Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad först beträffar 1664 års 22 Den 19 Octo b er f. m. myntfot, så har en värd Talare till vederläggning af påståendet om orimlighet, uppgifvit att denna myntfot vore olika efter piecernas olika storlek, af Riksdaler, plåtstycke och så vidare utföre, samt att Herr Skogmans förslag vore grundadt på myntfoten för i6-sk.-stycket.
Men så vidt jag kan minnas, innehåller 1664 och 1776 års myntfot samma qvantitet fint silfver på Riksdalern, han må vara fördelad i hvilka underafdelningar som häldst.
Hela skillnaden ligger blott deruti, att de mindre styckena äro loyerade med mera koppar.
Således förfaller den värde Talarens anmärkning, och orimligheten står qvar, att nu vilja bestämma, hvad som menas med 1664 års myntfot.
En annan fråga har jemväl kommit in i denna discussion, nemligen om slagskatten, sorn en värd Talare ansett höra ingå i myntet.
Jag tror, alt det är omöjligt bestämma en slagskatt, som dessutom skulle blifva större på de småpiecerna, än på de stora.
Dessutom gäller och antages Speciemynt i all utländsk handel icke efter prägeln, utan efter dess inre värde.
Följden skulle då blifva, att detta bedrägeri, om jag så får säga, skulle innan kort förlora all verkan, och myntets sanna värde genast visa sig på Börsen, samt innan kort äfven i de inhemska varuprisen.
Då vi således icke tillförene haft någon slagskatt, anhåller jag, att en sådan ej eller hädanefter måtte införas, utan att Staten måtte få Den 19 Oetober f. m. vidkännas denna kostnad, ifall den icke kan af Bankens vinst bestridas.
Denna första fråga inskränker sig till hvad med En R:dr i silfver bör förstås.
Den andra frågan om dess afdelningar och myntets lödighet, hör till en sednare punkt.
Då jag föreslog Riksdalerns vigt till 53o^fw Svenska ass i stället för 534|, så var det min afsigt, att ett medeltal måtte antagas af hvad de preglade silfvermynten hittills utgjort.
Jag vet väl, att 1664 års myntfot bestämmer samma qvantitet silfver för afdelningen a, som för Riksdaler-stycket; men sedan silfvermyntet infördes på 1770-talet, har utmyntningen skett sä, att skillingsstyckena i sjelfva verket innehållit mindre qvantum silfver, än Riksdalern.
Således om man vill bibehålla det nya myntet efter det förhållande, sorn ägt rum efter 1664 års myntfot, så uppkommer en större vigt, än den jag föreslagit; men jag anser nödigt att få detta undanröjdt, för att få det öfverensstämmande med victualievigten, hvilket nu icke sker.
Hvad slagskatten beträffar, så skulle | procent icke räcka till myntningskostnaden, hvilken uppgår till 2 procent för de större och ännu mer för de mindre, och hvilken på förhand icke kan bestämmas.
Äfven i de länder, der slagskatt äger rum, har man fått taga denna efter ett medeltal.
Efter min åsigt anser jag nödvändigt, att det Den 19 October f. in. löpande myntet har den mechaniska fullkomligheten af en jemn proportion med vigten; men örn detta skall anses såsom en förändring af ett redan fattadt beslut, är jag beredd att instämma i den reservation, som Herr Lefren afgifvit, att Banken må utgifva silfver i plantsar efter fulla beloppet af 1664 års myntfot å Riksdalersstycket, och det nya myntet i allt fall beräknas efter ett sådant medeltal, som jag föreslagit.
Hvad först beträffar frågan om 1664 års Myntfot, tror jag, såsom jag sist yttrade, att någonting derom icke nu kan af Ridderskapet och Adeln beslutas; ty om Ståndet skulle besluta, att 1664 års myntfot skall betyda något annat än den verkligen är, och blifvit bestämd genom en författning, så vore detta något högst besynnerligt.
Således är dervid nu ingenting att göra.
