Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äro då några beredelse!’ gjorda för den väntade skörden af liypotheksföreningarna?
Hafva vi undanröjt de tysta förmånsrrätterna, hvarförutan ingen absolut real-säkerhet finnes?
Hafva våra utsökningslagar, i afseende på fast egendom, blifvit förändrade så, att man icke nödgas vänta ett å två år på betalningen af en förfallen intecknad skuld, vare sig i capital eller ränta?
Hafva vi ännu någon enda creditförening eller privatbank, som står färdig att discontera liypothekföreningens obligationer eller pantbref?
Och om alla dessa frågor måste besvaras med nej, tror man väl, att någon klok och förståndig affärsman eller capitalist skulle vilja anförtro sina medel åt en hypoteksförening, förutsatt, att denna t. o. m. finge ett ändamålsenligt reglemente?
Nå väl! är det då billigt att fordra af staten detta äfventyr?
Eller är icke erfarenheten bestyrkt derom, alt de enskilda industriföretagen aldrig vinna i stadga och säkerhet genom statens mellankomst, utan att den sednare oftast leder til! sorglöshet i stället för uppmuntran, och vanligen stadnar vid allmän förlägenhet och orättvisa mot penningeägaren eller de skattskyldiga, af hvilka endera väl till slut får betala fiolerna.
Låtoru oss tänka, huru det lomme att se ut, om en hypoteksförening, åt hvilken staten försträckt penningar eller lemnat sin borgen, blefve insolvent eller åtminstone urstånd - Den 3 Februari f. ra. satt att punctuelt fullgöra sina förbindelser.
Antingen skulle staten förskjuta räntorna, till dess hypotheksföreningen återigen komne på fotterna (och hvarmed skulle detta förskott bestridas, om icke med nya lån?), eller ock skulle staten göra sin rätt gällande i alla de intecknade fastigheterna, medelst dessas försäljning.
Derigenom blefve den sista villan värre än den första, och då först skulle man få höra skrik från de arma jordbrukarne, som genom lockelsen af statens garanti fått sig påförd all denna olycka (raan jemnföre lilialdisconthistorierna 1817).
Men nu försåldes de intecknade fastigheterna och funno ej köpare till så högt pris sorn statens eller hypotheksföreningens inteckningar deri.
Hvad blefve då att göra?
Antingen skulle staten behålla egendomarna och låta dem förvaltas för sin räkning, eller sälja dem å tout pris och således genast taga sin förlust.
En hvar inser, huru, snart sagdt, orimligt ett förslag är, som icke blott möjligen kan, utan äfven, under nuvar. penningeförhållanden och creditbruk, troligen kommer att leda till dylika följder.
Ett skäl, som väl knappast förtjenar nämnas, än mindre beliöfver vederläggas, är det, att ett utländskt silfverlan skulle betrygga realisationen, StatsUtsk. har i detta afseende klarligen utvecklat den sanning, att ett konstladt anskalfningssätt af penningar eller en factice tillökning af rörelsecapitalet väl för en tid kan uppdrifva egendoms- och varuprisen, men att det endast är den af en ökad production naturligen bildade tillökningen i rörelsecapital, som verkligen gagnar och tryggar realisationen.
Vårt land göres visserligen behof af ett ökadt rörelsecapital, men ännu mer af ändamålsenliga creditlagar och förnuftiga creditbruk, hvilka bilda, hvad som i synnerhet brister våra näringsidkare, nemi. credit.
Om denna consolideras, så ligger det i sakens natur, då silfver- och capitalimporten är obehindrad, att capitalerna genom sin egen kraft småningom, ja, ganska hastigt, öfvergå dit, der industriens kraf, en högre ränta eller lägre varupris göra dem mer användbara och eftersökta.
Men att på krokvägar locka dem hit anser jag åtminstone betänkligt.
Det är sannt, de kunna Ufven i förra fallet vandra tillbaka igen; men då qvarstår åtminstone ej statens skyldighet att betala ränta och amortissement, såsom ett ganska drygt premium för den korta välfägnaden.
Långt ifrån att betrygga realisationen, torde måhända en så betydlig och hastig tillökning i sedelstocken, som af åtta millioner, möjligen vara för realisationen vådlig och till en tid sänka penningens värde, på samma gång som det höjde varuvärdena.
