Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På ett tecken af fru Stiegler frambar Karin några soffdynor, hvilka hon lade på hvarandra bredvid förestånderskans länstol.
Efter att hafva gjort en fantastisk bugning, tog herr ambassadören plats på denna improviserade ottoman.
– O, du vishetens brunn, yttrade den synbart betagne muselmannen, i det han efter en dröjande blick på flickorna vände sig till den ståtliga frun, då jag ser dig midt ibland dina lärjungar, tycker jag mig se dagens strålande stjerna lysa på trenne i prakt, glans och färg oupphinneliga rosor, sprungna ur paradisets jordmån.
– Hvad han är vacker! hviskade Alfhild.
– Hvilket poetiskt språk, alldeles som i Morriers romaner! tillade Julie.
– Hvad mitt hjerta klappar! tänkte Laura.
– Jag tror, sade fru Stiegler, att jag ej på ett mera passande sätt kan visa mig värdig ers excellen’s nåd än genom att låta mina tre förnämsta elever gifva prof på sin skicklighet.
Alfhild, till en början, visa ambassadören din sista ritning!
Alfhild framträdde blygt till den förmente turken och lemnade honom stycket.
Ambassadören tycktes vara belåten med detta prof af hennes talang, och då han gaf det tillbaka, framtog han en vacker kristallflaska, innehållande någon doftande essens, hvilken han genom dansmästaren erbjöd åt den unga artisten.
Rodnande af glädje öfver detta bevis på uppmärksamhet, återvände Alfhild till sin plats.
Laura och Julie tycktes icke vara lika belåtna.
Ett litet moln af afundsjuka hvilade öfver deras täcka ansigten.
– Nu är det din tur, Julie ...
Dansa en mazurka för hans excellens!
Och Julie dansade ... förtjusande.
– Vid Mahomet, sade Filip, hon har en odalisks grace, förenad med gazellens smidighet.
Tjusande houri, mottag detta svaga bevis af min beundran!
Genom herr Hoppauteau öfverlemnade han henne ett halsband af koraller.
– Kanhända, sade fru Stiegler, är ers excellens nu trött.
Vi skola måhända begifva oss till de lägre klasserna.
– Och jag, hviskade Laura förtretad, skall då ej jag få tillfälle att visa mig?
– Välan, sjung då något, om ers excellens tillåter det!
Genom en gravitetisk böjning på hufvudet gaf Filip sitt bifall.
Sedan Laura slutat sin aria, reste sig quasi-ambassadören utan ett ord och lemnade, åtföljd af fru Stiegler, dansmästaren och betjenten, rummet.
Men då han passerade förbi Laura, fällde han bugande näsduken vid hennes fötter.
Det var allt, utom på en blick när, hvilken dock trängde djupt in i den unga flickans hjerta.
– Nå väl, frågade Alfhild med antaget lugn, hvad tycks om honom?
– Förtjusande! utbrast Julie.
– Mot Laura var han dock ej så alldeles älskvärd.
– Åh, jo, han såg på mig hela tiden.
– Ack, du bedrar dig, stackars Laura, det var på mig han hade ögonen fästade.
– Likväl, när jag sjöng ...
– Tala ej derom!
Det är ledsamt, men i dag var du ej alls vid röst.
– Det är sannt, biföll Julie, det gjorde mig ondt om dig, min vän!
– O, huru ljuft det doftar! sade Alfhild och lät solen bryta sina strålar mot den blixtrande kristallen i flaskan.
– Ack, hvilka vackra koraller, utropade Julie och knäppte halsbandet kring sin hvita hals.
– Stackars Laura!
Hon fick ej just något af värde ...
En näsduk!
– Men, invände Laura harmsen, han lemnade den åtminstone sjelf som ett offer vid mina fötter, då ni deremot fingo era presenter genom vår dansmästare.
Och han smålog intagande mot mig, när han gaf mig den ganska vackra duken, och såg på mig så ...
– Ack, hvad du är kokett!
– Och du skrytsam!
