Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En okänd tiggerska dör någonstädes i ödemarken och efterlämnar två de konstrikaste klenoder jag någonsin sett.
Två öfvergifna barn komma till världen i det uslaste kyffe och befinnas vara arftagare till den rikaste man i Europa och alla de fem världsdelarna.
Kurck med gemål upptaga en trasunge i sitt hus, och trasungen betalar deras omvårdnad med juveler.
Du kan bära smycket, Sofi, det är rättfånget gods, men det är öfverflödigt att man känner dess ursprung.
Har du märkt, att Gustaf gör Hagar sin kur?
-- Tyvärr.
Gustaf blir ingen statsman; han kan ej dölja en flik af sitt hjärtelag.
Hans böjelse är så ärligt pojkaktig, att han kan kompromettera sig för betjeningen.
-- Du lugnar mig.
Jag befarade, att det var en af dessa flyktiga ungdomsdårskaper, som sätta en lika dåraktig flickas välfärd på spel, och jag tål intet gyckel med Hagar.
En allvarsam böjelse är något annat.
Vi skola tänka därpå, Sofi.
Den dag torde komma, när furstar täfla om denna nu så ringaktade flickas hand.
-- Hennes börd!
Hennes namn!
-- Découverte d'Amérique!
Hennes far är okänd och sannolikt död för längesedan.
Man tillverkar en far, såsom man uppritar ett stamträd och adlar ett namn.
Det kostar icke en hundradedel af flickans arf. Skada, att drottningen har två år till myndig ålder.
Hagar står för ögonblicket i gunst, men huru länge, det är en annan fråga.
-- En jude!
-- Jag kan bevittna, att flickan är döpt.
Det svåraste blir att besegra den gamle ockrarens halsstarrighet i denna punkt.
Hjälper ej annat, må han få pojken, och vi behålla flickan.
Det är sant, att han i sådant fall gifver pojken brorslotten, och Hagar får nöja sig med en furstlig hemgift.
Men jag är ense med dig, att trosbekännelsen är det första villkoret för en förbindelse med vårt hus.
-- Hvilket hasardspel! suckade Sofi De la Gardie.
-- Det är kärleken som spelar hasard; man skall låta klokheten blanda tärningarna, svarade statsmannen.
Köpare och säljare.
Två långa veckor efter slottsbranden låg Urban Niemand, sväfvande mellan lif och död, i sjukstugan på Norrmalm.
Brännskadorna läktes, men en lunginflammation hotade att sluta hans unga dagar.
Han låg öfvergifven och glömd: drottningen, nyss så nådig mot honom, var upptagen af det furstliga bilägret och resan till Upsala.
Hagar besökte ett par gånger sin bror och tröstade sig, på sin ålders lätta sätt, med hoppet att han snart skulle blifva frisk.
Fältläkaren kom en gång om dagen, rynkade ögonbrynen och befallde åderlåtning, tilldess att de blodlösa pulsarna icke hade något mer att gifva.
Vaktkarlen trampade ut och in med klampande träskor, tre eller fyra sjuka hostade i samma rum, medan två andra lågo utsträckta på magen och rafflade med tärningar.
Hundar slogos på gården, vindsluckorna knarrade för blåsten, ett kallt drag banade sig väg genom de otäta fönsterspringorna.
En sjukstuga på drottning
Kristinas tid liknade våra dagars fint fernissade, välskurade, luftiga sjukhus ungefär som en bondes stallspilta liknar en marmorkrubba.
Allt var tillkommet likasom på försök och var dock ett framsteg i jämförelse med intet; bekvämligheterna ytterst primitiva, luften beräknad för lungor och stillheten för nerver, hvilka kunna fördraga allt.
»Hvit kalf och rö, vill han ej lefva, får han dö.» Breitenfelds tält var ett lusthus mot denna sjukstuga.
Hellre hade Urban Niemand än en gång velat utsätta sin arm för sågen.
Det var dock en seg lifskraft i denne skenbart så klene pilt.
Efter hand började lungorna återtaga sin normala verksamhet, brandsåren voro alla läkta, ingenting tycktes hindra ett snart återställande.
