Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gyldenstolpe fogade reservation upplästes på begäran af Hr von Stockenström, Carl Reinh.
Polhem, som sedermera anförde:
Jag instämmer hufvudsakligen i Gr.
Gyldenstolpes nu upplästa reservation, hvilken enl. min åsigt, vederlägger de af Utsk. anförda skäl för dess afstyrkande af bifall till sä väl den af Mosaiska trosbekännare hos K.
M. gjorda und. ansökning om utvidgade rättigheter som lill alla de af Hr Waern m. fl. i detta hänseende vid innevar. riksdag väckte motioner.
Under denna riksdag har af Ekon.Utsk. intet ärende blifvit så långsamt behandladt som detta, och sjelfva denna långsamhet synes mig antyda, alt Utsk. under det pröfningen, såsom det heter, ”med största sorgfällighet” försiggått, haft svårt alt finna talande skäl för sitt afstyrkande.
”Kommer tid kommer råd” säger ordspråket.
Då jag erfor att detta ärende förehades på afdelmn inom Ekon.- 23S Den 26 Juli f. m. Ulsk., hoppades jag, att saken skulle förekomma utan dröjsmål i Utsk:s plenum, men föredragningen derstädes blef uppskjuten tilldess jag afsagt mig min plats i Utsk. och af sådan anledn. hatjag icke varit i tillfälle att öka reservanternes antal.
Det torde således ursägtas mig, om jag nu icke kan förtiga min öfvertygelse i en fråga af den vigt som denna, hvilken angår ingenting mera och ingenting mindre, än att lemna rättvisa åt en korporation, som tillförene icke varit i åtnjutande deraf.
Man bör alltid önska att i den enskildes handlingssätt finna rättvisa iakttagen, och har derföre så mycket mera skäl alt vänta sådant från statens sida.
Utsk. har byggt sin framställning på 3:ne skäl: l:o Att Judarne med bibehållande af sin religion, icke skulle kunna införlifva sig med landets öfriga innevånare, utan alltid utgöra ett serskildt folk och blifva såsom en stat i slaten; 2:o Att Judarne, spridde öfver hela landet, skulle åstadkomma religiös indifferentism och 3:o Att Judarne skulle äga ”en dess egen industriskicklighet”.
Hvad nu angår det första af dessa skäl, sä kan det väl icke vara förvånande, alt judarne, som under flera tidehvarf varit förtryckte af alla nationer, slutit sig tillsammans såsom ett särskilt folk, för att derigenom söka och bereda ett värn och en omvårdnad, som andra trosförvandter icke velat dem förläna.
Det är först i sednare tider, lagstiftningen inom några Europas länder tillåtit detta, från urminnes tider förföljde folk all till uppehälle och förkofran sysselsätta sig roed yrken, som varit andra medborgare förbehållna, och till någon del affy flat de fjell rar, hvilka med den kristliga kärleken och fördragsamhelen aldrig kunna vara förenliga.
Friheten har förbättrat juden.
Jag tror också, att man icke skulle kunna förneka, att sedan judarne i vissa länder erhållit utvidgade rättigheter, man sett deras nationalitet allt mer och mer utplånas, och att de, i samma mån införlifvade med folket, såsom sitt enda oell kära fädernesland erkänt det land, som upptagit dem i sitt sköte.
Jag kan derför icke, såvida man vill erkänna riktigheten af denna anmärkning inse, huru man skall kunna anföra något skäl, hvarföre icke under samma vilkor samma förhållande i Sverige skulle kunna inträffa.
Och ändå fruktar man motsatsen.
Beträffande åter den religiösa indifferentism, judarne enl.
Ulsk. förmodas åstadkomma, sä får jag härvid erinra, hurusom det redan är tillåtit bekännare af andra främmande ehuru kristna religioner att bosätta sig i landet, hvarhelst de åslunda, och att om det finnes någon religion, hvilken icke söker värfva proselyter, så är det i sanning den Mosaiska.
Det tillhör denna religions egendomlighet, att den icke kan göra proselyter, och i öfrigt skulle jag tro det tillkomma dem, som hafva lill sitt åliggande att vaka öfver statskyrkans upprätthållande, att tillse, det indifferentismen, i händelse någon sådan skulle, vare sig af jude eller en christen föranledas, i lid varder qväfd.
För öfrigt har det aldrig visat sig någon större likgiltighet för vår religionslära bland sådana personer, som med judar varit i närmare beröring såsom t. ex. under deras husbondevälde, än man varseblifvit inom mången kommun, dit ingen jude någonsin haft tillträde.
