Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har framställt den anmärkning, att statskyrkans presterskap borde åläggas förrätta vigseln.
Jag vågar tro att detta icke alls vore lämpligt, knappast ens möjligt.
Hvarje åkallande från den kristne prestens sida sker i Treenighetens namn, i Fadrens, Sonens och den Helige Andes, och huru viljen J då, M.
Hrrl att juden, som icke erkänner den andra personen i Gudomen, Den 17 December.
507 skall mottaga välsignelsen öfver sitt äktenskap i den andra personens namn!
Eller kanske
J viljen ålägga den lutherske prestön, som besvurit Treenighetsläran, att viga dem i Jehovatis namn?
Men om äfven man skulle vara sinnad för en sådan tvångsåtgärd, på hvad sätt skulle en jude kunna vigas samman med en katholitj?
Ty det katholska presterskapet lånade dertill säkerligen icke sitt biträde.
Kanske skulle slutligen vårt lutherska presterskap blifva tvunget att fungera äfven vid sådana fall.
Ar vår kyrkas lagstiftning så rymlig, att den kan tillåta sådant, så fruktar jag verkligen, att den icke kan länge bestå.
Må vi icke förbise den tids anspråk, hvari vi lefva.
Sverige har haft sin stora uppgift att lösa, och sin stora anpart i de religiösa frågorna, ty hvad man än må säga om Gustaf II Adolfs uppträdande, det innebar dock en kraftig protest mot det religiösa tyranniet.
Men raan gick sedan längre, och omgjordade sig med alla möjliga förskansningar, för att skydda sig mot den kyrkas inflytelse, hvilken man så lyckligt bekämpat.
Men de former och de förhållanden, som lyckliggjort Sverige under sekler, finnas icke mer, det är ej nu som nyss efter Upsala mötes beslut, då man utropade: »nu är Sverige en man, och vi hafva en Gud och en lära!»
Det är icke nu den kyrkliga enheten, som lagen skall åsyfta att upprätthålla, utan man hoppas, att religionen skall ega tillräcklig kraft för att kunna med seger gå ur striden emot främmande läror.
Toleransen är den lösen, sorn det I9:de seklet för på sin sköld, tolerans mot olika tänkande och olika troende; och det är blott en yttring, en naturlig följd af denna tolerans att göra det medgifvande, som här blifvit ifrågasatt.
Man liar mot förslaget särskildt invändt, att den auktoritet, inför hvilken det civila äktenskapet skulle afslutas, vore en lägre tjensteman, hvars egentliga befattning bestod i utöfvande af uppsigt öfver exsekution af straff m. m.
Jag får derpå svara, att jag känner inga andra offentliga exsekutioner än verkställandet af dödsstraff, och dervid är ju äfven presten närvarande, men sådant har aldrig ansetts böra förhindra presten från förrättande af vigsel.
Man har äfven föreslagit, att detta bestyr skulle öfverlåtas till K. M:s Bef:de.
Ändamålet, som afses, är ju dock endast, att det civila äktenskapet skall afslutas inför någon myndighet, som kan konstatera faktum, och jag finner icke hvarföre ej kronofogden skulle kunna göra detta.
Man har sagt, att denna akt borde förrättas med större högtidlighet; men, M. Hrr! det är alls icke meningen, att den skall vara högtidlig!
Deri farhåga, som ligger till grund för denna anmärkning, är, att äktenskapets helgd genom upphörande af vigsel skulle försvinna, om civiläktenskapet för detta läll infördes.
Denna farhåga är ogrundad.
Om vi gå till de länder, der det civila äktenskapet i allmänhet är i bruk, så får jag fråga: har helgden af det kyrkliga äktenskapet der minskats?
och jag svarar tryggt nej.
Man kan visserligen åberopa Frankrike, och möjligen äro de åsigter, som der gjort sig gällande, af något lösare beskaffenhet; men jag 508 Den 17 December. vill citera Holland, Rhenprovinserna och Skottland, der äktenskapet liar en särdeles helgd, och jag tror icke det inträffar ett fall biand 100, der man icke, sedan ett äktenskap blifvit ingånget inför rnairen, går till kyrkan för att låta det genom dess vigsel fullkomnas.
Het är sålunda ett misstag att tro, att det civila äktenskapet skulle utesluta kyrkans välsignelse.