Men fyra veckor efter branden kom oförväntadt en ny fara.
Ögonen hade tagit skada af elden, och lunglidandet kastade sig på dessa angripna nerver, såsom dess nyckfulla art ej sällan är.
Ser sergeanten mig icke? frågade en morgon fältskärn, som nu i läkarens ställe skötte konvalescenterne.
-- Nej, sade gossen.
Läkaren tillkallades, undersökte ögonen och förklarade, att allt skulle blifva bra med blyvatten.
När detta ej hjälpte, pålades kospillning, därefter svingalla.
Därefter inhälldes brännvin i ögonen, och när de endast förvärrades, ingneds alun.
Nu hade ögonläkarekonsten uppnått den tidens yttersta gräns.
Domen lydde: synen förlorad, intet att göra.
Vara sexton år, uppfylld af lefnadsmod, törstande efter bragder, i gunst hos en fältmarskalk, i gunst hos en drottning, viss om segrar, framgång, ära, och vara blind!
Den gudfruktige gamle fältskärn klappade patienten medlidsamt på axeln och upprepade:
-- Kan icke hjälpa't, det är en slät julklapp.
Sergeanten är blind.
Bed till vår herre och frälsare, som föddes i denna natten, att han öppnar förlåten, han som kan det!
Niemand reste sig upp i vredesmod för att slå den eländige, som vågade döma honom till lifstids mörker.
Han slog i den toma luften, sprang några steg, snafvade mot en säng och hörde en vresig röst fråga: »Hvad har du här att beställa?
Det var slut med Urban Niemands kurage.
Han trefvade tillbaka till sin säng, kastade sig på halmen och snyftade högt.
Röster hördes, steg bullrade.
Ville någon tala till honom, kanske beklaga honom?
Han vände sig bort för att icke svara.
Hvad angingo honom människorna?
Ingen kunde hjälpa honom, alla hade öfvergifvit honom.
Och Gud, som han hört omtalas, hvem var Gud?
Han trodde sig förstå det en gång, när öfverste Gordon läste bibeln för honom, men det var så längesedan; han mindes så litet.
Kamraterne i fältlägret brukade säga, att Gud var nog bra, när han gaf seger och godt byte, men icke var han alltid att lita på.
Hvad skulle denne Gud bekymra sig om en stackars blind?
Snarare då den underliga stjärnan, som Urban ej kunde förgäta.
Men henne skulle han aldrig mera se, och hon skulle aldrig mera se honom ...
Dagen gick.
På kvällen inbars en julgran.
Nya steg närmade sig den blinde, men denna gång varsamt; inga stampande klackar; tysta, mjuka skosulor.
En sval hand med många rynkor fattade hans.
-- Urban
Niemand -- sade en röst högt öfver hans hufvud på böhmisk tyska -- har du läst om Tobias?
-- Tobie fader var blind i åtta år och fick af Herren sin syn tillbaka.
Menar du, att Herrens arm sedan dess är förkortad?
Tro på Hans makt, och du skall återfå synen!
Urban tyckte sig hafva hört denna röst, som talade ord af förhoppning.
Han vände sig mot den talande.
-- Känner du mig?
Jag är Ruben Zevi, din morfader, som har dig kär och från hvilken du rymde till kriget.
Min son, hvarför svek du mig?
-- Joas gaf mig en häst; jag trodde, att ni befallt honom det.
Förlåt mig, om det var mot eder vilja! snyftade gossen.
-- Han var nu i sitt veka lynne och kände ett oemotståndligt behof af kärlek, af tröst.
-- Joas gaf dig en häst?
Jag förstår ...
Ben af mina ben och blod af mitt blod, jag förlåter dig allt, till och med otack, endast du åter vill vara min son.
Hör mig nu, Urban Niemand, ty det är en faders ord till en lättsinnig son, och betänk hvad jag säger dig.
Min Gud och din Gud har skickat dig en olycka, som ingen i detta landet kan bota.
