylder skatta 200 francs, d. v. s. omkring 100 r:dr b:co.
Att det i England hittills varit aristokratien som herrskat i både Ofver- och Underhuset, torde icke för Hr von Hartmansdorff vara en nyhet, icke heller att de samfäldta valen just varit det som der modererat förhållandet och gjort alt i England starka reduktioner uti statsutgifterna under sednare tider ägt rum.
Med afseende härpå tager jag mig friheten meddela, att under tiden 1815—1835 ägde uti samtliga verk och inrättningar i England indragningar rum till ett belopp af 3787 personer, hvarmed statsförvaltningspersonalen förminskades, med en minskning i löneanslagssumman af 976,000 pund sterling, eller omkring 11,721,864 r:dr b:co.
Hvaremot, såsom jag tagit mig friheten nämna i ett föreg:de plenum, oansedt de anmärkn:r som blifvit gjorda deremot, när vi göra reorganisationer, så få vi på eli helt embetsverk en besparing af 210 r:dr. H. Ex. Hr Just.Statsministern har yttrat (så vidt jag kunnat uppfatta), att mina anmärkmr vid den K. proposm mera äro att anse som ett uttryck af min belåtenhet, än som ett klander; och detta är en villfarelse, den jag förmodar mig alltmer och mer komma att undanrödja, samt att, i afseende på skatteförhållandet, förhållandet vore tillfredsställande.
Jag tror visserligen icke att Statsministern vill sträcka detta yttrande till de uppgifter, hvilka jag nu tagit mig friheten framlägga, men han har också yttrat sig vara öfvertygad att K.
M. aldrig bör kunna komma alt någonsin medgifva någon minskning i grundskatterne; och har, till styrka för sin mening, åberopat betänk, ifrån den comité, som haft i uppdrag att åtminstone föreslå en välgörande förenkling i skatternes utgörande.
Detta dess yttrande är i sanning nedslående, då det temligen oförtäckt antyder hvilka reformer vi i öfrigt hafva att ifrån närvar.
Styrelse förvänta, när ett verkligt för handen varande lidande inom en betydlig menniskoklass förklaras icke ens kunna komma under öfvervägande.
Har jag misstagit mig om Hr Justitie-ministerns yttrande, så är det lätt att rätta, och jag är färdig att när sorn helst göra ursäkt för mitt misstag.
Jag öfvergår nu till den anmärkn. jag gjort emot ett äskadt anslag af 100,000 r:dr b:co för första hufvudtiteln.
Denna min anmärkn. blef redan i förra plenum upptagen af åtskilliga talare.
Bland dem var en som ansåg anslaget böra sä tillräckligt tillta - Den 30 November f. m.
75 gas för behof af resor i utlandet.
Det är väl möjligt, och jag vill ingalunda bestrida nyttan för sådana personer af resor i främmande länder, för så vidt som derigenom kan vinnas kännedom om deras förhållanden; men, mine Hrr! jag har mig äfven bekant ifrån dem, som voro gamla, då jag var ung, huru inflytandet på landet af Gustaf lilis resor i utlandet bedömdes, samt hvilka fördelar landet skördade af dess vistande vid Ludvig XVis yppiga hof.
Jag har sjelf varit vittne till följderna af K.. Gustaf IV Adolfs närmare bekantskap med Kejsar Paul; jag har se dan erfarit följderna af hans vistande i Tyskland 1804; och jag tror att många med mig ännu lära minnas dem.
Jag är för min del, mine Hrr! mycket osäker om från sådana resor hemföras sympatier för folket eller för deras motsatser, och för dessa utländska Furste-sympatier får jag uppriktigt erkänna, att jag ingalunda är böjd att tillstyrka några stora anslag.
Ilär har blifvit sagdt, såsom skäl för ifrågavar. anslag, att vår nuvar.
Konungs appanage såsom Kronprins var enahanda.
Detta, mine Hrr! blir aldrig något skäl; det bevisar intet, mindre än intet, då det ovedersägligen är folket, som beviljar, hvilket bevisas deraf, att anslaget måste begäras, och för öfrigt tror jag verkligen, att detta appanage var större än H. K. H.
Kronprinsen dä i sjelfva verket hade behöft, och det utgör således blott ett ibland bevisen för II.
