Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får Den 14 October f. m. 3o5 får derföre, i motsats med de åberopade missbruken, hänvisa till de mångfaldiga mera betänkliga missbruk, som ägt rum vid utöfvandet af assigneringsrätIigheten på banken, oell livilka missbruk skulle föranledt högst kännbara förluster för hela landsorter, derest icke särskilda härvid inträffade tillfälliga förhållanden kunnat begagnas, för att tillintetgöra de eljest hotande verkningarna af berörde missbruk.
Jag får ytterligare fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på nödvändigheten alt medgifva fritt bruk af den enskilda crediten, såvida man ieke vill åtaga sig förbindelsen att med Riksbankens mynt uteslutande fournera rörelsens behof; men i sådant fall fruktår jag högligen, att anspråken å bankens ytterligare sedelemissioner skola blifva så mångfalldiga, att man snart nog torde få skäl i följd häraf motse nödvändigheten af en ny realisation.
Jag anser för öfrigt detta förslag, likasom alla andra, hvilka åsyfta att få den enskilda crediten på ett ändamålsenligt sätt begagnad , stå i oskiljaktigt sammanhang med de vid sista riksdag fattade beslut till myntvärdets upprätthållande.
Hr Lrefr.en, Joh. Pehr:
Man har såsom stöd för Utsk:s förslag anfört, att då den vid förra riksdagen förväntade fördelen af inrikes vexelinrättningen icke visat sig till den kraft och verkan, som man då hoppades; så borde man vara benägen att lemna fritt lopp åt den ifrågavar. assigneringsrätten.
Detta förefaller mig, som om jag , derföre att min tanke eiler önskan icke genast uppfylldes, straxt skulle hoppa i sjön och dränka mig.
Vill man söka den punkt, hvarpå denna frågas lösning beror, nemi. huru inrikes-vexellörelsen skall komma till stadga, så gör man rättast att på den punkten concentrera sina bemödanden, och denna punkt ligger icke uti assigneringsrättens hvarken ökning eller inskränkning, utan i den förvända tro, att köpmän i allmänhet skola äga rätt att besvärja riktigheten af sin bokföring och afsina uppgifna fordringar; ty om det icke ägde rum, så skulle genast den högfärden försvinna att ej vilja utgifva vexIar för de varor, om hvilka man contraherar.
Nu säger man nemi.:
"Vill herrn icke åtnöjas med att jag för upp herrn i min bok, så gör jag ingen affär med herrn.”
Deruti ligger frågan örn inrikes-creditens utvidgning, och den bör således icke sökas uti det förslag, som nu är å bane, hvilket är ett bankrutförslag.
Man klagar öfver att privatbankernes sedlar uttränga riksmyntet.
Om denna klagan äger någon grund , skall likväl otvifvelaktigt sådant icke länge äga bestånd ; ty dessa banker skola snart utveckla sig och visa att de till sin princip äro riktiga och ändamålsenliga för landets inre rörelse; men de faror, man fruktar, skola icke uteblifva, om man hindrar privatbankernes fria utveckling genom att lossa de band, med hvilka den enskilda assigneringsrät 14 H. 39 3o6 Den if\
October f* m. ten måste qvarhållas inom de gränser, sorn pri vatbankernes fortkomst påkallar.
Jag anhåller om alsing på Utskis betänkande.
Boye; För alt något litet skingra den patetiska ■verkan af förespeglade farhågor, hvilka åtminstone synas mig lie!t och hållet hemtnde ur luften , oell för att på samma gång erinra R. o. Ad. om dess pligt att såsom lagstiftare icke uppenbart brista i conseqvens; får jag i första rummet påminna derom, att ända intill 1818 års riksdag har aldrig det band funnits, hvars borttagande jag sedermera alltid påyrkat.
Våra förfäder ägde också både känsla, moralitet och begrepp om creditförhållanden; men aldrig föll det dem in ätt lägga band på creditförhållanden enskilda personer emellan, grundade på inbördes personligt förtroende.
