Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om derför juden Baruk infinner sig i morgon, för att föra dig bort, så bryt detta bref och visa honom detsamma.
Alexander såg förundrad ut, ty hans herre hade under dagens lopp icke nämnt ett ord om någon resa, ej heller voro några förberedelser för en sådan träffade.
Men än mer än han blef förundrad förskräcktes han af den oförmodade utsigten, att Baruk skulle komma och föra honom bort.
Hvad betydde detta?
Hade hans herre, som hitintills visat sig så god mot Alexander och belåten med hans tjenster, nu plötsligt ledsnat vid honom och försålt honom till Baruk, den rike slafhandlaren, som med sina fartyg utförde slafvar till alla delar af jorden, ja äfven till barbarerna, der, såsom man trodde, deras öde var att slagtas på blodtörstiga gudars altaren.
– Du ser ledsen ut, min gosse.
Var icke rädd, du!
Gif mig en bägare vin och gå sedan att sofva!
– Herre, frågade Alexander med försagd röst, – har du sålt mig till Baruk?
– Huru kan du komma på ett sådant infall?
Nåväl, för att lugna dig, må du då veta, att brefvet, jag räckte dig, är ditt frihetsbref.
Du är fri, min gosse, fri som fågeln under himmelen.
Begriper du mig?
Alexanders ansigte ljusnade plötsligt.
– Fri? O, hvad säger du?
Skulle detta vara mitt frihetsbref? utbrast han, i det han vände och betraktade brefvet.
– Är det möjligt?
– Det är fullkomligt visst.
Alexander föll på knä för Karmides, fattade hans hand och kysste den.
– Det är bra, sade Karmides och drog sin hand tillbaka.
– Fri! upprepade slafgossen med förtjusning.
– Men hvarmed har jag förtjent denna godhet?
O, min herre, huru skall jag vedergälla dig ...
– Bägaren!
Skynda dig! ropade Karmides.
Alexander hade svårt att hämma utbrottet af sin tacksamhetskänsla.
Men på en förnyad vink af Karmides ilade han ut, för att straxt derefter återvända med den fyllda bägaren i hand.
Karmides tömde den.
Alexander frågade tvekande;
– Får jag icke följa dig på din resa?
– Nej, det är onödigt.
– Hvarthän begifver du dig?
– Ingen nyfikenhet!
– Men fastän jag är fri, tillåter du mig väl att stanna i ditt hus och vara din tjenare? vågade
Alexander tillägga, i det hans tillgifvenhet och hans fruktan att blifva aflägsnad afspeglades i hans ansigte.
– Lemna mig i ro för dina frågor!...
Dock, fortfor Karmides, sedan han varseblifvit Alexanders bedröfvade utseende, – stanna, jag vill säga dig något.
Omständigheterna bjuda, att vi måste skiljas, min vän.
I morgon är Baruk egare till detta landthus.
Jag reser i natt från Athen, och det kan hända, att du icke mer får återse din fordne herre.
Det var för den skull jag gaf dig friheten.
Det blir nu din egen uppgift, huru du skall begagna din frihet, för att slå dig fram igenom verlden.
Följ din natur och fatta lyckan, när du kan, i lockarne!
Se der mitt råd, lätt att gifva, svårare till sin sednare del att följa.
Men deruti består just lefnadskonsten, Alexander.
Jag har märkt, att du är vettgirig, att du hänger öfver mina böcker, att det finnes en grammatikus uti dig, om än icke en filosof.
Gå i morgon till Krysanteus’ hus.
Begär att få tala med hans dotter Hermione.
Säg henne, att du varit Karmides’ kammarslaf, men att du nu saknar både boja och bröd.
Du kan skrifva.
Bed Hermione utverka dig en plats bland hennes faders bok-afskrifvare.
Ditt ansigte är hos sådana menniskor, som Krysanteus och Hermione, ett anbefallningsbref; de skola icke neka din begäran, utan snarare fägna sig åt densamma.
