Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hade Riksens Ständer kunnat Och velat åt allmänna MagazinsDirectionen gifva sådan fond och organisation, att den kunnat vidmagthålla ett bestämdt msnimipris å spannemålen; så bade äfven Landtbruket, utan obillighet kunnat åläggas en derefter lämpad bevillning tijl permanent belopp emellan Riksdag garne.
Men nu bar Landtmannens rätt och fördel i förra gfseendet varit lika obestämd, spm de?s skyldighet i det senare varit ovilkorlig.
De upphandlingar sorn af Kongl. MagaI. nsBireotionen blifvit gjorde, hafva till stött Den 6 Februarii, sta beloppet skedt under de mindre bördiga åjien och då spannemålen varit i högre pris; fördelen deraf har kommit de större sädesproducenterne tillgodo, men icke de, som endast i ymnigare år äga något öfverskott, och under missväxtåren till och med vidkännas brist på hvad de sjelfve behöfva.
Desse hafva ofta nödgats köpa och borga säd unde roissväxtåren, utan att, under de påtöljande bördigare åren kunna tå sälja det efter lefnadsbehofvet återstående öfverskottet af sin spannemål till sådant pris, att både ådragne skulder och allmänna utskylder kunnat dermed bestridas.
Den satsen toide icke eiler vara lika rigtig som tilläfventyrs nog allmänt antagen, att landtmannen genom ymnigheten af de senare årens grödor fatt ersättning för hvad sädespriserne fallit.
Detta skulle minst förutsätta en fördubbling af sädesproductionen , hvilken, om den ock flerestädes inträffat, likväl visst icke varit allmän, och minst ägt rum å slättbyggderne, hvarest, på alla de ställen der enskiften ej hunnit göra någon förändring^ jordbruket merändels bibehålles sådant det af ålder varit.
Emedlertid var Bevillningen, vid 1R17 och 1818 årens Riksdag, fasställd till ett visst minimibelopp för hvarje Län, lämpadt efter de föregående årens taxeringsvärden, på detta sätt bereddes väl en utsigt till Bevillningens förhöjande utöfver berörde summor i de orter der, genom näringarnes förkofran och •tigande värde å producterne, äfven fastighe - i6g Den 6 F-elrmril. ternes värde i samma mån kunde höjas; men icke någon utväg? att i de Län, der, genom ett motsatt förhållande, fastigheterne fallit i värde, förunna deras ägare en derefter lämpad nedsättning.
Följden häraf har ock blifvit, att den af spannemåls-producenten utgjord? skatt, lämpad icke efter dess nuvarande, utan efter dess under föregående tiden ägde inkomst, blifvit, ehuru till numeraira beloppet densamma som förut, likväl icke sällan dubbelt så svår att utgöra.
Detta har för slättbygden mast vara ganska tryckande och skulle i förening medden föregående tidens, från och med 1812 års dryga och ännu kännbart eftcrhängande. skuldsättning, varit det än mera, om icke Kongl. Majit, genom Nådig tillåtelse att in natura afbörda den från Magazinen borgade spannemålen jemte uppgälden derå, mellankomma med all den undsättning, sorn det berott af Regeringen att gifva.
Finnes derfö.re ej någon utväg att upprätthålla ett minimipris å span nema len till lika belopp med medelpriset derå under de år, efter hvilka Bevillningens nwnimisutnmor ärp beräknade: eller vill man ej medgifva, att desse summor förvandlas till spannemål efter den tidens pris,, och denna spannemål åter till penningar efter spannemålspriset under den tid, för hvilken Bevillningen skall utgöras sä mäste, ehvad Bevillningsgrunderne i öfrigt bibehållas eller icke, föreskriften om ett visst totalvärde å fastigheterne, i hvarje Län med derefter lämpad Bevillning förefalla, och jern - Den 6 FebruariU val allmänna nedsättningar å hemmansvärdea tillåtas, då desse vården i allmänhet fallit.