Hvar - Den 26 Juli f. m. 239 före skulle då en sådan följd hädanefier uppstå af judarnes spridande i landet?
Och äro icke katlioliker, methodister och andra lika farliga?
Det 3:dje af Ulsk. åberopade skälet är, alt judarne skola äga en egen induslriskicklighel, hvarigenom de kunde slå under sig landets alla näringar, såsom mången synes befara.
Man har i denna deras skicklighet trott sig linna ett fel, och förre landsh. i Götheborgs och Bolms län, Gr. Löwenhjelm, som i ämnet afgifvit yttrande, har, åberopande delta skäl såsom det hufvudsakligaste, sagt, icke till judarnes förmån, ulan till last för dem, att de besitta en egen ”fintlighet i alla förelag” och ådagalägga ett begär att inblanda sig i alla yrken.
Gyldenstolpe anmärkt, må väl, hvad man sålunda fört dem till last, heldre anses lända dem till beröm.
Man har dock numera kommit derhän, alt i lagstiftningsväg privilegier icke uteslutande lemnäs någon serskild samhällsklass eller serskilde personer, ulan man har insett, alt den fria tällan utgör den förnämsta driffjederu för höjandet af industrien lill ett önskadt mål; och om en sådan industriel skicklighet finnes hos judarne, hvarföre skall, då man erkänt rättsenligheten af en fri tällan i andra fall, densamma icke fä äga rum äfven emellan judar och christna, lika väl som endast emellan de christne?
Men en jude är en jude och kan icke enligt vissas föreställningssätt, ställas på samma linea, som en annan menniska!
Slutligen har Utsk. yttrat följande märkliga mening: ”Under aktningsfullt erkännande af det i allmänhet berömliga sätt, hvarpå judar inom vårt fädernesland uppfyllt sina medborgerliga och husbonde-pligter, ett förhållande, som icke lika allmänt torde äga rum der judar äro till större antal bosatte, synes delta för Ulsk. vara ett bevis på lämpligheten af vår nuvar. lagstiftning för judarne, hvars visa måtta pä samma gång ådagalägga billig fördragsamhet emot främmande religionsförvandler och skyldig omtanka om samhällets och kyrkans trygghet och ordning”.
I detta Ulsk:s yttrande skulle nu ett ytterligare skäl finnas för bibehållande af nuvar. lagstiftning, af hvilket yttrande ovillkorligen den slutsats följer, att om lagstiftningen varit annorlunda och om judarna haft andra rättigheter, än dem man hittills lemnat dem, skulle de icke såväl uppfyllt sina medborgerliga, ja icke ens sina husbonde-pligter såsom nu varit förhållandet.
Kan någon påstå sådant, om han icke genom hvilket medel som helst vill hindra framgången afen sak, som måste undertryckas, kosta hvad det vill?
De öfriga skälen äro svaga, men delta sista är dock det svagaste.
På grund af hvad jag sålunda anfört samt i öfrigt åberopande Gr.
Gyldenstolpes reservation, anhåller jag att R. o. Ad. med ogillande af Ulsk:s förslag, ville denna reservation såsom sitt beslut antaga.
Detta betänk, är deladt i 2:ne särskilda punkter.
Den första innehåller afstyrkande af väckta motioner, om utvidgande af judarnes medborgerliga rättigheter.
Uti den andra punkten tillstyrker Utsk. R.
St. ”att uti und. skrifvelse på ofvan uppgifna skäl hos K. M. begära, alt K.
M. täcktes hädanefter icke utan gemensamt med R.
St. till be - 240 Den 26 Juli f. m. handling och afgörande företaga de frågor, sorn angå lagstiftningen för judarne i riket samt hvad dermed äger sammanhang”.
Hvad den första punkten beträffar, så har Gr.
Gyldenstolpe i sin reservation äfvensom den siste värde talaren så fullständigt vederlagt Utsk:s skäl, att jag dervid icke har något egentligen att tillägga utan får endast förena mig med Hr von Stockenström i anhållan om bifall å Gr.
Gyldenstolpes reservation.
Beträffande äter den andra punkten, sä synes mig den föreslagna skrifvelsen i alla afseenden vara olämplig.
Har K.
M. rättighet att ensamt besluta i afseende på lagstiftningen för judarne, så är det väl olämpligt af R.
M. med begäran att få deltaga i denna lagstiftning.
Ager åter K.
