Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om den är nyttig, och om det således är en pligt att på de späda barnen, trots deras skrik och motstånd, inympa en sådan koppsmitta, för att sedermera freda dem från en svårare; om likaledes det i en mängd sjukdomsfall kan vara högst angeläget att ingifva verksamma, om äfven till smaken något bittra, läkemedel, hvilkas nytta icke det späda barnet kan inse eller bedöma, men likväl får framdeles erfara genom att lyckligen till hälsan återställas; så tyckes det också, om jemförelsen fullföljes, att det icke är orätt att i deras barndom meddela dem en sådan undervisning, som, bland annat, gör det möjligt för dem att t. ex. framdeles med större lätthet lära de moderna språken, alla andra deraf härflylande fördelar för deras bildning till förligandes.
Hr von Hartmansdorff tror alt den latinska läsning, som i skolundervisningens första början sker, icke i grammatikalisk! hänseende kan medföra samma nytta, som om man studerade grammatikan tillämpad på det egna modersmålet.
Detta påstående torde dock möjligen innefatta ett väsendtligt! misstag.
Grammatikan är en filosoferande framställning af språkformerna; men för ett barn kan det i de tidigare åren icke förefalla annat än främmande, att göra sig besvär med att studera det egna språkets ordformer, hvilka barnet tycker att det redan känner och utan besvär kan begagna.
Med latinet kan sådant icke vara förhållandet; ty der inser man först tydligen, att genom dess formers grundliga studerande kommer man till en lättad och säkrare kunskap i språkets både läsning och skrifning.
Detta innefattar för mig elt tillräckligt skäl alt föredraga det barnet i skolan må börja med latinets studerande framför de lefvande språkens och framför det egna språkets.
Hvad för öfrigt beträffar latinets företräden, så bestå dessa dels uti formernas regelbundenhet, dels deruti att ordens ändelser bestämma eller utvisa deras ställning i meningen, hvilket icke är förhållandet med något af de moderna språken.
Svenska språket har t. ex., hvad snbstantiverna beträffar, icke någon kasualändelse, med undantag af genitif-formen.
Latinet deremot har, såsom bekant, olika ändelser för hvarje kasus, och på samma sätt med verberna.
Här företer sig således en åskådlig olikhet, hvilken för de späda barnen är af så väsendtligt stor vigt.
På grund af dessa skäl anhåller 15* 228 Den 2 September. jag att BorgareS t:s, med förbiseende af dessa satser fattade, inbjudning icke måtte antagas.
Hvad åter PresleSus hemställan beträffar, så tror jag att Gr.
Lagerbjelke begått ett litet misstag, då han förmenat, att detta stånd skiljt sig från R. o. Ad. icke endast i slutorden, utan jemväl deruti, att det önskar att R.
St. måtte undvika att gifva en bestämdare förklaring af sin hemställan vid förflutne riksdag.
Ty just de ord, som PresteSt. begagnat i sitt beslut, finnas ordagrannt uti Ekon.Utskis Betänk., hvadan således derutinnan icke den ringaste skiljaktighet företer sig.
Jag har, om det tillätes på förhand kasta en blick på den blifvande underd. skrifvelsen i förevända ärende, upfatlat denna sak så, som vore Exped.Utsk. skyldigt, att när och om ett förslag i delta ämne skall upsättas, Ulsk. då borde utesluta den mening, hvilken, om den infördes i skrifvelsen, skulle innebära, att R.
St. inför K.
M. ville yttra, att de tänkte undvika att afgifva en bestämd förklaring öfver R.
Sl:s vid sisi.
Riksdag aflåtne föregide skrifvelse.
Jag har nemi. ansett denna mening endast såsom en förklaring från Ekon.Utsk. ad noliliam för R.
St. sjelfva.
Jag öfvergår nu till den sista meningen, hvarutinnan en skiljaktighet förefinnes.
1 detta afseende synes mig visserligen, såsom jag redan anmärkt, den redaktion, som PresteSt, gifvit åt sitt heslut, hafva ett visst företräde; Frih.
Alströmer har deremot ansett, alt den skulle kunna gifva anledning till nog mycken latitud i tillämpningen.
Skulle så vara, och derom torde Frihm, som är ledamot af Ekon.Utsk. och öfvervarit detta ärendes beredning derstädes, kunna, på grund af hvad af sakkunnige personer derom yttrats och i följd af eget närmare begrundande, bättre döma än jag, och isynnerhet bättre känna hvad med den ena och andra ordställningen ursprungligen åsyftats, samt huruvida de sednare förslagen åsyftat ej endast redaktionsförbällring, men ändring i sak, så erkänner jag att, oaktadt det företräde jag nyss trott mig böra gifva åt PresteSrts ordställning, jag vid slutligt besinnande dock heldre vill bibehålla den upslällning Utsk. från början antagit, oaktadt de fel, med hvilka den kan vara behäftad, och detta, emedan densamma åtminstone synes mig kunna i sak uttrycka hvad jag för min del anser hufvudsakligen rikligt.