Likaså fordras i afseende på beskattningen för Capitaler 6adane bestämmelser, att icke älven den må komma de gäldskyldige producenterne till last Anser man sig ej med säkerhet kunna i financeväsendet och allmänna rörelsen åstadkomma en sådan förändring, som verkar till nedsättning af räntan ä penningar, dymedelst att
Capitalisten bhfver icke mindre benägen att mot billig ränta utlåna d m, än producenten angelägen att lå dem till iåns; så blifver angeläget att den förre underkastas en direct beskattning till Staten; ty att den indirecfa, sorn skolat erläggas vid liqviderne med gäidenärerne, i de flesta fall icke utgått, har erfarenheten visat, och verkningarne deraf hafva ytterligare försvårat den skuldsatte landtmannens eller producentens förlägenhet.
Utom sjelfva Bevillningen finnas ock. många andra, vid jorden fästade onera.
Äfven desse äro i den Statitiska Tabell Friherre Rudbeck bifogat sitt anförande upptagne och beräknade till betydligt penningevärde.
Så-* dane beräkningar blifva, synneriigast i afseende på de onera, t. ex. skjuts- och väghållning, som med egne, i alla fall underhållna, tjenstehjon och kreatur kunna utgöras, icke alltid tillfyllest tillförlitelige.
Seclers erfarenhet har deremot bevisat, att desse onera, med förutsatt förstånd och omtanka hos både de. *7® Dm 6 Februarii, tom utgöra och de som utkräfva dem, kunna utgå utan jordbrukarens undergång, men tillika ådagalagt, att de, i mån af olika sätt till detta utkräfvande, blifva mer och mindre tryckande.
Det var med hänsigt härtill, som vissa grunder för underhållande af indeldta Infanteriets beklädnad vid sista Riksmöte föreslogos och genom Nådig Förordning af den 30 Dcember 1819 af Kongl. Maj:t i Nåder fastställdes, på ett sätt, sorn åt
Rotehållarne beredt både säkerhet och lindring vid utgörande af detta onus, och grundlagt den önskan att äfven Rusthållarnes i enahanda afseende hittills nog obestämda åligganden likaledes måtte till något visst årligt belopp fastställas, eller åt» minstone genom noggrannt bestämmande af beklädnadens så väl beskaffenhet som slitningstid, emot framtida äfventyr försäkras.
Till sådane slags onera hörer ock den på hemmanen indeldte afrads- och kronotionde-spannemålen, om hvars utgörande på ett med räntegifvares och räntetagares ömsesidiga rätt och fördel instämmande sätt, Kongl.
Majt med Riksens Ständer vid flere tillfällen förordnat, men uti hviket ämne ännu ett och annat torde återstå till räntegifvarnes fredande från räntetagarnes samt deras ombuds och upphördsmäns icke sällan stegrade anspråk på annan och bättre spaanemål, än räntegifvarne förmå anskaffa, eller ock på öfverdrifven lösen; hvilket skulle förekommas om hvarje hemman, sorn är indeladt till utgörande af spaonemål utöfver sin production, eller af annan slags spannemål, än å dess ägor produceras, lemnades ovilkorlig rät* Den 6 Februarii. tighet, i förening med ovilkorlig pligt, att densamma efter Markegång med penningar lösa.
