Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes föräldrar voro döda och hennes skönhet var förbi.
Hon förde en bekymmerfull tillvaro, fattig som hon var och ovan att taga sig fram med eget arbete.
Jag var stadd på genomresa och hade all utsigt att få tillbringa några ytterst tråkiga timmar i den stela landsortsstaden, innan det skulle bli tid att gå till sängs.
Jag var derför ganska belåten öfver att få se ett främmande ansigte vid mitt tébord, om det också icke var ett som väckte idel angenäma minnen.
Hon tycktes ha glömt skilnaden i ålder och i de forna vilkoren; jag var nu en jemnbörding och hon hade behof att tala ut.
På så sätt fick jag hennes förtroende, hvilket jag icke eftertraktade, men som gaf mig ett underligt bidrag till kännedomen om menniskonaturens afvigsidor – de sidor, hvilkas tillvaro hvarje sannskyldig medlem af de oförvitligas samfund anser sig böra förneka.
Se här hvad hon berättade:
Den forne friaren umgicks med en kusin till Bella, i hvars hus hon strax efter faderns död funnit en tillflykt för någon tid.
Bella och den forne friaren hade alltifrån början bemött hvarandra som vanliga gamla bekanta.
Vid ett tillfälle då kusinen firade sin födelsedag med pomp och ståt: musik, kulörta lyktor och många gäster, hade Bella promenerat i trädgården i samspråk med sin gamle tillbedjare.
De hade kommit in i en afsides liggande gång och der hade han plötsligt frågat henne om hon på förhand uppdragit åt fadern att svara nej på hans giftermålsanbud.
Och då hon sade honom att så icke var förhållandet, hade han brutit ut i lidelsefulla ord om att detta missförstånd varit en obotlig olycka för dem båda.
Han hade förklarat, att det endast var i harm och sårad stolthet – för att visa henne sin likgiltighet – som han gift sig med sin nuvarande hustru.
Han hade sagt henne, att han aldrig öfvervunnit sin böjelse och att han med Bella – endast med Bella skulle ha varit den lyckligaste man på jorden.
Och trots hennes motstånd hade han dragit henne till sig och besvurit henne att säga, att hon hållit af honom, att icke heller hon hade glömt.
Allt hade kommit så oväntadt och så öfverväldigande; det var första gången en man gentemot henne glömt hvad han var skyldig ordningen och det erkändt tillbörliga.
Det var första gången denna fordom så firade baldam hörde en kärleksförklaring – och den kom sedan skönheten var förbi, möjligheten till lycka död; den kom från en gift man, far till en skara på nio barn.
Jag såg upp på henne med häpenhet; hon gick fram och tillbaka på golfvet och berättade.
Och medan hon berättade var det som om hela scenen lefdes inför mina ögon.
Hon hade alltid haft den gåfvan att kunna berätta lifligt, med alla skiftningarna efter sin stämning och utan detta stereotypa uttryck, som annars gaf hennes ansigte sin pregel af kyla.
Jag tyckte mig se denne allvarlige fanatiker ryckt med af sin lidelse; denna underliga dubbelmenniska, asketen med den stora barnskaran, den varmblodige kalle egoisten, som alltid längtat efter att kunna smälta i tillgifvenhet för en annan varelse, att mjukna och vara lycklig.
Jag såg trädkronorna stå mörka öfver deras hufvuden mot den ljusa sommarhimlen och mellan bladen glittret långt borta från de mångfärgade lyktorna.
Jag hörde denna hårda röst framstöta som i kramp de mot hans vilja framvällande orden... medan hornmusikens toner ljödo i dämpad valstakt från byggnaden, der man dansade.
Och jag förstod honom – dubbelmenniskan – asketen...
Hon talade icke till mig, der hon gick.
Hon ville icke ha några stänkrepliker eller inkast.
Hon talade för att få luft för allt det, hon så länge burit inom sig.
Jag var blott den betydelselöse afledaren, och det var blott en slump att hon valt just mig till förtrogen.
Hon berättade vidare:
Dagen efter hade han kommit in på kusinens rum, blek och förstörd.
Det var som om hans förbjudna kärlek blifvit en synd först nu, sedan den fått luft och i sin religiösa fanatism ville han att de hvar på sitt sätt skulle godtgöra genom att i hemlighet underkasta sig någon botgöring.
Han hade, när han sedan träffade henne, skrämt henne med sin trälaktiga munktro lika mycket, som förut genom sitt tal om kärlek; hon hade fruktat för hans förstånd och skyndsamt lemnat orten utan att någonsin återse honom mer.
