Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ser hur solen skiner så blankt och gulaktigt ljust derutanför, och himlen är så molnfritt blå, men jag känner det inte; jag är som en gengångare, i hvars blodlösa varelse ingen värme mer kan kännas.
Bara tomhet.
Jag ville skrifva dig ett gladt bref till, men jag kan inte; eller kanske vill jag inte spela komedi för dig.
Jag är bara så rädd, att ni skola finna mig feg och svag.
Jag skall skrifva hela luntor med manuskript för att visa er, att jag inte sitter med händerna i knät och viljelöst hänger mig åt mina invärtes fiender.
Det är som om jag sutte i ett fängelse och endast genom att hinna undan med arbetet kunde bli fri.
Men något så hopplöst som detta arbete har jag aldrig känt.
Det är som om jag nu vore död och endast med benrangelstorrhet upptecknade de historier, min hjerna spunnit ihop medan jag var vid lif.
— — Jag tror, att om jag hade en obotlig kroppslig sjukdom, skulle mitt slut inte vara mer gifvet än det är.
Jag ser ingenting lockande i att år efter år tvingas släppa ut dåliga arbeten för att få mat nog att släpa fram denna tillvaro.
Jag är rotlös här.
Jag är som ett spöke och vågar mig knappt in bland lefvande menniskor.
Allt detta är en medfödd sentimentalitet att skratta sig ihjäl åt.
Det kommer jag nog också att göra en vacker dag.
Det brokiga lifvet här nyttar mig icke.
Det är som om det icke ens unnade en rätt att dö.
D. 30 Maj 1888.
Det är en sådan vacker sommarqväll.
Fönstret står öppet, och från gatan der långt nere kan jag höra folkets tramp.
Jag tror, jag bor på fjerde våningen eller femte, jag kan höra allting från gatan, men knappt se henne, hon ligger så djupt och är smal.
Jag har varit ensam hela dagen.
Det är för resten inte alltid lika ledsamt att vara ensam — —
— — Jag var trött och kunde inte arbeta mer, för vi voro på fest i går och vi kommo sent hem, derför skulle jag lägga mig tidigt.
Jag dref framåt min egen Boulevard St.
Germain och så såg jag ljus i kyrkan, dref litet om på kyrkogården och kom så ihåg, att jag aldrig sett den gamla »St.
Germain des prés» invändigt; letade derför upp ingången.
Folk strömmade in, och jag blef glad, ty då förstod jag, att der skulle vara messa.
Jag gled in bland de andra.
En vacker gammal kyrka utan en kalkprick, men med färger och gull – mörka färger och spetsbågshvalf och hela vintergator och konstellationer af ljus.
Och så var der sång, åh, så vacker!
Och jag stod der ensam bland de snattrande, traskande fransmännen; det var så underligt; jag var så helt ensam, så helt främmande.
Jag förstod, att det var någon särskild högtid, ty det var en riktig messa som sjöngs, något sådant som låter likt vacker operamusik; och efter en stund hördes Schweizarnes stafvar slå emot kyrkogolfvet, en procession kom tågande rundt i kyrkan, först en gång och sedan en gång till.
Alla hade ljus i händerna.
Det var ett förskräckligt långt tåg.
Jag förstod, att det var ett helgons födelsedag, och att alla menniskorna köpt sina vaxljus för att offra dem i sin fromhet.
Mest var det gummor och barn, och så presterna, förstås.
Det var så underligt att se på dem, dessa vidskepliga, troende stackare.
En hel stor hjord.
Små fattiga barn med slitna kläder, näringssorg i de veka dragen och så radbandet i ena handen och ljuset i den andra; båda händerna lika smutsiga.
Och så gummor.
Ack, gummor fans det så många!
En och annan sjöng med sin svaga, brustna röst, sakta som en sårad fågel kan pipa, inte sång, bara det svaga lilla lätet, och det grep så underligt genom märg och ben, der det dränktes i den rena, starka koren af friska gossröster borta vid orgeln.
Det var så rörande att se dessa skrynkliga, gamla ansigten och tänka på, hur de alla varit unga och burit denna franska glädtighet, som myser och glittrar och spritter rundt omkring en ute på gatorna i muntra ögon; och nu voro de så tama och stilla, så härjade och skrynklade af lif och sorg och allt, och somliga sågo så hjertefromma och färdiga ut, som om de intet hade qvar, annat än att sjunga sin messa och gå in till helgonens högtid med ljus i händerna.
