Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men en annan fråga är, huruvida StatsUtsk. och R.
St:r skola gå in på att fastställa en sådan, för längre tid föreslagen, successiv arbetsordning och i synnerhet beviljandet af de anslag som dertill äro erforderliga.
Jag för min del hyser icke samma glada förhoppning om att så lätt finna tillgångar för detta stora företag, som andra torde göra, men sedan jag redan på detta rum haft tillfälle att antyda hvilket föremål som vid jernvägens anläggande företrädesvis borde fästa R.
St:rs upmärksamhet, nemi. vårt kustförsvar, kan jag icke förbise att jerrvvägsintresset är så stort och omfattande, alt man verkligen bör med alla medel, som kunna möjligen åstadkommas, understödja detta företag.
I ett skriftligt Mern., som blifvit remitteradt till StatsUtsk., har jag gifvit tillkänna, att jag skulle önskat det hela inkomsten af bränvinsskatten blifvit anslagen såsom fond för jernvägsarbetena, gemensamt med folkskolornas utbildning.
Jag kan naturligtvis icke begära att mitt vidlyftiga förslag, om ändring och reglering af vårt penningeväsende, vid detta tillfälle skulle ådraga sig den ringaste upmärksamhet, men jag kan likväl för konseqvensens skull, icke underlåta att säga, det R.
St:r och nationen möjligen till slut skola finna sig i att betrakta detta förslag med allt mera upmärksamhet och att det torde kunna finnas resurser för att fullborda alla de stora företag, för hvilka nationen nu synes vara lifvad, ehuru man nu icke synes vilja tro derpå, men hvarom öfvertygelsen torde komma sednare.
Det är icke utan tvekan som jag upstiger för att yttra mig i denna talrika församling öfver ett så vigtigt ämne.
Det är tydligt att i en sak, der omdömet måste till en stor del hvila på speciella studier, jag vill icke endast säga teckniska, utan äfven statistiska, de som närmare egnat sig åt denna fråga kunna anse förmätet att personer utom facket blanda sig i discussionen derom.
Jag tänker också icke göra det på ett egentligen positift sätt.
Jag erkänner också, att man genom att yttra sig till prol:t, vid remissen af en K. Propos., äfventyrar att endast öka Utsk:s blifvande arbete och försvåra för detsamma att taga kännedom om och lägga behörig vigt på hvad hvar och en har sagt.
Dessutom förökas min tvekan deraf, att den utmärkte man, hvars förslag ligger till grund för Regeringens Propos., blifvit, såsom vi nyss hört anföras, af ett illamående hindrad att i dag infinna sig här, hvarföre han således icke är i tillfälle att vederlägga de anmärkn:r, som kunna göras.
Det oaktadt anhåller jag att få för några ögonblick uptaga R. och Ad:s tid, icke derföre att jag ännu sjelf är bestämdt viss om det omdöme jag slutligen skulle vilja afgifva i afseende på de skiljaktigheter, som yppat sig med afseende på jernbanans sträckning, utan derföre att
Den 6 December f. m. det synes mig som om det vöre möjligt, jag säger till och med sannolikt, att man late muta sin öfvertygelse af vissa, kanske vid första påseendet ganska vigtiga betänkligheter, som äro lätt förklarliga då man besinnar det sätt, hvarpå saken tillkommit.
Vi få först och främst taga i betraktande att den man, på hvilkens förslag Regeringen grundat sin Propos., är Sveriges utmärktasta byggmästare och som har den stora fördelen som talar för sig, att han hittills öfver förväntan lyckats i de företag, som varit honom anförtrodda.
Det ligger ofta en ganska stor tjusning uti att alltid hafva lyckats, det ligger ett begär hos mängden, sorn ser en sådan man, som ser bevisen af hans snille, att obetingadt böja sig för honom och hans omdöme; -det är således ingalunda underligt, om Hr Ericssons namn i och för sig sjelf här skulle göra ett intryck, som möjligen skulle leda till ensidig upfattning, men härtill kommer nu den omständigheten att det förslag, som nu är å bane, t. ex. i afseende på vestra stambanans dragande söder om Mälaren, ännu för några år sedan var alldeles obekant; ingen menniska satte det i fråga.
