Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men genom ytterligare betraktelser har jag länge varit öfvertygad, att icke så förhåller sig: utan att sedelmassans förhållande till Landets behof af bytesmedel bestämmer myntvärdet.
Blott för en korrt tid kah opinionen hafva inflytande derpå; men snart måste den gifva vika för nödvändigheten; och slitningen mellan behof och tillgångar bestämma värdet.
Har Landet reelt mynt; så uppkommer en materiel ut- eller inströmning, allt efter som behofvet af by tes - t
Den ii F e b r u a r i i e. m. 321 tesmedel minskas eller ökas genom produclionens, handelns och näringarnes minskning eller förökning.
Men är, såsom nu hos oss, myntet endast ideelt, så måste hehofvets ökning eller förminskning endast åstadkomma en förändring i sedia-, nes värde.
Det är väl sant, att en förökning af sedelstocken kan i första ögonklicket åstadkomma en skenbar förökning i den allmänna välmågan, nemligen innan varuprisen och arbetslönerna hinna sätta sig i förhållande till sedelstockens förökning; men sedan detta skett, som snart nog börjar att visa sig på Boisen, står man på samma punkt som förut, och kan med den stora sedelmassan icke uträtta mera, än förut med den mindre.
Men lyxen och de tillkonstlade behofven, som det förra rikedomsskenet hade framalstra!, qvarblifva, och göra Landet sedan vida fattigare än förut.
Sådant var förhållandet på i-yöooch 1760-talen: så på 1790-talet: och likaså efter den sista stora sedel-ulsläppningen år 1S10.
Men när man nu vid fyra Riksdagar klagat öfver, att Ständerne nj^ssnämde år utsläppte omkring 10 millioner sedlar, och derifrån härledt alla våra financiella olyckor; är det väl då skäl att hafva tagit så föga varning af delta misstag, att man nu å nyo ufkastar hälften så mycket?
Silfret i Banken skall ej kunna förekomma de olyckor, som häraf måste följa, så länge 61 H. 21 37. i Den ii Februari i e. m. icke
Bankolucksrf är öppen och kan medgifva en erforderlig utströmning.
Vore denna lucka redan öppen, så skulle operationen kan hända kunna vara oskadlig,.
Jag tycker mig klart förutse, att om realisationen icke i detsamma, eller åtminstone inom ett år derefter, verkställes, skall den icke mera blifva möjlig till följe af cursens uppstegring; utan Konungen nödgas sammankalla Ständerna.
Så länge vi nemligen icke hafva annat mynt, måste sedelstockens tillkonstlade förökning nu hafva samma verkan, som alltid tillförene, nemligen alt minska sedlarnes värde.
Till och med reelt mynt skulle, genom en konstlad förökning, nemligen en sådan, som icke härrör från ökad production och handel, falla i värde, till skada för Landet.
Så gick det i Spanien och Portugal, då Amerikas guld och silfver ditströmmade i så ofantligt öfverflöd.
Varuprisen stego till den grad, att alla näringar, fabriker och jordbruk förtvinade och nedsönko i ett tillstånd af vanmagt, hvarur dessa Länder nu först torde kunna åter hemta sig, när deras Regeringar omsider villja låta dem draga nytta af Amerikas förlust.
En värd Talare har klandrat, att Konungens sanction skulle begäras.
Men jag får för min del betyga, alt jag just anser detta för det bästa i hela Betänkandet.
Ty derigenom skola Konungens Rådgifvare sättas i ansvarighet för följderna.
Och efter Den ii Februarii e. m. 3a3 Iivari nu blifvit yltradt, skola de, i händelse följderna blifva olyckliga, vid en annan Riksdag icke kunna, under åberopande af ansvarighets-lagen, ursäkta sig med den bekännelsen : det hade vi icke trott.
Jag får återkalla i Högloflige Ridderskapets och Adelns minne, både att jag flere gånger förklarat mig erkänna ett utländskt lån alldeles öfverflödigt i och för sjelfva realisationens verkställighet, och att jag, på sätt mitt yttrande till dagens protocoll vid afgörandet af BankoUtskottels JJelänkande N:o Q2 visar, anser ett sådant lån, hvars föremål vore åter-utlåning åt fastigliets-ägare, lämpligare än genom RiksgäldsContoret, kunna och böra upptagas af det Rikets Ständers Verk, bland hvars liufvudsakliga functioner, enligt sjelfva dess första stiftelsebref, just är den, alt genom låns upptagande för lägre ränta för att åter utlåna dem för högre, komma näringarne till biträde, det vill säga Banken.