– Och du afundsjuk!
– Och det påstår du?
Endrägten var nu störd.
De båda systrarna gingo ut för att prata obehindradt och lemnade Laura ensam.
– Huru egenkära, sade Laura för sig sjelf, huru elaka de äro!
Ack, om jag kunde förödmjuka dem ...
Jag förstår ej hvilken förändring försiggått inom mig, sedan jag sett den unge främlingen.
Jag börjar tro att jag helst ville att han skulle älska mig ensam ...
Der kommer han tillbaka.
Det var verkligen Filip, som återvände för att utspela sista scenen i dramen.
– Sköna Laura, sade han, jag har smugit mig ifrån den efterhängsna hopen och uppsökt det ställe, dit mitt hjerta drager mig.
Men ni är ensam ... hvar äro edra vackra vänner?
– Är det väl min ankomst som förjagat dem?
– Det hafva de ej anförtrott mig.
– Men, min Gud, ni ser så nedslagen ut!
Hvem har kunnat göra er ledsen?
Väl icke era väninnor?
– Jo, just de.
– Det hade jag aldrig kunnat tro, när jag läste ert bref ...
Men hvilkendera?
Icke kan det vara Alfhild med sitt utseende af oskyldig glädtighet.
– Ja, oskyldig som ett barn!
– Men ett förtjusande barn.
Och Julie, som ser så mild och god ut?
– Ja, nog är hon en god flicka!
– Helt visst skolen j lätt försona er.
Vi resa i morgon, om det behagar eder.
– Räkna ej på mig!
– Himmel, hvad hör jag!
– Ni kan resa med mamsellerna P.; jag har ej lust att blifva uppoffrad.
– Uppoffrad?
– Ja, Julie är ju så god och Alfhild så glad, att ni säkert blott af artighet skulle taga mig med er.
Ni skulle älska endast dem ...
– Åh, hvem har väl kunnat ingifva er den tanken?
– Just mina bägge vänner.
De hafva sagt att ni ej egnade mig den minsta uppmärksamhet.
– Ack, tjusande Laura, ni bedrar er:
ni vet ej hvilket starkt intryck ni gjort på mig.
– Ett skämt.
– Nej, vid Gud!
Följ med mig och era vänner, ni skall herrska öfver dem och öfver mitt hjerta.
– Herrska öfver dem ... nej, dertill äro vi för goda vänner.
Jag kunde aldrig hafva hjerta för något sådant.
Hellre, det vill säga i nödfall, skulle jag måhända besluta mig att följa er ensam.
Jag kan ej motstå så mycken naivete och så mycket behag.
Följ mig, men följ mig ensam!
– Men min stackars far.
Jag inser nu att jag handlat illa.
– Trösta dig ... han skall ej hafva något deremot, sade brukspatronen Livin, som i detsamma inträdde.
– Huru ... pappa här?
– Mitt barn, den som du trodde vara turkisk ambassadör är just Filip, din kusin och trolofvade.
Icke sannt, du vägrar nu ej längre att blifva hans maka, du lilla svärmande toka!
– Och, tillade brukspatronen småleende, som Filip känner din svaghet för dina två vänner skall han säkert ...
– Tala icke derom pappa ...
Den saken ha vi redan klar.
MARIONETTERNA.
I den luftiga salen i bottenvåningen af en bland Djurgårdens täckaste villor skulle en främling, om han inträdt straxt efter middagstiden den 16 Juli år 1852, hafva anträffat en högst behaglig familjscen, hvilken tycktes andas den fullkomligaste husliga lycka.
Till en början visade sjelfva rummets inredning att dess innevånare voro i besittning af det ekonomiska oberoende, som lär vara ett nödvändigt vilkor för all jordisk sällhet af något solidare art.
I anordningen af en mängd småsaker, i valet af färger för möbeltygerna och fönsterdraperierna, i ett par taflor, som prydde ena väggen, i det helas harmoni funnos dessutom tillräckliga anledningar att hos familjens medlemmar förutsätta den naturliga smak och det bildade sinne, utan hvilka man ej kan rätt njuta af sin förmögenhet.
