Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om så vore, borde ju dödsstraffet afskaffas, ty den döde kan icke förbättras.
Vill man afskaffa dödsstraff, så förklarar man ju med detsamma, att den högsta makten i samhället icke äger att för den allmänna säkerhetens skull låta någon undersåtes blod flyta?
Är denna sats antagen för illgerningsman, så måste han ännu mera gälla för de undersåtare, som intet ondt gjort.
Huru kan då högsta makten i samhället anbefalla någon undersåte att äfventyra sitt blod i krig.
Om en Regering må kunna, för den allmänna säkerhetens skull, utgjuta egna undersätares blod, huru 23 2 Den 28 April. skall hon äga göra det med andras?
Följden af dessa slutledningar måsle blifva förbud för hvarje krigare alt skjuta på fienden; och oin man å ömse sidor handlar lika conseqvent, så lärer intet annat återstå, än alt fånga hvarandra med snara, och alt i den mån sådant lyckas, insätta de erhållna fångarna i celler att förbättras, så att de aldrig mera föra krig.
Detta medförer naturligtvis en stor besparing och betydliga förändringar i krigsväsendet; sä att en stor del af dess anslag kan öfverföras till fångvården och göra hennes medel tillräckligare.
Till sådana slutsatser leder delta systems följdriktiga utförande.
Man behöfver blott betrakta det nogare, för alt finna dess brist på sammanhang.
Hr Dalman har anmärkt, alt det blott vore eli undantag, om någon från correctionsinrättningarne utgått förbättrad.
Hvad äro dessa inrättningar, eller hvad åsyftades åtminstone i början med deni, om icke just detsamma, som man nu vill med ensambelsfängelser åstadkomma?
Huru lofordades icke dessa inrättningar, när de stiftades? väntade man sig icke då af dem alla de herrliga frukter, som cellsyslemet nu skall bära, och huru hafva dessa förhoppningar slagit in?
Jo, såsom Hr
Dalman säger, att nästan intet exempel är, alt någon genom dem förbättrats.
Tänk om det nu ginge på samma sätt med ensamhetsfängelserna?
— Hr Dalman har vidare sagt, att fängelse alltid mäste anses såsom straff, emedan fångar alltid vilja rymma; att det är beqvämare vara fri än fången, och att fängelset, när man ingen verksamhet får, är ännu odrägligare; att således ensamhetsfängelset, tilläm pri <11 i sin största stränghet, drifver fången all mera än eljest söka sin frihet.
Må vara, men det finnes äfven i detta fäll undantag.
Den som länge varit fången, som förlorat sina bekantskaper och förbindelser med verlden, som ingen egendom har, längtar måhända icke ifrån fängelset.
Jag påminner mig ett sådant exempel i Norrige från den tid jag der vistades, då en lifstidsfånge, som frigafs för långvarigt godt uppförande, begärde att fä vara qvar på fästningen.
Man säger att fängelserna behöfva förbättras.
Delta har äfven jag mångfaldiga gänger erkänt; men deraf följer icke, att fängelsestraffet skall blifva ett så uteslutande eller hufvudsakligt straff, som Ulsk. föreslagit.
Chefen för Fängstyrelsen har i går förklarat, likasom Konungens rådgifvare, att han ansåg det nya stralfsyslemet vara håde rikligt och verkställbar!.
Jag lyckönskar de embetsmän, som hafva den sorgliga befattningen att verkställa detta system, lill del mod, hvarmed de förutsäga framgången; ty om äfven R. o. Ad. bifaller Utsk:s betänk, samt det sålunda varder grund för lag och skall verkställas; så lärer man följaktigen, om försöket misslyckas, komma alt förklara, det vara Fångstyrelsens fel i första rummet, efter som det är Chefen sjelf och hans medhjelpare, hvilka på förhand förklarat systemet vara ofelbart.
Jag tror dock icke, att någon läkare, som är rädd om sitt anseende, någonsin förklarar ett botemedel vara osvikligt.
G Den 2S April. 233 Gr.
Cronhjelm har förklarat kroppsslraffeu icke behöfvas vid arme'en; men deremot hafva andra talare, jag tror Frih.
Sprengtporten var ibland dem, sagt, att om de der möjligen skulle vara af nöden, så är det ju ingen fara, emedan man nu icke föreslagit att der borttaga dem.
Jag såsom civil är måhända djerf, då jag vågar yttra mig öfver ett militäriskt ämne, men jag vet icke, om mina militäre motståndare hafva sett något krig i stort.
