Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han yrkar, såsom ett villkor för sin penni nge förs t räck ning, alt lånsökanden vid laga påföljd, skall förbinda sig, att ovilkorligen inlösa sin revers, och misstänker han att
Gäldcnären är fallen att sätta sig i skuld utöfver sin förmåga att densamma återgälda, så lemnar lian ieke något lanebiträde, eller uppsäger det han lemnat, så vida ej motsvarande säkerhet eller garantier gifvas.
Äfvenledes, om en enskild anvisar på större fond än han äger, och detta är kändt, skall han förr eller senare sättas urtillstånd att kunna betala sina credilorer, och crediten försvinna.
Förhållandet är enahanda med Banken.
Dess credit beror så mycket mera af dess verkliga tillgångar och dess derpå grundade förmåga att dess sedlar inlösa, som offentligheten nu mera be - Den 17 Februari i f. m. täger Banken möjligheten att, under hemlighetens slöja, dölja sin ställning.
Fruktan alt de grunder, som för realisationen blifvit lagde, skola öfverskridas, oell densamma, på sätt med föregående realisationer inträffat, förstöras derigenom att en ökad sedelmassa, utan motsvarande klingande valuta, under hvarjehanda förevändningar åter sättes i omlopp, skulle försvaga Bankens credit och just leda lill den befarade förstöringen, emedan Banken, under förlorad credit och vid påkommen stark anlitning, skulle sakna tillgång och utväg att de utsläppte sedlarne inlösa.
Väl kan anföras, att 0111 desse sedlar blott i låneväg blifva använde, så finnes vederlag i hypolhekeri’“ äfvensom Banken ej kan anses derig.
.n hafva afhändt sig någon dess tillhörig, et; men föreslällom oss att, vid förlorad credit, eller afsärskilte händelser, silfverfonden uttoges.
Då de i fastigheter intecknade summor på länge icke vore disponible, blcfve följden den visserligen icke önskvärde, alt Bankens Creditorer skrede till utredning, hvilken händelse Bancolagen förutsatt såsom möjlighet.
Men dessutom, hvarest skola Debitorerne erhålla medel till infriande af sina skulder, sedan en stor del af sedelmassan inströmmat till Banken och rörelse-capitalet derigenom så bctycleligt minskats; och månne ej de panter, som gå under klubban, af samma orsak skola nedsättas flerdubbelt under deras värde.
Sedan reela fonden försvunnit ur 138 Den 17 Februarii f. in.
Bankens hvalf äga ej de sedlar, som derefter inkomma, annat än nominelt värde, och hypothekerne torde således så mycket mindre kunna betacka de lån, som i silfvervärde på dem blifvit upptagne.
E11 sådan villervalla, till både det allmännas och enskiltas förderf, borde genom alla för banden varande medel förekommas.
Vår Bank bör hufvudsakeligen vara Växel- och Deposit-Bank, och inskränka sina utlåningar derhän, att af räntan dess omkostnader betäckas och tillgång att förstärka dess reela fond beredes.
Den låneanstalt, som blifvit föreslagen alt genom RiksgäldsContoret tillväga— bringas, hvilkens antagelighet för det närvarande jag likväl lemnur derhän, bevisar att lånesvstemer kunna uppgöras, utan att
Banken deri behöfver inblandas eller att sådant beböfver inverka på Banco-scdclstockcns onaturliga förökning, hvilken jag, genom ett bestämdt grundlagsstadgande, önskat återhålla.
Jag afstår gerna från min idee om man kan föreslå något bättre, ulan att genom evasiva uttryck, åsidosättande den ärlighet, på hvilken Bankens försäkringar böra vara grundade, förskaffa sig kryphål att efter omsländigheterne i framtiden kunna förklara sina ord, eller att oförvägetdecrelera saker som ej äro gifne, och afgifva loften, som man ej är säker att kunna hålla.
Jag har åtminstone antydt det mål, hvaråt man bör syfta.
