Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den talare, som här förut yttrade sig, åberopade Englands föredöme, såsom en nation, hvilken mån om sin representations anseende, omsorgsfullt bevarar denna sjelfskrifvenhet, men lian glömde tillägga att sjelfskrifvenheten der grundar sig på en högst betydlig ärftlig förmögenhet, på en ärftlig aristokrati.
Man säger att denna sjelfskrifvenhet är ett vilkor för Ståndets uprällhållande, alt den ligger i R. o. Ad:s idée» Jag vågar dock påstå, att sjelfskrifvenheten, sådan den nu hos oss är, utan någon yttre borgen, hvarken i egendom, högre embeten eller dylikt, icke mera kan uprätthållas.
Den ökar icke anseendet hos vårt Stånd.
Detta anseende måste i första rummet uprätthållas derigenom att alltid fullt värdigd representanter för detta Stånd på Riksdagarna upträda.
Detta anseende måste uprätthållas genom en rigtig vård af den uplysning, hvaraf vår samhällsställning gör oss mägtig, och genom öfverflyttandet af den samma på våra barn och efterkommande.
Ståndets ära och anseende befrämjas vidare genom en rigtig vård af den betydliga andel af Sveriges jord, som detta Stånd besitter.
Ståndets ära och anseende ligger i en rigtig vård af de embeten, högre och lägre, hvartill
Ståndets uplysning ofelbart i alla tider skall kalla många dess Ledamöter.
Ståndets ära och anseende ligger i bevarande af helgden utaf våra minnen och af ett lefvande begär att så vårda det allmännas bästa, att historien, som en gång förr eller sednare skall teckna Ståndets öden, hvarken lyfter sin penna, för att lemna några blad lomma, ej heller fyller dem med vittnesbörd öm en förlorad fosterlandskänsla, om en förlorad kraft, om svagheter och fel.
Vår sjelfskrifvenhet hvilar dock förnämligast hos våra hufvudman.
Om dessa begagna sig af de rättigheter, som födseln gifver dem, så är vår andras sjelfskrifvenhet ganska inbillad; vi äga ej då mera någon representationsrätt.
Dessa hufvudman göra således, om förslaget af oss skulle bifallas, den största upoffringen, det kan icke nekas.
De åro dock ej i annan ställning än vi andra, de äro ej bättre i tillfälle att vårda Ståndets pligter.
Man ser icke heller att de just högre värdera denna sjelfskrifvenhet än andra af detta Stånd.
Vi se att en mängd ätter vid hvarje Riksdag äro orepresenterade.
En mängd af våra hufvudman infinna sig aldrig vid Riksdagarna och anse sig icke ens skyldige att skicka någon representant i deras ställe.
En omständighet vill jag vidröra, som är ganska egen, nemi. den att Sveriges
Adel är det enda Stånd, som ej skattar något till vården af representant-kallet.
Då den minsta besuttna hemmansegare skattar för att hålla sin representant, betalar den största godsegare inom Adeln dertill ej en skilling.
Kostnaderna för R. o. Ad. äro dock visserligen ganska kännbara, men de drabba de enskilde personer, hvilka anse sig som Adelsmän pliglige, alt vid
Riksdagarne infinna sig för att vårda det allmännas angelägenheter. io Den 15 Februari f. m.
Långt ifrån alt någon här åtnjuter betalning för sitt represenlanlkall känna vi allt för väl att hufvudmännen på sina rättigheter i denna del någon gång grunda en ekonomisk fördel.
Jag vill ej uptaga tiden med att på förhand besvara de lmfvudsakliga anmärkmr emot förslaget, som kunna göras, då säkert andra skola göra det bättre.
Jag ber dock att få fästa mig vid en omständighet.
Det synes hafva upväckt stor tvekan, huruvida man kan bifalla detta förslag, då man icke känner grunderna, hvarpå valrätten för detta Stånd sedermera skulle komma att hvila.
Jag förstår icke denna farhåga.
Vårt förslag säger tydligt att den blifvande Ståndsordningen skall uprättas af Ståndet sjelf med K. M:s bifall och samtycke.
Kunde förhållandet då blifva sämre än det nu är då vår Riddarh.Ordn. kan förändras af oss sjelfva med K. M:s bifall.
De andra Ståndens valordningar äro ganska obestämda.
Vi känna att BorgareSt. kan vid hvarje Riksdag förändra sin vallag med K. M:s minne.
