Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett af hans fel, och det enda hvarifrån (snart nog) hans efterföljare fullständigt gjorde sig fria, var alltså, att i sina omdömen öfver äldre svenska vitterhets-idkare (om vi begagna ett hans egna uttryck) ”patriotera för starkt”; men orsaken till denna nog frikostigt betygade aktning var ej blott en mindre stadgad smak, utan ännu mer en oskrymtad pietet.
Han synes varit en mild natur, och är i allt godärlig; så jemväl i sin flerstädes upprepade klagan, att icke förstå Engelska och Italienska.
Ett narraktigare exemplar af Dalinsk lärjunge är Brunjeansson, en med Sahlstedt samtida rimmare, som i ett par afhandlingar, ställda framför sina rimverk, ej endast föreskref å nyo, att orden böra i vers bibehålla samma ordning som i annan Svenska, utan ock kungjorde: att alla enstafviga ord, liksom med få undantag alla tvåstafviga, äro korta, och ej få göras till långa; samt att alla trestafviga ord, hvilka ej börjas med be eller för, böra förkastas – dock med undantag af ”Gudinna” och ”Grefvinna”.
Vidare förklarade han: att ”verser utan rimslut” äro – ”döda”, och derföre ”kunna älskas blott af Poesiens hatare”; att alla svenska versslag måste fördenskull vara rimmade; att de äro till antalet rätteligen nio; och att han anmärkt endast de versslag, ”som äro i hans smak; emedan de öfriga lätt kunna umbäras”.
Det förutgående angifvandet af de särskilda skaldskapsarterna är likadant.
Sina reglor säger han sig hafva lärt af Horatius, Boileau, De la Motte och Voltaire.
Ungefär med lika grundlighet, men med en redan fullmognare fransyskhet, undervisade och agade Rudin och Ristell: den förre i sin ”Vitterhets-Journal” (1777); den sednare i sin ”Vitterhets- och Gransknings-Journal för år 1778”.
Väl ägde vissa af de föreskrifter, som hos den tidens granskare förekomma oss dels halfrigtiga, dels ytterst triviala, sina giltiga anledningar i en mängd både äldre och samtida vitterhets-försök, och voro således då ännu nödvändiga.
Så t. ex. budet, att ”icke låta flera än tvenne masculina eller feminina verser omedelbart följa på hvarandra”; så ifrandet mot den af så mången åberopade licentia poetica.
Man påminne sig blott, i förra fallet, slika förfärliga långsläpigheter, som Spegels ”Guds Verk och Hvila”, i oafbrutet feminina alexandriner; i sednare fallet, huru licentia poetica, eller hvad äfven plägade kallas ”poetiska tillåteligheter”, gemenligen betydde den frihet, att ömsom stympa, ömsom förlänga orden (skrifva ell’ och pin’ i stället för eller och pina, grymmer och långer i stället för grym och lång m. m.)
Men särdeles betecknande för det vittra tidslynnet är Rudins ”råd till en ung Skald”, att läsa ”alla nyare philosopher, som skrifvit lika en Locke och en Bayle”; hvaremot han ”behöfver blott till namnet känna Wolff, Puffendorff och deras likar, för att tjena honom i en satir” (förmodligen såsom mönsterbilder af pedanter och skolfuxar).
Af alla dem, som skrifvit på den af dessa granskare djupt föraktade Tyskan, erkände Rudin blott en enda för poet; ”han heter Hagedorn”.
Större gagn gjorde han genom att ombesörja den nyare, lika vackra som correcta, upplagan af Dalins ”Poetiska Arbeten”.
Också ifrade han berömligt för svenska språkets rykt och renhet, – enkom mot dem, som ej ville låta annat gälla, än ”hvad som är Fransyskt”.
Måhända förklarar detta sista, huru han kunde undgå samvetsagg, när han i sin urvalda Dalins-upplaga intog en hop stycken, som för den äkta fransyska smaken voro idel slagdängor; så att han icke ens studsade för den visserligen i sitt slag förträffliga visan:
Skatan sitter på kyrkotorn
Och gåsen läggs i en gryta (m. m.)