För Bankens credit och bestånd, samt Rikets dermed förenade Den 17 F e b r u a r i i f. m. i3g viii, önskar jag, att Banken, sluten för vådliga, konstlade, invecklade och för dess väsende främmande operationer, om än aldrig så lockande, må efter enkla grunder söka uppfylla sin egentliga bestämmelse.
Då skall han i evärdeliga tider bestå och ärligt kunna förbinda sig alt lika ärligt uppfylla sina förbindelser.
Jag vågar vördsamt anhålla, att Herr Rosenblads förslag måtte ännu en gång blifva uppläst.
Kanske Herr Rosenblad sjelf vill hafva den godheten att göra det, Herr Rosenb/ad; Till fullgörande af Herr Hjertås önskan skall jag hafva äran ganska långsamt uppläsa den af mig föreslagne redactionsförändring.
Herr Rosenblad uppläste derefter nyssnämnde redactionsförslag.
För min del finnér jag visst, att orden i allmänhet i det uppläste förslaget äro ganska oskyldige.
De äro på intet vis i strid emot hvad som finnes i nu gällande Grundlag, ty först behöfves det ej sägas i en grundlagsparagraph, att Statsverket icke får hopblandas med Banken, emedan det faller af sig sjelf.
Sådane oredor, som hitintills äro begångne, kunna genom ett sådant Grundlagsstadgande ieke förekomraas, emedan sådant endast beror på Sty - Den 17 F e b r n a r i i f. 111. relsens och Rikets Ständers opinion om betydelsen af detta stadgande.
Att här tala om
Tjenstemännens tillsättande är äfven lika oskyldigt, ty det är gifvit att Tjenstemännen hvarken af Kongl. Maj:t eller Rikets Ständer kunna tillsältas, emedan det i en särskild § är stadgadt, att de skola tillsättas af Fnllmägtige, såsom det sker inom RiksgäldsContoret.
Jag finnér således intet, som gör att detta förslag beli öfver motsägas, men jag hemställer, om det behöfver inflyta, och jag vågar fråga de ledamöter, från hvilka detta förslag uppkommer, om det verkeligen behöfves, och oin icke deri gamla §:n, som är bibehållen från de äldre Regeringsformerne af år 1720 och 1772, ärli! träckig, om man blott utredde det sista begreppet i densamma eller denna mening, sorn för mynt i Riket må erkännas.
Det är missförståndet om detta ordet må, som gjort hela villervallan, ty det är gifvet, att Kongl. Maj:t ägt rätt att säga, alt ett underhaltigt mynt ej af Uppbördsmännen får antagas bland Kronans skatter.
Om man utredde denna mening, så tror jag, alt 73 § är sådan den bör vara, ty hitintills haiman ansett, att ordet må, i den sisla meningen , vore synonymt med ordet bör.
För min del skulle jag tro, att man blott behöfdc tillsätta: ägande Rikets Ständer rätt att utgifva sedlar, som skola af Banken med mynt efter deras lydelse inlösas; då vore §:n tydlig.
Då ConstiliilionsUtskottet likväl
Den 17 Febr. tiar ii f. ru.
141 skall sammanjemka dessa förslag, vill jag icke med någon votering hindra, att iifveu Herr Rosenblads redaction må få dit medfölja, enär det nu icke är fråga om att antaga detsamma.
Jag kan ej med den siste talaren instämma deruti, att 72 § älsa obehöflig af all ändring.
Vi vela t. ex., huru man velat tyda de orden: ”efter de ordningarj stadgandeti och Reglementen” såsom om dessa skulle innebära rättighet för Rikets Ständer alt införa Stadgar och Ordningar inom Banken, slående i strid med allmänna lagens hud och ingripande i enskild mans rätt.
Ehuru detta ej varit min tanka, ej eller majoritetens inom Stånden, veta vi dock, att det gjorts mägtiga försök att göra den gällande.
Men utom dessa skäl finnes ett annat.
