Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Redan på ditresan nämnde jag för milt sällskap de resultater jag väntade mig af försöket, nemi. att en sådan panna kan afverka en och en half gång sin rymd på dygnet.
Så blef äfven förhållandet, men jag fann äfven att försöket utvisade det sätt hvarpå man kom till denna afverkningsförmåga.
Man hade nemi. der de bästa ingredienser såsom råg, hvete och korn, man hade der en distillator, som var vetenskapligt instuderad i denna sak och jag märkte på mäskens beskaffenhet, att alla_ föregående operationer hade skett på det mest fullkomliga sätt.
Afven drefs denna panna med sådan värmekraft från en ovanligt stor ugn, så att för att forcera den tillräckligt måste en person beständigt vara sysselsatt med att röra om i pannan, på det att massan icke skulle blifva vidbränd.
På detta sätt går det visst an, under några timmar, att åstadkomma en ganska stor afverkningsförmåga, men jag anser det omöjligt i längden.
Dessutom och hvad som här icke kunde tagas i beräkning om vedåtgången, men med den erfarenhet jag har i ämnet tyckte jag mig finna att när man på det sättet eldar ugnen, så skall det komma att åtgå en ofantligt mycket större rjvantitet ved än vanligt.
Således vill jag icke antaga en så stor afverkningsförmåga vid fråga om beskattningen, som detta försök utvisar, utan jag håller mig till hvad Utsk. föreslagit.
Delta åter är måhända något mindre, än hvartill man rättvisligen kunde hafva bestämt averkningen, men jag tror det vara bättre i detta fall, att laga lill den något för lågt än att taga den för högt.
Således kommer jag för min del att rösta för bifall till hvad Utsk. föreslagit.
Jag bekänner ett förbiseende af mig sjelf, då jag instämt med Hr von Hartmansdorff om föredragningsordningen, och jag inser nu och beklagar, alt vi skola nu afgöra frågan om pannans afverkningsförmåga, utan att vi hafva bestämt, huruvida vi vilja göra någon begränsning i pannans form.
Jag ser nu här till min lycka Frih. Wrede, och lian är väl bäst i tillfälle att afgöra huruvida formen på pannan kan hafva något väsendtligt inflytande på dess afverkningsförmåga.
Således hade önskligt varit, att det varit afgjordt huruvida någon förändring skall ske i formen, innan vi öfvergingo till frågan om afverkningsförmågan, men då vi nu hafva öppet för oss och verkligen kanske också bifallit hvad Utsk. föreslagit, nemi. att icke begränsa formen, så fruktar jag till och med alt jt är för liten afverkningsförmåga och vill icke våga alt göra en nedsättning deri.
Om det vore möjligt att här göra något vilkor om huru beslutet kommer att bli vid 7:de §:n, då skulle jag 6 H. 33 514 Den 27 April f. m. vara böjd för den concession att gå ned till |:delar; men som detta icke kan ske, så nödgas jag tillstyrka jiidelar.
Jag gör det älven derföre att jag är fullt öfvertygad derom att icke mängden af allmogen skall förstå att åstadkomma så god redskap och tillmäskning som hädanefter behöfves för att drifva näringen såsom fabrik, samt att de då i stället skola ställa sin beräkning på bränviustillverkning med små pannor, hvilka då kunna blifva farliga redskap.
Derföre är det skäl att heldre antaga, hvad som här nu är föreslaget.
Hvad. beträffar profbränningar, så har äfven jag haft tillfälle att vara närvarande vid sådane, och kommit ungefärligen till samma resultat, som visade sig på ett ställe nära Slockholm, vid der anställd profbränning, nemi. att det tillverkades mycket mer än hvad Utsk. föreslaget, men frågar man efter förhållandet på landet, så är detta resultat icke det allmänna.
Om jag, i detta hänseende, gifvit anledn. lill något misstag i ordningen, sä ber jag om ursäkt.
