Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Senatens fullmakt, att vara Secreterare vid Amiralen Liljes Esquadre”: men kom ej att tillträda denna beställning, ”emedan den strax derpå, för besparing i Staten, blef indragen”.
Den måste varit ansedd som förmånlig: ty personer funnos, ”som under missunnsamhet ställde sig medömksamma öfver hans öde att fara till sjös”; man ser det af ett till dem rigtadt qväde, hvari han undanber sig deras beklagande.
Denna menlösa och lidande varelse hade således afundsmän! falska vänner!
Det synes så otroligt, att man frestas misstänka verkligheten deraf; emellertid smärtade honom föreställningen.
– Sina akademiska studier hade han, troligen, fullbordat ganska tidigt.
Sammanlägger man, att hans äldsta tryckta poem är af år 1712; att han mot slutet af Runii lefnad var dennes umgängsvän; att han kunde redan 1715 vara utsedd till ”Echo å Sveriges allmänna Fröjde-qväden”, såsom talare på Riddarhuset inför ”ett högt och förnämt samqväm”, hvaribland Hertigen af Holstein och de Kongliga Råderne; men tillika, att han i en tillegnan af detta Tal kallar sig, till sin ursäkt, en ”i åldern späd”: så tyckes man ej kunna utsätta hans födelseår sednare, än ungefär 1692, man också ej heller tidigare.
I en annan tillegnan af samma Tal, ställd till Konungen sjelf, säger han sig ock,–
Fast den konstiga mö ock vänaste jungfru Thalia
Synes ha korgen i hand, till den jag ärnade fria106, –
drista i ringhet tända sitt rökverk, ”skönt än med spädare händer”.
Att han ännu 1715 var ganska ung, samt dessutom begåfvad med ett angenämt yttre, intygar följande något platta fägne- och bifalls-rim af en beundrare, som dermed utstyrde hans Echo-qväde vid dess tryckning:
Är er håg, Herr Fres’, att fria
Till den väna mö Thalia?
Vackra ungdom! våga’t då!
Och så framt J der få korgen, –
Den J aldrig fått ell’ få, –
Gack till Venus’ döttrar små;
Då så går jag väl i borgen,
Att J genast slippa sorgen.
Foga vi nu härtill, att ifrån 1712 till 1728 finnes under hvartenda år angifvet något af honom författadt, och att det allrasista, som kunnat uppspanas, är en grafskrift öfver den nyssnämnde brodern Hans, död den 27 Juli 1728: så kan väl ock antagas med temlig säkerhet, att han inom detta års förlopp sjelf följde brodern efter.
Hans ”vackra ungdom” hade, nästan alltigenom, helt annat att tänka på, än ”frierier till Venus’ döttrar”.
Väl voro honom de ljufva känslor, som väckas af qvinliga behag, ingalunda främmande.
Åtskilliga ”kärleksdikter” lemna de omedelbara bevisen; och motsatsen skulle, vid en själs-beskaffenhet som hans, vara otänkbar.
Man läse den varma och ömma, sin ”Elisandra”-förebild långt öfverträffande visan:
Gudinna, som din täcka orden,
Likt solen pryder himlens hvälfda blå (m. m.);
den strax derefter följande, till och med af en smula galanteri smakande, som börjar: ”Alla Nymphers Princessinna”; herdevisan ”Celinde gick sörjand’ och sökte sin hjord”; sången till ”den dejliga Iris”; det skalkaktiga stycket ”Varning till Psyche”.
Alla dessa, och flera som kunde nämnas, låta förnimma, hvad i alla fall hans brudqväden, ja sjelfva hans ”andeliga” dikter skulle förråda: huru tillgänglig denna själ, så känslig för himlens skönheter, jemväl var för jordens.
Mellan dessa och honom ställde sig dock den till engla-renhet luttrande skickelse, att hans lefnad blef nästan blott en ständig sjukdom, eller ett till grafven långsamt rörande krankhets-tillstånd.
Det ansatte honom svårast alla vårtider, och höll honom slutligen alltjemnt vid sängen.
Sjelf hade han förvärrat det genom tidig och mycken medicinering.
”Braka läkedom” – säger han i sina Sedeläror – ”för nöd skull, och icke för någon vana.