Jag får äfven erinra derom, att då man icke kan borttaga lagen, sorn tillåter utgifvande af reverser, ställda till sedelhafvare!!
, så bör man icke hindra utgifvandet af sådana assignationer, som nu äro i fråga, enär ingen tvingas att emottaga den ena mer än den andra.
Den som emottager dem, lärer icke underlåta att förut göra sig underrättad om den säkerhet de äga och vet nog hvad han gör.
Helt annat var förhållandet med Valutorna på 6o:talet, hvilka tillkommo af penningebrist, och på hvilka allmänheten blef narrad.
Äfven får jag bedja R.o. Ad. besinna, att rörelsecapitalet i Sverige icke motsvararhvad rörelsen tarfvar.
Jag yrkar bifall på betänk., emedan jag icke kan föreställa mig, att ringaste fara skulle •vara förenad med afskaffandet af det nya påfundet, hvilket icke är äldre än sedan 1818. ■Hr Rosenblad:
Af samma grund sorn den siste värde ledamoten svarat den talare, som föregick honom , anhåller jag att få besvara hvad -han yttrat.
Skilnaden emellan obligationer och de ifrågavar. assignationerna bestå lili de sistnämndas beskaffenhet, enl. hvilken de kunna såsom mynt i rörelsen ällmänt circulera.
Visserligen är det sanni, alt man lika litet kan 'tvingas att emottaga dem , sorn man kan påtvingas privätbankernes utgifna credit papper'; men då man ansett nödigt för privatbankernes organisation alt stifta lagar just med hänseende till ömtåligheten af de docunvent, hvilka såsom mynt circulera, till skilnad från dem , hvilka blott gå såsom skuldsedlar man och man emellan; såharman nödgats fästa afseende på hvad sorn erfordrats till de förras betryggande; men skulle man bifalla Ulskrs betänk.
, så är •det likgiltigt hvad man stadgar om privatbankerna; ty hvarje vinglare kan då förvandla sin rörelse till egenskap af privatbank, till egenvinst och andras lidande.
Det exemplet jag omnämnde hade ingen gemenskap med botta le ts valutor.
Jag anförde nemi. sorn bevis
,på de olyckor, som utgifvandet af dylika små assignationer lian medföra, den bankerut, som på go:t&let inträffade Iros dåvar. innehafvarne vid Wedevåg* D e u 14 O c t o b c r f. m. bruk.
Jag skulle ytterligare kunna anföra förhållandet med tre-proeents-sedlarna afär 1810, liera andra exempel att förtiga.
Behofvet af den ifrågastiillda rättigheten är mindre nu än någonsin tillförene, då vi numera äga icke blott den allmänna hanken utan äfven privatbanker, med hvilka manager rättighet att föra assigneringsrörelse.
Hr Stuart har visserligen rätt uti hvad han yttrat om de missbruk som ägt rum af assigneringsrätten på hanken ; men man bör dock ihågkomma , att det blir mycket lättare, derest Utskts betänk, bifaltes, för vinglaren att missbruka privatbanks-rörelsen, enär villkoren för assigneringsrätt på banken äro sådana, att dertill fordras att stå på annan bolten.
Också äro exemplen på ett motsatt förhållande högst få, och på 4° års tid, från 1799 till slutet af 2o:talet, gifves intet exempel af missbrukad assignering på banken.
Derefter har det inträffat 2 å 3 gånger, och sammanräknade antalet af de assignationer på banken, som icke blifvit inlösta, har icke öfverstigit 2 ä 3ooo r:dr; och jag tror, att samtlige de assignationer, hvilka i sednare tider blifvit casserade i banken, hafva blifvit till fullo inlösta, ehuru, i afseende på. några små poster, jag icke bestämdt vägar uppgifva förhållandet vara sådant.
Jäg förnyar min anhållan om afslag på betänkandet..