Just kronofogden anser jag vara för ifrågavarande bestyr ganska lämplig person, emedan han alltid är närmare till hands för kontrahenterne, som kanske finge lof att resa 20 å 30 mil, om de skulle uppsöka K.
M:s Bef:de för detta ändamål.
Man har också sagt, att det fordras lagkunskap, för att pröfva hinderslösheten, och att kronofogden icke eger en sådan insigt.
Häruti ligger ett misstag, ty numera är sådan nödvändig för denna tjenstebefattning, och dessutom förrättas ju f. n. denna pröfning af presten, som icke är lagkunnig.
— Vidare har man invändt, att ingen laga påföljd är stadgad för det fall, att kronofogden orätt förfore; men det finnes ju ansvar för tjenstefel i allmänhet, och detta torde väl vära nog.
Att K. M:s Bef:de skulle göras till den myndighet, inför hvilken i allmänhet fakta borde konstateras, öfverensstämmer icke med det ansvarsfulla uppdrag eller det anseende, som för öfrigt tillhöra landshöfdinge-embetet.
I utlandet ingås heller aldrig det civila äktenskapet inför prefekten, utan helt enkelt inför mairen.
Visserligen är det här icke bestämdt, hvilken kronofogde, som bör förrätta akten; men något sådant stadgande finnes ej heller i afseende å den kyrkliga vigseln, utan man har redan nu rätt att tillkalla hvilken prest som helst, och valfriheten är således redan antagen som lag i detta fall.
Man har slutligen äfven framhållit, att denna akt borde försiggå inför domaren; men det är icke heller domstol, som det i allmänhet tillkommer att konstatera fakta, och för öfrigt hålles, som man vet, på landet ting endast 3 gånger om året, hvadan kontrahenterne blefve tvungna att afvakta dessa bestämda tider, ett tvång, som icke sällan kunde för dem medföra betydlig olägenhet.
1 afseende ä lysningens verkställande hafva flera anmärkningar blifvit gjorda, och man har velat beteckna densamma såsom en kyrklig handling.
Jag för min del anser den vara af rent borgerlig art.
Den innefattar ett kungörande derom, att 2 personer ämna ingå äktenskap, med utsatt tid, inom hvilken jäf kan deremot anmälas.
Man vill förfäkta lysningens religiösa art på den grund, att en förbindelse, som blifvit genom lysning förkunnad, icke kari utan domkapitlets åtgärd upplösas; men samma förhållande eger rum, om en man häfdar sin fästeqvinna, ■—• lagen förklarar detta vara ett giltigt äktenskap, och man kan väl icke derföre påstå, att denna handling är af religiös beskaffenhet?!
Man säger också, att prestens egenskap af luthersk prest bör befria honom från skyldigheten att lysa till sådana äktenskap.
Men presten är i Sverige icke blott kyrkans tjenare, utan äfven en civil tjensteman; förandet Den 17 December.
509 af det register, som i Frankrike kallas »actes de 1’état civil,» och som hos oss har sin motsvarighet i kyrkoboken, åligger just våra prester, och det är i denna egenskap de skola utfärda hinderslöshets-bevis och lysa till äktenskap.
Men om också man ville ålägga kronofogden att meddela lysning, så måste ju i alla fall presten uppläsa densamma!
Man skulle då få gå först till presten för att få sitt prestbetyg, sedan till kronofogden för att erhålla lysning, och slutligen till presten igen, som skulle densamma uppläsa.
Nu frågar jag, hvartill alla dessa omständigheter tjena.
Hvarföre kan icke presten, som utfärdar prestbetyget, också utfärda lysningen?
Slutligen har man äfven anmärkt, att stadgadt ej vore, huru det skulle förfaras, om kronofogden vägrade att verkställa vigseln; men öfver kronofogdes förfarande kan i allmänket klagan anföras hos K. M:s Bef:de, och således torde ej någon särskild föreskrift för detta fall vara af nöden.
Den siste värde talaren har befarat att, om man borttoge vigseln, man snart kunde komma derhän att vilja äfven afskaffa döpelsen och andra religiösa ceremonier.
Men derföre att man förklarar vigsel icke kunna ega rum vid en förening mellan två personer af olika tro — då det nemi. icke finnes någon universalreligion —, har man väl icke uttryckt den åsigt, att vigsel i allmänhet skulle vara öfverflödig.
Vigselns nödvändighet är förnämligast beroende på folkets uppfattning, och så länge hos detta finnes sann religiositet, skall också säkerligen äktenskapet komma att helgas af religionen och ingen fara i detta afseende uppstå.