Hon trodde att det mörka, fantastiska religionsgrubblet i förening med ångern och de öfverhandtagande ekonomiska bekymren fullständigt knäckt honom.
En månad derefter hade han insjuknat i en hjernfeber, som efter några dygns oafbruten yrsel gjorde slut på hans lif.
Detta, att något sådant som scenen i trädgården kunnat inträffa, hade liksom rubbat
Bella ur hennes vanliga fogar.
Enligt hennes rigorösa mening om det passande och det för en qvinna tillbörliga, hade det satt ett slags fläck på henne, att en man öfver hufvud taget vågat något sådant; och att det var en gift man gjorde det i hennes ögon till ett brott.
Hon kände liksom ett behof att få afskudda sig hvarje misstanke om någon delaktighet i detta brott.
Hon var icke längre så säker på sig sjelf, icke längre så säker på sin oantastlighet; och hon hade börjat få en svag aning om, att verlden i det hela taget icke var så polerad – och icke kunde vara så polerad – som hon förut i sin oåtkomlighet trott.
Det kunde väl vara omkring fyra år derefter, som jag återsåg min en gång så beundrade, fastän fruktade tyrann.
Hvad jag såg gjorde mig nästan rädd för lifvet, rädd för menniskorna, rädd för mig sjelf.
Det är så hemskt att allt skall brytas ner, förfalla, bli till intet, att fattigdom, sjukdom och år skola så fullständigt kunna förstöra det, som en gång var ungt och friskt och tjuste vår blick.
Jag greps af en ångest som om jag sett ett spöke.
Ruinen af en menniska är den förfärligaste af alla varningar; och jag ryste när jag såg denna varelse, som en gång varit så firad, förgudad, uppburen.
Det var som om lifvets tröstlösa vishet skriat till mig: tillbakagång, tillbakagång, tillbakagång!
Och jag greps af en intensiv beklämning vid tanken på, hur vi framsläpa tillvaron också i dess uslaste och mest förnedrande form... och att detta skall vara bättre, lofligare än att dö innan allt går tillbaka.
Hemlös som jag sjelf var, bosatt för några veckor der jag slagit upp nomadens bopålar, sökte mig denna hemlösa varelse.
Det var med häpnad jag såg henne och med skrämsel jag räckte henne min hand.
Vår vackra, stolta Bella, som med dina kalla leenden vunnit så mången mans tillgifvenhet för att i oåtkomligt, orubbligt majestät kasta den bort – var det du!
Öfver femtio år hade hon lefvat och af skönhet fans der icke mer ett spår; endast hakans och näsans form hade motstått åren, men den linieraka näsan var röd och hakan sköt för långt fram derför att alla tänder fallit af.
I pannan, der förr endast två nålfina streck diskret antydt ett häftigt lynnes skiftningar, der såg man nu i rutor och ränder af skarpa rörliga rynkor den oförblommerade historien om ett kärlekslöst, egoistiskt lif och ett bittert, hatfullt sinnes alla inre härjningar.
Hon hade rest med tåget och hon luktade starka drycker när hon kom.
Hon var mager, brunstekt och skrumpen.
Hakan tycktes bunden till halsen med två under huden löpande sensträngar.
Motvilja och medömkan stredo i mitt sinne.
Det var så vidrigt att se – och så tungt att tänka på, hur hon steg för steg, nästan mot sin vilja, drifvits nedåt, dit der hon nu stod.
Jag lät duka bord åt henne och hon åt med en aptit, en obetvinglig glupskhet, som tydde på, att ordentligt lagad mat för henne var en sällsynthet.
När hon började bli varm och mätt, var det som om alkoholens verkningar förminskats; hon blef endast meddelsam.
Och hon hade mycket att berätta.
Ju mer hon talade och ju mer hon blef öfvertygad om, att jag hörde på med uppmärksamhet, dess mer försvann den forna stolta tillbakadragenhet, som liksom adlat allt hvad hon sagt och gjort, att hon kunde vara hänsynslös och elak, utan att någonsin bli banal.
Nu hade hon fått ett nytt sätt att uttrycka sig; det märktes att hon måst stiga flere trappsteg ner i sitt umgänge och att hon genom vanans makt lärt sig tala samma språk som hennes omgifning.
All slags förbehållsamhet var borta.
Jag fick det intrycket, att hon talade icke som förra gången, ryckt med af en stämning, utan att hon kunde tala om detta när som helst och till hvem som helst, som ville höra på henne och som kom i hennes väg.