Det har på de sista 3 åren upkomkommit såsom en nyhet, och då denna nyhet fått en sådan fart, att den tagit sjelfva Regeringen med sig, så är man lätt böjd att,, i förlitande på den myndighets gillande, som sålunda åtföljer densamma, anse att i denna plan ligger en oemotståndlig kraft, som gör att man känner sig kallad att säga: här hafva vi för oss allt hvad som behöfs, vi hafva Regeringens auktoritet, vi hafva den mans auktoritet, som i flera hänseenden visat sig som den utmärktaste man i sitt fack, och som i den nya befattning han mottagit redan ådagalagt stora prof på sin administrativa verksamhet och sitt snille.
Då säger jag, att dessa omständigheter äro ganska förföriska; men å andra sidan måste man fästa upmärksamheten på att Hr Ericssons förslag kommit hit med Regeringens gillande, ehuru Hrr Komitérade varit af annan tanka och utan att dessa Komitérade varit i tillfälle att afgifva påminnelser vid detsamma; det är sålunda en möjlighet att i detta förslag kunde ligga några misstag, hvilka de Komitérade kunnat vara i tillfälle att rätta, om de fått yttra sig deröfver.
Om man vill sätta saken på den punkt, att egentligen se på hvilka auktoriteter som kunna finnas på hvardera sidan, så får jag säga, att då Komitén består af 3 ledamöter, nemi. General Akrell, som varit Chef för Fältmätningscorpsen, Gr. von Rosen, som i många år arbetat i detta fack, och Öfverste von Sydow, som är Chef för Styrelsen för Väg- och Vattenbyggnader;. och jag äfven med afseende på de stora förstjenster och det stora snille, som Öfverste Ericsson äger och som jag gerna vill erkänna, går in på att hans auktoritet må gälla lika mycket som nlls dessa tre personers tillsamman, hvilka, hvar och en i sitt slag, äro utmärkta män, så är här likväl ännu, hvad tron på auktoriteter beträffar, parti égale,. och man må hafva rättighet att sätta, i fråga, huruvida Hr Ericsson icke i ett eller annat afseende kan hafva misstagit sig.
När jag nu sedermera kommer till den K.
Proposm, så finner jag visserligen att alla Konungens Rådgifvare tillstyrkt Öfverste Ericssons förslag, men dervid bitr man också Den 6 December f. m. 415 taga i betraktande, att detta förslag icke är gammalt, att det har inkommit till Regeringen på en tid, då Konungens Rådgifvare voro ganska sysselsatta med alla de omfattande förslag, som skulle framläggas för R.
Vi känna, mine Hrr, huru mycket Chefen för C i v ilDepar t-.tet är sysselsatt redan af de kuranta målen och huru mycket mera han bör vara sysselsatt före början af en Riksdag, med alla de saker, sorn då skola vara färdiga, Han kan icke hafva haft tid att noga undersöka allt, sorn förekommer i ett så vidlyftigt ämne, som det Öfverste Ericssons förslag omfattar, men jag säger och påstår, att detta är en möjlighet och en skyldighet för R.
St:r, som nu komma att i sista handen afgöra en fråga, på hvilken till en viss grad beror landets intresse och en del af dess välfärd, så vidt den befrämjas af goda kommunikationsanstalter och dess ekonomiska befinnande för en lång framtid.
Jag påstår att det är skäl för R.
St:r att taga dessa omständigheter i betraktande och mycket noga undersöka, huruvida sådana saker förekomma, som kunna sätta det ena eller andra i tvifvelsmål.
När jag gör detta, då försvinner den tvekan och de betänkligheter jag haft att se något närmare på huru det kan förhålla sig i detta afseende.
Jag skall icke komma med några sifferberäkningar, emedan jag anser det alldeles öfverflödigt, då StatsUtsk. framdeles kommer att taga det i betraktande, och att här framlägga en hop siffror till prot:t skulle nu i allt fall tjena till ingenting; men det finnes vissa allmänt giltiga grunder och reglor för sådana företag, äfvensom för alla andra, om dessa reglor blifva åsidosatta, så kommer man på afvägar, och det torde derföre vara tillåtet att undersöka, huruvida ett sådant åsidosättande icke här i något afseende ägt rum.
Vi måste erkänna, att ändamålet med en jernväg egentligen ej kan vara annat, än ändamålet med hvar och en annan väg, d. v, s. att bereda en lättad kommunikation mellan orter som behöfva en sådan, och i samma mån som dessa orter äro, folkrika och mera producerande, i samma mån måste det vara flera anledningar alt der lägga en jernväg eller en annan väg.