Sedan denna fråga är undanröjd, uppkommer i andra rummet den, om antagande af den utaf Herr Lefrehr föreslagna aliage i myntet, eller om det skall förblifva efter 1664 års myntfot, med enahanda halt i Riksdalersstycket och dess delar.
Herr Cederschjöld har ganska rigtigt upplyst, att det ankommer på Ridderskapet och Adeln, att förblifva vid 1664 års myntfot, eller antaga Herr Lefre'ns reservation; men i alla fall anser jag nödigt, att en slagskatt bestämmes.
Man Den ig October f. m. 33 må fåfängt uppgifva, att stora svårigheter härvid skola äga rum, då det kan ske i andra länder.
Att kostnaden uppgifves till 2 procent, måste härleda sig från en uträkning, grundad på högst felaktiga instrumenter för utmyntningen.
Hvad åter sjelfva byggnaderna och machinerna beträffar, anser jag dem vara en statsanstalt, hvars anskaffande genom bevillning bör fyllas, men hvars underhåll sedermera bör ingå i beräkning af slagskatten.
Det är naturligt, att denna beräkning i allt fall skall göras så, att icke någon variation i priset på brännmaterialier o. s. v. kan uppsätta det.
Af Herr Cederschjöld bar sednast blifvit yttradt, att slagskatten på skiljemyntet skulle blifva högre än på Riksdalern, och det förra myntet derigenom sämre.
Detta är visserligen sannt, men derigenom undviker man ock det mera kostsamt slagna skiljemyntets nedsmältning.
Om nu dertill 3, 4 och 5 Riksdalerstycken finge präglas, så behöfde man icke befara, att annat än det högsta myntet skulle nedsmältas.
För öfrigt behöfver man aldrig frukta, att mera silfver skulle blifva myntadt, än i den allmänna rörelsen erfordras.
Myntet måste i detta afseende vara isolera-dt från Banken.
Banken skall lemna till Myntet silfver emot 128 sk. i sedlar.
På Myntet är det, som afdråget sker för slagskatten, och delta går a6
Den 19 O c t o b e r f. m. in i StatsVerkets räkenskaper.
Af denna anledning vågar jag anhålla, först och främst, att vi måtte komma från all vidare discussion om 1664 års myntfot, och Ridderskapets och Adelns heslut i denna del få blifva beståndande.
Herr Lefrén> Johan Pehr'.
Som jag tagit mig friheten i detta ämne aflemna en, måhända nog vidlyftig, reservation, anser jag för min pligt, att nu så mycket mindre upptaga tiden, och att bjuda till hålla mig vid den fråga, som är förd å bane af Herr Skogman.
Men på det intet tvifvel må uppstå om enkelheten af denna frågas beskaffenhet, ber jag att få nämna något i anledning af en Talares yttrande, att myntet icke borde få äga någon inblandning
,af koppar.
I följd häraf skulle vi få 16-lödigt silfver i våra myntpieser.
Detta är något, som ingen nation ännu trott sig kunna antaga, emedan prägeln i sådant fall skulle vara boria innan korrt.
Detta yrkande innefattar således en ren orimlighet, som lärer undfallit Talaren, och icke kan vara hans mening.
Hvad åter beträffar den aliage, hvilken Talaren sedermera omförmält, så finnér jag det besynnerligt, att först icke alls vilja hafva någon aliage, och sedermera vilja ingå i discussion om frågan.
Talaren påslår, att man bor hafva samma finhet i underafdelningarne, som i Riksdalerstycket.
Han instämmer således både i Ut - Den 19 O c t o b e r f. m. 27 skottets och reservanternes mening.
Ilan har ytterligare sagt, att verktygens ofullkomlighet skulle vara orsaken tili de uppgifne stora kostnader vid utmyntningen, nemi. 2 procent.
Jag får äran upplysa, att man i sjelfva London, der man anses hafva hragt machinerier till temlig fullkomlighet, ännu icke har lyckats tillvägabringa en utmyntning för billigare pris än 2 procent för det större myntet.
