Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
* Ur dagens krönika.
7Detta är en af de väsentligaste orsakerna till missnöjet.
Men äfven • annan orsak gifves: * kulturen, hvilken egentligen börjar med städernas uppkomst, är endast detsamma som lyx; och med lyxens tilltagande har brist på nyttigheter uppstått, hvartgenom åter kultur-menniskan samtidigt hafver det mest bekymmersamma lif, omgifven af en lyx, som hon betalar med öfver ansträngning.
Kulturen har genom lyxen pressat ut de gamla kulturländerna, så att de redan länge måst införa en del af sina nödvändigheter från andra länder, under det att de sysselsätta sig med lyxproduktion hemma.
Detta skall således föra till ovilkorligt förderf.
Men August Strindberg är icke någon absolut pessimist, såsom redan visadt är, icke en Edvard von Hartmann eller en Arthur Schopenhauer.
Han tror, att samhället kan botas, och slutligen tager han fram botemedlen ur sin bakficka.
Hvilka äro de?
Jo: 1) Arbetets mindre utsträckta delning (
Dessa botemedel öfverraska kanske dem som väntat sig en hästig och fullständig underkur, ty de äro hvarken nya eller synnerligt radikala.
Men August Strindberg har aldrig utlofvat några
- underkurer.
Värre är, att botemedlen förefalla något oklara, och utläggningen, som sedan kommer, är ej heller mycket upplysande.
Om man fäster sig blott vid ” arbetets mindre utsträckta delning ”, sk säger förslagsställaren sig dermed mena, ’ ' att kulturmenniskan ifrån att uppfostras • till en detalj, en krympling, som söker sitt lefnads-mål i att samla kapital för att undgå arbetet, uppfostras till sådant arbete, hvaraf hon säkert kan lefva, med bibehållande af kroppens alla färdigheter oeh dermed själens. ” Detta är mycket oklart, och icke ens en antydan, huru botemedlet skall tillagas, finnes i August Strindbergs receptbok.
” Gör dig oberoende af befordran ”, utropar författaren, ” af arbetsgifvare, som i sin tur äro berpende af efterfrågan, af kapitalet, som kan förlora sitt värde, af äran, som är en dikt, af socialt anseende, som är ett misstag, och lef för dig och det kommande slägtet; utveckla alla din kropps och själs krafter och blif en sund, fullständig menniska, och slägtet, ja, det sjuka
samhället skall bli sundt. ’ 7 — --- Godt!
Uppmaningen är nyttig,
men hon saknar anvisning till tillämpning.
Huru skall sjelfhjelpen åstadkommas?
Ar det nog med att menniskan icke uppfostras till ” specialist ”?
August Strindberg tror * ju, att arbe tet ' bör hafva ei&gt; ” mindre utsträckt delning ”.
Man har dock hört andra föreslå, att
/ barnet just bör uppfostras till ” specialist ”, och dessa andra kunna också vara verldsförbättrare.
På samma sätt föfhåller det sig med det andra botemedlet, sjelf-styrelsen.
En af författaren berättad lång historia om en fiskeriinten-dent och några fiskare, såsom exempel på statens besvärliga välvilja, är ej synnérligt upplysande i det stora hela, och ej kommer man långt med att dekretera, att ” de centrala embetsverkens arbete skall delas ut på landtregeringen, och att riksdagen skall vara en kongrtss från provinserna och städerna, som endast beslutar om riket såsom statsförbund, bestämmer om krig och fred, slår mynt o. s. v ”.
Det tredje botemedlet, lyxens hämmande, tycke3 förslagsställaren sjelf Jiafva glömt bort, när han skulle gifva skäl för det.
Botemedlen äro i sjelfva verket sådana, att de gerna kunnat ligga qvar i bakfickan, till dess verldsförbättraren fått tid att gifva tillfredsställande anvisning om deras rätta tillagande och ändamålsenliga användande, tid och kunskaper, ty det är kanske de senare, som mest fattas August Strindberg.
Han har otvifvelaktigt * ett varmt hjerta, som, då det icke motarbetas af en ofta ogrundad vrede mot enskilda personer, klappar för de lidande och förtryckta och manar honom att söka ändring i skefva förhållanden, men hans förmåga svarar icke alltid mot den goda viljan.
Må dock den förra icke sakna det erkännande hon otvifvelaktigt förtjenar.
