Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad beträffar sjelfva frågan, så erkänner jag mig vara gammalmodig.
Jag kan icke gå in på det moderna talesättet, att äktenskapet är en civil institution, ett kontrakt, eller, som den värde talare, mot hvilken jag nyss rigtade mig, tyckes vilja framställa — en verldslig sak, enär han icke vill att den skall behandlas af andliga auktoriteter.
Efter min öfvertygelse är det ett sakrament.
Skälet dertill ligger i det första af alla stora domslut i det fallet, som har förklarat att det är Gud, som förenat makarne.
Jag är icke eller så alldeles ömsint för de mer eller mindre stora olyckor, som möjligen kunna uppstå genom äktenskap, att jag derföre vill, det de genast skola uplösas, hvilket äfven blifvit på modet; ty äktenskapet knytes för nöd och lust, och mången nöd är sjelf åkallad, den ena och den andra maken är dertill orsaken; må de då draga den och söka öfvervinna den genom ömsesidigt förtroende, genom flit, genom arbete, genom kristligt sinne.
Mången nöd åter år icke af dem förvållad, kommer från en högre hand; må de då bära den såsom kristna böra bära den, men icke söka slitas isär och gå nya banor, hvar och en på sitt håll.
På dessa skäl hör jag till dem, som önska att så liten ytterligare lättnad som möjligt må göras för äktenskaps uphäfvande, och instämmer jag derföre helst med dem, som önska afslag på denna punkt.
Men då vidt erfarnare och kunnigare domare än jag sagt, att en återremiss år behöflig, vill jag äfven förena mig med dem derom; dock önskandes instämma med den värde ledamot, som trodde att den slutliga domen för äktenskapsskillnad, om den icke skall fällas af vår, som det kallas med latinska ord, »summus episcopus», eller Konungen, åtminstone icke bör fällas af verldslig, utan andlig domstol.
Det har här varit utveckladt och jag tror icke utan framgång, att i de aldra flesta fall ligger orsaken till äktenskapsskilnad hos mannen.
Skall man då öka smärtan, svårigheten för den lidande qvinnan, genom att draga henne framför en oftast nog temligen rå allmänhet och låta hennes inre heliga förhållanden pröfvas, beles, framställas äfven der till muntration?
Det vore särdelses olyckligt
Derföre hyser jag äfven den åsigt, att sista behandlingen härvid, för att likaledes befria Konungen från en mängd mål, då han redan har sådana tillräckligt förut, måtte komma till domkapitlen, så länge vi hafva dem qvar.
Jag anser denna fråga vara af mera andlig än verldslig natur, och då är det val att den behandlas af personer, som göra vederbörligt afseende på dess kristliga natur.
Jag går icke eller in på, att det är grunddragen hos protestantismen, sådan den från våra kyrkofäder är utgången, att alla sådana mål skola fråndragas andliga domstolen; ty vi hafva ju t. ex. qvar kyrkorådet, och likväl tro vi oss vara protestanter och hoppas att vi skola vara det länge.
Således anser jag att nämnde sats var fullt admquat, såvida man icke vill predika den läran, att äktenskapet är helt simpelt ett kontrakt, slutet på ömsesidiga fördelar eller på sinnlig lusta.
Den 14 Mars f. m. 12.1 Hr von Ehrenheim, Per Jakob: Sedan jag hegärde or det, hafva 2 eller 3 talare begärt afslag å denna punkt, hvilket ingen hade gjort då jag anmälde mig.
Jag ber således att härom få yttra några ord.
Jag vågar tro att ingen hyser så hög tanke om äktenskapets vigt och nödvändigheten att det icke lättsinnigt uplöses, som jag; men, det oaktadt, anser jag äfven nödigt att lagstiftningen icke upställer sådana hinder emot uplösningen, sorn snarare motverka än medverka till äktenskapets mål.
Jag skulle, med afseende på äktenskapslagstiftningens ställning i vårt land, helst önska att den blefve föremål för en allmän revision af LagUtsk., men då detta Utsk. är öfverhopadt med göromål och revisionen skulle medföra ett arbete, som icke kunde medhinnas, har jag med hänsigt härtill icke påyrkat återremiss af Betänk, i sin helhet, utan instämt i afslag å första punkten.
Det finnes likväl i nu gällande lagstiftning en omständighet utan ovilkorligt sammanhang med de öfrige, och det är hvad denna punkt alser, eller de s. k. varningsgraderna.