Det kan ock finnas en annan anledning, utom den att skaffa kommunikation mellan tvenne eller flera orter, der folk bor, och den är, om der existerar på serskilda orter någon stor rikedom i jorden eller anledning till serdeles frugtbarhet på vissa alster, hvilka man ej kan komma åt eller med fördel afsätta, utan en sålunda lättad kommunikation.
Det kan möjligen en gång blifva af stort intresse att anlägga en jernväg till Gellivara jernverk.
Men då jag vill frångå den allmänna regeln att i främsta rummet sammanbinda orter, der befolkning och rörelse redan finnes, så måstOi jag åtminstone hafva i perspektiv en sådan större tillgång på rikedom, så framt ej misshushållning skall öga rum.
Den sorn icke går till väga på detta sätt tror jag begår ett misstag och utsätter sig för förlust; den nyss angifna bär varit den väg man i alla tider och länder följt, och den anser jag vara den enda rätta.
Sparre har redan före mig i detta hänseende argumenterat så mycket, att jag icke dervid behöfver uppehålla mig.
När jernvägar först kommo i fråga, voro alla öfverens om denna regeln, 416 Den 6 December f. m. men inom kort upstod en nyhet, som åstadkom en viss omhvälfning i de förut antagna begreppen, det var ordet stambanor, och den planen att dessa stambanor skulle anläggas på Statens bekostnad.
Jag tillät mig då påstå, och jag har icke sedan hunnit få denna öfvertygelse ändrad, att det skulle blifva en betydlig pekuniär upoffring att bygga jernvägar för Statens räkning.
Denna tanke bygde jag på den erfarenhet man i alla tider funnit bekräftad, att de dyraste företag i längden blifva de, hvilka Staten som industri-idkare företager sig, och på den erfarenhet, att det öfver hela verlden är ytterst få banor som Staten bekostat och hvilka gifva någon större afkastning.
Jag känner icke huru det är i Ryssland, men i Preussen finns det, så vidt jag vet, blott en bana, hvilken Regeringen sjelf har; i Österrike finnes ett par och sedan de Belgiska banorna, hvilka äro bland dem som gifva den sämsta nettobehållningen af alla, oaktadt den ofantliga trafiken derpå.
Jag säger detta blott såsom parentes, emedan jag icke varit anhängare från början af att
Staten skulle åtaga sig jernbanorna, men jag säger icke att det ju det oaktadt kunde vara rigtigt med afseende på högre intressen och högre afsigter.
Jag går så långt, att lika gerna och mycket heldre, än att vi skulle vara tvungna att för ett krig utgifva 30, 40, 30 millioner inom kort tid, hvartill då hvarje Svensk undersåte skulle vara skyldig att lemna sin skärf, lika gerna vill jag påtaga mig en något högre beskattning, för att få jernbanor i vårt land, men derföre anser jag likväl icke att blotta ordet stambanor innefattar någon trollformel, hvarmed man kan besvärja alla pekuniära svårigheter och för hvilken måste vika alla för det vanliga förståndet upstående betänkligheter.
Jag kan icke underlåta att nämna, att vid ett samtal helt nyligen med en ansedd ledamot af detta hus, då jag sade, att om man ock ville gå så långt, om Staten må upoffra hela det kapital, som är beräknadt för jernvägarne, utan att derför erhålla någon ränta (— och jag vill gå så långt att antaga detta såsom en fosterländsk gärd af hvar och en —) så få vi dock icke gå ända derhän i upoffring, att icke ens begära att jernvägarne, en gång färdiga, böra betala sin egen rörelse och underhållskostnad, då svarades det mig, att om Staten har råd att betala kapitalerna, så kan den väl äfven hafva råd att betala underhållskostnaden.
Detta anser jag verkligen vara att gå nästan för långt i patriotism; ty så länge Staten kan repartisera ut dessa penningar på annat håll, så att Staten för dem erhåller full ränta, så anser jag oklokt att använda dem på ett sätt, att de möjligen icke blott ej återbetala något, utan ock skapa nya utgifter derutöfver.
Jag säger detta i förbi gående, emedan, sedan denna fråga om stambanor blifvit väckt, och sedan den tagit sådan rot hos alla, att det kan anses såsom Svenska folkets önskan att stambanor skola komma till stånd, så bör den enskildta opinionen, om den också skulle vara af annan tanka, icke sätta i fråga att ju icke upoffringar skola göras.