– Ristells ”Tankar öfver Smak i Vitterhet och Konster” innehålla hufvudsakligen detta: ”Till ett vitterhetsstycke, som skall röra hjertat, behöfvas två ting: att tänka lyckligt, och att nyttja lämpliga uttryck ...
Blott på det sättet kunna menniskorna upplysas och förbättras; hvilket är högsta ändamålet med all vitterhet.
Men lämpliga uttryck gifva åt en lycklig tanke dubbel styrka; dem får man, om man gifver akt på skillnaden mellan de ord, som kunna nyttjas i en högre stil, och dem, som endast passa i allmänt tal.
Att iakttaga denna skillnad, utmärker ett öfvadt och stadgadt snille; och deruti består den egentliga konsten”.
Derefter angifvas fem omständigheter, som göra ord låga; och på grund deraf utdömmas ur den högre stilen, såsom platt förkastliga, orden: vara sömnig, sjuk, äta, springa, narra, skrika, tjuta, gnaga, kämpe, kamp, slump, mysa m. fl.
Han förklarar ock rentut, att den fransyska vitterheten är högsta mönstret för alla andra nationers, och att, utom de franska författarne, ingen mer än Pope haft smak.
– Rigtigare är den anmärkning, hvarmed han börjar: om ett vitterhets-stycke (säger han) icke rör hjertat, så ligger bristen antingen i tankarna eller uttrycken.
Man måste tillstå, att sjelfve Liljestråle, så skarpt förlöjligad af det Gustavianska tidehvarfvets kritik, men sjelf stående på samma kritiks grund, har i företalet till sin beryktade Lärodikt (”Fidei-Commiss till min Son Ingemund”) utlåtit sig öfver Poesiens väsende långt bättre, då han säger:
”Hon är passionens och imaginationens eldade tungomål, utfördt i de tanken enklast och naturligast bildande ord, afmätta i en viss behaglig nummer, hvars upprinnelse är menniskans medfödda lust för harmoniskt ljud.
Hennes syftemål är, att, då hon kort och klart afbildar den vackra Naturen, tala till både förstånd och hjerta, för att anbringa sanna och sunda tankar.
Men att väl utföra detta, dertill fordras den goda smaken, som är: en själens invärtes förmåga att fatta nöje af det Vackra i Naturen eller Konsten”.
Ja, i sjelfva verket betecknas här just höjden af hela detta tidehvarfs ästhetiska åsigt: ty högre steg den aldrig, icke ens i de tvenne förnämsta af de vittra tidskrifter, som under det adertonde århundradets sednare hälft framträdde för att rätt eftertryckligt inskärpa och stadfästa dess allmängiltighet101.
Bergklint102, stiftare af sällskapet Vitterlek, och sedermera upptagen i Utile Dulci, förenade verkliga anlag till både Skald och Granskare.
Också var hans inflytande på svenska vitterheten icke litet, och af flerfaldig art; hvarvid särskildt bör nämnas, att han var Skalden Oxenstjernas lärare.
Om hans egna skaldegåfvor bär den ännu ej förgätna Oden öfver Motgång (”Hur länge skall stormen då räcka?”) ett förmånligt vittnesbörd; och hans definition på Vers är bättre, än alla i hans samtid brukliga, då han kallar den:
”En ljuflig sammanklang af ord,
Som, midt emellan tal och sjunga,
Är i den närmsta likhet gjord
Af sång för öra, dans för tunga”.
Hans recensioner voro i Sverige de första, som åsyftade att åt den vittra granskningen gifva en i någon högre mening vetenskaplig grund och halt, men också, dymedelst, en strängare karakter.
I det väl skrifna ”Tal om Skaldekonsten”, som han 1761 höll inför den i Upsala studerande Vestmanlands och Dala Nationen, skönjer man, att han icke stannat vid Boileau och Batteux; han hade lärt känna Baumgarten.
