Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M:s speciella för tillfället gifna befallning.
Så t. ex. äga landshöfdingarne rättighet att hos offentlig militär-myndighet begära handräckning, och så äga äfven kronofogdar, att vid marknader och dylika tillfällen begära ett inskränktare antal krigsfolk till vaktgöring, och ännu flera andra Sådana tillåtelser för civila myndigheten att reqvirera handräckning af militära makten finnes, hvilka alla skulle includeras under detta allmänna uttryck: ’i annan ordning än stadgadt är.”
Då skulle äfven hela den sista delen af §:n kunna utgå, nemi. tillåtelsen, att om fienden oförtänkt faller in i landet, och Konungens befallning ej kan afbidasj, manskap må blifva uppbådadt.
Vid de öfriga tillfallen, då vederbör, myndigheter äga rättighet alt kalla krigsfolk tillsamman, skulle, med den nuvar. redactionen, äfven den otydlighet förekomma, som begge Friherrarne Cederström hafva anmärkt, och som ligger deruti, alt man möjligtvis af missförstånd skulle kunna tro, att det fordrades Konungens befallning att företaga skadliga stämplingar emot Rikets säkerhet.
Denna tvetydighet ligger här uti ett semicolon.
Vore ej detsamma der, så vore meningen likväl ganska otydlig, och jag anser det ej vara rätt alt göra redactioner så, att de kunna leda till missförstånd.
Af en talare är nu på e. m. anmärkt, att den 9 §:n, enl. livad jag i förmiddagens plenum påstod, väl voie otydlig, men samme talare har likväl trott, att det bestämda ansvaret för militär-befälhafvare vore rättvist, emedan slutet af 9 §;n blott skulle hafva afseende på sådana uraktlåtna skyldigheter å militiir-befälhafvarens sida, som gifvit anleda, till den skada, hvarföre ansvar honom uti denna punkt ålägges.
Jag tror, alt §:n måste förtydligas.
Der står t. ex.: ”straffes på sätt ofvan sagdt är och stå 11 de dessutom till laga ansvar.’’
Oin blott det enda ordet ”dessutom’’ utbyttes med ordet ”derjemte,” så blifver meningen klar; ty om ordet ”dessutom” bibehålles, så föranledes man till den tanke, som jag i förmiddags framställde.
(Juder den discussion, som här ägde rum, då K. M:s propos. i ämnet blef remitterad, gjorde en annan talare här åtskilliga anmärka:!’ och nyttjade då, i fråga om militära myndigheterna, ordet ”rättighet.”
En talare bär på e. m. har åter begagnat detta ord i samma syftning.
Jag gjorde förra gången den anmärkningen, som jag äfven nu måste förnya, att det ej är militärens rättighet, utan dess pligt och skyldighet att nyttja vapnen, när civil myndighet tillsäger, att tiden är inne att bruka våld mot vald.
Det är vigtigt, att man ej förblandar hvad som är pligt med det sorn är rättighet.
Gör man ej del, så faller det sig också, efter mitt förmenande, klart, att hela detta stadgande uti 9 Den ij October c. m. §:n icke står på sitt rätta ställe, utan att detsamma bestämdt hörer till en annan och särskild författning.
I afseende på frågan om ’’Råds råde,” tror jag att Utsk. rätteligen har -lörfarit.
Jag anser det ej vara lätt, att söka lurendreja in 1702 års författning lili en lag, soia stiftas år i84o.
Den talare, som i f. m. förut yttrade sig öfver detta ämne, framställde åtskilliga anmärkningar emot LagUlskts betänk.
Hvilka för mig ej voro tillfredsställande; och sorn jag sedermera hörde åtskilliga andra talare med honom instämma, så anhåller jag alt vid ett pär af hans anmärknir få göra några erinringar tillbaka.
Nämnde talare yttrade sig emot LagUtsk:s förslag, att Konungens Bef:h:de borde vara den civila myndighet, som ensam borde vara berättigad tillkalla militära maktens biträde till folksamlingens skingrande.