M. icke sådan beslutande rätt, sä må man väl förmoda, att K.
M. icke begagnar sig deraf och skulle sådant hända, så återstår ju den rättigheten för Ständerne att ställa Hans rådgifvare under tilltal.
I öfrigt anser jag såsom jag redan nämnt, den föreslagna und. skrifvelsen högst olämplig och utgången af öfverläggningen om första punkten må blifva huru som helst, anhåller jag att Ståndet ville afslå den sista punkten i anledn. hvaraf jag vördsamt begär serskild propos. å hvardera af dessa punkter.
Gyldenstolpe i dess nu uppläste reservation som äfven de 2:ne sista värde talarne hafva bittert klandrat Ulskrs betänk., och i afseende på Utsk:s yttrande, att judarne, om de än erhålla utvidgade rättigheter, skola fortfarande såsom hittintills förblifva en stat i staten, har blifvit anmärkt, alt denna judarnes afsöndring från landets öfriga innevånare skulle upphöra, om dem tillerkändes lika rättigheter med de christna.
Deras religion är likväl af den beskaffenhet, att den förenar dem till ett gemensamt mål, och deras extraction från en folkstam, som icke tillåter någon amalgamation med andra och bjuder, att de ständigt skola förblifva judar, tvingar dem, lika mycket som deras serskilda religion, att blifva ett särskildt folk.
Motionärerne hafva begagnat ordet judar i st. f. mosaiska trosbekännare.
Om man begagnar detta epitet på samma sätt eller i den mening, som mau använder uttrycket kaiholska protestanter, sä vet man att de kunna vara af olika nationer och kunna öfvergå från den ena tili den andra, hvaremot för att vara jude, fordras att man skall vara född af föräldrar, hvilka tillhöra den Mosaiska trosbekännelsen.
Jag mäste öppet bekänna, att lika omöjligt det är, att Zigenare skilja sig frän den stam de tillhöra, lika omöjligt är det för judarne att kunna hopsmälta med andra nationer, sälänge de bibehålla sin serskilda religion.
Deras nationalitet har bibehållit sig under olika luftstreck och under de olika styrelseformer, de haft, och denna deras nationalitet är och blir oföränderlig.
Om en jude inkommer i ett land, uppsöker han sina dervarande trosförvandter, med ett ord, de lefva inom sig sjelfva och söka icke någon förening med andra, såvida icke deras egna fördelar sådant kräfva, och af sådan orsak är det dem äfven Den 26 Jn 1 i f. m. 241 äfven snart sagdt omöjligt, att handla annorledes än med afseende på de större eller mindre fördelar, de kunna deraf hämta.
Deras religion bjuder dem äfven till större delen dertill och de tillhöra det land, der de sig uppehålla.
I de länder, der judar obehindradt fä bosätta sig, äro judarne den öfvervägande delen af nationen, och jag hemställer då, huruvida det kan vara skäl, all medgifva dem de rättigheter, molionärerne åsyftat.
Hvad åter den religiösa indifferentismen angår, så har man anmärkt, att då främmande trosbekännare blifvit tillåtna alt bosätta sig här, borde äfven judar få åtnjuta samma förmåner.
Man måste likväl icke kunna förneka, att lika litet mahomedaner få bosätta sig öfverallt i landet, lika litet kunna dylika anspråk från judiska stammens sida godkännas, emedan ur religiös synpunkt belraktadt, de förneka den dogm, hvilken alla kristna sekter bekänna, ehuru skiljaktigheter dem emellan förefinnas just i fråga om denna dogm.
Det är således ett helt annat förhållande med judar än med kristne sekter.
Hvad slutligen beträffar judarnes industriella skicklighet och de anmärkntr, sora blifvit framställda mot Gr.
Löwenhjelms i ämnet afgifna embetsutlåtande, sä äro ej mindre denna deras skicklighet än äfven deras sparsamhet allmänt erkände och långt ifrån alt klandra dessa deras förtjenster, anser jag dem utgöra sammanlagne en dygd, som mäste uppskattas, när den på rätta vägar ulöfvas.
Löwenhjelm har likväl gjort den anmärkn., att just derigenom, att judar förblifva ett särskildt folk, inom hvilket land de än må bosätta sig, de stora olägenheter uppkommit, man der sett inträffa.
Den som känner Polens inre förhållande, vet äfven nogsamt, att judarne der åstadkommit ett stort ekonomiskt betryck för denna nation, som upptagit dem i sitt sköte.
Detta betryck har blifvit drifvit derhän, att ingen egendoms innehafvare kan lill förvaltare antaga någon annan än en jude, såvida lian vill hafva afsättning på sina produkter utan allt för stort underpris.