Men i det förslag, jag skriftligen upgjort och som jag förra gången upläste, när jag föreslog föredragniugsordningen, stå §§:ne 5, 6, 7, 8 och 9 i sammanhang med den 3:dje.
Jag skulle således tro att jag äfven omförmält dessa §§, om del än undfallit någon, men efter den erfarenhet jag hittills haft om Ståndets beslut, så befarar jag, att antingen någon § förr eller sednare föredrages, så blifver dock Utsk:s förslag bifallet.
Således tror jag icke att ordningen har skadat saken.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad^ framstälde Hr Gr. o. Landtm, att i afseende på 40 § icke blifvit yrkad någon annan förändring, än den af Hr von Hartmansdorff föreslagna att afverkningsförmågan på dygnet måtte nedsättas till J i st. f. -§ af pannerymden; och uppå derefter framstäld Propos. bifölls ifrågavar:de § sådan den af Utsk. blifvit föreslagen.
Pröfningen af återstående delen utaf förevaride förslag lill förordning upskjöts till eftermiddagens plenum, och R. o. Ad. åtskiljdes kl. £ till 3 e. m.
Den 27 April e. m. 515 Thorsdagen den 27 April 1854.
Justerades pleni-prot. för d. 1 dennes.
Fortsattes pröfningen af det vid Serskildta Ulsk:s Betänk. 8 fogade förslag till förordning, ang-.de vilkoren för bränvinstillverkning; och förekommo: § 41.
Denna § bifölls.
Sedan sålunda de delar af förslaget blifvit genomgångna, hvilka enl. det af R. o. Ad. fattade beslut, bordt i särskild ordning företagas, återgick R. o.
Ad. till § 1 morn. 2 och 3.
Ehuru jag icke afgifvit någon reservation emot detta Betänk., har jag likväl uti åtskilliga delar deraf varit ifrån majoritetens beslut skiljaktig.
Deribland är det stadgande, som innefattas uti nu föredragne 2:dra mom. af 1 §, hvilket stadgande jag anser vara obilligt, orättvist och overkställbar!.
Jag kan icke inse något skäl, hvarföre de här upråknade tjenslemännen skola vara förbjudna att utöfva en näring, som slår öppen för hvarje annan medborgare, och derföre finner jag stadgandet obilligt.
Om t. ex., såsom nu är förhållandet, Öfver-Ståth. i Stockholm har en egendom i Småland, hvarföre skall han vara förbjuden att å densamma idka bränvinsbränning?
Att denne höge embetsman här i staden afgör mål, ang:de förbrytelser emot gäl lande bränvinsförfattning, kan väl icke vara en omständighet, som utgör ett hinder för honom att idka bränvinsbränning å sin egendom i en annan trakt af landet Stadgandet är orättvist, derföre att detsamma innefattar en förnärmelse emot embelsmännen, hvilka anses jäfvige all döma i mål ang:de bränvinsbränning, i händelse de sjelfva bedrifva denna handtering.
Ett sådant misstroende är alldeles obefogadt och jag åtminstone kan icke för mig göra klart, hvarföre en person, som lagenligt utöfvar en näring, skall vara jätvig alt döma öfver den, som brutit emot de stadganden, hvilka för samma näring äro gällande.
Föreskriften är slutligen overkställbar, derföre att det ofta kan bända, att flera personer gemensamt besitta en egendom, vid hvilket förhållande det torde blifva svårt att förbjuda bränvinsbränning å densamma på den grund, att en delegare är Statens tjensteman.
Om t. ex. flere syskon ärfva en egendom, hvilken de icke skifta, skola då alla de öfriga syskonen vara förhindrade ali idka en för hvarje jordbrukare tillåten näring, derföre att 516 Den 27 April e. ra. en af dem hörer lill den kalegori af tjenstemän, hvilka i detta mom. äro förbjudna att bränvinsbränning utöfva?