Den värde talaren anmärkte, ali om Konungens Bef:- h:de ensam skulle äga denna rättighet, så behöfde folksamlingen vid ett upplopp endast bemäktiga sig hans person, för att sedermera ingen vidare skulle kunna anlita militären.
Jag tager 111ig friheten häremot yttra, på den andra sidan: för det lörsta, att om en folksamling redan framskridit så långt i sina våldsamheter, att de bemäktigat sig en Konungens Befdudes person, måste den i och med detsamma redan anses hafva satt sig emot offentlig myndighets bud och befallning, hvilket är det fall, som lagen förutsätter lör militärs anlitande; för det andra, om Konungens Bef':h:de eller landshöfdingen personligen skulle blifva tillfångatagen, så finnes väl på stället de som kunna företräda hans plats; och för det 3:eije, om denna anmärkn. skulle gälla i afseende å Konungens Bel:h:des person, så skulle detsamma kunna hända äfven med de öfriga civila myndigheter, till hvilka den värde talaren velat utsträcka rättigheten att sammankalla krigsfolk; ty en folksamling kan äfven bemäktiga sig länsmän och kronofogdar lika så väl som Konungens Bef;h:de, om densamma vid ett revolutionärt tillfälle har krafter dertill.
Samme värde talare har gjort en anmärkn. emot den 1110- dification, som Utsk. framställt uti den K. propostn, då Utsk , i stället för deder befintliga orden ”skingrar den sig ej ”på offentlig myndighet befallning”, lili sitt förslag infört orden ”låter den sig ej på offentlig myndighets uppmaning "lill ordning och stillhet återföras”, under förmenande alt om detta uttryck skulle gillas, så kunde det leda derhän, att ett upplopp, som skedde med ordning, kunde blifva alldeles ostraffadt.
För min del skulle jag likväl tro, att hvar och en tillräckligt vet hvad som menas roed ordning på delta ställe, nemi. laglig ordning eller laglydnad, och att den ordning, hvarmed ett uppror kan ledas, omöjligt kan förvexla* med den lagliga ordningen.
4*4 Den 17 October e. m.
Slutligen vågar jag förmoda, att samme värde talare missagt sig, då lian framställt, att Utsk., enl. lians tanke, bestämt böterna för deltagare i upploppet alltför lågt, då Utsk. föreslagit dem från tio till femtio rtdr, enär allm. lagen —såsom lian yttrade — redan stadgar i3 r:dr 16 sk. för vanligt gatufredsbrott af enskild person; men då Utsk. för blott oljud under upplopp föreslagit minst 10 r:dr b:co, och allm. lagen för denna förseelse af enskild person endast stadgar 1 r:dr 3a sk. böter, så har Utsk., i detta fall, qvalificerat detta brott under upplopp betydligt högre och tillräckligt tagit i betraktande den större brottslighet, som oljud i folksamling innefattar.
Med gatufredsbrott af enskild person, som redan innefattar våld å person eller egendom, måste åter fredsbrott eller våld i folksamling jemföra; i afseende på ansvaret för upplopp, och då synes Utsk. icke i någotdera fallet hafva lagt fingrarna emellan.
Elter jag nu har ordet, utbeder jag mig vördsamt att få erinra om en anmärkn., som jag tog inig friheten göra, när den K. propos:n i detta ämne remitterades, nemi. att, enl. min oförgripliga tanke, måste ganska stora svårigheter och olägenheter i en framtid uppstå af det bemödande, - som författaren af den K. propostn och äfven af LagUlsk:s betänk, gjort, att uppdraga ett slags gränslinie emellan uppror och upplopp, inen likväl bibehålla påföljderna för dem båda så nära intill hvarandra.