Men om jag också, i afseende på sättet, sett mili mening icke kunna göra sig gällande, erkänner jag nyttan af främmande capitalers indragning för räntefotens nedsättande vara så stor — då härigenom de välgörande frukterne af realisationen påskyndas åtminstone ett tiotal af år — att jag, i brist på den bättre utvägen, icke drager i betan Ci H. 21* \ 35.4 Don 11 F e b r u a r i i e. m. kande att bifalla en något sämre, så snart, såsom här är förhållandet, jag icke ser olägenheterne nog stora, för att motväga fördelarne.
En Talare, som, lika med mig, erkänt vigten för Rikets näringar af tillgång till utländska capilaler, och just i möjligheten af sådanes indragning efter realisationen sett en af de vigtigaste skälen för denna, har dock, från dessa samma premisser, kommit till alldeles motsatt resultat, nemligen det alt afstyrka lånet.
Jag kan icke neka, att denna slutsats förvånat mig, och tror de yttranden, Herr Hjerta i detta afseende haft, icke logiskt kunna försvaras.
Efter att hafva anfört, att ett af motiverne lill Myntbestämuingsbeslutet, varit att derigenom bereda möjligheten att indraga utländska capitaler, för att de egna capitalernes monopolium måtte upphöra, och genom enskildla kreditens återställande, sätta handeln i tillfälle att begagna utländsk kredit, indraga metallisk valuta, bilda PrivatBanker och derigenom bereda en allmännare spridd penningetillgång, så vill Herr Hjerta se, i Statens bemödande att underlätta eller åtminstone påskynda erhållandet af denna utländska credit, ett hinder mot dess begagnande och de välgörande verkningarne deraf.
Detta kan icke anses för annat än en motsägelse.
Det är sant, att Herr Hjerta trott sig i den föreslagna Statens mellankomst se en inskränkning i de enskiltas
Den ii Februari i e. ra. 325 förmåga att lämpa penningerörelsen efter behofvet, och om så vore, hade han också rätt, men det lärer icke behöfvas mycken eftertanka, för att finna motsatsen, ty då begagnandet af lånet vore helt och hållet frivilligt, och således icke hindrade hvilken enskild, som antingen på bättre vilkor eller utöfver de tillgångar detta lån lemnade, kunde skaffa sig utländsk credit, att sig deraf begagna, så vore således den enskild ta omtankan alldeles oförhindrad att lika verka till penninge-rörelsens rättande elter behofvet, så med som utan denna Statens mellankomst.
Enda skillnaden vore, att, i förra fallet, en utväg till för denna credit blefve öppnad, så mycket dyrbarare, som den funnes att tillgå, innan ännu en längre vana vid den återställda ordningen hunnit att så småningom öppna de enskilta kanaler för utländska capitalers tillträde till Svenska näringar, hvilka visserligen i en framtid — jag tvifl.ar ingalunda derpå — skola blifva en följd af ett orubbligt myntvärde, och då göra all mellankomst af Statens credit öfverflödig.
Vidare finner Herr Hjerta en stor olycka i den möjlighet, detta lån kunde bereda, att nedsätta allmänna räntefoten i Landet under 6 procent.
I detta fall är jag af en alldeles motsatt tanka med Herr Hjerta.
Så länge det varit frågan, att på konstladt sätt, genom nya sedelemissioner, medan de gamla icke inlöstes, eller genom tvångs - 3a6
Den ii Februnrii e. m. bud, verka lill räntans nedsättande, bar jag med ifver stridt mot sådane åtgärder, lika orättvisa till sättet, som kraftlösa till ändamålet, men då frågan är att i ärlig 'vägs det vill säga, utan att förnärma en endaste beståndande rätt, bereda Rikets talrikaste och vigtigaste näringsclass, dess fastighetsägare, en sådan förmån, som en allmän nedsättning i räntefoten under 6 procent, så kan jag ej annat än med glädje dertill lemna min medverkan, så långt den förmår.
Det är sant att hvad den individuella fördelen beträffar, så ti 11 faller den hufvudsakligen närvarande fastighetsägare, som derigenom se sig i tillfälle alt lättare afbörda besvärande skulder.
Men jag bekänner, att för mig och mitt Svenska hjerta skulle det icke vara en ringa tillfredsställelse att hafva medverkat till beslut, hvarigenom måhända flere 1000 redlige och arbetssamme, ehuru kanske oförsigtige, jordbrukare sättas i tillfälle att till egna barn öfverlemna den jord, på hvilken de nedlagt sin lefnads mödor, och som dessförutan för underpris skulle öfvergått till obarmhertige Creditorer.