Krysanteus skall förelägga dig något verk, som, medan du afskrifver det, kan inviga dig i hans vetenskap, ifall du tänker, medan du skrifver.
Han skall ordna det så, att du kan bilda din själ genom samma arbete, hvarmed du förtjenar ditt bröd.
Och märker han, att du begagnat dig af detta tillfälle, så skall han från afskrifvare göra dig till sin lärjunge, föra dig ut till Akademia och gifva dig en plats bland patricier och söner af romerska senatorer.
Dermed är ju din lycka gjord, Alexander.
Du blir, hvad kejsar Julianus är, en lärjunge af Krysanteus.
Du blir knäkamrat med kejsaren, min gosse, och du blir filosof, full af moln och idéer, af dimmor och begrepp.
Nu har jag icke mer att säga dig, om icke det, att du frambär min kappa och tänder lampan i bokrummet.
Fy, inga tårar, Alexander!
Du blir ful, när du gråter.
En stund efter att Alexander hade aflägsnat sig, gick Karmides till det lilla bokrum, som var beläget invid hans sängkammare.
Sedan han funnit den rulle, efter hvilken han sökt, flyttade han lampan till en soffa, lade sig på densamma, öppnade boken, men glömde att läsa och försjönk i sina egna tankar.
– Dock, jag måste skrifva till henne ... endast några rader ... för att rättfärdiga mig ... befria mig från hvarje ytterligare tanke på henne.
Han steg upp igen, lemnade boken och satte sig att skrifva:
„Karmides helsar Rakel för sista gången.
Jag tog det steg, hvartill min plikt emot dig uppmanade mig, och af hvilket vi begge hoppades en fastare anknytning af de band, som förenat oss.
Du vet nu utan tvifvel, att jag gjorde det förgäfves.
När jag i dag hos din fader anhöll om din hand, blef han förstummad både af harm och förvåning.
Du, hedningen, du den lättsinnige, liderlige, utarmade Karmides!
Jag behöfde ingen utläggning af detsamma; jag behöfde endast se den blick, hvarmed han beledsagade det.
Tyvärr, min Rakel, har din fader alldeles rätt.
Oss emellan är en skiljemur, som ej kan öfverstigas.
Hvad mig angår, så har jag varit vis nog att göra mig utledsen på samma gång som utarmad.
Hvad bekymrar det mig, att jag icke har ett guldmynt, för att köpa ett nöje, då jag ej ens vill hafva alla verldens nöjen till skänks?
Lifvet är mig en utpressad orange, hvars skal jag kastar bort.
Jag går till ett land, der man lika litet besväras af glädje som af smärta, lika litet af fruktan som förhoppningar, förmodligen icke heller af tankar.
Men kan man tänka der och minnas det förflutna, så torde det hända att jag någon gång vill blanda det gudomliga lugnet, som njutes der, med en tanke på dig.“
– Godt, tänkte Karmides, nu är den saken affärdad.
– Hvad har jag kunnat göra mer för den arma flickan än hvad jag gjort?
Har jag icke, blott för att lyckliggöra henne med en säll illusion, hycklat för henne en passion, som längesedan slocknat?
Det var en olycklig stund, då jag förvillades af hennes mörka ögon.
Hon har gjort mig mer bryderi än alla andra qvinnor tillsammans.
Hennes ömhet, hennes svartsjuka, hennes fruktan för framtiden, hennes olyckliga känslighet, som iklädt sig tusen gestalter för att plåga mig, allt detta har jag burit med ett tålamod utan like.
Hon älskar mig!
I denna stund gör det mig godt att hvila vid denna tanke.
Äfven Alexanders tårar behagade mig.
Jag är då verkligen älskad af tvenne menniskor!
Min bortgång skall således förorsaka smärta hos tvenne varelser!
Att försvinna ur verlden och efterlemna ett tomt intet af känslor, det är i sanning en afskyvärd tanke.
Det tomma intet framför mig och bakom mig, och mellan dessa svalg en ohygglig dödsryckning!