Jag skulle för min del tro, att 0111 man betraktar, att hvarje medlem af en lagstiftande församling naturligtvis är angelägen, alt, i fråga om criminal-lagnr, den största varsamhet må äga rum, vid pröfningen af de fall, der dödsstraff kunna komma i fråga enl. dom och ransakning; så borde man äfven vara angelägen, att den största möjliga varsamhet blefve iakttagen i sådana fall, der döden kan vara i sällskap med maktens utöfning utan dom och ransakning.
Jag förstår verkligen ej, att man, vare sig af enlhusiasm eller räddhåga, skulle kunna ledas ifrån denna varsamhet.
Betraktar man den helgd, som känslan af rättvisa i allmänhet skänker åt medborgares lif, så tror jag, alt man också måste frångå den sammanblandning, sorn både i den K. propos:n och i Utskts förslag är gjord emellan det lindrigare och ett vida strängare brott.
E11 värd talare på f. m. har sagt något, som visserligen är sannt, nemi. att uti en ofredlig folksamling är det ganska svårt att åtskilja det ögonblick, då folksamlingen öfvergär från upplopp till uppror; men just denna sanning, som jag erkänner, gör, att jag skulle trott det högst nyttigt och angeläget, att Utsk. föreslagit blott en qvalification af förbrytelsen, nemi. den af uppror.
Vill man iakttaga den varsamhet, och lemna det beskydd åt medborgares lif, som rättskänslan bjuder; så måste det också medgifvas, att endast den yttersta nödvändighet kan berättiga till deras spillande medelst militäriskt våld, och att någon annan rättvis
Den 15 Octobcr e. m. anledn. då dertill ej kan finnas, än när våld från de upproriskes sida verkligen blifvit begånget, med afsigt att sutta sig emot offentlig myndighets bud, eller med ett ord den qvalification , som man anser constituera karakleren af ett uppror.
Om Utsk. hade bibehållit endast denna qvalification och låtit den af upplopp alldeles förfalla, så skulle jag hafva tagit mig friheten att fasta Ståndets uppmärksamhet derpå, att deltagare uti ett upplopp derföre alldeles ieke blefve frie från ansvar; ty för det första stadgar lagen för hvarje gatufredsbrott ett visst ansvar; och detta ansvar kan i och för sig sjelft, om man så vill, skärpas; för det andia, om någon begår inbrott vid sådana tillfällen, plundrar eller sönderbryter andras egendom, så straffas han enligt allm. lagen med nio par spö eller motsvarande fängelse vid vatten och bröd.
Detta synes just ej vara något så utomordentligen ringa ansvar, om en sådan förbrytelse begås, utan den förut fattade afsigt, som anses utgöra karakleren af uppror.
Jag finner väl, alt många möjligen kunna önska, att så nära likhet som möjligt mätte komma alt etableras emellan behandlingen af hvad man kallar ett vanligt upplopp och ett uppror, emedan det är klart, att hvarje större folkmassa då i och med detsamma skulle, vid hvarje skymt af buller eller oordning, vara lagd under sabelns och bajonetternes välde; men jag tror, att lagstiftaren, som bör bevara rättigheten till lagens skydd äfven åt sådana individer, som kunna hafva förgått sig och som bör göra detta i den mån, som brottet kan vara mera tillfälligt än förberedt, ej bör gå en sådan önskan till mötes.
Jag hörde en talare på f. m. säga, att man ej så noga kan stifta lagar för alla sådana tillfällen, utan att man måste öfverlemna åt de agerande personernes urskiljning, att vid hvarje tillfälle rätta sig efter omständigheterna; men jag ber herrarne vördsamt att dervid få göra den erinran, att ett sådant försvar i lika män kunde gälla för hvarje, äfven det mest despotiska godtyeke.
Det är just för att ej behöfva öfverlemna åt dem, sorn för tillfället hafva styrkan och makten, att i hvarje fall handla såsom dem godt synes, som lagar stiftas; vore allt väl gjordt med ett sådant öfverlemnande, då behöfdes inga lagar.