Detta kunde leda till stegring i lefnadskostnad, otillräcklighet af löner och anslag, samt slutligen silfrets eller penningens utvandring till de platser, der den gällde mer, m. m. d. Betalningen af de årliga 6 proc. i vexlar eller silf - Den 3 Februari f. m. 73 silfver torde äfven mången gång jaga upp coursen och tvinga Banken att börja sina consoliderings- oell strypningsoperationer, då återgången blefve än betänkligare.
Nej, låt rörelsecapitalet utveckla sig på ett enkelt och naturligt sätt!
Gif oss en ändamålsenlig credillagstiftning, inrikes vexlar, ändamålsenligt ordnade privatbanker, genom egen kraft bildade hypotheksföreningar, och rörelsecapitalet skall säkert öka sig i mångfaldigt större scala, men på ett sätt, sorn icke är konstladt och icke blottställer hvarken statens credit eller de skattdragandes fickor, vare sig genom ökade pålagor eller försämradt myntvärde.
Slutligen, och jemte det jag tillstyrker bifall till StatsUtskts betänk., kan jag ej underlåta upprepa min öfvertygelse vara den, att, äfven om Hr af Billberghs förslag antages, det är så uppstäldt; att troligen numera ingen bankier i Europa är så oerfaren och okunnig om sättet att organisera ett fond- eller statslånesystem , att lian låter inleda sig i den oreda och det trassel, som tvifvelaktigt blefve följder af Hr af Billberghs cautionsproject.
Då jag nu uppträder i ett ämne, hvari jag hoppades att, åtminstone vid denna riksdag, slippa att vidare yttra mig, svigtar jag nästan under tyngden af obehaget att återigen nödgas upprepa, hvad jag förut så ofta framställt; men jag instämmer med den värde talare, som började denna discussion, att ämnet är för vigtigt för att tillåta någon kunna undertrycka sin opinion, och, likasom han, har äfven jag velat endast till prot. yttra min mening, utan att hoppas inverka på andras öfvertygelse, som förmodligen redan torde vara bestämd.
Det är tungt att i 20 år nödgas upprepa detsamma, bekämpa samma fördomar och vederlägga samma inkast, utan att träffa någon, som erkänner sig vara öfverbevisad.
Här finna vi således bekräftelse på den store mannens yttrande, att menniskor finnas, som under mångfaldiga år ingenting glömt och ingenting lärt.
Samme värde talare har förklarat, att K.
M:s nåd. propos. innehåller ett ojäfaktigt bevis, huru väl Regeringen känner landets behof, och huru mån hon är att afhjelpa dem.
Jag skall derföre utbedja mig att till en början få fästa uppmärksamheten på denna K. propos., en propos., som visserligen blifvit förklarad icke vara stridande mot ansvarighetslagen, men som jag skall bjuda till att visa vara stridande mot tankelagarna.
I denna nåd. propos. uppmanas R.
St. ”att fullfölja sitt vid förra riksdagen fattade och af K.
M. gillade beslut om upptagande, till förmån för fastighetsägare, af ett lån på 2 millioner r:dr specie, hvilket nu borde kunna erhållas, hufvudsakligen på de af R.
St. vid sista riksdagen bestämda vilkor."
Det är derföre nödigt att 19 II. 10 7 4 Den 3 Febrttati f. m, först i minnet återkalla dessa vilkor, och de voro, att länet skulle upptagas med högst 8 proc:s rabatt, emot 4 procrs årlig ränta och en procts capitalafbetalning; den enskilde låntagaren skulle erlägga 6 proc. årligen, nemi. 4 såsom ränta, en i afbetalning och en i ersättning för Riksg:scont:s omkostnader.
Hedan häruti låg en oriktighet, emedan Riksg:scont. för sin revers på i millioner icke hade fått mer än 1.840.000 r:dr, och således, då den enskilde låntagaren ej betalade mer än 4 proc:s ränta och en proc:s afbetalning, Riksgtscout. sjelf skolat komma att belastas med ränta och capitalafbetalning å de 8 proc. af lånet, hvarå Cont. utgifvit revers till högre belopp an dess egen utlåning, derest den ena proc. för omkostnaderna icke kunnat dertill lemna något öfverskott.
Men än värre är det, då K. M. i sin nåd. propos. lofvar, att, utan förlust för staten, liypotheksföreningarna skola årligen betala endast 6 proc. å primitiva beloppet af erhållna lånebidrag, och att deraf 4 proc. skola beräknas såsom ränta och 2 proc. såsom capitalafbetalning.