Vilja läkarens första försök icke anslå, så lägg dig ingalunda ut på djupet med honom: ty då har du ju säkert prof, att all hans grund består i gissning.
Bättre är, att du låter ankomma på Naturens hjelp, än att du med Läkaren ingår ett lifs och välfärds vågspel.
Lär af mitt olyckeliga exempel, att, hvarest hastig läkedom ej hjelper till helsan, der gör långligit läkedomsbruk sjukdomen obotelig”.
Vinsten för oss blef njutningen af en själs-fägring, som med så skär renhet sällan, kanske aldrig, i Sveriges vitterhet framträdt.
Dess bekännelser möta oss först och främst i en poetisk sjukdoms-krönika, med öfverskrift: ”Då jag åtskillige särskilte Vår-tider af en svår och häftig Skälfve-sot varit angrepen”.
Det är en kedja af likartade och likformiga vårbetraktelser, en för hvarje år, från och med 1712 till och med 1728.
Under de första åren är ock dagen utsatt: engång den 29 April; eljest idel Maj-dagar.
Sedermera utsättes blott årtalet.
En gång tillägges: ”då jag åter i Maj månad föll in i febren”; en annan gång – 1726 –:
”då jag hela året igenom måste hållas vid sängen”.
Dessa ”Vårbetraktelser under Sjukdom”, såsom de i den Sondénska upplagan heta, kunna ej läsas utan varmare deltagande.
Deras innehåll är ett dubbel-thema, en fortgående försoning af motsatser; af hvilka den ena ljuder:
Du gyllne sol, som nu en ljuflig vår bebådar,
Och ser så glad på mig, som dig bedröfvad skådar!
När dagen bäst blir lång, då blir min glädje kort;
Min sorg, den flytter till, när andras flytter bort.
Hvad är, att solen högt på horisonten skrider,
När jag förgäfves dock mäst’ tälja mina tider?
Förgäfves ömsa sig höst, vinter, sommar, vår;
Ty idel, idel natt ä’ alla mina år –
den andra åter, på samma gång:
Dock nej! mitt hopp begynns, när Gud mig mest bedröfvar;
Min tröstan stärker han, när han min tröstan pröfvar:
Jag kysser riset nöjd; mitt kors jag tåligt drar;
I glädje jag min sorg, i sorg min glädje har.
Jag fruktar döden ej, och hatar icke lifvet;
Jag har i Herrans hand, i lif och död, mig gifvit;
På stormen följer sol; min Gud har allt gjort väl:
Fördenskull – bid och lid, och var tillfreds, min själ!
Ett värdigt motstycke, bland flera andra, är den vackra Psalmen ”Under en långsam och svår Sjukdom”:
Mina ögons källor briste
Med en ymnig tåreflod; –
der man, å ena sidan, träffar en den bevekligaste målning af hans qvalda belägenhet, och å andra sidan den obrutna styrkan af en tro, som är bergfast och segrar.
Än klagar han:
Glad och sund jag mig väl ställer,
Med ett högt och lättadt ljud;
Men de tårar, som jag fäller,
Dem allena känner Gud.
Gråta var min första röst,
Då jag låg till modrens bröst;
Allt, hvad sedan jag förfarit,
Har mest sorg och sjukdom varit.
När sin resa solen sluter,
Och när andre somna in,
Jag slätt ingen hvilo njuter:
Då begynns först plågan min.
Natten, som är sömnens vän,
Drifver sömnen från mig hän;
Dagen tärer min förmåga;
Natt och dag mig ömsom plåga.
Än, ur förföljelsen af ”tankar, som själen qvälja och tillsatta hårdelig’” (såsom:
Månn’ jag mer, un andre brutit,
Medan mig så illa går?),
bemannar han sig, i en fråga till sitt ”sorgse sinne”
Säg, hvar tar du sådant tal?
och fortfar:
Förr sku bergen fly och vika
Och Guds sanning ej bestå,
Jord och himlar sku tillika
Förr försmälta och förgå;
Förr skall evigheten sig
Ändra till ombytelig:
Förr, än Gud mig öfvergifver,
Om jag fast i trone blifver.
O! hur kär, den Herren späker
Helst uti hans ungdomstid:
Då man än sig tycker säker,
Och med verlden plägar frid;
Då än tvist med andan är,
Kött och blod ha än begär.