Det är således just för sådana fall, då de, som hafva makten, snarast skulle kunna finna sig retade att missbruka denna makt, som man måste äga bestämda lagar, hvilka för deras myndighet sätta en gräns, som de icke få öfverskrida, och bestämma controllen mot missbruket.
Jag har trott det vara en hufvudsak i denna författning, att noga bestämma när offentlig myndighet skall äga rätt att tillsäga en folksamling att skingra sig.
— Utsk. har i första §:n hänvisat derpå, men likväl, i min tanke, gjort bestämmelsen alltför inskränkt, Den 17 October e. m. då Utsk. sagt: ”Samlar sig menighet eller annan folkmängd ”offentligen tillhopa och lägger det uppsåt å daga, att med ’’förenadt våld salla sig upp emot verkställighet af offentlig myndighets bud” etc.
Jag har likväl tänkt mig möjligheten af hvad som afven understundom handt, att olofiiga folksamlingar skett för att hämnas, eller för att tvinga enskilda personer till något, som enligt lagarna vore obehörigt.
Jag tror, att följderne af dessa folksamlingar kunna blifva enahanda med dem , hvilka föranledas af sådana folksamlingar, som Ulsk. afseft.
Jag sluter deraf, alt det bör vara den offentliga myndighetens rättighet att bedomina detta.
Jag tror, att den allmänna ordningen och den enskildes rätt fordra det.
Jag önskar således, att Utsk., ifall detta betänk, blifver återremitteradt, mätte deråt lemna uppmärksamhet.
Jag tror äfven, att den, som genom Utsk:s betänk, är berättigad skingra en oloflig folksamling och att å öfverhelens vägnar bjuda och befalla, uti detta förslag ej erhållit nog bestämda föreskrifter.
Är det endast Konungens Def:h:de, landshöfding eller öfverståthållare, som äger denna rättighet, så är detta stadgande alltför inskränkt.
Tillkommer den deremot hvar och en, som bjuder och befaller å öfverhetens vägnar, så är det alltför vidsträckt.
Detta är en anmärka., som jag trott mig böra göra vid redactionen af i:a §:n.
Uttrycket ”på öfverhetens vägnar bjuder och befaller,” som finnes i denna §, är äfven begagnadt uti 6 §:n. Uti 7 §:n bestämmer Ulsk. något närmare detta uttryck, men inskränker det till Konungens Uef:h:de eller i stad till borgmästare eller polismästare, och på landet kronofogde eller den, som hans embete företräder.
Här tyckes mig Utsk. alltför inskränkt hafva tagit uttrycket:
"den som å öfverhetens vägnar bjuder och befaller.”
Uti det län, som jag närmast känner, finnes en landshöfding och fyra kronofogdar.
Vi hafva lefva t i de tider, då olofliga samtnanskockningar, upplopp eller uppror, — hvilket man vill kalla det, — inträffat på tio gånger så många ställen som inom detta län.
När nu, enligt Utsk:s förslag, endast desse fem personer uro berättigade att Ljuda till att skingra folksamlingen; så anser jag ett sådant stadgande vara alltför inskränkt.
Jag tror, att om man vill varna i tid för att förekomma större olyckor, så vore det nödigt, att ett större antal personer ägde en särlan rättighet.
Jag föreställer mig, att hvad Konungens Bef:h:de i egen person vid sådana tillfällen kan göra, måste han äfven kunna uppdraga åt någon annan; såvida man icke vill, att hvarje organ af den offentliga myndigheten och af polismakten skulle äga samma rättighet som lian.
Jag tror ej, att någon våda deraf skulle uppstå; vi hafva redan uti allm. lagen åt kronolänsmän gifvit en sådan rättighet genom tillåtelsen att vid marknader, auetioner och slör - Den 17 October e. m. 4 «7 större samqväm hålla ordning.