Och vet, han har skickat dig henne för att rycka dig bort från gojims styggelser och återföra dig till ditt folk.
Jag är gammal vorden, och se, jag har kommit så långa vägar i mörker och köld, öfver haf och land, för att uppsöka dig och din syster.
Hon är än till en tid fången i Moabs snaror.
Men dig, min son, vill jag återföra till ditt folk.
I dig skall Rubens släkte återupplefva, och du skall vara min högra hand, såsom din syster skall blifva mitt vänstra hjärta.
-- Jag är soldat, fader Ruben, jag är dragon.
Jag kan intet annat, jag vill intet annat.
Fältmarskalken har utnämnt mig till sergeant ...
-- En blind soldat!
Hvad gör fältmarskalken med blinda dragoner?
-- Ingenting, ingenting, suckade gossen.
Sitta till häst och vara blind!
Höra kommandot: hugg in! ...
Höra trumpeterna smattra, hästarna gnägga, lansarna knaka, huggvärjorna korsa hvarandra och vara blind, blind! -- Nya snyftningar kväfde hans röst.
-- Och om du får din syn tillbaka, vill du då afsvärja kriget och blifva min Ben-Jamin, såsom du härintills varit min son Ben-Oni?
-- Om jag återfår synen, sadlar jag i blinken min häst, rider till fältmarskalken och rapporterar:
Excellens, Urban Niemand är tillbaka i tjensten!
-- Ligg då där som en onyttig krympling, jag kan ej hjälpa dig! utbrast juden med en vrede, som var uppriktig endast till hälften.
-- Nej, hjälp mig, hjälp mig, käre fader Ruben!
Jag skall taga afsked, när vi få fred; jag skall rykta edra hästar, jag skall vara er sämste stalldräng, men låt mig tjena, medan vi ännu ha krig!
-- Om jag tror dig och hjälper dig till din syn, skall du åter svika mig, såsom du svek mig i Regensburg.
Hvad skall jag göra med en sådan vindflöjel?
Men ... det finns ett medel.
Du skall få din syn, du skall få rida, när du behagar, men du skall aldrig draga ett svärd mer, ty den stund du det gör, skall Herren förlama din högra arm.
-- Min högra arm?
-- Och Urban tänkte på den fruktansvärda sågen vid Breitenfeld.
-- Herren hjälper ingen, som ej vill hjälpas.
Vill du följa mig, med villkor att aldrig mer draga ett svärd i hedningarnes krig?
-- Ja, sade den olycklige blinde, efter en hård strid med sig själf.
Hans hemliga tanke var: kommer dag, kommer råd.
-- Är du ock stark nog att i denna årstid företaga en resa till Göteborg och därifrån öfver hafvet till Holland?
-- Ja, fader.
Men först måste jag uträtta generalmajor Slanges order i Finland.
-- Det kan du icke.
Berätta mig allt, och jag skall besörja en annan budbärare.
Urban redogjorde för uppdraget.
Du reser med mig.
Läkaren ser en obotlig patient med nöje resa.
Vet du väl, att det i kväll är de kristnes julafton?
-- I fältlägret vet man så litet om jul.
-- Jag kommer från Hagar.
Känner du denna nål?
Den blinde öfverfor med fingrarna silfverliljan, som juden räckte honom.
Det var hans nål, och likväl bar han sin nål instucken under liftröjan.
Juden jämförde noggrant de båda liljorna och syntes tillfredsställd.
-- Urban Niemand, gör dig beredd att följa mig i morgon bittida klockan fyra!
Andra dag jul efter gudstjenstens slut lät drottningen kalla till sig presidenten Kurck och meddelade honom Knut Lilliehööks rapport.
Presidenten fann saken påkalla ett urtima ting i Karis, där alla vittnen skulle förhöras på ed och till protokoll inför häradsrätten.
Stränga efterspaningar borde anställas efter de två förrädiske tjenarne, såframt desse ännu lefde och befunne sig inom riket.
Drottningens förmodan vore sannolik, att den sjuka kvinnan blifvit utkastad ur släden på landsvägen, hvarefter tjenarne med det röfvade godset flytt till Ryssland.
