Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Den allmänna föreställningen, att hvem som helst kan bedöma konst, hvilar emellertid på det dunkla medvetandet att konsten står utom kunskapen och tillhör inbillningen.
Och hvem inbillar sig icke vara en inbillningsmänniska?
De dagliga tidningskritikerna söka vanligen bedöma konsten med hjälp af kunskapen, och därför blir hos dem hvart ord en löjlighet.
När det gäller konst, är inbillningsmänniskan den enda fackmannen och den enda auktoriteten.
Alla andra stå utom frågan.
Alla andra se blott medlet.
De granska logiken i verkets yttre byggnad men förbise det logiska sammanhanget mellan verket och diktarens sätt att inbilla sig, hvilket kan slå sönder den yttre konstruktionen i tusen spillror.
Ej heller förstå de inbillningens genvägar och antydningar utan möta där endast dunkel.
Det djupast sedda blir blott dunkelt skönjdt och kan blott dunkelt sägas.
I annat fall förfalskas det.
Ensamt det ytliga är klart.
Den som kallar de grekiska sorgespelens körer klara, han har helt enkelt aldrig läst dem, och den, som finner Goethes metafysiska dikter klara, han är diktare själf.
Inbillningen bygger följdriktigt efter samma lagar som verkligheten, fast snabbare och våldsammare, och vidgas på så sätt till den fjärrsyn, som hvarken begränsas af tid eller rum.
Räck henne ett ämne, och det skall i hennes sköte växa och utformas på samma sätt som i den yttre verklighetens.
Om en sagoberättare skildrar tegelhus, som hänga upp och ned från skyarna, begår han våld mot inbillningen, antingen det nu sker af oförstånd eller på lek.
Vi kunna tvinga inbillningen att gifva en bild af detta upp och nedvända tegelhus alldeles som verkligheten kan visa oss samma skådespel i en hägring, men så snart vi hinna att på allvar gifva sagoberättarens skildring full inbillningsrealitet begynna vi också frukta att tegelstenarna skola brista i sär och falla.
Onatur finnes lika litet inom inbillningen som utom henne, men det finnes människor, som icke bekymra sig om någon inbillningsnaturalism och som därför icke närma sig henne med tillräcklig varsamhet.
Vidare råkar hon tidt och ofta i delo med de konstnärliga formerna.
Hur skulle inbillningen utan skada kunna inpressas i former, som icke ens den trögare yttre verkligheten gitter bära?
Poeten Ignotus tröttnade aldrig att begyckla det föråldrade och oegentliga sönderdelandet af versen i vissa lika strofer och ett visst antal versfötter.
I stället satte han sina verser i lära hos den långt högre utvecklade musiken, hvilken smidigt och böjligt smyger sig kring innehållet.
Hvad skulle du kalla en opera, som från ouvertyren till finalen gick i tre fjärdedels takt och lät tenoren valsa genom kärleksarian, valsa i begrafningsarian och valsa och valsa ända till dess han omsider utandades sin sista valsande suck?
Emellertid har vanan lärt dig att icke draga på munnen – om icke till en gäspning – när du sida efter sida ser en versens hjälte vandra på jamber, dansa på jamber, sitta på jamber, somna och begrafvas på jamber och omsider ändtligen på jamber falla till mull.
Rimmet, detta musikaliska sirat, som hvar rad brukar släpa efter sig, liksom skallerormen sin skramla, begagnade han endast här och hvar som en tillfällig, af innehållet påfordrad förhöjning och tillspetsning.
All slags bravur och konstskicklig komposition voro honom förhatliga, och han saknade allt intresse för kritiker och litterära kannstöperier.
Till och med litteraturhistorien syntes honom endast en skolastisk yttre granskning af inbillningens häfder.
Icke heller kunde han skrifva om det, som omgaf honom.
Allting behöfdes först omstöpas till inbillning och hågkomster, och skulle han uppteckna en reseskildring kunde han det först fem eller sex år efter själfva resan.
Inbillningen glödgas aldrig så våldsamt af det, hvilket du äger, som af det, hvilket du umbär.
Därför bli svårmodets söner så ofta gycklare eller Backussångare.
Därför skall du aldrig så kunna besjunga det sköna som i en eländig koja.
Vinn Krösos’ palats, och dina sånger om det sköna tystna.
Du skall i stället sjunga om kojorna.
Poeten Ignotus älskade det sköna på samma sätt som han såg det älskadt och eftersträfvadt af all världen omkring honom.