Denna ordnings hållande synes 111ig ufven förutsätta måklén att kunna åtskilja en folksamling, när lian ser att oordning uppstår.
Jag skulle åtminstone vilja föreslå, att Utsk. i yrde §:n Jemnade något afseende derå.
Jag föreställer mig äfven, att om också civil myndighets personliga makt vore vida större än den nu är, skulle den möjligen ändock kunna vara otillräcklig.
Jag har trott mig finna, alt uti andra landel' gifves det en stadie, der civil myndighet öfverlåter åt den militära makten att göra och låta hvad sorn liefinnes vara nödvändigt till oordningens stillande.
Jag har hört omtalas, huru man stundom, vid sådana tillfallen, sätter en ort eller stad i be* lägringstillstånd, och föreställer mig att dessa sammanskockningar kunna ske så planmessigt, så itereradt, att det icke är möjligt för någon civil myndighet att ensam söka hindra den.
Jag tror det vara nödvändigt, med så spridda myndigheter, som vi i vårt land äga, att den civila makten får tillkalla biträde af militären, och anser att oundvikliga vådor derigenom kunna förekommas.
Jag liar trott mig häruppå böra fästa Utskts uppmärksamhet, i händelse en återremiss skulle komma att äga rum.
Uti 2:dra §:n heter det:
"skingra sig ej upprors* "111 än efter sådan uppmaning och varning, som i ''första §:n säges, utan trotsa med oljud, smädeord eller hot, vardén dömde” etc.
Samma ordalydelse finnes äfven uti 6:te §:n.
Jag kan visserligen medgifva, att detta trots med oljud, smädeord och hot, kan vara straffvärdt; men jag anser följderna deraf mindre betydliga, än om de, enligt hvad andra §:n innehåller, ej skingra sig, och derpå finnes likväl ingen straffbestämmelse.
Om jag, såsom landshöfding, ger folkmassan uppmaning att skingras, och den emottager mig med höfliga termer men qvarstanna!'; så erkänner jag, att jag anser delta vara värre, än om den bemötte mig med smädeord och skällsord men skiljdes åt.
Otidigheterna kunna bestraffas efteråt; men jag anser, att då de upproriske, efter erhållen uppmaning, ej skingra sig utan qvarstå, ehuru utan att göra något våld, der böra embetsinyndigheterna ursägtas, om de ej kunna hålla ut med att vid sådana sammanskockningar förblifva overksamma.
Jag anhåller att Utsk. malle lemna uppmärksamhet häråt.
Jag finner i y:de §:n, att Utsk. föreslår, alt trumma eller trumpet skola begagnas till varning; men jag hemställer lill Utsk., om vi kunna antaga, att trumma och trumpet och dertill äfven trumslagare och trumpetare alltid skola finnas lill hands.
Jag tror, alt det på många ställen i Sverige kunde inträffa, alt myndigheterna vid ett sådant tillfälle saknade trumma och trumpet, och då kunde de ingenting göra.
Följaktligen anser jag denna detalj böra helt och hållet uteslutas. Embetsrnannen må sjelf göra huru 14 H. 53 4 iS Den i j 0 c t o b e r c. rti. lian finner för godt i detta afseende; men alt bestämma eli instrument, som vid sådana tillfällen skall begagnas, tror jag vara onödigt.
Här är stadgadt ett strängt ansvar för militär-befälhafvare vid sådana tillfallen, då lian olyckligtvis måste nyttja vapen.
Jag medger visserligen, å en annan sida, att all kitslighet, all öfverdrift, är i högsta grad brottslig och bär straffas; men jag hemställer till en hvar, som bär fört befäl öfver trupp vid ett sådant tillfälle, om det är möjligt för honom att ansvara för hvad hvarje särskild soldat gör eller later.
Hans ansvar bör derföre, enligt min tanke, stanna vid de befallningar han utfärdar, och såsom en värd talare i f. m. sagt, om han brister i varningar till sin trupp, alt icke begå någon oordning.