Om ock den positiva delen af August Strindbergs verldsförbättringsplaner icke kan anses synnerligt betydande, ty det lär väl nu mera vara omöjligt att slå ett streck öfver civilisationen och gå tillbaka till naturtillstå ndet, så ligger i hans kritik af det närvarande samhället dock en maning ' till en väl behöflig eftertanke.
Skulle det ock vara öfverdrift samt ej så ringa orättvisa på många ställen i den kritiken, så kan den öfverdriften likväl icke skymma bort, mycket mindre tillintetgöra sjelfva kärnan, ty i den finnes ej så litet sanning.
Och för August Strindberg sjelf är det onekligen ett ej ringa framsteg att hafva höjt sig från det småaktiga i de enskilda angreppen för att kunna blicka mer omfattande öfver det hela och i sak, ej mer i person uppsöka föremålet för sin kritik.
Ungefär samtidigt med afhandlingen ” Om det allmänna missnöjet ”, utkom en svensk öfversättning af Max Nordaus ” Konventionellen Lügen der Kulturmenschheit ”, hvilken sistlidet års höst utgafs i första originalupplagan, genast väckte ett ofantligt uppseende och sedan gjort sin rund genom hela den bildade verlden, med begärlighet läst af alla sanningssökande, med fasa betraktad af dem som vilja hellre offra åt lögneq än genom letande efter sanningen störas i sin ro, fördömd således af många, lofprisad af andra.
Med bokens svenske öfversättare, hr Erik Thyselius, hvilken till sin förträffligaöfversättning skrifvit ett oförskräckt förord, måste den som uppmärksamt och opartiskt läst detta arbete instämma, att det kan allra kortast karakteriseras som den allra djerfvaste,- d. v. s. med andra ord den mest europeiska, den modernaste bok, som på länge öfverförts till svenska språket, men ock en bland de allmännast intresserande ' och tankeväckande.
Om Max Nordaus personliga förhållanden känner jag föga annat än att jag hört, det han skall under någon tid hafva varit Göteborgs Handelstidnings korrespondent samt för öfrigt hvad öfver-sättaren meddelar i förordet och kan således icke veta, om äfven han haft några enskilda orsaker att uppträda som verldsförbättrare.
De allmänna torde i hvad fall som helst vara tillräckliga för hvar och ert som något tänker öfver samhällstillståndet.
Max Nord au har synbarligen större kunskaper än August Strindberg och kanske derför en mer omfattande blick.
Denna är ej blott omfattande, utan äfven genomträngande skarp, * hvilket, i förening med författarens * jag.
ville nästan säga öfverdådigt oförskräckta sinnelag, verkar att han obarmhertigt slår ned en mängd gamla fördomar.
Qm äfven ett och annat, som icke är fördom, men såsom sådan betraktas af författaren, derigenom på samma gång vräkes tj.ll marken, kan sådant visserligen orsaka en förstämning hos den som önskar att rätt * skall allt och alla vederfaras; men det verkar ingenting mot erkännandet, att författaren på det stora hela otvifvelaktigt ser riktigt och träffar rättvist.
Fullt följdriktig är Mas; Nord au ej alltid, och af ensidighet lider han stundom, men han är så öfverbevisande konseqvent i det mesta och vanligtvis så opartisk, att man, utan att blunda för hans fel, dock följer hans framställning med det allra lifligaste deltagande.
Något till nöjet af att läsa hans ofta hänsynslösa framställning bidrager otvifvelaktigt, fastän det visst icke skulle kunna besticka en erfaren läsare, hans för en tysk författare ovanligt raska, lätta och angenäma stil, hvilken i den svenska öfversätt-ningen återgifvits på ett mycket lyckadt sätt.
Den synpunkt från hvilken Max Nordau, liksom August Strindberg och, långt före dem, C.
L. Almqvist, utgå till sitt verlds-förbättrarearbete, är det allmänna missnöjet.
Oaktadt hvarje dag bringar en ny, underbar uppfinning, som gör jorden mera beboelig,
- tillvarons vedervärdigheter lättare att ' fördraga och menniskolifvets ' njutningar mångfaldigare och af mera genomgående art, är mensk-ligheten missnöjdare, nervösare och oroligare än någonsin förr.
Max Nordau finner kulturverlden vara en enda, omätlig sjuksal, der luften är fyld af beklämda suckar och på hvars bäddar lidandet i alla former vrider sig.
Detta lidande framträder i alla menniskoandens yttringar.
På literaturen och konsten, filosofien och den positivavetenskapen, så väl som på politiken och ekonomien har det satt sin sjukliga blekhet.