Om nu, till det olämpliga af fördelningen utaf nu varande Bevillning, hvarigenom den till öfverdrifva belopp kommit landtmanen, synnerligast i vissa Landsorter till last, lägges det, i mån af olika urskillning och foglighet hos de utkräfvande, tryckande i sjelfva sättet att utgöra vissa onera, och deribland de of* vanberörde: om det härjemte icke kan förnekas, att det bastiga infordrandet af FilialDisconternes fordringar ökat penningebristen och för. lägenheten hos manga enskilde och på många orter, helst beloppet deraf, om det ock i rörelsen återgått, icke derföre just kommitsam* ma orter och personer tillgodo: och om ändteligen den betydligen tilltagande folkmängden, hvilken i förening med den ökade prodnctionen må hända äfven torde böra komma i beräkning vid rörelseC&pitalets bestämmande, icke i alla afseende ägt det utrymme och den lättnad för sin utkomst och verksamhet, som endast liflighet i rörelsen och ett obehindradt begagnande af näringstillfälien kan gifva; s,å torde det kunna häraf förklaras, hvarföre just de bördigaste landskapen i medlersta och södra delen af Riket haft, oagtadt årlig tillökning i production och folkmängd, största svårigheten att utgöra de dem åliggande utgkylder; äfvensom och då en nedsättning af Bevillningen, ehuru högt önskansvärd och äfven behöfvelig den ock vore, likväl icke lärer, utan våda för
Statens både försvar och öfriga sty - *73 Den 6, Februarii, reise, Jeunna blifva af den betydenhet att den åsyftade lindringen endast derigenom kan beredas, berörde orsaker, så vidt de i öfrigt finnas grundade, torde kunna i sin mån tjena till upplysning, både för de som föreslå Bevillningtns blopp, ecb hvad kanske än mera ma gtpå liggande är, dess fördelning, och förde som hafva deni Oecoqomiskt afseende troligen aldravigsigaste befattningen, att tillse, huru de summor som till Stats-Verket inflyta, måga så mycket som möjligt är, åter spridas åt alla oster till befordrande af liflighet j rörelsen och förkofran i Nafionalvähnågan, hvilken, så vidt den består i ökad produetion och folkmängd, ostridigt varit och är i tilltagande, genom Försynens välsignelse, genom folkets idoghet och genom Regeringens omtanka att deråt gifva uppmuntran, och hvilken således endast behöfver Statsmannens biträde, för att, genom undanröjde hinder och bibragte hjelpemedel, hinna ett för honom och hvarje Medborgare lika önskansvärdt och ärofullt mål.
Hvad jag för närvarande endast i förbigående anfört rörande vissa onera, som genom sättet till deras utgörande stundom blifva mera betungande, än för sjelfva praestationernes ändamål vore nödigt, torde framdeles blifva ämne för sårskilte framställningar. _• Emedlertid anhåller jag att detta mitt anförande må få åtfölja remissen af Friherre JRudbecks memorial till vederbörligt Utskott.
Den 6 Februavii, N:o II; Herr Rothlieb, Axel:
Då 2:»e värda Ledamöter Herr Friherre Rudbeck och Friherre Wrangel, äfvensom nil Herr Ehrenborg mera uttrycksfullt än jag mägtar åstadkomma, skildrat den i Landsorterné rådande allmänna förlägenheten och penningetristen, och då säkerligen flere framträda med én lika klagan, är det en. förmätenhet af mig söka deråt väcka en olud uppmärksamhet, . men min Riksdagsmannapligt ålägger mig ej dölja den snart sagt öökbava nöd eller rättare penningeförlägenhet, som rådet i min ort, nem* ligen Calmar Län, äfvensom i mitt grannskap Kronobergs- och Jönköpings
Län och likaså i södra delen af Östergöthland.
Visserligen hafva de dryga skatter och utskylder, som nu så nedtryckande betunga jordbruket, märkeligen bidragit till förlägenhetens höjd jag äger sjelf Kronoskattehemman, hvars alla önera uppgå till belopp af omkring 200 R:df Banco, Denna (ryckande beskattning var till ziffrån för många år tillbaka nästan lika, men den öfverklagades mindre, emedan landtbrukaren då uti sin egendoms afkastning, så vida besparing och hushållning iagtfogs, ägde förmågan att bära en dylik börda,- men huru beskaflfadt är tillståndet nu.