När man nemi. besinnar, att Riksgtscont. skulle årligen nödgas för det förskrifna lånet af 2 millioner i räntor utbetala 80.000 r:dr silfver, men hypolheksföreningarnas 4 proc. för deras erhållna 1,840,000 r:dr endast utgjorde 73,600 r:dr, så är det klart, att Riksgtscont. antingen skulle vidkännas cn årlig förlust af 6.400 r:dr silfver, eller ock hypotheksföreningarna, för att utgöra 80,000 r:dr till Riksgrscont., nödgas erlägga 41 pr°c:s ränta, emedan de för 92 proc. borde betala lika mycket sorn Riksgrscont. för hela den förskrifna lånesumman; och när man derjemte besinnar, att liypotheksföreningarna icke hade mer än 1,840,000 r:dr att amortera, då deremot Riksg:scont:s amorteringssumma utgjorde 2 millioner, så finner man klart, att Riksgrscont. skulle sjelf få vidkännas amorteringen af de sista 160,000 rrdrna.
Beräknar man dessutom Riksgrscontrs stora omkostnader samt coursdifference etc., så finner man lätt, att det är en mathemalisk omöjlighet att verkställa, hvad K. M. i denna propos. föreslagit.
Jag finner den således vara stridande emot tankelagarna, och vill i öfrigt lemna den i sitt värde, helst ingen yrkat bifall till densamma.
Man har hufvudsakligen fästat sig vid Hr af Billberghs reservation, och allt, hvad jag hört anföras till försvar för lånesystemet, hvälfver sig deromkring.
Jag her derföre att få öfvergå till en närmare granskning af denna reservation.
I första satsen säges, ”att factiskt är, att vårt rörelsecapital fordom varit större, än nu, i förhållande till rörelsens behof, hvarunder myntet likväl icke föll i värde.”
Att rörelsecapitalets silfvervärde förut varit större, erkänner jag; men jag skulle önska, att den värde reservanten ville uppgifva, huru han kan så säkert veta, att rörelsens behof då icke var större än nu.
Jag vill fråga, huru t. ex., dä spannmålsprisen äro låga, någon kan påstå, att brist på spannmål
Den 3 Februari f. ra. finnes?
Ett sådant påstående vederlädes just af det förhållande, att spannmålsprisen aro låga.
Rörelsecapitalet var visserligen åren 1808 och i8oq större ån nu, men beliofvet af rörelse-* capital var också större; ty vi hade då en arme' i Finland, sorn absorberade mycket af vårt rörelsecapita!, och detta jemte flera andra orsaker, dem jag nu ej vill söka utreda, föranledde naturligtvis, att myntvärdet icke föll.
Vidare säger reservanten: ”Vexelcoursen beror hufvudsakligen af handelsförhållandet.
Den tid, då vi hade en betydlig utrikes skuld, sorn fordrade öfver 5oo,000 r:dr Hamb. b:co i årliga räntor, och då vi införskrefvo flera 100,000 tuspannmål, var coursen ofta under pari.”
Detta är ganska sannt; men manne vi icke nu införskrifva mycket mer för Härden och fåfängan an då?
Månne icke detta kan fylla den bär omtalade skillnaden i export och import?
Reservanten fortfar: ”Så länge coursen denna årstid, då transportkostnaden och assurancen äro större, än om sommaren, icke öfverstiger 133 sk., kan man icke med skäl säga, att den är öfver pari, och om den än stiger derutöfver, torde det snarast härleda sig från misstroende lill realisationens bestånd, helst i öfrigt alla förhållanden vitsorda otillräckligheten af vårt rörelsecapital.”
Jag må säga, att jag nästan misströstar att för min åsigt vinna något afseende af den, som kan yttra så underliga meningar som dessa.
Jag kan ej begripa, huru det kan förnekas, att coursen , då den är i33 sk., icke är öfver pari, när realisationsgrunden är 128 sk.
Med samma skäl kunde man, om coursen vore 123 sk., säga, att den ej vore under pari.
”Då närvar, silfverfond,” säger reservanten vidare, ”understiger proportionen såsom 1 : 2-§, så måste deraf följa, att en ökad silfverfond, för hvilken sedlar efter denna proportion utgifvas, skall stärka realisationsfonden.”
Ja, den stärker realisationsfonden, men icke realisationen, och skall deremot förderfva realisationen och landet; ty myckenheten af mynt, det må vara aldrig så reelt, skall, så snart den tillkommer annorlunda än i följd af produetionen och industriens förökande, förstöra myntvärdet.