Sådant är ju uppenbart en orimlighet, och derföre är föreskriften i vissa fall overkställbar.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, yrkar jag, att detta mora. måtte ur förslaget utgå och önskar helst, att den nu gällande bränvinsförordningens stadgande i detta fall måtte fortfarande tjena till efterrättelse, men skulle detta möta motstånd, anhåller jag alt mom. måtte få den lydelse, som finnes intagen i Frih.
Raabs reservation, i hvilken jag uti detta fall får instämma.
Frih. von Krmmer, Rob.
Jag har, som jag förut nämnt, icke öfvervarit de öfverläggningar, som föranledt stadgandet i detta morn., och är fullkomligt likgiltig, om det antages eller förkastas, men jag tror likväl att det kan försvaras.
Då det tillhör K:s Befhrde, enl. 84 §, ”att bålla alfvarlig hand öfver iakttagande af hvad i denna författning stadgadt är”, synes mig vara conseqvent att Landsh., Lands-Sekret. och Lands-Kamer. äro förbjudna att befatta sig med bränvinslillverkning.
Norska lagen bar jemväl ett nära nog likartad! stadgande.
Det kunde ju annars inträffa, att en Landsh., som eger egendom inom sitt län och der utöfvar bränvinstillverkniDg, blefve satt under kontroll af de underordnade personer, öfver hvilka han skall hålla en alfvarlig hand.
Landshöfd. och hans embete bör vara fri från all misstanke om eget intresse vid de många tvistiga frågor denna författning troligen föranleder.
Delta gäller äfven för Domare.
Att ecklesiastike embelsmän icke heller böra befatta sig med en sådan handtering, är, såsom mig synes, i Belänk:s motiver varmt och sanni framhållet.
Ej heller kan jag inse, alt näringens idkande skulle nedsättas till ett föraktligt yrke, derföre att från rättigheten till dess ntöfvande uteslutas embets- och tjenstemän, som ega omedelbar befattning med kontrollen af bränvinstillverknings-lagens efterlefnad.
Orden befatta sig med tror jag icke kunna tydas så, att om en sådan person är delegare i ett bolag, som förvaltas af andra, hvilka bränvinsbränning utöfva, hinder för honom derigenom upstår att bibehålla sin andel.
Deremot kan jag ej ingå på Hr von Hartmansdorffs åsigt, att äfven militära embetsmän böra i förbudet inbegripas.
Bland de anförda skälen är: att om uplopp för bränvinets skull inträffar, måste det med väpnad hand kufvas; men jag får påminna, att vi hafva en uprors-lag, som ålägger först den civila embelsmyndighelen att upträda vid sådana tillfällen och att först på dess reqvisition vapenstyrka får användas.
Ofta anlitas unga militärer, för det ordningssinne och drift, som utmärker detta Stånd, att öfvertaga ledning af andras egendom.
Om en egare anser för sig fördelaktigt, att der bränna bränvin, skulle genom ett sådant stadgande en laglig utkomst beröfvas dessa ofta illa aflöute personer.
Vid Ultuna Landtbruksinstitut infinna sig ofta unga militärer, dels på kortare, dels på längre tid, för att inhämta kunskap i landlhushållningen och jag känner flere af dem, som sedermera emottagit dels på arrende, dels som förvaltare, icke obetydliga egendomar.
Den 27 April e. m. 517
Af dessa nu anförda skäl tillstyrker jag bifall till detta morn. oförändradt.
Ehuru jag ingalunda .ämnar be strida antagandet af denna •§, kan jag likväl icke underlåta att anmärka, det HofR:ns ledamöter äro undantagna från förbudet att idka bränvinsbränning.