Hon berättade att hon hyrde ett rum i en liten by några mil derifrån.
Hon hade icke vetat hvart hon skulle taga vägen; det var hennes mening att sätta upp en liten handel, men ännu hade det icke blifvit af.
Hon nämde namnet på den person, som var hennes hyresvärd, och jag kände honom ganska väl till utseendet sedan fordomdags.
Jag hade sett honom skymta förbi mig nu och då under årens lopp.
Han var öltappare och hans röda, af gråhvitt hår omgifna ansigte var liksom en skylt till hans affär.
Han ville gifta sig med henne, berättade hon, men alldenstund han var enkling och ett par af barnen voro myndiga hade han svårt för att få allt klart till bouppteckning och arfskifte.
De måste derför vänta tills vidare.
Emellertid var han mycket god emot henne, hon slapp att betala hyra, hon fick torf till sin kakelugn och öl så mycket hon ville dricka.
»Du förstår – någon riktig mat har jag hvarken råd att köpa eller det lönar sig att laga åt en person.»
Jag undrar hur hon skulle bära sig åt för att laga mat.
Hon såg så skyggt på mig och med en så tydlig känsla af förnedring, att det skar mig i hjertat.
»Tycker du... det är mycket dumt af mig – gamla menniskan – att gifta mig?» frågade hon.
»Men jag har ju ingenting att lefva af.
Tvåtusen kronor – det är hela mitt kapital – och man blir allt äldre.
Han står sig godt – jag får piga som sköter köket, jag slipper att stiga upp i oeldadt rum om vintrarne och sjelf koka kaffe åt mig, jag slipper att bära ved och vatten...
Tycker du, det är mycket dumt?»
»Nej», svarade jag, i det en underlig beklämning grep mig för strupen.
Hvad tjenade det till att moralisera här?
Alla teorier skulle ändå smulas till sand under denna varelses sjelfuppehållelsedrift – under lifvets eget obevekliga kraf.
Men jag undrade hvilken rest af den gamla trollmakten det var, som förmått denne gamle öldrickare att bjuda henne ett hem emot det att hon blef hans hustru.
Hon satt stilla och tyst vid bordet och smuttade på sitt kaffe; och jag såg på henne.
Åh, hvad detta stolta sinne måste ha lidit ändå, medan hon sjönk grad efter grad!
Hvar fins väl den qvinna, som är stark nog att trotsa sjukdom, fattigdom, ålder och arbetslöshet, utan att fatta den hand som räckes.
Den forna baldamen, som haft så många att välja på och som kastat så månget godt parti bort derför, att friaren icke var rik nog eller derför, att hon icke ville sälja sig – hvad vet jag! – hon skulle nu ge bort de sorgliga resterna af hvad hon varit – för att dermed köpa sig ett lumpet lifsuppehälle.
Och de få till hvilkas öron underrättelsen om detta obscura giftermål nådde, skulle rycka på axlarne i förakt och vämjelse, ty vid denna gamla, härjade qvinnas brudsäng ströddes inga försonande blommor.
Och ändå... ändå...
Vackra, stolta Bella, skulle du sluta så!
Ett önskningsmål.
I det inre rummet lutade kamrern sig tillbaka mot den skinnklädda skrufstolens ryggstöd, ögnande i Berlingskes morgonnummer; i det yttre satt kontoristen uppflugen på sin trefot med benen uppdragna under sig och armbågarne på bordet.
Kutryggig, nära att förgås af ledsnad, tuggade han melankoliskt på sina naglar.
Det var ingenting att göra i dag – annat än bli på sin post och vänta.
Inne från det andra rummet hördes väggurets pickande samt då och då rasslet af tidningen, som vändes; eljest ingenting.
Men nu knackade det.
Kontoristen rätade på sig, doppade hastigt en penna och såg emot dörren.
Den öppnades sakta och ett hufvud stacks in.
»Ursäkta», sade en undfallande röst på en underlig dialekt, som gömde reminiscenser af alla de tre skandinaviska språken och ett par till.
»Stig in.»
Dörren hade öppnats med en försigtighet, som om rummet vore fullt af smågrisar, hvilka vid minsta tillfälle kunde smita ut – och vid kontoristens uppmaning hoppade nykomlingen in med en behändighet, som om han undvikit en spark utifrån.
Han stängde dörren efter sig så hastigt, att inte minsta mus skulle ha kunnat slippa igenom.
Så stod han ett ögonblick stilla, såg sig omkring och strök med handen öfver hjessan, som var något kal.