Der var så många vackra gummor, de flesta af arbetsklassen och med barnbarn med sig.
Det fans så mycken kraft i somliga ansigten, lugn liksom utbrunnen kraft; det är ett folk som lefver, detta.
De flesta hade väl varit med om belägringen och kommunardernas oväsen och alltsammans.
Det kom en – ack, så fattig, att hungern liksom aftryckt sig i dragen, men hon var snygg och hade hvit mössa, och en gosse hade hon vid handen, en vacker pojke på en tolf år, som kunde vara hennes son eller dotterson; han såg så förståndig ut, som om lifvet klämt alla lekar ur honom redan.
Det var ett så gripande vackert par.
De behöfde visst offra till helgonet, de ensamma två.
Och så kom det andra två, så helt olika.
Det var bror och syster, lika hvarandra som bär, men han ett par år äldre.
Han före och hon efter.
Arbetarebarn, men välfödda morska ungar, som satte munnen i trut, sköto fram pannan och sågo ut som om hela Paris en gång skulle bli deras; starka ungar, som nog en gång kunna slåss på barrikader om det gäller.
Så stannade processionen framför den stora helgonbilden, som fick ljusen.
Paris d. 5 Juni 1888.
— — Omkring midsommar återvänder jag till mitt ensamma arbete i Hörby, för en kort tid.
Jag blir der väl inte längre än till den 1:ste Oktober.
— — När den varma tiden är förbi, återvänder jag troligtvis hit.
Det stora, fria lifvet här är min verld.
Om jag skall läkas, så blir det här.
De sista dagarne ha varit härliga.
Konstnärslif, sommarsol.
Paris d. 11 Juni 1888.
— — — Jag har sådan lust att alltid göra dagboksanteckningar att ge dig i brefs ställe, men så fick jag en af mina dumma idéer, att jag skulle låta bli det der, så nu har jag ingenting, fast jag varit ute och gapat på en hel del.
Jag har skrifvit: – makulatur.
Skall skrifva ännu mycket mer.
Vill visa att jag försöker.
För mig är det hvarken det bästa eller sämsta att resa hem.
Öfverallt är det samma tomhet.
Jag kunde gerna stanna här, jag håller af detta stora, vackra Paris; men lust att lefva har jag inte känt ett ögonblick, eller rättare: jag har känt lust men inte tro på att kunna det.
Min arbetsförmåga är knäckt.
Det ligger en tyngd öfver hvad jag skrifver.
Det är som om bödelns hand legat på min skuldra.
Jag skrifver och skrifver för att få högen full och förrådshuset tomt, men det faller inte in en strimma sol eller glädje öfver hvad jag skrifver.
Jag är så lugn och så fullkomligt i jemnvigt, så utan all nervositet.
Jag längtar inte härifrån, inte »hem».
Jag blir nog resande från ett ställe till ett annat, ty jag glömmer, hvar jag fins, så fort jag skrifver, och hvilket hotellbord som helst är mig lika bra.
I Hörby kan jag inte lefva för beständigt och vill inte ligga begrafven der, men skrifva der några dagar eller ett par veckor det kan jag nog ibland.
Det är mig så likgiltigt, hvar jag fins.
Jag är inte mer sentimental, än att jag nog kunde stanna här och en vacker dag – trött af mina fåfänga konstnärsansträngningar – göra slut här.
Allt skulle då gå så utan stoj och uppseende.
Jag vet inte sjelf, hvad det är, jag väntar på, eller hvad jag hoppas.
Det fins något inom mig som säger: ännu är inte allt slut.
Paris den 14 Juni 1888.
— — — denna ensamhet här i denna stora stad har börjat liksom förstena mig; jag tycker om att slippa tala.
Jag har fått en skräck för att träffa menniskor, som kunde ha anspråk på annat än tystnad och tvärhet.
I början brukade jag äta med M., men det var mig bara ett tvång, och han frös – tror jag – bara af att komma i min närhet.
Vi ha talat om det i all vänskap, och han förstår fullkomligt min sinnesstämning: jag är känslolös som en sten.
Jag har gått här i myllret, tills jag blifvit bara en liten punkt ibland de tusen som stimma.
Och nu går jag ensam på en Duval och äter, der jag är den ende utländingen; jag har blifvit en stamkund som de andra.
Den svartklädda bondhustrun med sin hvita mössa är mig nu som en gammal bekant, och när jag får henne och inte någon af de yngre, näbbiga
Duval- flickorna att passa upp mig, så har jag hvad jag begär.