Detta har jag blott i förbigående velat nämna, men jag anser deremot mig böra fästa R. o. Ad:s synnerliga upmärksamhet derå, att då Utsk. i slutet af morn. föreslår, att sådana embetsman, som idkat bränvinsbränning år 1852 eller 1853, finge densamma till 1857 års slut fortsätta, synes mig Utsk. hafva varit alltför liberalt, ty den, som bedrifvit denna näring år 1852, men ieke 1853, måste väl antagas hafva beslutat att derifrån afstå, hvarföre jag anser, att endast det sista året bör utsättas.
Bestämmandet af 2;ne år skulle dessutom kunna föranleda lill mycken villervalla, ty om jag föreställer mig, att en person begagnat olika redskap under dessa år, så kan det blifva tvist underkastadt, med hvilket redskap han fortfarande skall få bränna.
Slutligen ber jag att få göra en anmärkn. vid slutet af 3:dje inom.
Det lyder som följer: ”Dock varde den, som vid denna författnings kungörande, på grund af kontrakt med Kronan, vederbör:de myndighet eller korporation, såsom brukare eller arrendator sådan jord innehar, vid den honom i dylik egenskap då tillkommande tillverkningsrätt bibehållen, så länge kontraktet gäller.”
Annu en kategori torde i detta fall låta tänka sig, ty det finnes många indelningshafvare, hvilka bortarrendera! deras boställen för hela tjenstelid§n, och arrendalorerne deraf torde icke utan orättvisa kunna uteslutas från en rättighet, som blifvit dem i lagligt kontrakt tillförsäkrad.
Jag hemställer derföre, att arrendatorer af indelningshafvares boställen mätte få åtnjuta lika rätt, som öfrige brukare af Kronans jord.
I afseende på denna §:s 2:dra mom. gillar jag lill en viss grad de anmärkn:r, flr Braunerhjelm deremot framställt.
Jag (ror icke, alt det skulle vara förenadt med någon våda att lemna bränvinsbränningsrättigheten öppen åt största delen af deri upräknade personer, och jag måste bekänna, att då jag läste delta morn., så föreföll det mig såsom skulle detsamma bättre försvara sin plats i ett nykterhetssällskaps förhandlingar än i ett R.
Det har en märkbar anstrykning af fanatism, hvilken, enl. hvad jag hoppats, icke vid denna Riksdag bordt komma att utöfva något inflytande på besluten i denna fråga.
Men å andra sidan kan jag icke förneka, att åtskilliga skäl tala för detta stadgande.
Jag vill icke afgöra emellan desse skäl, men vill icke heller med en föregule talare säga, att det är mig likgiltigt, huruledes beslutet utfaller, utan får endast erinra derom, att saken torde vara af mindre vigt, emedan det tillhör K.
M. att i sista händ i ämnet besluta.
Deremot tror jag, att man med mera framgång kan försvara att från rättigheten alt tillverka bränvin blifvit uteslutna sådana personer, hvilka det åligger alt utöfva den närmaste kontrollen öfver 518
Den 27 A pr il e. ra. denna näring.
Dessa personer finnas äfven i della morn. upräknade och jag anser det vara olämpligt, att de med bränvinsbränning sig befalla.
Tager man della i betraktande så torde öfvervägande skäl tala för morms godkännande, likväl med det tillägg Gr.
Posse i slutet af sitt anförande föreslagit.
Detta tillägg afser en bestämd rättsfråga, och jag tror icke alt Ii.
Si. kunna tillvälla sig rättighet att uphäfva lagligt ingångna kontrakter.
Att sjelfva bostållsinnehafvarne äro förbjudna att tillverka bränvin, är fullkomligt lämpligt och ändamålsenligt, ty det bör icke vara dem öppet att i och för denna skadliga närings bedrifvande anlita Kronans skogar så mycket de behaga.
Det är visserligen sannt, att boställsordningarne förbjuda sådant, men vi känna ganska väl huru svårt det är att i verkligheten förhindra missbruk i sagde hänseende, och jag kunde anföra inätfgfaldiga exempel häruppå, äfven sedan skogarne blifvit upmätte och indelle till trakthuggning.