I andra handen höll han en mjuk filthatt.
Han var draperad i en gammal rundskuren kappa, hvilken på italienskt eller spanskt sätt var slagen omkring figuren och öfver axeln.
Beträffande hans ålder gaf utseendet ingen vägledning eller det lemnade åtminstone full frihet för de mest olikartade gissningar, ty det fans i detta ansigte något, som aldrig varit ungt och aldrig kunde bli gammalt, ett uttryck som var rörligt, vaket, nyfiket och menlöst som ett barns.
Pannan var bred och hög, jemn och glänsande som om den vore ingniden med fett.
En liten hårtofs växte högst uppe, midt i den blanka nakenheten.
Några tunna skäggstrån täckte hakan och det af förlägenhet skefva leendet blottade en rad jemna, vaxgula tänder.
»Är det tillåtet?» sade han på sin underliga blandningsdialekt och slog med hatten inåt andra rummet.
»Var så god», svarade kontoristen i det han doppade pennan ännu en gång och allvarligt häftade blicken på ett tomt pappersark, som låg framför honom.
– Han var en ungdom med uppstående gråblondt hår, ett par uppspärrade fogelögon och en blåaktig mun, färdig att dra sig till förstulna grin öfver allt som låg utom den lilla sifferhjernans hvardagshorisont.
Han satt nedhukad bakom pulpeten och myste medan den underliga figuren gick igenom rummet, och han kastade en sned blick in genom dörren för att kunna se, hur förmannen skulle taga emot den der.
»God dag, Keippel», sade kamrern och sträckte sin smala, beniga hand emot den inträdande.
Uttrycket i förmannens ansigte kunde den unge kontoristen icke se; men rösten lät vänlig.
Främlingens blanka fysionomi lyste upp med något af en hunds frågande intelligens, då han betraktade sin vän, räkenskapsmannen.
»Stör jag dig?» sade han, halkande öfver du’et så lätt som möjligt, med en viss vördnadsfull diskretion.
»Inte det minsta.
Slå dig ner derborta på soffan.»
Värden anvisade med handen en gammal skinnklädd möbel vid motsatta väggen, nästan bakom hans rygg.
Och gästen följde anvisningen, hängde sin spanska kappa öfver soffans armstöd, lade sin hatt ofvanpå och satte sig sjelf i hörnet strax intill, gnuggande sina små gråbruna händer med en min af innerligaste tillfredsställelse och njutning.
»Här är varmt och godt», sade han.
Hur har du det nu för tiden?» frågade kamrern med en gammal bekants förtrolighet.
Så der – som vanligt.»
»Alltjemt detsamma?»
»Ja-a – – det blir väl inte till annat.»
»Du kan väl inte få något såldt – som vanligt?»
»Nä-ä, sådant som jag målar vill ingen köpa.
Kamrern skrattade till vid den sorglösa bekännelsen.
»Du tycks vara glad och belåten ändå.»
Inte har jag något att bekymra mig öfver.»
»Inte ens när hyran skall betalas?
Bor du qvar på ditt gamla ställe?»
»Ja-a», – det kom en glimt af humor i hans ansigte – »jag kan ju inte komma derifrån.»
»Jag är ju skyldig honom pengar – värden.»
»Är du skyldig honom pengar?»
»Ja, se det var på det viset, att jag var skyldig honom sextio kronor, du vet jag hade varit sjuk och då hade han lagt ut, och så efter hand hade det dragit upp till sextio kronor.»
»Hade det dragit upp till så mycket», sade bankmannen i det ett skälmaktigt godlynt löje gömde sig i hans ljusa murrhår.
»Ja, det hade det», svarade gästen, allt för intresserad att få språka med någon om sina egna angelägenheter för att misstänka att der kunde ligga någon ironi under den andres förvåning öfver summans storlek.
»Jag hade blifvit skyldig honom sextio kronor, men så ritade jag en del stockar och fick ihop pengarne; och när jag så kom med dem, sa’ han: tack!
Det är trettio kronor i hyra för den förra månaden och trettio kronor i förskott på denna.
Med den andra skulden hastar det ju inte.»
»Betalar du trettio kronor för det kyffet?»
»Det är ju alldeles för dyrt.»
»Det är det också.»
»Men hvarför i all verlden flyttar du inte?»
»Jag kan väl inte flytta ifrån honom, när jag alltid har betalt hyran i förskott», utbrast han med en ton, som om kamrern ifrågasatt den värsta orimlighet.