Alla jordbrukets alster äro förfallne till ett vahruvärde dels till hälften, ja till och med f af det belopp som derföre vanligtvis betaltes, från och med 1810 till och med sommaren 1S30 (ty man kan ej tro på Den 6 Februarii, alla MarkegångsTaxor.
Det gifves exempel att persedlar der uppförts till välde så högt, att landtmannen svårligen på torget kunnat för sin vahra erhålla hälften af hvad Markegångstaxan bestämt, som allmänna priset); Deremot hafva alla sorter skaber och i pennin {rar utgående onera, jemte tjenstefolk® löner, egO, dagsverken, haodverkareg pretentioner m. m. ökats i stället för att minskats.
Man behöfver blött i sin hushålsjournal, jemföra sina jord» fläckars afkastning 18*20, 2i Och 2 < med de föregående årens och derefter vand i bladet, samt påse utgifternes belopp, upptäckten af dubbla utgifter jemförelsevis med inKomsteme blir, hvad erfarenhfeten i alla fall Vittsordat, Säker.
Att nöden, det vill säga peftningeförlagenheten, ej är något hjern spöke, utan en verklighet, skall i landsorterne , juj merä af, lägsna från hufvudstaden allt högre stiga, är en naturlig följd, då jordbrukaren till intet pris kan i contant förvandla sin produetion, och då de årligen Utgående utskylderne, af sådan orsak ej kunna återkomma uti circulation, utan alltjämt tåga, först åt Ränterierfie och sedan vidare sin kosa
Dessutom finnas i Landsorterne få löntagare; i Hufvudstaden äro de deremot concenterade.
Löneine utfalla och sättas å nyo inuti rörelsen å eha stället, men återkomma endast småningom och efter längre tids förlopp till Landsorterne, när någon lahdttnanna-produet blir efterfrågad.
Såsom serskilta orsaker till allmänna för - Den 6 Februarii, lägenheten i min ort får jag uppgifva de brådstörtande inbetalningarne af Filial-Discomernes utlåningar _ vidare, de först låckande, och sedan jordbrukaren menliga åtgärder, sorn Spannemåls-Direction lemnat, hvilket jag i särskilt motion utvecklat de sist förflutne 2:ne, för alla körslor nvssgynnande vintrar, hvarigenom
Landtmannen betagits utvägen att genom skogsbruk, kohlnmg och fahror förskaffa sig någon förtjenst, har äfven i betydlig mån verkat till förlägenhetens ökande och bidragit till penningebristen, men hvilken senare nu äfven v'sat sin verkan å priserne för skogseffecter.
Oförmågan att erlägga hittills bestämda Kronoutskylder blir dageligen ökad, äfvensom att betala man och man emellan.
Till det ondas afhjelpande fordras kraftig handläggning.
En svår sjukdom botas sällan med lindriga läkemedel.
Jag inser ej annan hjelp, än utskyldernes betydliga nedsättning samt indragningar och besparingar i samma mohn.
Jag anhåller vördsammast om remiss af detta mitt anförande till Stats- och Bevillningsutskotten samt communication med de öfrige respective medStånden.
No 15 Herr Von Vfgr.sack, Ernst:
Det är i anledning af Friherre Rudbecka i plenum väckte motion om svårigheten för utgörande af nu varande utskylder, tom jag Utbeder mig få yttra några ord* 176 Den 6 Fehraarii, Nästan intet kan' vara af större intresse för dem, hvilkas Representanter vi egentligeii äro, jag menar jordägaren, än förminskandet af de verkeligen högst tryckande utskylder; Ingen, som äger den minsta jordtorfva , åtminstone af annan än Säteri- eller Boställsnatur, lärer finnas, som icke häruti delar med mig samma tänkesätt och tror jag för min del, att Friherre Rudbeck har fullkomligt rätt i hvad Friherrn inför Ridderskapet och Adeln anfört; men jag tror äfven att förminskningen af utskylderne icke kan föregå förminskningen eller indragningen af Statens utgifter och nuvarande behofver-, det är således på dem som utskyldernes nedsättande beror; desse indragningar af Statsutgifterne kunna etter min tan* ke ganska lätt ske och ibland annat lemnar vått antal högre Embetsmän oss ett rikt tillfälle dertill.