Framför divanen stod ett rundt bord, betäckt med en snöhvit duk, hvarpå en kaffekanna af drifvet silfver, ett mästerstycke af Möllenborg, höjde sig bland de genomskinliga kopparne af gammalmodigt ostindiskt porslin och de andra eleganta tillbehören vid en komfortabel kaffe-servis.
I ett hörn af divanen lutade sig grosshandlaren August Marin, en familjfader på sju och tjugu år med ett rundt, fylligt, rödblommigt ansigte, blå ögon med en öppen, trovärdig blick, lagom stor mun med de friskaste tänder och en för öfrigt välskapad, om än något fetlagd lekamen.
Hans unga fru var en liten tjusande blondin, smärt, nätt, lätt, fin och luftig som en älfva, med lifliga och behagliga rörelser, förtrollande leende och eldiga blickar.
Hon stod lutad öfver kaffebordet och sysselsatt med att hälla i den aromatiska drycken.
Ett litet stycke från bordet stodo tvänne små täcka barn om 5 à 6 år, en gosse och en flicka, bägge blåögda och gulhåriga, med friska rosor på kinderna, och armar så runda och svällande som de bäst lottade cherubimers.
Här, om någorstädes, borde väl lyckan ha slagit sig ned.
Och likväl låg ett moln öfver grosshandlarens panna, öfverläppen var rynkad till någonting liknande en grin-min och kring munnen sväfvade skuggan af en halfqväfd gäspning.
Det värsta var att han icke tycktes observera hur hans unga fru med sitt mest intagande småleende bjöd honom en kopp af det nyss serverade kaffet.
– Nå, August, skall du ej ta emot ditt kaffe?
– Jaså ... tack, söta Louise ... ställ det på bordet der!
– Vill du då ej dricka det nu?
– Jag vet ej ...
Jag väntar väl en stund.
Fru Louise satte ifrån sig koppen med en litet missnöjd min.
Grosshandlaren reste sig upp, lade socker och grädde i sitt kaffe, rörde om allvarligt och långsamt samt förde slutligen en thesked till munnen.
Men han blott fuktade sina läppar och ställde genast ifrån sig koppen.
– Var kaffet ej godt? frågade frun.
– Åh jo ... men det smakar mig icke ... jag vet ej hvarföre.
– Det är kanske för starkt.
Mannen svarade icke.
Han föll tillbaka i soffhörnet och lät sin blick trög och dufven irra omkring i rummet.
– Kom nu, små barn, så får j kaffe!
Dessa ord riktades af fru Louise till de bägge »cherubimerna», hvilka icke voro sena att träda fram och mottaga hvar sin lilla dockkopp med litet kaffe och mycket grädde och hvar sin stora kringla.
– Du har väl intet emot att jag ger barnen kaffe?
– Gör som du vill, mumlade grosshandlaren likgiltigt.
– Men om du ogillar det ...
– Hvad bryr jag mig derom!
– Kan dina egna barns helsa vara dig likgiltig?
Du menar ej hvad du säger, August!
August fann för godt att ej vidare inlåta sig i detta ämne.
Han vred sig åt andra sidan och tycktes böjd att sofva.
Nu skulle det väl ej gerna kunna förvåna någon, om en sådan liten söt fru som Louise Marin till slut funne sig stött af att hennes äkta hälft den ena gången efter den andra gaf tröga och tråkiga svar, ja allt emellanåt till och med alldeles emanciperade sig från skyldigheten att besvara sin makas frågor.
Man skulle helt visst förlåta henne, om hon i förargelsen började att dugtigt slamra med kopparna och släppa en eller annan thesked i golfvet för att störa mannens oartiga sömn.
Åtminstone kunde väl ingen förtänka henne, om hon toge bort grosshandlarens kaffekopp, af hvilken han ännu ej smakat mer än ett par droppar.
Det är alltid tråkigt att se en kopp stå så der och skräpa, sedan allt det öfriga är undanflyttadt.