PresteSt. kan göra de förändringar de anse lämpliga utan något K. M:s bifall o. s. v. Efter det nu uprättadé förslaget deremot är det ganska tydligt att alla Stånden komma i enahanda ställning eller att kunna ändra sina Stånds ordningar, dock med K.
M:s samtycke oell i denna likstämmighet måtte väl ligga en vinst.
Jag sade i början att detta förslags motståndare utgjordes af sådana personer, som tillhörde de båda politiske ytterligheterna.
Jag fruktar dock, att äfven här inom vårt Stånd finnas medlemmar, som, utan att kunna så betecknas, dock med mycken ovilja och afvoghet se detta förslag.
Jag menar de yngre medlemmarne af Ståndet, som här första eller andra gången upträda.
Lifvade af sann fosterlandskänsla, värdera de högt den rättighet, som födseln gifver dem, att här inlaga ett rum.
Ungdomen och blygsamheten afhålla dem, ifrån att deltaga i Ståndets öfverläggningar, men de följa dem för att vinna den erfarenhet och den stadga, som utgöra ett hufvudsakligt vilkor för ett verksammare deltagande i allmänna ärendets behandling.
Dessa unge män skulle således, om delta förslag bifölles göra en försakelse, nemi. densamma, som vi äldre, hvaribland dock mängden skulle räkna för en stor fördel för oss sjelfva och det allmänna att få skatta till värdigare ombud.
Jag vågar dock bedja desse unge Riddersman att något lyssna till de personers röster, som komme att höja sig för detta förslag och hvilka de i allmänna och vigtiga frågor, mången gång kanske lemna deras förtroende.
Dessa personer hafva säkert ej gjort sig skyldige alt anses såsom falske ledare för ungdomen.
Jag ber ock dessa H:rr besinna i första rummel att deras tid också en gång kommer.
Jag ber dem besinna, alt vi, om vi ej söka nprälthålla värdet af vårt representant-kall, blottställa våra efterkommande för förluster, hvartill vi ingalunda böra göra oss skyldiga.
Vi våga således hoppas, alt ej i afgörandets ögonblick motstånd skall rönas ifrån de hjeltan, der fosterlandskänslan vanligen är varmast.
Ilär gäller det verkligen fosterlandets hästa.
Det allmänna fordrar en försakelse af oss alla, men dessa upoffringar äro ringa emot deta, som Den 15 Februari f. m. 11 möjligen kunna komma all kräfvas företrädesvis af desse unge Riddersman, om molnen mörkna emot östern och det ej lyckas en vis Regering alt dem afleda.
Slåndets ära och anseende hvilar ej på bevarandet af enskilda fördelar och rättigheter.
Dess anseende kräfver, och de förbättringar förslaget i allmänhet afser, fordra sorn vitkor alt man så fogar, att det blir en möjlighet äfven för detta Stånd att ordna representationen inom sig på ett sätt att de allmänna ärendenas vård lemnäs i händerna på personer, som mera uteslutande kunna sig deråt egna.
Icke utan en viss tvekan upstiger den, som här nu fått ordet, på sin bänk i betraktande af den föga utsigt, som talet i allmänhet har att kunna verka på öfvertygelser helst i ett ämne af sådan vigt som detta, än mera, då talets vapen skall föras af en oöfvad hand och riglas emot ett förslag, så mägtigt understöd!, som det ifrågavar:de.
Och likväl känner äfven en man utur de djupa lederna, sådan som den nu upträdande, sig upmanad att i en fråga, som rörer ingenting mindre än en ombildning af hela samhällsförfattningen, uttala sin opinion och motivera sitt omdöme, under förutsättning att ord, utgångna ifrån en lefvande, efter förmåga genomtänkt öfvertygelse, äfven om de icke kunna bestämma voteringars utgång, likväl icke äro så alldeles bortkastade, utan möjligen kunna, grupperade med andras öfvertygelser, efterhand bidraga till bildande af en opinion af längre bestånd än dagens.
Skarp är gränsen emellan den politiska åsigt, som anser Stånd och korporationer såsom den enda fasta grundval, hvaruppå en representalionsbyggnad kan upföras, och den, som i personlighetsprincipen, qvalificerad med så få kathegorier som möjligt, finner den enda antagliga grunden för valrätt och valbarhetsrätt; och emellan dessa båda åsigter synes ett svalg befästadt, hvilket ingen menniskokonst lärer förmå att fylla.
Af de förslag till representationsreform, som hos oss genomgått det första stadium af sin korta tillvaro, uttryckte det af år 1840 den sistnämnde åsigten.