Om man ock erkänner, att dessa ord!
Ordningar} Stadgar och Reglementen, icke äga en så vidsträckt mening, kan dock Banken så illa ordnas genom dålig lånerörelse, att Banken derigenom försättes i Concurslillstånd; och hvad inflytande det skulle hafva på Riket i allmänhet, torde vara lätt att föreställa sig.
Det är just derföre, som Lagstiftningen för Banken hör vara lika gemensamt tillhörande Konung och Rikets Ständer, som för alla öfriga Lagar.
Detta anser jag ibland de mäst nödvändiga correctiven.
Man har sagt, att den mening, som stadgar, det Statsverket Den 17 Februari i f. m. skulle vara skildt från Banken, borde utur redactionsförslaget uteslutas.
Men då sammanblandningen af Statsverket med Banken bragt den senare i en ytLerst vådlig ställning, är det ej utan värde för opinionen, att ett grundlagsstadgande deremot uppställes.
Då Statsverket är under Konungens vård, men Konungs och Ständers garanti, synes det också vara viktigt att Banken, under Konungs och Ständers gemensamma garanti, vårdas af Rikets Ständer.
Jag tror således den af mig föreslagna redaction icke innehålla så oväsendlliga sladgnnden , och anhåller derföre, att den måtte föreslås till antagande såsom Ridderskapets och Adelns gemensamma tanka.
Herr von Troil, Emil: Jag är visserligen bland dem, som anse 72 § RegeringsFormen tydlig, men om den skall omredigeras, för att gifva allmänheten ett större förtroende för realisationen, så har jag intet deremot.
Herr Hjerta har visat, att Herr Rosenblads redactionsförändring är ganska oskyldig.
Jag tror det äfven, men jag har tyckt mig höra en sak, som jag icke kan bifalla.
Der stod nemligen: ”Äge Banken allena rätt att utgifva sedlar, som lika med mynt i Riket erkännas."
I gamla redaction slår, ägande Rikets Ständer allena rätt ali genom banken &c.; detta innebär ej uteslutande för andra sedlar, hvilket bevisas bäst af Riks - D e 11 17 F e b r u a r i i f. m. i43 gältlssedlarne.
I Herr Rosenblads Förslag äler star, att Banken allena skulle äga utgifva några sedlar, som för mynt skulle få erkännas.
Detta kan jag, som önskar privatBankers inrättande, ej finna annat än betänkligt alt antaga, hvarföre jag anhåller, att denna mening måtte ur Herr Rosenblads redactionsförslag utgå.
Med hänsigt till de reservationer, som åtfölja Memorialet, anhåller jag om proposition till afstyrkande af förslaget, eller qvarblifvande vid den gamla §:n.
Jag anhåller, alt Professor Geyers reservation måtte blifva uppläst, med innehållet hvaraf jag mig förenar.
I anledning af Herr von Troils yttrande ber jag få fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på angelägenheten deraf, att ordet allena qvarstår, emedan det skulle vara ganska besynnerligt, om privatBankernas noter skulle såsom mynt i Riket anses, i händelse sådane Banker skulle komma att inrättas.
Man må gerna tillåta sådana noter att finnas, och låta bero på hvars och ens enskilta godtfinnande att mottaga dem eller icke, men att låta dem antagas såsom mynt, vore så vådligt, att till och med sjelfva StatsBanken ej bör få sina assignationer ansedde såsom mynt med annat vilkor, än att de efter deras va - Den t?
Fehr n a r i i f. ni. leurer med mynt inlösas.
Ordet album liar alltid stått i denna §, på det alt enskille personer icke må behöfva taga PrivatBankernas noter såsom mynt, och i intet land i verlden är någon enskild förbunden, alt mottaga privata assignationer såsom mynt.
Jag kan således icke frångå denna del af Herr Rosenblads förslag, ehuru liela förslaget är af den beskaffenhet, att jag ej begriper, hvarföre det skall antagas.