Jag har sett ett sådant, och en hvar med samma erfarenhet, torde vara af andra tankar, än de, som behandlat krigare blott på möten och roten eller i garnisoner och kaserner.
Sprengtporten har äfven omförmält huruväl det stöde tillsammans med Utsk:s straffsystem alt utdela prygel ål arméen och flottan, alldenstund sådant skedde, enligt min egen uppgift, i America, hvarest fängelsesystemet vore infördt.
Detta förhållande bevisar ju, att systemet icke kan fullständigt utföras, ulan alt man antingen måste göra undantag, som upphäfva regeln, eller ock öfvergifva systemet.
Så går det med botemedel, som skola hjelpa för allting.
Sprengtporten har framhållit våra correctionsinrättningars brister och felet att uppfostra brottsliga ynglingar genom ännu dåligare sällskap.
Jag har hvarken förordat unga brottslingars sammanförande med äldre och gröfre, eller att correctionsinrättningarne skola förblifva i sitt närvarande skick.
Jag anhåller derföre att II. R. o. Ad. måtte göra mig den rättvisan och icke såsom mina meningar antaga den öfverdrift, som mig af andra påbördas.
Under det att Hr Gunther talade emot mig, förklarade han, alt de verksammaste straffen, skam och spöstraffen, vore borttagna.
Med detsammma erkände han uttryckligen, alt dessa straff äro de verksammaste.
Det är från det hållet ett stort medgifvande, som borde föranleda till deras bibehållande.
Men tillägget, alt de äro borttagne, kan jag icke erkänna.
Författningen af den 10 Juni 1841 tillät väl kroppsstraffens förvandling, men borttog deni alldeles icke.
De ständige ansökningarne hos K.
M. om kroppsstraffens förvandling bevisa nogsamt, att de af domstolarne åläggas.
Samme värde talare upprepade den af mig förut omförinälde satsen, att som viljan styrer kroppen, så är det viljan som är brottslig, och själen, som allena bör straffas.
Sådant är likväl oriktigt; — ty ingen menniska utgöres af bara själ, ulan af kropp och själ tillika, genom hvilkas samverkan brott föranledas.
Att vilja rikta straffen blott på själen, är en lika felaktig öfverdrift, som att rikta dem blott på kroppen allena.
Det är brist på menniskokännedom om lagstiftaren, i stället att söka ett lagom i detta hänseende, ålägger domaren alt kasta sig på en af ytterligheterna.
Man säger, att brottslingarne trotsa plågan, när de blifva kroppsligt afstraffade.
Det är möjligt; men det är säkert, att de såsom hvarje lefvande varelse känna henne.
Trotsa de lik10 II. 30 234 Den 28 April. viii den kroppsliga smärtan, hvarföre skulle de icke trotsa fängelset?
ty samvelsagan, om de för den äro känsliga, hinna dem äfven utom häktena; och säkert är alt mången, som ej känner ånger i sin själ, dock känner svedan af slagen på sin kropp.
Talaren säger, alt förbättring sökes genom fängelserna.
Det vet äfven jag, men frågan är om den vinnes.
Detta betviflar icke blott jag; utan äfven andra anse det ogörligt, med mindre den frigifne brottslingen tages under närmare vård af personer, som skaffa honom arbetsförtjenst och tak öfver hufvudet, hvarunder han kan ärligen lefva.
Om man nu gjorde sig samma besvär med våra fångar, och om man holle dem vederbörligen afsöndrade från hvarandra, huru mycket skulle man icke vinna, utan att kullkasta vårt gamla heslraffningssystem?
Men felet är, att man alldeles icke vill (jag ber om förlåtelse, att jag säger det rent, ut), länka på det gamlas förbättring, utan endast pä dess å sido sättande, för all gifva sig in uti nya rön.
Samme talare omförmiilde, huruledes piskan oupphörligt går i Auburnska fängelserna, för alt hålla tukt på fångarne.
Denna hans bekännelse är af största vigt vid öfverläggningen om den sak han försvarar.
Låtom oss gå henne igenom ifrån början.
Ensamhetsfängelse kan icke lämpligen användas utan fara för fångens förfäande till själen, eller förderfvande af hans kroppsliga sundhet.
Han skall då sysselsättas; men huru?
Jo, säger Hr Gunther, hvar och en med arbete i sin cell.
Men det kan icke ske annorlunda, än genom något handtverk, af den beskaffenhet, alt en enda persons åtgärd förslår för tillverkningens förfärdigande.
