Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om de föregående ge - Den 6 Augusti f. m. nerationerna hade tänkt på samma sätt, skulle vi sannolikt nu tryckas under en ganska stor skattebörda.
Yi skulle icke allenast vara nedtryckta af de växande dagliga behofven, utan jemväl, i följd af statsskuldsystemet, hafva en stor skattebörda, den vi borde öka för våra efterkommande i följd af en värd ledamots yttrade åsigt, att man på efterkommande bör öfverflytta den börda, som för samtiden är för tung att bära.
Lyckligtvis hafva de föregående generationerna tänkt något klokare än så.
Man bar sagt, alt systemet vore godt, om det med måtta begagnades.
Jag tror, att om vi en gång inkommit på den banan och med hänsigt till det sätt, hvarpå våra utgifter för närvarande bestridas, det icke vore möjligt att med måtta kunna framgå på statsskuldsbanan, utan vägen en gång blifvit öppnad, skulle vi från den sidan få många olägenheter och olyckor för landet.
Det är en besynnerlig sats, att man ej skall kunna få credit, om man ej är dugtigt skuldsatt.
Jag bar nyligen läst huru en person sökte bevisa, att om man icke skatfade sig bra borgenärer, hade man icke roligt: verlden bade ej interesse för den, som icke vore skuldsatt och interesserade sig icke för honom.
Om principen är riktig i afseende på statsskuldsystemet, så måste den äfven vara det i afseende på den enskilda mannen ; och till de Hrr, som ifra för statsskuldsys t em et och hvilka jag förmodar alla hafva goda affärer, tager jag mig friheten hemställa, om de icke ville för ett ögonblick föreställa sig, att de hade lånat mycket, bade stora skulder, dagligen oroades af borgenärer och att deras tid vore upptagen med omsorgen för deras skulders betalande.
Jag frågar, huruvida de skulle anse detta vara en så saliggörande sysselsättning och något, som skulle stärka deras credit, och jag tror, att det svar, som kan lemnäs i fråga om detta enskilda förhållande, kan tillämpas på statens förhållanden; ty statens affärer böra ordnas efter samma principer, som gälla för den enskildas hushållning.
Man har sagt, att man ej skulle få lån, då de oundvikligen behöfvas, om man icke förskaffat sig lån förut, då de icke så starkt behöfvas, eller att man icke skulle få eredit, då landet vore i fara, utan att förut vara tillräckligen skuldsatt.
Denna sats synes mig innebära sin egen vederläggning.
Den som icke vill låna till staten vid en sådan krisis derföre, att vi icke skuldsatt oss, innan faran var öfverhängande, den skall, enligt mitt förmenande, icke vilja låna till staten, om förhållandet vore detsamma, d. v. s. att faran vore öfverhängande och sjelfständigheten på spel, men vi derjemte förut hade stora skulder.
Mig tyckes, att det under sådana omständigheter bör vara en fördel att vara skuldfri; tv då visste hvar och en, att om vår sjelfständighet upprätthölles, skulle han vara den, som i första rummet erhöile sin fordran, emedan vl icke hade några andra skulder.
Man har för - Den (5 Augusti f. ni. i45 förklarat alla skäl mot statsskuldsystemet vara falska och oriktiga; men jag tror, att man med mera skäl kunde från motsatta sidan framställa samina beskyllning.
Man liar sagt, att man nu bör ordna statens credit och icke hjelpa sig fram såsom hittills, samt att de åtgärder, man föreslagit att hjelpa sig fram, endast äro palliativer.
I det afseendet vill jag göra statsskuldssystemets förfäktare den rättvisa, att de framställt ett radicalt förslag, som, i fall det antages, så skulle hjelpa oss in på statsskuldssystemet, att vi aldrig kunde hjelpa oss derifrån; oell skälet för denna mening hem tar jag från de K. propos:r, som vid hvarje riksdag göras.
Man hör vid ena riksdagen, att de begärda oell beviljade anslagen skola blifva tillräckliga för beliofvet, men vid nästa riksdag ser man vida större summor begäras och de förra extra anslagen flyttas på ordinarie slat.
Hvad skall det taga vägen, om man går in på att fördjupa sig i skuld?
Skall man bedöma pretentionerna efter den förflutna tiden, så måste de framgent stiga, och då blir möjligheten att hjelpa oss ur statsskuldsystemet i samma mån mindre.