I Frankrike, der man i sednare
Lider hragt präglingskonsten till nära fullkomlighet, har man icke heller kommit längre.
Herr Cederschjöld har anmärkt, att de närvarande underafdelningarnc i gamla myntet skulle till qvantiteten af sin inre silfverhalt äga samma förhållande, som Riksdalerstycket.
Herr Skogman har upplyst, att Herr Cederschjöld häruti misstagit sig; dock har han så vida rätt, att det horde så förhålla sig, om 1664. års myntfot i allo vore gällande.
Jag vågar begära proposition å den första enkla frågan som Herr Skogman framställt, då contra-proposition naturligtvis blir föreslagen r af dem, hvilka icke anse sig kunna realisera till 129 sles curs, utan vilja göra det till 128, men ändå vilja tillåta, att myntet slås |:dels procent underhaltigt, med rätt att få fulla värdet i Banken.
Herr von Hartmansdorff,Hugust:
E11 Ledamot har påstått, att vi skulle förehafva en olaglig öfverläggning, emedan frågan, Den 19 O c t o b e r f. m. sorn behandlas, redan vore afgjord.
Men jag får vördsamt erindra om det förbehåll, som i serskild framställning gjordes vid beslutet om irsta punkten, och att Herr Rosenblad då just uttalade det bestämda belopp af silfverhalt på Riksdalern, hvilket nu af Herr Skogman blifvit föreslagit såsom utmyntningsgrund.
Det var i anledning af denna Herr Rosenblads framställning som Ridderskapet och Adelli förbehöll sig en utredning i detta hänseende vid järte punkten.
Efter mitt omdöme är således öfverläggningen fullkomligt laglig.
Frågorna, huru många slags mindre mynt vi skola äga, och huru stor slagskatten skall blifva, höra, efter min tanka, till underafdelningar af denna punkt; nu förehafves blott den första enkla frågan, om utvexlings- och utmyntningsgrunden skall blifva såsom hittills 534, eller, såsom Herrar Lefren och Skogman föreslagit, 53o ass bergfint silfver på Riksdalern.
Man har yttrat, att det vore ett bedrägeri mot allmänheten, om man nu an toge den sednare eller ringare halten.
Men detta är så mycket mera oriktigt, som 53o ass snarare utgör ett medeltal af myntet, sådant det hittills verkligen befunnits.
Då man talar om penniugar, talar man oin hvad som är verkeligt, och icke blott om det, som står på papperet i författningar, och det är bekant, att det gamla silfvermyntet icke var fullhaltigt, utom i de större styckena.
Att då uträkna huru mye - Den 19 October f. tn.
29 ket fint silfver det förut bland allmänheten löpande myntet innebar, är således desto svårare, som sjelfva enheten innebär ett ganska vidlyftigt bråk.
När nu af alla de Talare, hvilka här yttrat sig, endast ett par varit emot den utmyntningsgrund, som Herrarne Lefrén och Skogman föreslagit, hemställer jag, om icke Ridderskapet och Adeln, utan att inlåta sig på underafdelningarne i denna punkt, skulle behaga afgöra liufvudfrågan.
Herr von Hartmansdorff har fullständigt utredt det förbehåll Ridderskapet och Adeln fästade vid sitt beslut öfver irsta punkten, och Herr Lefrén har fullständigt besvarat Friherre Cedcrströms anmärkningar.
Jag vill blott tillägga, att äfven den mest scrupulösa noggranhet kan blifva tillfredsställd i afseende på 1664 års myntfot, då man får veta, att den verkligen icke varit så bestämd, som Friherre Cederström tror.
Sjelfva denna 1664 års författning innehåller nemligen trenne olika myntfötter, först Riksdalersfoten; sedermera en fot för Daler-carolinen, som var något sämre, och slutligen en tredje för småmynt på 5, 4 och 2 öre, hvilken var ända till 3 procent under Riksdalershalten; så att äfven om man håller sig till ordalydelsen af 1664 års författning, den alldeles icke är så bestämd, som man i början föreställer sig. 3o Den 19 October f. m.