Och hvad den allmänna nyttan af en räntenedsättning beträffar, så, om den satsen är sann, att första villkoret för all industriel förkofran i stort, är en lättare tillgång till capitaler och på lindrigare vilkor, är det obestridligt, att en sådan nedsättning måste på Svenska jordbruket och i samband der - Den n Februari i e. m. 327 med på all Svensk näring utöfva de mest välgörande verkningar.
Herr Hjerta har vidare yttrat tvenne hvarandra motsatta liypotheser —. begge lika oriktiga — den ena, att räntefotens nedsättning genom det föreslagna lånet skulle betaga utländska capitalisterne lusten att använda dem här, och att hela lånebeloppet, föga öfverstigande 5 millioner Riksdaler Banco, vore otillräckligt för att uppfylla sitt ändamål.
Om så vore, stöde det ju, för de återstående behofven, de utländske capitalisterne öppet att erhålla sina 6 procent?
Men nu äro —> såsom jag redan nämnt — begge salserne lika falska.
Ty hvad den första beträffar, så är en af de största fördelarne af det föreslagna stora lånet genom Statens mellankomst, att undanrödja en mängd kostnadsdigra mellanlänkar mellan den utländske verklige fordringsägaren och den Svenske låntagaren.
Vid omedelbara transactioner — med undantag kanske för några större utrikes mera kända handelshus och Bruksägare — kunde verkligen den Svenske gäldenären komma alt brutto betala 6 procent för sina pengar, utan att den utländske fordringsägaren netto erhöll mer än 4- För bägge kunde det sålunda vara en vinst att Staten, på sätt Herr Hjerta uttryckt sig, trädde emellan såsom en mäklare, oberäknadt, alt i detta fall fordringsägaren lättare på sin ort kunde realisera sin fordran (i form af partial-obligation) 3^8 Den ii Ffebrvi ar ii e. m. och det oaktadt gäldenären vara trygg att endast så småningom, under en lång följd af år och på sätt han sjelf beräknat, behöfva afbörda sig capitalet.
Jag kan således icke annat än med min röst understödja det föreslagna lånet, likväl under bestämd förutsättning af realisationens verkställighet; men då i nu förevarande
Betänkande endast är fråga om principen, och vilkoren tillhöra ett annat, ser jag mig sålunda oförhindrad alt tillstyrka bifall å det förra, utan föregången återremiss.
Om Bidderskapets och Adelns beslut numera kunde verka på hufvudsaken, skulle jag hafva sökt att punkt för punkt vederlägga Statslånets försvarare; men nu, då sakens utgång redan är af de öfrige RiksStånden afgjord, och då jag temligen fullständigt utvecklat mina åsigter i min reservation, skulle jag måhända icke hafva uppträdt, om jag ej dertill blifvit uppfordrad af Friherre Sprengtporten.
Då han här yttrat sig innan någon talat emot hans mening, hvilken 2 gånger förut segrat i Stats-Utskottet, och i dag 3 gånger inom RiksStånden, så synes ingen annan anledning för honom hafva varit, att anfalla en redan öfvervunnen och tigande motståndare, än att derigenom indirecte besjunga den segrande härens, och med detsamma sin egen, framgång.
Jag skall icke heller be - Den ii Februarii e. ni. möda mig, att, med någon vederläggning, förringa hans glädje deröfver.
Men jag hoppas, alt när egenskapen att tillhöra de rådande för honom förlorat nyhetens Lehag, skall han framdeles, då strid är öfverflödig, lemna sina motståndare i fred.
Huruvida jag öfverdrifvit de svårigheter, hvilka skola möta verkställigheten af detta förslag, lära Fullmäktige i RiksgäldsContoret få erfara.
Om svårigheterna belinnas ännu större, än jag förutsagt, och om någon af väre Fullmäktige skulle tröttna vid sitt besvärliga uppdrag; så önskar jag, att Ridderskapet och Adeln måtte uti den värde Ledamoten finna en lika lycklig verkställare af StatsUtskottets förslag, som han varit en ifrig befordrare af dess uppgörande.
Hvad min befattning såsom förvaltare af Statens allmänna, eller Riddarhusets särskildta, medel och oegennyttan dervid beträffar, så vågar jag underkasta dem ej mindre samme Ledamots stränga granskning, än äfven mina fienders, i fall jag är olycklig nog, att hafva några sådana.