När hans inbillning smyckade sig med sitt drottningdiadem, tänkte han småskrattande på de australiska kragfåglarna, hvilka under kärlekens sångarkamp uppföra små löfsalar, prydda med musselskal och bjärta fjädrar, eller han tänkte på vattenödlorna i dammen, hvilkas kammar uppflammade i rosenrödt.
Han tänkte på snöflingornas geometriskt prydliga mönster, som påminde om glödritningarna på lapparnas husgeråd, och på de assyriskt eller mexikanskt cicelerade pollenkorn, hvilka liknade de bucklor af guld, som han drömt att en gång få skänka sin trolofvade till örhängen.
Poeten Ignotus älskade, som redan är berättadt, att filosofera, men icke medelst abstrakt tänkande utan genom att samvetsgrant lyssna till inbillningens logik.
– Det är en ny filosofi som en gång skall få sitt system, brukade han säga, när han likt en godmodigt spörjande och frågande
Sokrates någon afton satt bland förtrogna vänner.
– Konstens filosofi är ännu alldeles icke skrifven.
Mycket som framträdt under det namnet är stort och djupsinnigt, men betraktar frågan utifrån ur det abstrakta tänkandets synpunkt.
Konstens filosofi det är läran om inbillningens logik.
– Nåväl, Ignotus – sporde honom vid ett sådant tillfälle en ung man, hvilken satt vid hans vänstra sida, samt räckte honom ett hvitt papper och ett kol. – Jag vill här i trogen öfverensstämmelse med min inbillning teckna en bild af världsalltet.
Vore icke en ålderstigen, grubblande kvinna den rätta sinnebilden?
– Antingen ser du en inbillningssyn och då kan du ej känna dig tveksam eller också ser du den icke – svarade poeten Ignotus med glittrande skälmaktighet i blicken och fattade själf kolet.
– Jag är en klen tecknare, men med hjälp af förklarande ord skall du måhända någorlunda förstå mig.
Jag bekänner, att när min inbillning öppnar sitt fönster mot världsalltet, ser jag att börja med helt naturligt en rymd, men jag ser ingenting af din ålderstigna kvinna.
Hon måste, så att säga, vara inbillning i öfverflyttad bemärkelse, en allegorisk tankekonstruktion.
Skall du icke också sätta henne en fröpåse i handen för att beteckna ett enhetligt urämne?
Inför inbillningen kan emellertid aldrig mångfalden förklaras ur enheten, utan blott och bart ur en evigt existerande mångfald, talet 713 aldrig ur det ensamma talet 1.
Hon betraktar icke det existerande som en cirkel kring en och samma medelpunkt, utan som en punkt, i hvilken radierna mötas från ett oändligt tal af cirklar, som summan af en evig växelverkan mellan gruppvis sammanflockade, i oändlighet delbara delar.
Hon är mångguddyrkerska.
Vännerna hade nu ställt sig i en trång krets om hans stol, och under det att han begynte teckna en mängd små figurer längst uppe i papperets ena hörn, fortsatte han att tala.
– Nämn mig en religion, som icke bestyrkt inbillningens obenägenhet för enhetsbegreppet!
Ett jämförelsevis ogrumladt enguddyrkande har väl näppeligen påträffats annat än hos primitiva folk i öknen.
Mulnade himmelen, reste sig hemska skogar med bullrande floder, och omhvärfdes människan af tusen olika behof, tusen olika sträfvanden, tusen frestelser, förbrytelser och nöjen, då knäföll hon icke heller för en enda gud utan för många.
Alla de gamla kulturfolken voro mångguddyrkare, och Rom blef slutligen ett gästhus för alla den kända världens gudar.
Kristendomens, buddhismens, mohammedanismens och vår egen tids reduktion af det hela måste jämställas med den sociala och politiska omhvälfning, som förr eller senare träffar en öfvermogen odling och därvid söker att återföra allt till mer primitiva former, till en ny början.
Skola vi därför vid en tillbakablick, påverkade af det närvarande och tillfälliga, gifva en högre auktoritet åt nyodlingsarbetet än åt själfva blomstringen ?
Så snart kristendomen steg upp från folket till en kulturreligion, kräfde inbillningen det praktiskt oundgängliga sönderdelande af gudsbegreppet, vid hvilket teologien än i dag fasthåller.
Ju rikare inbillningen kan binda det ofattliga i sinnebildernas marmor, dess modigare kan hon stiga det nära.
