Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rakel är förtjust över hans slöseri, som gör honom tusenfaldigt älskligare i hennes ögon.
Hon är van att se varje litet mynt vänt två gånger, hör dagligen ända till leda upprepas Syraks tänkespråk om sparsamheten.
Karmides, som leende strör omkring sig denna metall, som de andre uppgräva med sina fingrar ur modden, vad månde denne Karmides vara, om icke ett ovanligt, ett övermänskligt väsen?
Och vad nu lärdomen vidkommer, för vilken Baruk och Ester så ytterligt vörda rabbi Jonas, så är ju Karmides ofantligt mycket lärdare!
Det har Karmides själv med ädel uppriktighet försäkrat henne.
Och fastän han är så utomordentligt lärd, är han likväl glad, talar så fullkomligt fattliga, förtjusande saker och sjunger till lyran sprittande visor.
Skulle Rakel i något ögonblick glömma Karmides, finnes i Baruks hus en gammal tjänarinna, som gärna återför hennes tankar till detta föremål.
Även hon, tjänarinnan, har sina skäl att beundra Karmides' slöseri.
Av det guld, han sår, har något även fallit i hennes hand, och till tack härför har hon åtagit sig att vara budbärarinnan och förmedlerskan emellan honom och Rakel.
Det är en vink av henne, som förmått Rakel att i afton stanna hemma.
Rakel har stigit upp på altanen av sin faders hus.
Där är hennes älsklingsställe under så vackra aftnar som denna.
Man har därifrån en vidsträckt utsikt över den östra och norra delen av staden.
Västerut mötes däremot ögat av de närlägna husens tak och murar, men emellan dessa skymta delar av den branta gata, som från Skambonide leder ned till Kerameikos.
Det är den gatan, som man vandrar till och från synagogan.
En så uppmärksam utkik som Baruks gamla tjänarinna kan således se det vördnadsvärda paret, när det nalkas, och i tid varsko sin unga härskarinna.
Huset har två ingångar.
Den ena större, som vetter åt gatan, är försedd med en järnbeslagen port, som Baruk varsamt stänger, när han går ut.
Den andra är en liten dörr i baksidan av huset.
Den kan endast öppnas inifrån, och den leder ut till en sluttande, med klipphällar strödd, gräsvuxen plats, som utgör högsta punkten av Skambonides kulle.
Denna dörr är av tjänarinnan öppnad, och därifrån leder en trappa upp till altanen.
Rakel lutar sig mot bröstvärnet och ser ut över staden.
Himmelen är klar, och friska fläktar komma från havet.
Rakel är orolig, hennes hjärta klappar nästan lika häftigt, som då hon bidade det första hemliga mötet med Karmides.
Sedan dess har hon ofta träffat honom, just häruppe, under månljusa nätter, sedan föräldrarne och husets få tjänare gått till vila; och genom vanan och övertygelsen om det oskyldiga i sådana möten har varje fruktan, varje betänklighet hos henne försvunnit.
Karmides har kommit för att med skämt och joller lätta hennes sinne, när det är tyngt av hemmets enformighet och det instängda liv, hon måste föra; han har stämt hennes cittra och lärt henne att framlocka små melodier därur; han har talat om det glada och brokiga livet därnere i staden, dit hon aldrig får styra sin kosa utan att hava fader Baruk vid ena sidan och moder Ester vid andra; han har härmat rabbi Jonas' gång, åtbörder och sätt att tala, så att Rakel varit färdig att kikna av skratt; han har lindat hennes långa, svarta lockar kring sina fingrar och kallat dem de skönaste ringar, dyrbarare än de gyllene, med diamanter sirade.
Han har försäkrat, vad som föreföll Rakel i början alldeles otroligt, att han ej kunde leva, om han ej emellanåt finge se och tala med henne.
Hon måste dock tro hans ord, ty han var ju så utomordentligt vis, hade kastat så djupa blickar in i naturen och kände bäst själv de hemliga villkoren för sin tillvaro.