Nej nej, åtminstone något bakom mig!
Jag hoppades en tid att med Rakel vinna en vacker andel af hennes faders rikedomar.
Jag hade rest till Bajæ, för att med hafssältan återställa mina lifsandar.
Jag hade åter börjat njuta – en liten tid och mer af vana än af ungdomslust – hade derefter hemfallit åt läkaren och besvurit honom odödliggöra en usel tillvaro.
Epikuros’ lära är den uslaste, som en menniskohjerna frambragt.
Jag afskyr denna fega lära att njuta måttligt, för att njuta länge.
De söka nöjet, men gå att uppblanda det med en stadigvarande fruktan för öfverdriften och dess följder – och derför finna de icke hvad de söka.
De blanda Gudarnes vin med menniskonaturens uslaste drägg, som är feghet.
En sådan blandning var mig vämjelig.
Jag sökte njutningen oblandad och gick min bana utan att se till höger eller venster.
Andra akten af lifvet är herrlig.
Den första är intetsägande, den tredje tråkig, den fjerde neslig.
Jag har alltid afskytt ålderdomen.
Författarens snille röjer sig deri, att femte och sista akten kan inskjutas i stycket hvarhelst man behagar.
Dessa reflexioner återförde Karmides’ tankar till boken, som han öppnat.
På sådane böcker var den helleniska litteraturen ganska rik.
Tröstegrunder mot döden utgjorde för filosoferna af vissa skolor en vigtig afdelning af deras morallära.
Såsom en resande anstår, ville Karmides i förväg orientera sig något i det land, dit han beslutat att anträda färden.
Författaren uppkastade först den fråga, om det för menniskans lycka är bättre att omsorgsfullt undfly hvarje tanke på döden eller i tid vänja sig vid densamma, för att icke gripas af fasa och förlora sin själs jemvigt, när den oundviklige nalkas.
Han kallade döden med de mildaste smeknamn – en ljuf drömlös slummer, sömnens broder, ett återvändande i moder Jordens sköte, en af den goda Naturen sjelf föranstaltad upplösning af vår kropp och dess beståndsdelars blandning med vänliga elementer – och han förundrade sig deröfver, att mången hade föredragit det förra medlet framför det sednare.
Det lugn, de derigenom hoppas vinna, hotas ju hvarje ögonblick, ty naturen öppnar för våra ögon grafvar i tusental, varelser med lif och känsla omkomma hvarje ögonblick oräkneliga.
Hvilken förskräcklig ångest måste ej gripa den, som till och med i sitt friska tillstånd, med oförsvagade nerver ej lärde fördraga tanken på döden, när han slutligen angripes af en sjukdom, när denna sjukdom gör framsteg, när läkaren tvekar, när läkaren slutligen öfverger honom!
Endast fega och tanklösa menniskor kunna för den skull välja ett medel, så otillförlitligt och farligt, till sitt lugns bevarande.
Dock medgaf författaren, att äfven för jordens ädlaste och tappraste nationer, Hellenerna och Romarne, var döden ett skräckord, af lagen förbjudet att nämnas vid offerhögtidligheterna och andra festliga sammankomster, af anständigheten utvisadt från enskilda sällskapskretsar.
Detta, fortfor författaren, visar hvilka djupa rötter afskyn för döden likväl eger i menniskonaturen.
Denna afsky måste öfvervinnas, såvida icke själens lugn och klarhet skall störas af de alldagligaste händelser.
För den skull öfverensstämde förf. med alla helleniska filosofer deruti, att en menniska, som älskar sitt lugn, bör så tidigt som möjligt vänja sig vid dödstanken och undersöka hvad döden egentligen är.
Han påminde om Epukuros, som under en plågsam sjukdom och nära sin upplösning, skref till sin vän, att hans själs glädje motväger kroppens plågor, och att hans sista dag äfven är hans lyckligaste.