Hon är vindögd, och i början såg hon alltid på mig, som om hon ville bitas.
Nu klarnar ansigtet alltid, när jag kommer, hon känner mina vanor och hon böjer sig vänligt ned för att göra frågan, innan jag hunnit säga, hvad jag vill ha.
Och så vindögd hon är, så tycker jag, hon är vacker, när jag kommer in om dörren och hon borta i salen får syn på mig och nickar sitt »bonjour madame».
— — Jag kommer nog aldrig att arbeta mer.
Jag känner mig som en gammal åkarkamp, som man för alltid tar selen af.
Grålle kan få gå på gräsbete, stulta omkring i solskenet och känna att det är sommar.
Jag önskar så ofta, när jag går här och här är så vackert som i en saga – ja, så önskar jag att jag kunde få stanna, taga någon om armen, sträcka ut min hand och bara säga: »se!»
Och så veta, att någon kände det precis som jag.
Men det fins ingen.
Och alla ha så brådtom.
Och jag är så mycket konstnär, att jag bara känner smärta öfver att se något vackert ensam.
Jag skulle vilja ge det åter – sila det genom mina egna ögon och så ge det åt hela verlden.
Låt oss vara lika glada för det!
Ernst Ahlgrens literära ställning.
Ahlgren brukade om sig sjelf ibland uttrycket moderat landtmannapartist, då hon talade om sin ställning i den moderna literaturen.
Denna lakoniska karaktäristik får naturligtvis icke tagas alltför strängt efter orden; i så fall vore den icke mycket träffande.
Det betecknande låg i det sätt, hvarpå orden uttalades: med en stänk af ironi, som antydde den talandes skepsis gentemot all partibildning.
»En god soldat får ej tänka på, hvem som har rätt, utan endast på, hvar hans plats fins i ledet.
Se der hvarför en sjelfständig öfvertygelse oftast gör en dålig partiman», skref Ernst Ahlgren en gång i »Stora boken».
Hon var också fullkomligt medveten om, att hon sjelf icke egde ofvannämda egenskaper hos »en god soldat», derom vittnar nedanstående fragment af ett bref till en yngre författare, hvilken hon personligen stod nära:
När jag förstår hvarför menniskor blifvit sådana de äro, kan jag icke harmas riktigt öfver, att de äro sådana.
Om jag kunde mana fram någon indignation i ena eller andra riktningen, så blefve min literära ställning lättare, jag kunde slå mig samman med meningsfränder och ha ett slags program, jag kunde låta bli att se, att det fins något godt äfven hos motparterna.
Jag har ett bottenlöst begär efter att se och förstå; allt, allt som ligger inom min räckvidd.
Hvart vill man komma med en sådan natur?
Denna naturdrift, att omfatta allt som jag kan nå, är starkare än både vilja och förnuft.
Den är som ett slags tragiskt öde, ty genom mitt olycksaliga behof af tillgifvenhet måste den kasta mig i personliga slitningar och konflikter, mot hvilka jag för min blödighets skull aldrig skall kunna bli tillräckligt bepansrad.
Ännu mera karaktäristisk är den oafhängighetsförklaring, hvilken Ernst Ahlgren ansåg sig böra förutskicka, innan hon mottog den inbjudning, hon fått från en dam i Stockholm, känd som en af kvinnosakens förnämsta förkämparinnor.
Någon utpreglad tendensdiktare blir jag näppeligen; dertill älskar jag lifvets mångfald alltför mycket.
Måhända är jag också en dålig »partiman», ty de åsigter, den syn på lifvet, som man förvärfvat sig så att säga på praktisk väg, genom att brottas med ogynsamma förhållanden, genom direkta erfarenheter i lifvets egen skola, der man bötar för sina dumheter, der man med egna armbågar skaffar sig plats, der man skrattat riktiga skratt och fällt verkliga tårar så länge, tills man lärt sig att hålla af sjelfva den sidokamrat, man luggas med, och sjelfva den rotting man smakat – då, ser ni, då har man svårt att ställa sig under ett »program, det må nu kallas höger eller venster, liberalt eller konservativt.
Alla öfverdrifter och ensidigheter äro mig motbjudande, och mest af allt bär det mig emot att stå solidarisk med någon, vare sig korporation eller individ. »Indragas i den literära venstern», säger ni.
Jag har varit ensam i en omgifning, der de som bort stå mig närmast, förklarat Pengar vara en omoralisk bok.
Jag har ensam vågat, ensam letat mig väg.