Det torde vara så mycket mera angeläget att minska den nuvarande Bevillningen, sorn, om priserne på Landtmannaprodueterne fortfara att falla, den blifver ösnöjelig att utgöra.
Bilagor till PleniProtocollet för den 10 Februari!, förmiddagen, N-o 1.
Friherre Cederström, Jacobi | Uti ett tidehvarfdå upplysningen i så mångs af - Den io Februarii.
177. afseenden skingrat okunnighetens och fördomars mörker, lära de vara i ett ringa antal, hvilka ännu kunna sätta i fråga fastheten af de grundsats ser, att frihet i lofliga näringsfång befrämjar ett Samhälles och hvar och en af dess innebyggares välstånd samt utvecklar och förökar dess productiva krafter ; att det SamhällsContract är felaktigt, som utesluter någon af dess medlemmar från rättigheten att utöfva det Sam-) hället gagnande yrke, hvartill han känner eller tror sig äga fallenhet och förmåga, och att hvart och ett sådant undantag är ett hinder i den täflan, som ensam kan åstadkomma ymnighet af vahror och bestämma deras rätta värde.
Om Seklers erfarenhet än ytterligare befästar dessa sanningar, lär man få hoppas att Styrelsemagten förbyter fordna Regeringars af misstagen välmening åtagne förmynderskap för näringarne och öfverlåtandet af dessas idkande till vissa corporationer, i ett sorgfälligt bemödande att uppväcka, uppmuntra och befrämja hvars och ens individuella arbetsförmåga, hvarvid åtminstone i början, föga annat torde be-' höfvas, än att upplösa de band, hvilkas verkan är att inskränka idkandet af ett stort antal näringar inom vissa Skrän och en gifven personal, likasom denna personal skulle kunna säkrare bestämma behöfvet af varor, än behofvet antalet af de personer, som kunna finna deras utkomst med varors tillverkande.
Dageliga erfarenheten lemnar häröfver i många fall öfvcrtygande bevis.
Huru ofta ser man ej på Stockholms Allmänna plattser införda Bil. till Ridd. c. Ad.
I Band 12. i.7
S Den io Februarii. och till salu utbjudna nya åkdon af flera slag, b«- slagne hjul, hästskor och sömm, stolar, såar, kar, ämbar, beslagna skoflar, rissel och såll etc. etc.
Att sådane effecter finna afsättning, torde härröra af 2:ne orsaker:
Antingen är Stockholms bestämda antal af Vagnmakare, Hjulmakare, Smeder, Sdlmakare, Tunnbinda, re k,c- Scc- icke tillräckligt för att fylla behofvet, eller kunna desse handtverkare ej förfärdiga till iika billigt pris med de utom Staden boende, ehuru dessa varor ej sällan äro belastademed transportkostnad
Och förlust af tid, i förhållande till afiägsenheten af tillverkames bostäder.
Förbud emot denna concurance, skulle antingen verka brist på varor, eller göra det bestämda antalet af tillverkare mästare öfver privet, afnämare till förfång, och man torde med tämlig visshet kunna ifrån förhållandet i de uppräknade fall sluta till väigörenbeten af friheten i lofliga näringsfång i allmänhet.
De inkast som tilläfventyrs göras i anseende t>ll nödvändigheten af varors godhet, äro ej svåra att besvara.
Enär deras tillverkning är fri från allt förmynderskap, äga de ett graderadt värde i förhållande till deras godhet.
Det är ej afgjordt att mästerskapen, alltid förfärdiga de bästa varorna, och man bör besinna att fuskeri och bönhaseri, dessa med Skråbarbarismen ifrån Tyskarne införda benämningar, likväl äro första stegen till fullkomlighet, för hvilkensjjförvärfvande vägen stänges genom den ännu tillåtna jagt efter bönhasare och fuskare, likasom voro nybegynnare i likhet med skadedjur.