Jag vill dock på intet vis hindra att det får åtfölja lill Constitutions-Ulskottet, men anhåller blott, att mitt förslag om de sisla ordens förtydligande i den nuvarande §:n må få till ConstitutionsUtskotlet åtfölja.
Jag har begärt ordet egenteligen i anledning af Herr von Troils anförande, men är till det mästa förekommen af den siste talaren.
Det återstår mig egenteligen blott att fästa uppmärksamheten på ett uttryck, så väl i Utskottets, som i Herr Rosenblads redaclionsförslag, nemi.: att Banken skall för alltid 'vara skiljd frun Rikets Statsverk.
Detta uttryck är i mitt tycke så obestämdt, att jag har mycket svårt att göra mig klar reda för detsamma.
Jag fruktar att tider kunna komma, då man kan gifva annan betydelse deråt, än man nu synes föreställa sig.
Det kunde t. ex. hända, att StatsContoret förbjödes att insätta sina medel i Ranken, och ott Den 17 Februari i f. m. att StatsContoret började en särskilt rörelse, hvilket kunde föranleda till betänkliga följder.
Jag vet cj hvad begrepp man skall fästa vid detta uttryck; och alla sådane uttryck, vid hvilka Lagstiftaren icke kan fästa ett klart begrepp, äro vådliga, emedan de i framtiden kunna tydas på annat sätt, än man först menat.
Jag hemställer derföre, om hela denna mening behöfver intagas i §:n, så mycket mera som man stadgat, att sedeln skall inlösas efter ordalydelsen, hvaruti Sedelhafvaren har en tillräcklig garanti.
Men en annan sak finnes dessutom i Herr Rosenblads redaction skiljaktig ifrån Utskottets, nemligen i afseende pä dispositionen af Bankens 'vinstmedel.
Herr Rosenblad har sagt., att Rikets Ständer äga disponera vinsten, så vida ej Konungen anser den behöflig för Bankens grundfond.
I Utskottets redaction står, att Rikets
Ständer ej äga använda annat eller mera, än den årliga vinsten.
I Herr Rosenblads förslag är således icke så klart förbjudet, som det borde vara, att Kongl. Majit och Rikets Ständer gemensamt icke få tillgripa Bankens medel.
Äfven för mig är det uppläste förslaget, ej tydligt.
Jag, så väl som flera andra, behöfva förklaring deröfver.
Der står: Sveriges Rikes Bank vare för evcirdeliga tider skiljdfrån 62 H. *o Den 17 Februarii f. m. Rikets Statsverk.
Jag hemställer till någon af dem, som haft del i utarbetandet af denna redaction, om icke Statsverket hädanefter såsom hitintills får insätta sina medel, och öppna räkning i Banken eller upptaga Lån derstädes.
Sedan jag fått förklaring häröfver skall jag vidare yttra mig.
Herr von Troil: Herr Hjerta har ta lat om de olägenheter, som skulle uppkomma i händelse allmänheten blefve ålagd att såsom mynt antaga enskilta Bankers assignationer.
Jag har svårt att förstå, hvarföre han så vidlyftigt ordat om en sak, som ej varit i fråga.
Om ordet allena utgår ur Herr Rosenblads förslag, så kan deraf icke dragas en sådan slutsatis; men qvarstår hela meningen, så äro PrivatBankernas papper olagliga, att omnämnas i de enskilta Contracter, hvilka i sådana sedlar ej kunna uppgöras, utan måste alltid ställas på RiksBankens sedlar.
Jag vet ej hvartill en sådan föreskrift tjenar, men skadligheten deraf synes mig uppenbar.
Då jag anser Herr
Rosenblads förslag i denna del för framtiden skadligt, vidblifver jag min anhållan om proposition, att denna föreskrift i redactionen må utgå.