Tror ni mig efter detta vara en vante, som hvem som helst kan träda på sin hand?
Tror ni mig vara en af de skrikhalsar, som alltid äro färdiga att utbasunera sina åsigter?
Mina åsigter äro den grundval, på hvilka jag bygger mitt lif, de ligga djupt, de ligga för min egen räkning; de äro icke ordnade i filosofiska system, de äro huggna och formade efter min natur och min karaktär, af det lif, jag lefvat.
Jag är en historieförtäljare, icke någon teoretiker eller filosof.
Der jag ser, att jag kan vara till gagn, der alla mina bästa krafter kunna komma till användning, der ställer jag mig och der blir jag, så långt krafterna stå mig bi för så vidt det sammanfaller med min egen utveckling.
Ernst Ahlgren var, både som menniska och författare, en alltför utpräglad individualitet, till att icke vara en dålig partiman.
Men ej nog dermed: frågor, teoretiska spetsfundigheter intresserade henne icke.
»Jag är icke tänkare» – skrifver hon – »reformator ännu mindre.
Jag är blott en målares öga, i hvilket min samtid afspeglar sig; och jag begär endast ett: en konstnärs säkra hand att återgifva hvad jag ser.»
Detta betonar hon oupphörligt och med största energi, vare sig det gäller att häfda sin ställning gentemot vännerna till venster – dem hon som följd af hela sin lifsåskådning andligen stod närmast – eller att försvara sig emot förebråelserna från höger, hvilka gingo derpå ut, att hon med alltför stor förkärlek sysslade med utmålningen af det fula.
Om sin ställning till den författargrupp, som man kallat »Det unga Sverige», och hvars olika individer af motståndare vanligen med stor benägenhet skuros öfver en kam – skrifver Ernst Ahlgren:
Närheldst en literär produkt framträder ensamt under min signatur, är detta ett bestämdt tecken till, att ingen får anses vara med mig solidarisk, då det rör detta arbete.
På samma gång jag afgifver denna förklaring, må det tillåtas mig uttrycka den innerliga önskan, att herrar kritici hädanefter måtte döma mig uteslutande efter de i mina egna arbeten uttalade åsigter, och icke efter andras.
Jag tror, att denna begäran icke torde kunna anses obillig, äfven om det skulle kunna antagas, att jag i hemlighet kan hysa en eller annan mening, den jag icke i tryck uttalat.
Jag ber att härjemte få upplysa om, att den inre halten af min literära produktion omöjligt kan bestämmas af mina enskilda vänskapsförbindelser ...
Jag söker utbilda mig till en god berättare, en som vår stora arbetande allmänhet skall kunna ha en hvila och ett nöje af att läsa, och min sträfvan efter detta mål är så allvarlig, jag anser detta i och för sig så vigtigt, och det kräfver ett så ihållande arbete, att det icke blir möjligt för mig att fullt grundligt sätta mig in i alla de samhällsfrågor, som vår unga literatur tagit sig för att dryfta.
Och det fins hos mig en den innerligaste motvilja mot att lägga min näsa i hvad jag icke förstår.
Denna min förklaring skulle jag vilja spika på husknutarne om jag kunde!
Jag kan aldrig bli tendensdiktare, om dermed menas att min skildring skulle komma till lif blott för att belysa en teori.
Att den får färg af min individualitet kommer sig ej af någon som helst viljeakt, utan är en naturlag – liksom att säden blir blå der det fins mergel i jorden.
Hvad jag skrifver, det signerar jag, och hvad jag signerar, det står jag för.
Det bör icke vara att taga fel på.
Må så det skrifna stå i en konservativ tidning eller i en liberal revy.
Jag har mina egne åsigter.
Må man ge mig tid och jag skall visa hvad jag går för.
Men svärja någon fana kan jag icke.
Dessa uttalanden24 framkommo närmast i anledning af en serie artiklar i tidningen »Vårt Land» om Revy 1886, utgifven af G. af Geijerstam.
I revyn fans bland annat en folklifsskildring af Ernst Ahlgren – »Om en hökass».
Recensenten i »Vårt Land» var indignerad öfver denna skildring, hvilken förekom honom ensidigt anlagd på att framställa de fula sidorna hos vår allmoge, dess ovanor att svärja, supa, gräla etc.