En inbillning utan sinnebilder är som en bank utan gångbart mynt.
Vägrar emellertid inbillningen att mottaga en erbjuden sinnebild, då vaknar hos mig den gissningen, att det myntet icke besitter den rätta, fylliga guldklangen.
Som en förbränd hed trängtar efter sommarregn, så längtar jorden efter en djup, allt omfattande världsreligion.
Hur skola vi dock våga hoppas på en sådan, om icke inbillning och tanke i ändtlig förståelse finna en rymlig mötesplats, om vi icke kunna dana rörliga och varmblodiga sinnebilder, som gå in i inbillningen och bli lefvande?
Öfver hela papperet tecknade han rader af eldslågor och små och stora väsen, hvilka tycktes tåga förbi i oändlighet utan begynnelse och slut, så att papperet endast liknade ett inramande fönster.
Somliga väsen voro grinande och fula, men andra sköna och somliga fylkade sig till stora krigshärar med standar och hornblåsare.
– Se här! – sade han och fingrarna darrade af ifver och oro.
– Här fladdrar Klorets gröngula fana likt Mohammeds solblekta banér bortom Syrets hvita turbaner.
Brom-skaran rycker fram som en brun och illaluktande hop af jakuter.
Jod-bataljonen ställer sig med sina violblå hjälmkammar i bakhåll på en askhög af förbrända hafsväxter, men Kaliet stiger ned i vattnet och delar det likt Israels barn och skjuter Vätes segel och vimplar i brand.
Från alla sidor blänka nya företeelser och de öfvervunna skarorna göras till vasaller och afväpnas på stället.
Det är ett kaos af motsättningar.
Med hvilken krigarfröjd fortsätta de ej att drabba samman ända uppe i människans mest förandligade tankar.
Hvarje människa, hvarje folk är en församling af otaliga sådana stridslystna grupper af motsättningar, men därigenom att de starkaste bland dessa, de egentliga regentfamiljerna, så småningom ordna sig i härar och tillkämpa sig öfvermakt, måste de nå sitt mål att kunna efter hand dana en världsvilja, äfven om en sådan icke förefunnits af evighet ...
På detta sätt ter sig världsalltet för min inbillning.
När poeten Ignotus reste sig från papperet, var länge sedan hans glädtighet försvunnen och bemödandet att utan något förvanskande stiga inbillningen nära för att på så sätt gifva en försinnligad bild af sanningen lägrade den vildaste ångest öfver hans sinne.
Han visste att detta bemödande var hans uppgift som konstnär, men svårigheterna kväfde honom med misströstan.
Efter dylika frispråkiga stunder sökte han därför alltid brådstört ensamheten och han blygdes öfver vännernas beröm, ty ingenting stod då klarare för hans öga än hans egen oförmåga.
Det syntes honom att lifvet var ett berg, där andra segrande klättrade uppåt, men där han själf hopplöst blef stående i en fåra med rinnande sand, och bittert kallade han sig en obegåfvad stackare.
När dock efter lång tvekan poeten Ignotus första gången begynte uppläsa sina dikter i ett stort och lysande sällskap af stadens mest begåfvade män och kvinnor, brusto alla i ett skallande gapskratt, som icke ens deras undseende och medlidande förmådde mildra.
De hade väntat sig en platonisk kärlek till riddare eller också till herdar och herdinnor.
Kanhända också att det var åhörare från våra dagar, dina och mina bekanta, kanske till och med att du och jag voro med.
I så fall hoppades åhörarna en lika platonisk kärlek till bondbassar eller också en historisk maskerad, där det snillrika egentligen skulle visa sig däri, att nutiden sade: fröken, jag är en skolyngling! – empiren däremot: mamsell, jag är en skolgosse! – rococcon: mademoiselle, je suis un ecolier! – och äldre tider: stolts jungfru, jag är en scholaris!
– – Historiska stilar äro en kunskapssak och imponera därför på inbillningsfattiga människor samt roa genom skickligheten.
Poeten Ignotus talade aldrig i historiska stilar.
Hade åhörarna icke suttit på lur efter välbekanta rim och vändningar, skulle de ha märkt, att hans dikt hade eldslågans obestämbara skönhet, att hans bilder voro en fatamorgana, en ljusreflex af jordiska verkligheter.
En stark känsla eller en skarpsinnig tanke väger alltid mellan högtidligaste allvar och löje, och detta gaf hans diktning natursanningens oro.