Stis mindre grannlagenhet, alt för sådana ändamål skära breda remmar ur landets hud.
Vi veta från den tiden att R.
St. gingo så långt, att vi på en gång hade 3 regenter som kunde successivt fungera för hvarandra, utan afseende på hvad grundlagen stadgade, ulan med blotta hänsyn lill dynastiska inbillningar.
Att det, utan brist på loyåtet, vid förändrade förhållanden går an att nedsätta appanager, torde jag få bevisa genom ådagaläggandet, att appanaget för Drottning Victoria vid dess tillträde till thronen minskades med omkring 238,000 ridr bieo.
Således är exemplet alldeles icke så fasansvärdt, och det bör icke väcka någon så stor förundran att ett sådant förslag kan utgå från den, som vid föregide fråga af samma art alltid yttrat sig i samma anda, och under öfvertygelsen af representantens pligt, att väl väga det äskade behofvels nödvändighet och vigt, innan tillstyrkan lemnäs lill något anslag, af hvad beskaffenhet som helst.
Till närmare utveckling af mitt yttrande om Prins Carl Augusts appanage, hvars sanningsenlighet man velat bestrida, får jag nämna, att sjelfva anslaget till honom var endast 24,000 ridr b:co, hvartill lades 12,000 ridr i respengar; men detta anslag bifogades det uttryckliga tillägg, att för händelsen af II. K. Höghets förmälning, så skulle sjelfva anslaget förökas med 24,000 ridr, hvarigenom det sammanlagdt med respenningarne för sådan händelse skulle uppgått till 60,000 ridr.
När Prinsen af Ponte Corvo sedan kom till Sverige för att stödja en ålderstigen, lill helsa och krafter försvagad Konung, då han kallades ifrån sin lysande bana såsom marskalk af Frankrike ifrån Kejsarriket; då ansågo sig R.
St. icke kunnna erbjuda honom mindre än 66,666 76
Den 30 November f. m. r:dr 32 sk. (välförståendes alt lian då redan hade familj, hade håde Prinsessa och barn), således 6,666 r:dr 32 sk. mer än hvad Carl August för dylikt fall skulle hafva haft.
Allt hvad sorn här ordas, mine Hrr! om kursskillnader och prisskillnader, får förlåtas mig att jag icke kan gå in uti.
Först och främst så är jag allt för litet finanskarl, för att gå in i dessa förhållanden; men hvad jag dock bestämdt minnes är, att 1811 var kursen 136 sk.
Hvad jag också vet är, att de flesta förnödenhetsartiklar, såväl för nninbehof som för beklädnadsbehof, kosta vida mindre nu än då.
Hvad kaffe och socker gällde då, hafva många af oss i minne, och hvad de gälla nu, det vela vi också.
Derifrån kunna vi hemta en ledning för vårt omdöme.
Dessutom är förhållandet alldeles icke detsamma nu som då, efter vår nuvar.
Kronprins har bröder, för hvilka äfven ökade anslag torde komma att i fråga sättas.
Ulan all veta hvad Hr von Hartmansdorff egentligen menade med sina enfants de france, när han framställt dem såsom tillämpning för hvad han nu ville förorda, så beklagar jag att Hr von Hartmansdorff råkat att denna gång hemta sina argumenter från en tid, som långt för detta icke mera i dessa hänseenden lemna några tillfredsställande inom det land, hvarifrån de hemtas, och som der lefver i ett temligen förhatligt minne.
Benämningen i Frankrike af les enfants de Prange, sammanbinder sig med Ludvig XIV:s bekanta yttrande: ”1’etåt c’est moi”, och jag vill icke förmoda, att Hr von Hartmansdorff vill i afseende derpå leda sig ifrån det ena förhållandet till det andra; men om han dermed förstått att för Sverige det bör gälla lika rätt för bröder, så skall han i mig hafva en säker bundsförvandt, emedan jag icke kunnat göra mig bekant med skälen, hvarför en Kronprins skall begåfvas högre än hans bröder, då jag icke erkänner praxis såsom regel.
Det är dessutom så obestämdt, hvilken ibland Arffurslar som kommer att bestiga timonen; sådant är ett ödets spel, och äfven i anseende dertill kan jag icke finna skälet hvarföre för H. K. H. påkallas en hofhållning, som gör det äskade höga anslaget behöfligt.