Jag tror derföre, att det är bättre att hjelpa sig fram som hittills, och jag tillhör dem, som, af rättvisa och billighet mot efterkommande, hellre vilja något öka bevillningen för att komma ifrån statsskulden och fortare amortera den.
Jag gillar således icke Utskrs betänk, deri, att det utsätter betalningsterminen till en långt aflägsen tid; men då jag å ena sidan betänker vårt SlatsUtsk:s nuvar. organisation, har jag icke förväntat mig att få en kortare tid utsatt, och då jag å andra sidan considererar, att, om vi kunna utan statsskuldsystem hjelpa oss fram till nästa riksdag, en icke obetydlig summa i bancovinsten skall finnas till afbetalning af Itiksskulden, så tror jag mig böra yrka bifall till Utsk:s betänk.
Jag är hufvudsakligen rädd för att utsätta långa terminer till afbetalning af vår skuld, emedan, om vi vid nästa riksdag sammanträda under auspicier att hafva stora summor till vår disposition, det icke skall saknas propostr med förslag om deras användande till åtskilliga andra ändamål; men hafva vi endast bancovinsten besparad, tror jag, att den till någon del får användas till statsskuldens betalande och att de stora pretentionerna få stå tillbaka.
Man har sagt, att man ej bör använda statslån till couranta utgifter, utan till sådana utgifter, som komma flera generationer till godo.
Detta är sagdt af en stor försvarare af statsskuldsyslemet, Hr Lefre'n. Jag skulle önska, att han ville fullständigt tillämpa denna sats; han skulle då finna, att de utgifter, för hvilka man nu önskar statslåns upptagande, tillhöra de couranta, ty Riksg.contrs skuld har uppkommit för couranta utgifter.
Till densammas betäckande bör således statsskuldsystemet icke tillgripas.
Jag erkänner, att det kan linnas behof för en nation, som göra statsskuldsystemets användande ti II. 19 Den ti Augusti f, ra. rättvist.
Om Riket förlorat en provins, hvarigenom man erhåller cn obetäckt grans oell man till dess betäckande behöfver göra uppoffringar, som under kommande seklers lopp kunna betrygga Riket, då är det rättvist, att jemte fördelarna fördela kostnaderna på tillkommande generationer, och då finnes ingen annan hållhake emot skuldsystemets användande, än om man tror, att de summor, som beviljas, ej skola användas rätt, utan staten efter några år ändå slå pä denna gräns lika obefastad, men derjemte vara fördjupad i skuld.
Om en statskuld begärdes för ett sådant ändamål , skulle jag icke vara emot den.
Jag skulle anse, att
Stockholms befästande på klokt sätt fordrade en statsskuld.
Jag skulle tro, att Trollhättans ombyggnad, som skulle bereda ofantliga fördelar, skulle vara en skälig anledning till ett statsskuldsystem för en kort tid.
Det vöre rättvist för sådana stora ändamål, som gagna samtid och efterverld; men att upptaga statslån för beklädnad af armeen, hvilket icke gagnar kommande generationer; att upptaga statslån för hqviderandet af statens skulder, som uppkommit i och för våra couranta utgifter och derför, att vi beräknat inkomsterna för högt och utgifterna för lågt, det måste jag motsätta mig.
Inom detta rum äger jag icke stort hopp, att statsskuldsystemet skall blifva kullvoleradl, emedan jag tyckt mig finna, att de flesta talarne äro mycket begifna på detta system; men jag har dock icke öfvergifvit förhoppningen, att R.
St. skola åtskiljas med den glädje att lemna landet ograveradt eller befriadt från statsskuldsystemet.
Jag tillstyrker således bifall på betänk., och lika med den siste värde talaren har jag ett motiv, som jag använder i motsatt fall; jag önskar, att R.
St. icke må med berådt mod inkasta sig på statsskuldsbanan.
Jag begärde ordet, då Frih. boye uppstod, som han sade, för att vederlägga mig.
Jag vill icke yttra mig om det större eller mindre värde, hans yttrande i och för sig sjelf kan äga; men såsom en vederläggning af mitt anförande har detta yttrande det felet att icke vara svar på tal.
Hr Frih. utbredde sig öfver nödvändigheten att ordna statens credit j innan den behöfver anlitas.
Jag skulle tio, att denna föreläsning kunnat för mig vara alldeles öfverflödig, efter jag vid riksdagens början sökt bevisa detsamma och derjemte framställt förslag att ordna statens credit, utan skatternas förhöjande.