Till råga på olyckan var han kontrollör och tämligen högdragen, så att åhörarna icke kunde invagga sig i den behagliga sinnesstämningen, att de voro hans beskyddare.
Icke heller kunde han tvinga sin inbillning att samla sig i de gängse sinnebilderna, kristna eller hedna, hvilka åhörarna kände, utan han danade beständigt nya och egna.
Du kunde mena, att han borde varit beredd på löjet och mottagit det med lugn.
Han kände lika väl som du och jag all den tomhet, som rymmes i artistordet »succés».
Den största framgången är att vinna ett folks två eller tre intelligentaste män.
Men öfvertygelsens allvar gjorde, att han blef orimlig i sina anspråk, och papperet darrade i hans händer inför dessa åhörare, hvilka han icke tillmätte någon domsrätt.
De skrattade hela kvällen.
De skrattade, när de reste sig.
De skrattade i porthvalfvet och i vagnarna, och så länge ännu någon kunde draga sig till minnes ett citat från den allenastående uppläsningen, vardt han hälsad med munterhet och handklappningar.
– Är det någon, som kan en bit af Ignotus? – var länge den ständiga frågan, så snart man ville ha roligt och tröttnat vid pantlekarna.
– Hade han uppläst sina snillefoster på gamla Wartburg, skulle han ha blifvit hängd! – jublade den ena.
– Skada att galgarna afskaffades för tidigt! – ropade de andra.
Till och med tjänsteflickorna, som om morgnarna möttes i handelsboden nere vid gathörnet, satte korgarna åt sidan för att skratta och se efter honom, när han gick förbi, och han ansågs för stadens största tok.
Ännu åratal efteråt förblef »poeten Ignotus» ett glåpord, som skolbarnen kastade hvarandra i ryggen likt en skämd apelsin.
Han gick med sitt sår och med döden i hjärtat, och han blef allt tystare och skyggare.
Han kunde icke älska människorna.
Han kunde icke älska tjänaren, som skrattade åt honom bakom matbrickan, icke vännen, som skrattade honom i ansiktet.
Han kunde icke älska människorna, ty han älskade rättfärdighet; han älskade det, som var för mer än människorna.
Som en svart fågel byggde människoföraktet bo i hans tankar, och han föraktade till och med sina närmaste, men han hatade inga.
Han kallade aldrig människorna onda, endast pratsamma stackare.
Han trodde som ett barn på det goda och det var just innehållet i den hans »sång om det gudomliga», åt hvilken hela staden hade brustit i gapskratt, att det onda likt det fula i sig själft stötte alla tillbaka, att det var en hemlös och utstött bettlare på jorden, ett maktlöst intet, hvilket endast genom att förkläda sig i det godas och det skönas kappa kunde smyga sig upp i härskaresätet.
Hans tankar funno snart aldrig någon hvila.
Han hörde forskarna säga, att människan ej förnimmer hjärnans arbete, men han trodde dem icke.
När tanken var i upphetsad verksamhet, särskildt då den formade en kvickhet, såg han små rödgula och blå ljuskulor blixtsnabbt ömsa rum i hjärnan och liksom i ett kaleidoskop bilda olika geometriska mönster, men efter lagar, öfver hvilka han själf icke kunde bestämma.
Denna ljuskulornas rörelse medförde en förnimmelse af välbehag och jubel.
Inbillningssynerna däremot samlade sig i trakten af nackgropen men vållade i längden smärta och blodöfverfyllnad; och äfven de byggdes efter lagar, öfver hvilka han icke själf var herre.
Då han i en eländig vindskupa låg på sitt yttersta och kände hur kroppens olika delar i uppror mot hans vilja eröfrades af sjukdomen och förvandlades efter dennas lagar, sade han till sig själf:
Detta är icke jag!
Hvad är då det jag, hvilket jag burit så stolt?
Det är icke ens min vilja, ty hon, liksom det jag skrifvit, är blott summan af ett långt bråktal.
Jag är icke ens en droppe i det oändliga utan otaliga droppar, som för ett ögonblick flutit samman.
Lär mig då, att ödmjukt älska det oändliga.
Men nej, jag kan det icke.
Inbillningen vägrar.
I stället älskar jag de par, tre människor, som i lifvet stått mig närmast och som jag ofta stött tillbaka.
Intet i världen, intet älskar jag såsom dem, och det synes mig som skulle inga evigheter kunna öfverlefva den kärleken.
Bredvid dem är allt annat tom rök.