Hr Lefre'n: Jag ämnade besvara Frih. Boyes an märk 114 men då Hr Rosenblad redan gjort det, anhåller jag endast att få förena mig med honom.
Det är i anleda, af Frill.
Boyes yttrande, som jag begärt ordet, för att fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derå,, att det ej är samma sak att utgifva reverser, ställda till innehafvare» , eller assignationer ända lill skillingslal.
Den trafikerande allmänheten , som, inkommer till städerna för alt afyttra sina varor hos handlande, inötes med det svaret: jag skall köpa dina varor, om du i betalning vill emottaga assignationer på den eller den personen alt betalas på den eller den tiden.
Om för dessa assignationer samma stadgande gällde, som i afseende på vexlar, nemi. att på bristande accept efter inlösen af utgifvare» genast följde bysättning, så vore det en helt annan sak, inea så förhåller det sig icke; ty dessa assignationer äro icke mera utmälningsgilda än andra skuldsedlar.
Följden af en sådan rättighet att utgifva assignationer blir således ingen annan, än den, att allmänheten antingen nödgas nedsätta priset på sina varor eller ock emottaga dylika assignationer a£ tilläfventyrs högst bedrägliga handlande, hvilka skapa sig runlefria. capital på en rörelse, uti hvilken de sakna förmåga göra reda för sig.
Att genom lagstiftning bereda ett sådant föi hållande, anser jag icke vara rätt, hvarföre jag äfven förmodar att R. o. Ad. afslår betänkandet.
Hr Stuart: I anledn. af Hr Rosenblads yttrande anglde privatbankernes sedlar, vill jag endast upplysa , att här icke 3o8 De n 14 October f. m. är fråga om tryckta eller graverade, utan endast örn handskrifna anvisningar; att deremot privatbankerne äga rättighet alt utfärda så beskaffade tryckta sedlar, och att det icke lärer kunna löna mödan att i rörelsen utsprida handskrifna sedlar på skillingsvalörer.
Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolph; Jag anhåller att i denna fråga få anföra ett exempel, ehuru obetydligt.
Jag erinrar mig icke sjelf den tid, då köpmännen uti vissa Skånska städer företogo sig att afhjelpa bristen på skiljemynt, medelst utgifvande af s. k. skillingsvalutor; men jag har hört det af äldre personer och tror det skedde på slutet af go:talet.
Resultatet af denna operation blef, att sedan landet blifvit öfversvämmadt af detta qvasimynt, gjorde sedelutgifvarne concurs, och de, som varit nog godtrogna att emottaga deras assignalioner fingo behålla de värdlösa pappersbitarna, af hvilka man ännu kan få se en och annan der och hvar, liksom Franska directorii förfallna assignater, förvarad såsom en curiositet.
Jag förenar mig med dem, hvilka anhållit om afslag på betänkandet.
Efter hvad jag förnimmer, ruder ännu någon villfarelse i afseende derpå, hvarom fråga nu egentligen är.
Fråga är ej om s. k. valutor eller tryckta assignationer ställda på innehafvaren; och man kan och bör således från discussionen åtskilja allt tal om utprångling af falskt mynt i landet; ty fråga är blott derom, att man skall få utgifva handskrifna vexlar, fastän under annan (orin , under 100 r:drs belopp, då man på annat sätt uti vexling icke kan komma från hvarandra; och fråga är således icke att genom borttagande af den författning som tillkom 1818, på sätt Frih.
Cederström sagt, bereda tillfälle för en skadlig vinglerirörelse i landet; utan fråga är, att icke förklara det för förbjudet och med vanärande straff belagdt, som i anseende till sakens natur i vissa landsorter dagligen prakticeras och omöjligen kan genom lag förbjudas.
Jag äger enskild erfarenhet derom, att då man bor allägse från en stad och saknar sedlar för att göra liqvid under 100 r:drs belopp, dr man tvungen, då man vill lemna en person tillfälle att få sin betalning, att gifva honom assignation på någon köpman eller annan person uti någon stad.