Vore nu alla brottslingar handtverkare, sä ginge det för sig.
Men största delen äro sådana, som intet bandtverk lärt, som blott kunna förrätta de aldragröfsta eller enkla handtlangnings-arbeten.
Till en del äro de dagdrifvare, som aldrig velat lära och ej eller kunna något.
Hvarmed skola dessa sysselsättas?
De måste naturligtvis först undervisas.
Dertill behöfves ju en lärmästare i hvar cell?
Lärmästarne blifva då lika många som lärjungarne; och personalen dubbelt så stor samt ganska dyr, emedan läromästarne, om än fångkosten vore god nog äfven åt dem, val mäste aflönas för den ledsamma befattningen?
Kommer nu dertill, alt lärmästaren kan smittas af lärjungen, så att om den förre undervisar den sednare i handtverk, så kati fången undervisa lärmästaren i brott.
Derigenom kan åter uppstå den vexelundervisning i brott, hvilken för samhället är vådlig, och hvilken man velat genom afsöndrade fängelser förekomma.
Till denna olägenhets förekommande, och emedan kostnaden eljest blifver för känbar, återstår icke annat, än att taga fångarne ur sina celler och låta dom arbeta gemensamt efter Auburnska melhoden.
Detta, säger Hr Gunther, kan åter icke ske annorlunda, än att man häller dem i tukt med piskan.
Således, för att undvika kroppsstraff, begagnar man fängelse, och på det att fängelset ej må blifva en vexelunder - Den 2S April. 235 visning i brott, så afsöndrar mari Tångarne hvar för sig'.
Men sorn fullkomlig afsöndring ej är verkställbar j slort; så nödgas man sluteligen, efter allt besvär oeh ali kostnad, fösa dem tillsammans och hålla dem i ordning med piskan.
Det är gången af eli sorgespel, att komma just till det slut man ville undvika.
Del är icke tid, säger man, alt vänta med lagens antagande intilldess systemets lämplighet blifvit utrönt.
Huru lång lid begäres?
Till en början något öfver 2 år, då nästa riksdag inträffar.
Mine värde motståndare, som ej vilja vänta så länge, hafva dock erkänt, att, äfven om systemet befunnes lämpligt, så kunde det för brist på fängelser dock ieke verkställas inom vida längre tid.
Följaktligen måste den nya lagens tillämpning under tiden inställas.
Mina motståndare måste således erkänna, att dröjsmål i alla fall blir nödvändigt.
Vore det då icke försigtigare att dröja med beslutet, intill dess man försäkrat sig mot förhastanden, än alt skynda med beslutet och sedan dröja med verkställigheten ?
IIr Gunther har medgifvit, att den erfarenhet man haft om fängelsestraffen, visat dem vara ömsom för stränga, ömsom för milda.
Sådant ådagalägger ju, att fängelsestraff, likasom alla andra, icke kunna bestämdt mätas, ty de verkställas och verka olika.
Delta skall, såsom man vet, domarens godtycklighet hjelpa.
Men huru vet domaren i hvad mån straffet kommer att verka på den förbrytare, som står för rätta?
Domaren har icke mera än andra någon spådomskonst; hans tillämpning kommer följaktligen att göras på måfå, och likväl är det för hennes riktighets skull, som domaren skulle få sin godtyckliga, till förföljelse lätteligen missbrukeliga makt.
Hr Gunther har förklarat det alldeles icke vara meningen alt borttaga husagan.
Dä frågar jag honom: hvar finnes fullkomligheten i det nya straffsystemet, enär del ej kan utföras utan flera stora undanlag, som upphäfva conseqvensen?
Ar man åter conseqvenl i sina åtgärder, så blir följden, antingen att de nya fängelsestraffen finnas olämpliga, eiler ock alt de mäste fullständigt utföras i alla riktningar.
Hr Gunther har sagt, att landsförvisning hade bland andra olägenheter äfven den, att strattet icke kan få något rum i den nya straffscalan, och att det förhölle sig lika så med vattenoch brödstraffet.
Något bättre bevis på det nya straffsystemets armod, synes mig ej kunna gifvas, än just straffarternas fåtalighet, och straffens stränga rangordning sig emellan, sä att de, som ej kunna passas in uti densamma, hellre skola alldeles uteslutas.
Stael von Holstein bar uppgifvit, huruledes af 24 bekännelsefångar, som suttit i enrum, blott 4 dött; att en del väl varit sjuka; men att de flesta mått väl.