Den nyaste riktningen i hvad som kallats ” skön-literatur ", dröjer vid kulturens — förnämligast vid storstadskulturens
— mest motbjudande och tröstlösa drag.
Detta måste hafva sin giltiga orsak, och denna är den bittra otillfredsställelsen med verkligheten.
Pessimismen har en fysiologisk orsak.
Om det ock är sant, att menskligheten alltid har lidit och klagat och i alla tider känt den smärtsamma motsatsen mellan önskan och besittning, mellan ideal och verklighet, så är det icke dess mindre sant, att det menskliga missnöjet aldrig varit så djupt och allmänt, aldrig riktat sig mot så många förhållanden på en gång och aldrig uppträdt under så radikala former som nu.
Detta är Max Nordaus, af sannolikt hvaije något klart seende delade åsigt, hvilken han sedan med den i historien förfarne mannens säkra uppfattning visar vara fullt grundad.
Men hvarifrån kommer då detta olidliga tillstånd i vår tid?
Från samma orsak, sVarar författaren, som fylde senantikens bildade romare med vämjelse för tillvarons tomhet, hvarifrån de endast genom sjelfmordet trodde sig vinna befrielse: från disharmonien mellan vår verldsåskådning och alla former för vårt individuela, sociala och borgerliga lif.
” Hvarje vår handling motsäger våra öfvertygelser, hånar och gör dem till lögn.
En oöfvérstiglig afgrund gapar mellan vår uppfattning, mellan det vi känna vara sanning och de ärfda institutioner, under hvilka vi äro tvungna att lefva och verka.5
Vår verldsåskådning är, såsom Max Nordau erinrar, den naturvetenskapliga, hvarför vi i menniskan se ett väsen, som utan af-brótt sluter sig till kedjan af organismer och i hvaije hänseende styres af den organiska verldens allmänna lagar.
Vi veta ingen möj-Kghet, hvarigenom menniskorna skulle ha sig tillerkända särskilda företrädesrättigheter eller nådatillstånd, som icke derjemte tillkomma hvarje djur- eller växtindivid.
” Vi tro ”, tillägger författaren, ” att utvecklingen af menniskoslägtet och hvarje annat sannolikt blifvit först möjliggjord eller åtminstone befordrad genom det naturliga urvalet och att kampen för tillvaron i vidsträcktaste mening formar lika väl hela mensklighetens historia, som den obemärktaste individs tillvaro, och ligger till grund för alla företeelser inom politik och samhälls lif. ’ ’
Detta är vår verldsåskådning, och derur härflyta alla v&amp;ra lifsprinciper och våra rätts- och sedlighetsbegrepp.
Hvar och en är genomträngd deraf.
Ingen, icke ens jesuit-lärjungen, kan hindra sig sjelf att vara en son af nutiden.
Och likväl ” måste vi lefva i en kultur, som villigt går in på, att en metiniska genom födelsens slump får de längst gående rättigheter öfver millioner medmenniskor affullt ut lika god, i många fall till och med af vida bättre beskaffenhet, att en man som framsäger meningslösa ord och gör betydelselösa åtbörder blir ärad, som en synlig, förkroppsligad form aföfver-naturliga makter, att en flicka i en viss lefnadsställning icke får äkta en stark och blomstrande individ, utan måste nöja sig med en vämjelig, svag och vanför, derför att den förre tillhör en så kallad lägre, den senare en jembördig samhällsklass, att en sund och stark arbetare hungrar, medan en klen och oduglig lätting lefver i ett frosseri och öfverflöd, hvaraf han icke ene har förmåga att njuta.
Vi som tro, att menskligheten framgått ur lägre lifsformer och som veta, att alla individer utan undantag uppstå, lefva och förgås efter t samma organiska lagar, vi måste buga 03s för en konung, måste i honom vörda ett väsen stående under särskilda lefnadsregler och få icke draga på mun, när vi på mynt och i regeringshandlingar läsa, att han genom ett mystiskt ’ med guds nåde * blifvit hvad han ar.
Vi som äro öfvertygade, att allt i verlden bestämmes af oföränderliga fysikaliska lagar, som icke tillåta några undantag, måste se på, hur staten be3oldar prester, hvilka ha till bestämd uppgift att anställa ceremonier, som påstås på verldshändelserna utöfva ett inflytande, som är kraftigare och starkare än naturlagarne, vi måste vid hvarjehanda tillfallen bevista högtidliga messor, eller gudstjen-ster, hvarvïd inan af en öfvernaturlig, för den naturvetenskapliga uppfattningen obegriplig kraft utbeder sig för församlingen särskildt afsedda mystiska ynnestbevis, och vi anvisa de individer som för-öfva dylikt förnuftsvidrigt gyckel hög rang i stat och samhälle. ”
Det är mot dessa och dylika nutidslögner, som Max Nordau uppträder.
