Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 38, ang:de uphäfvande af den tysta för månsrätten, omedelbart efter Betänkit ronde förändrad lagstiftning i afside å förmyndarevården.
Hvad nu de omyndigas rätt särskildt beträffar, så bar redan förut derom så mycket blifvit taladt och skrifvet, att man icke bör anse nödigt att tillägga serdeles mycket i ämnet.
Det är redan 16 år sedan K.
M:t aflat Nåd.
Propos. i detta hänseende; och den derefter förflutna tiden har. efter min öfvertygelse, tydligen ådagalagt den lysta förmånsrättens olämplighet.
Denna för månsrätt bibehålies numera endast i de länder, der den Romerska rättens principer gjort sig gällande, ©tvifvelaktigt är dock, att denna förmånsrätt äfven der kommer att försvinna.
Den är redan uphäfd i Belgien och Holland, äfvensom i några af de stater vid Rentrakten, der den Fransyska Code Napoléon blifvit införd.
Afveu uti öfriga delar af Tyskland har denna tysta förmånsrätt sä småningom uphört; och man synes numera fullkomligt ense derom, att denna tysta förmånsrätt icke låter förena sig med rättvisans och billighetens fordringar.
Afven jag har någon tid varit tveksam, huruvida detta s. k, skydd för de omyndiga vore nödigt att bibehålla, men numera kommit till den bestämda öfvertygelse, ritt detta skydd nästan helt och hållet är en chimére.
Kändt är, huru personer, som äro förmyndare och behöfva län å sin fastighet, efter aftal med annan man, afträder förmyndare-befattningen åt denne, hvilken åtager sig densamma för en eller annan dag.
Fastigheten blir under tiden till annans säkerhet intecknad och förmyndaren återtager efter några dagar sin förra befattning; men myndlingens förmånsrätt vidtager i sådan händelse ej förr än från den dag, då förmynderska pet ånyo anförtroddes ät förre förmyndaren.
I stället således att den tysta förmånsrätten länder till de omyndigas fördel, tjenar den endast att bereda tillfälle att, på sätt jag nämnt, kringgå lagen.
Utan att gifva de omyndige någon verklig säkerhet, beröfvar denna tysta förmånsrätt jordegaren i allmänhet, möjlighet att mot realsäkerhet erhålla nödiga kapitaler, och åstadkommer således, på det hela taget, en verklig skada för landet.
Då Utsk:t sålunda icke kunnat finna något skal att bibehålla denna tysta förmånsrätt, har Utsk:t likväl satt densamma främst bland fordringar hos förmyndare och föräldrar.
Utsk:t har nemi. föreslagit att de omyndige måtte för sådane fordringar ega ovilkorlig! företräde framför Kronans, kyrkors och allmänna kassors fordringar, derest förmyndaren derjemte är upbördsman eller kassaföieståndare,-äfvensom tillagt myndlingar företrädesrätt till betalning framför ali annan hos föräldrar och förmyndare innestående fordran.
Utsktt har således ställt dem främst på listan i fråga om rätt till betalning ur lös egendom.
Detta anser jag, för min del, vara en ganska vigtig omständighet, H. VIII 10 146
Den 17 Juli. hvilken man icke bör förbise, då man klagar deröfver, att Utsktt icke ansett, att denna förmånsrätt bör konkurrera med real-säkerliet eller säkerhet i jord, hvilken är den förnämsta real-säkei het och den, i afs:de å hvilken exceptioner icke äro möjliga, utan att realsäkerheten helt och hållet förslöres.
För den händelse nemi. nuv:de institution skulle bibehållas samt utlänningen egde närmare kännedom om dessa förh:den, så är lätt att inse, att man utomlands icke skulle godkänna våra s. k. realsäkerheter såsom någon säkerhet.
Såsom stöd för mitt påstående i detta fäll får jag anföra, att i vår egen handelsstad
Göteborg är nästan som en princip antaget, att aldrig lemna penningar på inteckningar.
Som bekant, är likväl penningetillgången derstädes i allmänhet ganska stor, men man anser dock der inteckningar lör de alldrasämsta papper.
Samma förh:de eger äfven rum i viss mån här.
I öfrigt och oberäknadt de olägenheter, som äro en följd af den tysta förmånsrätten och af mig redan blifvit omnämnde, tillkomma äfven andra omständigheter, som göra denna institution särdeles opraktisk.
Uti 1 734 års lag är det nemi. icke tydligt uttryckt, huruvida ett äldre förmyndareskap skall hafva förmånsrätt framför ett yngre.