Ett sådant förhållande får enl. nu gällande förordning icke äga rum, med mindre än att summan, hvarå assignationen utgifves, uppgår lill ioor:dr.
Huru lätt det likväl är alt eludera författningen, synes deraf, att om jag vill lemna anvisning på mindre belopp än 100 r:dr , så behöfver jag blott ställa assignationen i form af bref och börja den på så sätt :
Min kära bror , eller min högtärade herre behagade till den och den utbetala det eller det beloppet.
Då är documentel ett bref och icke någon assignation, Hvar och en som haft affärer på landsbygden, isynnerhet uti de mindre peuplerade orterna, känner, alt en så Den 14 October f. m. 309 beskaffad assigneringsrörelse äger rum och nödvänigt måste äga rum äfven om den vore vid lifsstraff förbjuden.
Nu är fråga 0111 att bibehålla en sådan förordning, tillkommen sedan 1818, för alt göra en inskränkning pro tempore, på det vederbör, skulle få göra knipan så slärk som möjligt för all rörelse.
Om man besinnar, huruvida en lagsliftning skall utgå från den grundsats, att lagstifta såsom förmyndare för de okunniga, så bekänner jag, att jag icke vet hvar denna logslifniog skall stanna; men det bör icke komma i fråga, att icke lagstiftaren har rätt att fordra en viss grad af upplysning i landet, och i Sverige lärer icke finnas någon till mogen ålder kommen person, som icke kan läsa, och som således icke skulle kunna inhemta tillräckliga begrepp för alt freda sig från den våda, som skulle vara så förfärlig.
Jag anhåller derföre, att Ståndet icke måtte utmärka sig genom så alldeles i min tanke osunda lagstiftningsgrundsatser, som att förekomma borttagande af denna orimliga författning.
Hr Cederschjöld: Robert Theophron:
Då jag för min del alltid måste anse samhällsbyggnaden i samma mån fullkomligare, som dess grundvalar äro öfverensstämmande med förnufts- eller rättsbegrepp; så kan jag icke heller gilla en lagstiftning, hvilken i så hög grad, som den i fråga var. författningen, afviken från sunda förnuftets fordringar.
Den som icke känner eller icke bort omtalas denna författning, kan icke göra sig begrepp om, att det skulle vara 5,:ne enskilda personer förbjudet att sins emellan uppgöra sina licjvider, på sätt deni bäst och lämpligast synes, då tredje mans rätt derigenom icke förnärmas; och sådant måste förhållandet vara, om jag, för att betala en på en viss ort boende person, t ex. 5o r:dr, gifver honom anvisning att lyfta detta belopp hos en annan på samma ställe boende man, som är mig skyldig lika summa.
Hvem kan af förnuftet sluta dertill, att man genom en sådan handling begår en olaglighet.
Man säger, att derest en sådan assigneringsrättighet vore tillåten, skulle var och en vinglaie kunna stifta privatbanker, emedan sådana assignationer äro detsamma som penningar; men jag hemställer, om icke en löpande skuldsedel lika mycket är att anse som penningar, och då man icke kan stadga förbud mot lifgifvande af löpande förbindelser på mindre belopp än 100 r:dr; så hemställer jag , om icke vinglaren , medelst ulgifvande af sådana skuldsedlar, när som helst skulle kunna stifta privatbanker, derest annat hinder icke mötte; nien för att kunna utgifva skuldsedlar till det belopp och den mängd, alt utgifvaren kunde anses idka bankrörelse, fordras credit lika väl som utgifvandet af assignationer i sådan scala, ty utan credit lärer väl ingen emottaga hvarken skuldsedlarna eller assignationerna.
Man har invändt, att allmogen, som inkommer till städerna för att afyttra sina varor, skulle af oredliga handlande kunna tvingas att emottaga dy - Den 14 October f. m. lika assignationer.