Äfven jag önskar, att den lörsta propositionen måtte blifva, huru mycket fint silfver skall erhållas för 128 sk.
Bancosedlar; nemligen antingen man skall förblifva vid det löfte man gifvit, genom det fattade beslutet, eller icke.
Man bar invänt, att utmyntningen på 1770- talet icke skedde efter 1664 års i författningen utsatta myntfot; utan att småmyntet gjordes underhaltigt, till följe af.SecretaUtskottets hemliga föreskrift.
Men vi hafva ju icke lagt det gamla småmyntet, utan 1664 års Myntordning till grund för vårt beslut.
Och hvarje afvikelse från det fattade beslutet innebure ju ett tyst medgifvande, att man ångrade sig, och ville pruta på det gifna löftet.
Den så högt beprisade förmånen af ett jemnt förhållande med victualievigten lemnar jag derhän.
För mig visar det sig icke af något särdeles värde, om menige man finner, att så och så många Riksdaler gå på ett skålpund.
De äro i alla fall föga försäkrade om att hafva fått sin valuta, då de icke sjelfve kunna pröfva, huruvida ett tillräckligt fint silfver innefattas i denna mark.
Dessutom grundar sig hela denna fördel derpå, att myntet skall vara 12-lödigt, och fördelen försvinner, så snart detta rubbas.
Det enda vore, om man för beqvämligheten skull kunde vid vigtberäkningen utesluta det ofantliga bråket utöfver 534 ass på Riksdalern.
Jag anhåller således om proposition, alt Ridder - Den 19 O c t o b e r f. m. 3i skåpet och Adeln mi förblifva vid sitt beslut, alt för 128 sk.
BancoSedlar skall erhållas så mycket fint silfver, som belöper på ett Riksdalerstycke, efter 1664 års myntfot.
Så vidt jag fattat det förbehåll, som gjordes vid beslutet om första punkten, innehöll det blott, att Ridderskapet och Adeln skulle hafva fria händer vid afgörandet af den iarte.
För öfrigt har man velat finna 1664 års myntfot obestämd derföre, att utmyntning i sednare tid skett på annan grund.
Men jag kan icke finna, att ordaförståndet af 1664 års författning, genom en i sednare tid utfärdad förordning, kan blifva tvetydigt.
Hvad angår de 3 eller 4 fotter en värd Ledamot omtalat, för R:dr, Daler 0. s. v., så göra de ingenting till saken, då här icke är fråga om annat än-sjelfva Riksdalern.
Således tycker jag, att vi med de andra 3 fotterna hafva ingenting att skaffa.
Herr Cederschjöld har yttrat, att nyttan af Speciemyntets jemnhet med victualie-vigten vore ingen, då menige man ändock icke kunde pröfva silfverhalten.
Men detta hinder kan lätt afhjelpas genom den enkla åtgärd, alt man på myntet inpräglar, huru stor qvantitet silfver det innehåller.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken yttrade, det Hans Excel - 3a Den 19 October f. m. lence i anledning af livad som blifvit anmärkt, trodde sig böra gifva Ridderskapet och Adeln sin öfvertygelse tillkänna, huruvida förevarande öfverläggning kunde anses leda lill upprifvande af Ridderskapets och Adelns vid irsta punkten redan fattade beslut ;och som Ridderskapet och Adelil vid beslutet rörande irsta punkten fästat det förbehåll, att frågan om hvad med 1664 års myntfot borde förstås, skulle uppskjutas, intilldess i2.'te punkten blef inför Ridderskapet och Adeln föredragen; och detta förbehåll , enligt Hans Excellences öfvertygelse, icke kunde anses innefatta något annat beslut, rörande denna fråga,- än att öfverläggningen om densamma borde intill för banden varande ögonblick uppskjutas; alltså fann Hans Excellence för dess del Ridderskapet och Adeln äga full rätt, att frågan nu pröfva och afgöra.