Mången hemtar i tron på själens odödlighet och fröjder i ett kommande lif ett mod, som icke låter nedslå sig.
Förf. ansåg dock ovärdigt för den vise att hemta styrka från något, som möjligen är en villa.
Man bör finna styrka i sig sjelf.
Är det icke, frågade han, tillräckligt tröstande, att hafva lefvat och i sin lefnad hafva uträttat något nyttigt, och att med denna lugna återblick på det förflutna förmäla den lyckliggörande föreställningen att förenas med jorden, som alstrar och närer allt godt och skönt, att genom sin kropps upplösning ännu efter döden blifva nyttig för de likar, som man i lifstiden älskat?
Författaren uppräknade och skildrade derefter en mängd af de fall, som kunna göra menniskan, i trots af hennes inplantade afsky för döden, likgiltig mot honom, ja, fientlig mot sitt eget lif.
Bland dessa uteglömde han icke de vällustingar, som tömt fröjdernas bägare ända till dräggen.
De siste i denna kategori, han skildrade, voro de, som just af fruktan för döden rusat i hans armar och föredragit förintelsen framför att plågas af tanken på densamma.
Denna skildring var gjord med en virtuositet och en styrka, som kunde komma håren att resa sig på läsarens hufvud och förflytta honom till samma kategori som de beskrifna.
Författaren uppehöll sig länge vid föreställningen om förintelsen.
Hans iakttagelser öfverensstämde med Plutarkos’ åsigt derutinnan, att fruktan för döden hos de flesta menniskor uppstår icke så mycket genom tanken på de kroppsplågor, som beledsaga dödskampen, ej heller genom
Tartarens eller helvetets skräckbilder och föreställningen om eviga qval, utan just genom tanken på förintelsen.
„Må mina händer och fötter förlamas, må bölder betäcka min kropp, må mina qval komma tänderna att hacka och gnissla; blott lifvet återstår mig, är jag nöjd, om ock jag hängde naglad vid korset,“ säger Mæcenas.
Och många menniskor tänka som han.
Menniskoanden, likasom hela naturen, fasar för det tomma.
Han kan förlika sig med, ja till och med eftersträfva ett tillstånd af oföränderlighet, af oafbruten hvila, otillgänglig för sorg och glädje, hopp och fruktan; men ett sådant tillstånd är ännu icke förintelse.
Det kläder sig i skepnaden af en ljuf, drömlös sömn, som i sitt djup eger möjligheten af återuppvaknande och under den domnade ytan förlägger en känsla af behaglig hvila.
Men der hvarje möjlighet till en förändring är borta tillika med det, som icke skulle vara mägtigt af förändring, der icke ens ett tillstånd gifves, fantasien neddyker i en gränslös tomhet, fåfängt famlande i evigt mörker efter några atomer, hvarmed den kunde forma sig en bild af det obegripliga, der gapar förintelsen.
Karmides kastade boken ifrån sig och steg upp.
Hans själslif hade under den förflutna tiden varit som en mekanism, drifven af yttre impulser; han var förslappad, ruinerad, förhoppningslös, det var allt hvad han kände om sig sjelf, och han ville icke lefva, emedan den framtid, som väntade honom, blefve tom på allt, utom nöd och förakt.
Att nedsjunka till samhällsdräggen, sedan han lyst i yppiga kretsar och varit en stjerna bland den njutningslystna ungdomen, att kringsmyga i en trasig mantel, ett mål för löje eller medlidande af dem, på hvilka han bortslösat sin förmögenhet, att följd af föraktet vandra en förtidig bräcklighet, en neslig ålderdom till möte, detta hade målat sig med förskräckliga färger för hans inbillning.
Han kunde undgå detta öde genom en frivillig död.
En sådan hade han länge emotsett såsom slutet på sin bana, den ingick i hans filosofi, och han hade icke funnit någon svårighet att försona sig med tanken på densamma.
Den hade tvärtom förekommit honom såsom en passande scen i sista akten af lifvets komedi, förhöjande effekten af det hela.