Till talaren, som yttrade det, hemstället jag, om icke landtmanrien på samma grund af oredliga handlande skulle kunna tvingas att såsom betalning emottaga skuldsedlar; och månne förhållandet ur bättre i ena fallet än i det andra?
Den som einottager skuldsedel såsom betalning, nödgas, derest sedeln icke inlöses, lagsöka utgifvare!!.
Enahanda är förhållandet med nssignationerna, ty om den person, på hvilken assignationen är ställd, icke accepterar densamma, har innehafvaren regress till titgifvaren, som, i brist af godvillig betalning, måste stämmas.
Jag får således tilt alla delar förena mig uti Frih.
Tioyes yttrande, hvaruti Hr Frihin så klart och tydligt ådagalagt nödyändigheten af denna förordnings npphäfvande, att något ytterligare skäl tilli stöd för denna mening i min tanke icke erfordras.
Försöket att bortblanda likheten emellan de ifrågavar. creditsedlarna samt de om tahita valutorner på hvilkas skadliga följder exempel blifvit anförda, är fullkomligen misslyckadt.
Skilnaden emellan assignationerna och skuldsedlar ställda till innehafvaren är den , att dessa sistnämnda innehålla bestämd förfallotid eller viss uppsägningstid, dä deremot assignationerna skola vid uppvisandet godtgnras.
Följden af sådana sedlars lifgifvande blir, såsom jag redan nämnt, densamma sorn efter valutornas lifgifvande inträffade med dåvar. ägarne af Wedevågs bruk eller , såsom en talare omnämnt händelsen hafva varit i Norrige, enär allmogen, som har sin uppmärksamhet uteslutande fästad på andra föremål, saknar förmåga alt bedomina ställningen hos de handlande, af hvilka assignationerna utgifvas.
Vi hafva nyligen sett förhållandet med det handelshus i Fahlun , sorn hade affärer med kanske -|:delar af Dahl-altmogen, som det försåg med dess förnödenheter.
Om det handelshuset ägt rättighet att utgifva sådana assignationer, som nu äro ifråga— ställda; så skulle man fått se, alt det exempel förnyats, som inträffade med ägaren af Wedevågs bruk, och som äfven ägt rum i Norrige; och det är just detta, som jag anser lagstiftningen böra förekomma genom bibehållande af det redan belintliga förbudet mot ingifvande af assignationer å mindre belopp än i oo r:dr, hvilket förbuds borttagande är så mycket mindre behöfligt, som den, hvilken vill begagna en sådan rättighet att skapa credilmynt, äger tillfälle alt för sådant ändamål sätta sig i beröring antingen med statsbanken eller någon privatbank , eiler ock , i händelse sådant skulle finnas bättre och lämpligare, att begagna den utaf Gr.
Frölich omtalta utvägen att utgifva assignationerna i form af bref.
Jag förnyar min anhållan om propos. till afslag å betänkandet.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, 0111 R. o. Ad. behagade bifalla LagUtskis betänk.
Den »4 October f. m. 311 Hr Frih. o. Landtm, förklarade, det han trott sig finna att nej öfverröstat ja.
Den som bifaller LagUtskis betänk.
N;o 128, voterar ia; den det ej vill , voterar nej; Vinner nej , afslår R. o. Ad. ofvannämnda betänkande.
Nej — 5.. U. R. o. Ad. åtskiljdes kl. till 2 e, m. lii fidem prolocolli, F. O. SilJvcrstoljic.
Onsdagen den i4 October i84o.
Justerades pleni-prot. för den 3 dennes f. m.
Upplästes till justering ett prot.uldr., innefattande R. o. Ad:s den 3, 7, 1 o celi denna dag fattade beslut i anledn. af Bevilln.Utskis betänkin Niis 12 och 27.