Bland juristerna är meningen i detta hänseende delad.
Somliga anse, att ett äldre förmynderskap bör ega företräde framför ett yngre; andra åter, att alla förmynderskap böra åtnjuta samma rätt.
Nu gällande stadgande ger verkligen anledning till så många dubiösa rättsfrågor, att det redan i detta förhållande gifves skälig anledn. till ändring.
Jag anhåller sålunda om bifall till den nu föredragna 8:de §:n med den redaktion, som kan blifva en följd af min nu framstälda anhållan, att, för den händelse förevide författningsförslag skulle i vissa delar godkännas, men i andra återremitteras, LagUtsk:t blir bemyndigadt, att vid förslagets förnyade granskning föreslå sådana jemkningar i de godkända delarne, som kunde föranledas af skeende förändringar i de återremitterade.
Hr Car Ih eirn-Gy 11 en skj ö 1 d:
Då jag antager som en möjlighet, att ätskillige af R. o.
Ad:ns ledamöter måhända icke fäst tillräcklig upmärksamhet vid de stadganden i nu gällande lag, hvilkas uphäfvande skulle blifva en följd af LagUtsk:ts förevule förslag, tager jag mig friheten att ytterligare med några ord påpeka dessa förhållanden.
T stallet för den föreslagna § 8, som handlar om den säkerhet, hvilken tillkommer borgenär, som begär och får utmätning för sin fordran, innehåller g 8 af nu gällande lag: »Sedan tages barnaarf ut hos föräldrar eller förmyndare, och kyrkors och fattighus fordringar hos deras föreståndare, så ock skuld till kronan, eller frälseman, för upbörd.
JIos upbördsman, som sedan blifvit förmyndare, eller föreståndare, ege kronan, eller frälseman förmån till det, som å upbörden för alla åren brister.
Var han förmyndare, eller föreståndare förr än han upbördsman blef, hafva barngods, kyrkors eller fattighus medel företräde.
Häfver någon inteck - Den 17 Juli. 147 ning i lians fasta gods, innan han förmyndare, föreståndare eller upbördsman blef; njute då sin inteckning till godo.» R. o. Ad. finner, att denna § handlar om den säkerhet, som för birriH-arf, kronans, kyrkors och fattighus medel är medgifven, framför inteckningar, sorn äro yngre än det updrag, gäldenären såsom förmyndare, föreståndare eller upbördsman kan innehalva, äfvensom att, bland sådana updrag, det äldsta alltid medför bästa rätt till betalning ur gäldenärs bo. Af Utskits förslag, om det autages, blifver en följd, att kronan, kyrkor och fattiga få alltid cedera sin rätt för barn, hvilka hafva upbördsmän till förmyndare.
1734 års lagstiftare ansågo således, att. då en person, vid förmyndareskapets emottagande, ansågs fullt vederhäftig, så skulle icke, genom några sedermera tillkomne förhandlingar eller updrag, någon minskning i barnens rätt ega rum.
Samma rätt ega jemväl kronan, kyrkor och fattiga.
Nuv:de LagUtsk. anser allt detta onödigt.
Myndlingarnes rätt kan likväl härigenom blifva i ganska väsendtlig mån laederad, då nemligen förmyndaren, utan deras och rättens vetskap, kan företaga sig hvilka förhandlingar som helst med sin egendom.
Otn lörmyndare-kammare eller någon annan institution, som skyddade barna-arfvet, komme till stånd, så skulle möjligen skäl förefinna» att vidtaga ifrågavule inskränkning i förmånsrätten; men sä länge man icke lyckats införa dessa skyddsanstalter och förr än man sall detta förslag i samband med det i näst förcgide Betänk, afhandlade, anser jag detsamma kunna blifva till sina följder högst vådligt.
Såsom skäl för den ifrågaetällde förändringen har man anfört, dels att vi således skulle komma att närma oss den lagstiftning, som i detta fall uti större delen af Europas öfrige länder är gällande, dels ock att vi sålunda skola bereda våra skuldsatte jordegare lätthet att få belåna sina fastigheter.
Jag för min del anser dock batia dessa omständigheter vara af serdeles ringa vigt i jemförelse med den fördel, att omyndiges, kyrkors och fattiges medel icke förfäras.
Man bör icke heller förbise, att så länge det är ett åliggande för en hvar, att mottaga ända till 3 förmynderskap, så är det ock en statens pligt, att icke allt för mycket försvåra detta åliggande.
