Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En sådan himlablick, sådant leende, sådana drag, sådant ljust hår, en sådan växt – ja visa mig något sådant hvem det kan!
Ifrån första ögonkastet på henne var jag betagen.
Hon var rädd för mig, emedan jag pratar och skrattar, väl mycket, påstår Pappa ibland; – förmodligen också för mina svarta ögon skull – hon tycker om blå – men det hjelpte icke; hon skulle promt sluta med att hålla af mig, sade jag henne helt öppet en dag, och när vi skildes, lofvade vi hvarandra vänskap och bref.
Få se huru länge hon håller ut med sednare delen af löftet, ty – men låtom oss ej anticipera på det som framdeles nog kommer af sig sjelf.
Maria är fattig på penningar, utan Föräldrar, och sedan halftannat år på Svenslund hos sin Farbror, Kammarherren af L.
Hon är ej rätt lycklig der, det såg jag strax, men hon vet det icke sjelf.
Se här åter huru och på hvad sätt J ären olika: när du vantrifdes i St. förebrådde du dig det strängeligen och sade vantrefnad är synd; Maria tror att den otrefliga känsla hon erfar på Svenslund ligger i ställets luft.
Att vantrifvas är ledsamt säger deremot jag.
Måhända hafva vi rätt alla tre – Jag åtminstone säkert.
Toute réflexion faite vet jag likvisst icke om jag med fullt skäl kan säga att Maria vantrifs på Svenslund, då ungefär en half mil derifrån Adolf M. bor, den enda af Kammarherren af L–s gäster på samma gång som vi, hvilken, (utom oss naturligtvis) förtjenar att nämnas, och det på riktigt alvare.
Han talade mycket med mig, jag gerna med honom utan att låtsa märka hvarföre han så uppenbart sökte mitt sällskap, hvilket var emedan jag sökte Marias.
Jag säg genast hur det var fatt med dem.
Der voro ömma blickar, rodningar, leenden, bugningar, suckar, stamningar, betydelsefulla ord, närmningar, och på köpet vördnad å Ynglingens sida.
Å Marias, nedslagna ögon, färgskiften, blyghet och framför allt, ren och medvetslös tillgifvenhet.
Jag försäkrar detta var ett interessant skådespel, så interessant att det kunde locka till efterhärmande, om det annars lönade mödan.
– Men Adolfs Fader är ej rik och har många barn, så det egentligen torde vara en dårskap af sonen att ha sett Maria, och hvem vet hur länge han för sig behållit denna dårskap, om icke en afton inträffat, som jag för roskull vill försöka att efter naturen afteckna.
Föreställ dig således, att vi sitta, några och tjugu personer, värd och värdinna inberäknade, och supera i Kammarherren af L–s stora matsal, då en betjent beställsamt träder fram till Kammarherren, som har anspråk på att underrättas om allt som passerar, och tillhviskar honom något.
Friherrinnan af L.
Hvad säger Haglund för godt?
Kammarherren af L.
Ingenting min söta Vän.
Han säger bara att den der näktergalen i qväll också sjunger i Södra Lunden.
En näktergal i Södra Lunden!
Det har jag alls inte hört ett ord om!!
Några gäster:
Kors en näktergal!
Några andra:
Jaså en näktergal.
Ett par röster:
Hva’ä’de?
Mitt Herrskap, en näktergal.
– Min bästa vän lät spänna för Landauen – det roar kanske några af våra gäster att fara upp och höra på näktergalen.
Som du vill, min sötaste
Vän lilla – men jag försäkrar det är ingenting roligt att höra på . . . .
Säg också till om kaleschen; vi kunna omöjligt få alla rum på Landauen.
Kaleschen är visst i reparation hos smeden . . . . jag –
Och Hollsteinaren för Herrarne.
Våra gäster, som mest alla äro uppifrån landet, måste nödvändigt höra hvad vi i provinserna också kunna hafva att bjuda på.