Att slockna midt i styrkan af sin glans, att lemna verlden, medan han ännu bländade henne och syntes henne afundsvärd och lycklig, att ungdomlig, vacker, frisk och föremål för qvinnors ömhet slita sig ur nöjets famn och ila i grafvens, det vore ju den enda död, som kunde anstå en Karmides!
Vidare hade Karmides icke reflekterat öfver döden.
Han emotsåg den som en nödvändighet och ville begagna till och med denna nödvändighet på ett sätt, som smickrade hans högmod.
Dock, när stunden för hans ruin nalkades, och hans timliga välfärd hotade som en lutande byggnad att sammanstörta öfver honom, hade han från dag till dag uppskjutit sitt beslut.
Nu var dock den sista dagen inne.
Öfverlefde han äfven den, så hade han äfven öfverleft sig sjelf, och döden, fördröjd med några timmar, skulle blifva lika neslig, som om den väntade honom efter en lång bana af förakt och elände.
Han hade för den skull i en kall och lugn sinnesstämning beslutat, att den nu instundande natten skulle blifva den sista.
Men i detta ögonblick, när han kastade boken ifrån sig, kände han hvad hon hitintills icke kännt – tvekan, ja, förskräckelse.
Menniskonaturens fasa för förintelsen, så kraftigt och psykologiskt riktigt skildrad i den okände författarens arbete, hade plötsligt gripit äfven honom.
Han gick några slag öfver golfvet, fåfängt kämpande mot den rysning, som genomilade hans lemmar.
Derefter lemnade han rummet, kastade manteln öfver sig och skyndade ut, för att i den fria naturen samla sina tankar.
Han var i detta ögonblick den uslaste af varelser.
Han såg i sjelfmordet sin enda räddning och förskräcktes likväl i sista stunden för sin räddare.
Tankar, svarta och förvirrade, hvälfde i hans hjerna.
Han var icke i stånd att beherrska och ordna dem, för att med lugn reflektera öfver sin belägenhet och med förståndsgrunder bekämpa sjelfbevarelseinstinktens ansträngningar.
I detta tillstånd vandrade han framåt, utan att se, hvar han befann sig.
Först i grannskapet af staden fick han öga för sin omgifning.
Dubbelporten framför sig och hörde från gatan Kerameikos sorlet af talrika promenerande, som njöto af den svala, stjernklara nattens klarhet.
Han stannade, ty i denna sinnesstämning fördrog han icke att se eller blifva sedd af menniskor.
Bakom honom, i grannskapet låg begrafningsplatsen.
Han vände om och gick dit.
I porten till begrafningsplatsen hejdades han af tvenne mötande personer.
Som han passerade förbi, lade den ene af dem sin hand på hans arm och uttalade hans namn.
Obehagligt öfverraskad, stannade Karmides, mönstrade mannen och igenkände Petros, Homoiusianernas biskop.
– Clemens, sade denne till ynglingen, som åtföljde honom, – gå före mig till staden.
Jag skall snart vara efter dig hemma.
Biskopen och föreläsaren kommo från pelarfältet, sedan de till Simon helgonet burit hans aftonmåltid.
Simon hade efter sin återuppväckelse ånyo bestigit pelaren och lefde nu sitt sedvanliga lif, om möjligt ännu mer beskådad och beundrad än fordom.
– Hvad kan du hafva att säga mig? frågade Karmides otåligt.
– Mycket, svarade Petros, – om du blott har tid att höra mig.
– Det är just hvad jag icke har ...
– Nåväl, man kan säga mycket på få minuter.
Hvarthän ämnar du dig?
Jag kan följa dig och under vägen meddela dig hvad jag vill säga.
– Vill du icke uppskjuta detta samtal till en annan gång?
– Nej, det kunde då vara för sent ...
– Deri har du rätt.
Nåväl, det är mig likgiltigt hvarthän vi gå.
– Låtom oss då välja första bästa plats, der vi ostördt kunna samtala.