Således anser jag det vara skäl att bifalla 3 mom. med det tillägg Gr.
Hvad 2:dra mom. beträffar, öfverlemnar jag till R. o.
Ad:s öfriga ledamöter att på lämpligaste sättet deröfver besluta.
Det är visserligen sannt, alt 2:ne Stånd redan bifallit Betänk, i dess helhet och således äfven denna punkt, men detta torde likväl icke utgöra ett skäl för R. o. Ad. att gilla stadgandet och i sådana ämnen, der man icke vet hvad man bör göra eller icke, torde det kanhända vara bäst all 2 Stånd stanna mot 2, sä alt K.
M. icke genom ett bestämdt beslut af R.
St. möjligen sättes i förlägenhet, utan får besluta pä sätt Honom bäst synes.
Så vida det i mom. begagnade uttryck befatta sig med dylik handtering verkligen skulle innefattay alt en egendomsegare sjelf skall lägga hand vid handteringen, så medgifver jag att, på sätt Frih. von Kraemer yttrat, min anmärkn. ej håller streck; men jag tror icke att Utsk:s mening med uttrycket varit sådan.
Jag tror, alt de stora bränvinsbrännarne i allmänhet icke sjelfva lägga hand vid tillverkningen, utan öfverlåta delta ät underordnade personer, hvarföre Ulsk:s mening utan tvifvel måste hafva vai il, all bränvinsbränning ej får ega rum på embetsmåns egendomar, ulan afseende å den omständighet, huruvida egendomsherren sjelf lägger hand vid tillverkningen eller icke.
Om denna min upfatlning af stadgandet är riktig, så är icke heller min förra anmärkn. vederlagd och jag fortfar således i mitt redan gjorda yrkande.
Man kan måhända anse mig tala i egen sak, då jag i denua fråga mig yttrar, men jag tror mig undvika denna anmärkn., om jag på förhand tillkännagifver, att jag icke tillverkar bränvin på det boställe jag innehafver.
Lika med Hr Braunerhjelm anser jag, att Ofver-Stålh., Underställa. , Landsh., Lands-Sekret. och Lands-Kamer. utan någon våda gerna kunna ega rättighet att å deras enskildta egendomar, om de finna sådant för godt, idka bränvinsbränning.
Jag kan nästan försäkra Eder, Mine Hrr, alt det knappt finnes någon Landsh., som å sin egendom, åtminstone om den är inom länet belägen, bränner bränvin.
Del har å sednare tider blifvit en princip hos de flesta Den 27 April e. m. 519 Statens embels- och tjenstemän att så litet som möjligt befatta sig meil denna handtering.
Jag tror äfven att denna grundsats hädanefter skall komma att i ännu högre grad göra sig gällande och anser derföre det vara olämpligt och kanske äfven för dessa embetsmäns hederskänsla förnärmande att förbjuda dem bränvinsbränningsutöfvande å deras egendomar, hvilket förbud af mången torde anses härflyta af misstroende lill dessa embetsmäns oväld vid afgörande af bränvinsbräaningsmål, ifall de sjelfva hade denna näring.
Af dessa skäl tror jag, att man gerna kunde låta denna rättighet fortfara, helst densamma, enl. all sannolikhet, icke kommer att i någon betydlig mån begagnas.
Deremot och då bränvinsbränning medtager betydlig skog och tjenstemännens boställen i allmänhet icke hafva någon större tillgång derå, vill jag icke motsätta mig förslaget, att denna handtering icke får å sådan jord utöfvas, hvarjemte jag gillar detta mom. för så vidt del afser alla de tjenstemän, sorn skola utöfva närmare kontroll och tillsyn öfver tillverkningen, samt öfrige i mom. upräknade personer.
Jag ville således endast från förbudet undantaga de försl af mig nämnde embetsmäntien, hvilka jag anser böra ega rättighet alt ä enskild fastighet, men ej ä boställe, idka bränvinsbränning, och bifaller för öfrigt mom.