På grund af hvad jag sålunda haft äran anföra, tror jag det vara bäst, att R. o. Ad. vidblifver sitt förra beslut och afslår båda inbjudningarne, eller lägger dem oantagne till handlingarne.
Gr- Lagerbjelke:
En talare har här beklagat sig deröfver, att någon skolordning för närvande icke finnes, hvarigenom äfven den olägenhet upkommit, att den ena klassen i den ena skolan icke svarar emot samma klass i en annan skola.
Den värde talaren har, enl. mitt förmenande, fullkomligt rätt i denna klagan; men då så är, och då det är så angeläget, att en skolordning finnes, synes det mig ändå otjeuligare att R.
M. göra anhållan att i första klassen lalin icke skall få läsas.
Ty innan en ny skolordning är utfärdad, vet man icke huru långt denna klass kan Den 2 September.
229 sträcka sig i kunskapers meddelande, och kan det då vara lämpligt att, på sätt BorgareSt. gjort, ingå i en sådan specialitet?
Kan det icke öfverlemnas åt K.
M. sjelf alt ordna den saken, utan att K.
St. skola inblanda sig i dylika små omständigheter.
Jag fortfar fördenskull i min anhållan om afslag å BorgareSus inbjudning.
Beträffande åter slutorden i det beslut R. o. Ad. redan fattat och hvaruti PresteSt:s inbjudning innehåller en förändring, så och då några ledamöter och särskildt den siste värde talaren hemslällt, att R. o. Ad. måtte vidblifva sitt beslut, anhåller jag att för
Ståndet få påpeka till hvilka olägenheter dessa slutord kunna leda.
Deras innehåll är följande: ”att den reala bildningen må utvecklas lill all den fallständighet, hvaraf den är mäktig.”
Sålunda skulle i den minsta skola den reala bildningen utvecklas ända derhän att man t. ex. kunde väga jorden och mäta himlahvalfvet.
Kan så dant vara rimligt?
Ty icke kan det väl nekas, att den reala bildningen är mäktig en sådan utsträckning.
Men icke kan meningen vara, att den skall utbildas ända derhän inom skolorna?
PresteSt. åter, som föreslagit att ”den reala bildningen må utvecklas till all den fullständighet, som läroverkens omfång medgifver,” säger derigenom ganska tydligt allt hvad man vill och allt hvad man verkligen menar.
Det är ju gifvet alt i ett elementarläroverk, som i allmänhet är afsett att lemna undervisning i vetenskapernas elementer, den reala bildningslinien äfven skall, enligt PresteStrs beslut, utbildas till all möjlig omfattning i afseende å elementerna; men att säga att den skall utbildas till allt, hvartill den är mäktig, torde otvifvelaktigt vara orimligt.
PresteStrs beslut innefattar således just hvad R. o.
Ad. i sjelfva verket menat, eller att inom det omfång, som hvarje läroverk afser, den reala bildningen måtte erhålla den utveckling, som delta omfång medgifver.
PresteStrs upställning af sitt beslut är således bättre än R. o. Adrs, och jag anhåller fördenskull, att det HögloQ.
Ståndet måtte antaga den ifrågavarrde inbjudningen, i hvad den rörer de tre sista orden.
Den föregrde delen af PresteStrs beslut har visserligen Frih.
Cederström redan visat vara öfverensstämmande med R. o. Ars; men deremellan förefinnes likväl den skillnad, att i det förra beslutet dessa ord äro intagne i sjelfva beslutet.
Om således PresteStrs beslut blir R.
Strs, så skola dessa onödiga ord ovilkorligen komma alt stå i den underd. skrifvelsen, hvaremot, om R. o. Ad. vidblifver sitt beslut, de endast komma att stå i den föregrde delen af skriTvelsen och icke i sjelfva beslutet.
På grund af dessa skäl får jag förnya min anhållan, att R. o. Ad. måtte antaga PresteStrs inbjudning endast i afseende på de sednare raderna.
För att bestämma sig i denna fråga, tror jag att man bör göra sig reda för den andemening, sorn i de båda besluten finnes inrymd.
Mig synes då, att enl.
PresteStrs beslut skall den reala bildningen blifva ett bihang till den humanistiska inom hvarje läroverk, d. v. s. att den humanistiska skall till en början fullständigt utvecklas, och den reala sedermera, 230 Den 2 September blott så vida läroverkets omfång det medgifver, utbildas.
BorgareSt:s inbjudning återigen går derpå ut, alt R.
St. för deras del skulle uttrycka den åsigten, att latinläsning icke bör ega rum i den första eller förberedande klassen.