Verkligen skulle man genom uttrycket i ConstitutionsUtskottets Memorial, för evar delila tider skild jr ån Statsverketkunna draga den slutsatts, som
Den 17 Februari i f. in. Herr Munck af Rosenschöld uppgjort; men dä föreskriften i den af mig föreslagne redaction blifvit flyttad
Lill början af§:n,tror jag alt ingen misstydning kan äga rum.
Deremot hemställer jag, om det icke är af vigt för allmänna opinionen, att bibehålla detta stadgande.
I afseende på Herr von Troils anmärkning vill jag erinra, att jag anser det vara ganska magtpåliggande, att ordet allena qvarstår.
Det kan icke verka på några enskjlta öfverenskommelser eller contracter, emedan den gamla DomareRegeln här tillämpas, alt förord bryter Lag, ty, ehuru vi troligen icke snart erhålla i vårt land några PrivatBanker, så äga, när dessa blifva inrättade, alla öfverenskommelser, ställda i deras papper, samma kraft och verkan, som hvarje annan med fri vilja och sundt förstånd ingången förbindelse.
Men genom intagandet af delta stadgande, att
Banken allena äger utgifva sedlar, som i Riket för mynt skola emottagas, är förekommet, icke allenast att en privat discontinrättnings papper i Kronans uppbörd få mottagas, hvilket skulle förleda allmänheten att gifva en sådan inrättning för mycket förtroende, och kunna medföra samma följder sora år 1807 tungt drabbade landet i afseende på filialdisconterne, och som ännu tyngre kunde hafva drabbat det; men det finnes en annan sak, hvarföre detta stadgande är nödvändigt, emedan nemligen det 6a II. i« * .48
Den 17 Februnrii f. m. förekommer, att Räntekammaren eller annan gren af Statsverket i en framtid, vid Ögonblicket af något starkt behof, skulle kunna utgifva mynttecken eller creditifsedlar, af hvad namn som hälst, hvilka sedermera skulle kunna komma i omlopp såsom mynt.
Detta stadgande kan icke inhibera de nuvarande Riksgäldssedlarne, emedan de af Banken äro öfvertagna.
Då jag således anser det ifrågavarande stadgandet nyttigt, kan jag ej ingå på dess uteslutande, utan förnyar min anhållan om proposiliou på bela det förslag jag aflemnat, oförändradt.
Uti den redaction af 72 §, Herr Rosenblad föreslaget, instämmer jag belt och hållet, äfvensom i de af honom gjorde förklaringar öfver de anmärkningar, hvilka dervid blifvit gjorde.
Flere talare hafva tyckts fästa ingen vigt dervid, att Banken skulle för evärdeliga lider från Statsverket skiljas.
Det är införd t i den nya redactionen derföre, att ConstitutionsUtskottet hade upptagit det i sin redaction, och derföre, att, då en ny sakernas ordning om Banken inträdde, derigenom nemligen alt båda Statsmagterna garanterade densamma, ett för allmänheten lugnande uttryck derom borde intagas i den §, som inför det nya stadgandet.
Delta är orsaken, hvarföre denna stroph inkom i det nya förslaget; och sedan, sorn sagt är, den af Constitutions - Den \>j Fe bruar ii f. m. 149 Utskottet blifvit i dess förslag införd, så, då en ny redaction deraf troddes behöflig, ansåg man sig äfven böra bibehålla denna stropli och insätta den i början, innan man lomme till det ställe, hvilket upptager att Konungen och Rikets Ständer gemensamt utgöra Bankens garantier.
Flera talare hafva trott, att Statsverket derigenom skulle till den grad skiljas från Banken, att StatsContoret ej skulle få insätta sina medel derstädes, eller der öppna räkning och taga lån.
Jag hemställer, om en sådan slutsatts kan dragas af detta stadgande.
Meningen bar ej varit annan, än att uppdraga en gräns emellan Bankens och Statsverkets tillgångar, men ej att förbjuda Statsverket en rättighet, som hvarje individ äger.