Den fråga, som vi nu hafva att besvara, är helt enkelt, om vi vilja stifta en lag, som står i öfverensstämmelse med nutidens åsigter, eller om vi skola lägga hinder i vägen för ett förhållande, som redan förefinnes.
Det är bekant, att flera sådana föreningar redan blifvit ingångna på det sätt, att kontrahenterna rest till något af grannländerna och der fått äktenskapet lagligen afslutadt, äfvensom att det hos oss gällande förbudet ledt till konkubinat; — bör icke då lagstiftningen ändras så, att den tillåter dylika äktenskap och derigenom icke sjelf tvingar till osedlighet?
Vår tids lösen är tolerans och frihet, och det hjelper icke att sätta sig deremot.
Det blinda nitet, denna tyrann, som förderfvar folket, må sträfva och sätta sig till motvärn huru mycket som helst, det skall dock ej förmå undertrycka fördragsamhetens stora princip eller hindra friheten från att sprida sina helsosamma frukter äfven till de schakter, som hittills icke varit deraf i åtnjutande.
— Jag anhåller vördsamt om bifall till Lag-Utsk:ts Betänk.
Lika med den siste talaren anser jag den här ifrågasatta förändringen vara en ovilkorlig följd af det steg, som R.
St:r vid förra riksdagen togo i fråga om den religiösa lagstiftningen.
Ilade icke detta steg blifvit 510 Dea 17 December. taget, så skulle jag nu hafva begärt afslag på denna K. Propos.; men då så nu är och detta ej mera kan ändras, så önskar jag endast återrerniss, och skall i korthet angifva skälen dertill.
Hvar och en af Svenska kyrkans tjenare står i förbindelse hos Hr Just.-Stats-Ministern, som icke föreslagit, att dessa slags äktenskap skola med presterlig vigsel fullbordas.
Det bevisar, att H.
Exc. djupt fattar hvad en kyrklig vigsel betyder.
Men jag vågar uttrycka den önskan, att steget måtte tagas fullt ut, och att äfven den föreskrifna lysningen måtte öfverlemnas till civil auktoritet.
Exc. säger visserligen, att lysningen är blott en rent borgerlig akt, och att enligt vår nuvarande handbok de befintliga formulären icke äro ovilkorligen förbindande; men jag håller just här i min hand denna bok, som Svenska presterskapet är tvunget att följa, och der står pag. 7: »lysning till äktenskap sker sålunda:
Ett kristeligt äkta förbund afkunnas i denna församling första (andra, tredje) gången, emellan N. N. och N. N., och önskas dem till denna vigtiga förening, lycka och välsignelse af Gud, som äktenskapet stiftat häfver.»
Jag frågar då, för att ej tala om de historiska intygen från kyrkans äldre tider, om icke häruti redan ligger ett slående bevis för, att lysningen verkligen utgör en början af den religiösa akten, och att den måste erkännas vara åtiriinstone af blandad, såväl kyrklig som borgerlig art.
Före 1860 års författning behölde man om sådana saker aldrig tvista, ty då var Sverige en man och en kyrka; men nu, då förhållandena äro annorlunda, och då man vill förfäkta lysningens rent borgerliga karakter, hvarföre öfverlemnar man den icke då h. o. h. till den civila myndigheten?
Exc. Just.-Stats-Ministern har förklarat, att han och K.
M. ej anser sådana äktenskap, som de nu afhandlade, önskvärda; hvilken besynnerlig motsägelse ligger då ej deruti, att han, detta oaktadt, vill tvinga kyrkans tjenare att nedkalla Guds välsignelse öfver det som han sjelf från sin religiösa ståndpunkt anser så litet förtjent deraf, att han måste benämna det »icke önskvärdt.»
En förbön, en bön om förlåtelse kan kyrkans tjenare fälla, men ej uttala en lyckönskan till det, som i sig sjelf är tadelvärdt.
Redan logiken säger H.
Exc. att sådant ej hänger rätt väl tillsammans.
Lika med flera föregående talare anser äfven jag domaren vara en lämpligare myndighet för detta fall, än kronofogden.
Men detta är af mindre vigt.
Af större vigt är, att intet stadgande finnes i afseende å sättet för sådana äktenskaps upplösning.
Lag-Utsk:t har sjelft anmärkt denna brist, men förklarat sig icke ega grundlagsenlig rätt att densamma afhjelpa.