Hr von Koch, Nils Sara.:
Ehuru jag anser ett misstag vara begånget af den talare, som sagt, att en embetsman, som har del i en egendom, kan låta bränvinsbränning der ega rum och ehuru jag, lika med Hr Braunerhjelm, måste finna detta stadgande något besynnerligt, så skulle jag likväl tro, ali sedan R. o. Ad. redan godkänt så många §:r af detta förslag, på grund deraf alt Presteoch BorgareSlm detsamma antagit, det skulle vara mindre värdigt detta Ständ, inom hvilket så många embets- och tjenstemän finnas, att motsätta sig nu ifiågakomne stadgande.
Jag tillstyrker derföre R. o. Ad., att godkänna detta 2:dra morn., likväl med den förändring, att orden på landet, som efterfölja ordet domare, borttages, ty jag inser icke hvarföre en klass af domare, ledamöter af HolRätt eller af Högsta
Domstolen skall tillåtas utöfva denna näring, under det alt den andra klassen, eller Häradshöfdme, är derifrån utesluten.
Vidare och i fall man, i motsats till hvad förut blifvit yrkadt, vill hafva ett undantagsstadgande, i den syftning slutet af inom. utvisar, så hemställer jag, huruvida det är skäl, att utsträcka den tid, under hvilken embetsman, som förut idkat bränvinsbränning, dermed må fortfara, ända till 1857 års slut, då deremot, enl. 99 §, de, som förut bränt bränvin med annorlunda beskaffade redskap, än förslaget medgifver, endast få begagna dem till 1855 års slut.
Helst skulle jag önska, att det förevar:de undantagsstadgandet ej afgjordes förr än i sammanhang med det, som förekommer i sistnämnde §, i hvilken det förra torde hafva en lämpligare plats än i detta morn., hvarföre jag tillstyrker, alt mom. måtte sluta med ordet tillverkning.
520 Den 27 April e. m.
Jag röstar för bifall till denna §, emedan jag hyser den fulla öfvertygelsen, att det i allmänhet är olämpligt, att Statens embets- och tjenstemän befatta sig med biyrken och sålunda i större eller mindre mån dragas från deras egna tjensleåligganden.
Hvad förevar:de fall beträffar, så hemställer jag till hvar och en att besinna, med hvad kraft och verkan en prest kan varna sin församling för den olycksbringande fyllerilasten, då han sjelf tillverkar den vara, som underhåller nämnde last!
Eller huru kan en åklagare med kraft beifra eller en domare med fredadt samvete, efter lagens strängbet, döma öfver förbrytelser emot bräuvinsförfaltningarne eller de ännu större brott, hvilka under rusets inflytande blifvit begångna, ifall desse tjenste- och embetsman sjelfva tillverkat och försålt just det bränvin, hvars rusgifvande verkan varit enda anlednm lill det åtalade brottet.
Långt ifrån att vilja inskränka antalet af de personer, hvilka genom ifrågavar:de mom. skulle förhindras att befatta sig med tillverkningen af bränvin, vill jag snarare utsträcka delta antal och tillstyrker i synnerhet, att bland dem mätte blifva uptagen en talrik klass af medborgare, af hvilken en del är uti Statens tjenst, nemi. läkarne.
Ingen är bättre än läkaren i tillfälle att bedöma de bedröfliga följder, hvilka så väl i fysiskt som moraliskt hänseende förorsakas af bränvinets missbruk.
Då han härutaf har en nästan daglig erfarenhet, bör det aldra minst för honom komma i fråga att befatta sig med tillverkningen af en skadlig dryck, hvars omåttliga njutande grundlägger så många lidanden, hvilka sedermera blifva föremål för hans behandling, och mot hvilka han oftast så litet förmår uträtta.