Den io Februarii. 179
Om af hvad nu anfördt är, öfvertygelse vinnes huru det bör vara, följer i ordningen att tillse, huruvida de hinder som sig förete, äro af beskaffenhet, att ej kunna ur vägen rödjas.
Dervid uppkommer främst undersökning, huruvida de mästerskapen förunnade förmåner äro att anse såsom StåndsPi i vilegier, eller följ. der af ifrån Konungen utgägna Reglementarisk» Författningar, till införande af en viss ordning inom de såkallade Skrän.
I 1720 års Regeringsform §• 51 stadgas: att Städerna förblifva vid deras gamla rättigheter och privilegier, dock så, att de af Rik* sens Ständer efter tidernas omständigheter lämpas.
Regeringsformen af 1772 stadgar likaledes i 54 §., att Städerne i Riket förblifva vid deras vällångna Privilegier och rättigheter som dem af fordna Konungar gifne och förlänte blifvit , dock så att de efter tidernas omständigheter och det allmännas nytta och gagn lämpas.
Förordningen af den 26
Maj 171 y tillåter Frimästare, Skråordningen af den 27 Junii 172', 6 Art. t; §, samt Förordningen af den 2 Junit >724 likaledes ; men sådant upphäfdes genom en, uppå Ständernas underdåniga till styrkande, grundad Kongl. Förordning af den 20 julii 1731.
Genom Kongl. Resolution å Städernes besvär 1723, 17-7) !73‘l i 757j förbjudes till och med för verkelige Mästare i Städer att i8o Den io Februarii. idka handtverk på Landsbygden och ålägges dem att sist inom är och dag inflytta till Stä-: derna, eller afstå från handtverket.
Resolutionen på Städernes besvär 1704 m. fl. öfverlemna till Magistraterna och Embetena att bestämma det antal mästare, som hvarje Stad får äga, och bönhasar eller sådane som arbetade utan att vara mästare belädes med 40 marks böter och varans confiscation.
Efter Landshöfdinge-Instructionen af år 1754 fingo inga andra Gärningsmän, än Skräddare, Skomakare och Smeder, nedsätta sig på landet m. m.
Af allt detta torde man med skäl kunna sluta, att alla Författningar, rörande Skrå-Inrätt, ningen, sjelfva SkråOrdningen inberäknad, äro Kongl.
Författningar, att de någon gång blifvit föranledde af Riksens Ständers underdåniga önskningar, men merendels af Städernas besvär, samt att, ehuru Skråmästare funnits bland de röstägande medlemmarne af NationalRepresentationen, och de i alla tider sökt omskansa sig med uteslutande tvångs-lagar emot all sort näringsfrihet hafva de likväl aldrig kunnat vinna att få sina Skrålagar i likhet med Grundlagar, utan hafva de alltid blifvit ansedda som oeconomiska, hvilka efter tid och omständigheter borde undergå förändring.
Uti ingen Regeringsform, hvarken 1720 1772 eller 1809 nämnas SkråFörfattningarne 6åsom af Grundlagen sanctionerade, ej heller Den 10 Februarii, 181 finnes någonstädes i Bådane handlingar en bestämd uppgift, hvaruti BorgareStåndets privilegier bestå.
Icke en gång i den liksom 1720 och 1772 års Regeringsform upphäfna Säkerhetsakten, hvilken dessutom såsom endast af 3;ne Stånd antagen icke åt förundta förinoner gifver kraft af Privilegier, då inga nya sådane ett helt Stånd angående utan samtelige Ständernas vettskap, gjorda påminnelser och samtycke kunna utgifvas och meddelas.
Hvar och en som undersöker beskaffenheten och ändamålet med SkråOrdningarne, skall ock lätteligen af deras natur och innehåll finna, att de endast äro reglementariska författningar, till ordnings bibehållande emellan åtskilige slags handtverkare under Städernas område.
