Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Modersglädje, triumf och tablå!
Nu ligger han i Stockholm för att gå igenom vetrinärinstitutet.
Äfven der förtjenar han penningar, trots sitt eget stränga arbete.
Han har läst med två pojkar och derpå förtjenat så mycket att han sände respengar till sin syster, Sofi, på det hon skulle följa med de andra två systrarna, som ämna sig till Stockholm i sommar.
Men Sofi skickade penningarne tillbaka, ty hon tyckte det var synd att taga dem.
Hon förtjenar ju sjelf 48 kronor i månaden på sin skola.
Sommaren skall hon tillbringa hos Professor Trägårdhs, der hon lär vara en stor gunstling.
Karin har plats i en butik i Norrköping.
Allting fritt och 200 kr. om året.37
Ida Trägårdh talade om att Lundegård är deras skolinspektör.
Han är der i bland flera dagar i stöten.
De tycka mycket om honom.
Han är vänlig och treflig.
Medgörlig och öfverseende.38
D. 29 Maj 1884.
I dag har jag talat med eneqvinnan.
Hon bedyrar vid lefvande Guden att hon med egna ögon sett hvad hon berättar.
Mor Åke Bengts’ hade sett det vid ett annat tillfälle, i trädgården.
Ryktaren, Håkan, har äfven sett det.39
Mötet i Aleboda egde rum i fjol vår, så tidigt på våren att det ännu var bar frost.
Således 1883 på våren.
Eneqvinnan gick samma väg som de.
Först hade kyrkoherden varit inne hos Göransson och bestält en lifrem till sin pels.
Derifrån följdes han och Ågren åt.
Qvinnan sade att de först ”gingo öfver gärdesgården vid granarne”.
Men så gingo de tillbaka och ”bort vid brunnen”.
Hon kan icke berätta redigt och jag kan icke få lokaliteten klart för mig, ty jag hade ju icke tid att utfråga henne.
Idas förra piga hade talat om för henne att kyrkoherden och Ågren brukade gå arm i arm på nedersta gången på kyrkogården om qvällarne.
Hela fjolåret var han kär som en klockarkatt.
Han kunde knappt se på någon annan eller tala med någon annan, i år tycks han vara lugnare.
I år är det hon som hänger efter honom.
Om sommarqvällarne i fjol sprang han fram och tillbaka utanför hennes fönster.
Då öppnade hon och så konverserades der.
Sedan promenerade de i trädgården och brukade mycket sitta i lusthuset.
En qväll hade
Ida kommit och ämnat gå in i lusthuset.
De sutto der.
”Jag ser att jag är öfverflödig här,” sade hon.
Han reste sig förlägen, liksom för att gå emot henne, men hon vände sig om och gick.
Sist jag var i prestgården yttrade kyrkoherden:
”Jag bryr mig icke ett tecken om hvad de säga om mig, men våga de någonting till mig, då är jag icke rädd för att gifva dem svar; och då skola de få se med hvem de ha att göra.”
Och dervid drog han samman sina svarta, rörliga ögonbryn och tittade fram under dem med sina lömska, trotsiga ögon.
Ida säger att de andra sönerna blygas öfver att gå tillhopa med henne, för hennes kryckors skull; men aldrig Axel.
Han bjuder sin mor armen, och det faller honom icke in att tveka ett ögonblick.
Härom qvällen, då Christian och jag voro i delo med hvarandra derför att jag nekat att låna Svensson den Fyris’en med ”Efter torgdagen” ute, hade han följande två kostliga uttryck.40
”Jag har bara den pretentionen, att jag vill behandlas som en menniska, och icke som en betjent eller hejduk, som man kan snusa till – – – – ”
”Man kan dricka ett glas för sällskaps skull, som ett nödvändigt ondt, men dricker man för det är godt, då är man för långt kommen.”
”Perserna (
”Den jordiska knuten kan man visserligen hugga af, men då skall man också vara en Alexander.”
Den 2 Juni 1884.
(Annandag Pingst.)
Pingstafton kom Axel Lundegård hem.