Kammarherren som fruktar att genom ytterligare invändningar och dröjsmål ådraga sig än flera vagnars frambefallande, stiger upp från bordet, går sjelf ner i stallet att säga till om alla de begärda åkdonen och mumlar under vägen:
F–n besitta den dumma Haglund, som inte kunde hålla mun.
Friherrinnan af L. och hennes gäster stiga äfven snart upp frau bordet och gå in i Salongen, der de blifva tills vagnarne köra fram på garden, då det uppstår ett väldigt springande, ringande, letande efter hattar, handskar, kappor, m. m., m. m. . . . .
Sedan alla andra hunnit blifva färdiga, låter Friherrinnan af L. vänta på sig i dryga tio minuter – ändtligen kommer hon.
I Landauen, der hon skall sitta tillika med tre Fruar, förefaller mycket krus.
Friherrinnan vinner dock sitt ändamål att sitta baklänges och befaller kusken att köra.
Han lyder.
Efter Landauen rullar kaleschen med fem Fröknar, efter Kaleschen Hollsteinaren, hvarpå Herrarne packat sig med undantag af några som blifva hemma och spela ett litet parti med Kammarherren, och af Adolf, som till fots spatserar upp till Lunden.
– När man kommit halfvägs, upptäcker Friherrinnan af L. med förskräckelse, att hon är placerad till höger om den tillika med henne baklänges sittande Frun.
Vagnarne måste stadna.
Friherrinnan försöker att utan vidare omständigheter reparera sin ohöflighet och byta plats med sin granne, men Landauen befinnes för knappt tilltagen för dylika evolutioner, så att hon nödgas låta på sin sida öppna vagnsdörren, stiger ur och hissas med bråk och möda upp genom den andra öppnade vagnsdörren.
Nu är allt i ordning och färden fortsättes utan äfventyr.
– Nedanför en liten backe strax vid Lundens början stadnar Landauen och kusken frågar om det ej vore rådligast – alldenstund näktergalar lätt skrämmas af buller – att Herrskapet der på stället stego ur, och sedan sakta till fots begåfvo sig in i Lunden, men Friherrinnan undrar hvad det är för prat, förklarar det hon för ingen näktergal i verlden går upp för den besvärliga backen och befaller kusken att köra till Sandplanen.
Det sker.
Sandplanen är verkligen täck; på två sidor omgifven af den doftande björklunden, och åt de andra öppen mot en dal, (hvarigenom den så kallade Svenslunds åen, en, jag tror visst om höst och vår vattenrik bäck, flyter) bortom hvilken vidsträckta fält ligga, som – tack vare skymningen – ej denna gången alltför mycket trötta ögat.
– Fruarna, som kommit in i en djupsinnig och högröstad afhandling om den misslyckade mellanrätten på gårdagskalaset hos en af Herrskapet af L–s grannar, vilja icke stiga ur.
Fröknarne veta icke hvad de vilja.
En har tygskor, en annans klädning tål ej tvätt, Maria L. inbillar sig, att hon bör rätta sig efter de andra, och medan det delibereras, öppnar Eva Nordenspets i allsköns tysthet vagnsdörren, hoppar ut, slår ned fotsteget, efterföljs af Maria, så småningom af de öfriga, hvarpå samtliga unga Damer vandra åstad till bortesta delen af sandplanen, der en grönmålad bänk upptäcks, som genast tages i besittning.
Der åteln är, dit församla sig ock örnarne heter det, och Hollsteinaren utsänder ofördröjligen sina Herrar till den gröna bänken.
Adolf M. saknas.
Ingen näktergal hörs utaf – der i stället och i anledning af hans tystnad börjas ett lifligt samtal mellan de unga Herrarne och Damerna kryddadt med infall mest på den ohöfliga fågelns bekostnad.
Af detta samtal må blott en del anföras.
En Fröken:
Det är underligt han icke sjunger, det har ju regnat i afton; men han är kanske blefven kapriciös, har lagt bort att tycka om regn.