Vid den del deraf, som angick att R. o. Ad., i anledn. af sitt beslut att antaga samma stadganden, som hittills varit gällande i afseende på Berednis- och Taxer:s-comite'er, och som innehållas i gamla bevilln.författningen från och med 5esta till och med i33:dje§in, förbehållit sig att, i afseende på sådan redaction och sådana meningar, som stå i strid med andra beslut, hvilka R. o. Ad. vid piöfningen af ifragavar. ärende i sin helhet fattat eller komme att fatta, R. o. Ad. må äga att förändra och rätta de paragrafer, som på detta sätt stå i strid med detta R. o. Adis beslut, yttrade Hr von Hartmansdorff, Aug. i Jag får vördsamt erinra, att det torde behöfvas ett tillägg vid detta prot.- uIvfrag.
Ifall den mening , som gjort sig gällande hos R.
Den 14 October f. m. o. Ad., äfven skulle blifva R.
St:s beslut, så kunde det hända, att vissa ordalag behöfde derefter förändras, emedan Utsk.-s förslag är uppgjordt under en annan förutsättning, nemi. den, att Beredn:s-comite'erna skulle försvinna.
Jag anhåller och hemställer derföre, att R. o. Ad. täcktes besluta, att den rättelse i ordalagen, sorn då kunde behöfvas, måtte af Bevilln.Ulsk. uppgöras och föreslås.
I anleda, häraf, och efter någon mindre jemkning i redaclionen, beslöt R. o. Ad. den jemkning i beslutet, alt det skulle erhålla följande lydelse: ’’dock under förbehåll att , i afseende på sådan redaction och sådana meningar, sorn möjligen stå i strid med andra beslut, som R. o. Ad. vid pröfningen af ifrågavar. ärende i sin helhet fattat eller kommer att fatta, åt Bevilln.Utsk. öfverlemnas att föreslå rättelse i de §§, som på detta sätt icke öfverensstämma med R. o. Ad:s -förenämnde beslut.” Justeringen af prot.utdr. fortsattes till slut, hvarefter det godkändes, med iakttagande af nyssnämnda jemkning i beslutet.
Hr Frih. o. Landtm, tillkännagaf, alt Hr Ribbing, Arvid, ledamot i Allm.
Besvärs- och Ekon.Utsk. och för det närvar, rest på landet efter erhållen permission, anmält sig vara nödsakad alt afsäga sig sin plats i Utsk., men anhållit att, som han, ifall riksdagen någon längre tid fortfore, ämnade hit återvända, det oaktadt blifva vid sin riksdagsmannarätt bibehållen.
Hr Landtm, tillkännagaf äfven, att Hr Tersmeden, Carl Reinh., ledamot i StatsUtsk., erhållit 3 veckors ledighet, och anmodade Hr Landtm.
Hrr Electorer alt sammanträda för alt välja en ledamot i Allm.
Besvärs- och Ekon.- Utsk. i Hr Ribbings ställe och en ledamot i StatsUtsk. under den ledighet, sorn blifvit Hr Tersmeden beviljad.
Föredrogos ånyo och biföl lös LagUtsk:s den 3o sisth Sept. på bordet lagda belänk:n: N:o 129, i anledn. af väckt motion om förhöjning af den i lagen stadgade mansbot; N:o i3o, i anledn. af väckt motion om utfärdande af taxa för rättegångskostnad , m. m., W:o 131, i anledn. af vackt motion om rättighet för den, som till försäljning emottagit varor och derpå lemnat ägaren förskott, att derföre njuta, framför andra borgenärer, företräde lill betalning ur samma varor.
På Den i4 Octo ber c. m. 313 På begäran af Frih. Ced e rs t r ö m, Anders, samt Gr.
Frölich, David, lades ånyo på bordet LagUtsk:s den 3o sistl.
Sept. på bordet lagda betänk:n: IST:o i 32, i anleda, af väckt motion om ändring af precriptionstiden för klander å fast egendom; A':o ij 3, i anledn. af väckt fråga om närmare lagbestämmelser, huru förfaras bör, då, vid lagfarts sökande, fullständiga åtkomslhandlingar saknas.