Flickorna (Mathilda och Hilda) voro uppe vid tåget för att möta Knut, som emellertid ej kom.
Det var vid niotiden på qvällen och något kyligt.
Karl Lundegård var deruppe för att möta brodren.41
Axel hade ingen ytterrock på och såg frusen ut.
Sedan han helsat på Karl helsade Mathilda och tog honom i hand, sägande: ”välkommen hem.” – ”Tack,” svarade han och ansigtet lyste upp af ett vänligt leende.
Derefter helsade Hilda.
”Är fröken här?” sade han, ”jag trodde att fröken var borta.” – ”Ack jag har varit hemma nära ett år.” – ”Nej det har fröken visst inte, ty jag reste från Hörby i September och då var fröken icke hemma.”
Hilda tyckte att han magrat mycket och såg blek ut.
Han hade vackra mörka kläder och ljusgrå silkevantar.
Då de gingo hemåt berättade
Hilda genast beställsamt att Karl Nordqvist blifvit kuggad i studentexamen.
”Hvarför berättar fröken mig det?” sade Lundegård skarpt och i sin vanliga hånfulla ton, ”tyckte fröken det kunde vara en nyhet som skulle intressera mig.
Jag frågar icke det ringaste efter Karl Nordqvist.”42
Hilda var gråtfärdig af förargelse när hon kom hem.
Hon förbittras hvar gång jag säger att jag finner honom rätt hygglig.
Han har sagt om henne att hon är den ”oförskämdaste flicka han känner”.
I går voro ungdomarne i Skäralid.
Karl Lundegård var på kontoret.
Jag tyckte att han såg nedslagen ut, undrade om det var emedan han fått stanna hemma eller derför att fadren kanske varit ovänlig emot Axel.
Beslöt att fråga honom.
Mot detta reste sig min har-natur – det är verkligen löjligt: så fort jag skall göra en rättfram fråga darrar jag formligen af fruktan.
Som jag emellertid fast beslutat att göra ett slut på denna löjliga och för en ”realist” högst olämpliga svaghet, grep jag mig an, fast hjertat satt i halsgropen.
Jag kallade på Lundegård.
På tröskeln till förmaksdörren stod jag och väntade, ty Nilsson var på kontoret och jag kunde icke gå dit ut.
Pojken såg på mig med stora, förvånade ögon, undrande hvad jag kunde vilja honom.
”Nå hur har gubben förhållit sig?
Har han varit hygglig?”
Kalle bara stirrade på mig som om han icke förstått min mening.
”Er far menar jag.
Har han varit vänlig och så der?
Jag känner honom ju så väl och vet att man aldrig rätt vet hvar man har honom; han är så oberäknelig.”
Pojken rodnade öfver hela ansigtet, som han har så lätt för.
”Jo bevars,” svarade han, ”pappa har varit alldeles som om ingenting händt.”
”Vänlig?”
”Nå, godt.
Det var endast det jag ville veta, ty jag har haft mina farhågor.”
I går qväll promenerade kyrkoherden, Ågren, Marie och Axel här förbi.
Jag naturligtvis upp och tittade öfver jalusien.
När de gingo förbi såg ingen af dem åt fönstret, men det föreföll mig som skulle Axel ha märkt att någon satt der, ty det låg någonting tvunget i hans min och han höll hufvudet stelt, som med afsigt att ej se åt fönstret.
Kyrkoherden gick närmast hit, på lagom afstånd trippade Sanna, hållande Marie om armen.
Marie såg ut som ett stadigt förkläde.
Och ytterst, på ett stegs afstånd från henne gick Axel.
Hans ansigte kunde jag knappt mer än skymta och jag skulle icke ha känt igen honom, om han icke gått i sällskap med de andra.
Han svängde och trippade mindre än förr, i sjelfva hans hållning hade kommit ett visst allvar, nästan närmande sig nedslagenhet.
Men jag vet nog att han håller sig styf till det yttre.
Hur pinsamt det måtte käns.
Stackars pojke!
Anna Ljungberg sade i dag att hon tror icke att jag är rädd af mig, endast mycket tillbakadragen.