Detta förslag har inom Representationen rönt ringa bifall, och det förundrar mig icke, emedan det står i strid med a:ne opinioner: den ena, som blott vill hafva statsskuld på det statsutgifterna må kunna blifva högre, och den andra, som har en panisk fruktan för allt, som kan hänföras till namn af statsskuld.
Hvad för öfrigt angår frågan om upptagandet af lån för de utgifter, sorn nu äro i fj;åga, tyckas meningarna vara litet Dea 6 Augusti f. m. delade.
Jag hav icke bestridt, alt ett lån till detta ändamål må upptagas, men jag liar fordrat, alt det må upptagas på ett sådant sätt, att man förutser tiden, då det skall vara betaldt; och i afseende på crediten tror jag, att hvad jag föreslagit, skall säkrare leda till målet, än Frih.
Det tvekes för mig vara gifvet, att då man börjar amorteringen med 5 proc., skola obligationerna hastigare stiga i värde, än om man börjar med en å två proc.
Det är sunnt, att då man enligt Frih.
Palmstjernas förslag börjar med i a proc., tilltager amorteringen mot slutet; men det är obehöfligt, ty sedan amorteringen för sig gött i flera år, är en hastig amortering icke nödvändig, utan snarare skadlig, emedan obligationerna ryckas frun rörelsen i alltför hastigt förhållande.
Jag vill för öfrigt icke inlåta mig i det theoretiska af frågan, nian endast i få ord upprepa min trosbekännelse, som är den, att statscredit i ett väl ordnadt samhälle är nödvändig, men att den endast bör begagnas, då statens behof sådant oundgängligen klafver, oell alt skulden bör afbetalas, så fort möjligen ske kan.
Mina motståndare synas deremot tro, att statsskuld är ett positivt godt, som man bör söka för dess egen nytta: men detta skall jag bestrida, lills det lyckas någon att gifva mig en annan öfvertygelse, hvilket svårligen torde kunna ske.
Jag instämmer i hiifvudsaken med Gr. Cronhjelm.
Jag anser högst olyckligt, om Sverige skulle utan behof inveckla sig i statsskuldsystemet, blott för alt fylla sina dagliga behof; eller är det väl annat än dagliga behof, som nu äro i fråga att fyllas genom statslån?
Kan man väl efter 20 års fred, och då ingen calamitet öfvergått landet, säga, att det är något annat, som skulle fordra denna skuldsättning?
Är det icke troligt, att dylika behof skola vid hvarje riksdag uppkomma, och att man således, långt ifrån alt arbeta sig utur densamma, skulle allt mer och mer fördjupa sig deruti?
Jag anser således mycket bättre att något öka bevillningen, än att taga sin tillflykt till statslånesysleniet.
Jag anser detta system blott såsom ett sätt att bedraga allmänheten och inbilla den, att nationens bördor icke blifvit ökade, under det de blifva det i dubbelt mått; ty hvad är följden af en skuldsättning, om ej alt man får genom räntorna betala det låntagna capitalet ungefär dubbelt?
Det är ju klart, ottman på 20 år får betala dubbla summan af hvad man behöft.
Man säger, att man bör skalla sig statsskuld för att erhålla credit.
Jag medger, att jag känner många enskilda personer, som hafvä mycken skuld; jag ville kalla dem vinglare, emedan de hafva mångfaldigt större skulder, än som motsvarar deras förmögenhet.
De hafva lätt alt förskaffa sig nya skulder, och jag har ofta förundrat mig öfver, att de med lätthet kunna få lån, dem en rangnrad mun svårligen Den 6 Augusti f. m. kunnat erhålla.
Men utgången har merendels visat, att de gjort concurs på flera hundra tusen r:dr, med obetydliga tillgångar.
Hela hemligheten har legat deruti, att de skrifvit sina reverser på högre summor, än de mottagna lånen.
Det är detta förslag, som en värd talare nu uppgifvit, eller att man bör åtnöja sig med hvad man kan erhålla mot sina reverser.
INog tror jag, att man får penningar, om man vill åtnöja sig med y5 å 60 proc. af den förskrifna summan, såsom dessa vinglare.
Men då staten icke, likasom enskilda vinglare, kan sluta med att göra bankrutt, bör man vara något mera försigtig.
Jag kan derföre icke annat än i det yttersta afstyrka ali möjlig skuldsättning och medger hellre, att bevillningen må något ökas.