Om jag verkligen hyllade den åsigt, att det vore en så stor lycka för det allmänna, att våra jordbrukare, — så skuldsatte de för närvide äro och otvifvelaktig! ännu mer blifva, i den mån man lättar skuldsättningen, — kunna utan hejd röra sig med lanta penningar, så skulle detta möjligen vara ett skäl för mig att i detta fall närma mig Gr.
Sparres åsigt; men då jag tvertom anser det vara en af de svåraste olyckor för vårt land, att jorden redan förut är belastad med så mycket skuld, — ett förhållande, som utaf en utaf R. o. Ad:ns medlemmar, hvilken lifligt intresserar sig för alla reformer, blifvit på ett vältaligt och bevisande sätt ådagalagdt, da han nemi. anfört att Sveriges jordbrukare, just i följd af sin enorma skuldsättning, behöfva mer betaldt för sina produkter än sorn annars skulle vara erforderligt., — så uppkallas jag häraf att med så mycket mer ihärdighet motsätta mig ifrågav:de förslag. 148 Den 17 Juli.
Äfven jag, för min del, anser att (len egentliga orsaken, hvarför de flesta Svenska varor hafva så svårt att utstå täflan tned andra länders, förefinnes deruti, att produktions-kostuaden, i följd af våra näringsidkares betydliga skuldsättning, härstädes måste blifva högre.
Ju högre produktionskostnaden är, desto dyrare blifva produkterna och mer svåra att afsätta.
Detta gäller äfven om jordbrukets produkter, ty i annat läll skulle detta utgöra ett undantag från den allmänna regeln.
Jag är så långt ifrån att vara af denna åsigt, att jag tvertom anser, att då jordbrukaren tager så tnycket af landets kapital och arbetskraft i anspråk, så kan denna regel med så mycket mer skäl på honom tillämpas.
Att vi åter uti den del af vår lagstiftning, som rör de handeln tillhörande kreditförhållanden, närma oss det öfriga Europa, finner jag ganska naturligt, emedan handeln är kosmopolitisk.
Nödvändigheten deremot, att iakttaga detsamma, då frågan rör jordbruket, som är vår modernäring, kan jag för ingen del öfvertyga mig om; utan anser den sats, hvarpå man vill grunda detta påstående, vara fullkomligt falsk.
Man bör nemi., efter min åsigt, vid kredit-lagstiftningen för de folkklasser, sorn med denna modernäring sysselsätta sig, framför allt tillse, att densamma är nationel och lämpad efter de i fäderneslandet förut rådande förhållanden.
Hvad som ovilkorligen och i främsta rummet tillhör en lagstiftare är, att iakttaga, att icke genom ett nytt stadgande i en rigtning paralysera verkan af hvad som kan vara godt i annan rigtning.
Detta är just hvad jag befarar att man, genom antagande af denna §, skulle göra sig saker till.
Så vida jag rätt upfattade Hr Carlheira-Gyllenskjölds yttrande, upgaf samma talare såsom ett hufvudsakligt skäl för den tysta förmånsrättens bibehållande, att det skulle vara en lycka för Sveriges jordbrukare, att realsäkerheten, genom den tysta förmånsrättens bibehållande, blefve lika dålig som den hittills varit.
Att realsäkerheten, ifall den tysta förmånsrätten qvarstår, otvifvelaktig!, är och blir i sämre skick, än den annars skulle vara, underskrifver jag obetingadt; men att det skulle vara en lycka för landet, om realkrediten qvarstode på den låga ståndpunkt, som den nu innehar, och utan tvifvel måste bibehålla, såvida den tysta förmånsrätten blir orubbad, kan jag för ingen del biträda.
Jag tror nemligen, att dea enda möjligheten för Sveriges jordbrukare, att komma i en lyckligare ställning, är att söka uti realkreditens höjande ett medel för vära jordbrukare att kunna få på sina egendomar låna penningar för bättre vilkor än nu är och fortfarande blir händelsen, så länge realkrediten icke erhåller någon lyftning.
Beträffande i öfrigt Herr Carlheim-Gylleuskjölds uttryckta önskan, att den af honom tiplästa § i nu gällande lag måtte komma att qvarstå framför den nu ifrågavtde §:n, så kan jag, för min del, verkligen icke inse, hvartill det skulle gagna att antaga denna §, om man i berörde hänseende ginge Herr Carlheim-Gyllenskjölds önskau till mötes. t) t! n 17 Juli. 149 Gr.