Ernst Ahlgrens gensaga inleddes af följande ord:
Att jag icke sökt vara bitande eller skarp eller satirisk, kommer sig ej deraf, att jag låter en öfverlägsen ton inverka på mig, utan af mitt redan på förhand fattade beslut att vara lugn hvad jag än kunde få höra; ty att hålla en sansad ton är det enda riktiga, när man icke talar för att såra utan för att upplysa.
Och det är min önskan att pennan i min hand måtte forma sig till en pensel för lifvets färger, icke till ett småsinthetens vapen att stingas med.
Det tycks som om denna gensaga ledt till ett privat tankeutbyte mellan recensenten och författaren, hvilket af den senare afslutades med nedanstående lärorika historia:
Då ni medgifver, att det drag, min historia om hökassen förtäljer, är »troget skildradt efter naturen», medgifver ni med det samma, att om skildringen är rå och ohygglig, detta råa och ohyggliga måste finnas icke allenast hos densamma, utan först och främst hos de modeller, dem jag naturtroget skildrat.
Tillåt mig derför allraförst att nämna ett par ord om det folk, bland hvilket jag vuxit upp, och för hvars vanor och föreställningssätt jag icke kan bli helt främmande, så länge jag eger i behåll ett enda minne från min barndom.
Den skånske fattigbonden, dagakarlen, torparen eller jordarbetaren har ett sätt att uttrycka sig, som – äfven då han vill vara belefvad – mången gång kan såra finkänsligare öron.
Men mycket af hvad den fina verlden anser rått och simpelt är icke så för dessa menniskor, emedan de helt enkelt för många ting icke ega andra uttryck än sådana, som vi anse fula och simpla.
En genuin bonde, af den grofva, arbetande klassen, utan någon påverkan af ståndspersoner, skall lika litet hitta på att säga »svans» som »smutsig».
Och dock kan han för dagligdags bruk behöfva benämningar för dessa ting.
Han har dem, och han finner dessa sina uttryck icke mera stötande, än ni sjelf anser det opassande, om ni säger, att hunden viftar med svansen, eller att det är smutsigt på gatan.
De ha ett annat språk än vi, voilà tout!
Och nu till mig sjelf och edra beskyllningar, att jag ensidigt håller mig vid det råa och ohyggliga.
I min tidigaste ungdom var jag nära bekant med tvenne landtbrukare, en ogift och mycket ung, samt en gift och något äldre.
Under daglig samvaro hade de lärt att hålla af hvarandra, de två, fast de voro hvarandras raka motsatser.
Den unge var en glad och skämtsam, något tanklös natur, men hjertegod; den äldre var en sträf, häftig, men strängt rättänkande man, hörande till den Schartauanska riktningen.
Den unge hade den ovanan att svära mycket, samt att begagna mindre fina uttryck.
Frestelsen för den äldre att se genom fingrarne med denna hans ovana var stor, ty det fans en obeskrifligt tilldragande humor hos denna hjertegoda varelse, hvilken förmådde sätta den stränge Schartauanen i så gemytlig stämning, att han glömde att banna.
Och häri låg troligen en angenäm hvila för honom, ty äfven den mest rättänkande ibland oss kan ju någon gång tröttna på att skrupensa upp sina felande medsyndare.
Men en gång då dessa två och jag sutto tillhopa i ett aftonprat, greps den äldre plötsligt af harm öfver dessa ständigt återkommande små-eder och drastiska uttryck.
Han tillrättavisade den yngre med så stark indignation, att icke ens ni – herr anmälare – skulle kunnat fordra mer af honom.
Öfver den unges vackra, gladlynta ansigte drog sig ett moln, icke af vrede, utan af ett eftertänksamt allvar, och han var icke tillreds med ett af sina vanliga snabba svar.
Men jag kunde se stämningarne vexla i hans intelligenta ansigte, medan han satt och såg ned.
»Ja», sade han slutligen mycket lågt, och han sade det i en undfallande, nästan vek ton, »du har rätt: jag svär och jag hugger tag i hvad för ord jag får fatt i; det är en ful och onödig vana, och jag skall försöka, om jag kan lägga bort henne.
Men du är elak emot din hustru.
Och det är värre.»
Det yttrades icke ett ord mer.
Sjelfva tonens hofsamma, nästan rörande mjukhet gjorde, att den äldre icke kunde bli ond.
Han teg blott, och det dröjde länge innan tystnaden åter bröts.
Detta gamla minne rann mig osökt i hågen, då jag läste er beskyllning, att jag ensidigt håller mig vid det råa och ohyggliga, som kan finnas hos allmogen.