Man säger, att försvarsverket fordrar skuldsättning; men jag skulle snarare önska, att man kunde förstärka försvarsverket inom de 4 kamrarna, för alt kunna motstå skuldsättningen.
Ständer yttrade i 10 § af riksdagsbeslutet, att de såsom grundsats antagit att icke bevilja flera eller högre anslag, än som kunna bestridas, utan att förvålla någon ny riksgäld.
Jag önskar högeligen, att samma grundsats måtte af nuvar.
Ständer jemväl antagas, men med mera noggrannhet följas, än vid förra riksdagen.
Det nu förevar, betänk, visar nemi. nogsamt, huru måna R.
St. då voro att följa denna af dem offentligt yttrade grundsats.
Hvad statsskuldsystemet beträffar, anser jag mig, i afseende på dess nytta eller skadlighet, endast behöfva förklara, det jag instämmer i hvad Hr v. Troil yttrat, hvars åsigter i detta fall fullkomligen öfverensstämma med mina.
Det är just en på sednare tiders erfarenhet grundad farhåga, rör:de medlens användande, som hos mig uppväcker motvilja för statsskuldssystemet; och jag fruktar högeligen, att den lätthet att erhålla penningar, som, genom upptagandet af statslån, skulle visa sig, komme att föranleda till ett nog obetänksamt beviljande af anslag, hvilkas nytta och nödvändighet kunde vara nog problematisk.
I afseende åter på nu förevar, betänk, anser jag mig böra, i anledning af den tanke, som utaf en af statsskuldssystemets försvarare blifvit yttrad, nemi. att statslån ej böra upptagas till fyllande af dagliga behof, erinra, att de summor, som här äro i fråga att ersättas, blifvit upplånade till bestridande af hvad man egentligen menar med de dagliga behofven, samt alt framtiden icke deraf haft eller kommer att hafva någon nytta.
Palmstjerna har i sin reservation upptagit de utgifter, hvilka föranled t Riksg.cont. att upptaga ifrågavar. lån; och dessa utgifter bestå i hvad som blifvit lyftadt på spannmålscreditivet 1,000,000 r:dr, på det mindre creditivet 4°°,000 r:dr, i83o och 1831 års statsbrist 117,000 r:dr; riksdagskostnader 3oo,ooo r:dr; 1829 års statsbristsumma 900,000 r:dr, samt mindre läntevinst D c n 6 Augusti f. in. af Banken, än påräknadt var, 420,000 r:dr, tillsammans en summa af 3,137,000 r:dr.
Då fråga är att liqvidera den skuld, som genom dessa utbetalningar uppkommit, torde man icke med skäl kunna göra anvisning på framtiden, enär deras föremål varit utgifter, som således endast kommit den närvar, tiden till godo.
Jag skulle för min del önskat och hade äfven hoppats, att StatsUtsk. kunnat föreslå en ovilkorlig inlösen af obligationerna, i den mån de förfalla, och jag hade trott, att tillgångar dertill förefunnits, såvida nödig sparsamhet vid anslags beviljande under denna riksdag blifvit iakttagen.
StatsUtsk:s utlät. ang:de beräkningen af statsverkets inkomster upplyser, att öfverskottet på tuIIbevi11— ningen för åren i83a och i833 utgjort emellan 4 och 5oo,000 r:dr årligen.
Öfverskottet för samma bevillning för nästa år torde väl äfven uppgå till åtminstone 4°o,ooo ridr, och genom denna fond samt det, som till utgifterna för försvarsverket kan användas af allmänna bevillningen, hade jag förmodat, att tillräckliga medel kunnat erhållas för att på förfallodagarna inlösa Riksg.cont:s förbindelser.
Men då StatsUlsk. upplyst, att förhållandet icke är sådant, och man i detLa fall är nödtvungen att grunda sina beslut på Utskrs uppgifter, inskränker jag min anhållan dertill, att R. o. Ad. måtte bifalla Utskrs betänk., helst jag hoppas, att StatsUtsk. icke underlåter att lemna Riksg.contrs Fullmägtige nog fria händer, för att på det för staten mest fördelaktiga sätt kunna liqvidera Contrs skuld; och torde Fullmägtiges uppmärksamhet hufvudsakligen böra fästas på nödvändigheten att i möjligaste mån nedsätta räntefoten, hvars höga belopp otvifvelaktig! högst menligt inverkar både på allmänna och enskilda penningeförhällanden.
Jag anhåller om bifall å förevar. betänk.