Vi hafva sådana här i grannskapet.
De satte sig på en bänk, som beskuggades af cypresser.
– Nåväl, hvad har du att säga mig? frågade Karmides.
– Något, som torde förefalla dig besynnerligt och vågadt, svarade Petros. – Vi känna hvarandra så föga, och likväl får du höra, att jag vill inblanda mig i förhållanden, som synas röra mig alls icke och dig ganska nära ...
– Det är godt.
– Min vän, jag har flera nätter drömt om dig, sist förliden natt, och då så lifligt, att jag i dag känt en oemotståndlig önskan att samtala med dig.
Jag skulle uppsökt dig, ifall jag icke träffat dig här.
Hvad tror du i allmänhet om drömmar?
– Petros, jag har i afton ingen lust att filosofera.
I korthet sagdt: hos mig äro de ingifvelser från magen, hos dig förmodligen från himmelen.
Hvad drömde du?
– Jag har trenne nätter efter hvarandra drömt, att du stod vid randen af en afgrund, och att jag räddade dig från att falla i densamma.
– Och det var endast detta du ville berätta mig?
– Nej, jag vill äfven säga dig, att jag tror på vissa slag af drömmar.
Det finnes drömmar, som sjelfva bära ett oemotståndligt vittnesbörd om sin sanning.
Jag är i denna stund öfvertygad, att Försynen utsett mig till sitt redskap för att rädda dig ur någon olycka.
Karmides blef uppmärksam.
Petros’ ord gjorde starkt intryck på honom.
– Jag har frågat mig sjelf: hvilken är den olycka, som hotar Karmides?
Och huru skall jag kunna rädda honom ur densamma?
Det är ju så mycket, som skiljer oss från hvarandra, som nekar mig hans förtroende.
Våra banor hafva hitintills aldrig sammanträffat, min åskådning af lifvet är en helt annan än hans, vår verldserfarenhet så himmelsvidt olika.
Han skulle icke förstå mig, om jag talade till honom ur djupet af mitt hjerta; han skulle kanske icke ens vilja höra mig.
Då jag frågade, hvilken den olycka kan vara, af hvilken Karmides hotas, så fann jag intet annat svar, än detta: hans olycka är det, som han sjelf betraktar som sin lycka, och du skall förgäfves kunna förändra en åsigt, hvilken så att säga är grundad i hans blod, hans ungdom, de gåfvor och företräden, hvarmed naturen utrustat honom, och hvilka inbjuda honom till nöjen, njutningar, sinnesrus.
Du förmår här intet, endast tiden kan uträtta något.
Den dag skall väl en gång komma, då han med vedervilja stöter njutningens bägare tillbaka, om äfven den räckes honom af den skönaste hand.
Du kan ännu ingenting uträtta ...
Men drömmen återkom.
Du var färdig att kasta dig i bråddjupet; du gick icke med slutna ögon till dess rand; du gick med öppna, du såg det, ditt ansigte var mörkt och dystert, såsom det är nu, och likväl, när jag fattade dig i armen, stannade du villigt och jag kunde utan svårighet, föra dig ur farans grannskap.
Sådan var min sista dröm.
– Jag, som tror på drömmar, fortfor Petros, – emedan våra heliga böcker gifva mig anledning dertill, och emedan mångfaldig erfarenhet gifver stöd för en sådan tro, jag kände mig af detta öfvertygad såväl derom, att den fara som hotar dig, står omedelbart för dörren och att du sjelf känner hennes tillvaro, som äfven derom, att jag verkligen kan rädda dig, och att du beredvilligt skall skänka mig det förtroende, som för detta ändamål är nödvändigt.
– Förmodligen.
– Jag tror det icke.
Du är i denna stund olycklig, Karmides ...
– Och du behöfver en hjelpare.
Tiden är redan inne, då njutningens bägare äcklar dig ...
– Deruti har du rätt ...
– Nåväl, se der en början till det förtroende, som jag önskar vinna.