Detta välmående är, i min tanka, ett starkt skäl mot verkan af ensamhetsfängelser i vårt land.
Om förhållandet förblifver likadant, sä smickra sig förslagets anhängare förgäfves med hopp om framgång.
Men som Friherren erkänt, alt man måste rätta sig efter erfaren - 236 Den 28 April. lieten, så vill jag fråga, hvarföre man icke tillåter oss att förvärfva henne, innan vi besluta.
Hr Gunther har sagt sig tro, alt jag, som låtit öfvertyga mig om riktigheten af ett skolsystem, hvilket jag i början bestridde, äfven skulle, när jag finge tillfälle att inhemta kännedom om det nya straffsystemet, blifva öfverlygad om dess riktighet.
Jag begär intet bättre än delta tillfälle; och det är just för alt få det, som jag anhåller om anstånd.
Vore Hr Gunther så conseqvent, som han säkerligen tror sig om, så skulle han, när många andra befinna sig i samma ställning som jag, låta oss få rådrum att pröfva riktigheten af hans mening.
I undervisningsfrågan fick jag fem år på mig, nemi. från 1823, när jag på detta rum bestred det nya systemet, till år 1828, då jag med comitéens fleste ledamöter deltog i det betänk., hvarigenom systemet förordades lill försök allena, och hvarefter jag, så godt jag kunnat, bemödat mig om dess utförande och försvar.
Hr Munck, som yrkat, att man borde borttaga kroppsstraffen för militären, har dock förklarat, att det icke vore välbetänkt att göra det genast, och han kallade med detsamma kroppsstraffen för vaniirande.
Må detta hans uttryck angående en behandling, som han vill för militären bibehålla, tjena såsom någon qvittning för den brist på skonsamhet, som andra talare sökt påbörda mig, mot ett stånd, der äfven jag velat bibehålla samma straff.
Jag har i min lefnad tillräckligt sett hvad krigaren är värd, för att veta hvad aktning jag är honom skyldig, och hvilken jag aldrig skall upphöra alt honom egna.
Ilr Ekströmer har såsom läkare förklarat, att ensamhetsfängelse icke verkar förderfligt på fången.
Det skulle således synas förmätet af mig, som icke är läkare, alt fortfarande påstå motsatsen; om jag ej kunde andraga en annan läkares yttrande ur en bok, sorn Hr Ekströmer, om jag rätt minnes ordet, förklarat vara ovärderlig, nemi.
Hr Hagdahls berättelse.
Han som sjelf är läkare har åberopat en annan läkares yttrande.
Det är således 2 gånger läkare på ena sidan mot en gång läkare på den andra.
Hr Hagdahl säger, sid. 175, ang:de Milbanks General penitenliary, följande: ”Rapporten (Doctor Balys) blef färdig, och uttalade bestämdt den öfvertygelse:], alt separationssystemet, conseqvent tillämpadt, verkade ofördelaktigt på den menskliga organismen, och var orsaken till de inom dessa fängelser förekomna själssjukdomar Comitéen (af år 1842) antager, att det menliga inflytande på själens och kroppens helsa, som erfarenheten visat i Milbanks fängelse, är orsakadt af det der följda stränga systemet, och inser derföre nödvändigheten att mildra detsamma, genom tillåtelse af samtal mellan arrestanterna i så måtto, som det är förenligt med disciplin och inrättningens egen säkerhet.
Med detta beslut vill icke comitéen fälla någon opinionsyttring i afseende på separationssystemets fördel eller skada — ett ämne för mycken strid — och som de endast kunna hoppas se löst, genom ihärdigt försök, i förening med sådana fördelar, som de, hvilka äro före - Den 28 April. 237 slagna i det nya modellfängelset.
— I följd häraf blefvo följande ändringar vidtagna: de 3:ne första månaderna är en sträng lystnad påbjuden.
Efter dessas förlopp tillätes hvarje fånge, som ej begått gröfre brott, att samtala med två eller flera af direclorn utvalda personer, på sådana tider, sorn af comitécn äro bestämda.
Denna tid är vanligen på den dagliga promenaden, då de gå tre och tre.
Dessutom beslöts, att så snart läkaren finner någons kropp eller själ sjukligt angripen, eller visa fallenhet dertill, skall lian derom skrifteligcn underrätta dircctorn, med bifogadt förslag till det ondas afhjelpande.”
Hr Ekströmer sager, alt den specifika fängelseluftcn vidhänger fångar, och alt lion är förderfvad; att deras utseende visar huruledes deras fysik är förstörd; samt att så förhåller sig i alla Europeiska fängelser.