O! hur kär, den Herren agar
I de fria ungdomsdagar!
Liknande motsättningar, med samma vexelspel af smärta och betryggelse, klinga oss föröfrigt till mötes nästan ehvar man uppslår.
Så t. ex. inom dessa fyra rader ur en ”Bön i Sjukdom”:
Beveks du ej till nåd af ett förkrossadt ljud,
Då af din godhet jord och himlar äro fulle?
Ack jo! ditt hjerta rörs; jag vet, du äst ju Gud;
Du blef ej menska, att du evigt vredgas skulle.
Så, då han på ett annat ställe, suckande, utropat:
Kan. ingen mensko-hjelp min räddning mer förtros?
Ack! mina bästa år, hur fara de sin kos!
Mig tycks, nog fort jag går den allgemena färden;
Jag kunde än ha tid, att mätta mig af verlden.
Ej trött jag är af år, och ej af mödor tung! –
lugnar han sig genast, och lyktar:
Dock, väl den, som dör glad! om gammal eller ung.
Korteligen: hans lefnads uppgift var, att göra sig förtrogen med Döden; och han lyckades förträffligt deri.
”Mina tankar stannade vid det mål, hvaröfver ingen komma kan; då öfverlade jag med mig, om jag icke vid sjelfva Dödens betraktande måtte finna nöje.
Och si! mig syntes af frossarenom utgå mat och sötma af den starka: jag förnam, att dödsens bitterhet skulle förvandla all min sorg i idel glädje.
Detta förvarade jag i mitt hjerta som en skatt, större än all jordens rikedom”.
Hans poesi är ett spegelglas, som har sjukligheten, plågan, döds-utsigten till folium, att fagra evighets-bilder må klara och skinande framstå.
Men ej blott under den skepnad, som jag hittills tecknat, var hans lif ett ständigt öfvervinnande af smärta.
Det kämpade tillika mot ännu ett annat djupt-genomgripande och hjertfrätande qval; som jemväl i hans poesi troget beledsagar det förra.
Det är sorgen öfver nedergången af Sveriges lyckostjerna och äresol; sorgen öfver fäderneslandets missöden i följd af det plötsliga omskifte, som förvandlade Carl XII:s segerbana och förde den till ett brådslut, hvaraf allt hopp om det förlorades återställning blef utsläckt.
Freses egentliga ynglingsålder inträffade först vid eller efter året af Pultawa-slaget.
Endast såsom barn hade han öfverlefvat segrarna vid Narva och Düna: såsom yngling upplefde han födelsebygdens fallande i rysk träldom; såsom man, skottet vid Fredrikshall.
Vill man lifligt sätta sig tillbaka i de sinnesstämningar, som vexlade hos svenska allmänheten under sjuttonhundratalets bägge första årtionden, så bör man gå till den tidens vitterhets-idkare (så sämre, som bättre), för att uppsöka och jemnföra de tolkande uttrycken.
Först möter oss ett obegränsadt seger-jubel, med den gladaste förvånings högljuddaste gärder till den unge Hjeltens pris.
Derpå följer en fortfarande segerfröjd, hvari dock blandar sig en växande längtan efter fred, – likväl med ännu ostörda förhoppningar om dess ärorika vinnande; förhoppningar, som väl omsider – efter Petersburgs anläggning m. m. – icke hos alla bibehöllos lika oförminskade, men åtminstone hos poeterne och oratorerne voro det.
Läsvärda i sådant afseende äro den eljest medelmåttige Geislers ”underdånigste Fägne-Tankar Öfver K.
Carl XII:s tjuguåttonde Födelsedag, den 17 Juni 1709” (alltså just samme dag, då Hjelten erhöll det sår i foten, som blef sista och afgörande anledningen till olyckan vid Pultawa!).
Dessa ”Fägne-Tankar”, som äro formade efter Rudeens Födelsedags-qväde 1702 och vid dess sida utgöra förebilden för Freses 1715, börja (liksom det sistnämnda) med en tillegnan till Konungen på rimmade hexametrer, hvari önskas, det Gud måtte honom
. . . . . . än allsköns nåde bevisa,
Till att Ryssarnes häftiga våld än vidare risa.