Jag finnér något främmande att ingen vid detta tillfälle tagit i betraktande och alt här aldrig blifvit omnämnda de 200,000 r:dr b:co, som från riksg:s-kont. utgå till dynastien och som således i ganska betydlig mån ökar första hufvudtiteln med betydliga tillgångar för de erforderliga behofvens fyllande, likasom, att man synes alldeles vilja förbigå Konungariket Norriges bidrag, som skulle de båda folken icke äga anspråk, att pä grund af unionsförhållandena tillgodonjuta ömsesidig lindring uti första hufvudtitelns bekostande.
Om Statsråds-prolm hade innehållit något annat än ett enkelt tillstyrkande, om betänkligheter inom konseljen yppat sig, så är jag säker att det begärda anslaget hade blifvit så slälldt att det kunnat och bordt af R.
Hvad som nu kommer att ske ligger utom gränsen för mitt bedömande, men jag hade ätminslone under så beskaffade förhållanden icke lastat mig dervid.
Om den grannlagenhet för R.
St. af Konungens rådgifvare hade blifvit iakttagen, alt vid detta, såsum Den 30 November f. m. 77 vid flera föreg:de tillfällen, det äskade anslaget äfven bade innefattat en bestämmelse rör:de den tillökning, som bade blifvit behöflig för händelse af 11. K. II.
Kronprinsens förmälning, sä hade jag äfven haft mindre att påminna vid förslaget.
Nu måste nödvändigt den, som ,icke handlöst kastar ut folkets medel, den som anser sig pligtig att följa sin öfvertygelse om hvad som är det rätta häruti, falla på den tanken att man begärt detta anslag till en början, för att sedan komma efter med ett litet appendix och begära mera.
Det är derföre jag nödgas tala deremot.
Diskussionen, mine Hrr! i detta ämne är utan tvifvel obehaglig, men obehagligast är den säkert för den, som ansett sig tvingad att här upptaga denna fråga; och jag tager mig friheten att blott fråga: hvems är felet ?
Tror man att upplysningen icke äfven sprider sig till de lägre klasserna inom samhället?
Tror man att det icke numera är en allmänt bekant sak, alt Amerikas president, Statschefen för ett samhälle med 20 millioner menniskor, har endast 100,000 r:dr r:gds i årligt anslag?
Tror man då, mine Hrr! att en sådan propos. som denna hade bort aflöpa utan anmärkmr?
Jag tror för min del att det vore en olycka för Sverige och särdeles för detta hus, mine Hrr! om icke vid detta tillfälle någon röst äfven inom detta rum hade höjt sig emot det äskade anslaget, med påstående, att, för en ung man vid dess första inträde i verlden, det är för mycket begärdt, och att ämnet af dem som bordt vara mera bekanta med förhållandet varit något lösligt behandladt.
Dessutom får jag anföra till styrka och bevis för mitt yttrande i afseende på jemförelsen med livad Prins Carl August och Prinsen af Ponte Corvo fingo sig anslaget, att de hade då inga bidrag ifrån Norrige och att i närvar, stund II. K. H.
Kronprinsen bar 26,000 r:dr från Norrige; således 1000 r:dr meia än härifrån.
Detta gör en sammanräknad summa af 51,000 r:dr.
Ur mina anteckningar befinnes alt H. Ex. Hr Just.Statsministern såsom skäl för de K. personernas doterande anfört, att vår nuvar.
Konung efter högstsalig H.
M. K:n fått öfvertaga en pensionsstat af 150,000 r:dr om året.
Hr Just.Statsministern verkligen trott att ett sådant argument skulle verka på mig eller på hvilken som helst som litet grundligare deröfver tänker?
Dessa pensioner, mine Hrr! hvartill medlen sammanskjutas af nationen, skulle jag vilja påstå att de oftast utgöra en bestämd orättvisa emot folket, på det sätt sora de distribueras.
Hvilka personer, hvilka klasser a'r det, som komma i åtnjutande af dem?
Hvilka klasser är det egentligen, som bidraga att inbringa medlen till dessa skänker til! personer som kanske icke alltid åro väl för t jente deraf, och hvars förljenster till fäderneslandet man aldrig får sig bekant.