Jag vet icke, huruvida Hr Ekströmer i alla innefattar jemväl eusamhetsfangelser; men jag hör antaga det.
Om så är, lärer den specifika fängelseluften redan finnas äfven i dem och troligen icke kunna utdrifvas för framtiden, så länge åt hvarje fånge blott öfverlemnas en liten cell, hvars inskränkta omfång naturligtvis måste alstra förskämd luft, särdeles i vårt kalla luftstreck, der fönsterna måste så länge hållas stängda.
Hr Ekströmer bar gjort den vigtiga bekännelsen, att man måste eftergifva den stränga ensamheten.
Så snart denna eftergift är gjord, så vet jag icke hvad som egentligen åtskiljer de stridande parterne.
Fråga blir då blott hvad som är lagom af eftergift.
Det är hvad läkare och lagstiftare borde söka alt utgrunda, i stället att fäkta för en naken grundsats, som redan visat sig vara overkställbar.
Hr Ekströmer säger, att om hårda straff vore nyttiga, så vore det grymmaste det bästa.
Mången, som icke tänkt närmare på saken, är behäftad med denna villfarelse.
Men det är klart, alt om man straffade stöld lika med mord, så skulle l.jufven, för att icke blifva upptäckt, råna och mörda på samma gång.
Mister han åter lifvel blott för mord, stjäler han helst utan alt mörda.
Samme talare liar sagt, att om en fånge, som blifvit insatt uti ensamhetsfängelse och der får uppvaktas af prester ocb läkare m. fl. embets- och tjenstemän, finner sin belägenhet i början behaglig; så får han dock med tiden så erfara det plågsamma i sin belägenhet, att han icke gerna underlåter alt sig rätta och förbättra.
Emot denna förhoppning får jag å nyo åberopa den icke bestridda uppgiften i en af reservationerne, angående recidiven i Philadelpliia-fängelset.
Hr Ekströmer säger sluteligen, alt det egentligen är i början, som fångarne uti ensambetsfängelser blifva vansinniga, och att man således icke kunde rätta sig efter den erfarenhet, som vunnes under 2 år.
Det vill säga ungefär), detsamma som: låt dem i början blifva galna, det får man icke sä noga räkna på.
Del är således icke blott Staten, som, vid det nya systemets införande, får med sina tillgångar betala lärpenningar, 238 i Den 2S April. utan det är äfven fångarne sjelfva, sorn med förståndet, om ej med lifvet, få plikta för misstagen.
Det kunde således hända att sjelfva brottslingarne, om hvilka man är så öm, blefve offer för försöken.
Om så är, kommer jag åter till påståendet, alt det vöre bättre göra sina rön i mindre scala.
Annu återstår en bufvudafdelning af ämnet, nemi. domrarnes godtycke.
Innan jag sjelf inlåter mig i några betraktelser deröfver, anhåller jag, att R. o. Ad. ville höra hvad en särdeles lagfaren man, llr Kammarrådet Theorell, säger derom enl. sid. 80 uti reservationerna vid comiléens lagförslag.
Jag anhåller, att en Ridd.cancellist malte få uppläsa den delen af reservationen, medan jag hvilar mig något.
I anledning häraf upplästes ur den åberopade reservationen följande: ”En lagstiftning, som med flit mångdubblar användandet af obestämda och alternativa straff, beträder således en rakt motsatt bana mot den, hon borde gå, arbetar på en ändamålsvidrig, i st. f. en ändamålsenlig utbildning af lagen; och^.denna omvändning af dess riktning är i mina ögon af så fiirderflig verkan, att jag redan deri skulle finna ett fullgilltigl, skäl att framför en sådan lagstiftning bibehålla en redan be O O fintlig, om än för öfrigt vida underlägsen, men som vore vänd i den motsatta riktningen, eller åtminstone ännu hunnit vida mindre långt i den tillbakagående.” — — — — — — ”De fördelar, man väntar af latitudssystemet, måste beslå deruti, att straffen må kunna lämpas efter brottens mångfaldiga nuanser med vida större noggranbet, än lagens bokstaf någonsin kan komma alt innehålla.
Om det endast är på detta sätt, som man kan draga full fördel af goda domares beprisade företräde framför god lag; så gäller det viii ock att göra sig reda för vigten af en sådan fördel, och de villkor, hvarunder den kan verkliggöras.