Det år 1848 afgifna förslaget innehöll ett förmedlingsförsök emellan personliga, demokratiska och byråkratiska elementer.
Det nu hvilande förslaget är deremot ett uttryck af den förstnämnde åsigten eller ståndsprincipen.
Och det är ur denna ståndsprincipens synpunkt — en princip, som för öfrigt ingalunda hyllas af den, hvilken nu har ordet, som här ett försök skall göras alt närmare skärskåda förslaget.
Med bibehållande icke blott af alla de fyra Stånden utan äfven af de nuvarande grundlagarnes ordalydelse, så litet som möjligt förändrad, afser detta förslag egentligen förändring af valsätt och arbetsordning.
Hvad valsättet vidkommer, har man i främsta rummet, och mest genomgripande på Rikets första Stånd användt sin reorganisationsförmåga.
Här lemnäs de beslutande till en början i fullkomlig okunnighet om hvilka som äro valberältigade, hvilka valbara och om huru valen skola tillgå, ulan hänvisas till en ännu oskrifven Riddarh.
Ordn.
Att då fråga är om att borttaga sjelfskrifvenheteu för 12 Den 15 Februari f. in - ett helt Stund och införa val, behålla sjelfva valsättet in petto, är en egenhet, som delta förslag lärer lia sig uteslutande förbehållen; att ytterligare ät val-lagen, som är sjelfva grundvalen för representationssättet icke lemna annan plats än inom en ståndsordning — underkastad förändringar för hvarje riksmöte, och i hvarje punkt beroende af Kunglig sanktion — är ännu betänkligare, och kan i praxis hafva de vådligaste följder.
Af förslaget är emellertid klart att val inom R. o. Adis ledamöter enligt denna nya grundlag skola äga rum, och således all slags sjelfskrifvenhet, älven en i mer eller mindre mån inskränkt, dem fränkännas.
Då man nu genom Riddarehusets bibehållande velat tillförsäkra det aristokratiska elementet en fortfarande plats inom vår samhällsförfattning, men sjelfskrifvenhelen ostridigt utgör aristokratiens förnämsta attribut, det sista bålverk den kan lemna ifrån sig, utan att äfventyra hela sin existens; hvilken politisk betydelse skulle väl för Svenska Adeln återslå, efter ett slikt borttagande?
Alt föröfrigt de blifvande distriktvalen skulle utsättas för byrokratiska, ministerielia och kotteri-inflytelser och således eli verkligt listornas gyllene tidehvarf npkomma, fordras icke mycken skarpsynthet att kunna förutsäga.
I sådant fall kunde t. ex. enl. 66 § 1 o. 2 momm af nu föreslagna Riksd.Ordn., om blott R. o.
Ad. och PresleSt. bibehålla samma enighet som nu, svårligen någon Kongl, anslags-propos. afslås, enär för ett sådant afslag fordras två tredjedelar af Riksnämndens ledamöter eller i händelse målet hänskjutes till Stånden, om två Stånd stadna emot två, nämndens mening blifver gällande.
Sjelfskrifvenhelen utgör nu Svenska Adelns enda återstånde privilegium af vigt.
Medvetandet af alt icke på något sätt bero af komitenter, att icke behöfva af dem emottaga hvarken arfvoden eller instruktioner, förlänar, eller kan åtminstone förläna den nuvarande
Riddat husledamoten en af alla konsiderationer ostörd sjelfständighet; och detta är ett prerogativ af alltför dyrbar natur, för att kunna såsom en värd ledamot redan yttrat, upgifvas i andra händer än naturens egna, och ville jag tillägga, för att ur dessa möjligen återbekommas i en ännu betydelsefullare form.
Den koncession, man i 12 §:ns 2:dra mom. velat bereda ofrälse jordegare, antager genom det dervid fästade vilkoret af Kongl, fullmagt egentligen natur af en eftergift åt den ofrälse byråkratien; men som af den sednare borde anses nog knapphändig i jemförelse dels med den position dess frälse medlemmar intaga på detta rum, dels med dess af ingen möjlig minoritet besvärade inflytande inom Rikets andra Stånd.
Härigenom bevisas dessutom en obillighet ej mindre emot ofrälse ranglösa ägare af äfven den betydligaste jordegendom än emot sådana embets- och tjenstemän, hvilka hvarken ega fastighet eller tillhöra det gamla Riddarhuset, Ecklesiastik-staten eller Magistraterna.