Men man kan ändå hafva rättighet att önska, att dessa stambanor skola anläggas så klokt som möjligt.
Nu vill jag bedja att få uprepa hvad jag sade nyss, att jag alldeles icke är viss på, antingen Ko mitén - Den 6 December f. m. 417 mitén eller Öfverste Ericsson har rätt i sin åsigt.
Jag får blott säga det till Gr. v. Rosen, som sitter här bredvid, att jag tycker det är skada, och det förundrar mig att Hr Gr:n, som är ledamot af Komitén, icke framkommit med något yttrande i anledn. af öfverste Ericssons förslag.
Detta ökar min farhåga för att öfverste Ericsson möjligen kan hafva misstagit sig, och att det kan inträffa i delta fall, hvad en Svensk Poet har sagt, nemi. att den snille är i ett, kan irra i ett annat.
Jag ber att få framhålla några få faktiska omständigheter, på hvilka jag grundar min förmodan om en sådan möjlighet, och tillika den önskan, att StatsUtsk. icke måtte skrida till ordnande af denna sak innan det tagit alla sådana tvifvelsmål i nära öfvervägande.
I fråga om jernvägens ledning genom Vestergöthland veta vi alla, Mine Hrr, hvilka stridiga intressen der varit mellan vestra och östra Billingsbanan.
Vi veta också att Öfverste Ericssons utlåt, i den saken har grundat
Regeringens yttrande om företrädet af den östra banan, men, som åtskilliga af R. o. Ad:s ledamöter kanske känna, har här äfven varit fråga om tvenne andra banor genom Westergöthland.
Jag skall icke utbreda mig i någon vidlyftighet, utan söka att i några få drag framställa det hufvudsakliga.
Här har varit fråga om tvenne andra banor genom Westergöthland, nemi.
Skarabanan och en som löper i dess närhet och som blifvit kallad Ulfstorp-Axevalla-Lerdalabanan.
I afseende på Skarabanan har en stor del af provinsens innevånare gjort ganska väsendtliga anmärkn:r på det sätt, hvarpå Öfverste
Ericsson upställt sitt förslag till förmån för banan öster om Billingen, men i afseende på den s. k. Ulfstorp-Lerdalabanan har Hr Bergmästar v. Zweigbergk, som bor i den orten, som både är Ingeniör och en ganska utmärkt och bildad man, framställt ett förslag, hvilket jemväl var ingifvet till K. M., och föranledt en undersökning, öfver hvilken Öfverste Ericsson yttrade sig, hvarvid han till en stor del erkände ändamålsenligheten af den bana, som Hr Zweigbergk föreslagit, men i andra delar underkände den på grund af faktiska skäl, hvilka han också anfört.
Men sedan har Hr Zweigbergk inkommit till Komitén med en promemoria eller ett utlåt., i hvilket han påstår att orsaken, hvarföre Öfverste Ericsson underkände hans förslag, låg deri att Öfversten alldeles misstagit sig om tvenne punkter i detta förslag; först deri att Hr Öfversten beräknat som om Hr Zweigberk velat gå öster i st. f. vester om sjön Yinsen; för det andra att Öfversten beräknat, att vägen skulle gå öfver två stora mossar, då åter Hr Zweigbergk beräknat, att den skulle gå vid sidan af dessa mossar.
Vidare hade Öfverste Ericsson, enl.
Hr Zweigbergks påstående, i sitt förslag utelemnat en befolkning af 48,000 personer, som skulle deltaga i fördelarne af denna bana, nemi. flere stora socknar.
Allt detta återfinnes i Hr Zweigbergks promemoria.
Orsaken, hvarföre jag uppehåller mig vid denna, är att Ulfstorp-Lerdalabanan skulle förkorta vägen mellan Hofva och Götheborg med J mil, och jag anser för sannolikt, att om Regeringen icke så hastigt deciderat sig för östra Billingsbanan, så hade anhängarne af vestra banan förklarat sig nöjda med denna bana och den hade äfven blifvit II.
H. 27 lis Den 6 December f. m ganska fördelaktig för orterna kring den östra banan, om också ej så fördelaktig som denna är för vissa egendomsägare, hvilka .få banan intill sin bostad; dessutom skulle den, enl.