Jag hör ofta jemnförelse anställas emellan statshushållning och den enskildes hushållning.
Den tanka presenterar sig så naturligt för förståndet, att jag icke kan undra på, att den delas af mången, och likväl gifves knappast någon irrigare tanke än denna.
En sådan jemnförelse låter icke anställa sig.
De grunder, som från den enskilda hushållningen hemtas, äro icke användbara på den allmänna och vice versa.
Jag ingår ogerna i bevisningen deraf.
Alla financiella auctoriteter i Europa instämma dock enhälligt deruti, — sådana auctoriteter, med hvilka våra skarpsinnigaste financierer och de, som här mest slösat med financiella theorier, icke gerna skulle vilja mäta sig; icke så, som skulle vi i Sverige icke äga intellectuella förmögenheter, som kunna icke blott mäta sig, utan jemväl öfverträffa de mest utmärkta i det öfriga Europa; men speculation är icke allt, practiken är mycket.
Jag vill endast åberopa en Ricardo, en Say, en Smith, som på nära håll haft tillfälle att se tillämpningen af sina satser.
Skillnaden i5o TJ e n 6 A u gu sli f. ra. iir så stor emellan den enskildes och statens hushållning, att min sats låter iiandgripligen bevisa sig.
Den enskilde ar underkastad passioner oell svagheter af mångfaldiga slag; den hos honom nyväckta tanken verkar genast till handling, som således ofta blir mindre välbetänkt
För staten är detta omöjligt; jag talar nemi. här om constitutionella stater.
Der delibereras hvarje fråga om statens financiella interesse såväl af Representationen sorn af Styrelseå och kan således icke handlingen följa på ögonblickets intryck.
Detta synes mig göra en stor skillnad och en visshet, att man alltid stadium på den punkt af banan, der man vill och bör stadna.
Jag får jemväl antyda en annan skillnad.
Individens credit är af munga skäl högst vansklig.
Olyckor, motgångar af alla slag kunna förstöra hans credit.
En i dag rik man kan vara fattig i morgon.
Med stater är förhållandet icke sådant; deras vederhäftighet blir alllid densamma.
Conjuncturerna kunna för staten vara sämre eller bättre; inen den är alltid vederhäftig och det till den grad, att stater, sorn undergått missödet att förlora sin nationalitet, hafva bibehållit sin credit och betalat sin skuld.
Således måste statens credit ej vara af samma beskaffenhet som den enskildes; och för att ondast tala 0111 en vanlig casus, går jag att nämna ett fult ord: uppsägning, som för den skuldsatte individen är så besvärande.
Sådant veta stater icke af; deras creditorer akta sig för att uppsäga en sådan debitor som stalén, och staten kan icke göra dem större otjenst än att uppsäga sin skuld.
Redan deruti ligger en stor skiljaktighet emellan statens och den enskildes creditväsende, och jag skulle derföre önska, att de, sorn i ämnet äga mera insigt och erfarenhet än jag, ville eftertänka, om icke verkligen de olikheter finnas, som jag framställt, och om det är logiskt rätt att tillämpa grundsatserna för den enskilda hushållningen på statshushållningen.
För min del skulle jag tro, att conclusionerna från det ena till det andra sällan äro riktiga och t. o. in. ej äro arithmetiskt riktiga.
Man har frågat, om en stat skulle i behofvets stund lättare erhålla credit derföre, att den redan är betydligt skuldsatt.
Först och främst kan i följd af sakens natur och äfven med stöd af erfarenheten antagas, att en stat, sorn redan är inne på creditbanan, hvars financeförvaltning och sätt att sköta sin statsskuld äro kända, har större credit, fastän betydligt skuldsatt, än den skuldfria staten, sorn inträder på skuldbanan och hvars creditväsende ännu icke är organiseradt.
Detta ur en sanning, sådan, att jag kan heligt försäkra, att om jag i Amsterdam, London, Paris eller Hamburg ville bevisa den, skulle man anmoda mig att likaså gerna bevisa det 2 gånger 2 är 4.
Detta har dock här blifvit motsagdt, men är så axiomatiskt, att det ej kan vederläggas; och då riktigheten deraf, att den stat, som redan är inne på creditbanan och hvars financeförvaltning således är känd, luir bättre c re - * D c ii G
A u g it s t i f. m. elit än skuldfri stat, utgör en af alla ilnancierer erkänd sanning, torde några skäl för denna sats ej behöfva framställas.