För mig visar den sig vara af vida största vigt i den instans, hos hvilken ransakningen sker, emedan det är endast der, som intrycket af brottslingens individualitet upphemtas, och som teckningen både af denna, så vidt den kan afteeknas, och af alla de på omdömet om brottets svårare eller lindrigare beskaffenhet verkande omständigheter måste för sig gå, och emedan de högre instanser, hos hvilka målet sedan kommer att pröfvas, ej äga annan grund för sitt omdöme öfver alltsammans, än innehållet af de protocoller, som deröfver hos första instansen blifvit förda.
Det må medgifvas, att dessa protocoller, med en viss grad af fullkomlighet uppsatta af en fulländad domare, så skarpsynt, så talentfull, så rättsinnig, som han kan önskas, blifva en tillförlitlig grund för de högre domrarnes pröfning, i allt hvad protocollerna omförmäla; men de blifva dock svårligen någonsin för dem, hvad brottslingens lefvande personlighet varit för den, som i protocollerna afteeknat honom.” ”Hvad blir det deremot, i fall den första instansens domare icke är en så fulländad ransakare och tecknare — en Den 2S April. 239 så rättsinnig, lugn, oväldig, fördomsfri, skarpsynt, talentfull nian?
— Prolocollerna kunna då ej eller erhålla samma fulländning.
Det låter ju icke betrida sig, att de genom sin ofullkomlighet verka skadligt, äfven så väl som de genom sin förträfflighet skola verka föraelaktigt.
Och ju mer som af dem fordras, destomera skall deras ändamålsenlighet saknas, när den brister.
När man af dem behöfver upplysas ej blott om sjelfva den åtalade handlingens verklighet, direct bevisad, utan ock om alla dess omständigheter, om alla de sannolikheter, som i stället för directa bevis kunna antagas, och om hvilka man svårligen kan veta huruvida de ej skulle kunnat upptagas ännu fullständigare; och ömkligen om de personliga och andra omständigheter, af hvilka handlingens karakter beror; (Ty det är pä alla dessa omständigheter, som domaren skall grunda sitt arbitrerande:) då måste skillnaden emellan den fulländade domaren och den mindre skicklige, mindre trovärdige, också komma att framträda i samma mån mera kännbar.” ”Med all skyldig benägenhet att tänka godt om likar i allmänhet, och således äfven om domare, måste man dock troligen alltid medgifva, att förträffligheten hos dem såsom sådana är ungefär lika sällsynt, som hos andra menniskor.
Man kan då ej eller vänta, att förökade anspråk på dem kunna hafva annan följd, än att desto flera skola befinnas ur stånd att motsvara dessa anspråk.
Antalet af ransakningar, som uppfylla ändamålet, skall minskas i den mån ändamålet blir svårare att uppfylla; och minsta delen skall kunna utan skada för rättvisan tagas till rättesnöre för den läsandes omdöme.
Ej ens förmågan att muntligen hålla dessa ransakningar skall hos de fleste domare blifva tillförlitlig, än mindre förmågan att föra dem på papperet.
I de flesta målen skola öfverdomare finna sig illa betjente med de af underdomare anskaffade malerialier för arbilrerandet, och illa försedde med upplysningar, för att controllera deras arbilrerande.” ”Korteligen: godtycke är godtycke.
Och för öfrigt, hvad båtar det, om god domare är bättre än god lag, i fall man dock ej linner goda domare, utan alt äga god lag?
Just för att erhålla goda domare, är det, bland annat, som lagarne måste förbättras; och ett folk, som företager sig denna förbättring, får ej tro sitt ändamål vunnet genom alt öfverlemna sig på discretion åt sina domare.
Ty en bland de närmaste vcrkningarne häraf måste blifva att förderfva sjelfva domstolarne.
Ej nog, att man i allmänhet dömmer illa, när man dömmer efter välbehag; äfven den som dömmer bäst, är då sällan sjelf säker på sitt omdöme, och kan än mindre begära, att andra skola lita derpå.
Förtroendet till domare måste alltså minskas, i den mån hans domar bero af hans välbehag.
Det är blott fruktan för honom, som ökas; och missnöjet kan aldrig undgå att följa misstroendet i spåren.
Hvar och en, som blifvit dömd till svårare straff, än det som hans brott, lindrigast betrakladt, måste medföra, skall ofelbart klaga och,' så vidt han kan, äf - 240 Den 2S April. ven hos högre rätt fullfölja sin klagan.
Och_ de verkliga skälen till klagan skola icke blifva sällsynta.