Hvad det ordet gjorde mig godt!
Jag kan aldrig komma ifrån den plågsamma känslan af att alla tycka illa om mig.43
Första gången Gustaf såg
Anna sedan hon var vuxen, (d. v. s. första gången han kan minnas sig hafva sett henne) var det en midsommarafton.44 Hon och några andra flickor skulle ut och plocka nio slags blommor, tigande – förstås.
Den enda som kunde tala med honom var Alfhilda, som icke skulle plocka blommor.
För resten fördes konversationen medelst pantomim.
Gustaf fångades genast.
Var det kanske af det ovanliga att en ung flicka kan hålla mun?
Var det det pikanta i att spela pantomim och tala ögonspråk med en munter tärna, som man ser för första gången!
Hvad vet jag!
Presten Emanuel Holmberg talade om för Fia, att han en gång varit ute med professor Nilsson på någon slags undersökning.
Professorn var efter festmiddagen så beskänkt att han tyckte sig i alla stenar se märkvärdigheter, och Holmbergs nit var outtröttligt.
Han fylde till den grad den lärde professorns alla fickor med dylika märkvärdigheter, att denne knappt orkade hem med sin börda.
Naturligtvis till spefågelns stora förtjusning.45
Anna Olsson skryter med sin man, sin lysande samhällsställning och sin mat till den grad, att man kan bli half sjuk.46 ”Ostron och champagne är Axels förtjusning.” – ”Jag får bekänna att jag är ofantligt svag för vin till maten.
– ”I Göteborg ha vi sällan supéer, utan endast middagar.” – ”Vi hade en liten ostronfrukost.” – ”Denhär hatten kan ju alltid gå an till solhatt; man kunde icke få någon bättre här; när jag kommer till Göteborg skall jag skaffa mig en annan.” (Hatten hade kostat 10:50.)
En herre hade sagt till henne: ”Hvem har lärt er att slå knyck på nacken?” – Gester à la grande dame.
– Koketteri, oaktadt en tilltagande figur.
– Trippande gång.
– Kastningar på hufvudet, som dessutom för beständigt tycks sitta på zittertråd.
– Alltid halfkorta armar.
Beundransvärda händer och handleder.
– Korta kjolar och små fötter.
Emelie Kristerson sade i dag att Ida Palm är mycket högmodig, och att det är derför Ljungbergs icke tycka om henne.47
Den 4 Juni 1884.
I går e. m. kommo Ida och hennes son.
Flickorna voro borta på kalas.
Han var sig temligen lik vid första påseendet, men föreföll sedan temligen tyst.
Började sjelfmant och mycket uppriktigt att tala om sitt gatlopp mellan förläggarne, och det fastän Anna Ljungberg satt der.
– – ”Jag såg att signaturen Ernst Ahlgren gått ganska illa åt Herman Bang i Fyris,” etc.48
Jag kan icke glömma hur nedslagen han såg ut i obevakade ögonblick, exempelvis under qvällsmaten.
Hvad det gjorde mig ondt!
Det låg i sjelfva hufvudets hållning, i rörelserna, men allra mest i blicken; han har uttrycksfulla grå ögon.
Det var ett tröstlöst uttryck af trötthet, som riktigt skar genom själen.
Han är mera nedbruten än jag trodde.
Efter qvällsmaten voro de andra så barmhertiga att gå ut och promenera, lemnande Ida, Axel och mig ensamma inne på bokhandeln.
Då var det vi slogo upp språklådan.
Han sade att han kan icke arbeta här, emedan hans rum icke är på långt när så trefligt som det han hade i Stockholm.
Jag uppmanade honom att icke låta sådant inverka på sig, utan göra sig till herre öfver omständigheterna.
Han invände att en vacker omgifning är ett verkligt behof för honom, utan detta kan han icke trifvas.