Det förbehåll Ridderskapet och Adeln, på begäran af Herr Rosenblad, vid början af detta Utlåtande gjorde, nemligen att vid ia:te punkten öfverlägga om 1664 års myntfot, kan jag ingalunda tillstyrka må så uttydas, att man derigenom skulle bereda sig tillfälle att upphäfva det beslut
Ståndet redan en gång förut fattat, angående Stats- och Banco-Utskotlens Betänkande N:o 1.
Detta besluts innehåll har ock af Utskotten i deras sedna - re Den 19 October f. ra. re nu förevarande Utlåtande blifvit iakttagit; men enskilde Ledamöter hafva sökt att genom en förklaring om rätta förståndet göra ändring deruti.
Jag kan omöjligen föreställa mig, att Ridderskapet och Adeln genom ett beslut skulle förklara 1664 års myntfot vara något annat än hvad den verkligen är.
Väl äger Ridderskapet och Adeln, i kraft af det gjorda förbehållet, rättighet att öfverlägga 0111 saken; men just i anledning af denna öfverläggning bestrider jag, att något beslut må kunna fattas, som upprifver verkan af beslutet angående Utskottens Betänkande N:o 1.
Lika med Friherre Cederström tror jag, att Ridderskapet och Adeln redan, genom sitt beslut öfver Betänkandet N:o 1, afgjort, att Banken bör inlösa sina sedlar efter 128 sk. för En Riksdaler, enligt 1664 års Myntfot.
Om detta blir Rikets Ständers beslut, så är Banken förpligtad, att för hvarje Riksdaler Banko-Sedel aflemna ett så stort qvantum silfver, som innehålles i 18 sk. efter 1664 års Myntfot.
Jag kan således icke finna en möjlighet, att dermed förena de af Herrarne Skogman och Lefren uppgifna förslag, om man icke vill förklara, att
Bankens förbindelse allenast afser det omyntade silfret, men icke det myntade.
Vill man fondera BancoSedelns silfvervärde utan 46 H. 3 34 Den 19 O e to ber f. m. afseende på effectift mynt, så är ingenting, sorn hindrar att göra det vid hvad Myntfot som helst, och det får då hemta sitt värde af sig sjelf, samt kan stiga och falla.
Men vill man, att Banken skall infria sina förbindelser med myntadt silfver, tror jag icke, att man, med bibehållande af den myntbestämningsgrund, som redan är antagen, kan bifalla annat än Utskotten tillstyrkt, utan afseende på de lönliga afvikelser, som i sednare tider kunnat äga rum.
Hvad slagskatten beträffar, så är det ett svårt problem, huruvida den bör införas i en Stats Mynt, eller icke; jag tror med Herr Cederschjöld, att det vore bäst, om man icke införde den, helst jag tror, alt den, såsom ersättning för Kronans kostnader, blef alldeles onyttig, emedan i alla fall ingen lärer komma att mynta något betydligt utom Banken sjelf; och om den ersätter kostnaden eller icke, kan vara Staten likgiltigt; ty i förra fallet får Staten så mycket mindre utdelning af Bankens räntevipst.
Således hemställer jag till Riclderskapet och Adeln, huruvida man bör förklara Bankens inlösningsskyldighet grunda sig endast på omyntadt silfver, då jag icke har något emot Herr Skogmans förslag, eller om meningen är, att det bör vara myntadt, i hvilket fall jag icke kan annat än tillstyrka bifall till Utskottens Utlåtande.
Herr von Hartmansdorff '.
Herr Hegardt har åter kommit på ämnen, som icke hö - Den 19 Oetober f. m. 35 ra till denna punkt.
Men då Herr Grefven och LandtMarskalken yttrat sin mening om öfverläggningens laglighet, tror jag, att Friherre Cederströms yttrande icke kan anses annorlunda, än såsom en enskild reservation.