Hon tyckes vara en engel i en liten blondins skepnad.
Tyst och försigtigt rödjer hon undan hela kaffeservisen med undantag af mannens kopp och sätter sig sedan tåligt på en stol bredvid divanen, der hon roar sig med att hviskande prata med sina små barn, Ludvig och Augusta.
Så tyst samtalet än i början är, kunna barnen dock ej i längden återhålla sina röster och ett klingande skratt låter allt emellanåt höra sig.
– Akta er att väcka pappa! säger frun.
Hon behöfver väl ej egentligen frukta att väcka honom, emedan han aldrig insomnat; men det förargar honom ändå att höra dessa tecken till lif och glädje, då han sjelf är dåsig och tråkig.
Han låtsar derföre vakna och säger i en mycket sur ton:
– Kan du då ej gå och leka med barnen på något annat ställe?
– Jo, om du befaller.
Vill du sofva?
– Du kan väl se det.
Jag behöfver en halftimmas hvila.
– Då går jag ...
Måtte du vara vid bättre lynne, när du vaknar!
– Adjö, min vän!
– Sof godt!
– Sof godt, upprepar mannen, sedan frun gått.
Hvem f-n kan sofva i en sådan värma!
Vi behöfva väl knappt påminna våra läsare om den olidliga hettan under vissa dagar af Juli månad detta år, en hetta, som blef odräglig genom den ihållande torkan, hvilken beröfvade luften hvarje tecken till fuktighet och hotade att alldeles ruinera de borttvinande träden och det gula, halft förbrända gräset.
Grosshandlaren August Marin var gudnås genom sin kroppskonstitution särdeles disponerad att lida af värman.
Han hade till middagen förtärt en ofantlig portion smultron med vin – en läcker rätt, ljuft doftande och ljuft smakande, som, då man äter den, förefaller svalkande och kylig, men efteråt förorsakar en feberaktig hetta i blodet.
Det der gjorde att mannen var vid dåligt lynne och kände sig missnöjd med sin mage, väderleken, frun och hela verlden.
Och sedan han ytterligare i tre qvarts timmas tid legat der ensam på divanen, vridande sig åt höger och venster, oupphörligen borttorkande de framträngande svettdropparna och bortjagande de näsvisa flugorna – sedan han tillbragt tre qvarts timma i denna skärseld, kände han sitt hjerta så uppfyldt af bitterhet och galla, att han tyckte det skulle bli honom en lisa, om han finge förarga någon.
De ädlaste och bästa menniskor kunna någon gång blifva frestade af så dåliga och syndiga tankar.
Särdeles sker sådant i ögonblick af dålig matsmältning, då förståndet fördunklas och hjertats ädlaste insigter förvillas.
Hon hade hoppats finna August vid godt lynne efter middagssömnen och var sjelf färdig att förlåta honom hans trumpenhet.
– Nå, hur är det med dig nu? frågade hon, i det hon trippade fram till honom.
– Åh ... så der!
– Det duger icke ... nu skall du vara munter och rask.
– Skall jag?
– Ja visst ...
Ser du ej att jag är vid godt lynne, jag.
– Du är alltför lycklig!
– Ja, men jag vill dela med mig åt dig ...
Se då litet lifligare ut ...
Se på mig åtminstone!
– Än sedan? sade mannen och tittade på frun med kalla, dimmiga blickar.
Detta var oförlåtligt.
Det var en dödlig förolämpning mot den täcka, retande min, som fru Louise hade påsatt sig, då hon bad August se på henne.
– Jag har ju en ny klädning på mig ...
– Den missklär dig förfärligt ... och du behöfver dock så väl en smakfull toalett.
Denna gång var oartigheten för grof. Fru Louise vände sig bort för att ej visa hur sårad hon blef.
Icke derföre att hon trodde det hennes man talat uppriktigt – han kunde ej vara så stockblind att han ej såg det hon var förtjusande – men det gjorde henne ledsen att han så der påtagligen ville såra henne.