Jag får, för min del, tillstå, att jag verkligen icke kan inse, hvartill hein denna förpostfäktning skall gagna; ty genom denna §:s antagande lärer viii icke ifrågavtde stadganden i nu gällande lag om förmånsrätt för barna-arf och andra der omnämnda klasser och inrättningar vara afgjord.
Denna fråga qvarstår jn till de efterföljande §§:na.
Så vidt man finner nödigt att göra densamma beroende af hvad R. o. Ad. förut beslutat, är det ett sätt att gå tillväga, som icke upställer något hinder för §:ns behandling.
Sådane beslut hafva redan tillförne blifvit fattade.
Afskaffande af den tysta förmånsrätten för barna arf kan ställas i samband såväl med beslut om inrättande af förmyndare-kammare som med institutionen af gode män.
Jag kan således icke finna R. o. Ad. samt R.
St:r förhindrade, att, för den händelse de finna sådant för godt, göra ett bifall beroende af hvad som kan i afs:de på omyndiga barns medel blifva af R.
St.:r beslutat.
Då jag således, på dessa skäl, icke anser, att man vid den nu föredragna 8:de §:n behöfver afhandla detta ämne, förenar jag mig med de talare, som yrkat bifall till densamma.
Hr Carlhei m - Gryllen skjöld:
Emedan den nu föredragna 8:de §.-n upläsles. ansåg jag att den skulle komma i stället för den gamla.
Ar åter R. o. Adins mening att endast bifalla denna §:s innehåll, utan afs:de på dess plats, så har jag för min del ingenting vidare att i frågan erinra.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att innan han uptoge och framställde propos. å de yrkanden, som i afs:de ä nu förev:de g afgifvits, torde den af Gr.
Sparre under öfverläggningen särskildt väckta fråga få förekomma till afgörande; hvarefter H.
Exc. framställde propos. å bifall till Gr.
Sparres förslag, att för den händelse förev:de författningsförslag skulle i vissa delar godkännas men i andra återremitteras, LagUtsk:t klefve bemyndigadt att. vid förslagets förnyade granskning föreslå sådana jemkningar i de godkända delarne, som kunde föranledas af skeende förändringar i de återremitterade.
Härefter yUrade H.
Exc. att, beträffande den förev:de g 8, yrkats dels bifall dertill och dels afslag derå; hvarefter H.
Exc. framställde propos. å bifall till §:n.
Härvid ropades ja, hvarjemte anmälde sig och yttrade Hr Carl heim-Gylle n skjöld:
Jag tillåter mig fråga, hu ruvida, genom R. o. Athus beslut rörande den nu föredragne 8:de §:n, äfven den af mig gjorda anhållan blifvit afgjord.
Exc. i anleda, häraf förklarat, att det icke tillkonime honom att tolka det beslut, R. o. Ad. komme att fatta. ilo Den 17 Juli. blef förnyad propos. å bifall till den lörevide §:u framställd och med ja besvarad. § 9.
I afseende å det första mom:t af deli nu föredragna 9:de §:u ber jag alt få framställa några anmärkningar.
Jag liar äfven vid denna g afgifvit en reservation.
Detta liar skett af den anledning, att Utsk:t föreslagit, att man skulle fiånträda den grundsats, som hittills varit gällande i vår inteckningslng, eller att den förmånsrätt, som åtföljer inteckningar, hvilka sökas vid domstolar å landet, skall beräknas från det ting, då inteckningen söktes, samt i stället antaga det nya stadgande »att förmånsrätt »för inteckning i läst egendom skall gälla från den dag, då in »teckningen vid rätten sökes.»
Såsom motiv för denna lagförän dring ilar Ut3k:t anfört, att hvarjehanda olägenheter upstå för fastighetsegare, hvilka ämna belåna sin egendom, då de icke kunna på inteckningar erhålla penningar före tingets slut, emedan först derefter fastighetsegare!! kan förete det från tingets slut utfärdade gravationsbevis, hvilket utvisar de inteckningar, som gravera den belåuade egendomen.
Det är visserligen sannt. att en sådan olägenhet för närv:de existerar, eller att den jordegare, som vill söka belåna sin egendom, icke kari genast få penningar, förrän tinget blifvit aflyst; men jag befarar, att man, genom den föreslagua förändringen, icke i delta fall skall komma målet en hårsmån närmare ån hittills.