Frökens bror:
Det är ej näktergalhonan som har röst, kära Edla, ha, ha, ha.
Fröken:
Tack skall du ha – Du är alltid artig – Ja artig min sann!
En Herre:
Ja de Bröderna!
Näktergalen sjunger, min Nådigaste Fröken, ofta icke när man vill höra honom.
En annan:
Han är difficil som alla stora Virtuoser.
Åh han är visst piquerad, för det man ej tagit biljetter hos honom, ha, ha, ha.
Allmänt bifall.
Karolinerna
INNEHÅLL.
Gröna gången 1
En predikan 27
Trontagaren 39
Högsommarleken 69
Gunnel Faiburshustru 89
Måns Fransöske 99
Marodörernas drottning 127
Mazepa och hans ambassadör 153
Femtio år efteråt 169
Det befästa huset 201
En snygg hvit skjorta 229
Poltava 239
Si mina barn! 285
Vid rådsbordet 293
På kyrkovallen 299
Fången 307
GRÖNA GÅNGEN.
På slottsvinden, där brandmästaren sålde brännvin och öl, hade en lång, smalaxlad kund blifvit nedskuffad i trappan, och det tomma tennstopet kastades efter honom, så att det rullade mellan skorna.
Hans regarnsstrumpor vore stoppade och smutsiga.
Halsduken hade han knutit ända upp öfver munnen och de orakade kinderna, och han stod oafbrutet med händerna i rockskörtsäcken.
– Visa ut galna Ekeroten! – sade brandmästaren.
– Han har prustat tobaksdrossar i ölet och stuckit Petter Målare med en stoppnål och är fuller af elakhet alltigenom.
Fäll sedan ihop slagbordet!
Det är befallning att stänga slottsportarna, för nu är det snart ute med kungliga majestäts lif.
En af vaktmästarna var Karl XI:s gamla trotjänare Håkan.
Han hade ett fridsamt ansikte men gick så hjulbent i sina styfva kläder, att det såg ut som om han nyss stigit ned från en häst.
Han tog upp stopet och stack det vänligt under Ekerots arm.
– Jag skall följa konstapeln, – sade han, – eller löjtnanten eller hur det nu är man får säga.
– Lars Ekerot är kapten vid nådiga majestäts krigsflotta, – svarade Ekerot.
– Och berest och språklärd är han också.
Här på slottsvinden ser man inte skillnad på folk och folk.
Jag skall lämna in en anmälan och klaga, det skall jag.
Hafver jag inte sagt eder, att eld snart skall regna af himmelen och hvar sparre i detta hus stå i ljusan låga?
Fala rådgifvare, orättrådiga domar, förbannelse och jämmer det har blifvit vårt dagliga bröd, och Herrens vrede hvilar tungt öfver landet.
– Inte behöfver löjtnanten ... eller ... kaptenen utsprida tal om värre olyckor än de, som Gud redan gifvit oss att bära.
Rundt omkring på malmarna har vådelden gått fram, och i tio år ha vi haft missväxt och hungersnöd.
En tunna råg kostar redan tolf riksdaler i silfver.
Snart tryter fodret till och med i det kungliga husets stall, och fartygen med den införskrifna spannmålen ligga fastfrusna ute i skärgården.
Ekerot gick bredvid honom utför trappan och såg sig kring utan att fästa de små oroliga ögonen vid något bestämdt föremål.
Ibland stannade han och nickade och talade halfhögt för sig själf.
Genom gluggarna skymtade borggården i djupet och den öfverbyggda trappan med sina obelisker och vakterna som gingo fram och åter i trumpetargången.
Bortom de snöiga tornen och taken rörde sig små svarta grupper af människor på den igenfrusna Mälaren mellan Kungsholmslandet och Söder, och marskvällen sken tvärs igenom en af salarna i den västra slottslängan, så att det såg ut som hade ljus varit tända i takkronan.
– Ja, ja, – mumlade Ekerot, – det skall brinna allt, allt – allt det, som var vår skam, allt det som var vår storhet.