Slutligen får jag säga, att om H. Ex, Hr Just.- Siatsministern vid detta tillfälle i afseende på dess tjensteförhållanden vid behandlingen af denna fråga kommit i kollision med II.
Hr Riksmarskalken, så förstår jag möjligheten af att sådant kunnat inträffa ; men hvad jag aldrig lär mig förstå, är att K.
M.s öfrige rådgifvare icke gått mera på djupet med saken, och dermed ådagalagt någon omtanka för både Konungens och 78 Den 30 November f. m. landels bästa; men det lärer vara ett temligen verldsbekant fenomen, att raan åtminstone vid de flesta tillfällen oell beklagligen i alla länder lemnar sympatierna för folket der nere qvar, när man stiger upp till taburetten.
Jag ber huset om ursäkt att så länge hafva satt deras godhetsfulla uppmärksamhet på prof, men jag skall bjuda till att vid kommande tillfällen godtgöra det genom min tystlåtenhet, då jag, för sådant fall att jag finner ett förslag stå i strid med mina åsigter, skall spara Ståndet att höra min opinion och taga min tiliflygt lill voteringssedeln, hvilken jag, såsom en beqvämare utväg både för Ståndet som hörer och för mig som talar, ämnar att så flitigt som möjligt begagna.
Jag måste nu träda in på 4:de hufvudtitelns område.
Jag gör det icke utan ett visst obehag; men, mine Hrr! pligten får i sådant fall taga ut sin rätt framför konsiderationerne.
Såsom utgångspunkt utber jag mig att få yttra den åsigten, att Krigsadministrationens vuer under den framfarna tiden af ^ sekel hafva, såsom det vill synas mig, helt och hållet inskränkt sig inom den stora och med skäl beryktade Europeiska fältherrens förtröstan på sig sjelf, på sin erfarenhet, på de tacksamhetsförbindelser hvaruti särdeles den öfvermäktige grannstatens styresmän stodo till honom, på dess å en vidsträcktare politisk öfversigt i afseende å den tid han möjligen och med framgång synes trott sig haft i sina händer grundade blick äfven in uti den kommande.
Då jag har sagt detta, mine Hrr! så uppkommer för mig ett åliggande att åtminstone i korta drag teckna de grunder hvarpå jag stödjer mig.
Mine Hrr! man begär här riksdag från riksdag, än hit och än dit ökade anslag för befästningar och deras bestyckningar, der ändamålet understundom visar sig tvifvelaktigt, och föga rigtadt mot något öfverhängande behof.
För krigsadministrationen måtte faran icke synts så trängande, när vi ännu i denna stund, mine Hrr! utan någon synbar tanka till förändring, hafva vår förnämsta krigsmateriel här, när vi, utan att jag sport någon enda tanka å äfvenlyret, ännu äga bankens hela silfverförråd förvaradt här, under det att vår mäktiga granne begagnat detta tredjedels förflutna sekel att anlägga en till alla delar fruktansvärd fästning vid Bomarsund, hvarifrån, genom ett ganska lätt, ett ganska obetydligt militäriskt steg, allt detta säkerligen kunde blottställas för den största fara, utan att den på något sätt kan motas, hvarken af Carlsten eller af Carlsborg.
Det må förlåtas mig om jag icke anser något för Sveriges försvar väl beräknadt hafva varit tillgjordt, eller någon plau i sådant hänseende varit synlig, som kunnat tillvinna sig del medborgerliga gillandet.
Kunna dessa förhållanden jäfvas, kunna de förklaras annorlunda än efter den uppfattning jag här ådagalagt?
Jag tillägger således ingalunda den nuvar. krigsadministrationen något annat, än att under förändrade förhållanden möjligen hafva för litet vidgat synkretsen i afseende å det arf, hon ifrån fordna tider emottagit.
Jag fruktar också att de medel, som i synlig måtto för försvaret användas, Den 30 November f. m. 79 icke alltid äro förvara förhållanden så ändamålsenligt beräknade; och att grundsatsen för ett land af Sveriges konstruktion, alt under freden på personalen spara allt hvad sparas kan, för att kunna desto mera använda tillgångarne på materieln uti dess mest vidt omfattande bemärkelse, icke visat sig så iakttagen, som måhända varit önskansvärd!.