Det återstod att förklara hvarför kvinnan, som troddes vara rik och förnäm, hade kommit till torpet i fattiga kläder.
Detta, äfvensom tjenarnes signalement och ett senare hågkommet märke på den dödas arm, borde utredas af vittnesmålen.
-- Och är till att märka -- fortfor Kurck -- att jag i denna saken förnummit ett beaktansvärdt item af bankiren Ruben Zevi, som folket tror vara den vandrande juden.
Zevi har låtit, mot kaution, hitföra från Åbo de kostbara klenoder, som den döda kvinnan bar hos sig, och inför vittnen betygat, att dessa klenoder tillhört hans dotter Ruth.
Han har, likaledes för vittnen, förklarat Urban Niemand och Hagar Ring vara hans rätta dotterbarn, de där vore närmast att honom ärfva.
Men om barnens fader, eller om dessa varit af äkta börd, har han ingenting velat bekänna.
-- Han måste bekänna, herr riksråd, han måste.
-- Det faller sig något betänkeligt att därtill nödga en man som Zevi.
Fast bättre vore att därtill förmå honom med fog och lämpa.
Om min nådiga fröken täcktes förunna honom en audiens ...
Men det torde ske snart, ty han lämnar i dagarna Stockholm.
Hans bostad är vagnmakaren Lundins gård på Söder.
Drottningen ringde och gaf befallning att genast afhämta juden till slottet.
Medan man väntade, fortfor rådplägningen.
-- Min nådiga fröken -- återtog
Kurck -- har täckts infordra mitt underdåniga råd som lagfaren.
Men detta intrasslade ärendet har, som ofta timar, två sidor.
En domare anställer laga rannsakning och är därtill förpligtad, antingen han lyckas eller misslyckas att utreda härfvan.
En statsman frågar sig hvad där klokast och nyttigast är.
Jag håller så för, att i bästa fall en missgärning kan bestraffas och barnen komma till sin rätt, men därtill är ringa utsikt.
Fastmer är att förutse en långvarig process, där oväntade upptäckter kunna stöta förnäma släkter för hufvudet och brouillera riket med en så mäktig man som Ruben Zevi.
Står så en annan utväg att pröfva, nämligen att lägga denna saken alldeles ned, så länge den ännu tyst är, och, om min nådiga fröken för godt finner, försörja barnen.
-- Sade ni inte, att juden vill erkänna dem för sina?
-- Visserligen.
Men därunder förstås, att de blifva judar.
Kristina brusade upp på sitt häftiga sätt.
-- Blifva judar?
Affalla från sin kristna tro?
Inte om han bjöde ett konungarike!
-- Det är ock min underdåniga mening.
Men som Ruben Zevi i denna frågan lärer befinnas nog halsstyf, skall man hålla där hårdt på i början och, där ingen annan utväg är, låta honom få pilten.
Flickan förblifver i Sverige vid sin tro.
Juden skulle köpa och vi skulle sälja Urban Niemand för hans systers hemgift!
Sälja en själ för att bärga en annan!
Och detta vågar en Sveriges kronas rådgifvare säga till mig, som är kristen och svenska kyrkans öfverhufvud!
Vet ni väl, herr Jöns, att i min farfars och Upsala mötes tid hade ett sådant ord i rådkammaren kunnat kosta ett riksråd hufvudet?
-- Nådig fröken täckes bemärka, att jag säger detta för nödfall, fortsatte Kurck orädd.
Vi kunna ej stänga Urban Niemand i en bur, om han själf vill fresta sin lycka, men vill han det inte, står han i skydd af Sveriges lag.
-- Jag står fast vid ting och rannsakning, genmälde Kristina i afgörande ton.
-- Jag vill veta hvem som kastat en sjuk kvinna på landsvägen, om den karlen ock sutte i rikets råd.
Äro vi så platt vanmäktige, att vi inte töras taga en jude vid öronen?
Har han pengar, så ha vi tumskrufvar.
Jag har satt mig i sinnet, att Hagar skall få ett namn.