»Men om du betalar trettio kronor för ett rum, som du på annat ställe kan få för femton, lika bra – det blir dig ju allt för dyrt i längden.»
»Ja, men om jag flyttar, så behåller han ju mina saker.»
»Hvad har du för saker?»
»Det såg du ju, när du var hos mig», svarade målaren med den rörande förlägenheten öfver en tillgifvenhet, som man skäms för att visa.
»Det der gamla kramet!
Skall du släpa det med dig öfver allt?»
»Det är riktigt rara saker – och alldeles äkta.
Den gamla madonnabilden t. ex. – kommer du ihåg henne?
Jag försäkrar att hon är från fjortonhundratalet.»
»Ja, man kan väl inte dra med sig alla gamla madonnor från fjortonhundratalet.
Det är ju ett förskräckligt besvär...»
Samtalet afbröts här af ett par gamla invalider med militärisk hållning, som uppenbarade sig i dörren till det yttre kontoret.
Kamrern såg på klockan.
»Ja, nu kommer här folk.
Vi ha pensionsutdelning i dag.»
»Kanske jag skall gå?
Egaren af madonnabilden från fjortonhundratalet reste sig upp för att visa hur beredvillig han var att aflägsna sig.
»Nej, stanna gerna, om du har lust.»
Jo, lust hade han nog, men han var rädd att han skulle vara på något sätt malplacerad.
»Kan jag sitta här?» frågade han för säkerhets skull.
»Ja, alldeles ogeneradt.»
»Tack, tack.»
Under dessa repliker hade ännu ett par gamla invalider anländt; och kontorsmaskineriet kom i rörelse.
Kamrern räknade och utbetalte, kontoristen skref och de gamle krutgubbarne mottogo hvar sitt belopp, tackade med militärisk värdighet och stultade af utan att se sig hvarken till höger eller venster.
De nyanlände sutto på stolar kring väggen, stela och orörliga, stirrande rakt framför sig och väntande att turen skulle komma till dem.
Ingen vågade sig hän i skinnsoffan, der den underlige kurren satt ensam och njöt.
Hans ögon följde de mer eller mindre lemlästade gubbarne med en girig uppmärksamhet och i tankarne ritade han af dem, hvarenda en.
De voro så pittoreska.
Och ju mer förplåstrade, skefva och lytta de voro, dess mer steg
Keippels förtjusning.
Anmärkningar om helfvetesläran. Våra Theologer och Prester allvarligen att förehålla.
Om Helfvetesläran
När skola våra tanklösa1 Theologer och Prester erhålla det sunda förnuft och den christliga upplysning, att de från religionsundervisningen helt och hållet bannlysa den gamla men oförnuftiga läran om djefvulen och helfvetet, hvilken i alla tider har åstadkommit så mycket ondt, och för vår närvarande tid är en verklig scandal?
Denna lära är dock ingenting annat än en rå, superstitiös2 phantasiproduct, som ifrån början tillhörde de gamla barbariska Perserne, och efter dessa upptogs af de ungefär likaså barbariska Judarne3, från hvilka hon sedan har kommit till alla de christna barbarer, som ända till våra dagar hafva predikat henne.
Någon grund har hon för öfrigt icke vare sig i förnuftet eller i vår erfarenhet; och då hon påtagligen förnärmar Guds väsende och värdighet, så är hon i sjelfva verket ock likaså irreligiös och ochristlig4, som hon är superstitiös och oförnuftig.
Theologerna lära sjelfva, att Gud är allgod, och philosopherna säga, att Han är just det goda sjelft — att Han är det ursprungliga och absolut högsta goda, att allt annat är godt, såvida det är delagtigt af eller deltagande i Honom, samt att hos Honom ej finnes något det minsta ondt, någon inskränkning eller negation af det goda.
Men det goda är, om vi rätt fatte dess begrepp, 1) sannt lif eller sjelfmedvetande, 2) harmoniskt, samstämmigt lif eller salighet, hvilka bägge blott genom vår abstraction åtskiljas ifrån hvarandra.
Och alltså är Gud, den allgode, 1) det i alla afseenden fullkomliga lifvet och 2) den i alla afseenden fullkomliga saligheten.
Hans öfrige attributer behöfve vi för vårt närvarande ändamål ej taga i betraktande.
Såvida nu detta ej låter med giltiga skäl bestrida sig — och vi tro, att alla försök i den vägen skola misslyckas, — så äro ju följande frågor för den tänkande likaså mycket berättigade, som de äro naturliga och oafvisliga:
Kunne vi utan orimlighet antaga, att ifrån det absolut Goda skulle kunna utgå någon verkan, som icke vore god, icke vore lif och salighet, utan mer eller mindre dess motsats?