En sådan rätt kunde dock Lag-Utsk:t vinna, derigenom att R. o.
Åd. återremitterade Retänk:t, och jag får för detta fall hemställa, att äfven all befattning dermed måtte tillkomma den myndighet, som har afslutandet sig uppdraget.
I afseende ä § 4, som handlar om den lära, i hvilken barnen böra uppfostras, synes mig att man gått något för långt.
Den 17 December.
511 Då samhället är, såsom H.
Exc. Herr Just.-Stats-Ministern sjelf sagt, ett öfvervägande kristligt, har då icke detta samhälle rätt och pligt att tillse, att dess nya medlemmar uppfostras i den kristna läran?
Låtom oss besinna, att här är fråga om ett förhållande, som verkar ända in på 3:dje och 4:de led!
Vöre det verkligen intolerant att införa ett sådant stadgande?
Dessa äro de hufvudsakliga anmärkningar, jag har att göra emot det föreliggande lörslaget, och på grund af hvilka jag vågar anhålla, att ärendet måtte återförvisas till Lag-Utsk:t.
Gr. Hamilton, Gustaf Axel Knut:
För min del anser jag detta lagförslag vara af största vigt, såsom åsyftande att förekomma osedlighetsförhållanden hland folket, och att tillerkänna en befogad rättighet åt en klass af Svenska medborgare, som man icke har något annat att förebrå, än att den tillhör en annan religionsbekännelse än den allmänna.
Icke heller anser jag de gjorda invändningarna, i afseende å sättet för ifrågavarande äktenskaps ingående, vara af någon betydenhet.
Den civila formen är här en nödvändighet.
H. Exc. Herr Just.-Stats-Ministern har redan ådagalagt det obilliga i att vilja tvinga det lutherska presterskapet att förrätta sådan vigsel, samt omöjligheten af att utöfva ett dylikt tvång mot andra bekännelsers religionstjenare.
Det rättaste torde väl under sådant förhållande vara att öfverlåta denna förrättning till den vanliga administrativa myndigheten, och icke till domaren, som derigenom blefve belastad med något, som icke egentligen tillhör arten af hans tjenstebefattning.
All nödig offentlighet torde också vinnas, då det är stadgadt, att akten skall försiggå i närvaro af vittnen.
Icke heller i fråga om lysning bör väl någon betänklighet göra sig gällande; jag kan åtminstone icke förstå, hvarföre icke en luthersk prest skulle kunna publicera ett dylikt äktenskap och deröfver nedkalla den allmänna välsignelsen.
Det är blott i en punkt, som jag icke varit ense med Utsk:ts pluralitet, nemi. att jag ansett nödigt, att ett stadgande infördes om sättet för upplösande af sådana äktenskap.
Jag anser fortfarande detta vara af vigt, dels emedan derigenom påpekades, att de icke vore att betrakta som lösligt ingångna förbindelser, utan som heliga och oupplösliga, af lagen fullt erkända äktenskap, och dels äfven derföre att, om denna brist qvarstår, betänkligheter kunde möta från judiska lagens sida, samt slutligen emedan det icke är lämpligt, att skiljobref skall för sådana fall utfärdas af domkapitlet.
Den kyrkliga myndighetens befattning med skiljsmessa i allmänhet är nemligeu h. o. h. en formalitet, sedan K.
M. densamma beviljat eller domstol dömt dertill; men man har ansett, att förbindelser, som blifvit inför kyrkan afslutade, icke heller kunna på annat sätt upplösas.
' Visserligen har det blifvit sagdt, att denna formalitet i alla fall kunde anses såsom upphäfd, då nemi. ett K.
Br. af 1795 säger, att om båda kontrahenterna icke tillhöra Svenska statskyrkan, så skall ett sådant skiljobref icke vara nödvändigt; 512 Den 17 December. men då i samma Bref säges, att skiljobref erfordras för den af parterna, som tillhör Svenska kyrkan, så är också klart, att frågan om skiljsmessa skall af domkapitlet pröfvas och behandlas.
Jag anser dock icke denna brist vara af så stor vigt, att förslaget derföre bör afslås eller återremitteras, utan anhåller, att R. o.
Ad. ville antaga detsamma med det tillägg, att upplösning af sådana äktenskap icke må kunna ske annat än i vederbörlig ordning, och att skiljobref icke behöfver utfärdas af domkapitlet.