Att man skulle gå så långt, att anbefalla StatsContoret ej insätta sina medel i Banken, skulle vara i strid mot våra uppbördsförfattningar.
I afseende på Herr von Troils anmärkning, om den mellanmening, att Banken allena äger rätt utgifva sedlar, hvilka må lika med mynt i Riket erkännas och skola af Banken med mynt efter deras lydelse inlösas, så instämmer jag till alla delar med Herr Hjerta.
Jag tror, att det skulle vara i högsta målto vådligt om enskilta Banker kunde tillerkännas rättighet att få sina sedlar såsom mynt emottagne.
Deremot, om deras sedlar, till följd af förtroende, mottagas, är derföre intet hinder lagt.
I detta ögonblick innehåller 72 §:n, att Rikets Ständer D e n 17 F t b r u a r i i f. m. allena äger rätt att genom Banken utgifva sedlar, som för mynt i Riket må erkännes.
Vi kunna likväl icke neka, att enskilta assignatåoner pä Banken emottagas, ehuru man icke är pligtig emottaga dem.
Då detta nu sker, vet jag ej hvarföre någon ändring deruti skulle lillvägabringas.
Likväl har 72 §, efter närvarande redaction, erhållit följande väsendtliga förhättring och tillägg: och skola af Banken med mynt j efter deras lydelsej inlösas.
Deruti erhåller man en säkerhet, som icke förut fanns.
Herr Cederschjöld har anmärkt, att i Herr Rosenblads förslag icke finnes, hvad ConstitutionsUlskottet i sitt förslag tydligare stadgat, att Rikets Ständer ej kunna afhända Banken något mera eller annat, än dess behållna årliga vinst.
Jag tror, att man ibland väcker mera farhågor genom sådane Reglementariska föreskrifter och förbud, än man befordrar det ändamål man vill vinna.
Då det nu i hela §:n står, att
Ständerna icke kunna utgifva andra sedlar, än sådana, som kunna i Banken med mynt efter deras lydelse inlösas, så tror jag icke man kunnat gå längre, synnerligen när derefter kommer, att Rikets Ständer äga att allena besluta öfver användandet af Bankens räntevinstj och man der bifogat det lugnande tillägg, så framt ej dessa medel, till bibehållande af Bankens grundfond eller till dess förstärkning . af Konungen prof vas er forderligen d. v. s. att Ständerna äga full dispo - Den 17 Febrwarii f. ni. sitionsrätt, men att Konungen äger veto i clet fall, att vinstmedlen skola användas till Bankens grundfond och endast dertill.
Det är ett så lugnande veto, att det bör förena alla meningar.
Jag anhåller örn proposition, att Ridderskapet och Adeln ville såsom sin gemensamma tanka förklara Herr Rosenblads redactionsförslag.
Jag bar redan förut afgifvit min reservation uti myntbestämnings- eller realisationsfrågan.
Dervid bar jag gifvit tillkänna, att jag anser den hafva fått en mindre lycklig utgång.
Såsom villkor för densamma bar jag ansett, att ett grundlagsbud borde antagas, hvarigenom Banken försäkras emot hvarje ingrepp mot dess soliditet.
Härifrån kommer jag nu till Herr Rosenblads redactionsförslag.
Jag finner visserligen der, att han velat förekomma Statsverkets sammanblandning roed Banken, och det i sådana ordalag, att Herr Munck af Rosenschöld trott dem kunna extenderas ända derhän, att StatsVerket ej finge öppna räkning med Banken, en mening hvilken dock af Grefve af Wetterstedt blifvit vederlagd; men jag måste likväl instämma i livad Hr Cederschjöld anfört, att ett posilift lagbud fattas, som hindrar hvilkendera Statsmaglen som helst, att kunna gifva anvisning på Banken, då större summa behöfves.
Ett sådant stadgande hade likväl bordt vara aprioriskt in - Den 17 Februarii f. ra. nan realisationen beslöts.