Att uppställa fordringar för några 1000 man mer eller mindre här och der, liknar mera ett qvartals-förslag, än det kan tillvinna sig anseendet af en försvarsplan, som ingifver förtroende hos folket och derigenom så betydligt lättar utvägarne att bevilja medlen.
Jag öfvergår lill detaljerna af Hr Krigsministerns anförande emot de anmärkmr jag afgifvit.
I afseende å min mening rör:de arme'ens fördelning till 5 Militärdistrikter i st. f. de 6, bar Hr Krigsministern efter mitt förmenande ingenting anfört, som lill det ringaste inverkat på min slutsats, att de 6 varit ett misstag när ett kunnat indragas, som mig vill synas utan skada för organisationens hållning, emot hvilken jag dessutom skulle hafva oändligt att anmärka, om jag ansåg lämpligt, att dermed nu upptaga tiden.
— I afseende å den indragne
Distrikt-generals-lönens förvandlande till 5 generalspensioner, hafva R.
St:s begäran af 1840, att sådane pensioner skulle inrättas, blifvit anförd; men dä R.
St. icke anslagit medel, får en sådan önskan anses som förfallen, och som dessa önskningar understundom äro, nemi. ett sätt alt komma ifrån hvad man ej vill bifalla.
När sålunda detta distrikt har blifvit indraget, så har jag begärt StatsUtsk:s uppmärksamhet derpå (jag har icke sträckt mig längre), samt ansett besparingen af 0000 r:dr böra komma Statsverket till godo.
Till följe af ett för mig oförklarligt förhållande, är en generalsperson, som är i lika mycken vigeur som generalspersoner kunna äga efter en fred gränsande till 40 år, bibehållen vid lönen, men försatt i overksamhet, till kännbar rubbning i organisationen.
Tinner icke något ändamålsenligt och riktigt häruti, och sådana personela konsiderationer blifva svårt för R.
St. alt antaga såsom grundade anlednir för ökade anslag.
Hr Krigsministern har äfven emot den obetydliga anmärkn-.n jag gjort angide fältläkare, anfört samma bevisning, som befinnes vid den nåd. proposm bifogad.
Jag är af den tanken, och förblifver dervid, att dessa 20 fältläkare äro alldeles obehöfliga.
Så mycket som läkarevetenskapen utvecklar sig i vårt land, så mycket som i allmänhet läkares antal ökas, så blir tillgången på läkare säkerligen tillräcklig när behofvet inträder, och oaktadt Hr Krigsministerns yttrande, så fortfar jag dock i det påståendet, att detta anslag är alldeles onödigt med mindre krig inträffar, hvartill jag Gudilof icke ser någon anledn.
Vore det så, så vore ju de 20 läkarne i full lifskraft för att skjuta undan de der gamla fältläkarne, men sedan skola dessa fältläkare, som nu skjutas utur vägen för de andra, i sin ordning undanskjutas, hvarigenom uppkommer en hel serie af undanskjutna fältläkare, så att vi få en sådan mängd af pensionsbchöfvande, alt medlen icke räcka till, 80 Den 30 November f. m. ty någon gång måste det omsider stadna.
När sedan den sis.t tillsatte fältläkaren blir försvagad af ålder, så kan icke heller han inträda i tjenstgöring om det behöfves.
Således bl i f ver jag vid, att anse den föreslagna åtgärden ännu alltför obehöflig.
I afseende på den förklaring
Hr Krigsministern har gifvit på de för gardet till häst besparade 20,000 r:dr, så har jag icke kunnat fatta den.
I den K. proposm är det klart uttryckt.
Der står upptagen en besparing på karl- och sadelmunderingar af 20.000 r:dr årligen.
Deraf drager jag den slutsatsen, att det var en effectiv besparing och icke någonting blott för att fägna inbillningen.
Nu finner jag deremot att med besparingen icke förhåller sig alldeles så, men anmärkningsvärd! är det i alla fall, att 20.000 r:dr lia kunnat besparas årligen såsom det heter, d. v. s. att för de 5 förflutna åren har en besparing af 100,000 r:dr kunnat äga rum, om åtgärden varit vidtagen för 5 år tillbaka.