Kunne vi utan orimlighet antaga, att den Allgode skulle kunna tillskynda ett väsende något ondt, något lidande, någon hämning eller disharmoni i dess lif?
Och kunne vi då ändtligen utan den största tanklöshet anse för möjligt, att Han, den Allgode, skulle åt vissa varelser hafva beredt ett rum, i hvilket
Han läte dem lefva blott för att pinas och plågas, och detta utan all ända samt följaktligen ock utan allt ändamål?
Att detta är rent af omöjligt, skulle vi kunna visa på flera olika sätt; men för det närvarande inskränke vi oss till följande högst korta anmärkningar.
Då en [i tiden fallande] verkan [för oss] icke är någonting annat än hennes [ursprungliga, eviga] orsak, så vidt denna framträder i ock för oss eller blir verklig inom vår verld5, så är det otänkbart, att något, som icke alls finnes i orsaken, skulle kunna uppkomma och finnas i hennes verkan, såvidt denna är hennes verkan och ingenting vidare.
Och ännu mera är det då otänkbart att en verkan någonsin skulle kunna vara motsatsen af sin orsak, t. ex. att ett ondt kunde vara en verkan af det goda, ett mörker en verkan af det lysande, en köld en verkan af det värmande o. s. v., eller tvärtom.
I allmänhet måste verkan alltid vara af samma slag och beskaffenhet, som sin orsak, såvida hon verkligen härleder sig endast ifrån denna och icke tillika bestämmes af några andra momenter6.
Men dermed är det ock gifvet, att Gud, som är det oändligt goda eller det rena lifvet och saligheten, omöjligt kan vara orsaken till något ondt eller tillskynda ett väsende något lidande, d. v. s. någon lifshämning eller osalighet.
Hvad särskildt det menskliga onda beträffar, så kan detta, såsom bekant är, vara af trenne slag, nemligen 1) den närvarande menskliga ofullkomligheten, 2) den enskilda menskliga verksynden, och 3) den allmänna menskliga arfsynden.
Det första slaget har sin grund i menniskans ursprungliga ändlighet, hvaraf följer, att hvarken hon sjelf eller hennes närvarande sinneverld äro fullkomligt lefvande och harmoniska, utan äro det alltid blott till en viss grad och derföre ock alltid behäftade med något ondt.
Det andra slaget har sin grund i den enskilda menniskans eget missbruk af sin frihet, då hon väljer det sinnliga och relativt goda i stället för det förnuftiga och absoluta, hvaraf följden blir, att hon kommer i strid med sitt inre förnuftiga väsende och får ett lägre och mindre harmoniskt lif, än detta behöfver och fordrar.
Det tredje slaget ändtligen har sin grund i alla andra och föregående menniskors missbruk af deras frihet, hvilket för hvar och en efterföljande har den olägenhet, att det gemensamma lifvet för honom är mindre utveckladt och fullkomligt, än det i annat fall kunnat och äfven bordt vara, emedan vi alla måste samverka till dess utveckling och förfullkomnande7.
Att nu de tvenne sednare slagen af ondt ej komma från Gud utan endast från menniskan, är allmänneligen erkändt och behöfver således här ej något bevis.
Men äfven om det första slaget gäller likaså väl, att det ej kan härleda sig från Honom, då Han aldrig har skapat eller bestämt vårt innersta väsende, så att det också kunnat vara på annat eller fullkomligare sätt, än det är.
Menniskans ursprungliga ande är nemligen, såsom allt annat rent andeligt, likaså evig och oföränderlig som Gud sjelf, ehuru han inne- hålles i Honom eller i Honom har sin grund, och så till vida är i begreppet [icke i tiden] Hans följd.
Men det, som är evigt och oföränderligt eller aldrig har varit och aldrig kan blifva annorlunda, än det är, det kan ej tänkas hafva sin orsak i någonting annat, och alltså kan icke heller vår menskliga ändlighet tänkas hafva sin orsak i Gud eller vara af Honom bestämd.
Kort sagdt: från Gud kommer till menniskan ingenting annat än det goda, ehuru det måste förverkligas hos henne blott successivt, då hennes väsende icke medger, att det sker i ett enda slag, och ehuru hon derföre måste i hvar och en lägre utvecklingsform vara blott relativt god, d. v. s. då äfven vara behäftad med något ondt.