Här finner man således å ena sidan på nytt det så bittert klandrade rangstrecket uti 1848 års representationsförslag, endast med den skilnad att der npdrages gränsen efter rangordningens inbördes gradationer, då den deremot här är skarpt tecknad emellan fullmagtsiniiehafvare och ranglösa: ä andra sidan ett obilligt och oklokt uteslutande af en stor del af arméens, (lottans och eivil-statens tjenstemän.
Den 15 Februari f. m. 13 Stadgandet i 13 §, ang:de samfäldta val för alla sådana prestman, som innehafva ordinarie beställningar, utgör en verklig, af hehofvet påkallad reform i PrBsteStrs organisation.
Ilar har man äfven uteslutit sjelfskrifvenheten, nemi.
Biskoparnes, ehuru denna af mer än ett skäl borde qvarstå uti en ståndsrepresentation.
Den koncession man här gjort, ät icke prester är föröfrigt vida större än den man i näst föregående § gjort åt icke-adelsmän, dä antalet af det ovigda läroslåndets medlemmar så betydligt understiger deras, hvilka äga rang och jord ulan adlig börd. f BorgareSl. åter har man inrymt plats åt husegare, men man har icke bestämt deras antal till en viss gifven minoritet, såsom i de två första Stånden.
Härigenom är en vida mer utsträckt förändring tillvägabragt i BorgareSt:s sammansättning.
Jag är långt ifrån att klandra detta, men kan blott ej inse, hvarföre icke detta äfven fått ega rum, om icke för Riddarhuset, som det igenom skulle hafva förlorat hela sin karakter, åtminstone för PresteSt., hvilket i alla fall ej skulle lia uphört att vara lärostånd.
Måhända har man härigenom åsyftat en inskränkning i borgerskapets ståndsmässighct; men utan att tala om den inkonseqvens, som en sådan syftning skulle innebära hos ett pä
Stånd bygdt representationsförslag, synes väl stads* mannanäringars idkares exclusivitet såsom
Stånd, — då man vill låta ståndsprincipen förblifva gällande — vara mera afgjord ån någon annan korporations.
Geuom stadgandet i 15 §, att hemmansegare af allmogen skola välja inom sig, synes väl vid första påseende BondeShs oblandade renhet vara bibehållen, men genom borttagandet af nästan alla de kategorier, som i 15 §:n af nuvar:de Riksd.Ordn. betrygga en sådan renhet, blir det egentligen endast benämningen allmoge, som nu skall konstituera BondeSt:s organisation, och en sådan benämning är redan och blir alltmera nog myckel sväfvande för alt kunna fullständigt bestämma karakteren af ett Stånd.
Af en nyligen inom detta Stånd utdelad brochyr, innehållande förklaring och försvar af detta förslag, synes åter benämningen ”allmoge” egentligen icke hafva någon betydelse, utan att temligen brokiga elementer skulle kunna inrymmas inom BondeSt.; hvilket likväl svårligen torde kunna försvaras utur Ståndsprincipens synpunkt, och icke heller inför dem, som ej älska ständsdelningen.
Betraktas åter delta förslag såsom en öfvergång till en på personlighet hvilande representation — hvilket synes antydt i nämnde brochyr — så skulle man hafva gjort förslaget vida mera antagligt för dem, som i allt hylla det nationella och personliga, ifall man hade låtit R. o. Ad:s och PresteSt» medlemmar väljas genom medborgare af alla samhällsklasser.
I allt hvad som rörer arbetssättet, synes detta förslag vara en verklig reform och med mycken redighet, skicklighet och omsorg upstäldt.
Att låta de fyra Stånden för de flesta fall fungera tillsammans såsom en permanent nämnd, synes vara en fyndig utväg så snart man velat bibehålla icke blott Ståndsvalen utan äfven för flere fall alla fyra Ståndens serskilta beslutande rätt, eller med andra ord, då man icke velat helt och hållet upgifva votering per curias.
Att i händelse förslaget faller, mycket af det högst förtjenst fulla deruti u
Den 15 Februari f. m. derföre icke behöfver förfalla, ulan såsom värderika materialier för framtiden bevaras, erkännes villigt och tacksamt.