Jag önskar alltså att detta stadgande må uteslutas utur lagen och hemställer till en hvar, om icke denna särskilda ansvarsbestämmelse för befslhafvaren kan anses öfverflödig, då han i alla fall står under krigsartiklarna.
För öfrigt har jag vid detta tillfälle ingenting att tilllägga, utan begär endast återremiss på ifrågavar. betänkande.
Bl. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gustaf: Åtskilligt, som yttrats i delta e. m. plenum, föranleder mig att fullständiga hvad jag i förmiddags anfört.
När lag af den närvarandes beskaffenhet sliftas, är det helig pligt att vara oinsorgsammast betänkt på sparandet af menniskolif.
— Ledan i förväg hade jag instärnt med Hr L.
Hjertås tänkvärda yrkanden i denna syftning.
Må jag blott anmärka den fallenheten jag i alla parlament och ti samma politiska sida förmärkt, att företrädesvis sysselsätta sina tankar och debatterna med lagh ryta mes vådor vid dessa tillfällen.
Men, ifall af ett företräde, malle väl detta tillkomma de laglydige medborgarnes, som i sådana" fördömliga upptraden blottställas; och de soldaters, som pligten allena nedkallar till de dem så vedervärdiga, ja, så vämjeliga striderna.
Till den så vigtiga omsorgen alt spara förvillade landsmäns blod, hörer väsendtligen, att de, innan vapen brukas, blifvit så bör- och synbart som möjligt varnade.
— Detta sker medelst de i båda lagförslagen förmälda uppmaningar och tecken.
— Men Utsk. synes afse en gradation, bestående af r) förmaning till ordning och stillhet, i) varning för laga ansvar, och 3) varning för vapnens bruk.
Alt de först tillstädeskomna myndigheterna använda de a.:ne förstnämnda talesätten är så gifvet, att derom ej behöfver förordnas.
Men när det kommer dertill, alt vapnens förestående bruk skall förkunnas, då är vanligen sorlet sådant, att intet akustiskt medel förslår att göra inenniskoröst hörd.
För alla de otaliga gånger en Engelsk scherif!' uppläst Riot-act, har Den 17 October c. m. 4‘9 kanske menigheten aldrig en enda gång tydligen förnummit en råd af denna parlamentsacts innehåll.
Jag gillar visserligen der) i 7 §:n föreslagna Uppmaningsformeln.
Ingalunda dock af dess ordställning, endast deraf, alt den särdeles skönjrbart ses ske, väntar jag mig dess verkan, och i stället för Utskts 3:ne graderade varningar enligt 6 och 7 §§:na föreslår jag, alt, efter de aine första, den 3:dje måste hafva 3:ne gånger skett, innan vapnens bruk får reqvireras, men äga lika lagligen sin förkunnade påföljd, antingen många eller få förmått höra texten.
Beträffande tecknet gillar jag högeligen föreskriften derom, enär aldrig nog kan göras för alt underrätta menigheten om sin våda.
Men jag bestrider alldeles, att ett sådant teckens höjande blifver nödvändigt villkor för varningens lagliga fullständighet.
— Apparalet (flaggan eller lyktan, med nödiga stänger) skall ofta icke vara alt tillgå, och kan icke ägas på flera samtidigt oroliga punkter.
Må således den afgörande uppmaningens laglighet icke bero af sådan omständighet.
Den tydligaste varningen blifver ändå truppens uppmarscherande i front af uppsamlingen; civila myndighetens sedan trefallt skeende, och solenna, med trumslag eller trumpetskall beledsagade, framryckande till menigheten och dennes i ögonen fällande uppmanande bilda fullständig varning.
De som då icke anse sig varskodda och icke aflägsna sig, de ktänna tryggt anses såsom de der äro beslutne att pröfva upprorets vapenlycka, och dem träffar icke skadan oförtjent.