Emot de två af dessa, som bestå i bötfällande inför domstolen, hafva redan flere talare upträdt; alla detta Stånds ledamöter af LagUtsk. hafva varit ense om att utesluta, dem, och den siste talaren, som med så mycken värma yttrat sig emot äktenskapets uplösning, har äfven talat om det ovärdiga uti att draga makars förleden inför en rå allmänhet.
Jag tror för min del att ingen, som bevistat en dylik rättegång, kan undgå att önska att de måtte uphöra.
En annan och svårare fråga torde vara om varning inför domkapitel äfven må uphöra.
Jag kan icke neka att jag i det fallet instämmer i Laglitsk:ts mening.
Jag gör det icke derföre att jag underkänner vigten af en andlig varning, som ju i alla fall gifves af presten å embetets vägnar, utan derföre att varning inför domkapitlet i dess officiella karakter icke uträttar hvad dermed afses och att ändamålet, som väl är makarnes närmande till hvarandra, icke dermed vinnes.
Jag är öfvertygad att en andlig man med uplyst sinne och varmt hjerta skall kunna kraftigt medverka till förenande af oeniga makar, och att stiftens chefer, vid de resor de företaga, i enskildt väg inom församlingarne kunna i detta afseende uträtta mycket godt, men icke tror jag att det kan ske genom offentlig varning inför domkapitlet, hvilken form deremot, helst i de större stiften, medför ganska betydliga olägenheter.
Deremot anser jag att en tid bör bestämmas emellan den andra varningen och stämning till rätten, samt att förbud mot makar att besöka hvarandra icke må ega rum i annan händelse än, såsom Hr Koch föreslagit, då omständigheterne, enligt domstolens bepröfvande, göra sådant nödvändigt, t. ex. vid våldsamt sinnelag etc., eller ock inskränkes till den brottsliga makan, såsom motionären yrkat.
Denna min åsigt har jag velat uttala och instämmer för öfrigt i begäran om återremiss.
Jag anhåller att blott med. några få ord få besvara den anm., att det skulle vara ett olämpligt stadgande, som af LagUtsk. blifvit föreslaget, och äfven jag i min reservation, pag. 24, uptagit, nemi. att, då rätten dömer till skilnad till säng och säte, det skulle vara makarne förbjudet, vid vite af fängelse, att hvarandra under tiden besöka.
Det torde tillå - 126
Den 14 Mars f. in. tas mig att i korthet anföra motivet för ett sådant tillagg.
Detta är, att erfarenheten ådagalagt, att, vid de tillfällen, då rätten dömt till skilnad till säng och säte och makarne kunnat besöka hvarandra, har ofta den våldsamma makan ofredat den andra på ett uprörande sätt samt härigenom förhindrat möjligheten af försoning dem emellan.
Om man deremot förbjuder makarne att under tiden besöka hvarandra och, för att förbudet skall hafva någon verkan, utsätter ett äfventyr, så få makarne en verklig försmak af hvad det vill såga att vara skiljde åt.
Detta är, i korthet sagdt, motivet till det föreslagna stadgandet; men jag har likväl ingenting emot en återremiss af Betänk, i denna del, på det att LagUtsk. må taga frågan om ändring af 14 kap. G.B. i ytterligare öfvervägande.
Jag förenar mig således med de ledamöter, som redan begärt återremiss.
Sparres sista yttrande, att han, i händelse af en återremiss, vill egna detta ärende den största omsorg och åstadkomma ett Betänk, i öfverensstämmelse med hvad som blivit yttradt, ber jag att få särskildt anhålla att Grin och LagUtsk. måtte taga i betraktande, hvad jag i mitt förra anförande framställt, nemi. att dessa konstgjorda förbättringsmedel genom varningsgrader hos presten, kyrkoråd, domkapitel, måtte ur lagförslaget borttagas och i stället antagas den af mig föreslagna utvägen: att, der den ena eller andra makan finner sig förfördelad eller misshandlad, densamma måtte direkte hos rätten detta anmäla på vanlig juridisk våg och rätten döma deröfver såsom i vanliga brott.
Presterskapet har ju i alla händelser tillträde till deras hus, utan att derom behöfver lagstiftas, samt att, då båda parterne åstunda skiljsmessa, densamma af domstolen må kunna tilldömas, efter i mitt förra yttrande anförda grunder; samt att, mot egenvilligt öfvergifvande, skärpta bestämmelser måtte utfästas; samt att, då vid äktenskapets ingående bedrägliga transaktioner å endera sidan egt rum, eller andra kränkande och förnedrande förhållanden dervid timat och domaren pröfvar såsom bedräglighet eller skandal, domstolen må skiljsmessa bevilja på den bevisligen bedragne partens begäran.