Ni beskyller mig härigenom för att vara orättvis emot denna allmoge, men jag fruktar, att ni sjelf – kanske utan att vilja det – är orättvis icke allenast emot mig, utan äfven emot denna allmoge.
»Och det är värre».
Meningsutbytet fortsattes, derom vittnar nedanstående:
Till »Vårt Land» (privatim) d. 29 Maj (1886).25
Anmälaren var arg – det var inte jag.
Förr eller senare skall jag drifva det derhän, att man måste erkänna, det jag står icke blott som ett nummer i ett partis leder (det må nu bära hvad namn det vill) utan att jag verkligen får betraktas som en individ, den der svarar för sig sjelf, och för sig ensam.
Korrespondensen mellan tidningens redaktion och Ernst Ahlgren tyckes – liksom sedermera det privata meningsutbyte med d:r C. D. af Wirsén – bekräfta brefskrifvarinnans maxim: att det aldrig skadar att tala förnuftigt med en menniska.
Af nedanstående bref framgår nemligen alldeles otvetydigt, att kontrahenterna, sedan de vexlat ett par värjstötar, befunnos vara de bästa vänner i verlden – alldeles som när i en duell »hederns fordringar äro uppfyllda».
Ja, redaktionen af »Vårt Land» gick till och med så långt i välvilja, att den anhöll om bidrag för sin egen tidning af samma hand, som nedskrifvit den upprörande historien om Håkans hökass.
Härtill svarade Ernst Ahlgren (2 juni 86).
Om ni visste hur godt jag skrattade åt den högvigtiga ton, hvarmed man bemötte mitt »försvar» för Håkan!
Det var som om det rört ett samhällsproblem – och om en sådant strunt-historia!
Saken är i verkligheten den, att recensenten lika litet kan bevisa omöjligheten för Håkan att ega de goda egenskaper, jag sökt advocera åt honom, som jag kan bevisa, att han verkligen har dem, ty de ligga helt enkelt utom täflans ram.
De kunna finnas der, men att de finnas der, kan ej bevisas.
Man har bedömt en obetydlig fast karaktäristisk skizz efter de fordringar, som kunna ställas på ett större arbete med fullt utförd karaktärsteckning; deri låg det från början oriktiga, och derför kunde det hela icke bli annat än spegelfäkteri.
Jag svarade också endast af begär att visa, det jag hellre träder fram ur ledet och tar en tröja stryk för mig ensam, än håller till godo med ett rottingsrapp, som är afsedt att räcka till för en hel »skolas» ryggtaflor.
Att i benämningen realism underförstå pessimism, socialism, materialism etc., är ologiskt; deraf att några realister äro pessimister följer ju icke att –
Hvad mig beträffar så är jag en den ifrigaste sannings-sträfvare, men jag hatar pessimismen ända ned i grund, och jag ser i socialismen blott en ny form af förtryck.
Det är menniskor, jag söker, icke åsigter, ty jag är skildrare – icke nationalekonom eller filosof.
I den närmaste framtiden tror jag mig icke om att kunna lemna något bidrag till »Vårt Land» – så gerna jag än skulle vilja det – ty de par småbitar, jag skrifvit på mellanstunder, voro redan i vintras påtingade af julkalendrar och tidskrifter, och jag håller som bäst på med en längre berättelse eller roman, hvilken måste vara färdig innan jag får taga ihop med de små-ämnen, som jag kan ha liggande instuckna mellan de större.
Ofvannämde recensent var icke tidningen »Vårt Land’s» ordinarie literaturanmälare, hvilken plägar signera sina artiklar med märket C. D. W. Hvem som döljer sig under detta märke, torde känna förutsättas vara allmänt bekant; det är Svenska akademiens sekreterare, d:r Carl David af Wirsén.
Genom sin kritiska verksamhet – hvilken i allmänhet mera burit och bär prägeln af blind fanatism än af oväldig granskning, och hvars forceradt stridbara ton står i skarp kontrast mot den elegiska klangen i hans diktning – har d:r af Wirsén troligen icke förvärfvat sig många vänner bland den moderna svenska literaturens män och kvinnor.
Ernst Ahlgren bildade i detta fall intet undantag från regeln.
Men hon hade ett omättligt begär efter att förstå menniskors karaktärer och motiven till deras handlingar; och under sitt sista lefnadsår hade hon mer än en gång allvarligt funderat på att inleda ett enskildt meningsutbyte med den af hennes literära meningsfränder i allmänhet – och förklarligt nog – temligen omildt bedömde granskaren och skalden.