Om sjelfva saken skall jag blott yttra lili g i trenne hänseenden, som icke finnas upptagne i min reservation, men hvaröfver jag anser mig böra offentligen uttala min mening, innan detta olyckliga beslut går i fullbordan.
1:0 Jag anser Rikets Ständer derigenom, att de nu upptagit
Statslån utan behof, hafva väsendtligen bortgifvit deras beskattningsrätt; ty de, som 33o Den ii F e b r u a r i i e. m. icke äro i stånd att hålla emot, då intet Statsbehof finnes, hvad styrka dertill skola de väl hafva, när behofvet inträffar?
Och likväl är det just förmågan att stå emot ökade anslag, när de icke nödvändigt påkallas, som är af sä mycken vigt för att förmå Styrelsen lill sparsamhet, till en väl ordnad Statsförvaltning, till begagnande af skickliga Embetsrnän, med ett ord, till att väl styra ett fattigt rike.
Der denna förmåga till motstånd felas hos Folkets ombud, och der de onödigtvis antaga ett lånesystem, som leder till statsbördornas sorglösa kastande på efterkommande, der är också föga att med tiden hoppas af det constitulionella samhällsskicket. 2:0
Lika litet som jag anser något Statslån erforderligt i närvarande ögonblick, lika mycket befarar jag, att det framdeles varder oundvikligt.
Det system för Rikets näringsvård, hvilket år 1823 antogs och sedermera fullföljts, samt vid denna Riksdag ytterligare utvecklats, att nemligen försumma afsättnings beredande åt jordbruket, genom boskapsskötselns och den inrikes varu-förädlingens uppmuntran, samt med detsamma genom städernas uppkomst, under det att man deremot, för tullmedlens ökande, vill tillåta alla förädlade varors införsel, och sjelfva det oarbetade jernets utförsel, samt förgäfves fiker efter sädens afsättning på främmande orter, hvarest den i allmänhet gäller mindre än hos oss — Den ri Februari i e. m. _ della system, säger jag, skall utan tvifvel bringa både Land och Städer i sådan vanmakt, att vi måste vända om, och att vi, under bemödandet att återställa, hvad som nu nedrifves, icke hafva några andra medel till statsbehofvens fyllande, än lån.
Vore då Fäderneslandet icke på förhand belastadt med skuld, så kunde lån med mindre känning begagnas; men aldrig borde denna utväg vidtagas, utan att uppoffringar af den närvarande generationen föregått.
När de icke göras nn, då Fäderneslandet är skuldfritt, huru skola de förväntas framdeles, då det är skuldsatt? — ty man älskar icke högre det som är mindre värdt. 3:o Jag befarar att Rikets Ständer skola, genom denna långvariga Riksdagens slutande med ett Statslån, förringa —deras eget anseende.—Hvad hafva—vi gjort under 16 månaders sammanvaro utom ökade anslag åt Regeringen och grunderna för en realisation, hvilken kanhända icke verkställes.
Hvad omdöme hafva vi af våra hemmavarande Landsmän alt vänta?
Till bägge förenämnde åtgärder har jag bidragit under förutsättning och förhoppning, att lån skulle undvikas; och då man, hvarje gång anslagen mött hinder, hört talas om lån, har jag till deras afböjande, varit mån om att, såsom Ledamot af StatsUtskottet, plocka fram alla möjliga tillgångar, äfven för anslag, hvilka varit mig motbjudande, t. ex. åt canaler och ström - 33a Den ii Februarii e. m. rensningar.
Men allt förgäfves.
Rikets Ständer skola ändock, vid Riksdagens slut icke icke komma ifrån den skuldsättning, som bebådades dem vid dess början.
Att min verksamhet, som varit af den bästa välmening föranledd, således är tillintetgjord, känner jag med smärta, ehuru jag icke vet något annat fel alt förebrå mig, än det att hafva varit för godtrogen.
Jag önskar, att Ridderskapet och Adeln måtte af slå Betänkandet, och icke genom en återremiss parlementern med StatsUtskottct, hvarifrån man ändock icke får annat svar, än att 3 Stånd redan fattat deras afförande beslut.
Riddarhuset är nu i samma belägenhet, som den sista ointagna fästningen i ett Land, der alla de öfriga redan strukit flaggan.
Man försvarar sig icke längre för Fäderneslandets skuld, hvilket ej mera kan räddas från den öfvergångna olyckan, utan man strider för sin egen ära, hvilken också är de sista ansträngningarne värd.