Nu kände även Rakel någonting liknande, ty hon fann sig numera aldrig rätt lycklig utan i hans grannskap, under inflytelsen av hans ögons makt.
Den fruktan, som nu kom Rakels hjärta att klappa med oroliga slag, var en, som spreds med luften över de tusen husen och templen mellan Skambonides, Museions, Akropolis' och Kolyttos' kullar.
Baruk hade hela dagen synbarligen plågats av en ängslig sinnesstämning.
Vid middagstiden hade han under någon förevändning avlägsnat tjänstefolket ur huset och nedburit sin dyrbarare egendom, guld, silver, penningar och viktiga papper till ett lönligt förvaringsrum under husets källare.
På flickans frågor om orsaken till detta varsamhetsmått hade han sökt giva lugnande svar.
Men av sin mor och tjänstefolket hade Rakel sport, att under den förflutna natten åtskilligt tilldragit sig, som lät dem motse oroligheters utbrott i staden.
Där Rakel nu stod, lutad emot altanens bröstvårn, seende ut över staden, som bestrålades av den nedgående solen eller vilade i de långa skuggor, som kastades av kullarne, längtade hon efter Karmides och fruktade nästan, att han ej skulle komma.
Det föreföll henne, som om Karmides måste hava lämnat staden, eftersom den icke längre var det glada, livliga Aten, utan genombävades av rädda aningar.
Hon kände, att hans närvaro, åsynen av hans glada anlete, på vars panna hon aldrig upptäckt en skugga, vore det enda, som kunde förjaga hennes ängslan.
Hur glad vart hon därför icke, då på toppen av Skambonide visade sig en gestalt, som var hans!
I bakdörren stod den gamla tjänarinnan och gav honom det tecken, som lät förstå, att marken var fri.
Strax därefter hördes hans lätta steg i trappan.
Rakel vände sig om; han stod framför henne, glad och leende, och räckte henne en bukett av de utsöktaste blommor.
Icke ett spår av bekymmer kunde upptäckas i hans väsen.
Han kom just nu från badet och syntes strålande av hälsa och ungdom.
- Du kom då äntligen, utbrast hon och kände sig färdig att med systerlig hängivenhet kasta sig hans armar.
- Jag försummar icke ett enda av de sällsynta ögonblick, då jag får träffa Rakel, svarade Karmides.
Visdomen och Rakel äro mina gudinnor.
Jag offrar åt den ena de stunder, som den andra icke kan förunna mig.
- Ja, svarade Rakel och synade förtjust de vackra blommorna, som Karmides givit henne.
- Synagogan är en ypperlig inrättning.
Jag tycker om människor, som vörda sin Gud.
Men jag kan med skäl anmärka, att er gudstjänst är alltför kort.
- Ack, i afton dröjer det icke länge.
- Begagna då ögonblicken för vår gudstjänst, sade Karmides.
Han fattade flickans hand och drog henne med lätt våld ned på en soffa vid sin sida.
Mina andaktsstunder äro de, när jag skådar i dina ögon.
- Fy, du talar som en hedning, vilket du också är ...
Men säg mig, Karmides, du är ju även filosof?
- Vilken fråga! sade Karmides skrattande.
Visst är jag filosof, och en av de allra främste till och med.
- Ja, du är mycket lärd, det vet jag, men är du också mycket dygdig?
- Naturligtvis.
- Det gläder mig höra, ty i går sade Jonas till min fader, att visa och dygdiga hedningar, sådana som ...
- Karmides?
- Nej, det sade han icke, utan sådana som ... som ...
- Däri hade den lustige Jonas rätt, min Rakel.
- Och vad jag var glad däröver, ty jag tänkte genast: då bör även Karmides räknas till mitt folk, och han är icke längre en främling för en dotter av Israel.
- Hör blott på!
Du filosoferar ju förträffligt, även du.