Jag förutsätter nemi., att kunskap om denna lag blifvit med all upptänklig flit bland folket spridd, 1 >vilket jag på det enständigaste yrkar; och hvarförutan ingenting vore med denna lagstiftning, emot härnäst inträffande folkyra, uträltadt.
Jag har nu afhandlat hvad lagförslagen af ämnet handlagt.
Men dervid förblifva högst väsendtliga punkter i det outredda skick, öfver hvilket jag i mitt ingångsspråk klagade.
Bland sådant anmärker jag : 1) Det ofvan antydda fallet, att civil myndighet icke är tillstädes eller icke handlar.
— Bör militär-myndigheten då få uppbåda och framföra manskap och låta bruka vapnen?
Frågan är kinkig.
Jag vet det, och det synes bäst deraf, att ehuru den visserligen uppstått här i allas lanke, har den icke utgått ifrån någons läppar.
Men jag uttalar den , ty — den måste slitas. 2) Den beklagansvärda belägenhet, i hvilken vakt- och patrull-befä[hafvare samt skillvakter hos oss alltid varit och ännu lemnäs.
Jag har redan anmärkt, att de alldeles icke kunna hänföras under lika cathegori med trupper, som framföras till folksamlingars styrande, enär de sällan eller aldrig kunna förvänta sig ledning af civil myndighet.
De måste sa - D c n 17 0 c t o b e r e. m. ledes nästan alltid handla pä eget bevåg, men de handla också under svåraste ansvar; och hvaraf få de skydd emot detta?
— Af förmäns order för tillfället?
Men hvaraf skyddas då desse förmän?
Månne af I jenstgöringsreglementet ?
Det gäller ju icke inför civil-domstol.
—Af krigsartiklarna?
De äro högst ofullständiga i ämnet.
Amna ikorn äfven, att allmänheten alldeles icke känner dem.
— Anmärkom syunerligast, att i detta ämne öfverensstämma tjenstgöringsreglementena och krigsartiklarna hvarken sins emella» eller med allmänna lagen.
Jag yrkar formligen, att R.
M. anmäla sin underd. önskan om nödig revision till afskaffande af sådan oreda, och till vinnande af den så nödiga 1 i k — stämmigheten och bestämdheten i hvad här nämnda detacherade militärer angår. 3) Theorien, som bestämmer hvilka actioner, i följd af ifrågavar. oroliga oell lagstridiga tilldragelser, böra såsom behöriga beviljas.
Må jag i detta afseende referera mig tili mitt anförande i plenum af den i5 Juli. 4)
Den för sådana actioner behöriga rättegångsordning, hvarom jag likaså i nämnda plenum anförde några tankar.
Jag yrkar nu, att Ständerne ingå lill K.
M. med underd. önskan om det tillagg i krigslagarna att, afven i fredstid, ståndsrätt må kunna förordnas ifall af brott, begångna af inililäi person under sådan conjunctur, som närvar, lagstiftning afser.
Det strider ju mot sunda förnuftet, att militär, som i thy fall hyllat upproret, eller, under förment skydd af order att bruka vapen, begått grymhet å vapenlös person, skall tillgodonjuta en rättegångsordning, enligt hvilken straffdomen kan dröja halftannat år; och 5) Belägringstillståndet, hvars förklarande, i vissa fall, grundlagen i alla ofvannämnda constitutionella länder statuerar.
Slutande nu mina flera och mångordiga anföranden i detta ämne, återstår för mig att förklara, det jag icke en enda original-tanke har yttrat.
Allt hvad jag anfört är hemtadt ifrån England, Frankrike och andra lagbundna länder, och är der så antaget i lag och praxis, och så kändt, att docerandet deröfver skulle derstädes ådraga professorn åtlöje.
— Blind efterhämtning är sannerligen icke min fallenhet.
Knappt något synes mig osmakligare i politisk ting.
Mycket veta vi bäst i Sveiige.