Jag anhåller följagteligen om proposition på Herrarne Skogmans och Lefrens gemensamma förslag, hvaremot de Ledamöter, som äro af annan mening, behagade uppgifva contra-propositionen.
Jag skall alldeles förbigå alla frågor om förbehåll vid Ridderskapets och Adelns beslut, äfvensom de lärda utvecklingar här blifvit gjorda, och hvilka jag icke förstår, samt förena mig med Herr Hegardt.
Jag tror icke, att Rikets Ständer höra, med upprifvande af sitt förra beslut, bedraga det hopp, som man fått, att efter en viss beräkning göra realisation, efter den grund, som här alltid varit i fråga att verkställas, nemligen 128 sk. mot den nuvarande Specie-Riksdalern.
Alla förslag, som göra någon ändring eller minskning i detta förhållande, anser jag innefatta ett rubbande af det omtaldta beslutet.
Att åter göra tvänne regleringar, och säga, att plantsar skola utvexlas efter den beslutade grunden, men deremot myntet blifva underhaltigt, finner jag innefatta den skadligaste 46 H. 3* 36 Den 19 Oetober f, m. åtgärd, sorn kan vidtagas.
Jag vet icke, hvarföre man skulle få mera silfver för BancoSedeln, än för myntet.
Om någon ordning i Bankens räkenskaper skall kunna införas, måtte meningen vara, att clet myntade silfret skall innehålla lika värde, som den omyntade massan.
Örn nu meningen är, att göra det myntade silfret sämre, måste jag protestera deremot, såsom medförande upprifvande af ett redan fattadt beslut, jag får derföre anhålla, alt vi i denna fråga må få proposition på, att Ridderskapet och Adeln fÖrblifver vid dess Beslut i första punkten af Utskottens förevarande Utlåtande, hvilket är af enahanda innehåll med hvad Utskotten i deras första Betänkande N:o 1 föreslogo.
Herr af Ekenstam3 Israel:
För mig synes det tydligt, att de två opinioner, som här söka göra sig gällande, aldrig kunna förenäs, om icke vi först göra ett särskildt förbehåll.
En vill hafva realisationen verkställd efter 12g skillingar, medelstslagskattens inläggande i myntet, utan godlgöring, när omyntadt silfver skulle uttagas; och den andra opinionen efter 128 sk., under godtgöring för slagskatten, när, i stället för pregladt mynt, plantsar från Banken utlemnades.
Frågan om Riksdalerns egentliga halt är den, som vill synas oafgjord.
Jag tror derföre det vore bäst, att nu först afgöra detta, o'ch uppskjuta Den 19 October f. m. 37 att bestämma de tvenne åsigterna, sorn här representeras genom Herr Lefren och Herr Rosenblad, d. v. s. otn vi skola få Riksdalern efter 128 sk., eller icke.
Jag förenar mig uti den anhållan, att vi nu måtte bestämma Riksdalerns storlek, med rättighet att sedan afgöra om den skall blifva efter 128 sk., eller med slagskatt, såsom Herr Lefren föreslagit.
Friherre Cederström har ansett, att såsom Myntskatt skulle bestämmas 2 procent.
Detta tror jag väl vara den verkliga kostnaden, men anser den alltför stor, att inlägga i myntet.
Herr Lefren har dertill föreslagit ^ procent, således ungefär blott l af hela myntkostnaden.
Det synes tydligt, att, om Friherre Cederströms Myntskatt skulle vinna bifall, blir Riksdalern mindre än genom Herr Lefrens utväg.
Jag får derföre anhålla, att proposition måtte göras efter Herr Skogmans förslag, i afseende på Riksdalerns silfverha.lt, stämma slagskatten, och huruvida den skall af silfveruttagaren alltid vidkännas, utan ersättning, när omyntadt silfver uttages; hvilket med andra ord egentligen innehåller frågan, 0111 realiseras skall efter 128 eller 129 sk.