Många af detta husets ledamöter torde lika med mig hafva motsett denna fråga med stora bekymmer, som dock härrört icke så mycket från dess egen natur, som fastmera från de konseqvenser, som deraf kunna i framtiden dragas.
Alla äro väl derom öfverens, att staten ej bör eller kan lägga hinder i vägen för en man att äkta en qvinna, utan afseende på religiösa olikheter, och man är derföre regeringen tack skyldig, som framlagt detta förslag.
Om det också kommer att medföra stora svårigheter, så bör grunden härtill sökas, icke i sjelfva lagens beskaffenhet, utan i det innerliga samband, som tillförene funnits mellan staten och kyrkan.
Om hos oss kyrkan stöde så fri, som jag hoppas att hon i en framtid kommer att göra, så hade denna fråga varit ytterst enkel, och blifvit afgjord af staten ur dess synpunkt, samt af kyrkan och församlingen å dess sida.
Nu är dock förhållandet helt annorlunda, och derföre måste man tillse, huruvida staten är berättigad ålägga sina tjenstemän, presterne, vissa förbindelser, som dessa icke synas vilja sjelfva åtaga sig.
Från min ståndpunkt, då jag lifligt önskar fortfarandet af det lyckliga förhållande, att det stora flertalet delar samma tro och bekännelse, måste man naturligtvis önska, att presterskapet icke må dela sig och öfvergifva den Svenska kyrkan.
Anledning till fruktan i detta afseende har, Gudi lof, sällan visat sig, men det är oss icke obekant, att f. n. förefinnes tillstymmelse till en afsöndring af kyrkans ' medlemmar, och staten bör draga omsorg derom, att icke befordra ett sådant förhållande.
Ur denna synpunkt, och då det icke torde vara välbetänkt att ålägga presterskapet utfärdande af lysning till ifrågavarande civila äktenskap eller deras fullbordande med kyrklig vigsel, skulle jag önska återremiss af Betänk:t, på det författningen må omarbetas så, att presterne icke få det ringaste med saken att skaffa.
Jag anhåller derföre om återremiss, och att af Utsk:t måtte vidtagas den förändring, som presterne sjelfva förklara sig lifligt önska.
Hr von Ehrenheim, Per Jakob: Lika med Gr.
Hamilton anser jag denna fråga vara af en särdeles stor vigt, ty, som Utsk:t säger, »det gäller här uppställa ett skyddsvärn för den allmänna sedligheten, — att söka förvandla det konkubinat, som, Den 17 December. 513 sorn, enligt vår allmänna Jags stadganden, kan på vissa vilkor grundlägga familjerättigheter, till ett lagbundet äktenskap, — att skänka de barn, som al' ett sådant konkubinat kunde födas, det stärkande inflytandet af ett ordnadt familjelif.»
Dessa frenne ändamål äro af så stor vigt, att jag knappt vet vigtigare.
Jag önskar således lifligt, att detta förslag måtte antagas, och vill söka att bemöta några af de invändningar, som blifvit deremot gjorda.
Den förnämsta af dessa är, att ingen vigsel här är föreskrifven.
Man bar yttrat, att äfven de nu ifrågavarande äktenskapen skulle kunna helgas genom vigsel enligt ett något förändradt formulär; men då man besinnar, att den ena kontrahenten icke är kristen, utan just förnekar grunden för den kristna läran, nemi. försoningen, och att således intet formulär, som åberopar Kristus och bans försoning, huru det än må uppställas, kan af honom erkännas, så måste man medgifva, att hvarje sådant bemödande skulle vara fruktlöst, i fall man icke vill tvinga den kristna kyrkan att afstå från att bekänna Kristus.
I de yttranden, som blifvit afgifna af flera PresteSt:s utmärktaste ledamöter, uttalas också denna åsigt på det bestämdaste.
Så yttrar t. ex.
Hr Doktor Rundgren: »att den föreslagna förändringen innebure i sig nödvändigheten att införa civiläktenskapet.» Biskop Bring: »att ett påbud om äktenskapsvigsel mellan en judisk och en kristen kontrahent skulle i förhållande till Svenska presterskapet innebära en otillbörlig tvångsåtgärd.
» Doktor Forssell:» att presterskapets förbindelse att lysa för mosaisk trosbekännare strider icke stort mindre mot billigheten, än om man velat ålägga presterskapet äfven vigseln» — samt slutligen Doktor Björling: »Lika litet som kyrkan kan tvingas att genom vigsel afsluta ifrågavarande förening, lika litet kan den tvingas att genom skiljebref upplösa den, enär nämnde förening ej för kyrkan finnes till såsom ett kristligt äktenskap.»