Läkaren har dessutom alltid full sysselsättning, om han tillbörligen sköter sitt kall och följer den utveckling, läkare-vetenskapen ouphörligen genom nya rön och iakttagelser erhåller, hvarföre hans tid och omtanke ej bör tagas i anspråk af något biyrke, aldra minst af bränvinstillverkning.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag för min del vördsamt föreslå, alt näst efter de i detta mom. förekommande orden: ecklesiastik embets- och tjensteman införas orden: i tjenst varande eller praktiserande läkare; och jag tror mig genom detta förslag hafva galt hela den Svenska läkare-corpsens önskningar till mötes.
För öfrigt instämmer jag med en föregide talare deruti, att det efter ordet domare förekommande ordet på landet bör utgå.
Lika med Hr Brannerhjelm anser jag, att orden befalla sig med icke kunna tydas derhän, att man sjelf skall lägga hand vid bränvinstillverkningen.
Detta kan icke vara hvarken Utsk:s eller någon annans mening.
Men deremot tror jag, att dessa ord ganska väljkunna tillämpas på en person, som besitter en egendom, hvarå bränvin tillverkas, ehuru densamma skötes af annan person för den förres räkning.
Sådan är, enl. min åsigt, meningen med oftaberörde ord, hvilken dock icke får utsträckas derhän, att bränvin icke skulle få tillverkas på en egendom, hvari en tjensteman endast har andel och hvilken af annan person skötes för Den 27 April e. m. 521 samtliga intressenternas räkning.
För öfrigt tror jag, att det 3f Hr v. Koch anförda skäl för uteslutande af de sista raderna i mom. mahanda bör af R. o. Ad. vid detta tillfälle behjerlas.
Jag nödgas åter uprepa, att om detta stadgande icke skulle vara tydligare, än att man ej kunde bestämma, hvilka personer derigenom blefve från bränvinslillverkning uteslutne, så kunde det gerna få stå qvar.
Men jag anser delta ej vara förhållandet, ty om jag eger en landtegendom, som jag bortarrendera!, och arrendatorn å densamma anlägger bränneri, så måtte det väl ändock vara å min egendom, bränvinet tillverkas!
För att stadgandet ej skall eluderas, mäste man fästa sig vid den, som besitter egendomen, och ej vid den, som sköter densamma, ty eljest skulle jag ju knnna låta min inspektor bränna bränvin och om det åtalas, värja mig dermed, att jag sjelf ej befattat mig med denna tillverkning.
Meningen måste således vara, att bränvinsbränning ej får ega rum på en egendom, som, vare sig till större eller mindre del, tillhör någon af de uti detta morn. upräknade personer, och som jag anser ett dylikt stadgande obilligt och orättvist, har jag motsatt mig detsammas antagande.
Man har yrkal att orden på landet skulle utgå, så alt förbudet omfattade hela domarecorpsen.
Månne sådant låter sig göra?
Det händer nästan beständigt, att HofRme förordna Fiskaler eller Notarier att hålla ling eller förestå domsagor å landet i ordinarie domares ställen.
Om någon af de förre innehade egendom, hvarå bränvin tillverkades, skulle lian då vara förhindrad att emottaga ett sådant förordnande och fortgå på den bana han beträdt?
Sådant är ju uppenbart orimligt, och det är derföre Utsk. begagnat de klandrade orden, hvarigenom utmärkes, att förbudet endast gäller de ordinarie häradshöfckne, hvilka hafva] Kongl, fullmakt, alt vara" domare å landet.
Vidkommande Hr Ekströmers anförande måste jag erkänna, det jag icke kan fatta, hvarföre en domare, som med iakttagande af gällande föreskrifter tillverkar bränvin, icke skall med fredadt samvete och fullkomlig oväld kunna döma dem, som emot dessa föreskrifter bryta eller dem, som nyttja denna dryck, så att de blifva öfverlastade och under delta tillstånd begå lagbrott.