Jag har sett blanka karlar på himmelen, och när jag om natten sitter med min pipa, ser jag i tobaksröken underliga planeter, som visa mig, att den gamla världsordningen är rubbad.
I Ungern och Tyskland regnar det svärmar af Arabiens gräshoppor.
De eldsprutande bergen uppkasta glödande stenar.
För två år sedan hade vi i februari fingerhögt gräs på Djurgården och hörde vårfåglarna, men i maj åkte vi på släde.
I augusti hängde sädesaxen isiga, men i september plockade jag smultron på Essingen.
Det är i sådana tider, som Herren Gud öppnar de utkorades ögon, så att de se det fördoldt är.
– För Guds namns skull, tala inte så! – stammade Håkan.
– Ser han sina syner vakande eller sofvande?
– Midt emellan.
– Jag lofvar, att jag skall inberätta hvart ord till kungliga majestät själf, om löjtnanten riktigt sannfärdigt vill omtala för mig allt, hvad han sett och vet.
Ser han där nere de två fönstren, där luckorna äro igenskjutna.
Det är inte en half timme sedan jag var där inne.
Där sitter kungliga majestät i en stol, ombäddad med täcken och kuddar, och han har blifvit så liten och hoptorkad, att det bara är näsa och läppar.
Och inte kan han upplyfta hufvudet.
Stackars majestät, som skall utstå sådan vånda, fast han bara är några och fyrtio år.
När han förr kom haltande genom rummen, var jag gladast om jag slapp ut, men fast jag bara är den ringaste bland tjänare, kan han nu taga mig om halsen och trycka mig intill sig under strömmande tårar.
Inte tror jag, att han känner stort varmare för sonen än han gjorde för sin gemål.
När han skickar efter honom, är han ordknapp och sitter mest och ser på honom.
Han talar nu bara om riket – och åter om riket.
Ännu för en vecka sedan såg jag i hans knä papper om husesyner och oktrojer och sådant nojs, men nu har han uppskrifvit sina hemliga råd till sonen och lagt brefvet i ett försegladt järnskrin, och så snart någon stiger in i kammaren, är det som stammade han både med sina feberglänsande ögon och sina ord ett beständigt:
Hjälp mig, hjälp mig att upprätthålla riket, att göra min son värdig och klok!
Riket!
Håkan for med handen öfver pannan, och de gingo vidare utför trappan från glugg till glugg.
– I rummet där under oss till vänster befinner sig hennes majestät änkedrottningen.
Hon har låst sig inne de sista dagarna och inte ens Tessin slipper dit med sina portföljer.
Ingen vet rätt hvad hon tar sig till, men jag tänker väl, att hon som bäst slår bort de dystra tankarna med ett parti fem kort och trumf.
Då klingar och pinglar berlockerna mot spelbordskanten och det krasar och frasar och fräser i spetsar och pös ... och spanska röret med guldknappen halkar i golfvet ...
– Och den vackra fröken Hedvig Stenbock, som står bakom stolen, niger och tar upp den.
– Det gör hon visst inte, för hon är länge sedan gift och gammal och ful och hemma hos sig.
Löjtnanten lefver bara i det, som varit, och det, som skall bli.
– Kanhända det!
– Ekerot plirade elakt och pekade på den norra slottslängan, som nyss blifvit uppförd af Tessin, sedan den gamla jämnats med jorden.
Några murställningar kvarstodo ännu med granrisruskor på de högsta masttopparna.
– Nå, hvem bor under det där långa lådlocket?
Tvi vale!
Där bor ingen alls ... och ingen kommer heller att bo där, det vet jag.
Hvarför kunde det inte få stå kvar som det var?
Fan tage gottorpskan, som satt alla byggerigalenskaper i hufvudet på kungliga majestät!
Sir vaktmästaren, liksom hvar människa har sin själ, så har hvart gammalt hus inom sig allehanda myllringar och andra mörksens väsen, som bli oroade och vantrifvas, när man kommer med hackan och murslefven.