Men då dessa förtjenster nu icke kunna skiljas ifrån de olägenheter, som här blifvit antydda och som isynnerhet ligga uti val-lagens försättande utom Grundlagen till ståndsordningar samt Riddarhusets ombildning, utan det botemedel, som man här föreslagit emot bristerna i samhällets författning måste intagas helt med alla sina ingredienser, så tvekar jag icke att uttala den önskan, att delta nu hvilande förslag, måtte dela de föregåendes öde, och nationen helldre vidblifva det gamla samhällsskicket intilldess eli nytt förslag, utgånget icke utur eli förstärkt ConstitutionsUlskolts tysta sköte, utan ur en högt uttalad, fullmognad folkopinion, såsom en frukt af kommunalanda och med ett sannt kommunalväsende på det innerligaste sammanfläladt af Sveriges Konung framlägges inför Sveriges folk.
Inom en icke särdeles lång tiderymd hafva vi sett trenne förslag till nationalrepresentationens ombildning framläggas till R.
Sirs pröfning.
Tvenne af dessa förslag äro redan förkastade.
Det är det tredje, som härstädes nu är under granskning.
De Iva första förslagen grundade sig på sådana principer, som helt och hållet skulle förstöra den nuvarande representationen, i afseende på sältet för dess verksamhet och sammansättning.
Man har i det nu förevande förslaget sökt att undvika dessa olägenheter, man har sökt att bibehålla ståndsprincipen, för att med begagnande af densamma, kunna npföra en byggnad, som skulle innefatta en reform, hvilken man hoppades kunna blifva beslående för framtiden.
Jag betviflar att Const.Ulsk., hvars välmening jag icke vill ifrågasätta, lyckats i den upgift, det sålunda företagit sig att lösa.
Tvenne talare hafva redan med större skicklighet än jag kan tillmäta mig anmärkt de fel och lyten, som vidhäfta detta förslag, och på sådan grund afstyrkt dess antagande.
Jag vill endast på några ögonblick hålla mig till det förnämsta lytet af dem alla, som serskildt rörer delta Stånd nemi. förslaget att borttaga R. o. Ad:s sjelfskrifvenhet såsom Stånd.
Den som läst historien, han vet alt detta Stånd är del äldsta af alla.
Det fanns redan i medeltiden och under Unionskonungarne.
Det framträdde äfven under de tider, dä folkets angelägenheter sköttes på s. k. herredagar.
Det utbildades derefter småningom och har sedan tvåhundra år tillbaka existerat och verkat till det mesta pä samma sätt och i samma ordning som f. n.
Det är nu just det vilkor, man vill borttaga som beredt möjlighet för R. o. Ad. att under fordna tider handla på sätt som skett.
Man vill utbyta denna sjelfskrifvenhet emot den af en valrätt och en valbarhet.
Detta strider, så vidt jag kan förstå, emot grundprincipen för R. o.
Ad:s tillvaro.
Både valrätt och valbarhet inom ett samhälle måste ovilkorligen grunda sig på en viss samhällsställning, den man antingen ärft eller förvärft.
Således skulle följden af det nu hvilande förslagets antagande blifva den, att valbarheten och valrätten skulle intaga sjelfskrifvenhetens ställe, hvaraf helt naturligt den frågan skulle framkallas, om väl denna valrätt — denna valbarhet verkligen härflyter från de adliga Riksdagsmedlem - Den 15 Februari f. m. 15 marnes innehafvande samliälIsställning.
Måste nu denna fråga besvaras med nej; så följer att det endast är sjelfva namnet eller börden, som skulle meddela mig denna rätt att välja och att väljas och jag hemställer till Eder Mine Hrr, om väl en sådan rättighet för namnet eller bördens skull kau upkomma.
Frågar man åter hvarföre jag med bördens rätt utöfvar representantkallet, så svarar jag: det är en politisk rättighet, som jag antingen genom egen förtjenst förvärfva! eller också arfi af mina förfäder, hvilka på grund af sina förljensler blifvit uphöjda till Adeliga värdigheter.
Och deruti ligger ett förhållande som inför förnuftets domstol alltid låter sig försvara, En annan värd talare har också indirekt anmärkt den fara, som skulle upstå genom sjelfskrifvenhetens afskalTande, enär blott en enda familj inom samhället derefter skulle ega ärftliga politiska rättigheter.
Jag delar med honom öfvertygelse!!, om denna fara; ty sedan hvarje ärftlig politisk rättighet försvunnit för individerna i samhället, så skulle mången göra sig den frågan, hvarföre skall då inom samhället ifrån dess högsta höjd ända till dess lägsta grad någon ärftlig politisk rättighet finnas?
Fara är då, att påtryckningen af en sådan fråga blefve sä stark, alt demokratien omsider skulle förvandla vår urgamla monarkie till en republik.
Det är emot denna fara jag på det högsta varnar.