Mellan honom och August Strindberg är den stora skil-nad, att under det den senare vill afskaffa hvarje slags bildning, hämma vetenskapens utveckling, utrota konsten och till det egentliga nyttighetsområdet inskränka literaturen samt således utplåna civilisationen och återföra menniskorna till åtminstone nära nog na- - turtillståndet, en ny upplaga af mäster Jean Jacques ’ sträfvanden i förra århundradet, uttalar Max Nordau sig för civilisationens framåtr förande.
Han insei skaldens och konstnärens berättigade tillvaro och tror, att teatern kan varda å nyo en lokal för menniskornas kult.
Menniskans behof af högre, andliga impulser och af ett ideal, af en alltid tillgänglig tröstegrund o. s. v. anses af honom för verkligt och outrotligt, men mot den ” religiösa lögnen ” uppreser han sig, mot det hyckleri, som de på bildningens höjd stående visa i gin vördnad för de positiva religionerna, deras trossatser, institutioner, högtider, ceremonier, symboler och prester.
Denna vördnad är, säger författaren, ” en lögn och ett hyckleri till den grad och omfattning, att ansigtena skulle vara purprade af en ständig blygsel, om man ickegjorde de flesta saker utan eftertanke och utan att göra sig reda för deras betydelse. ”
Den religiösa lögnen genomtränger och demoraliserar helå v&amp;rt allmänna och enskildta lif — det * är hufvudsumman af Max Nordaus skarpa framställning i det afseendet.
Med samma skärpa och samma kraft i bevisföringen yttrar han sig mot den ” monarkiskt-aristokratiska lögnen ” liksom - mot den ” politiska ”, den ” ekonomiska ”, ” äktenskapslögnen ” m. m.
I kapitlet om ” äktenskapslögnen ” angriper han med skäl det konventionela äktenskapet, som hvilar på en blott materiel öfverens-kommelse, der det blir lika liten plats för kärleken som i ett bo-lagskontrakt mellan t vän ne kapitalister, hvilka slå sig i hop om en affär; men med den ensidighet, för hvilken han ingalunda är fri, låter han oviljan mot detta konventionela äktenskap, som ty värr är så vanligt och, innebär ett djupt osedligt och för samhällets framtid ödesdigert förhållande, förleda sig att gå till en annan ytterlighet och tittala sig för polygamien, hvilken väl icke kan vara mindre osedlig och för framtiden mindre ödesdiger.
Stnndom faller Max.
Nordau in i en betänklig inkonseqvens.
Denna visar sig i synnerhet på kapitlet om äktenskapet och qvinnan.
Fastän han erkänner, ’ att mannen lämpat lagar, seder, åskådningssätt och tycken efter sin egen fordel och till.
qvinnans nackdel, så att qvinnans trohet är något alldeles oeftergifligt, men det ej är så noga med mannens, så tyckes han dock icke medgifva qvinnan rätt att betraktas feom men-niska i och för sig.
Med fullt skäl säger han: ” orättvisan i att sålunda ha en olika
måttstock blir ännu större genom omständigheten, att det i och för sig icke är samma sak, om en man eller qvinna gör sig skyldig till otrohet, ty då qvinnan syndar är hon väl dervid alltid passiv; hon frestas af en af hennes vilja öberoende makt; hon dukar under för en kraft, som är starkare än hennes motstånd; men om mannen syndar, är han aktiv; lian gör det, emedan han så vill: Jo3ef förekommer icke ofca utanför bibeln, och fru Potifar hör till sällsynt-heterna. ”
I det afseendet tager Max Nordau således qvinnans parti, men i fråga om könens likstäldhet vill han alldeles icke erkänna qvinnans berättigande.
” Samhället är skyldigt qvinnan skydd och underhåll ”, säger han.
Man måste komma så långt, heter det vidare, att det ” uppfattas som en skam, att inom ett civiliseradt samhälle en qvinna, ung eller gammal, vacker eller ful, kan lida nöd. ” Men den skammen vill * han icke undanrödja genom att göra qvinnan fullt likstäld raed mannen och derigenom sätta henne i tillfälle att sjelf sörja för•
sin menskliga tillvaro, utan genom att sk a ifa henne elt den menskliga naturen förringande och förolämpande ” skydd och underhåll ”.