En värd talare har sagt, att man icke här borde lagstifta huru brott skola begås.
Detta har jag icke föreställt mig vara ändamålet med denna diskussion, utan fastmer att, der brott är begånget, föreskrifva huru man bör gå till väga för att förbättra de, brottslige, eller i bästa fall söka förekomma benägenheten till osämja och deraf följande skiljsmessa
Man har äfven sagt att »hvad Gud sammanfogat, bör menniskor icke åtskilja»; detta är en sanning, men när menniskor redan hafva åtskiljt hvad Gud har förenat, när hjertan redan äro kränkta och skiljsmessa inför Gud redan är skedd, hvad har då Staten att iakttaga, derom gäller frågan.
Sjelfva naturen lär att skiljsmessa mellan makar, i egentlig mening, och i sanningens yttersta synpunkt, icke kan ega rum, och vår Frälsares ord bestyrker äfven detta, såsom det anförda språket visar, men då hjerteförhållandet en gång var brutet, så blef denna skiljsmessa en följd deraf, genom hjertanens hårdhet och obenägenhet till försoning.
Derföre tillstadde äfven Moses skiljsmessa vid sådana fall; men detta Den 14 Mars f. m. 12?
Var i hans egenskap af verldslig lagstiftare, som vi alla känna, nemi. såsom öfverhufvud för den Judiska theokratien.
Men af begynnelsen var det likväl icke tillåtet, ty hvad Gud förenat, skola menniskorna icke åtskilja, men när de båda kontralienterne redan hafva åtskiljt hvad
Han förenat, när hjertan och samveten äro söndrade, då frågas, skall icke den verldsliga lagstiftningen hafva någonting att säga?
Då kan man väl icke säga att vi här lagstifta om huru brott skola begås.
Jag har alltid velat ställa mig på kristendomens ståndpunkt, så mycket mer som den sanna naturen alltid med densamma stått i det ouplösligaste samband, och påstår på grund deraf, att ett äktenskap, som är ingånget i kärlek och således i sanning sammanfogadt af Gud, der är det ouplösligt i dess yttersta och principiela synpunkt betraktadt; men der ett sådant äktenskap genom bitterhet och hat blifvit brutet, är det på samma gång en skilsmessa från Gud.
På grund af hvad jag anfört, anhåller jag således att LagUtsk. måtte taga i betraktande, huru misshälligheter inom äktenskapet må kunna af lag straffas; härmed likväl icke förståendes att lagskipningens tjenare må kunna intränga i husen, utan att det skall bero af de båda makarne hvar för sig att klaga och, der fel är begånget, söka uprättelse oell rättvisa inför lag, utan inblandning af kyrkliga myndigheter.
Hamilton behagade nämna att Frilen anser äktenskapet såsom ett sakrament och icke såsom en civil angelägenhet.
Jag är af en alldeles motsatt öfvertygelse.
Jag stödjer denna öfvertygelse på kyrkans symboliska böcker och hänvisar Frih:n och hvar och en, som med honom är af lika åsigt, till Augsburgiska bekännelsen.
Under katholska tiden beslöts visserl., på grund af kyrkomöten och påfliga bullor, att äktenskapet skulle betraktas såsom ett sakrament; men detta påfviska påhitt år redan för långliga tider utdömdt af den allmänna meningen, grundad i kristendomens läror.
Redan ifrån kristendomens äldsta tider återfinner man — och jag behöfver härför endast hänvisa till Corinther-brefven — huru äktenskapet af Apostlarne betraktades som en naturlig, en helt och hållet borgerlig sak, och skall man der icke återfinna ett ord ens om vigseln, som Katholska presterskapet updiktat.
Den Romerska rättens principer, som i grunden ännu äro herrskande i hela den civiliserade verldens lagstiftningar, respekterades i de äktenskapliga förhållanderne af Apostlarne, och hvarigenom de för alla tider hatva erkånnt det borgerliga eller civil-äktenskapet som det enda rätta.
I densamma var detta grundtanken, nemi att äktenskapet var en naturlig, borgerlig inrättning, och icke, såsom man sedan ville förvandla det till, en helig sak.