Rlen om jag också skulle medgifva, att en mycket skuldsatt stat, derföre att den liar skuld förut, icke kan lättare göra lån, återstår likväl här en annan eonsideration.
Ilar jag icke förskaffat mig capitaler och med dem fyllt permanenta behof, så nödgas jäg i nödens stund söka lån såväl för dessa som för de ögonblickliga behofven; men har jag under lugnets lid ingått pä creditbanan och anskaffat Holta, befästningar samt sådana förråd, sorn äro oförgängliga, behöfver jag låna så mycket mindre i behofvets stund, i följd hvaraf, äfven med medgifvande att en preexisterande skuld är ett hinder för ytterligare skuldsättning, det är högst fördelaktigt att i den lugna tiden hafva förskaffat sig capitaler till de behof, sorn en gång skola anskaffas och sorn erhållas för bättre pris, ora jag lånat 'penningar under den tid, då de kunna erhållas mot 5 proc., än då jag mäste betala 20 proe:s ränta.
Man har ofta såsom vilkor för ingåendet på creditbanan talat om rätta användandet af det erhållna capitalet.
Detta är ostridigt ett vilkor, som bör vara förenadt med alla fiuanceoperationer; men det ingår i hvad jag nyss sade, att; constitutionella stater hafva alla möjliga garantier för en ändamålsenlig hushållning, emedan alla åtgärder der underkastas en lugn pröfning.
För öfrigt om dessa garantier ej existerade i detta afseende, hvad trygghet ägde man val i afseende på användandet af de capitaler, som inflyta genom Beskattning?
Hvarföre skulle vi ej äga för användandet af lanta penningar samma garanti, sorn trygga oss i afseende på användandet af de penningar, som tillkomma genom skatter?
Skillnaden kan jag ej inse.
Jag önskar ali sist få förena mig med hvad Frih.
Boye anfört om oriktigheten deraf att dröja till behofvets stund, innan roan gör lån.
Detta vore detsamma, som att säga lill den enskilde: akta dig för alt låna, medan du har credit, dröj till dess din credit blir vacklande; akta dig att låna mot 5 proc. och dröj till dess du kan få erlägga i5 ii 20 proc.
Derföre ville jag, att man hellre sade: aldrig några lån; låtnm oss krossas af tiden, men för intet pris låna.
Jag skall aldrig biträda denna sats; men jag nödgas erkänna, att. den är logisk och consequent.
Men vill man ej antaga den satsen, önskade jag, att man antoge min sats: låtom oss låna och väl använda våra capitaler, medan vi hafva credit, medan vi kunna erhålla lån mot låg ränta och medan vi hafva rådrum att draga nytta af dein.
Ett af dessa två; men låtom oss från discursen alldeles afskilja den der mezzotermine att dröja med statslån till behofvets stund.
Då jag begärde ordet var det för att bestrida Gr.
Cronhjelms mening; men den har redan af den i5a Deli G Augusti f. ni. siste värde talaren blifvit vederlagd med en förmåga, som jag ej kati tilltro mig, och jag har derföre ej mycket att säga.
Jag vill likväl erinra derom, att Gr.
Cronhjelm började med att generelt förklara statslånesystemet omoraliskt och slutade med att för sin räkning undantaga några fall, då det ej vore omoraliskt.
Om han ville hafva samina godhet för mig, att medgifva borttagandet af några fall, skall jag ej vara missnöjd med det generella bedömandet, emedan jag hoppas, att skäl och raison lika väl skulle få gälla i afseende på de fall, jag framställt, som i afseende på den Hr Gr. omnämnt.
Då StatsUtskls förevar, betänk, just angår den frågan , huru Riksg.contls redan gjorda skulder böra liqvideras, skulle jag tro, att ingenting är mera behörigt, än att just då framställa det sätt, som är lindrigast för folket.
Jag har således icke framställt något fall, hvarom man kunde säga, att systemets användande vore fel, eller att utgiften vore mindre'nödvändig.
Jag vill framställa ett exempel på angelägenheten att icke till framtiden uppskjuta behofvens fyllande.
Om under fredens dagar, då man hade credit, man hade i råttan tid satt sig i skuld och satt Finska nationen i tillfälle att, då den, lifvad af det vackraste nit, ville försvara sig, äfven kunna göra det, hade vi icke välsignat våra förfäder för det att sålunda Finland blifvit bibehållet; hvaremot det nu gick förloradt just derföre, att man icke var omtänksam om utvägarna att försvara detsamma?