Det vore en underlig Gud, som endast skulle tycka om de kaftanklädda, långskäggiga och kroknäsiga mäklare, som kalla sig judar.
Han skulle då ha en helt annan smak än du.
- Ser du, fortfor Karmides, i det han pekade på solen, vars halva skiva redan sänkt sig i havet, samma sol för våra ögon, samma åtrå till sällhet i våra hjärtan, huru kunna vi då kalla varandra främlingar?
- Samma himmel och där uppe över stjärnorna samme Gud, sade Rakel med en djup blick på Karmides.
Den kväll, jag gav dig den lilla ringen, som ... som du icke bär på ditt finger ...
Karmides, var har du ringen?
- Här, på mitt hjärta, svarade Karmides och drog honom upp ur sin barm.
- Ack, förlåt mig!
Jag ville övertyga mig, att du hade förvarat honom, fortfor flickan med glädjestrålande ansikte.
Men jag ville säga dig, att samma kväll drömde jag, att vi alltid finge vara tillsammans.
Jonas var även närvarande.
Han var icke svartsjuk alls; han bara talade och talade med dig om den där Platon och andra besynnerliga saker.
Och du visste att svara honom på allt vad han ville veta.
Det märktes tydligt, att du var lärdare än han,
- Din dröm skall sannas.
- Beror det ej av oss själva!
Se havet, Rakel!
Det lyser purpurfärgat, och guldkantade skyar spegla sig däri.
Längtar du icke att sväva över dess yta, buren av ett skepp, tusenfaldigt vackrare än något av din faders?
Jag skall föra dig till en ö, som jag upptäckt där borta i väster, långt, långt bakom synranden.
Hon är en lämning av det i havet sjunkna Paradiset.
Där skola vi bo, jag och du.
- O, vad säger du? utbrast Rakel, vars barnsliga obekantskap med världen gav
Karmides tillfälle att obesvärat giva luft åt sina hugskott.
Men, tillade Rakel betänksamt, icke kan jag lämna fader och moder kvar här i Aten.
- De skola följa oss, Rakel.
På Lycksalighetens ö finnas omätliga förråd av den gula metall, som är din faders lust.
Han följer oss dit, samlar en skeppslast guld och återvänder som den rikaste människa på jorden för att återuppbygga ert tempel.
Vad säger du härom?
- Ack, det är ju härligt!
Jag måste underrätta min fader ... jag måste säga honom vad du ämnar göra.
- Nej, nej, icke nu.
Min plan måste hemlighållas, liksom våra möten.
- Nå, som du vill.
Rakel hade i sin älsklings närvaro alldeles förgätit den fruktan, som bemäktigat sig henne.
Först nu, då talet föll på att lämna Aten, påminde hon sig, att staden i närvarande stund hade något oroväckande, och hon anförtrodde Karmides sina obestämda farhågor.
I själva verket var denna afton besynnerlig även i det avseende, att det väldiga sorl, som annars uppsteg nedifrån staden mot Skambonides topp, var så gott som förstummat.
Det rådde en ovanlig tystnad, endast avbruten genom bullret av någon genom gatorna rullande ensam vagn eller ett och annat hammarslag från verkstäderna i grannhället.
Ett skarpt öra skulle likväl just i detta ögonblick kunnat uppfånga ett genom avståndet nästan förtonat sorl av röster, som kom från norr och nalkades mer och mer.
- Bah, sade Karmides till svar på Rakels frågor, vad har du att frukta?
I hebréer kunnen, liksom de olympiska gudarne från sina moln, i god ro förlusta er åt de andres strider.
Vad han I att göra med bilddyrkare och kristianer?
- Men det är ju förskräckligt!
Du tror då verkligen, att det kommer till strid, till blodsutgjutelse ... och här, här i Aten, kanske utanför min faders port? frågade
Rakel bleknande.
Vad är det, som uppretar dem mot varandra?
- Kristianerna ha i natt frånstulit den gamla lärans anhängare ett tempel och lagt beslag på tempelskatten ...