Jag liar förr åberopat exemplet af Spanien och Portugal, hvilka länder förstördes genom det guld och silfver, som dit inkom från Amerika; och jag påstår, att om de s. k.
Guadeloupeska medlen blifvit insatta i Banken och sedlar i samma förhållande blifvit utgifna, hade det varit en stor riksolycka.
En värd ledamot har talat om plethora eller öfverflöd af blod i kroppen.
Jag ber att få hålla mig vid denna liknelse, efter den något närmare rörer mig.
All hlod gifver icke styrka, utan endast det blod, som på naturligt sätt alstras.
Man har ett sätt att intappa blod från ett djur i ett annat; men detta blod, långt ifrån alt stärka, dödar dem, i hvilka det iutappas.
På samma sätt skulle det mynt, som ej på naturlig väg tillkommer, förqväfva industrien.
Dess* 76 Den 3 Petru ari f. m. utom är det icke allt öfverflöd af vätskor, sorn är helsosamt; och den massa af mynt, som genom ett statslån skulle inkomma, vore af samma egenskap som vätskorna i vattsoten, och skulle således verka förstörande.
Vidare säger den värde reservanten:
"Mer än ett sekels erfarenhet bevisar, att icke realisation bidrager till räntefotens nedsättande.
Så länge lagen stadgar 6 proc:s ranta och rörelsecapitalet är inskränkt, skall räntefoten aldrig nedgå, utom på fastighetslån och såvida hypotheksföreningar bilda sig.”
Har förekomma flera misstag och oriktiga uppgifter.
Först och främst är rörelsecapitalet, sedan realisationen är verkställd, icke inskränkt, utan det står hvarje näringsidkare fritt att för öfverskotten af sin produetion skaffa sig silfver och sedermera insätta det i Banken emot mynt eller deremot svarande sedlar.
Det var just genom realisationen, som rörelsecapitalets förra inskränkning upphäfdes.
Räntefoten säges icke kunna nedgå.
Den har likväl fordom hos oss varit io ä 8 proc. och har sedermera nedgått till sitt nuvar. belopp; och ehuru 6 procrs ränta är laglig, erhålla dock mångå redan icke så mycket.
Den värde reservanten säger väl, att den sakkännedom, han inhemtat, lärt honom, att inga publika cassör utlåna under (s proc.; men vi hafva en egen cassa i Riddarhuset, och jag skulle önska få upplyst, om icke Directm blifvit nödsakad att utlåna för mindre än 6 procts ränta.
Sjelfva sparbanken har nödgats nedsätta sin ränta till 5 proc,, och de flesta reella betalare hafva icke svårt att få låna mot mindre än 6 procrs ränta.
Reservantens uppgift i detta fall är således oriktig och bevisar, huru litet kännedom han har om verkliga förhållandet.
Vidare säger lian: ”Om varupriset icke faller i den man, sorn produetionen ökar sig, måste detta vara fördelaktigt både för producenten och consumenten.”
Att -det är nyttigt för producenten medger jag ; men att det äfven kan vara nyttigt för consumenten är något nytt för mig, som icke genom det derefter följande raisonnementet göres begripligare, Sedermera säger reservanten: ”Antager man, att en så låg ränta icke kan uppkomma, utan att ett större rörelsecapital finnes, än behofvet fordrar, så lärer man icke ku^.- na få höra samma nödrop sorn nu, nemi. bläst på penningar med hög ränta?
Jag mäste säga att min erfarenhet icke sträcker sig särdeles långt, men likväl så långt, att jag kan intyga, det nödropen om penningebrjst nästan varit Större, ju större tillgången varit på sedlar; och jag får påminna de Hrr, sorn bevistat föregående riksdagar, huru man då fått höra rop om strypning, likasom hade repet sutit om halsen.
Nu hafva dessa rop något saktat sig, och jag hoppas, att pm vi få fortgå på den pu anträdda hanan, skola de af sig sjelfva snart upphöra, Den 3 Februari f. m. 77 Reservanten yttrar vidare:
"Enär upplåningen sker emot obligationer, som gå i allm. rörelsen, hvaraf följden binett ökadt rörelsecapital, etc."
Det är således meningen, att obligationerna också skola blifva penningar.
Det är icke nog, att Riksg.conf. skall låna för att låna ut, utan äfven de obligationer, som af Cont. utgifvas, skola blifva penningar.