– Var icke förtretlig nu, utan kom ut och spatsera med mig en stund!
– Ursäkta mig, min vän, jag är ej i lynne att göra dig sällskap, allra minst när du har den der kostymen.
– Den der kostymen är ganska täck, skall jag säga dig, och du kan mycket väl följa med mig ut.
Dervid lutade hon sig ned mot honom, såg på honom med blickar, som kunnat röra en sten, och sökte med lindrigt våld dra honom med sig.
Han kunde ej dölja för sig att hans hustru i detta ögonblick var förtrollande.
Måhända skulle han ha lydt den goda rösten i sitt hjerta, som uppmanade till vänlighet och glädje, om icke en stor otäck fluga surrande slagit ned på hans näsa och börjat sprattla med sina långa kittlande ben.
Men denna förargliga händelse, huru hastigt öfvergående den än var, störde verkningarna af fru Louises trollmakt.
Grosshandlaren ryckte sig lös, kastade sig på soffan, bredde en stor silkesnäsduk öfver hufvudet och svarade ett tvärt »nej!»
Den lilla frun såg att intet var att uträtta.
Tigande gick hon in i sitt kabinett, och barnen, som följt henne in i salen i förhoppning att få vara med på spatserturen, smögo sig tysta ut på gården.
Nu var då grosshandlaren ensam, ensam med sina mörka, menniskofiendtliga tankar.
Den stora gula silkesnäsduken, som han svept öfver sitt hufvud, utgjorde en skiljemur mellan honom och den yttre verlden.
Han såg ingenting af den, och han sjelf var osynlig.
Flugorna surrade i vanmäktigt raseri mot den mjuka smidiga duken: den hvilande kunde de ej mera oroa.
Det ligger någonting obeskrifligen trefligt i ett dylikt förhållande, då man känner sig omgifven af obehag, utan att de kunna framtränga till en.
Det är samma känsla som intager en, då man i en varm och treflig kammare hör regnet smattra mot fönsterrutorna och stormen hvina omkring husknutarne, då man på fasta landbacken ser hafvets böljor våldsamt vräka sig och fradgande kastas mot stranden.
På samma sätt kände sig grosshandlaren under silkesnäsduken lugn och fredad mot flugorna, och hans hjerta började utvidgas af en behaglig sjelfbelåtenhet.
Så afsöndrad från verlden som han nu var, tyckte han det bäst passande tillfälle erbjuda sig att begrunda sin ställning och uppväga mot hvarandra de behag och obehag, som lifvet utlofvade honom.
Att han var eller varit vid dåligt lynne, det var ett faktum; nu vore frågan att få reda på anledningen.
Grosshandlaren betraktade sig sjelf och sitt lif från alla sidor och ur alla synpunkter, han ransakade sina ekonomiska, sociala, äktenskapliga, kommunala, sanitära, politiska, slägt- och andra förhållanden, utan att finna någon grundad anledning till missnöje eller dåligt lynne.
Han var sjelf ung, frisk och rik.
Han hade ärft en betydlig förmögenhet efter sin far, hvilken han efterträdt i den handelsfirma, der hans farbroder ensam skötte affärerna.
När farbrodern en gång – det Gud måtte förhindra – skulle dö, så finge han ärfva honom också.
Genom sitt öppna och redbara väsende var August Marin allmänt aktad och omtyckt.
Han saknade ej ett klart förstånd och kunskaper inom sitt fack; också hade han flera gånger mottagit kommunala förtroenden och varit medlem i flera kommittéer.
Han kunde när som helst hoppas erhålla vasa-orden, och ville han bli riksdagsman, så ... men han var ej ärelysten.
Han hade dessutom nog anledning att glädja sig i en liten vacker, älskvärd och trogen hustru, som skänkt honom ett par de näpnaste barn och med hvilken han nu i ett halft dussin år left i det lyckligaste äktenskap.
Var det ej löjligt att efter en så lång och så rotfast lycka råka i dåligt lynne, derför att luften var något varm?