- Men varför, varför göra de så illa? utbrast Rakel.
- Varför?
Alla kunna icke vara mäklare här i världen, men alla vilja ha guld.
De som ej bli mäklare som judarne, varda rövare som kristianerna.
De äro för fega att våga sina liv.
Kristianerna kunna fråntaga dem allt, till och med livet, men av omtanke för sitt liv skulle de icke våga försvara det.
Men kristianerna själva, min Rakel, de äro män!
Vi sakna dem ej, ty vi ha kristianerna.
Vi taga plats på åskådarebänken och klappa händerna, när de sönderslita varandra.
Vi ha ett präktigt skådespel att vänta.
- O Gud, huru du nu talar, Karmides!
- Lugna dig, flicka!
När jag ej kan avvända åskan eller näpsa stormen, fattar jag mitt beslut: jag fröjdas åt deras höghet.
Men hör vidare vad som hänt i natt, som utbreder förfäran i staden!
Det rådande kristianska partiet har upptäckt, att det undertryckta hållit hemlig gudstjänst i ett kalkstensbrott i grannskapet av den ohygglige Pelar-Simons fält.
De överraskades mitt under sina böner, soldaterna nedrusade i deras underjordiska kyrka, tillfångatogo så många, som ej kunde smyga undan, bundo dem och släpade dem i fängelse.
Man säger, att de undertrycktes kämpe, en präst med ett av de där långa namnen, som kristianerna påhittat ...
Atanasios heter han ... var närvarande och just predikade, när händelsen timade, men att han i mörkret och villervallan lyckats komma undan.
De fängslade voro vid pass femtio: de fleste tillhöra packet, men åtskilliga äro ansedda män och medborgare av Aten.
Du kan begripa, vilken uppståndelse detta väckt bland deras trosbröder, vänner och fränder.
Förskoning ha de fängslade ej att vänta.
Sorg, häpnad och raseri hos de mång tusen, som kalla sig homousianer.
Man tror, att de skola väpna sig för att med våld frigöra de fångne.
Det rådande partiets anförare, biskopen av Aten, önskar ingenting hellre, ty han har trupperna till sitt förfogande och vill nyttja tillfället för att krossa motståndarne med ett slag.
Se där i korthet mina nyheter, du min svartögda flicka.
Vad din blekhet förskönar dig!
Jag frestas att skrämma dig alltid för att alltid se dig sådan.
- Jag skulle icke vara rädd, om du alltid vore här.
Nej, jag törs ej tänka på ett sådant ögonblick.
- Jag skall vara osynlig i ditt grannskap och synlig måtto stå vid din sida, om en fara hotar.
Men nu icke ett ord mer om rädsla och fara!
Där börja stjärnorna tändas.
Var är din cittra, barn?
Cittran låg på en bänk.
Han tog och stämde henne och sjöng till hennes ackorder en täck, levnadsglad visa.
Han började i annan tonart en sång om kärlek, kärlekssmärta, trohet i döden.
- Vad?
Dina ögon hava värmt min själ, men tårarne göra dem till solar, som förbränna henne.
Han var en Proteus--olika hos olika kvinnor.
En flicka, sådan som Rakel, var för hans övermättade sinnen dock ännu en retelse, dess större, ju mer hennes enfald avbröt mot hans vanliga väninnors världskännedom.
Hos Eusebia, den blaserade romarinnan, var det han och icke hon, som spelade blyg, behagsjuk, nyckfull, oerfaren, och ehuru Eusebia genomblickade det, voro båda för kloka att bannlysa en mask, av vilken båda hade samma nöje.
Vem undrar då, att hon kände sällhet i denna kyss?
Hennes blick bad om förskoning från förnyad sällhet; men den djärve var obeveklig.
Han rövade kyss efter kyss.