Hr Zweigbergks upgift, kommit att gå på en ås mellan länets fruktbaraste delar.
Ehuru i K. M:s Nåd.
Propos. ingenting är r.ämndt om en sak, som skulle förkorta banan mellan Hofva och Götheborg med | mil och hvarigenom dessutom skulle, efter hvad Hr Zweigbergk påstår, ehuru jag ej säger bestämdt att han har rätt, göras en besparing af 900,000 R:dr b:ko, så anser jag likväl dessa omständigheter så vigtiga, att det lönar mödan för StatsUtsk. att skänka sin upmärksamhet deråt och icke afgöra saken för hastigt eller innan Hrr Komilerade fått yttra sig öfver förslaget.
Detta är egentligen allt hvad jag vill åstadkomma.
Jag har sett författare om jernvägar, som hafva lagt vigt på den omständigheten, att allt hvad man kostar på undersökningar, vare sig genom fördröjd tid eller genom utgifna penningar, det har man tiofaldigt igen vid utförandet.
Nu kommer jag tillbaka till frågan, om banan skall gå norr eller söder om Mälaren, deri skall jag likväl icke fördjupa mig, derom har blifvit tillräckligt taladt af Gr.
Sparre och torde komma att talas mera både på ena och andra sidan.
Jag beder blott att få fästa upmärksamheten derpå, att då det är å båda sidor medgifvet, att den norra banan skulle gå genom en foIkrikare och något mera produktiv ort, så bör man också fästa något afseende på den regeln, att då statsmedel användas, något se på att do så snart som möjligt kunna blifva produktiva och gifva något igen.
Detta synes vara åtminstone möjligt med den norra banan, men det är icke på många år möjligt med den söder om Mälaren.
Det är icke nog dermed; i en folkrikare ort är det äf ven fråga om en indirekt nytta, som består i att jordens och produkternas värden höjas; man besparar äfven der vida mera i transportkostnader, derföre att der är större folkmängd och större industri.
Detta är hufvudskälet hvarföre man bör först söka förbinda de folkrikare och mest produktiva orterna.
Häremot göres på andra sidan det inkastet, att man behöfver en så gen bana som möjligt; men man böra taga i betraktande, att det är högst få produkter som gå från ena ändpunkten till den andra, och sålunda transitofarten komme att utgöra endast en obetydlig del af det hela.
Det är mellanstationerna som komme att gifva största inkomsten här, på samma sätt som de gjort i alla andra länder.
Slutligen ber jag få fästa upmärksamheten på en omständighet, som jag anser att man icke bör obetänksamt förbigå, och det är Hr Ofverste Ericssons förslag ang. anläggande af en bank öfver Eiddarfjärden af Mälaren, för att få en gemensam hufvudstation här i Stockholm.
Jag vet icke om R. o. Ad. täcktes tillåta mig att vid detta tillfälle begagna ett uttryck af en längesedan afliden utmärkt konstnär som, när han såg någonting som vittnade om ett djerft snille, sade att det var någonting af det tusan djefla deruti.
Med afseende på projektet att, för att i Stockholm erhålla en gemensam station, fylla Riddarholmsfjärden, måste man medgifva att deri verkligen ligger något så storartadt, att man kan Den 6 December f. m. 119 kalla det för någonting »tusan djefla».
Det måste medgifvas att man blir fallen för en viss beundran, när det är fråga om ett så gigantiskt förslag som att försätta hälleberg, och det är det verkligen fråga om här, om man skall spränga ned en god del af Skinnarviksbergen och lägga dem ned i Kiddarholinsfjärden, för att fylla den till en bank.
Jag har den största aktning för Öfverste Ericssons förmåga att beräkna kostnaden, emedan det visat sig att hans ut förda arbeten kostat mindre än han beräknat; men det finnas många exempel på personer som lyckats många gånger, men likväl slutligen en gång kunna missräkna sig; och att fylla en sådan sjö sorn Mälaren med en bank, sådan som skall erfordras för att derå lägga en jernväg och tillika motstå stormars och vattnets inverkan, det är en sak som synes mig gå öfver det kostnadsförslag, som derom blifvit upgifvet.
Men om jag antar alt det vöre en möjlighet att fylla Mälaren, så skulle jernvägen komma upp vid Hebbeska huset på Riddarholmen och vidare förbi planen at Geterska huset, förbi R.
Stms hus och öfver Norrström lill Tegelbacken.