-- Vore det icke bättre, att nådig fröken gaf henne ett namn, än att där yppar sig något otillbörligt om hennes börd?
Ett ärligt namn skulle trygga henne mot judens anslag.
-- Och detta säger ni mig, herr riksråd!
Gör mig myndig till nyåret, och jag skall adla Jean Holm, om det gör er ett nöje.
Vi ha för tjockt adeligt blod här i riket; det torde behöfva spädas ut.
-- Riket skulle med hugnad förnimma, om en drottning med så högt förstånd och så stora naturgåfvor täcktes snarligen öfvertaga dess styrelse, anmärkte försiktigt Kurck, som väl tillhörde det tjocka blodet och höll på dess företräden, men i hemlighet motarbetade Oxenstjernornas öfvermakt.
Kristina skrattade.
-- Riksrådet skall ock få nog af mig, hvad det lider.
Men hvar dröjer juden?
Kammartjenaren återvände med budskapet att den vandrande juden lämnat Stockholm julmorgonen klockan fyra, åtföljd af sina tjenare och sergeant Niemand.
Slutet af budskapet kom Kristina att glömma dess början.
Skicka efter honom en kurir med befallning att återvända!
Är pojken förryckt?
Rymma i det ögonblick jag ville förskaffa honom en officersfullmakt!
Nej ... skicka inte efter honom!
Han är en landslöpare; han må bli jude.
-- Han har gått mitt underdåniga råd i förväg.
Hvad är min nådiga frökens befallning om rannsakningen i Karis?
-- Urtima ting, herr riksråd.
Urtima ting.
Furstinnan Radzivil.
Jag vill hellre bedragas, än förakta människor.
Kriget fortfor, ingen blef slagen till marken, ingen vann.
Svältande härar drogo fram och åter genom sköflade länder.
Torstenson låg förlamad af gikt.
Sveriges grannsämja med Danmark löpte fara att drunkna i Öresund.
Öfverallt misstro, bakhåll, förställning, hemliga ränker.
Vintern var ostadig, rik på naturfenomener, skrämskott och förebud.
I Tyskland regnade blod, i Sverige och
Finland jagade en eldkula den andra genom nattens öde luft och uppskrämde vidskepelsen.
Härar stredo i luften; man hörde underliga ljud ur jordens innandöme.
Öfverallt steg en suck ur tidens andfådda bröst: fred, fred!
Men ingen ände syntes på kriget.
Ryttaren på den röda hästen fortfor att rida med lösa tyglar.
Framåt, beständigt framåt öfver brinnande städer och bloddrypande fält ...
Ännu var långt till tidernas ände.
Ett rykte gick ut i början på året, att fredsunderhandlarne skulle sammanträda i Hamburg.
År 1641 hade man börjat tala därom.
I Juli 1643 kom kejsarens ombud, i November Venedigs och Sveriges ena, i Mars 1644 Frankrikes ombud och Sveriges andra, i November 1645 kejsarens andra ombud.
Så god tid hade man.
Det var som i sjukstugorna: ville ej folken lefva, där de lågo i sitt blod, så fingo de dö.
Och när dessa sändebud ändtligen sammankommit, tvistade de i långa månader om fullmakter, rang och titlar.
Den ene kuriren efter den andre anlände till Stockholm nattetid och afsteg vid rikskanslerns massiva, med Oxenstjernska vapnet prunkande port.
Något var i görningen, man visste ej hvad.
En polsk ädling, en furst Radzivil, uppträdde i Stockholm med svit.
Polske ädlingar voro nu lika rare i Sverige, som man under Sigismunds tider fått nog af dem.
Konung Uladislaus, som höll på sin arfsrätt till svenska kronan, erkände ingen drottning Kristina.
Furst Radzivil väckte i början uppseende.
Hvarför kom han?
Väl icke blott att betyga sin vördnad för den unga drottningen?
Man antog honom vara en nära frände, måhända en son, till den mäktige lithauiske fursten af samma namn.
Detta ärelystna furstehus ville törhända vid nästa konungaval utsträcka sin hand efter polska kronan?