Jag minnes, huru man vid 1817 och 1818 års riksdag jemrade sig, att disconternas sedlar hade gatt såsom mynt.
Skola vi nu kasta oss in i samma olyckor?
Jag vill åtminstone rentvå mina händer från all delaktighet i en sådan åtgärd.
Summan är, att jag alldeles icke anser detta lån vara af behofvet påkalladt.
Jag tror tvärtom, att det skulle vara högst olämpligt, äfven på det sätt reservanten föreslagit.
Låtom oss tänka oss, huruvida jordägaren kunde erhålla någon nytta af detsamma.
Man säger, att han med 6 procts årlig inbetalning skall kunna amortera sin skuld.
Men huru blir det möjligt?
Hurudant skall då det lån vara, som upptages?
Vi hafva vid förra riksdagen försökt att bereda upptagande af ett lån mot 8 proc:s rabatt och 4 procrs ränta, och detta lån har ej kunnat erhållas.
Men låtom oss antaga, att ett sådant lån nu kunde erhållas.
Då skulle liypotheksföreningarna först nödgas betala 4-y proc., för att betacka Riksg.cont. för sjelfva räntan.
Dertill skulle ytterligare, i fall lånet upptoges utrikes, komma coursdifference, uppgående till 5 sk. p:r r:dr Hamb. b:co.
Derigenom skulle räntan, när man jemväl beräknar courtage, uppgå till 44 proc.
Lägger man dertill, att Riksg.cont., enligt R.
St:s beräkning vid sista riksdagen, skall erhålla en proc. årligen för att hållas skadeslöst, så skulle hypotheksföreningarna få helala 5-J proc., och således komme endast •§ proc. att återstå till afbetalning å capitalet.
Huru lång tid skall då icke fordras för skuldens amortering?
Jag kan således icke annat än på det högsta afstyrka detta lån och begära bifall till Utsk:s betänk.
Jag skall utbedja mig att ytterligare få fästa uppmärksamheten på den starka opinion emot realisationen, som här åren i8i5 och 1817 var rådande.
Det tycktes, som pluraliteten då var skuldsatt och önskade vinna på myntets ytterligare försämring.
Vid 1823 års riksdag började denna opinion att försvagas.
Man började då hoppas att inom detta hus kunna vinna en för realisationen gynnande opinion.
Det tycktes liksom hade de lånehungrigas och de skuldsattas antal minskats.
Många hade kanske redan försvunnit i den ström , hvari de kastat sig.
Vid sista riksdag lyckades det för dem, som tycktes äga något, att få sjn mening gällande, och beslut fattades, att det skulle blifva stadga i myntet.
Vid denna riksdags början har man vid-' blifvit och stadfästat delta beslut.
Jag hemställer nitså, pirs rict kan vara skäl att nu, då, såsom jag hoppas, riksdagen ^8 Den 3 Fehruafi f. m. nalkas silt slut, frångå den princip, man uttalat vid riksdagens början?
Jag inser ej anledn. dertill, och den stora mängd ledamöter, jäg nu ser närvar., inger mig den förtröstan, att betänk, skall blifva bifallet.
Slutligen kan jag ej alldeles förbigå att fästa uppmärksamhet på den behandling, som lånefrågan vid denna riksdag erhållit. 2:ne gånger hafva R.
St. fyrstämmigt, att jag så må säga, uttalat den opinion, att de ej vilja hafva någon skuldsättning, och jag frågar, om det kan vara skäl att nu vid riksdagens slut ändra denna opinion.
Det synes nästan, som det från andra sidan blifvit en ambitioussak att drifva igenom, hvad R.
St. med så mycken kraft motsatt sig; och då fråga är om ambitionssaker, vädjar jag tryggt till detta Stånd, öfvertygad, att det Stånd, hvars första symbol är äran, skall sätta en ära i att vidblifva det beslut, Ståndet förut fattat.
Också beklagar jag den Regering, som vill förmå Representationen att humiliera sig i allm. opinionen eller förverka den hyllning, allm. opinionen lemnat henne.
Jag tror, att en constitutionel regerings styrka består i att vidmagthålla representationen i den allra, aktningen; och i samma stund, som representationen betages allm. aktning, i samma stund har regeringen sjelf bundit sina händer och, för att begagna den här förut framställda liknelsen, minskat den plethora, den kraft, hvarmed hon eljest kunnat verka.
Den regering, som vill, att representationen skall förverka den allm. aktningen , liknar den, som vill nedhugga fruktträdet för att skörda dess frukt.