Rakel hörde ej, huru det avlägsna sorl, som förnams från norr, kom närmare, huru det allt tydligare blandades med bullret av en folkmassas tramp, det dova, brusande ljud ett sådant månghövdat, tusenfotat vidunder åstadkommer, när det framtränger genom en stads trånga gator och vid varje gränd, varje öppning det stryker förbi, sväller ut och rycker med sig allt.
Men slutligen urskildes i detta förvirrade larm rop, genomträngande och vilda, vittnande, att det månghövdade vidundret var retat, att det sökte fiender, och att dessa fiender måste darra för en annalkande hämnd.
Även Rakel hörde den kommande orkanens brus.
Hon grep efter Karmides' hand och tryckte sig darrande intill honom.
- O Gud, mina arma föräldrar!
Vad kan icke hända dem!
Jag är icke rädd, när du följer mig.
I detta ögonblick dök den gamla tjänarinnans förfärade ansikte upp över altantrappan.
- De komma! ropade hon.
- Vilka?
Vilka?
- Dina föräldrar.
- Lovad vare Gud!
De äro räddade.
- Farväl, min Rakel, sade Karmides hastigt.
Frukta intet!
Rakel hade knappt mod att släppa Karmides' hand.
Man hörde, huru den tunga porten till gatan gnisslade på gångjärnen.
Rakels blick följde honom, då han med skyndsamma steg gick över den hällströdda toppen av kullen och försvann där bakom.
Hon skyndade ned att möta sina föräldrar.
Hon såg den gamla Ester stödd på rabbi Jonas' arm.
Hennes fader lyfte de tunga bommarne, med vilka porten invändigt var försedd, lade dem i kors över varandra och fäste dem vid deras järnhakar.
Baruk och Ester ledsagades ej endast av rabbi Jonas.
Sju eller åtta unga, kraftiga israeliter följde dem för att stanna i huset, medan stormen rasade genom staden.
De skulle vara husets besättning.
Baruk, som handlade med vapen, var rustad med en hel arsenal.
I det stängda, bommade huset ville de med svärd i hand avvakta händelsernas gång.
- Från det ena nöjet till det andra!
Prisad vare Olympen, som ännu strör rosor över jorden!
Så tänkte Karmides, då han vandrade ned för den del av Skambonide, som sluttade åt Kerameikos.
Han vidgick tacksamt, att den stund han tillbragt hos Rakel varit en stund av njutning, det vill säga en skugga av lycka--visserligen blott en skugga, men han nöjde sig härmed, ty han hade längesedan givit verkligheten förlorad.
Karmides älskade tragedier och skyndade att förvissa sig om rum bland åskådarne.
Som vi veta, var skymningen inne och stjärnorna började tända sig på himmelen.
En sådan halvdager är gynnsam för sådana skådespel, liksom en mulen himmel ökar intrycket av ett götiskt tempel.
Han döljer sådana små enskildheter som de små människorna, och låter de stora massorna, som äro de på denna bana uppträdande skådespelarne, försmälta till sublima individer.
Karmides stannade ett ögonblick, innan han hunnit den punkt, där de trånga gränder vidtogo, som på denna sida klättrade upp emot kullen.
Utsikten härifrån behärskade vissa, av tak och murar avbrutna delar av gatan Kerameikos ända hän emot Areopagens kulle.
Alla dessa delar höljdes av en böljande massa, som tycktes vara ett enda jättedjur, sakta, mödosamt och krampartat slingrande fram likt en sårad orm.
Två bloss, som lyste i spetsen, voro vidundrets ögon.
Men liksom ryktet enligt skaldernas skildring, så var denna jättekropp i hela sin längd betäckt med en man av tungor, icke talande, icke viskande, utan rytande av raseri.
Han kom in i en trång gränd, som mynnade ut till huvudgatan.
Medan denna tyngdes av ett övermått av liv, var den förra ödslig, som utdöd.
Portarne bommade, fönsterluckorna stängda, ingen människa att se.
Karmides såg sig nu vid själva randen av den förbivältrande, svällande folkströmmen.