Det är hufvudsakligen för att uppfylla en åtagen förbindelse att besvara Friherre Kantzows yttrande, som jag har begärt ordet.
Han liar antydt, att ett
Land icke blir rikare derigenom, att det ökar sitt silfveiförråd, samt åberopat exemplet af Portugal och Spanien samt desse Länders silfverflottor.
Detta exempel är icke nytt för mig; det Den ii Februarii e. m. 333 har blifvit framstäldt i flere national-ekonomiska skrifter.
Men national-ekonomien har i senare tider gjort betänkliga framsteg; man börjar anse dess absoluta läror såsom fordrande många undantag vid tillämpningen.
Det torde i öfrigt vara problematiskt, huruvida Spanien nu är rikare, än den tiden silfret inflöt.
Yi veta, alt dessa silfverflottor nu löpa förbi Cadix och Cap Vincent, och att de gå till England, men jag tror icke att Englands industri derpå förlorat.
Samme Talare har äfven yttrat, att öfverflöd på pengar vållar ett öfverflödigt lefnadssätt och ökad förlägenhet, hvilket han, med erinran om vår egen lyx, sökt bevisa.
Men här finnes intet öfverflöd på penningar, och således lärer icke slöseriet deraf kunna vara vålladt; aldraminst befinner sig medelclassen af jordbrukare i detta öfverflöd.
Dess ställning är ofta sådan, att den alfvarligt påkallar Representationens behjertande. —- Herr Munck af Rosenschöld har anmärkt, att Utskottet icke bordt föreslå Konungens sanction.
Jag får erinra, att en sådan varit vanlig i alla de lån, som för Statens räkning utrikes contraheras, emedan det är nödigt för att gifva credit åt obligationer ne på utländsk ort.
— Till svar på Herr Cederschölds anmärkning, får jag blott nämna, alt flere jordbrukare väl skulle vilja realisera sill förmögenhet; men det kan icke ske, emedan capitalerne äro fjättrade 334 Den ii F e b r u a r i i e. ni. af den höga räntan.
Jag hoppas likväl, aLt detta förslag skall bidraga att gifva någon rörelse åt de capitaler, hvilka varit lika som fastvexta vid jorden, och att således flere jordägare härigenom sättas i tillfälle att realisera.
— I anledning slutligen af Herr von Hartmansdorffs anförande, får jag yttra, det jag hellre önskat, att den värde Talaren hade besvarat skäl med skäl, än att hålla sig vid min person.
Mina motiver hafva endast varit, att vederlägga Herr von Hartmansdorffs reservation.
Jag trodde mig dertill äga samma rätt, som han begagnat då lian uppställt den.
Långt ifrån att förmoda afsigter hos mig, att yttra något som för honom kunde vara obehagligt, skulle jag snarare hafva väntat, att han bordt finna, i mitt bemödande att vederlägga honom, en gärd af den uppmärksamhet jag skänkt hans skäl, och lika litet som min mening varit att uppstämma någon segersång öfver den seger, hvarom han nu behagat underrätta mig; lika litet har jag trott hans afsigt vara, att, efter det lidna nederlaget, sjunga sin svanesång på de ruiner af vårt Fädernesland, som han så poetiskt skildrat.
Herr Tham-, Wolrath:
År 1823 afmålades med svarta färgor de olyckor, som skulle träffii Landet i anledning af de beslut, hvarigenom Ständerna då afslogo realisationen.
Dessa målningar afskräckte då Den n Februarii e. m. 335 icke Slåndet, och jag förmodar att sådana målningar nu lika litet skola afskräcka Svenske män från alt taga beslut, nyttiga för deras Fädernesland.
Man har utkastat den farhåga, att realisationen icke skulle blifva sanctionerad.
Huru står väl detta inkast tillsammans med Kongl.
Maj:ts första proposition vid denna Riksdag i frågan om penningeverkets ordnande och det förhållande, att först då Ständerna tagit tjenliga åtgärder i afseende härå, Konungen har framställt den proposition, hvilken är grunden till delta StatsUtskottets Betänkande.
Jag åtminstone kan icke förmå mig deltaga i den misstankan, att Regeringen sjelf skulle vilja förstöra sitt eget verk.
Huruvida det vore möjligt för private att upptaga lån från utländningen, har Herr Rosenblad redan tillräckligt visat.