Derföre tror jag någon ändring i Herr Rosenblads förslag vara nödig, så att Statsmagterne bestämdt förbjudas utgifva sedlar eller creditpapper, hvilka skola gälla såsom mynt, ty få de utgifva sedlar, kunna de göra det utan någon redbar valuta; och skola de då äga rätt att utgifva sedlar, bör det likväl icke få ske till större belopp, än motsvarande redbar valuta verkeligen finnes i Banken.
I aunat fall uttages redbara fonden förr eller senare, då Rikets Ständer få sammankallas för att sälja Bankens hus, afskeda tjenstemannapersonalen samt gifva den pensioner.
Jag anhåller således, att i förslaget bestämdt må uttryckas, att Banken i intet fall får tillgripas; annars kan man ej anse realisationen såsom bestämd.
Herr Cederschjöld, Pehr Gustaf: Herr Rosenblad har, till styrka för den mening, att något stadgande behöfdes om Statsverkets skiljande från Banken, anfört nödvändigheten att lugna ögonblickets opinion.
Jag deremot tror det vara betänkligt att hafva allt för mycket afseende blott på ögonblickets opinion, då man skall stifta en grundlag.
Jag vill minnas, att då Rikets Ständers garanti infördes i BancoOrdningen år j668, äfven för att lugna ögonblickets opinion, ansågs saken så vigtig, att någon förklarade det hvarje bokstaf i detta ord var värd en tunna Guld.
Men jag hemställer, Den 17 F e b r u a r i i f. m. i55 hvad värde man nu sötter på desamma.
Jag fruktar, att det skall komma tider, då man skall bedömma de stadganden vi nu införa, för att lugna ögonblickets opinion, efter samma förhållande.
Jag utbeder mig, att till Ridderskapets och Adelns protocoll få anmäla, att jag innom ConstitutionsTJtskottet ej instämt i det här afgifne förslag, ehuru jag ej ansåg det löna mödan att inkomma med någon serskild reservation.
Jag ansåg saken så brydsam, att jag gjorde trenne särskilta försök till redaction, men var icke till fullo nöjd med någotdera.
Dessutom var det ogerna jag ingick på, att Ständerna skulle till Kongl.
Majit lemna någon andel i detta slags Lagstiftning, utan att vara säker på att erhålla något vederlag i dess ställe.
Jag bjöd till att skaffa de nödiga garantierne på annat sätt, nemligen derigenom alt alla frågor om Bankens rörelse skulle afgöras genom alla 4 Ståndens sammanstämmande beslut.
Derigenom anser jag att tillräcklig säkerhet skulle vinnas mot alla plötsliga och skadliga förändringar.
Men nu, sedan den meningen gjort sig gällande, att Kongl.
Majit bör erhålla del i den Financiella Lagstiftningen; har jag ansett angeläget för Rikets Ständer att begagna tillfället att såsom vederlag åtminstone få i RegeringsFormens 8g § tydligen bestämt, hvad som förstås med Ekonomiskoch Police-författning.
Förslaget härom ligger på ConslitulionsTJtskottets bord. 154 Den 17 Februarii f. 111.
Sedan en ledamot omsagt en del af livad Herr Hjerta förut sagt, nödgas jag äfven omsäga en del af hvad jag emot Herr Hjerta anförde.
Man har talat om vådan af alt allmänheten skulle bilf va tvungen att såsom mynt mottaga enskilta Bankers papper.
Jag skall då börja med att antaga, att mitt förslag till §:n blifvit antaget, och sedan anhålla, att den värde Ledamoten ville visa hvarigenom allmänheten skall kunna tvingas att emottaga enskilta personers eller Bankers Obligationer.
Vidare har man sagt, att det redan står i Grundlagen, alt Banken allena äger rätt att utgifva sedlar.
Så står det åtminstone icke i det exemplar af Grundlagen, som jag nu har i min hand; der står: ägande Rikets Ständer allena rätt att genom Banken utgifva Sedlar, som för mynt i Riket må erkännas.