Vackrare, än i följande ord, kan ingen antyda Skaldekonstens ursprung: ”Oaktadt de trånga gränsor, som inskränka vår insigt, uppstrålar dock stundom något högt i våra tankar, och vi tyckas likasom se något uppvälla af ådrorna i den källan, som flyter af idel sanningar.
Skaldekonsten har ett sådant ögonblick att tacka för sin tillvarelse.
Hon upphöjer det menskliga förnuftet likasom vida öfver dess krets; äger, framför alla andra, nyckeln till våra hjertan, att sätta dem i eld och rörelse, ty hon kommer vår natur närmast, som älskar sinnliga bilder; leder våra tankar likasom in i Skaparens konstkammare; genomfar flera verldar och tillskapar nya varelser; diktar, men efter sanningens reglor, då hon uppstiger i möjligheternas rike, hvars grundritningar endast ligga i det oändliga Förståndet, och med sina bilder sätter åskådarena i en genomträngande förtjusning”.
– I den stund, då Bergklint skref dessa rader, felades honom visserligen ej mycket, att klart och fullt åskåda den sköna konstens väsende.
Men då han sedan vill närmare utveckla sina tankar, vänder han tillbaka in på den af Dalin utstakade härstråten.
Han yttrar der egentligen ingenting annat, än hvad vi redan af de föregående hört.
Det bästa deraf är hans utlåtande om Skaldekonstens nytta.
”Hon tjenar”, – säger han, – ”väl icke att plöja åker, föra krig eller bygga slott med; men hon är dock icke förgäfves af Skaparen nedlagd i menniskors hjertan.
Hon är utan tvifvel ämnad att tolka för de dödliga hans stora verk och höga fullkomligheter.
Utan tvifvel har hon till den ändan fått så hög röst och så intagande behagligheter, att hon måtte upplyfta våra sinnen till himmelen och genomtränga dem med gudomliga rörelser”.
Om den Svenska särskildt anmärker han, att ”dikt och härmkonst (fictio et imitatio) äro der ej ännu bragta till sin höjd”; och hufvudorsaken dertill anser han ligga i bristen af en allmän och på säkra grunder stödd granskning.
– Med detsamma har han meddelat oss afsigten och måttstocken för de kritiska bemödanden, med hvilka han deltog i Gjörwells och flera andra af sin samtids litterära tidskrifter.
Hans sätt att behandla den sjelf theoretiserande Brander103, – misslyckad Hjelteqvädare och Sorgspels-författare, – väckte i den tiden stort uppseende, genom en då ännu ovanlig stränghet; med hvilken han syntes mångom inblanda förmycket allvar i sådant, som ju ändock vore blott en ”vitter lek”.
Hans försök, att eklektiskt sammanjemnka Batteux och Baumgarten, vittnar åtminstone om den insigt, att all vitter granskning bör utgå från grunder, som i Konstens innersta väsende uppdagas af en philosophisk blick.
Hans prosa är manligt vacker.
Det om Bergklints kritik yttrade kan jemväl, nästan helt och hållet, gälla om Regnérs104 i tidskriften ”Svenska Parnassen” (1784–86); till hvilken ock Bergklint lemnade bidrag.
Skillnaden ligger blott i olikheten mellan personerna.
Troligen var i Bergklint, från begynnelsen, en större ansats till poet, än i Regnér; deremot synes denne varit öfverlägsen i humanistisk lärdom.
Regnér ägde, liksom af Greklands och Roms vitterhet, så äfven af Italiens, Englands och Tysklands, en kännedom, som var utomordentlig i en tid, der flertalet, utom några latinska auctorer, studerade ingen annan vitterhet, än den Fransyska.
Det allmänna kritiska sträfvandet var hos Bergklint och Regnér likartadt; men antog hos den sednare ett mindre modigt och afgörande lynne.