Rikskanslern hade sina skäl att smickra lithauerne, men viktigare skäl att icke stöta den polske konungen.
Fursten fick icke mottagas officielt: honom skulle bevisas all heder, men enskildt.
Han skulle mottagas enskildt af drottningen, enskildt af rikskanslern.
Riksrådet Gyllenhjelm skulle lika enskildt inbjuda honom till Karlberg.
Radzivil medförde sin furstinna: där han mottogs eller inbjöds, måste äfven hon mottagas och inbjudas.
Hvilken ceremoni skulle därvid iakttagas?
Hvilken rang skulle tillmätas furstinnan i bredd med riksfruarna?
Hvem skulle gå förut, hvem efter?
Hvem skulle sitta högre eller lägre vid bordet?
Hvem skulle serveras förr och hvem senare?
Sutto de icke officielt öfver alla andra furstinnor än drottningens syskonebarn?
Och de skulle förnedra sig att sitta lägre än en liten polsk dussinfurstinna!
Detta var solklart, men skulle den polska gästen vara belåten med andra rangen?
Veckor förgingo under dessa bekymmersamma öfverläggningar.
Aldrig hade sjuttonde seklet så god tid, som när det vände ut och in på en etikettsfråga.
Det furstliga paret var tvunget att roa sig själf, än med ridter och utfärder, än med aftoncirklar hemma hos sig, där man snart såg det skum församlas, som ett hof och en hufvudstad öfverallt stänka omkring sig.
De furstliga aktierna begynte småningom falla.
Underliga rykten kommo i omlopp.
Man hviskade om en spelbank, om höga summor och tärningar.
Furstinnan var vacker och ville vara ung.
Ja, hvad blef man icke med smink och löshår?
Var hon icke äldre än sin man?
Hade hon ej öfverskridit sina fyrtio?
Och hvarför bortlade hon aldrig sina mörkgröna handskar?
Tvättade hon sig aldrig om händerna?
Vänsterhändt var hon därtill, men liflig, glad och i synnerhet fri, mycket fri.
Hon kunde dricka och svära i kapp med gamle öfverstar.
Hon tog hvilken kavaljer som helst under armen, pratade tok och knäppte honom, när hon var i sitt bästa lynne, på näsan.
Man hade sett henne med egen hand piska upp sina hejdukar.
Portvakten försäkrade, att hennes durchlaucht en afton i trappgången egenhändigt undfägnat hans durchlaucht med en vänsterhändt kindpust.
Två unge adelsmän, Nils Dufva och Jakob
Lindtze, råkade i delo om denna frisinnade fru.
Den ene hade kallat henne en gratie, den andre en furie: hvad behöfdes mer för att ränna värjorna genom hvarandra?
Tio år senare hade sådana upptåg sannolikt funnit mera undseende vid Kristinas hof, men nu voro de före sin tid.
Drottningen vägrade mottaga furstinnan Radzivil, riksfruarna drogo den redan till hälften räckta handen tillbaka.
Fursten beklagades som en man under toffeln, furstinnan tycktes blifva allt mindre nogräknad.
-- Bor inte den polska pigan någonstädes vid Danviken? frågade
Kristina en dag, när hon återvände från en ridtur med svit af kavaljerer och hofjungfrur, bland hvilka nu äfven Hagar Ring medföljde.
-- Hon bor i Mörnerska huset, nådig fröken.
-- Nå, Wrangel, har ni också fått tryne och klöfvar af denna Circe?
Har ni duellerat med henne eller för henne?
-- Hvarken med eller för henne, nådig fröken.
-- Men tömt ett halft dussin bägare spanskt vin till hennes ära, ej sant?
Neka inte; ni rodnar ju som en Vingåkerstös.
Ser du, Ebba, man kan ännu rodna i Sverige, det kan man inte i Polen. Wrangel, ni är en patriot, jag hade ej trott er därom.
Ni måste lära mig er oskyldiga konst.
Det är så rörande att se damer af börd dricka vin som suggor.
Vi måste införa det bruket i Sverige.