Minns han Gröna gången, som fordom gick där uppe i takskärningen ofvanpå den gamla slottskyrkan?
Det var där, som jag första gången fick mina ögon öppnade.
Å, jag skall nog berätta.
Jag skall säga vaktmästarn alltsammans, om han följer med mig hem och sedan håller sitt löfte att inberätta hvart ord för kungliga majestät själf.
De hade nu hunnit ned till inkörshvalfvet och gingo på bron öfver slottsgrafven.
En kurir med skinnväska på ryggen höll just på att stiga af hästen, och hans svar på de många frågorna hördes bland fottrampet och kommenderandet.
– På sex mil norr om Stockholm bara sett tre människor ...
De sutto vid vägkanten och lifnärde sig med ett själfdödt djur ...
I Norrland kostade ett pund mjölblandad bark fyra riksdaler i silfver ...
Soldaterna svälta ihjäl ...
Regementena knappast halftaliga ...
Ekerot nickade instämmande som hade detta länge sedan varit honom bekant, och han gick alltjämt bredvid
Håkan med tennstopet under armen och händerna stuckna i rockskörten.
När de hade kommit upp till hans vindskammare vid Trångsund, gaf han Håkan en misstänksam sidoblick, och när han stack nyckeln i låset undersökte han noga, att dörren icke blifvit öppnad under hans frånvaro.
Kammaren var stor och kall.
I fönstret stod en bur med en ekorre, och på den ena väggen voro en mängd olika mynt radvis uppspikade.
Där sutto blanka elbingeriksdalrar och små och stora kopparmynt och en revalsk femdukat och äfven ett par af de gamla Palmstruchska sedlarna, som redan varit värdelösa i trettio år.
Ekerot gick fram och synade och räknade penningarna.
– Dåren, – sade han, – puttar sina ägodelar så djupt ned, att han inte själf kan öfvervaka dem, men jag vill ha dem under ögonen, så att jag lätt kan räkna in dem i säcken, när den svåra elden kommer.
Ur den ena vrån framräknade Ekerot fem vedpinnar, som han ställde i spisen och antände med en tyresticka.
Därefter stoppade han och Håkan sina pipor, och efter som inga stolar funnos, satte de sig på golfvet framför brasan.
– Nå, låt oss höra nu! – sade Håkan.
Ekerot berättade:
– Aldrig har jag sett något så förfärligt som Gröna gången.
Det var på den tiden, då jag var konstapel vid krigsflottan.
Nu har man stoppat till mig min lilla pension på tvåhundrafemtio daler.
He, kan tänka!
Jag kördes väl ur tjänsten för det man var rädd, att jag annars skulle sluta som generalamiral.
Och det ville Hans Wachtmeister vara själf.
– Karlen är tokug! – skrek han på däcket, när jag höfligen bad honom att lyfta på hatten först, innan han kommenderade mig upp i riggen.
Och så var det slut med mig.
Galna Ekeroten hette jag redan då hvar jag kom och gick.
En fattig gesäll bär en kamrat till grafven, sedan bär han sin mästare till grafven och för en fyrk bär han slutligen än den ena och än den andra och får sig en vaxdukshatt och en svart långkappa och, när han har brådtom, trilla listrullarna ur fickan ... och barnen taga till fötterna och gråta och skrika:
Likbärarn, likbärarn!
Men fast man kan bli en sådan buse, äro vi lell från begynnelsen af samma deg allihop.
Inberätta nu detta ord för ord till kungliga majestät själf ...
Nåja, på den tiden var jag ganska färdig i att rita och afteckna.
Några dagar före den där trätan med Wachtmeister fick jag därför nådig befallning att taga med mig en annan konstapel, som hette Nils, och inställa mig i förrådskammaren ofvanpå gamla papistkyrkan i det slottstornet som låg åt strömmen.
Där skulle vi afteckna en söndrig galeonslykta, efter hvilken änkedrottningen ville låta förfärdiga en ny för sina mälarslupar.