Förhållandet skulle i berörde hänseende blifva alldeles enahanda som förut; men en annan följd af denna förändring skulle deremot utan tvifvel upkomma, att nemligen personer lätteligen blefve narrade i afseende på säkerheten hos dokumenter, sorn visade att inteckningar i fast egendom i vederbörlig ordning blifvit faststälda.
Detta kommer otvifvelaktigt att inträffa, sä vida icke domare iakttaga den försigtigheten, att, ifall inteckningar sökas på första rättegångsdagen eller någon af de följande, icke fastställa desannna förrän tinget aflyses.
Men sker ej detta, kan den borgenär, som fått sin inteckning fastställd att gälla med förmånsrätt från första eller andra rättegångsdagen, hastigt beröfvas sin förmånsrätt, om under tingets lopp en förändring i eganiferätten upstår, och den nye egaren, innan tinget aflyses, presenterar köpebref och erhåller försia uppbudet.
Det föreslagna nya stadgandet synes mig derföre icke stå uti rätt harmoni med hvad lagen för närvide bjuder i afseende å lagfart af fast egendom å landet.
Sådan lagfart kan nemligen sökas under hvilken rättegångsdag som helst under tingets lopp.
Samma förhållande är också för narv:de i afs:de å inteckningsansökning.
Afven inteckning kan sökas under alla dagar af tinget, från och med den första till och med den sista, enär alla rättegångsdagarne under ett ting betraktas såsom en enda fortlöpande rättegångstid.
Det är således för närv.-de i vår lagstiftning en fullkomlig öfverensstämmelse i båda dessa fall; men skulle man anlaga den förändring, LagUtsk:t nu förordat, att nemligen vid inteckning förmånsrätt i samma egendom Den 17 Juli. lfti skall gälla från den dag inteckningen vid rätten sökes, så skulle utan tvifvel kollisioner mellan intecknings- och lagfartsansökningar upstå; och följden af dessa kollisioner med eganderätten blefve att inteckuingarne måste vika eller förfalla.
Jag vill nu antaga såsom exempel, att en jordegare behöfver låna 10,000 rdr och önskar lemna panträtt i sin fasta egendom.
Låtom oss sedan se huru följden blir af Utskits förslag.
Han skrifver för ändamålet en skuldsedel och inlemnar den på 'J:dra eller 3:dje rättegångsdagen af tinget, och inteckningen fnststtilles att gälla med förmånsrätt från samma dag.
Om nu, såsom Utsk:t föreslagit, förmånsrätten skall beräknas från någon af de förutnämnde dagar, och samme jordegare, sedan han fått penningar af försträckningsgifvaren, som trott sig erhålla en mycket gotl inteckning, derefter försäljer egendomen till någon annan, samt denne nye egare sedermera presenterar köpebrefvet någon dag efteråt, under loppet af samma ting, så får den nye egaren första upbudet och den förut fastställda inteckningen förfaller.
Jag frågar om icke lagen, om den antages, skulle innebära en snara och om icke på detta sätt personer lätteligen skulle kunna blifva narrade?
Åro nu långifvarne försigtig», så lemna de icke alls några penningar ifrån sig innan tinget blifvit afslutadt; men i sådant fäll vinnes ju icke det åsyftade målet, att nemi. erhålla penuingarne i god tid och före tingets slut.
Och hvartill tjenar då hela lagförändringen?
Med fästad t afseende å nämnde förhållanden anser jag fördenskull rådligast, att icke frångå den uti förevrde hänseende hittills rådande princip, så snart man icke på samma gång tror sig kunna ändra de gällande bestämmelserna rörande lagfart.
I öfrigt ber jag att få fästa upmärksamhet å en annan omständighet, nemi. att vid domstolarne å landet finnes för närv:de icke den minsta kontroll i afseende å hvilken dag som inteckningar införas i prolokollet vid häradsrätten.
Jag har sjelf, då jag för en 17 år tillbaka första gången biträdde domare å landet med tirigsgöromål, varit vittne till att domaren icke förde något slags memorialprolokoll, utan alla handliugarne till de s. k. småprotokollen lades helt enkelt i bundtar för hela tinget, och det var föröfrigt alldeles godtyckligt, hvilken dag under tingets lopp dessa inteckningar sedermera infördes i protokollet.
Om således icke någon bestämd kontroll stadgas i afseende derå, alt domaren verkligen skall införa inteckningar å rätta dagar, så skulle lätteligen, genom oordentlighet eller bristande upmärksamhet hos domaren, kunna hända, att personer, hvilka beräknat att, få en bättre förmånsrätt, ådrages men och skada derigenom, att deras inteckningar blifvit oriktigt införda i protokollet en eller annan dag sednare än den dag, då inteckningshandlingarna verkligen blifvit till tinget iugifne.