All industri hafva de i detta land slagit under sig och deras förbindelse med sina trosförvandter i andra länder underlättar för dem utvägarne att bättre, ån landels egna innevånare, bedrifva handelsföretag och när judarnes antal blifvit, något större, skall detta deras speculationsbegär ovilkorligen lända innevånarne till betryck.
Vid sådant förhållande och dä R.
St. äro Svenska folkets representanter, måste dessa representanter tillse hvad, sora för Svenska folket kan vara gagneligt och nyttigt, och derefter sig rätta, så att icke någon orättvisa sker delta folk vid utfäslandet af de vilkor, hvarunder judai få i landet inflytta.
Dessa vilkor hafva hitintills blifvit noggrant uppfyllda och långt ifrån alt någon inskränkning derutinnan ägt runi, hafva i flera delar deraf en utsträckning blifvit gjord och någon grundad klagan mot Svenska folket hafva judarne icke i det hänseendet att anföra.
Det tillkommer oss att bevaka våra fördelar, så att vi icke göra judarne till våra herrar, lill våra penninge-herrar, hvilka med kapilaler7 H. lft 24 2 Den 26 Juli f. m.
Des makt beherska folket, och vi böra lefva icke blott för dagen eller året, ulan vi böra se något längre framför oss.
Ytterst och hvad angår Frih.
Tersmedens anmärkn. emot Ulsk:s förslag, alt R.
M. ingå med en und. skrifvelse med anhållan, alt K.
St, lill behandling och afgörande företaga de frågor som angå lagstiftningen för judarne i riket samt hvad dermed äger sammanhang, så synes mig denna und. anhållan icke på något sätt förnärmande emot Konungen; ty är det en nytta för Svenska folket, att dess representanter tillerkännas del i denna lagstiftning, så är det äfren en lycka för Konungen, emedan hans fördelar äro så införlifvade med nationens att de icke kunna derifrån skiljas.
Jag anser således framställningen icke endast nyttig utan äfven för judiska nationen billig i så måtto, som ett folk hvilket tillhör landet, icke ställdes utom den allmänna lagen och hänföres under den ekonomiska såsom ett bohagsting.
Jag anhåller således om bifall till betänk, i hela dess vidd.
Då man har hört framställas billigheten af utvidgade rättigheter för mosaiska trosbekännare, får man vål dock icke endast fästa sig vid det i allmänhet afgifna, obestämda ropet på rättvisa; utan man måste göra sig reda för den omständighet, huruvida verklig grund förefinnes för något rättsanspråk i sådant hänseende.
Jag måste då återgå till den tid, då judarne i detta land lemnades inträde; och jag frågar mig, under hvilka vilkor dem tilläts insteg härstädes.
Månne icke dessa vilkor blifvit mot dem redligen iakttagne.
Om jag vidare finner, att de i landet inlåtne judarne hafva, under den sedermera förflutna tiden, förhållit sig sä, som önskligt varit, så uppstår för mig en skyldighet, att, på sätt Utsk. också förfarit, dels vitsorda berörde välförhållande, dels ock lill följd deraf låta nämnde trosförvandter ytterligare få förblifva vid deras innehafvande rättigheter, så vida icke andra, alldeles öfvervägande skäl skulle göra deras aflägsnande nödvändigt; ty i sådant fall fingo främlingarne vika.
Men nu är icke derom frågan.
Tvertom, det är en utvidgning af deras förmåner, man för dem äskar.
Alt härtill samtycka, finner jag hos mig ingen skyldighet.
Det är i denna sak min fasta öfvertygelse, att då man rätt högt uppskattar värdet deraf, att tillhöra ett kristligt samhälle, man icke kan med likgiltighet betrakta utgången af en fråga sådan som den nu förevar.
Det blefve måhända för långt, att upprepa hvad Utsk. pag. 8 och 9 anfört, hvarföre jag till R. o. Ad:s begrundande öfverlemna!' den bevisning som der i korthet finnes anförd.
Hr von Hohenhausen liar på ett, som jag tror tillfredsställande sätt ytterligare utvecklat åtskilliga grunder, hvarföre man icke bör bevilja de åt judarne begärde utvidgade rättigheter.
Må vi fråga oss sjelfva, huruvida vi äga skäl alt förmoda att det Svenska folket, hvars ombud vi äro, verkligen skulle önska att komma i åtnjutande af den ifrågasatte förstärkningen.