Sträfvan efter prydlighet tycks vara ett förherskande drag hos honom: han kan icke tåla ändringar i sina manuskript, utan då skrifver han om alltihop; han skulle aldrig kunna uthärda att ha ett sådant skrifbord som mitt; han måste ha ett vackert skrifbord, ”en bordduk eller dylikt kan göra så ofantligt mycket;” han känner sig icke hemmastadd på Nya teatern, derför att der fins rotting och trä i stället för schagg och stoppning; han trifs icke här, ty han finner trakten fulare än förr, grönskan börjar redan bli gul tycker han.
Han tycker om rödvin, säger sig ha anlag för att bli en ”goddags-pilt”, att han är loj, böjd för att reflektera och skrifva, men icke för att handla.
Säger att jag alldeles icke behöfver komma med några förklaringar, ty han missförstår mig icke.
– Han känner sig folkskygg.
– Tror att der fins en god portion skråanda och icke så litet humbug hos herrar realister.
– Levertin liknar en jude.
– Han trodde att Geijerstam fått 1000 kr. för ”Fattigt folk”.
Tycker att han ser ut som en gladlynt goddagspilt.49 – Kan icke gilla mitt sätt att bedöma Zola. – ”Det måtte vara bra roligt att ha så der fast fot i en tidning.” (om mig och Fyris.). –50
Han tycks vara mycket hygglig och resonlig.
Jag tycker ofantligt bra om honom.
På tu man hand kan han tala enkelt och vara helt okonstlad; till och med hans stockholmska ”r” modereras då.
Jag märkte det till min förvåning, det har således icke blifvit hans andra natur ännu – affektation således!
Vi började tala i skymningen, och så ifriga voro vi att mörkret föll på utan att vi märkte det.
Dess lättare blef det endast att uttrycka sig.
Blygheten vek och med den affektationen.
Var det väl därför Lundegårds ”r” fingo en mera skånsk anstrykning?
Vi sutto helt nära hvarandra och behöfde icke tala högt för att göra oss hörda, hvilket alltid är ett stort behag.
Endast otydligt kunde man urskilja dragen, då och då glänste ögonen till eller tänderna glänste i skumrasket vid ett leende.
En sådan halfdager är förskönande, allt det fula skymmes och öfverskyles, allt det som är vackert synes ännu.
Min bok kom ut i går.
Det gladde mig att se den, men der fins otrefliga tryckfel.51
Jag skickade bud med Karl Lundegård till Axel, att om han ville se mitt opus så kunde han komma hit.
Bortåt e. m. kom han.
Han såg så stor och lång ut när han öppnade dörren.
Han ordentligt skrämde mig; jag blef blossande röd med ens och det fortfor hela tiden till min stora förargelse.
Det är den hånfulla, kalla minen jag är rädd för, den ser så öfverlägsen ut – och jag med min ohjelpliga anspråkslöshet!
Han läste S-e’s bref.
Tyckte de voro mycket vänliga och artiga.
Sedan läste han mitt långa bref till honom sjelf, det som var svar på hans, men aldrig blef afsändt.
Han gjorde några inkast.52
”Det är så gammalt nu, att jag knappt mins hvad jag skref,” sade jag.
”Skall jag läsa det högt kanske?”
”Ja tack,” svarade jag gladt, ty hans fråga förekom just min önskan.
”Från början kanske?”
”Åh, det vore verkligen att begära för mycket.”
”För ingen del.”
Och han började från början: ”Literaturbroder!
Det kallar jag att svara som en karl!”
Han läste lågmäldt och behagligt.
Hvarje ”du” halkade han öfver så lätt som möjligt, det föreföll som en rest af blyghet och ändå ett visst välbehag.
En punkt förstod han icke, jag sökte uttrycka min mening muntligt, och det lyckades till slut.
Sedan pratade vi, nervöst, burdus, som man gör det då man vill öfvervinna sin skygghet och genom detta bemödande nästan förledes till påflugenhet.
Jag märker att han gör ansträngningar för att vara ärlig i hvartenda ord, och så fort han kommer med ett kringgående, ändrar han sig ögonblickligen och går rakt på sak.
Jag skrattade åt honom, ty han påstår sig icke kunna arbeta på vindsrummet, emedan det icke är vackert nog.
I dag hör jag att han flyttat ned igen.