Förtäljandet af hans bedrifter slutar med dessa rader:
Sist hör jag Wabitz, Soss öeti Nieper nog berätta,
Hur han – som han är van – besegrar Czarens makt;
Hur Ryssar med sitt blod måst vida länder tvätta,
Och hur vår Konung band på Svarta Hafvet lagt.
O, tappraste Monark!
I hörs nu sönderbryta
Den andra höga Staf, som Er till vrede rör . . . .
Tvifvelsutan en ganska rigtig uppfattning af Hjeltens afsigt, att lika grundligt ”sönderbryta” Peter, som August.
Hoppets stjernbloss glimmar allt präktigare:
Så snabbt
Ert blanka stål triumf och seger vinner,
Så byggs Er ärevård, allt mer och mera stor;
Dess hvita glans så ljust nu i vår midnatt brinner,
Att den förbländar helt de förra tiders flor.
Så (Himmel, evig tack!) må hvarje ovän märka,
Att du framhärdigt står vår store Carol bi!
Ja! att en allmän frid i Norden må befrämjas,
Måst’ våld och tyranni af slika krafter tämjas.
Äfven denna slutliga frid var ostridigt Carl XII:s syfte.
Men ändtligen väcktes man ur den förtröstande väntningens drömmar; och vaknandet var förfärligt.
Med olyckan infinna sig den smärtligaste öfverraskning, omätlig sorg, kamp mellan förtviflan och ruelsefulla andakts-utgjutelser; derefter uppglänsa, vid Konungens hemkomst, ånyo några luftsken af räddnings- och seger-bilder; men som skyndsamt, genom hans död, begrafvas i full sorgenatt.
Hans tillgifne – och till dem hörde alla, som i den tiden ägde en gnista poesi – göra sedermera endast tvungna och matta bemödanden, att med icke alltför ängslig uppsyn helsa den nya sakernas ordning.
Huru man i Sverige var till mods vid slutet af år 1709, kan bedömmas deraf, att sjelfve Runius blef så allvarsam och betryckt, som han möjligen kunde bli.
Han skref, i Reval, ”vid års-skarfven af det olyckeliga 1709:de och det följande (Gud gifve lyckeligare) 1710:de året”, en mosaik af klagande, bedjande och tröstande Bibelspråk, kallad: ”Svea Rikes ödmjuka Supplique till Gud Allsmäktig, uti de vid det himmelska Hofvet längesedan introducerade och mest brukelige, af otalige bönhörde supplicanter tillförne brukade, och i den Helige Andes Archivo till alla tiders efterrättelse upptecknade Termer”.
Man ser, att han ändock i titeln var sig lik.
Men också repade han snart mod.
Sedan Stenbock slagit Danskarne, Ryssarne nödgats af sitt Turkiska fälttåg att för några månader lemna
Finnland oantastadt, pesten upphört, och årets gröda gifvit löfte om ”ymnig växt och korn”, tyckte han sig i Juni 1711 tydligen se, huru ”Sveriges ovän låg dignad och luktade på brändt horn”; hvarför han ock fann tiden vara ypperlig för den utväg till fäderneslandets upphjelpande, hvilken han, vid en Löjtnant Drakes bröllopp, sålunda föreslog:
Man märke väl på orden,
Nar man om Adam läs:
Han tog mot tomma jorden,
Och lemna’ folk som gräs.
Hvi skull’ man oss då skylla,
Att vi ha konsten glömt?
Skall kärlek icke fylla,
Hvad fiendskapen tömt?
Nog har här delts ut slängar,
I dessa elfva år;
Deraf mång’ tappra drängar
Ha fått sitt bane-sår.
Låt delas nu ut kyssar,
Och annat ljufligt mer!
Så botas, hvad de Ryssar
I slägtren rifvit ner.
Till bara ris och plaggor
Har Gud ej skapt all skog:
Låt somt ock blifva vaggor;
Här finns ju timmer nog.
Allt lin blir ej till slöjor
Och svepning, hoppas vi;
Somt må väl barne-blöjor
Ock brudgums-skjortor bli.
Tack skall
Herr Drake hafva,
Som tänker på vår brist,
Att Sverige vid Pultava
En hop med adel mist!
Snart två små drakar gläda
Oss sjuttonhundratolf,
När svenska barnen träda
Ny fröjdedans på golf.