Om den varit vidtagen för 20 eller 30 år sedan, så visar det sig lätteligen hvilken summa som derigenom skulle hafva blifvit Statsverket besparad, och det må förlåtas mig, att jag icke kan på annat vis se detta, än såsom följden af en felaktig administration, och när sådana besparingar kunnat äga rum på ett ställe, så uppstår tankan på att det kanske kunnat ske på flera ställen.
Det är åtminstone förlåtligt att man från den ena besparingen leder sig till möjligheten af den andra, fast den icke råkat att till vägabringas.
Det är alldeles icke någon hemlighet huru länge man inom representationen och i allmänhet ansett Lifgardet till häst hafva kostat Staten mera än behöfligt vore.
Nu tyckes det likväl vara faktiskt bevisadt att förhållandet varit sådant.
På samma sätt kan det gå med de anmärkmr som nu anses obefogade.
Det kommer en tid härefter, som rättfärdigar dem, och som således rättfärdigar anmärkmr, som oansedt många motsägelser, under en förfluten tid blifvit gjorde, och lika lydande kan förhållandet blifva i en framtid, i afseende å de anmärkn:r som nu göras.
Jag anser mig härvid derjemte böra förklara, att ibland de många uniformsförändringar som jag öfverlefvat och sett vid Gardet till häst, så har jag aldrig funnit någon så ändamålsenlig som den nuvar. och till den grad med krigsbehofvet öfvensstämmande, som den sednaste.
Detta år något som jag alldeles icke bör undanhålla och som jag lägger Hr Krigsministern till förtjenst, likasom arméens hela beklädnad, hvilken jag anser i aldra högsta grad ändamålsenlig.
Hvad beträffar min anmärkn. emot det så betydligt stegrade behofvet af fourageringen, så ber jag Hr Krigsministern och eder samtlige, mine Hrr! hafva godheten ihågkomma, att jag icke i afseende derå har gjort någon anmärkn., utan endast begärt SlatsUtsk:s noggranna uppmärksamhet vid förhållandet; och har det förefallit mig värdi att eftertänka huruvida det icke vore möjligt att till besparing för Stats-verket (när fourageringsförhållandena äro sådana) minska hästantalet, emedan jag tror att alldeles ingen våda för försvarsverket deraf skulle kunna uppstå.
Den 30 November f. m.
SI Jag kommer nu lill det med så mycken ifver af Hr Krigsministern försvarade förslaget att inrätta en sappör-corps af 60 man, som jag verkligen ansåg för en obetydlighet.
En sappörcorps af 60 man, som skulle meddela hela arméen undervisning i sättet att öppna löpgrafvar, göra minor m. m. dylikt, öfvergär i afseende å tillämpningen mitt begrepp.
Jag kan svårligen begripa dess blifvande verksamhet, eller emot hvilka fästningar vi skulle öppna löpgrafvar och minor om ej emot våra egna, och det för nöje skull; men jag frånträder icke så lätt, hvarken i följd af Frih. Cederslröms, af Krigs-ministerns och icke en gång af Frih.
Hermelins anmärkn. i detta hänseende, min åsigt att denna corps hädanefter såsom hitintills må tillsvidare fä anses öfverflödig.
Det skulle möjligen kunna tillåtas mig alt hemta någon anledn. till en sådan åsigt derifrån, att jag har sett en s. k.
Raket-corps här uppställas, emot hvilken den tiden anmärkmr gjordes och för hvilken anslag nekades, och som nu så sakta och småningom försvunnit ur beräkningarne så att den icke mera lärer finnas.
Så torde det också komma att gå med denna sappör-corps och andra institutioner som utgå ifrån hugskott.
Om Hr Krigsministern behagade fästa uppmärksamheten vid hvad jag i detta hänseende uti mitt yttrande öfver den K. proposm anfört, så grundade jag mitt påstående om sappör-corpsens obehöflighet just derpå, att man med den kunskap, med den färdighet, som den Svenska soldaten företrädesvis framför alla andra äger i begagnande af spade och yxa, hvartill äfven torde komma spett och hacka, med lätthet torde kunna använda honom till sådana arbeten som tillhöra en sappör.