När vi så sutto där en dag och dobblade och retades med den spruckna galeonslyktan, som inte håken gitte afrita, kom lusten på mig och jag ropade:
– Nils, har du sett någon hund med fem ben?
Då Nils ryckte på axlarna, talade jag vidare.
– Jag såg nyss en på Järntorget.
Fyra ben gick han på och det femte hade han i mun.
Nils blef vresig, och för att förarga honom ropade jag ännu högre:
– Kvick är du inte.
Få se, om du är modig.
Jag håller vad om detta tennmått, fylldt med äkta spanskt och med en dukat på botten, att jag vid vårdringningen skall gå ensam genom Gröna gången.
Nils svarade:
– Jag vet, att när du sätter dig något före, nyttar det till intet att söka draga dig därifrån, och inte vill jag, att du skall akta mig snål om gåfvan.
Kära Ekerot, jag håller därför det vad, som du önskar, men jag vill inte inför din gamla mor bära ansvaret, om det sker dig illa.
Därför går jag hellre hem till mitt.
På dagen är nog denna herrskapliga bostad präktig att skåda, men på natten lär här gå underligt till, och sofver jag hellre i den uslaste kåk på Malmen.
Jag kallade honom pultron och lät honom vanka sin färde.
Så snart jag blef ensam märkte jag, att det redan börjat skymma, och för att härda mig gick jag de par tre stegen utför vindstrappan till Gröna gången och såg i nyckelhålet.
Den gröna målningen hade på flera ställen fallit ned, så att den äldre ljusröda färgen sken fram.
Utefter väggarna stodo allehanda husgerådsting, som tjänat ut och flyttats dit upp.
Jag såg skåp och stolar och skilderier med hundar och hästar och längst bort en säng med hopdragna sparlakan.
På sidorna voro skrymmen och gömmen, där det droppade och stänkte från de otäta taken.
Det var vid Valborgsmässan och därför någorlunda ljust, och detta återgaf mig en viss trygghet, så att jag kunde sätta mig ner i trappan och vänta, men jag visste att underliga skapelser hade sitt tillhåll där uppe under golfvet.
Vaktmästarna kallade dem nattjärsor, därför att de först i skymningen lyfte på de murkna tiljorna och stucko upp hufvudet.
De voro icke större än tre års barn och alldeles bruna och nakna och hade kvinnokropp.
Ofta kunde de sitta uppklättrade på skåpen och vifta med armarna, och den, som råkade att snudda vid en nattjärsa, dog inom året.
De brukade springa kring på vindarna, och ibland skreko de i hemlighusen och bultade under fjölen, så att hoffruntimren icke tordes gå dit utan hellre lågo med kolik hela natten.
Så snart jag hörde vårdringningen, sköt jag upp dörren på vid gafvel.
Jag tog ett steg framåt, men min fasa var så stor, att jag blef stående med händerna på dörrposterna och bara stirrade.
Genom en bar fläck på en af de kritade rutorna såg jag ända upp till tornet på Brunkeberg, och det styrkte mig, så att jag sprang rätt in i Gröna gången, för att inte ringningen skulle tystna, innan jag hunnit tillbaka.
Så länge den ljöd, skulle mörksens väsen ingenting mäkta.
Vid pass midt i gången såg jag plötsligt något mörkt stryka fram utefter sparlakanssängen och smyga ned i en af karmstolarna som för att gömma sig eller vänta.
Mitt vänstra knä böjde sig af sig själft, och jag hörde ekot af mitt skrik genom vindarna.
Det var från den stunden som mina ögon öppnades, så att människorna kallade mig galen.
Mot fönstret såg jag, att det satt en man i stolen.
Han förblef lika orörlig som jag.
Med ens grep han mig i armen och hviskade mellan tänderna:
– Figlio di un cane!
Spion?
Vaktmästare hos änkedrottningen?