Detta är en af Max Nordäus betänkliga svagheter, en svaghet som varder en orättvisa mot ena hälften af menuiskoslägtet.
Men till en dylik svaghet gör han, så ensidig han än stundom är, sig icke ofta skyldig.
Sedan han fått visa, huru allt spm omger oss är lögn och hyckleri, hupu vi uppföra en djupt osedlig komedi, då vi träda in i kyrka och konungaborg, parlamentssal och embetsrum, huru vårt förnuft och vetande, vår känsla för sanning och rättvisa uppresa sig mot alla stats-och ekonomiska institutioner, mot alla samhällslifvets bestående former, huru vi vandra i tröstlös skymning mellan hemska ruiner och löjliga teaterdekorationcr, anser han tiden var^ inne att ändtligen styrka och uppmuntra oss med åtminstone en afiägsen anblick af ljus och af ett beboeligt härberge som utlofyar hvila.
Man tror p&amp; många håll, säger Max Nordau, att det finnes tväune metoder att återfå den förlorade själsfriden: beslut sam tillbakagång eller beslutsamt framåtgående.
Man skulle således lära folket att tro på nytt; man skulle locka eller drifva menniskorna tillbaka till kyrkan; man skulle stärka konungamakten, föröka presternas anseende, utplåna minnet ai revolutionerna, uppbränna den fria forskningens skrifter och vid samma tillfälle äfven några fritänkare; man skulle bedja, fasta, sjunga psalmer,, gifva tillräckligt med allmosor, och om den fattige likväl icke vardt tillräckligt mätt deraf, skulle han gifva sig till tåls tills han kommer till himmelrik, der han dagligen får stek och vin.
Då skulle lyckan återvända till jorden.
Eller också skulle man sopa bort hela smörjan af medeltidsin-stitutioner, behandla presterna äfven i det,yttre som medicinmän, om man i sitt inre anser dem som sådana; man skulle komplimentera ut konungarne ur deras palats, i fall man anser dem för mannekänger eller usurpatorer; man skulle afskaffa alla lagar, hvilka icke kunna bestå inför den naturvetenskapliga kritiken o. s. v.
Men det ges inga två metoder, menar Max Nordau, blott en.
Återvändande är omöjligt, stillastående ock.
Man kan blott gå framåt, ' och ju raskare man går, dess fortare kommer man till måret.
Det ligger ej i mensklig makt att förmå menniskorna att åter uppgifva tillkämpade sanningar, äfven om menniskorna skulle finna sig subjektivt bättre deraf.
Det är en den naturliga utvecklingens och det organiska växandets fråga ...
Hvad skulle ma » taga sig till med den som på öppna torget förklarade, att menniskorna med hvart lefnadsår de fylde blefvo ett år yngre?
Man skulle efter all anledning inspärra honom p&amp; dårhuset.
Och dock kan man ostrafifadt göra ett1 dylikt påstående till innehåll i ett regeringsprogram, och många åhörare hålla sig allvarsamma, då en statsman rekommenderar återvändande tillgamla teologiskt-feodala åskådningssätt, b varigenom tidens sjukdomar skulle botas.
Nej, man måste sätta hela sitt hopp på framtiden, menar Max Nordau.
Det sämsta menniskan kan göra är att mostå sin rörelsedrift.
Derför är den i våra dagar så vidt utbredda opportunismen, som är radd för grundliga lösningar och vill fasthålla den till sanning uppåt-strafvande menskligheten i lögnen samt vid den nya verldsåskådningena anstonnande mot de gamla formerna försvarar dessa senare, utan att ge de förra orätt, på samma gång menniskoslägtets grymmasté fiende och fullständigaste osedlighet.
Hvad som är menskligheten närmast af nöden är att skaffa sig möjlighet att lefva i öfverensstämmelse med sitt begrepp.
De gamla&gt; formerna måste försvinna; de måste ge plats för nya, som tillfredsställa förnuftet; individen måste botas från sin disharmoni och varda sann och ärlig.
Om den absoluta lyckan icke ligger inom mennisko * Hfvets sfer, om utvecklingens organiska process utesluter den samma,, kan individen åt minstone följa sin utvecklingsdrift och känna, att hari rör sig i riktningen åt sitt mål, idealet.
De gamla institutionerna kunna ej räddas från förstöring; förr ellfer senare sprängas de sönderr och.
det vore en välgerning att genast undanskafia det till undergång bestämda och göra den obehagliga nedrifningsperioden så kort som möjligt.