Det bör alltid lända ”Svenska Parnassens” utgifvare till beröm, att han ville, med upprigtigaste kärlek för Vitterheten i allmänhet och särskildt den fosterländska, befrämja den genom en tidskrift, hvilken så i afhandlingar och recensioner, som i urvalet af upptagna poemer, ginge till väga noggrannare och grundligare, än eljest i hans samtid var sedvanligt.
Om hans bemödanden i sednare afseendet vittna framförallt de bägge artiklar med öfverskrift ”Ästhetik” och ”Ästhetisk”, dem han lät införa i första häftet af Gjörwells ”Svenska Encyclopedie”.
Dessa termer, som antydde en egen – och i egentlig betydelse vetenskaplig – kunskapsart om det Sköna, voro dittills knappt hörda i Sverige; hvarest man numera, visste nästan intet om Tysklands litteratur och hvad der föregick.
Hammarsköld berättar, att sjelfva Stockholms-Posten hade, få år förut, då den velat omnämna Sulzer, råkat kalla honom ”Souther”!
Det var just Sulzers theori, sammandragen, som i de tvenne artiklarna meddelades.
Olyckligtvis var denna lära blott en populär Eklekticism, som, sväfvande mellan Batteux, Baumgarten och de Engelska Sensualisterne, lyktade med det hufvud-resultat, att ”det Sköna behagar emedan det Goda uttrycker sig deri”.
En slik vishet kunde icke förhjelpa till rigtigare synpunkt; hon var mera lämplig att qvarhålla och bestyrka i den allmänt gängse, – just genom sitt sken af större grundlighet.
Och så gick det äfven med Regnér.
Han öfverträffade, om icke alla, åtminstone de flesta svenska vitterhets-idkare, som voro samtida med hans ungdom och mannaålder, i kunskap om antik och modern litteratur; men förenade med detta större kunskaps-mått ej ett motsvarande mått af tänkareblick och poetiskt sinne.
Långt omisskännligare yttrade sig detta sinne på hans gamla dagar, i hans då utgifna ”Försök till Metriska Öfversättningar från Forntidens Skalder”.
Dock lutade han i sin första ungdom åt samma kätteri: ty han författade då ett par orimmade
oder; den ena på sapphisk meter.
Ej mindre förtjenar anmärkas, att han genom detta metriska orim, infördt i Gjörwells ”Samlare”, vann ej blott Gjörwells vänskap, utan äfven Gyllenborgs; hvaraf alltså vill synas, att denne, som på sin ålderdom sjelf skref hexametrer, var alltigenom en Orimmets proselyt, men förkappad – af höflighet mot sina vittra colleger.
Säker blef mellertid aldrig Regnérs smak och konstlära; och det kanske af ingen annan orsak, än att mod var den egenskap, som han ägde allraminst.
Derföre blef ock i hans ”Parnass”, oaktadt all hans välmening och lärdom, den vittra betraktelsen ungefär lika ytlig, den vittra granskningen ungefär lika oviss och lam, som den hade varit förut.
Med närmaste anledning af denna Svenska Parnass, betraktad såsom en allegorisk bild af den allmänna Svenska, gaf Thorild (i sin ”Nye Granskare”) följande skildring: ”Svenska Parnassen är en kal och naken klippa; med här och der några halftorkade blomster.
En död ekorre ligger der i stället för Apollo.
Is och moln betäcka den.
Men då och då framspela några lätta, töljumma vindar; liksom vore det sista ljudet af Anakreons harpa, eller en pust, en anda af Vinet och Kärleken.
Hvad skall det blifva af den?
Våren kommer.
Kanske skola några skönare blommor födas; om de ej förmycket putsas af små-mästarens hand”.
Gjörwell.
Ännu beskedligare än Sahlstedt, men också mera lärd och derför (på sitt vis) mera frisinnad, var en litteratör, som ganska mycket sysslade med Kritik, ifrån de nyssnämnda männens tid ända inemot vår: den fordom så högt frejdade annalisten, samlaren och tidskriftsutgifvaren Gjörwell105.