Ett steg till, och han hade varit bortryckt med dess böljor.
Han såg ansikten dyka upp och försvinna, ansikten förvridna av dyster vrede.
- Hämnd, hämnd!
Död åt atanasianerna!
Dessa rop, blandade med andra av samma slag, skallade i hans öron.
Han misstog sig således icke.
Förhänget hade fallit, korsången börjat, korsången, som inledde det länge väntade och förberedda sorgespelet.
Karmides hade ingen lust att låta sig bortrycka av den virvlande strömmen.
Man uppoffrar ogärna sin vilja och det fria bruket av sina lemmar, när man ej genomtränges av den ande, som sammansmälter den trängande och skuffande massan till ett helt.
Karmides ville välja en lämpligare åskådareplats.
Han lämnade
Kerameikos och vandrade de folktomma sidogatorna hän till torget, sedan han övertygat sig, att strömmen brusade åt det hållet.
Han anlände före den till torget.
Det var tomt och övergivet av alla, utom bildstodernas tysta rader.
De tycktes liksom med hemsk fruktan vänta den annalkande skaran.
Karmides steg upp på målningsgalleriets marmortrappa och intog en bekväm plats vid hörnpelaren.
Tätt förbi den måste tåget stryka fram; den var bestämd till vågbrytare mot floden.
Karmides kunde se allt på nära håll.
Rymden mellan Pnyx och Areopagen uppfylldes av, och torgets pelargångar återkastade de vilda, ursinniga ropen:
- Död åt kättarne, atanasianerna, giftblandarne!
De slungade ett skum av människor upp på målningsgalleriets trappa, där Karmides stod i skydd av sin pelare; de utbredde sig hastigt som ett översvämmande vatten över torget.
Facklornas röda sken lyste på en bår, som vilade icke på skuldrorna, utan på de uppsträckta armarne av ivriga bärare, som, när de tröttnade, ögonblickligt ersattes av andra.
Så lämnar på havet våg åt våg att bära det seglande skeppet.
På båren låg en varelse, knappt lik en människa, ty det var
Björnpälsen låg sammanrullad under hans huvud, som var vänt emot den följande hopen, så att de rysliga anletsdragen, de slutna ögonen i lodrät riktning kunde lysas av facklorna och ses av mängden.
Närmast kring båren gingo några präster med nedfällda kåpor och blottade huvuden.
Två av dem buro facklorna.
Bredvid den ene sågs Eufemios.
De tego, ty den lösen de från början utdelat återskallade nu i de vilda ropen, som genom själva sin styrka vunno övertygandets kraft hos de fanatiserade tusentalen.
Prästerna tego, men närmade facklorna intill den dödes ansikte för att åter och åter visa det så tydligt som möjligt.
Och för var gång skallade med ökad styrka ropen:
- Död åt atanasianerna!
Massan hade äntligen hunnit förbi.
Karmides sällade sig till de siste i eftertruppen.
- Medborgare, vad har hänt? frågade han sin närmaste granne.
Vad är det som försätter folket i raseri?
- De ha mördat
Har du öron och förnimmer ej vad folket ropar?
- Jag hör, att det ropar giftblandare och kättare.
Det är således någon atanasian, som förgivit den helige?
- Någon atanasian?
Nej, de ha gjort det alla.
Alla atanasianer äro medbrottsliga i detta mord.
De kunde icke tåla, att de rättrogne ägde en broder så helig som Simon.
Homousianerna äro giftblandare av gammalt.
Gåvo ej Atanasios och hans vänner gift åt Arios samma morgon, då han skulle undfå den heliga nattvarden i Konstantinopels storkyrka?
Ha de ej vid flera tillfällen förgiftat nattvardsvinet för de rättrogne?
Kan du då tvivla, att det är samma kättare, som mördat vår Simon?
Hämnd, hämnd!
Mannen instämde i de outröttligt skallande ropen.