Här råka tanke och inbillning i tvekamp, men jag tror på inbillningens fjärrsynthet.
Död, död, hvar gömmer du då nyckeln till gåtornas gåta?
Den fattiga sköterskan bredvid sängen förstod honom icke utan höll tigande hans händer, medan ögonen brusto, och inbillningens diktare somnade bort, stammande namnen på de sina.
Sent en natt gick jag öfver Johannes’ kyrkogård.
En vindstöt rasslade i det frusna gräset på en tufva utan kors eller sten, och ovillkorligt hejdade jag mig.
– Där ligger poeten Ignotus! – mumlade jag.
Fullmånen stod på himmelen och det hviskade och suckade omkring mig.
Jag ville gå vidare, men åter och åter måste jag vända och se tillbaka på tufvan.
Måhända var min ingifvelse en villa.
Jag vet blott att ofta, när jag går öfver våra kyrkogårdar och hör suset på de glömdas grafvar, saktar jag min gång och tänker:
– Där hvilar vår store diktare, som skulle kunnat hvad vi med vårt firade konstsmide aldrig förmå.
Där ligger poeten Ignotus!
Dikter och bilder kunna sällan eller aldrig väcka min tecknarelust.
De äro en redan genomtänkt tanke, en torkad blomma, en steriliserad inbillningssyn.
Endast musiken med sin obestämdhet har en outtömlig förmåga att skänka mig tankar och arbetslust.
Dikter och bilder väcka hos mig ingen verklig kärlek, blott ett vemod och en tungsinthet, som jag icke förmår att tolka.
Obegripligt är talesättet:
»att lefva för konsten».
Jag förstår skräddaren, om han säger: jag gör byxor för att lefva; men jag förstår honom icke, om han säger: jag lefver för att göra byxor.
Ett medel, en färdighet – är det ett mål att lefva för?
Jag tecknar och tecknar med min tusch och min blyerts, därför att tecknandet är mitt surrogat för lifvet, är inbillningens säkerhetsventil.
En förnimmelse af munter lättnad bemäktigar sig mig i utförandets ögonblick.
Jag blir het och upprymd och hör ett brus som af kyrkklockor.
Ibland kan jag hejda mig och säga:
– Är det möjligt att man ringer i kyrkan så sent på natten ? – Men från och med den stund teckningen är fullbordad är den för mig något förstördt, en vrångbild af allt det, hvarur den upprunnit.
Jag vill aldrig behålla några af mina bilder i mitt rum eller i min närhet.
Råkar jag att påträffa dem hos någon annan, pinar det mig att finna dem så maniererade och förkonstlade och så färglösa i jämförelse med det inbillningslif, ur hvilket de föddes och som hvars grafstenar de kvarstå.
Vid sidan af lifvet reser sig konsten som vid sidan af Vesuvius det af stelnade och svartnade lavamassor upptornade Monte Somma.
Om jag ensam och mot skymningen dröjer i ett tafvelgalleri, griper mig en nästan obetvingelig spökrädsla.
Jag tycker mig stå i den mänskliga inbillningens katakomber, och hvar tafla på väggen är en fyrkantig grafplats för en liflöst förstenad eller multnande inbillningssyn.
Jag tycker mig se en hel skara af drömmare, lutade och skröpliga, samlas omkring mig.
– Se här – hviskar den ene – här ligga i bruna och spruckna färger utan glans de med ädelstenar öfversållade kronor och spiror, som jag velat bära!
– Den andre hviskar:
– All min ungdoms kärleksyrsel ser du i denna nakna dansande kvinna.
Det är blott skada, att den feltecknade handen påminner om en handske och att ansiktet har blå likringar under ögonen!
– Den tredje hviskar:
– Här ser du alla mina drömmar om hemmets lycka.
Här sitta min hustru och jag på fönsterkarmen med cittra och glas och med apelsinfärgadt mörknande ansikten och le och le och kunna i århundraden icke bli detta krampleende kvitt.
Om du hade oss framför dig i ditt arbetsrum, skulle vårt döda leende reta dig och till sist bli dig en sådan plåga, att du flyttade oss till matsalen, det allmänna bårhuset, eller till förstugan.
Men du ledsnar aldrig att nedanför klängväxterna kring ditt fönster se människorna röra sig på torget.
Konsten är blott en dödsmask, ett afsomnadt ögonblick, som skickligheten balsamerat och som står lik i århundraden och mer.