Alla kunde dock ej lika lätt muntra sig: och minst Frese.
Närmast grämde honom barndoms-hemmets öde.
Den skicklige Nieroths frånfälle, i förening med dumhufvudet Lybeckers orådighet och feghet, hade vållat Finnlands förlust.
Ja, hvad mera är: om det befäl, som Konungen anförtrodde åt denne usling, blifvit uppdraget åt en Stenbock eller en Lewenhaupt, så hade czar-staden vid Newa nu varit, om icke utplånad från jorden, en svensk stad; kanske med namnet Carlsborg.
En välutrustad här af 14000 Svenskar, tågande mot det nyanlagda Petersburg, betydde då ännu ofantligt; och här åtminstone var Senaten felfri.
Men samma hårdnackade envetenhet, samma öfvermått eller omått, som hos den dygdigaste af hjeltar gjorde nästan alla hans dygder till förderfligheter, satte han äfven i sitt förtroende, sin nåd, sitt ädelmod.
Hade han engång trott någon om godt, så kunde ingen och intet i denna tro rubba honom.
Det var hufvudsakligen just derigenom, som vapenlyckan bortspelades i Ukraine och östersjö-landskapen gingo förlorade.
Frese såg det, från sitt sjukläger, med blödande hjerta.
Ej blott i hans griftqväden – se framförallt klagodikten öfver Grefve Falkenberg – framljuder hans samlidande med Sveriges belägenhet.
Det genomklingar lika ofta sjelfva brudsångerna; så att han ömsom börjar med dess svårmodiga accorder sina skildringar af vår och kärlek, ömsom lyktar uppmuntringarna till glädje med en anmaning, att brudparet dock må först och främst ”med hela riket sucka efter fred”, och bedja:
Gud! störta fienden, som Pharao, med fasa!
Barmhertighet! se ned till vårt förtryckta land!
Till bekräftelse, må man läsa denna hans
Klagan under Ofred.
Ack! hvar är nu den gyllne tid,
Då fred ibland oss bodde?
Då Himlen regnad’ sällhet nid?
Då ymnoghet än grodde?
Vårt land är vilda öknen likt;
Vårt paradis är öde;
Vårt rike är på armod rikt,
Och nåd och rätt ses döde.
Jag såg en man, med svärd i hand,
Den röda hästen rida:
Han slet i stycken Sämjans band,
Hans fullmakt var, att strida;
Om honom flöt en häftig flod,
Utöfver hela jorden;
Det var de många slagnas blod
I vår beträngda Norden.
Ack, att mitt matta ögonpar
En tårekälla vore;
Ack, att de floder hafvet har
Mig sina ådror bore;
Så skulle jag det slagna folk
I Israel begråta!
Nu vare hvarje ström en tolk
Af mina ögons våta.
O Fredsens Förste! fromme Gud!
Hvi ger du oss till spillo?
Vi afstå, efter Dina bud,
Från våra vägars villo.
Så var, var icke längre vred,
Men gläd oss allesamman!
Gif enighet! gif mod! gif fred!
Gud! gif oss fred och gamman!
I en enda omständighet var mellertid vår skald lika oböjlig, som Carl XII sjelf: i tron på Gud – och på honom.
Desto hänrycktare uppstämdes hans toner vid Konungens återkomst.
Den tid var ändtligen öfverstånden,
Då Lejonet i skuggan satt,
Af mycken motgångs möda matt.
Han tillropade nu sin Lejonkung:
Sveriges hulde Monark, Stormäktige Prins uti Norden,
Rådande rike och land!
Regenters ära på jorden!
Verldenes under och skräck! din oväns ifriga tuktan!
Trotsige Drottars hämd! all ondskas fasa och fruktan!
Uslas nådiga skydd! förtrycktas myndiga hägnad!
Rikets styrka och värn!
Du, landsens Fader och fägnad!
Månde ej ljufliga slag mig än i konstene fela,
Vore jag villig i dag långt högre tona och spela:
Spela, så Orphei konst sin eviga dyrd skulle sakna;
Spela, så liflöst allt till lifs skulle väckas och vakna.
Men denna rörande glädjedruckenhet blef ej långvarig.