Han sade att han icke bryr sig om vänskap, ty egoism är alltid bevekelsegrunden.
Jag svarade att, strängt taget, är allting egoism.
Medgaf det.
Den fala vänskapen var honom förhatligast, den, som erbjuder sig åt den som har pengar: ”man ser den vid alla tillfällen.
Om man inte skall mera än hyra ett rum, så märker man den himmelsvida skilnaden i bemötandet mot den som syns ha godt om pengar och den som har ondt om dem.”
Jag svarade att denna slags vänlighet är mig så förhatlig, att jag ofta ger mig sken af att vara fattigare än jag är, bara för att slippa den.
När han gjorde min af att gå frågade jag om han icke ville stanna hos oss till qväll.
Han betänkte sig ett ögonblick. – ”Nej,” sade han, ”det vill jag icke, ty då kan jag icke komma hit så ofta.”
”När kommer ni då?”
”I morgon.”
Och så skakade vi hand.
Han lemnade mig tre små skizzer att läsa igenom: ”Kamratskap”, ”Aprilnarri” samt ”En flik af en cigarrfrökens hjerta”.
I utbyte tog han med sig ”Från Skåne”.53
Han tvekade att taga den, ty han trodde att jag sjelf längtade att läsa igenom den.
Jag hade rätt mycket besvär att öfvertyga honom om motsatsen; han är således icke så egoistisk som han vill låta påskina!
Hvad är det han säger om ”Bobbe Stenson”:
”Han föreföll mig i detta ögonblick så hjertlös, att jag ville hata honom.
Och dock visste jag, att denna hårdhet och denna köld, hvarmed han omgaf sig i lifvet, blott var en mask, som han anlagt till skydd mot lifvets köld.
Under den dolde sig alla yttringar af ett varmt hjerta och en glödande själ.”54
Jag frågade om han helst ville taga ”Från Skåne” med sig eller läsa den högt tillsamman med mig och flickorna.
Han svarade att han ville hellre det förra, ty han är ”icke lifvad för att läsa högt”.
I förrgår (d. v. s. den 5te) kom A. L. igen.
Jag hade då läst hans skizzer och sade honom min mening derom.
Han sade sig tycka mycket om En realist.
Vill skrifva en recension öfver boken i Göteborgs handels och sjöfartstidn.55
Jag frågade honom om han ämnar antaga platsen i Göteborg.
Nej det ämnar han icke, så vida han kan få någon annan i sitt ställe.
Genast hade han afsagt sig att undervisa i religion.
Men nu hörde han att det är meningen att han skulle göra bön med pojkarne, och icke heller det faller honom i smaken.
Olsson hade sagt att han behöfde ju icke låta någon veta om att han skrifver i tidningarna.
Detta tycktes icke falla honom i smaken.
”Du tycks tro att det icke är min mening att fortfara med mitt skriftställeri,” sade han, ”men det skall jag säga dig, att den tanken är en kolossal villfarelse, ty jag vill ha platsen just för att kunna skrifva; och jag vill bara säga dig att jag alltid sätter ut mitt eget namn, så att det icke står till att dölja.”56
– ”Nej det gör ni inte, ty ännu har ni inte studerat mig tillräckligt,” sade han och såg mig rakt i ansigtet med en viss skadeglädje.
Jag spratt till dervid.
”Hur menar ni?” sade jag hastigt.
Orden hade träffat mig så oförberedt, som ett slag i ansigtet.
Jag kände mig bedöfvad deraf, och förståndet stod stilla.
”Jag menar att allt, hvad ni pumpat ur mamma, behöfver kompletteras af era egna iakttagelser,” sade han med denna afskyvärdt kalla ironi, som tycks vara glanspunkten i hans något ensidiga skådespelarkonst.
Detta hångrin har han onekligen drifvit till virtuositet, och repliken framsades bra.
Han var beredd, men icke jag, och improvisation är icke min sak.
”Hur kan ni vara så nedrig?” sade jag mycket lågt.
Det var med möda jag kunde få fram orden.
Häpnad och vrede höllo på att qväfva mig.
”Ah, jag har öfverraskat er!