Vid förnyad föredragning afLngUtskts den 3o sistl.
Sept, på bordet lagda betänk.
N:o i34, i anledn. af väckta motioner om ändring i nu gällande stadganden, ang:de behandling af frågor om oenighet makar emellan, blef samma betänk, af R. o. Ad. bifallet.
Ånyo föredrogs LagUtsk:s den 3o sistl.
N:o i 35, i anledn. af väckta motioner om ändring af beräkningsgrunden för magistraternas bouppteckningsarfvoden.
Hr Stuart, Garl Gust., begärde få upplyst hvad beslut BorgareSt. i detta ämne fattat.
Ridd.Secret. tillkännagaf, alt BorgareSt. bifallit betänkandet.
Jag för min del skulle vara benägen att instämma i den reservation, som Gr.
Mörner afgifvit emot detta betänk., och jag finner slutsatsen i betänk, icke stå i riktigt sammanhang med premisserna; men då BorgareSt., som frågan egentligen rörer, bifallit betänk., vill jag äfven för min del låta dervid bero.
Jag är i saken af samma mening, som Hr Stuart, men just derföre vill jag icke låta bero hvarken vid Utsk:s betänk, eller vid BorgareStis beslut, emedan jag anser båda oriktiga.
Jag anhåller att först få uppläsa Gr.
Den lyder som följer: ”Att magistraternes befattning med bouppteckningar och arfskiften uti sterbhus i städerne länder till ordning och reda vid dessa maktpåliggande förrättningar, äfvensom att magistratspersonerne måste anses berättigade till ersättning för den förminskning i löneinkomst, som skulle uppkomma, i händelse den deni för närvar, tillkommande sterbhusafgift ldefve borttagen , det vill jag för min del visserligen icke bestrida; men de af Utsk. i öfrigt åberopade skal för dess afstyrkande af motionärernes förslag kan jag deremot icke godkänna.
Ifrågavar. afgift härleder sig ej frän något af städernes borgerskap och innevånare faltadt beslut, utan grundar sig uppå K. förordningarne den i Mars 1749 oc^* den io December 1756, och så länge dessa förordningar i4 H. ‘ 4° 314 Den i ) O c tobe r e. m. qvarstå i sin gällande kraft, lärer ej ordnandet af sterblmsafgiften hvarken kunna anses eller blifva behandlad såsom pn enskild angelägenhet för städernes borgerskap och innevånare.
Ändring uti förenämnda författningar måste först i laga ordning föregå; och då uti betänk, medgifves , att de magistraterne för boupptecknings- och arfskiftes-förrättningar tillagda arfvoden äro i betydlig mån drygare, än förra ttningarnes beskaffenhet synes fordra, skulle jag ej tro , att tillfället alt jemna detta missförhållande bort lemnäs obegagnadt, så mycket hellre, som förrberörde arfvoden, i hvad de öfverstiga hvad skäligt vara kan, äfven enl. min tanke äro till sjelfva sin grund obilliga, emedan, om äfven någon gång inträ
Får , att en aflägsen slägtinge, som oförmodadt får ett stort arf, med nöje utbetalar, så väl den ifrågavar. afgiften, som alla de öfriga pålagor, som för sterbhus härstädes äga rum, — denna afgift dock i de flesta fall är en skatt, lagd på olyckan, och ofta nog drabbar hardt medlemmarne af sådana familjer, som efter förlusten af deras förnämsta stöd icke ens hafva hoppet om oberoende bergning öfrigt.
Såsom exempel uppå de besynnerliga förhållanden, hvartill den omnämnda afgiflens bibehållande kan leda, vill jag endast nämna, att uti ett bo med 200,000 r:dr säker tillgång, och 197,000 r:drs skuld, är enl. de öfverklngade författningorne magistraten, såsom boupptecknings-och arfskiftes-förrättare , berättigad att anamma hela behållningen af 3ooo r:dr.