Denne man, genom sin ”Svenska Mercurius” den egentlige grundläggaren till Sveriges litterära journal-väsende, och under mer än ett halft århundrade106 oförtröttligt medverksam vid dess utveckling, bibehåller alltid i svenska bildningens häfder den af Thorild honom tillerkända minnesvärdhet, att vara ”de lärda mödors Patriark i vårt fädernesland”, hvilken ”med sina arbeten, med sitt allmänneliga nit, först har danat oss till en lärd stat, både inom oss sjelfva och i Europa”.
Han var ingalunda något snille; arten af hans granskning kan befinnas alltför menlös, och i allmänhet mera litteraturhistorisk, än ästhetisk.
Men han skulle här blott med orättvisa förtigas: ty han understod sig, redan under Dalins lifstid, och längre fram under sjelfva den Kellgrenska Stockholms-Postens envälde, att än här, än der afvika, så djerft han förmådde, från det herrskande tänkesättets stråkväg.
Hans vidsträckta factiska omsigt och mottagsamhet ersatte nämligen, till en viss grad, bristen på fullt sjelfständig omdömeskraft; och äfven för ästhetiska ämnen visade sig denna mottagsamhet lika mångsidig.
Det är roligt nog, att varseblifva, mellan hans flitigt upprepade vördnadsbetygelser för den ”goda smakens” höfdingar, de flerahanda små försöken att inom vår vitterhets landamären insmuggla underrättelser och satser af vittert fritänkeri.
Sålunda blef han bland samtida litterära referenter den förste, och förblef länge den ende, som påkallade uppmärksamhet för den Tyska Vitterhetens företeelser och dess med Klopstock nybörjade uppblomstring; ej sällan med varma loford.
Främmande för alla dogmatiska klyftigheter, kunde han, med sin vänligt allt-omslingande språkkunnighet och boksynthet, platt icke begripa, hvarför ej de tyska snillena borde tillgodonjuta lika rätt, som de franska, att i Sverige kännas, läsas, höras.
Stundom utbrast han deröfver i beklagelser; men vanligtvis beslöjadt eller ironiskt.
Så, då han underrättar, i en uppsats om Hubers franska öfversättning af Gessners Idyller, att samme
Huber ämnade efterhand sträcka sin tolkande åtgärd äfven till andra tyska skalder, tillägger han: ”Detta blifver alltid en behagelig nyhet för oss här i Sverige, som ej kunna vänja vårt läckra öra vid Tyska språkets hårda eller manliga uttal, och derföre vänta att läsa de förträffeliga snilleverk, som på samma språk blifvit författade, tilldess de öfversättas på Fransyska”.
I samma uppsats, tryckt redan före Dalins frånfälle107, nämnes – troligen för första gången i någon svensk skrift – en ”Hr Klopstock”; med bifogad underrättelse, att bemälte herre ”är den förnämste upphofsmannen till den hvälfning, som skett i vår tid uti Tyska Skaldekonsten”; att af honom vore författad ”Messiaden, en tysk hjeltedikt, i heroiska vers efter Homeri och Virgilii måttstock”, samt beundrad för ”ämnets hopsättning, tankarnas styrka och skrifartens ädelhet”; att han dymedelst gifvit föredöme till den ”lyckeliga nyhet”, hvilken ”Tyskland har skyndat sig antaga”, att i sitt modersmål ”inflytta grekiska och romerska versarter”.
Särskildt prisas der Klopstock derföre, att han ej allenast ”efter en Trissins och Miltons föredömen afskuddat sig det ok, som det enstämmiga
Rimmet kastat öfver de nyare snillen”, utan äfven ”satt något i stället för denna prydnad”; och derigenom ”underkastat sig ett mycket svårare arbete, men hvaraf ock uppkommit den skönaste skaldekonst”.