Man har yttrat, att de svåra skatterna äro orsaken till jordbrukarens förlägenhet, men jag ber få återföra hvar och en till åren 1810, 11 och 12, och man måste erkänna, att Bevillningen då var högre och att grundskatterna då utgingo i större penningetal; men tillräcklig, emot productionen svarande, penningestock gjorde lätt för Landtmannen att afbörda sina skatter, och ingen förlägenhet förspordes.
Man har omtalat Spaniens och Portugals exempel, men jag vet icke annat, än att Spanien röfvade sitt guld och silfver från olycklige, som de sedan uppoffrade på Inqvisitionens bål.
I Sverige 336 Den u Februarii e. in. måste man förtjena sin förmögenhet genom omtanka och arbetsflit.
Jag ber att få erinra om skillnaden emellan sådane Statslån, som Staten upptager, för att till Statens utgifter använda; dessa falla tungt tillbaka på jordbruket, och böra noga skiljas från sådane, der Staten blott är medlare emellan jordbrukaren och den skuldsatte.
Man påstår, att ökade tillgångar pä penningar endast orsaka ökad skuldsättning och således förvärrar jordbrukarens tillstånd.
Jag får härvid påminna örn förhållandet med Bergverken i Sverige, som varit de lyckligaste att äga lånetillgångar.
De 'äro likväl måhända de minst skuldsatte, i jemförelse med jordbruket.
Om det vore möjligt för jordbrukaren att inrätta ett eget conior, i likhet med JernContoret, så skulle han vara i samma lyckliga belägenhet, som Bergsbruket; men då sådant icke torde Vara verkställbar!, lärer Slaten få komma emellan, om hjelp för Jordbrukaren skall erhållas, I frågan slutligen om sanction, så erkänner jag, att denna icke är behöflig vid frågor om lån inom Riket; men anser Konungens sanction oumbärlig för ett Statslån, som utrikes skall upptagas, och tror att, utan denna sanction, lånet, om det lemnades, säkerligen skulle blifva med hårdare vilkor.
Talare har äfven rädt den skuldsatta jordbrukaren att sälja sin egendom.
Jordbrukaren skulle visserligen vara Den ii F e b r u a r i i e. r». 337 vara tacksam för delta råd, endast den värde Talaren kunde skaffa honom köpare.
.Tåg anser icke lyckligt om jordbruket skulle retrogradera; jordbrukets förfall och folkminskning pläga följas åt, och jag hade icke ens trott mig få höra på Svenska Riddarhuset, att detta skall bereda Landets välstånd.
Man har omtalat följderne af penninge-utsläppningarne 1789 samt åren 1809 och 1810, och jemnfört dem med si 1 frets införande i Spanien och Portugal.
Jag tror att åkerbruket daterar sin uppkomst från utgifvandet af Riksgäldssedlar, jemte
Hen frihet i spanneraälshandeln, soni Konung fin staf III medgafj—och—pcnninge-ntsläpp— ningen åren 1809 och 1810 påskyndade att bringa det i sådant skick, att Landet, i afseende på spannemål, nära är oberoende af utländsk tillförsel.
Dessa sedel-emissioner hade således icke lika verkan, som det Amerikanska guldet på Spanien; ty man röfvade icke sedlarna med svärdet och förbannelsen i hand; man måste odla för alt förtjena dem.
Jag tror, att detta förslag syftar till ett godt ändamål, och anser mig derföre böra rösta ja för detsamma.
Tians Excellence Herr Friherre Lagerbjelke, Gustaf:
Ehuru jag, såsom merendels frånvarande, tagit ingen, eller åtminstone ringa del uti de fler fa 1 d i ga financielia öfverläggningar, som egt rum under G t II. 2 2 338 D e n' t i F e b r u a r i i e. m. denna Riksdag, torde jag likväl, hvad det nu förevarande ärendet beträffar, hafva, af handlingarna och den närvarande långvariga discussionen, derom inhemtat en kännedom, tillräcklig alt enskildt uppfatta min öfvertygelse i ämnet.
Men innan ordningen hunnit till mig, ifrån det jag anmälde mig, hafva redan så mångå inkast blifvit håde gjorda och hesvarade, att jag nästan är förekommen uti allt hvad jag ämnade anföra.
Det hufvudsak ligast yttrade skäl emot antagandet af Utskottets förslag, synes vara fruktan för Statsskuld.
Skuld är ock i sanning ett olycksbådande ord, eller rättare sagdt, mer än olycksbådande, ty den bådar icke allenast olyckan, den constaterar att olyckan inträffat.
Men i närvarande fall finnér jag ingen skuld egenteligen vara i fråga.