Det är lika litet en helig sak, som hvar och en annan institution på jorden, men blir helgad i mån som kontralienterne låta Kristendomens ljus och sanningar genomtränga sig.
Som sagdt är, af påfvedömet betraktas äktenskapet som ett sakrament, men detta bestrides just af protestantismen, och i detta afs. hänvisar jag Frih;n till en skrift af D:r Luther, som heter »Om äktenskapssaker, af år 1530», hvari han så tydligt uttalar, att äktenskapet är en helt och hållet verldslig sak, en borgerlig inrättning, och bestraffar på det strängaste presterne att de inblanda sig uti, och befatta sig med huru 5?8
D«n li Mars f. m. menniskor ingå dessa förbund, hvilka han tydligen uttalar .såsom tillhörande den verldsliga makten.
Jag vill icke längre uppehålla R. o. Ad., utan slutar under vidhållande af mitt yrkande.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts afslutad, samt H.
Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels återremiss af Utskits ifrågav:de förslag och dels afslag derå, framstälde H. Exc. propos. å förslagets återremitterande och, då dervid svarades starka ja jemte ett eller annat nej, förklarade ja haft öfvervigten.
Föredrogs ånyo Allm. Besv.* och Ekon.Utsk:ts den 7 och ] 0 dennes bordlagde Betänk.
N:o 38, i anledn. af väckta motioner om åtgärder till beredande af Sabbatens värdiga firande.
Frih. Posse, Joh. August:
Jag utbeder mig, såsom mo tionär i ämnet, att en stund få taga Ståndets upmärksamhet i anspråk, för att söka visa, att denna fråga, ehuru den vid första betraktandet kan förekomma mången såsom oansenlig, likväl icke är af mindre vigt än de största frågor, hvilka ådraga sig allmänt intresse.
Denna frågans vigt beror derpå, att ett godkännande af Utskits afstyrkande Utlåt, innebure, att Adeln icke vidare erkände en i vår lagstiftning hittills antagen och ännu gällande stor och sann grundsats.
Vår samhällsförfattning hvilar nemligen på den grundsats, att sedan det stora flertalet af samhällets medlemmar erkännt och antagit en viss kristlig bekännelse, så kunna och böra de låta denna bekännelses hufvudsanningar ligga till grund för äfven den borgerliga lagstiftningen, och att Staten bör på ett fritt sätt befrämja denna bekännelses befästande, såsom genom lärares bildande och aflöning, den yttre gudstjenstens ordnande m. m.
Nu är det visserligen sannt, att man hos oss gått för långt i föreningen af Stat och Kyrka, så att Kyrkan kommit i ett för stort beroende äf Staten, men den omförmälde grundsatsen är likväl sann; och om äfven någon icke godkänner en dylik upfattning af Statens och Kyrkans inbördes förhållande, så måste dock grundsatsen respekteras, så länge de lagar ega bestånd, hvilka härröra ifrån en dylik grundsats.
Jag skall nu be att få söka upvisa sabbatsbudets innehåll såsom en gudomlig befallning och anordning samt i hvad mån den Svenska lagen sökt att uprätthålla detsamma.
Gud instiftade hvilodagen vid skapelsen, den iakttogs före mosaiska lagens utgifvande, och Kristus, som var kommen icke till att uplossa, utan att fullkomna lagen, verkställde detta fullkomnande i afs. på tredje budet, på det sätt. att han renade det från menksliga tillsatser och satte det i samklang med kärlekens ande.
Sabbatsbudet förbinder således ovilkorligen alla, som vilja ställa sig Guds ord till efterrättelse.
Men detta bud innebär uti sig intet af tvång.
Det heter icke »du skall», utan »tänk på»; det är en barmhertig anordning af en vis och kärleksfull fader, att menniskorna under sitt jordelif icke måtte nedtryckas af materien, utan kunna hvar sjunde dag få hvila den af arbete
D»n 14 Ms rs f. m. 199 arbete uttröttade kroppen ocb utveckla sin sjal för ett högre lif.
Likasom det tredie budet icke är en tvångets, utan en frihetens lag, så bör ock den borgerliga lagen, i hvad den härom innehåller, hafva samma karakter.