I en annan af sina många tidskrifter, då alltredan den kritiska spiran var gripen af Kellgrens hand, anmälte han bröderne Stolbergs ”Gedichte” med en berömmande recension, hvari han dristade ännu loforda det hos tyska skalder så ofta förekommande bruket af orimmad vers; det vore – menade han – ej utan ett egendomligt behag, som väl äfven för Svenskar kunde löna mödan att behjertas, ”änskönt det i begynnelsen fölle sig något ovanligt och besvärligt för svenska öron”.
Så långt var det nu kommet med Stjernhjelms landsmän!
I detta sätt att framkasta, så ofta tillfälle sig erbjöd, utlåtanden om vissa främmande snillen, som åt
Skaldekonsten förvärfvat en ny skönhet genom att frigöra sig från Rimmets (och åtskilliga andra) lagbud, hade man tvifvelsutan kunnat skönja någonting revolutionärt, eller både förtäckta och oförtäckta anmaningar till den Svenska att följa exemplet.
Eller yrkade icke – så till vida – Gjörwell just detsamma, som, efter årtionden, blef yrkadt af Thorild? af Höijer? af Nya Skolan?
Men Gjörwells vitterhet liknade hans lärdom öfverhufvud: han ansågs i båda för en blott krönik-skrifvare; och deri hade man visserligen, för det mesta, ej orätt.
Hans kritik bestod alltför mycket i noticer och episoder, samt var dessutom, såsom hans fridsamma och fryntliga sinne föreskref, för spak, för varskodd, att gifva några kraftiga, varaktiga, ledande intryck.
Hans oskadlighet räddade honom derföre undan all strängare näpst; ehuru
Kellgren ej alldeles uraktlät, att roa sig på hans bekostnad.
Hade Gjörwell varit en man af djupare uppfattning och tapprare framtalighet: då hade redan han begynt det företag, som sedermera Thorild började.
– Mellertid grep han sig understundom an, och yttrade käcka satser.
Man finner honom t. ex. säga i afseende på Komediens och Satirens påstådda moraliska nytta: ”Reformationen ifrån Theatern och Parnassen vill ej särdeles lyckas.
Oaktadt allt det åtlöje, som vi underkasta oss af vittra pennor, så blifva ändå tänkesätten, och i följe deraf sederna, desamma; aldrig bättre, ofta värre.
Vi behöfva ej mera de artiga snillen, som kunna reta oss till skratt öfver våra seder; utan starka själar, som med en manlig och förfärlig vältalighet bringa oss till blygd öfver oss sjelfva”.
Detta, skrifvet några år före Gustaf III:s thronbestigning, skulle lätteligen tagas för ett ställe ur Thorilds skrifter.
Gjörwells jordiska lefnadslott tillhör den oglada historien om märkvärdiga obegripligheter i befordringsväg108.
Han bar sitt öde i en from försakelse, med oförminskad ungdomsfröjd åt umgänget med lärda män och lärda nyheter.
Hvarken i hans eget yttre, eller i hans närmaste omgifning, påminte någonting om armod.
Hvad man såg, var en skön gubbe, under silfverlockar full af helsa, själsliflighet, sinnesfrid och den hjertligaste förbindlighet.
Sådan såg ock jag honom, då jag, en Juli-dag 1811, några veckor före hans död, besökte honom i en Djurgårds-boning, der han, vid sitt skrifbord, mellan böcker och blommor, från det öppna fönstret indrack sommarluft.
Jag fördes till honom af Hammarsköld, som alltid för Gjörwell hyste en sons tillgifvenhet.
– De vistas nu båda tillsammans.
Creutz och Gyllenborg.
Den herrskande vittra tids-andan framgick emellertid sin gång, obekymrad om så lenfälliga förmanares halfva invändningar.
Från kedjan af dess förnämsta granskande och undervisande företeelser vända vi oss nu, för att egna ett ögonskast åt de tvenne vackraste af dess frambringande eller skapande: de båda skalder, som möta oss vid ingången till Gustaf III:s tidehvarf och som upplåta den; det tvillings-par, hvars snillestrålar dagade mellanrymden från Dalins afton till Kellgrens morgon.