Hvilken afgrund mellan hvad jag känt och hvad jag åstadkommit, mellan min inbillnings rullande åskväder och dessa färgstrukna tyglappar!
Du kallar dem den mänskliga inbillningens dokument.
Min vän, det finns icke ett af dem, som ej den mänskliga skickligheten till nio tiondelar har förfalskat.
Sådana ord tycker jag mig höra, när jag i skymningen står ensam i ett tafvelgalleri.
Ju längre jag dröjer, dess hemskare blir mitt sinne, och jag är nära att gråta.
Jag går brådskande ut i det fria, och då jag stannar och ser tillbaka på muséet, synes det mig i sin stränga antika stil likna ett enda praktfullt mausoleum, kring hvilket jag önskade melankoliskt susande alléer af cypresser.
TOLSTOY OCH KONSTEN.
I sin åstundan att med lätthet förstås af hvar man älskar Tolstoy att förenkla definitioner och bevis ända därhän, att de ofta ingenting förklara eller styrka.
Hans tanke går gärna utefter jorden och sätter en heder i att skära vingarna.
Han har mer sinne för det naiva än för det utvecklade, mer för fröet än för blomman.
Han vill se grofhuggna och stadiga hörnstenar under templet men höjer endast motsträfvigt ansiktet mot takresningen och tornet med de fritt jublande klockorna.
Han hör till de nutidsmänniskor, som ständigt grubbla, men som icke i själfva tänkandet finna en glädje, en sann gudstjänst i det evigas namn utan snarare en spilld möda, en förnimmelse af olust.
Han vill att sanningen skall ligga nära till hands så att hvem som helst endast till hälften behöfver öppna sitt öga för att genast skönja och igenkänna henne.
Han har ingen kärleksfull förståelse för den världsmekanismens stora lag, som låter henne ligga förborgad, så att hon endast kan uppnås genom oerhörda ansträngningar och offer.
Ett lynne med fulltonig idealitet är merendels demokratiskt i det sociala men aristokratiskt i det konstnärliga – jag tänker exempelvis på Viktor Rydberg – och känslan för jämvikt medför hos ett sådant lynne ett ständigt bemödande att ställa hvarje fråga på sitt rätta rum.
Med idealitet förstår jag härvidlag icke blott medkänsla för ting utom det egna jaget utan närmare preciseradt: skönhetssinne.
Det finns ett moraliskt skönhetssinne, hvilket tillika omfattar det sociala, och ett konstnärligt skönhetssinne, hvilket tillika omfattar det konstruktiva och systematiserande.
Liksom hufvudet har två hjärnor och hjärtat två kamrar så fordras också båda dessa former af skönhetssinne för en fulltonig idealitet.
I likhet med sina berömda föregångare i både Florenz och Athen besitter Tolstoy endast det moraliska skönhetssinnet.
Det lyfter sig mäktigt och högt men bortom gränsen gapar kaos.
Med andra ord, Tolstoy är till hälften idealist och till hälften cyniker.
Detta lockar honom i hans afhandling: »Hvad är konsten?» att lägga styret så långt åt ena sidan, att han mången god stund nära nog färdas rakt bort från det höga mål han vill hinna: konstens förädlande till gagn för mänskligt framåtskridande mot fullkomlighet.
Med all rätt och med öfvertygande allvar framhäfver han, att den religiösa konsten är den enda till hvilken vi ha grund att känna oss i verklig tacksamhetsskuld.
Frågan lyder då endast: hvad är religiös konst?
Därpå svarar han utan att själf veta det: jo, den världsliga!
Med religion förstår han hufvudsakligen endast en sedelära, hvilkens enkla bud måste kunna fattas af den okunnigaste ryske jordbruksarbetare.
Hvad han kallar religion är, med andra ord, icke religion utan dennas praktiska tillämpning på det enskilda och allmänna lifvet.
Häraf följer den förbluffande slutsatsen att en Dickens, en Dumas – och hvarför icke också de amerikanska humoristerna – kunna räknas som religiösa konstnärer, medan däremot de mer spekulativt anlagda och därför mer otillgängliga förkastas.
Han inrymmer ingen plats åt det väsentligaste inom religionen, det ofattbara, som vi årtusen efter årtusen sökt att närma oss just genom konstens försinnligande och det icke af kärlek till det sinnliga utan därför att sinnebilden varit vårt mänskliga medel.
Religionens innehåll af världsförklaring lämnar han alltså åsido.
Man kan icke med gröfre hand vidröra konstens ställning till det religiösa.