Snart fick han beklaga
Vår hela glädjes slut i Nordens Alexander;
och ”skrifva, till tårar och tröst, några underdåniga rim på hans dyra Likfärds-dag”.
De förråda – om än med en och annan strophs undantag – den vanmakt, hvari hans sångarförmåga dignade under verkligheten af ett sådant öde.
Dock gjorde han sedermera sitt bästa, att fira ”Freds-slutet emellan Kronorna Sverige och Ryssland år 1721”.
Detta lilla stycke är ej misslyckadt.
En annan gång tyckte han sig böra säga Ulrika Eleonora och hennes Gemål ett par undersåtliga höfligheter.
Men i det hela lemnade han detta fält åt personer, som med slikt poeteri kunde bättre gripa sig an: såsom en Lector Serlachius, som lofsjöng
Ulrikas uppstigande på thronen i ett qväde, kalladt ”det qvidande och muntrade Sverige”; eller en Kyrkoherde Gröndal, genom hvilken Drottningens dotter Svea fick om sin höga Moder, bland annat, veta följande:
Då hon aftog sina muddar,
Silkeskuddar
Bäddad’ hon då under dig.
Hvad mannen tänkte sig vid dessa ”muddar”, är svårt att gissa.
Läsaren torde antaga, att den ena mudden var Enväldet, och den andra Sveriges Ära.
Så mycket till antydning om ett lif, djupkänsligt, blödigt, lika åtkomligt för allmän och enskild sorg.
De profstycken, som följa, skola bättre måla, hvad denne förgätne skald var – och är.
VÅR-BETRAKTELSER UNDER SJUKDOM.
Hvad? hör jag dig igen i lunden lustigt spela,
Och med din skära röst den vida luften dela?
Hvi skall din glädjesång förkunna mig mitt qval,
O skogens sångarinn’, du sköna näktergal?
Så är den sorgetid för mig nu åter inne,
Som qväfver mod och hopp, som kränker själ och sinne;
Som gör, att motgång mig i stadigt minne har,
När andra träda in i sina glädjedar!
Välan! vill du min sorg uti din visa fatta?
Skall jag igenom dig mig mera lycklig skatta?
Beklagar du, kanske, hvad sjelf du lidit har,
Och, i det samma, del uti min ängslan tar?
Ack! kunde jag så visst mig glada nätter göra,
Som du dig ofta glad om natten låter höra:
Jag skull’ min ledsamhet i glädje byta bort,
Och mången långsam natt med sånger göra kort.
Ack! hade jag din röst och dina lätta vingar,
Med dem du dig i hast till solens grannskap svingar;
Så flöge jag dit upp, och klagad’ så mitt ve,
Att Nåden ej min nöd skull’ utan tårar se.
J, som er andakts eld upptänden i Guds boning,
I helgedomens hus; bemedlen min försoning!
Ho vet?
En enskild suck ej mot min synd förslår;
Ett samnadt rop ju mer, än ensam röst, förmår.
Likväl, min Gud! min Gud! fast dit min syn ej räcker,
Der själen blir förnöjd och dit mitt hopp sig sträcker:
Ljuf är den varma mig, som nu din anda blås;
Den säger mig, att snart hos Dig jag vederfås.
Nu sjunga fåglar gällt på trädens gröna grenar,
Och vattnens tysta folk slå ut de blanka fenar;
Den stela svalan, som i floden haft sin graf,
I luftens fria vidd nu sväfvar till och af.
Och storken vet sin tid, när tiden är förhanden,
Och gör sin resa hit ifrån de södra landen;
Den hvita svan sig ned i öppna floden slår,
Och turturdufvans ljud man åter höra får.
Här ligger jag ännu vid dammen i Bethesda:
Min Gud! hvi tänker du då icke på mitt bästa?
Jag usle ligger jemt i fjäderbojor tryckt;
O, finns dock ingen hjelp? finns ingen undanflykt?
Hur länge, gode Gud! vill mig du tröstlös låta?
J skyar, gifven regn och hjelpen mig att gråta!
Ack! om förmedelst gråt jag hunne till mitt hopp,
Jag skulle ocean med tårar fylla opp.
när tiden är, att fikonträdet knoppas,
Är då ej tid för mig, att min förlossning hoppas?