Det framställes visserligen icke så, det medger jag; men förhållandet är alldeles precist detsamma.
Om en sådan bestämmelse, som jag föreslagit, nu först göres, torde sedermera ingen svårighet blifva, att komma till slut med denna sak. 38 Den 19 October f. m.
Enligt hvad jag kunnat fatta af den siste värda Talaren, horde denna proposition redan vara besvarad efter 128 sk., emedan Rikets Ständer lofvat Svenska Folket detta.
Då Banken, är i Concurs-tillstånd, är det obeskedligt, att sedan anbudet af Riksdalern för 128 sk. blifvit af allmänheten på visst sätt antaget, nu börja advocera för att få Riksdalern till 129 sk. och kanhända sedan göra ännu ytterligare någon afprutning.
Jag hemställer derföre att man, om jag så får säga, utan något vidare krångel vidblifver hvad man redan beslutat, att nemligen en SpecieRiksdaler skall erhållas mot 128 sk. i sedlar.
Allmänheten har nog ändå förlorat, utan att man ytterligare skall lägga sten på hörda.
Jag kan ej instämma i resultatet af hvad Herr af Ekenstam yttrat.
Han kan väl hafva rätt deruti, att Riksdalern kunde komma att svara emot 129 sk., men det beror helt och hållet på, hvilket af de olika myntsorterne vi taga till grund, ty hvart och ett af skiljemynten är prägladt efter olika myntfot.
Jag anser det vara rättast, att dervid följa den hittills gällande medelcursen; annars gynnar man i ena fallet den gäldskyldige, i det andra capitalisten.
Jag tillstyrker således å nyo bifall till Herr Skogmans förslag.
Den 19 October f. m.
Ej för det jag fruktar, att den, som genomläst min reservation, någonsin skall tro, att jag velat tillvägabringa någon förändring uti den redan fastställde Myntbestämningsgrunden, men för det icke någon af hvad Herr Tham anfört skall taga anledning att misstro min reservation, skall jag anhålla, att några ögonblick få sysselsätta Ridderskapet och Adeln med en kort framstälning deraf.
Jag bar föreslagit, att Banken skulle utgifva en manufacturvara Pappersmynt, och en annan manufacturvara Silfvermynt; att Banken vid utgifvandet af Silfver-manufacturen skulle innehålla i procent af dess värde; att
Banken skulle äga ett slags mynttecken, som vore sedlar; ett annat slags mynttecken, som vore silfver; och att då dessa mynttecken uppvisades i Banken, skulle man äga rättighet att utfå oinyntadt silfver till Riksdalerns fulla värde enligt 1664 års myntfot.
Jag nekar således bestämdt, att min reservation innehåller någonting annat, än en ekonomisk anstalt, nödvändig för dagliga rörelsen, men ingalunda rubbande det föregående beslutet om 128 sk. på Riksdalern.
Efter den sista värda Talarens Herr Lefre'ns yttrande, åsyftar han endast en förändring till mera värde för SilfverRiksdalern, än hvad silfver deruti finnes, på det den icke måtte af 4° Den 19 October f. ra. guldsmederna nedsmältas.
Herr Rosenblad har yttrat, att Herr af Ekenstam verkeligen ägde rätt, då han omtalte, att Riksdalern kunde motsvara 12g sk., men lian har trott, att man så gerna kunde fästa sig vid de mindre myntsorterne, som äro af mindre värde.
Jag ber då, att få upplysa, att i första punkten, som vi redan antagit, är bestämdt, att man mot 128 sk. i sedlar skall få en R:dr i silfver efter 1664 års myntfot; der står icke upptagit 8, 4 eller 2 skillingsstycken, utan tydligen En Riksdaler.
Således kan jag ej finna annat, än att vi först skola pröfva, hvad 1664 års myntfot verkligen innehöll, och sedermera bestämma samma Silfver, (för 128 sk.
Sedlar) som man år 1664 erhöll uti En Riksdaler.