Min öfvertygelse och mitt medvetande svara mig dertill ett tydligt nej; hvadan Den 26 Juli f ni.
243 mitt samvete förbjuder mig, att till en dylik förändring lemna min röst; och det ålägger mig att af sådan anledn. med ogillande af det i den afgifna reservationen upptagna och här upplästa samt ytterligare åberopade innehållet, gilla det beslut,| hvari Utsk. stannat.
Hvad den sednare delen af betänk, beträffar, så får jag förena mig i det af Hr von Hohenhausen afgifna försvar för Utsk-.s tillstyrkande; ty de deri inbegripna frågorna hafva ett så nära sammanhang med den allmänna lagstiftningen i ämnet, att den ena frågans skiljande från den andra ieke synes leda lill någon båtnad för det hela.
Jag anser dock denna punkt i Utsk:s förslag vara af mindre vigt, i jemförelse med den första, hvilken jag synnerligen önskar måtte, såsom varande af mycken betydelse, blifva af R. o. Ad. godkänd.
Jag förenar mig med Frih. Cederström och Hr von Hohenhausen, äfven i hvad de yttrat, ang:de den sista punkten i Utsk:s betänk.
Om ett sådant sätt för dessa ärendets behandling, hvilket i denne punkt blifvit R.
St. tillstyrkt att hos K.
M. begära, hade tillförene iakttagits, skulle troligen de under år 1838 timade oroligheter vida förr afstannat och icke varit så häftiga.
Sannolikt hade äfven den författning uteblifvit, hvilken dä väckte så mycket missnöje och som medförde de följder, dem vi litet hvar känna.
Man vet jemväl hvilket inflytande judarnes utvidgade rättigheter medfört åtminstone i Berlin under innevarande år, om man får tro tidningarne.
Jag anser derföre, hvarje folk hafva anledn. förfara försigtigt i frågor af beskaffenhet som denna.
Jag skulle icke längre upptaga R. o. Ad:s tid, men jag anhåller att få besvara några anmärkn:t, hvilka af talare efter mig här blifvit framställde.
Först och främst har Hr von Hohenhausen sagt, att judarnes religion göra dem till ett serskildt folk och att de, till följd, af denna sin religion alltid skola anse sig böra lefva för ett förlofvadt land, som de söka att slutligen uppnå.
Kanske orden icke föllo sig så, men mig syntes meningen vara denna.
Om vi gå till judarnes sedolära och moral, som finnes framställd uti den lärobok, som begagnas vid deras här varande skola, så finna vi på den frågan: hvilket är judarnes fädernesland? följande svar: "det land, der vi äro födde eller der vi åtnjuta skydd och borgerliga rättigheter, vi böra anstränga alla våra krafter för det landets väl”.
Skola vi nu antaga, att det alfvarliga svaret på den alfvarliga frågan likväl icke skulle innebära något alfvar, utan att judarna lefva tvertemot hvad de lära.
Och huru hafva judarne i andra länder i handling besvarat denna fråga?
De hafva öfver allt ådagalagt sin kärlek till det folk som gifvit dem ett nytt fädernesland, de hafva stridit i dess härar, de hafva visat prof af sann medborgerlig anda, de hafva verkligen ansträngt sina krafter för det landets väl.
Hvad det tredje af Utsk. anförda skäl beträffar, så har Hr von Holf»* - 244 Den 26 Juli f. m. henhansen medgifvit, att industriell skicklighet bör högt uppskattas, när den på rätta vägar utöfvas.
Skall det således göras skillnad emellan personerne, som äga denna skicklighet och egenskapen icke fä uppskattas såsom den, i och för sitt eget värde, förtjenar?
Jag vet icke heller att man i Sverige kan anklaga judarna, alt icke på rälta vägar hafva utöfvat sin industriella skicklighet.
Uti detta Hr von Hohenhausens yttrande ligger, om icke fullkomligt uttryckt likväl på botten en anklagelse mot dem.
Man har väl någon gång i Sverige, likasom i andra länder, med skäl förevitat judar, att hafva sökt hög vinst på handelsrörelse och äfven hög ränta på utlånia penningar.
Denna anklagelse har visserligen med rätta blifvit gjord mot en och annan af de judar, som varit i Sverige bosatte, jag medgifver det, men den kan likväl icke framställas mot hela den i värt land befintliga judiska folkstammen.
Cederström, Claes Rud. har sagt, alt icke någon orättvisa vederfarits judarne.