Och dessutom var det ej mera så olidligt varmt.
Det började blifva en smula svalare framemot aftonen.
– Jag kan undra hvar Louise och barnen hålla till, sade grosshandlaren, sträckte på sig och gick ut på gården.
Det var en stor och präktig gård, sådan man ej kan ha den inne i staden.
Den hade sin breda finsandade gång, med gräsplaner och blomsterrabatter å ömse sidor, och ett par vackra lindar bredvid förstugan.
När grosshandlaren kom ut på gården, rådde der mycket lif och munterhet.
En liten kringvandrande konstmakare, en gosse på nio eller tio år, hade uppslagit på marken sin lilla dock-teater, den han dirigerade med ett par ståltrådar, fästade vid venstra benet, under det han utförde åtskilliga lustiga stycken på klarinett, beledsagande dess gälla toner med skrällande slag på en sprucken trumma.
Under ett skafferifönster, öfver hvars galler en utländsk rankväxt slingrade sig, uppfördes detta skådespel, hvars publik utgjordes af Ludvig och Augusta de bägge cherubimerna.
De båda dockorna, af hvilka den ena hade svarta sammetskläder och barett med plym, den andra en hvit klädning med många band och grannlåter, sade väl ingenting, men hoppade, bugade sig, vredo på hufvudet och skakade på armarne efter musiken till åskådarnes stora förnöjelse.
– Det är herre och fru, sade Augusta.
– Herrn är svartklädd som pappa, när han skall bort.
– Och frun har en klädning lika vacker som mammas i dag.
Den lille teaterdirektören smålog fint och öfverlägset åt sin naiva publik, men blef helt förskräckt, då den ena af hans marionetter, den i svarta sammetskläderna, tvärstannade och ej på något vilkor ville åter träda i verksamhet.
– Se ... pappa vill ej dansa mer! sade Ludvig.
– Men mamma dansar ännu ... hon är lika liflig.
Dockan i klädningen hoppade och svängde sig, lydande ståltrådens dragning, under det att dockan i sammetsjackan stod stel och orörlig oaktadt alla ryckningar.
– Det ser ut, sade lilla Augusta, alldeles som när mamma nyss ville ha pappa ut med sig och han inte ville.
– Ja, men jag tycker att det är obeskedligt af pappa ... se så, dansa nu!
I detta ögonblick kom grosshandlaren, som åhört samtalet, fram och hjelpte, skrattande, dockorna till rätta.
Medan de nu åter började hoppa och dansa till barnens förlustelse, sökte August upp sin lilla hustru, bad henne ödmjukt om förlåtelse och erkände att hennes nya klädning var ett mästerstycke af smak.
– Nå, hur kom du att bli hygglig igen? frågade frun leende.
Jag började misströsta om dig.
– Jag fick se ett par marionetter, som visade mig hur löjlig en trumpen man ser ut bredvid en söt och glad hustru.
– Gud välsigna de marionetterna!
Jag tror jag får köpa hem ett par för möjligt behof.
– Åh nej, var lugn ... det skall ej mera behöfvas.
HISTORIEN OM DE SVARTA HÖNSEN.
Sedemålning ur det odiktade lifvet
EDVARD FLYGARE och EMILIE FLYGARE-CARLÉN.
Hvad stjernorna sågo och hvad månen hörde.
Septemberaftonen hade lidit fram emot midnatt.
En ung man och en ung qvinna vandrade arm i arm utefter gatan och stannade vid ingången till hennes hem.
De voro trolofvade.
Med en fästmans rättighet hade han följt sitt hjertas utkorade, och invid porten skildes de nu utan ett ord, blott med en kall och tvungen afskedshelsning.
Sedan fästmön med hastiga och ojemna steg, förrådande ett upprördt sinne, försvunnit uppför trapporna, stod den unge mannen ännu qvar.
Kanske väntade han att hans trolofvade skulle återkomma, kanske begärde han icke mer än ett halft ord för att sjelf undergå en önskad förvandling – men hvad helst han väntade och begärde, förblef allt tyst, dödt och kallt.