Dessa yttranden ådagalägga tydligt den uppfattning, kyrkans män hafva af denna fråga, och samma åsigt har äfven här af Gr.
Liljencrants med mycken styrka och bevisningskraft vidare utvecklats.
Hvad åter lysningen beträffar, så gäller derför icke samma betänklighet, då lysningen icke kan annorlunda anses än som ett enkelt tillkännagifvande, att 2 personer ämna med hvarandra ingå äktenskap, och mångå tillkännagifvanden, som ej hafva någon kristligt-religiös eller ens i allmänhet religiös betydelse, från predikstolen meddelas.
— Man har också hållit före, att kronofogden skulle vara en alltför ringa auktoritet för att kunna förrätta en så vigtig akt, som den ifrågavarande, men för mig är en auktoritet icke ringa derföre att han icke står högt på embetsmanna-skalan, och mångå vigtiga uppdrag, som gifva anseende hos folket, har kronofogden förut, hvarförutan hans anseende, likasom andra medborgares, beror på hans uppförande och personlighet.
Jag anhåller om bifall till Betänk: t. H. I. 33 514 Den 17 December.
Mörner: l mitt förra yttrande förordade jag i främsta rummet det förslag, som blifvit omfattadt af pluraliteten inom högsta domstolen.
Flera talare hafva dock ej varit af denna mening, emedan åtskilliga ledamöter af Preste-St. skola förklarat sig ej vilja gå in på att förrätta vigsel vid ifrågav:de äktenskap, men på samma gång man gör denna invändning, citerar man exempel från andra länder, i hvilka civilt äktenskap eger rum, och der, enligt hvad som blifvit yttradt, sällan något sådant afslutas, utan att sedermera helgas genom den presterliga välsignelsen.
I dessa länder åtminstone måste det då antagas, att presterskapet hunnit den höjd af upplysning, att den kristna religionsläraren icke anser sig förhindrad att nedkalla välsignelse öfver en tillåten förening af en kristen med en person af annan religion.
För mig skulle det åtminstone vara ytterst nedslående, om jag skulle nödgas fatta den föreställning om Svenska presterskapet, att detsamma skulle anse ett sådant förfarande ej låta förena sig med dess öfvertygelse om kristlig fördragsamhet.
Det synes äfven af detta Betänk., att inom LagUtskrt funnits åtminstone en prest, som icke delat de öfrigas åsigter, då nemi. reservationer äro anmälda endast af 3 prester, och Utslet dock räknar 4 ledamöler af Högv. Preste-St.
Man har emot min erinran, att man borde till vigselförrättare söka någon annan auktoritet, än kronofogden, invändt, att det ingalunda vore meningen, att det civila äktenskapet skulle med högtidlighet afslutas, och en annan talare har sagt, att det vore personens eget värde, och icke hans embete, som borde tagas i betraktande.
Men, Mina Hrr, att neddraga denna förrättning till endast en obetydlig handling, åt hvilken man ej vill gifva något yttre tecken af anseende eller vigt, tror jag vara ett stort och farligt misstag.
Denna förrättning ligger dessutom helt och hållet utom kronofogdens vanliga verksamhet, och man bör väl lemna likartade göromål åt samma person.
Utan att på något sätt vilja uttala någon missaktning mot kronofogdar i allmänhet, utan fastmera tillerkännande dem allt det värde, som dem kan tillkomma, anser jag denna förrättning vara för dem alldeles främmande.
Om man nödvändigt vill härtill taga någon underordnad tjensteman på landet, hvarför då icke heldre ihågkomma häradsskrifvare!)?
Han står åtminstone närmare en notaries qvalifikationer, än kronofogden gör, och han är den egentlige notarien i allt som rörer beskattnings-väsendet, men har ingenting att göra med sjelfva de exsekutiva åtgärderne.
Efter min öfvertygelse vore dock domaren den lämpligaste auktoriteten i detta fall.
Af honom har man ovilkorlig rätt att fordra den lagkunskap, som beiiöfves för att pröfva hinderslösheten, och af honom kan man äfven förvänta, att han skall behandla dessa frågor med den varsamhet, hvarvid han genom handläggning af grannlaga ärender blifvit van.