Också skulle Thorild sjelf, troligen, funnit intet eller föga att anmärka mot det mål, till hvilket dessa föredömen ville leda: såframt just de, som ifrigast prisade dem, hade mäktat uppfatta och efterfölja dem i deras egen oskuldsfulla känslostämning, manliga flärdlöshet, samvetsgranna svenskhets-ifver och städse till de värdigaste ämnen upphöjda syftning.
Att så icke skedde; att man, i deras begagnande, stannade vid nästan blott en viss form-förfining, der man ofta för smidigheten, täckheten, klangen och glansen uraktlät både haltens värde och sjelfva formens fosterländska renhet: det bör likväl ej helt och hållet läggas tidslynnet till last.
Det härrörde, i ej ringa mån, äfven deraf, att de sjelfve blefve hämmade just i sin ungdomsfriskaste uppsträfvan till en mot begynnelserna svarande utveckling.
De blefvo det, till en del, af sina ästhetiska lärares otillräckligheter; till en del, af sina yttre lefnadsöden.
Sådant oaktadt skall svårligen inträffa, att vår vitterhets häfder någonsin mottaga till förvaring vördnadsvärdare namn, än namnen af de bägge fosterbröder, vid hvilkas minnen det är omöjligt, att känna annat än godt och tänka annat än ädelt: fosterbröderne i vänskap, i skaldesång, i dygd och hvarje personlig älsklighet:
Creutz109 och Gyllenborg110.
Grefvar genom sin börd, hade bägge den lyckan att vara det i en tid, då Sveriges hög-adel ännu förstod uppskatta hög själsodling, så för dess inre värde, som för den fördel att deri äga sin politiska ställnings hufvudstöd.
Bägge erhöllo en lärd uppfostran.
Den öfverlägsne i lärdom synes dock varit Creutz; som företrädesvis studerade Grekerne, gjorde sig förtrogen med de flesta ny-europeiska språk och litteraturer, samt äfven i naturvetenskaperna var grundligt bevandrad.
Betecknande för Gyllenborg är, att Virgilius och Boileau voro hans ungdoms älsklingar; äfvenså, att han vid sitt afsked från Lund, såsom dess högskolas Rector Illustris, höll ett tal på dråplig Latin.
Creutz deremot var, ännu i sina sista dagar, såsom Upsala Universitets Canceller, i stånd att författa ett tal på Grekiska, hvarmed han ämnade helsa detta läroverk.
Till sina tidigaste skaldeförsök väcktes föröfrigt Gyllenborg, enligt sin egen berättelse, af – Runius.
Denne hade ock fordom, såsom det Strombergska Herrskapets följesman, besökt, ja (i sin visa om ”det alltför sköna Näset”) besungit detsamma fagra Skenäs, der Gyllenborg så gerna plägade vistas och dikta.
Dit åtföljde honom, under ungdoms-åren, Creutz ej sällan.
En liktidig ankomst från universiteterna hade sammanfört dem i hufvudstaden, der de jemväl blefvo liktidigt anställde såsom Cavaljerer hos tvenne uppväxande Furstar:
Gyllenborg hos Kronprinsen Gustaf, Creutz hos Hertigen Fredrik Adolf. Gemensamma böjelser drogo dem först till hvarandras bekantskap, och sedan till Fru Nordenflychts.
Vid deras glada samlif är framförallt anmärkningsvärdt, att de blott tillsammans utgjorde ett fullständigt poet-individuum.
Hela den verksamhet, som Creutz egnade åt skaldekonsten, och förnämsta delen af Gyllenborgs, tillhöra just tiden af deras samlefnad med hvarandra och med den systerliga själafränden.
Samma år, som Fru Nordenflycht afled, blef Creutz skickad såsom Minister till Spanien.