Jag behöfver knappt veta mer, ty dermed har du sagt, att du står på en vändpunkt af ditt lif, att du vill börja en annan bana, värdigare de herrliga gåfvor, hvarmed Försynen utrustat dig, och som, rätt använda, böra bereda dig en framtid af lycka och ära ...
– Du kommer mig att le ...
– Du tviflar på en sådan framtid och känner likväl vedervilja för det lif, du fört allt hitintills.
– Och än sedan?
– Du som har ungdomens dårskaper bakom dig och det bästa af lifvet framför dig!
Din unga natur skall återvinna henne.
Du skall förvärfva en ny.
Eller har din förtviflan en djupare rot?
Karmides, det gifves en osviklig läkedom för själen, likasom det gifves en sjukdom, som förer till den verkliga helsan, till det sanna lifvet.
O, vore ditt onda af detta slag!
Jag skulle taga din hand och föra dig till läkaren.
Kanske är det ock så – och jag skulle lyckönska mig dertill – fastän du sjelf icke riktat blicken inåt, i din egen barm.
Kanske grumlas din sjelfpröfning af tankar på jordiska ting, af fruktan för din timliga välfärd.
Förr hör du mig icke, och jag undrar icke derölver, ty att predika för en drunknande är en galenskap.
Man drager honom först ur djupet och predikar sedan.
Således, är din egendom förslösad, fruktar du fordringsegare, fattigdom och förödmjukelse, så gif mig ditt förtroende.
Jag skall möjligen kunna hjelpa dig.
– Ja, jag.
– Om du nu gissat rätt, skulle du kunna afvända ett slag, som väntar mig med nästa uppgående sol?
– Jag anser det icke omöjligt.
– Jag vet, att du är en utomordentlig man, en Apollonios af Tyana bland de kristne, att du uppväckt en död och förrättat andra underting.
Jag vore derför nästan frestad att tro på möjligheten af din förmåga äfven i detta fall ...
– Ah, jemför icke hvad som ej bör jemföras!
Hållom oss till ämnet!
Antag, att Baruk är din fordringsegare, att du behöfver anstånd ...
– Petros, hur vet du detta? utbrast Karmides.
– Bah, jag vet mer, mycket mer.
Antag, sade jag, att du behöfver anstånd af honom.
Du kan då lugnt gå hem och lägga dig att sofva.
Jag lofvar, att Baruk skall hafva tålamod.
– Petros, är detta ditt allvar?
Kan du hålla hvad du lofvar?
– Jag kan lofva och hålla mer.
Det beror af dig sjelf och af det förtroende du visar mig.
– Men hvad är din afsigt med allt detta?
Hvilka äro dina bevekelsegrunder?
Dock, jag lemnar dessa frågor åsido.
De må vara hvilka som helst.
Min belägenhet är förtviflad, jag bekänner det ... och räddar du mig så som jag vill blifva räddad ...
– Så att allt sker i tysthet, så att din stolthet icke blir sårad ...
– Säg högmod eller stolthet ... orden göra ingenting till saken ... då lägger jag mitt öde i dina händer, och du må göra med mig hvad du vill ... ehuru jag omöjligen begriper hvad slags intresse du kan hysa för min person och i hvilken mån jag skulle kunna visa dig min tacksamhet med återtjenster.
– Jag begär inga sådana ... endast ditt förtroende.
Med detta förtroende skall jag ernå det öfriga, och hvad jag vill ernå är din egen lycka.
Till att börja med: vill du besöka mig i morgon efter skymningen, då jag återvändt från mitt arbete?
Du har måhända sett mig släpa sten till Afrodites tempel.
Det är nu min dagliga sysselsättning, och jag delar med glädje mina förtryckta trosförvandters mödor.
Då Israel var mägtigt, störtade vi afgudarnes altaren; vi måste nu återuppbygga dem, men, som
vi hoppas, för att en gång nedrifva samma våra händers arbete.