Ni trodde icke att jag skulle ha genomskådat er,” utbrast han triumferande.
Vi sågo hvarandra i ögonen en lång stund.
Jag för att läsa hans tankar, han utan att förändra en min, alltjemt med samma hån.
Åter uppstod det en lång tystnad.
Jag kände mig för nedbruten att kunna svara.
Det var ju mitt eget gamla spöke: misstron, och jag kände det allt för väl för att veta det ord skulle tjena till intet.
Allt hvad jag arbetat för under sista tiden låg der i spillror för mina fötter.
Och jag vet icke om det var vrede eller smärta, som hade öfverhanden – vreden öfver en orättvis beskyllning eller smärtan af att bli förhånad för just hvad ens själslif egt finast och renast.
”Och ni sjelf – ni har naturligtvis icke studerat mig?”
”Kan ni verkligen tro att en ung man, som på allvar ämnar bli skriftställare, skulle komma dag efter dag lika träget, utan den bestämda afsigten att göra studier?”
Hvad under att han anser mig för egoist, sjelf tycks han ha kommit till verlden med endast hufvud och intet hjerta!
”Hur jag misstagit mig om er!”
”Ja, ni säger ju sjelf i En realist att mödrars beskrifningar icke äro tillförlitliga.”
”Vid närmare bekantskap skall ni få se att ni gjort er för stora förväntningar om mig.”
”Vad det det ni menade?”
Alla menniskor förlora på att man lär känna dem närmare.”
”Icke jag.”
”Kanske, men jag gör det bestämdt.”
Jag är endast en kolossal humbug.”
”Jag har icke studerat er länge nog för att veta om så är.
Ett vet jag, och det är att jag sjelf icke är det.
Men hvad ni nu sagt har med ens gifvit mig en ny uppfattning af er.
Jag tror mig redan nu ha studerat er tillräckligt för att kunna taga er till modell.”
”Det vore glädjande.”
”Parez på att jag tar upp er handske.”
”Hvilken?”
”Den utmaning som låg i orden.”
”Det var ingen utmaning alls.”
”Er karaktär skulle kanske kunna användas här lika bra som den andres.” (Jag lade min hand på ”Informatorn”.)57 ”Jag skall taga ihop med den på allvar.”
”Hurdan är intrigen?”
”Der fins ingen intrig alls, jag begagnar aldrig någon.”
”Jaja, så uppränningen då?”
”Det har jag icke lust att säga er nu.”
”Jag kan icke neka, att jag är grufligt nyfiken.”
”Ni skall bara komma ihåg att slutet är alldeles gifvet, att jag haft det klart för mig redan för halftannat år tillbaka.”
”Hur slutar det då?
Lyckligt?”
”Jag vet knappt hur man skall kalla det.”
”Går det då illa för den stackars informatorn?”
”Men hvad händer honom då?
Han blir väl förälskad?”
”Åh, hvad tror ni mig om!”
”Ja det vore väl inte så orimligt.
Det händer tvärt om rätt ofta att informatorn går och blir kär i dottren.”
”Just derför att det är vanligt vore det utslitet att komma med.
Min informator kan inte bli förälskad, ty han saknar föremål.”
”Ni glömmer pigorna.”
(Riktigt.
Jag hade ju glömt både pigkurtisen och allt eländet.
Hade jag från början tagit herr Axel till modell, skulle någonting sådant väl aldrig ha händt mig.)
”De äro icke presenterade.”
”Men presentabla?”
”Det förstås.”
”Ja se der!
Tänk på Benzons En skandal.”58
Senare på qvällen gick jag bort till prestgården, tagande alla de lösa slutbladen till ”Informatorn” med mig för att låta Axel läsa dem.
Jag lemnade dem hos Ida och undrar nu hur det skall spänna åstad.
Sedan gingo vi på kyrkogården.
Axel kom efter.
”Jag ville komma för att säga att jag tror jag hade orätt.”
”Men det påstår jag deremot att ni inte hade.
Ni förstod mig alldeles.”
”Jag hade orätt deri att jag blef ond.”