Frilen säger, att judarne blifvit i Sverige inkallade hvarigenom en stor bevågenhet blifvit dem visad, och att de under vissa vilkor och med vissa rättigheter här fått bosätta sig, och Frilen har derförutan tillagt, att de löften hvilka blifvit dem gifna uti de författningar som lillälo deras inflyttning, städse blifvit uppfyllda.
Jag får härvid erinra, att det varit högst beklagligt, om löften, gifna af Svenska regeringen, icke blifvit uppfyllde.
Det är något som aldrig bör förutsättas och derföre icke heller omnämnas.
Det är väl icke nog, för att kunna säga, alt rättvisa blifvit utöfvad, om man i någon sak gjort, hvad man aldrig med heder kunnat uraktlåta.
Den rättvisa, som nu med skäl kan af judarne i Sverige fordras och Konung och Ständer böra dem bevilja, ligger just deruti att judarne, hvilka hafva samma skyldigheter, sorn andra Svenska medborgare, äfven böra komma i åtnjutande af de sednares rättigheter och det måtte vara en orättvisa, om så icke komma att ske.
Sverige är det enda land, dit judarne formligen blifvit inbjudne att bosätta sig.
Har man kallat dem hit, för att sedan, om icke förfölja, åtminstone missakta dem?
Jag kan icke låta min öfvertygelse ändras af de skäl, som bär blifvit anförda till bifall å Utsk:s förslag, ty de hvila allt för mycket på fördomar, och jag vägar säga, alt de grunda sig helt och hållet på en af gammalt inrotad känsla, för hvilken man icke gjort sig fullkomlig reda. linder århundraden hafva medlemmar af mosaiska trosbekännelsen undergått otaliga förföljelser.
Det bar tillhört en sednare tid, alt försona hvad forntiden brutit, och oss Svenskar egnar det äfven att i försoningen deltaga.
Sådant bjuder den heliga lära, som vi bekänne, och den ingen judendom skall förmå att utplåna eller ens i sina grundvalar skaka.
Den siste värde talaren har anmärkt, att mitt sednaste yttrande skulle på botten innebära en anklagelse mot judiska folket.
Nu har jag likväl endast sagt, alt de egenskaper, man i allmänhet hos della folk finner, åro sparsamhet och industriell verksamhet, hvilka såsom dygder, alltid måste högt skattas och vara värde efterföljd, då dessa dygder Den 26 Juli f. m. 245 icke på orätta vägar utöfvas.
Det sednare kan naturligtvis icke angå annat än den industriella verksamheten, ty sparsamheten rör den enskilde personen, och torde icke kunna klandras hos någon.
Hvad den andra delen beträffar, så fä deras försvarare icke vara så ömtåliga, att man i förevar, fall anses, såsom ordspråket säger, tala om rep i hängd mans hus, dä man säger, att industriell verksamhet icke allenast är en dygd utan äfven är lofvärd, när den på rätta vägar utöfvas.
Då man talar om personer, hvilka taga hög ränta, så säger man ju. att de procenta såsom judar.
Detta yttrande grundar sig måhända lika mycket på afund som på erfarenheten.
Men något sådant har jag icke yttrat eller mitt yttrande kan icke tydas derhän, som skulle jag med detsamma velat afse något dylikt.
Uti andra länder såsom Polen har man från tillförlitliga källor upplysningar om de klagomål öfver det förtryck, judarne utöfva jemväl pä den lägsta folkklassen.
I Schlesien t. ex. äro nästan alla jordegare i judarnes händer, och judarne hafva derstädes underslagit sig all industri och orsaken häruti måste sökas derutinnan, att judarne äro ett särskildt folk inom det öfriga folket, och derigenom hafva de kunnat tillskansa sig denna makt.
Hvad åter angår förhållandet inom Polen, så är mitt yttrande derom grundadt på fakta, uppgifne af personer, som noga känna förhållandet.
Den värde talaren har äfven begått ett misstag derutinnan, som skulle jag hafva talat om judarnes förlofvade land, ett Judéen.
Jag har just bestridt ett sädsnt påstående och hvad kan väl föranleda dem att söka erhålla det magra Judéen, om de kunna blifva verldsherrar eller herrar af kapitaler i alla länder.
Judarne skola förgäta sitt hemland när de tro sig genom sina tillgångar och industriella verksamhet kunna beherrska verlden.
Men, såsom jag redan anfört, äro R.
Svenska folkets representanter, hvilka måste bevaka Svenska folkets intressen, och dessa medgifva icke, enl. min öfvertygelse, alt utsträcka judarnes rättigheter, på säll Gr.