– Gud signe! – stammade jag, ty nu förstod jag, att det var en mänsklig gelike, och på den darrande och fubblande handen förstod jag, att han inte var mindre förskrämd än jag själf.
Äfven märkte jag, att han var i strumplästen och hade skorna instuckna vid bröstet.
Jag samlade tankarna och beskref mitt enfaldiga upptåg, och slutligen blef jag trodd.
– Ett sådant fördömdt och bofälligt gammalt näste, – brummade mannen för att skyla sin egen häpenhet.
– Här är sådant takdropp, att jag blifvit alldeles genomvåt om fötterna.
Så sant jag lefver skall här bli ett nytt hus ...
Min gode man, hittar du, så hjälp mig genom den här vindslabyrinten till balettsalen.
Hvem jag är gör detsamma.
– Det gör det väl, – svarade jag, – fast nog känner jag igen nådig kammarherr Tessin.
Han teg och tog mig i rockskörtet och så vände jag och gick före honom.
Jag tror, att i grunden voro vi båda två lika belåtna att ha träffat hvarandra.
När vi kommo ned till balettsalen, befallde han mig att stanna utanför dörren, men jag hörde nattjärsorna springa bakom oss i skumrasket, och jag höll handen kvar på låset, så att jag genast kunde skjuta upp dörren igen och oförmärkt smyga mig efter.
Genom fönstren såg jag strömmen, och inne kring väggarna stodo en mängd lutande kulisser, målade med tuktade träd och hvita tempel.
Tessin stannade midt i salen och klappade tre slag i händerna.
En dam reste sig bakom kulisserna och öppnade en liten blindlykta.
Var det inte Hedvig Stenbock, änkedrottningens grefliga hoffröken!
Si, si, si, tänkte jag och bet i läppen, den där utländska sprätthöken spetar redan så högt!
– Hedvig, mitt allra käraste på världen! – sade han.
– Vi gå genast till din kammare.
Intet resonemang, ma chère!
Hedvig
Stenbock var då bortåt fem och trettio år och hon gick honom så styf och stel till mötes, att jag inte skulle ha trott henne ha hvarken hjärta eller själ, om hon inte med ens blifvit alldeles förvandlad och fått blodet åt kinderna, när han omfamnade henne:
Då glömde jag mig och utbrast halfhögt:
– Jaha ja!
Tessin vände sig om, men han var så het, att han endast rynkade ögonbrynen och spillde alla sina ord på att förklara min närvaro.
– Någon hjälpare torde vi i alla fall behöfva, – sade han, – och Ekeroten kan vara lika god som någon annan.
Förstår han att tiga, skall han inte bli utan lön.
Sedan befallde han mig att taga blindlyktan och gå genom de tomma rådkamrarna – tackar för nåden! – och vidare den väg, som han beskref, ända till gången, vid hvilken änkedrottningens fruntimmer bodde – vacker sömn, mina finaste!
Så snart jag försiktigt hade sett efter, att ingen spyfluga i hofkläder där surrade kring, skulle jag återvända och meddela det.
Annat hade jag dock att mäla, när jag väl kom tillbaka.
Jag hade hört nattjärsorna bulta innanför dörren till konstkammaren och sett dem springa med små eldgnistor i händerna utför trappan till arkivsalen, där riksens handlingar lågo i väggskåpen.
Till sist hade jag i den angifna gången hittat en af änkedrottningens vaktmästare, som satt och sof öfver sin handlykta med ryggen mot muren.
– Han har blifvit ditskickad, sedan jag gick, – sade Hedvig Stenbock och stod åter lika stel och rak.
– Han anar inte att fågeln redan är flugen.
Men hur komma tillbaka?
Hon sköt Tessins armar ifrån sig och blef tankfull.
– Länge har jag fruktat och anat.
I natt kommer skandalen öfver oss.
Hennes majestät är svartsjuk.
Tessin grep med händerna i luften som efter osynliga värjor och dolkar, och det sprutade och sprakade om ögonen.
– Svartsjuk?
På mig?