”Det undgick mig alldeles.”
(Jo jag tackar!
Och jag sade ändå åt honom att han icke behöfde komma igen!)
Ida frågade mig hvad jag tycker om hans ”skrifter”.
”Han är grön.”
Hon talade om att han borde skaffa sig en fast plats och förtjena penningar, ty ekonomin vore en så vigtig sak.
”Det säger ju alltid Ernst Ahlgren.”
”Det har jag sagt till honom också.”
När vi kommo till prestgårdsluckan och jag sade god natt, erbjöd han sig att följa mig hem.
”Tycker ni icke att det är genant att gå med mig för kryckornas skull?” frågade jag under det vi gingo framåt kyrkogårdsgången.
”Hur kan ni ställa någonting sådant i fråga?
”Det vet jag många af mina bekanta som skulle tycka.”
”Det vore bra lumpet.
Jag vet icke ens hur ni vågar göra mig en sådan fråga.”
”Åh, jag är icke alls rädd.
Nu vågar jag säga hvad som helst.”
Under vägen hem talade vi om hans arbeten, att de äro så omogna.
”Jag tror att jag borde hålla upp att skrifva ett par år,” sade han då vi kommo till trappan.
”Det tror jag med.”
”Om man skulle gå in vid en bank?”
”Ja gör det.”
”Men det tror jag ändå inte att jag vill.”
”Hvarför det.”
”Jag vill föra zigenarlif.”
”Mans vilje mans himmelrik.”
”God natt.”
Den 7de kom Axel i bokhandeln på vanlig tid.
Jag hade ju föregående qväll varit nog oförsigtig, eller rent ut – dum att lemna honom slutet af ”Informatorn” till genomläsning.
Jag visste nog att jag riskerade att bli utskrattad, men jag var i min upprörda sinnesstämning besluten att sätta allt på ett kort.
Med ett ord jag ville säga honom att han endast behöfde räcka ut handen för att af mig omfattas med en äregirig moders hela intresse.
Det var med icke så liten oro jag afvaktade hans ankomst.
Då dörren öppnades flög min blick honom till möte, snabb och forskande, ty allt berodde af honom, jag kunde vänta mig det bästa, men också det värsta.
Han rodnade öfver hela ansigtet, ända upp till hårfästet.
Det var å mina vägnar.
”Den är sentimental,” sade han i hård, klanglös ton, hvari låg en skymt af vedervilja.
Ingen förebråelse skulle kunnat träffa mig hårdare än denna.
Jag greps af den djupaste, pinsammaste blygsel, och jag kastade manuskriptet under mitt skrifunderlägg, för att slippa se det mera.
Flera gånger sökte han att föra samtalet öfver till det, då i sin vanliga ton, men jag kunde icke uthärda, utan bad honom tala om något annat.
Det skärande, disharmoniska ordet hade träffat en allt för ömtålig punkt och slagit ett sår, som icke tål vid det ringaste vidrörande.
Min framräckta hand blef tillbakavisad, visserligen icke med öppet hån, men med isande köld.
Ännu är jag således för obetydlig att böra våga någonting dylikt.
Minnesbetan var god.59
Efter repliken ”den är sentimental” samt mitt medgifvande deraf kom en paus, allt under det hans ansigte hade samma vredgade och ovänliga uttryck.
”Jag har nu tråkat igenom två nummer af På Munkeby,” sade han i samma hänsynslösa ton, ”och när jag gör jemförelser, kan jag icke neka att den inger mig mod.”
Jag kände mig förkrossad och tillintetgjord.
Jag har ingen begåfning och ingen sjelfkritik.
Och ändå känner jag att jag icke kan lefva för annat än literaturen.60
D. 20 Juni.
Vi ha träffats hvarenda dag, utom den då der var folkmöte i Stehag.
I går kom han vid sin vanliga tid.
Var ganska fåordig.
Beklagade sig öfver att det kommer främmande i prestgården och att han blir körd ur sitt rum, så att han icke har något ställe der han kan arbeta i ro.
”Jag funderar på att inackordera mig i en bondgård,” sade han.