Hvem skulle väl vilja påstå, att trakteringar, böter, afgift till
Lådan, den yngsta mästarens pligt att gå de äldres ärenden 8cc. 8cc., äga egenskap af Privilegier.
Uti ingen af de under och efter Konung Gustaf den IIhs Regering anlagde Städer är Skråtvång tillåtit.
Om det likväl ägt natur af Privilegium, hade dessa nya Städers Borgare äfven så litet kunnat detsamma beröfvas, som Representationsrätten vid Riksdagarne.
Ofta har Konungen under loppet af det förflutna tidehvarfvet, vidtagit ändringar så väl till inskränkning som till utvidgande af handtverkeriernas rättigheter.
Enär sådant skett i anledning af Städernas besvär f tillkännagif - Di n i«. /■ t brnarii. ver sjelfva rubriken, alt samtelige Sländerna icke medverkat och att således Konungens beslut saknade det väsenteliga , sorn fordrades lör meddelande af ett Privilegium.
En och annan gång hafva väi ock förändringar i författingarne om handtverkerierne bliivit vidtagne i anledning af Riksens Ständers underdåniga tillstyrkanden
Men om ock samtelige RiksStånden i sådane tillstyrkanden instämt , blifver deras re ultåt icke oftare privilegier, än de såsom rådane titti yckeligen benämnas.
I annat fall skulle så snart samtelige Ständerne instämt i ett tillstyrkande (hvilket före 1772 medförde kraft till verkställighet) detsamma alltid ägt egem-kap af Privilegium» ehvad det angick en oeconomisk författning eller en Lieutenant* fullmagt lör en öfver p:ejudice klagande Fändrick.
Tvifvelsmålet om egenskapen af Privilegier, hvilket man vtll tillägga Skrå-Inrättningarne, vinner ännu mera styrka af Kongl. Resolution på Städernas besvär af den 28 Augusti 1777, uti hvars 2 mom. stadgas, beträffande allmogens slöjder, att allmogen ej kan förmenas att sig till hjelp och understöd sälja så i Städerna sorn på Landet, hvad de sjelfve arbeta och förfärdiga kunna.
Om SkräJnrättningarne ägt helgd af Piivilegier, hade val aldrig genom en negativ Resolution på Städernas besvär k unnat stadgas en så oinskränkt näringsfrihet och de orden:
Hvad de sjelfva arbeta och förfärdiga kunna, öppna onekeiigen det mest vidsträckta fält lör mensklig* Den io F.cbruarii, 133 industriens -omfattning.
Någon forde härvid ej utan anledning anmärka, att dessa ord endast angå allmogens slöjder.
Men hvar finnes då den definition, som utmålker gränsen för allmogens slöjder ?
Skola grunderna för detsamma bestämmas efter menskliga snillets utvecklingsförmåga, så finnas Bönder och landtfolk, som kunna aptera grå- och sandsten efter modell, utan att vara i StenhuggareSkrå, som bygga skepp, utan att höra till SkeppshvarfiiSkrå, som förfärdiga finare och gröfre väfnader af lin och ull, utan att höra till något VäfvareSkrå.
Ja! en Bonde i Tuna, har gjordt manga och goda gulduhr, utan att höra till UhrmakareSkrå.
Skulle åter föremålen för Bondens, det är landtmannens slöjder, endast vara förädling afsådane rudimatei ier, sorn han sjelf eller hans område producerar, blir ändå ej mycket öfrigt, Skrån ensamt förbehållet, ty Bonden och hans område producera metaller, flere slags Träd, Lin, Hampa, Färggräs, Läder, Skinn, Ull, Bark, Borst m. m, Sakens nuvarande skick blifver ännu klarare lör den, som behagar taga kännedom af 9 §. i RiksdagsBeslutet af den 2