Karmides avlägsnade sig för att ej bortföras av de nya hopar, som oupphörligt slöto sig till massan.
Tåget gick tvärs över torget, vältrade in på en gata, som följde Akropolis' södra sluttning, och banade sig under förfärlig trängsel väg genom porten, som utmärkte gränsen mellan det gamla Aten, »Teseus' stad», och det nya, »Hadrianus' stad».
Sedan det förstärkt sig med homoiusianerna, som bodde i dessa trakter, styrde det, i spåren av sina ledare, kosan mot kristianernas storkyrka, belägen på en öppen plats vid gatan, som slutade vid Diomeiska porten och förde till det gamla gymnasiet Kynosarges.
Kyrkan var upplyst, portarne uppslagna på vid gavel.
En stark avdelning soldater stod i kyrkans grannskap.
Hon var inom några ögonblick överfull av människor.
Men dessa utgjorde dock endast ett fåtal av den väldiga mängden.
Den övriga delen uppfyllde platsen utanför och de tillgränsande gatorna.
Biskop Petros i spetsen för sina underordnade präster hade vid huvuddörren emottagit båren, som nu nedsattes i det av mångarmade kandelabrar upplysta koret, medan tempelvalven syntes lyftas av massans ursinniga rop.
Mitt under dem uppstämdes en psalm av prästerna, som knäböjde kring helgonets lik.
Den fromma sången kunde endast förnimmas av de närmast stående.
Men dessa instämde, och han utbredde sig mer och mer, växte i styrka och trängde äntligen, buren av tusen röster, till mängden där utanför templet.
Det övergår då lätt till lugn, men, vid tillfällen som detta, till ett lugn av förfärlig art, vådligare än dess föregångare, emedan det är mäktigt av ordning.
Också lyssnade alla, när psalmen slutat, till Petros' kraftiga röst, som ljöd över folket.
- Gån hem i frid och avvakten morgondagen, då Herren skall bevisa sin härliga kraft!
Maningen upprepades av prästerna i hopen och gick som en fältherres rop igenom massan.
Klemens hade denna afton icke fått ledsaga biskopen till kyrkan; han var ålagd att stanna hemma.
Utom honom funnos i biskopliga palatset endast portvaktaren och en fånge, densamme, om vilken är talat under namnet Teodoros.
En timme före det ovan skildrade uppträdets början hade biskopen begivit sig till storkyrkan.
Klemens tillbragte denna timme med att läsa en bok, som hans fosterfar förärat honom, om den kristliga lydnaden.
»Du måste till alla delar försaka dig själv.
Din egen vilja är din djävul.
Det var den egna viljan, som åstadkom våra första föräldrars fall och gjorde vårt släkte till ett syndigt, fördärvat släkte.
Du har ingen värre fiende än dig själv.
Lär dig då lyda, lär dig offra din vilja under en annans.
Då Gud den Allsmäktige tog en tjänares skepelse, kan du då icke underkasta dig att tjäna en människa och vara en människas träl?
Tig och lid, så varder dig hulpet!
Var tacksam, att du icke är din egen, utan har jordiska herrar, ty det är dig tryggare att lyda än ansvara för dig själv.»
Så talade boken till den unge föreläsaren.
Vem undrar, att Konstantinus gynnade en lära av detta slag?
De vansläktade sönerna av antikens republikaner betraktade despotismen som en olycka och hörsamheten mot fursten som en hård nödvändighet; kristianerna sågo i despotismen en helig sak och i den blinda lydnaden en dygd.
Vad den unge föreläsaren vidkommer, framstodo för honom dessa satser i ett högre ljus, som kom icke från dem, utan från hans egen till himmelsk renhet trängtande själ.
När det skymde i hans lilla kammare, gick han ut i aulan och fortsatte där sin ivriga, andaktsfulla läsning.
Men när stjärnorna började genomskimra etern, måste han lägga pergamentet bort, ty dess bokstäver läto icke mer urskilja sig.