Långsamt – tydligen ovilligt – gick han tillbaka, men för hvarje steg han kom närmare den bro, som de tillsammans nyss passerat, blefvo dessa steg spänstigare, kraftfullare och slutligen erhöllo de en viss hårdhet, som gaf en sträf klang i träbrons botten.
Hunnen till midten af denna promenadplats, som just icke var så kort – ty bron gick öfver en bred å – lutade han sig tankfull ned mot barrieren och betraktade först det klara blå vattnet, i hvilket skummet från ett fall vid qvarnen högre upp nedstörtade och yrde omkring, och sedan himlens blå fäste, der stjernorna sutto så sköna och glänsande, med sina millioner ögon blickande ned på jordens dårskaper och lumpenheter.
Allt var tyst, och om några steg genljödo på ömse sidor om bron, bortdogo de i forsens brusande dån.
Den unge mannen kastade sin blick åt den lilla stadens båda sidor, och då han tyckte sig vara fullkomligt ensam, höjde han sin panna modigt upp, och stjernorna sågo då ett ansigte, hvilket bar en ovedersäglig prägel af lidande, tvifvel, oro och obeslutsamhet, och dessutom sågo de huru stora tårar rullade nedför de manliga kinderna, tårar, som kommo så omedvetet att den, som fällde dem, sjelf icke syntes gifva akt derpå.
Det var en egendomlig kontrast mellan denna naturligt fria rörelse, der hvarje band brustit, och den person, som deråt öfverlemnat sig.
Då man betraktade hans kroppställning, gestalt och utseende, såg man prägladt på hvarje särskilt parti en djerf och vårdslös sjelfständighet, och ett drag öfver munnen bevisade att hån och retlighet icke voro främmande beståndsdelar i hans själ.
Emellertid förrådde läpparna ej ett ord af hans tankar och känslor, men den strålande Venus-stjernan såg dem fullkomligt klart.
Hon såg att det i hjertat fanns en kärlek, som fördömde sig sjelf, som ville slita sig lös från en framtid full af anadt elände, men att der fanns en af samma kärlek bestucken falsk hederskänsla, hvilken oupphörligt lade sig emellan, förklarande att det vore fegt, ja nedrigt af en man att bryta med en qvinna, som älskade honom, blott för ... för några egensinniga nycker och fruntimmers-barnsligheter.
Var det väl för en man att låta pina sig af dylikt?
Hvartill egde han då kraft, lugn och vilja?
Snart hade vinden fläktat bort tårarna.
Denna natts ömkliga vekhet skulle blifva endast ett minne.
Bäst vore dock, om den icke blefve ens detta, ty godt är att ej hafva några ömkligheter att minnas.
– Lemna mig! befallde mamsell Joachima K. sin väntande jungfru, hvilken i pligtskyldig underdånighet tänkte hjelpa henne.
– Kära mamsell, skall jag då inte knäppa upp klädningen ... hakarna gå så hårdt.
Trilska varelse, hvarföre står du qvar, då du hörde att jag vill bli ensam!
Skall då hvartenda lefvande kräk låta mig känna att jag är utan makt och myndighet?
Gå i ögonblicket, eller jag skall lära dig, djerfva oting, att man icke ostraffadt är mig olydig.
Flickan ilade ut.
Hon förstod sin unga matmors lynne och var alls icke angelägen att tjena som afledare.
Så fort dörren var stängd, utblåste den vredgade herrskarinnan genast ljuset och flög till fönstret, hvars rullgardin hon med en ryckning förde åt sidan.
Men på gatan syntes ingenting numera, utom en rosslig brandvakt, som, raglande efter söndagsvälplägnaden, ställde sig i ordning att med sin djupaste bas utskrika 12-slaget och att anbefalla staden i ett mildt hägn »från eld och brand».
– Dumma, snörplande djur! mumlade Joachima och lyfte sina ögon upp till månen för att slippa se brandvakten.