Ja, för herrarne är det öfverflödigt.
Edra libationer åt Bacchus skulle på ett år fylla Mälaren intill bräddarna.
Men för damerna ...
Jag har alltid beundrat Hekate, Tisifone och Megära.
Likasom hade dessa illa beryktade damer från underjorden hört kallelsen, visade sig på den breda nya Norrtullsvägen en annan mötande ryttareskara.
Det var den polska furstinnan i rikt med pärlor besatt riddräkt af röd sammet och fladdrande röd plym i baretten, en kammartärna, sex unga svenska herrar och sex hejdukar i de lithauiske ulanernes pittoreska uniform.
De sex herrarne droppade skyndsamt bort på en sidogata, när de igenkände kungliga svenska kronan på de mötandes schabrak, men furstinnan med eskorten höll vördnadsfullt stilla vid sidan af vägen för att låta drottningen passera förbi.
-- Wrangel -- sade Kristina till sin uppvaktande kammarjunkare -- ni har så ofta skrutit öfver edra väl inridna hästar.
Låt dem nu defilera ... nej, det skall misslyckas ... håll stilla i led med fronten mot mig och hästarnas svansar mot det polska packet!
Befallningen utfördes.
Furstinnan Radzivil reste sig i stigbygeln, gjorde en ceremoniös bugning och förde handen till baretten med purpurplymen.
Strax därpå räckte hon handen åt sin stallmästare och hoppade ur sadeln, påtagligen i afsikt att närma sig drottningen, måhända begära en audiens ...
Var detta afsikten, så blef den besvarad på ett sätt, som ej kunde missförstås och som icke lätt fann sitt motstycke ens i dessa tider, när den mest cirklade etikett så ofta kunde omväxla med grofheter.
Drottningen med sin kvinnliga svit red förbi tätt invid den motsatta dikeskanten, utan att bevärdiga furstinnan med en blick eller en vändning af hufvudet, under det att Wrangel med sina ryttare, som upptogo midten af vägen, vände hästarna mot det polska sällskapet på det vanvördiga sätt, som blifvit honom anbefalldt.
Fido fann sig förbunden att likaledes på sitt sätt tolka sin herskarinnas känslor.
-- Jag har öfverträffat Ulysses; jag har tuktat den vänsterhändta
Circe med hennes mörkgröna handskar, skrattade drottningen, när hon lämnat de så groft förolämpade bakom sig. -- Medgif, Wrangel, att ni på ett lysande sätt tackat den sköna damen för sist!
Rodnar ni inte nu, så förtviflar jag om er konst att imitera Vingåkerstöserna.
Blygs ni inte att på detta sätt behandla en supsyster?
Hvad skall hon tänka om de svenske kavaljererne?
-- Jag skall ha den äran att korsa en klinga för eders majestäts höga nöje, svarade Wrangel, hvars ridderlighet kände sig sårad af den roll han så motvilligt blifvit ålagd att spela.
-- Är fursten en adelsman, skall han i morgon bittida sända mig en utmaning.
Endera af oss torde blifva på platsen.
-- Tror ni?
Bör inte en furste, som mottager kindpustar af sin gemål, vara tacksam för den lektion ni gifvit henne?
Duell, säger ni?
Svara honom, att ni lydt mina befallningar.
Han kan kasta sin handske för mina fötter.
-- Ja, det kan han, nådig fröken, och det skall han troligen göra på slagfältet.
-- Så, så, därom skola vi fråga vår frände Uladislaus ...
Såg du henne, Ebba?
Det är möjligt, att hon ännu var nykter klockan sex på eftermiddagen, ehuru hon sällan lärer vara det efter åtta.
Och hennes kavaljerer, som så vigilant galopperade in på sidogatan!
Du kände dem?
Jag skall kanske se dem en dag vid hofvet, och jag vill inte förakta dem.
Där jag kan undvika det, vill jag hellre bedragas, än förakta människor.
Ännu samma afton fick rikskanslern underrättelse om hvad som timat på Norrtullsvägen.
Klockan mellan åtta och nio anmäldes han i slottet.