Yi stå midt i denna förstörelseperiod och lida alla dess obehag.
Måhända är en, måhända ännu flera generationer dömda tjll
• en tröstlös vistelse på en ödslig bygnadsplats och att; andligt af-seende sakna tak öfver hufvudet.
Men derefter skall säkerligen följa beqvämlighet och behag.
Vi äro uppoffrade; de praktfulla salarne i det nya palats, på hvars uppförande vi arbeta, skola icke upplåtas för oss; men kommande slägten skola inträda der, stolta, lugna och glada såsom deras förfäder aldrig varit.
Detta är denne verldsförbättrares fasta förhoppning.
Man ser huru stor optimist Mltx Nordau i sjelfva verket är.
Hvad som förestår menskligheten, säger han, är lyftning icke förnedring; hennes utveckling gör henne bättre och ädlare, icke.
sämre och uslare, såsom förtalet påstår.
Upplysningen lär menniskan sanningar, hvilka * i början helt säkert komma att ljuda oangenämt i hennes genom lögnaktigt smicker bortskämda öron; men då hon en gång är mogen att inse den otillåtliga .och barnsliga svagheten i att finna nöje i tomt smicker och då hon grundligare öfverväger upplysningens och teologiens lära, finner hon lätt, att den förra är vackrare och trösteri kare.
Den förstör den bestående, på religionen grundade moralen, det är sant, men denna moral är godtycklig, ytlig och rent af osedlig; den förklarar ej hvarför vissa handlingar kallas goda och andra.
dåliga; såsom skäl för att göra det goda anger den, att man derigenomförsäkrar sig om en plats i paradiset och såsom skäl for att underlåta det onda, att inan annars kommer i helvetets eld; och för att man icke skall frestas att vara ond i det fördolda och god till det yttre, pågtår den, att man alltid är observerad, alltid öfvervakad.
” Sådan är alltså ”, utropar Max Nordan, ” den religiösa moralen: hennes motiv egennytta och ångest för kroppsliga straff,, förhopp * ning på paradisets fördelar eller fruktan för djefvulens svafvellågor.
Det är en moral för egoister och féga stackare, men företrädesvis for barn, som man kan taga bugt på genom hot om risbastu och löfte om bröstsocker.
I stället för denna mcfral, som vädjar till menniskornas erbarmligaste drifter, sätter upplysningen-, en allmän grundsats: mensk-lighetens solidaritet, ur hvilken framgår en ny, ojemförligt djupare, upphöjdare och naturligare moral.
Den bjuder: gör allt som gagnar mensklighetens lycka; underlåt allt som tillfogar menskligheten skada
«Iler sm är ta! ” -- Men, säger Max Nordau till slut, icke blott källan
till all moral, utan äfven till alla institutioner måste solidariteten blifva.
Detta är det positiva resultatet af denne verldsförbättrares uppträdande mot lögnen i samhället, det ännu inom honom och de med honom liktänkande h vi lande resultatet, men som otvifvelaktigt en gång skall slå ut och bära frukt i allmän handling.
Man må väl icke vara allt lör lättblodig optimist, om man med Max Nordau efter den nu varande civilisationen, hvilken kännetecknas af pessimism, lögn och sjelfviskhet, ser en sanningens, menniskokärlekens och den glada förtröstans civilisation följa.UR DAGENS KRÖNIKA
HELLEN LINDGREN, GEORG NORDENSVAN, OSCAR LEVERTIN, G. GULLBERG, CHRISTER SVAHN, A. F. ÅKERBERG, HELEN ZIMMERN
SVENSKA OCH UTI,ANDSKA FÖRFATTARE
FJERDEÅRGÅNGEN TREDJE OCH FJERDE HAFTET
STOCKHOLM OSCAR L. LAMMS FÖRLAG.NorrkOping 1884.
M. W. Wallberg &lt;fc Comp.
Boktryckeri.Gamla och nya åsigter om pressen och det offentliga ordet.
Hellen Lindgren.
Skilnaden mellan de invigda och de oinvigda sträcker sig äfven till pressen och dess förhållanden.
Omdömena om pressens verksamhet lyda helt olika, antingen man hör till dem, som stå pressen nära, eller man hör till dem, som stå utanför.
De invigda utgöras af pressens män och pressens frivilliga medarbetare, som icke äro få till antalet, till de * oinvigda hör åter den stora massan tidningsläsare, som icke hafva någonting annat med pressen att beställa än att de äro tidningarnas afnämare.