Vi hafva, såsom en annan talare visat, sett exempel derpå, att der den ärftliga adeln uphört, såsom ett ingredierande element i representa„ tionen, så har det medfört först demokrati och derefter anarki.
Grundlagens stadgande, hvilket äfven i detta hänseende blifvit bibehållet, eger K. M. att uti Adeligt, Friherrlig! och Grefligt Stånd uphöja män med utmärkta förtjenster.
Jag frågar Eder Mine Hrr, hvarutinnan värdet af denna uphöjelse består.
Icke består värdet deruti, att jag får ett namn och ett sköldebref; det består uteslutande i just den politiska rätt, som, man nu vill fråntaga oss.
Sedan denna rätt uphör, så lärer väl adelskapet i och för sig sjelf icke innefatta någon företrädesrätt af värde; ty erhåller jag genom den Adliga skölden, som K.
M. meddelar mig, inga andra eller större rättigheter än dem jag eger genom en Kongl, fullmakt eller som jag får derigenom att jag erhållit burskapsbref på ett borgerligt handtverk i den minsta småstad, så innefattar adelskapet sannerligen icke vidare någon uphöjelse.
Följden skulle blifva den, att ingen af samhällets förtjente medlemmar skulle anse en af K.
M. bevisad nåd, genom uphöjande i Adligt Stånd ega det minsta värde.
Han skulle försaka det derföre att han eger förut den politiska rättighet, som han genom sköldebrefvet skulle få sig tillagd, och att förflyttas ifrån en klass till en annan i afseende på sä beskaffade rättigheter, det lärer väl af ingen kunna anses innefatta någon slags Kongl, nåd eller utmärkelse.
Man har här omtalat huruledes R. o. Ad. underhållit sig sjelf vid Riksdagarna och att delta utgör ett onus, men man har glömt att detta onus åtföljes af en dyrbar rättighet, som man eger och att man således, när man är intresserad för fäderneslandets angelägenheter gerna underkastar sig kostnaden att bevista en Riksdag för den tillfredsställelsen att kunna personligen deltaga i öfverlägg - 16
Den 15 Februari f. m. ningarna och besluten.
Förhållandet blir bestämdt olika, när endast valbarhet och valrätt åtfölja adelskapet.
Man vet icke hvem, som kommer att framträda såsom ombud.
Måhända erhåller just den person pluralitet, hvars tänkesätt äro af den beskaffenhet, att jag personligen tillstädes skulle vilja med största ifver bestrida dem.
Dä är det vida bättre, att sjelf personligen vidkännas kostnaderna för att kunna bemöta de åsigter jag icke gillar.
Suraman af den förändring, som här blifvit föreslagen skulle således blifva att man upoffrar den dyrbaraste rättighet man eger, för alt erhålla en annan, hvilken icke är svår att inom samhället förvärfva; och lill råga på förlusten af denna rättighet, skulle man derjemte blifva belastad med ufgifter till de valda Riksdagsombudens underhållande.
En talare, som här yttrat sig för förslaget, har anfört många omständigheter för att ådagalägga rättvisan, billigheten och klokheten af detta förslag.
Jag förmoder att på detta rum finnas många Ledamöter, som icke lära underlåta att lill granskning uptaga hans anförande.
För min del vill jag blott fästa mig vid en och annan del af detsamma.
Han sade, att R. o. Ad. redan vid en föregående Riksdag lofvat att afstå sin sjelfskrifvenhet samt att upoffringen på sådan grund borde ega rum.
Jag svarar att jag lika med honom nogsamt känner att R. o.
Ad. vid en Riksdag, hvilken jag nära nog vill hänföra till elt revolutionstidehvarf, låtit hänföra sig så långt, att R. o. Ad. då förklarade sig böjd för upoffring af sin sjelfskrifvenhet, men detta skedde icke ens då för att i utbyte mot den förnämsta af alla våra politiska rättigheter antaga ett förslag, liurudant det ock upgjordes.
Vilkoret var att man skulle se ett förslag framlagdt, som i politiskt hänseende fullkomligt upfyllde samma ändamål som det, hvilket hittills blifvit upfyldt af R. o.
Ad. såsom RiksStånd.
Och detta är med det förevaride förslaget ingalunda händelsen.
Vidare har den värde talaren anmärkt såsom ett lyte hos R. o. Ad. såsom Stånd, att detta Stånd skulle representeras af alltför många Ledamöter.
Detta är en anmärkn., som i min tanka är helt och hållet subjektiv, och för min del kan jag icke erkänna dess läglighet.