När sedan jernvägen blir färdig, så komma träner att passera icke en utan många gånger på dagen, dels för passagerare och dels för varor.
Jag har sett ställen, der 18 träner passerat hvarje dag, således långt mera än en trän i timman.
Låtom oss nu antaga att här komme att blifva 6 eller 7 träner fram och tillbaka för hvarje dag, då skulle icke blott för ett ögonblick, utan för en lång stund, när tränen väntades, all passage stängas mellan Riddarholmen och Riddarhustorget, och mellan Kungsholmen och Fredsgatan, emedan det icke är möjligt att stänga just i det ögonblick man ser tränen, utan det mäste ske några minuter föruti ty man kan icke så noga beräkna de signaler, som gifvas, och ej heller får man förlita sig så mycket på bomvaktarens noggrannhet och påpasslighet.
Sålunda skulle åtminstone halfva tiden, då Stockholms innevånare och tjenstemän skola passera till ångbåtshamnen eller embetsverken, passagen obilligtvis vara stängd.
Det kan till och med föranleda försummelse i embete, och personer, som skola gå ombord å ångfartygen, kunna derigenom komma för sent.
För mig synes det således som om Öfverste Ericssons storartade förslag möjligen icke torde vara till alla delar så noga öfvertänkt, att det icke kan tåla vid att ännn mera öfverväga®, och min öfvertygelse är, att StatsUtsk. bör böra Hrr Komiterade och göra afseende på de påminnelser som kunna göras, äfven om derigenom skulle kunna föranledas något upskof i en sak, som så rörer hela landets framtid.
Ilr Gr. och Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Hr Heykenskjöld:
Jag begärde ordet för att genom up läsandet af Hr Ericssons yttrande, angtde jernvägens riglning ge nom Westmanland, få bemöta några talare, men detta yttrande har af en värd talare redan blifvit upläst, och jag för min del har dervid ingenting att tillägga.
En värd talare har nämnt nå - 420 Den 6 December f. m. gra förhållanden ang:de bergslagens produkter, men då han endast sett saken från en sida, må det tillåtas mig att betrakta den från den andra sidan.
Den värde talaren har sagt, att bergslagens mångå produkter af malm och jern söka sig till vattendragen.
Deruti har han rätt, men det blefve ett helt olika förhållande om jernvägen går ned till vattendragen och der aflastning kan ske, eller om jernvägen går långt från vattendragen.
Jag föreställer mig att produkterna transporteras norr ifrån och möta vid den ifrågasatte jernvägen, hvarpå de lemnäs der, för att söka sig närmaste väg till Mälarens stränder, antingen genom den till Westmanland föreslagna bibanan, eller också från Frövi till Arboga.
Äfven anser jag att det finnes en annan sida af bergslagens transport, hvilken icke allenast rörer bergslagen, utan bela landet, nemi. den sidan och de produkter som bergslagen behöfver från hela landet.
Det är också gifvet, att dessa produkter lättare tåla en transport på jernvägen än de tyngre varorna.
I följd deraf blefve också jernvägen af dem anlitad till mycket större belopp än af de andra.
Man har äfven yttrat att invånarne i provinserne norr om Mälaren besöka Mälarens städer för att göra sina upköp.
De göra det derföre att transporten af varor numera samlats der från orterna längre upp i landet.
Men när jernvägen blifvit lagd, så är det naturligt att producenten icke för sina varor ända till Mälarens stränder, utan han stannar vid jernvägens stationer, och i följd deraf blir det också närmare för bergslagarne att erhålla dem.
Oaktadt jag är förekommen af flera talare, som till vissa delar sagt hvad jag velat yttra, anhåller jag likväl att få anföra några ord med anledning af Gr.
Sparres påstående, att man icke borde lägga jernvägen norr om Mälaren, förbi Upsala och Sala, och vestra stambanan söder om Mälaren; jag vill försöka att framlägga några omständigheter, som möjligen till en del kunna vederlägga hvad han anfört.
Sparre har yttrat att, genom den föreslagna jernvägen från Upsala till Sala och vidare vesterut, bergslagernas trafik ej skulle blifva betjenad, emedan denna trafik går direkte till eller från Mälaren i norr och söder, utefter de dalgångar, i hvilka befolkningen och industrien äro samlade.
Detta är visserligen nu händelsen, men omöjligen kan det förhållande komma att inträffa, som Gr.