Nu är det visserligen sannt, att vår gällande lag i Missgemingsbalkens 3 kap. innehåller olämpliga stadganden, hvilka såsom man sagt »söka tvinga menniskor att vara gudfruktiga», t. ex. då böter bestämmas för den, som sällan besöker den allmänna gudstjensten; men i allmänhet hvila dessa föreskrifter på den riktiga åsigten, att Staten kan och bör förbjuda det, som till sabbateps ohelgande förleder eller hindrar och störer dem, som vilja egna sabbaten till andakt.
En revision af nu gällande sabbatslagar är säl. icke så svår, som Ekon.Utsk:t vid denna och föregående riksdag föreställt sig; men Utsk:t har missförstått deras syftemål, som yrxat en sådan revision, då det säger, att »sabbatens värdiga begående ej kan genom lagar åstadkommas, utan fast hellre bör blifva en frukt af en ytterligare fullkomnad religionsundervisning.»
Då nemi. lagen förbjuder att salubodar få vara öppna på söndagarne eller att då idka något arbete, så är ju derigenom endast ett välbehöf-r ligt skydd lemnadt åt dem, som stå under andras lydno, att de icke måtte om söndagarne tvingas till arbete, utan kunna fritt använda denna dag, om de vilja det, i enlighet med Guds ords föreskrift, eller på annat sätt.
Då Staten har föranstaltat att dess medlemmar erhålla religionsundervisning, så är det ju tillbörligt att Staten undanrödjer de hinder, som kunna vara för den enskilde öfvermäktiga att icke få begagna denna undervisning.
Något annat bör icke en borgerlig sabbatslag innehålla, och, så vida som den icke innebär ett tvång, utan tvärtom undanrödjer ett sådant, så är den i den sanna frihetens intresse, och är lika behörig, som t. ex. de allmänt godkända stadgandena, att starka drycker å landet icke få försäljas å utskänkningsställen, hvarigenom också endast afses att undanrödja öfvermäktiga hinder och frestelser för att folket om söndagarne icke skulle kunna begagna sig af de medel till religiös undervisning, som kyrkan erbjuder.
Jag har dock uti min motion nu icke föreslagit någon omfattande lag i ämnet, utan endast att 11.
St:r måtte hos K. M. i und. anhålla, »att Regeringen måtte tillse att dess tjenstemän och underlydande myndigheter måtte i sina offentliga förfoganden, så vidt möjligt är, iakttaga söndagens helgd, så att under dem lydande icke tvingas eller förledcs att bryta emot sabbatsbudet, utan alla. i Statens tjenst varande denna dag kunna få åtnjuta hvila och sabbatsfrid; samt att. i synnerhet måtte iakttagas, att alla bantåg om söndagarne inställas å de jernvägar, som Staten anlagt, eller hvilka medelst understöd ifrån statskassan blifva upbygde.»
Detta förslag innebär alltså ingen ny lagstiftning, utan endast en administratif åtgärd.
Då vid förra riksdagen betänkligheter framstälts emot en revision af sabbatslagarne, så har jag inskränkt mig till den fordran, att, om ock
Staten i afseende på sabbatens helgd icke vill lägga band på den enskilda friheten, så måste den dock öfverallt, der den sjelf upträder handlande, genom sina offentliga organer iakttaga ännu H. IV. 9 130 Den 14 Mars f. 1$. gällande lagbud.
Om detta fortfarande underlåtes, så är gifvet, att
Staten derigenom på det kraftigaste bidrager att tillintetgöra aktningen för både gudomliga oell mensklig» lagar.
I en tid, hvilken, såsom Utsk:t sager, är »uprörd af religiösa stridigheter, på samma gång som det verldsliga sinnet högt ropar på det timliga förvärf* vets och sinnesnjutningens obundna frihet», är det högst vådligt, om de offentliga myndigheterna, i stället för att, så vidt möjligt är, förhindra laglösheten, sjelfva gifva det mest omfattande exempel (såsom genom söndagsresorna å Statens alla jernvägar) på och förleda till en dylik »obunden frihet.»
Vid denna riksdag förekommer åter frågan om en utvidgad religiös frihet.
En sådan frihet är tillbörligt att medgifva, på det ingen må tvingas att tillhöra en bekännelse, hvilkens sanning han ieke erkänner.