En värd ledamot har talat om sympathier och ett behof att afgifva sin trosbekännelse.
Jag skall, såsom hittills, bjuda till att visa min tro med mina gerningar, och behöfver derföre icke afgifva en särskild trosbekännelse; men jag vädjar till sympathierna, och om jag icke finnér dem inom dessa murar, hoppas jag att åtminstone finna dem från den ena landsändan till den andra.
Hr N ordenanckar, Fredr.
Wilh., uppläste följande; Om man skall tro uppgifterna om Svenska Adelns aftagande besutenhet, så torde låneförslagets framgång icke här möta särdeles motstånd; och då den statsoeconomiska förvillelse, hvarpå hela systemet hvilar, icke blifvit tillräckligen ådagalagd, lärer här föga afseende fästas vid den röst, som vågar höja sig deremot.
En vän af sanning och ä>'a, politiskt lugn samt lagbunden ordning och frihet och, jag tillägger, höjd öfver det partisinne, sorn endast söker att försvaga bandet emellan regering och folk, utan att frukta för en förtydning från de närmaste interessen, som i de financiella lagstiftningsåtgärderna kunna önska att göra sig gällande, och med blicken fästad på ett älskad fäderneslands något aflagsriare framtid, önskar jag dock att i R. o. Den 3 Februari f. m. 79 Adis prot. få nedlägga min reservation emot denna frågas hela behandling, emot det beslut om upplåning, som man troligen nu går att fatta, emot det statsceconomiska misstag, som grundlagt detsamma, och emot dess politiska följder.
Jag hemtar dessa betänkligheter från min åsigt om slatsoeconomiens fordringar, från aningen om den nya stöt, man skall gifva statscrediten, om förslagen icke kunna verkställas, och från mitt begrepp om samhällets lif och högre interessen.
Nationen kämpade fordom för religionsmeningar, sin ära, sina minnen och andra ideella interessen; men vid den flyktigaste blick på dagens händelser finner man lätt, att det är endast de materiella interessena, som uppväckt vår tids politiska stormar, och att egoismen och begäret efter guld nu utgöra tidskarakteren.
I hela vestra Europa har jemnlikhetsropet låtit höra sig, och de lägre samhällsclasscrna rycka an i strid mot bördsprerogativerna, massorna dictera grundlagarna, och genom de constitutionella formerna inrymmes åt dem allt mera andel i lagstiftandemagten.
Att menskligheten i det hela derpå torde vinna, hvad regenter och de privilegierade classerna förlora, bör man hoppas och bör då icke väcka vår saknad; men det säkra är, att tidsströmmen väl kan ögonblickligt hejdas, men icke afledas, att den redan visar sitt inflytande på Sverige, och att Svenska Riddarhuset så måste uppfatta sin ställning och sluta sig nära till Nationen, utan att derföre aflägsna sig från Regenten, om det ännu vill anses såsom ett nyttigt element uti staten.
Jag har förutskickat dessa allm. tankar för att visa, ur hvad synpunkt jag anser R. o. Ad. värdigt och angeläget att, med bortläggande af allt enskildt interesse, rätt uppfatta hvarje vigtig fråga ur en högre synpunkt och framstå såsom den upplyste ledaren vid behandlingen af statens angelägenheter: värdigt, emedan fosterlandets väl dermed är förenadt; angeläget, emedan hvarje svaghet, hvarje misstag, som vi understödja, försvagar vårt inflytande, och emedan hvarje emot nationalinteresset tillvunnen seger är af kort varaktighet, liknande de triumpher, hvaruti Pyrrhus såg förebudet till de segrandes undergång.
Det så ofta återkommande förslaget om statslån skall, i min tanka, ehuru nu omklädt i en populärare form, i en framtid verksamt bidraga till en söndring, som vi alla önska att undvika; och när drömbilderna af den lifvade in dustri, hvartill man vill förespegla lånet såsom ett nödvändigt vehikel, hafva försvunnit, när man lärt sig, att det s. k. fondsystemet, eller den energiska kraft, man deruti vill finna, är en financiel irrlära, i sitt hemland längesedan föråldrad , hvarigenom utländska ministerer förstått att kasta statsbördorna på framtiden, för att genom eftergift för samtidens vinningslystnad rädda sin folkgunst, då skall man ock inse, att det närvar, lånförslaget icke, enligt statsceco - 8e Den 3 Februari f. m.