Din godhet, – ja! jag vet, – den hinner dock till mig;
Ty utom hvarje vidd ju Nåden sträcker sig.
Snart innan skörden blir och bleka skylar bindas,
Jag lär i jordens famn till salig hvila lindas;
Jag tröstar mig dervid: mitt sista sjukdoms-år,
Hos Dig, min Läkare! mig evig helsa spår.
Så kommer du igen ifrån din vinterhvila.
Du vårens glada post?
Ja, låt din ankomst ila!
Du, som till all min sorg ett årligt vittne var,
Bär du det budskap nu, att vreden stannat har?
Kom! kom! välkommen kom! och sjung din morgonvisa;
Jag vet, det är din akt, den Högstes godhet prisa;
Din ankomst (sälla röst!) försöker mitt behag:
Hur länge hjelpen dröjs, blir dock en hjelpedag.
Mitt hjerta rörs af fröjd, min blod af glädje gäser:
Jag sjunger
Herrans lof, och hans beröm jag läser;
Ej annat, än Hans pris, på mina strängar slås;
Hans ros, och annat ej, jag på min pipa blås.
J fåglar, vilda djur, och allt hvad eljest andas!
Må våra rösters ljud till Herrans ära blandas;
Och om mitt glädjerop ej hörs till Lammets thron,
Min suck, så tyst han är, besegrar eder ton.
Trots, J, som täflen nu att eder fröjd förklara,
J, sjöar, strömmar, skog! du, tingens hela skara!
J, stela berg, som, likt till vördnad, böjde stå!
Trots, att jag dock för er, ell’ något, vika må!
Min andakt, skynda dig, men tröttna ej på vägen;
Min tro, misströsta ej, men var i Gudi trägen;
Mitt tålamod, se till, i döden att bestå;
Mitt hopp, förhoppas mer, så skall du mera få.
O, huru kär hos Gud, den han har under aga!
De, hvilkom allt går väl, de måga sig beklaga;
Men i ett tacksamt lof min klagan byter sig:
Ack, huru ljuft det är, att Herren späker mig!
Tänk! lärkans fjerde sång mig nu i örat gäller:
Och åter sker, att Gud mot mig sig vredgad ställer.
När genom luften hon med sina vingar ror,
Då är det re’n så dags, att plågan hos mig bor.
J löfbeklädda träd, som i er fägring grönska!
J hugnens af det väl, som andra sig tillönska:
Dens glädje öks, som ej sin glädje lärt förstå;
Den glädjen älska vet, den viker glädjen frå.
Så förr jag tänkt: till sorg jag måtte boren vara,
När vilda fåglars hop all gamman få erfara!
Nu tänker jag: o, hvad en flyktig fröjd det är!
Den fröjd, mitt hjerta rör, den väntar jag ej här.
Ej! så är tid ju, att min själ sig hasta låter:
Min Gud! jag kommer nu med vårens ankomst åter;
Och, bäst all jorden dig sin offerskyllnad bär,
Med lof och tacksamt ljud jag midt i hopen är.
Du löser köldens band och strömmars lopp förenar;
Du tämer stormens våld och hvassa väder lenar;
Du bjuder mörkret bort i trånga gömslor gå,
Och månan i sin väkt om ljusa natten stå.
Så länge något år den glada Majus nämnes,
Så länge någon dag af Majo öfrig lemnes:
Så skall den tid till Gud mitt offer helgadt bli,
Tills jag i himlen får den rätta glädjen si.
ANDELIGA BETRAKTELSER.
Arla, då solen i höjd en morgon skinande blyste,
Och öfver högar och berg dess strålande anlete lyste;
Rätt då fåglar och djur af vintrens långliga dvala
Väcktes, och hördes om ann’ uti skog och i markene tala:
Började mig dervid Guds under i tankarne rinna,
Som vi, fjerran och när, uti allt det skapade finna.
O, huru herrliga lys det blå bestjernade fäste!
O, huru prydliga kläds den jord, vi bygge och gäste!
Våren tedde sig an, med blomster tusende sköna,
Skiftande blader och färg, blå, hvita, gula och gröna.
Åkrarne stodo i växt, och omkring den skjutande gröda
Frodiga renar med gräs: hvad margfall spisning och föda!
Djuren smygade fram ur skyggiga gömslor och skogar,