Men då de finnas, som harmas öfver dessa religiösa stridigheter och frukta att den medgifna friheten skall blifva vådlig för vår kyrkoförfattning och medföra mycken religiös förvillelse och olyekor; så vill jag fästa upmiirksamheten derpå, att det är icke denna frihet, som är vådlig; men hvad som är att djupt beklaga, det är, om liv arken Regering eller St:r inse lördelarne af vår nu gällande, på kristliga grundsatser hvilaude samhällsförfattning, om de icke inse fördelarna af de tillbörliga föreningsbanden mellan Staten och Kyrkan, och förstå att på ett fritt sätt begagna sig af desamma i en uprörd tid; ty om både lagstiftande och lagskipande myndigheter förneka dessa grundsatser och handla i strid emot desamma, så skall otvifvelaktig! detta kraftigare än något annat bidraga till kyrklig uplösning och religiös förvillelse.
Om jag sålunda lyckats att ådagalägga riktigheten af grun derna för min motion, så hoppas jag ock derigenom att Adin skall godkänna densamma.
Men jag vill dock ytterligare, för att bekräfta min mening, uptaga till vederläggning några anmärkningar, sorn häremot blifvit gjorda.
Utsk:t. sager, att om jernbanorua om söndagarne stodo obegagnade, så skulle genom ett dylikt hinder landets utveckling motverkas, och en ej ringa del af befolkningen drifvas att i egenskap af forbönder eller skjutsande tillbringa sin söndag på landsvägen, Jag har dock redan i min motion sökt visa, huruledes, då jernvägarne så otroligt underlätta menniskokraften, behofvet nu mindre än förr bör locka att för landets utveckling använda söndagen till arbete.
En ibland de största fördelarne utaf nyare tidens mekaniska upfinningar är, att menniskans arbete derigenom underlättas och hennes krafter förstärkas, hvarigenom hon, såmedelst något frigjord ifrån materiens bojor, som trycka henne till jorden, blir iståndsatt att kunna egna mera tid åt sin andliga utveckling.
Således, långt ifrån att det utvecklade industriella lifvet gör det omöjligt att iakttaga sabbatsbudet, blir det nu lättare än tillförene.
Vidare, ju mera, i följd af den genom jernvägarna ökade rörelsen, tjenstemännen vid postverket oell dessa vägar samt affärsmännen äro om söcknedagarna sysselsatte, desto mera nödvändigt är det att de om söndagarna befrias ifrån detta jägtande arbete.
Vid motionens remiss har vidare blifvit anmärkt, att om ock I')e n 14 Mars S. m. 131 feantåg om söndagarne icke äro nödiga för affärslifvets skull, så är det dock behöflig t för att, på denna för arbetsklassen enda le diga dag, bereda den tillfälle till vederqvickelse och nöje.
Häremot bör först anmärkas det oriktiga uti att tvinga några till arbete och beröfva dem möjligheten att använda söndagen i enlighet med det gudomliga budet, på det andra skola beredas tillfälle till förlustelser.
Men vidare är det af största vigt att härvid up miirksamma af hvad art de nöjen äro, som genom söndagslustfär derna å jernvägarne beredas arbetsklassen.
Erfarenheten har redan visat, att de förlustelser, man sökt bereda arbetsklassen genom inrättande af så kallade tivoli och folknöjen, icke varit till sann vederqvickelse och båtnad.
Eamiljlifvets fordna okonstlade nöjen hafva derigenom blifvit utbytta emot sällskapslifvets bullrande förströelser; i stället för en eller några få familjers upfriskande vistelse i naturen, hafva stora folkmassor sammanhopats på ångbåtarne, och de osunda verkstäderna blifvit utbytta emot ännu osundare värdshus och qvalmiga danssalar.
Dessa konstlade, berusande och för sedligheten farliga nöjen befrämjas i synnerhet genom söndagsresor på jernvägarne, emedan derigenom så stora massor af sysslolöst folk sammanföras, då städernas befolkning i hundrade- och tusental skynda ut till landsbygden, och landets invånare åter resa in till städerna att der frestas af allt, som utbredes för den skade- och njutningslystne.
De, som icke vilja medgifva att söndagens helgd grundar sig på gudomlig inrättning, men likväl medgifva, att staten är förbunden att befrämja folkets sedlighet och intellektuella utveckling, böra alltså kunna medgifva att söndagen bör hafva en mera stilla karakter, så att arbetaren derunder får tillfälle till kroppslig hvila och verklig själsodling, och att Staten således icke bör upmuntra till ett sådant användande af denna dag, att folket, ifrån ett jägtaude arbete under veckan, lockas till berusande nöjen under söndagen, hvilka hvarken gifva lekamlig hvila och vederqvickelse, ej heller meddela någon intellektuel förkofran.