Uti närvarande stund finnes ej heller den ringaste kontroll på domaren å landet under hvilken dag han behagar införa inteckuingarne i protokollet.
På grund af dessa anmärkningar, af hvilka jag anser den första egentligen af någon vigt, får jag anhålla om återremiss af §.n uti den syftning, att, hvad förmånsrätten för inteckning i fast f > e ii 17 .Tuli egendom å landel beträffar, densamma måtte, ' på sått hittills egt ruin, beräknas ifrån det lagtima ting, då inteckningen sökes.
Bland de hufvudsakliga olägenheter, som blif vit i allmänhet öfverklagade hos nu gällande inteekningslörtattning, har serskildt varit den, att en meddelad inteckning icke erhåller sin betydelse förr än stundom flera månader derefter.
Om det t. ex. finnes en jordegare, som, med afseende ä hvilket iöretag som helst, önskar på sin egendom uptaga ett lån, så kan lian nödgas törst uti flera månader afbida tingets infallande, samt derefter uti ytterligare flere månader afvakta dess slut; och då det beror på domaren att. utdraga tinget på längden, så kan en ganska lång tid förflyta, under hvilken nämnde jordegare icke kan erhålla den na inteckning, mot. hvilken han kan få det erforderliga lånet.
Den siste värde talaren har anmärkt, att nu föreslagne stadgande kan på så sätt gifva anledning till ett bedrägeri, att nemligen den, uti hvars egendom inteckning lemnäs, kan försälja denna egendom och sålunda försvaga verkan af inteckningen; men, Mine Hrr! det bör tagas i betraktande, att detta icke kan ske annorlunda än genom en bedräglig åtgärd af gäldenären.'
Deremot kan inteckningsansökning af en annan borgenär göras, utan att gäldenären på förhand vet det ringaste deraf.
Jag kan känna om en person, att han icke kommer att försälja sin egendom eller ingå något bedrägeri; men jag kan deremot icke veta, om ej en annan person söker inteckning hos honom, och derigenom förringar verkan af den utaf mig innebafvande inteckning.
Detta blir händelsen, så vida alla under ett ting beviljade inteckningar hafva lika rätt.
Vid sådant förhållande och då tinget ofta utdrages i 6 månader, kan jag, under deri tiden, med allra största förtroende för den som beviljar inteckningen, icke lemna honom några penningar på densamma, emedan jag omöjligen kan veta, huruvida icke en annan person kan under tiden komma och söka inteckning i egendomen.
Derföre att, jemlikt förutnämnde talares anmärkning, en olägenhet skulle kunna genom en försäljning upkotnma, bör väl icke detta gifva anledning att bibehålla en ytterligare olägenhet,, eller att, då vi nu äro på väg att få eli ny och förbättrad törmånsrättslag, söka hindra tillämpningen af en i och för sig sjelf fullt riktig princip.
Jag åtminstone, för min del, kan icke finna något skäl, att, om också möjligheten till ett sådant bedrägeri qvarstår, man bör bibehålla olägenheterna uti nuv:de förhållanden.
Utan tvifvel skulle en underd. hemställan till K.
M:t rörande lagfart leda derhän att densamma koinme att få gå i samma spår som inteckningen.
Jag har dock i allmänhet icke hört klagas öfver dessa olägenheter med lagfart, ty hvad långifvare!! vanligen önskar iir ett gravationsbevis, sora uplyser till hvilket värde fastigheten nr intecknad.
Detta gravationsbevis behöfver han pä samma gång, sorn länet skall erhållas, och nämnde bevis kan han genast få, då inteckningen lemnäs från den eller den dagen, men icke nar inteckningar från aamma ting hafva samma rätt.
Den 17 Juli 153 Hvad slutligen beträffar samme talares anmärkning', att hittills domaren icke lort något momorial-protokoll ang:de inteckningar, samt att det fördenskull skulle vara äfventyrligt att införa nu föreslagne stadgande, vill jag endast erinra, att då hittills alla inteckningar, meddelade vid samma ting, haft lika rätt, har roan icke heller funnit något behof utaf att föra ett sådant memorial-protokoll, hvaremot och då hädanefter inteckningar skulle ega förmånsrätt, beräknad från och med den dag de inlemnade», det bör vara en hvar klart och tydligt, att domaren numera måste föra inteckningsprotokoll.