Meningen härmed har deremot varit, att den stora del af ungdomen, som egnar sig åt den reala bildningslinien, icke måtte onödigtvis förlora en dyrbar lid genom att redan i lörsta klassen nödgas sysselsätta sig med läsningen af ett dödt språk, hvilket icke sedermera kommer ali för denna ungdom vara af särdeles nytta, men deremot borttager en tid, som BorgareSt. ansett nyttigare kunna användas.
För min del kan jag icke finna, att Regeringen skulle kunna hindra, att latinläsningen, för dem, som sådant önska, kan fä börja i första klassen.
BorgareSt:s inbjudning innefattar endast alt R.
St. icke afsell alt undervisningen i förenämnda språk bestämdt skall begynna i första klassen.
För min del och då jag tror att det är af vigt, att realknnskaperna redan tidigt må kunna meddelas den ungdom, som deråt egnar sig, anser jag BorgareSt:s beslut vara bättre än R. o. Ad:s och PresteShs, hvilket sednare dock i afseende å redaktionen har stort företräde framför det förra.
På grund af dessa skäl, anhåller jag att få förena mig med de ledamöter, som önska antagandet af BorgareSt:s inbjudning.
Cederström har förmenat, att den valfrihet han förordat, nemi. all målsmännen skulle få bestämma huru tidigt latinläsningen borde börjas, vore öfverensstämmande med den valfrihet jag förfägtat.
Sådant är ingalunda förhållandet.
I den s. k. nya elementarskolan är ordningen, i hvilken klass hvarje läroämne skall förekomma, bestämd och oeftergiflig.
Det kan således icke stå en hvar fritt, att bestämma när något ämne skall börjas.
Valfriheten inom berörde skola består endast deri, att de målsmän, som icke vilja att deras gossar skola läsa lalin eller något annat af de döda språken, kunna slippa det.
Cederström har tyckt om den liknelse jag gjorde i afseende på vaccinationen, och finner ganska riktigt att latinet åren vaccination för själens bildning.
Om så vore, och om några Greker eller Romare aldrig funnits, så skulle en riktig mensklig bildning ej hafva kunnat upkomma.
Då vore Skaparens afsigt med menniskoslägtels tillvaro väsendteligen förfelad.
Hr von Troil har nyss uprepat hvad jag förut yttrat, eller att BorgareSt:s skrifvelse icke innehåller någon begäran att latinska språket skall uteslutas från första klassen, utan den föreslagna skrifvelsen åsyftar helt enkelt att uttrycka det Ständerna icke begärt någon viss tids bestämmande för början med det latinska språkets studium.
Hvilka äro de nu, som åstadkommit allt detta trassel?
Just de, som föranledt 1851 års skrifvelse; och hvilka äro dessa?
Jo, den s. k. humanistiska bildningens förespråkare.
Om de fördenskull nu röna någon olägenhet af denna skrifvelse, så hafva de sig sjelfva att tacka derför.
231 Jag förnyat' min anhållan om bifall till BorgareSt:s inbjudning.
Cederström: Gr.
Lagerbjelkes utredning af frågan visar temligen tydligt, att PresleSt:s beslut innebär, i hänseende till ordslällningen, ett stort företräde framför R. o. Ad:s.
Men den värde talaren har likväl icke ingått i någon vederläggning af de anmärkn:r, Frih.
Alströmer i sak framställt mot denna redaktion.
Vi måste för öfrigt göra oss reda för den ställning, hvari frågan för närvande sig befinner. R. o. Ad. bar antagit Utsk:s Betänk, oförändrad!:
PresteSt. har bifallit det med en redaktionsförändring, sorn äfven i sak torde innefatta någon, om äfven mindre betydlig, förändring.
BorgareSt. bar afslagit Betänk, och förordat en helt och hållet ny redaktion; hvaremot BondeSt. lärer återremitterat den ifrågavarrde punkten.
Om, vid sådant förhållande, R. o.
Ad. vidhlifver sitt förut fattade beslut, torde, till följd af BondeSt:s återremiss, Ekon.Utsk. vara oförhindradt att, då del mäste aflåta ett jemkningsförslag, derutinnan tillse, att redaktionen jemväl undergår all den förbättring som kan tatfvas.
Således tror jag alt den anmärkn.
, som i afseende å redaktionen blifvit gjord, torde ega fritt fält för sig öppet att kunna vinna afseende, om ock icke på det sätt, alt PresteSt:s beslut skall i allo antagas.
Dessa äro skälen, hvarföre jag, under erkännande i öfrigt af riktigheten i Gr.
Lagerbjelkes anmärkmr, fortfarande anhåller, alt R. o. Ad. måtte vidblifva sitt en gång fattade beslut.
Frih. Rehbinder, Fredr. Wilh.:
Jag är ingalunda nå gon vän af latinläsningen, sådan den i våra skolor förekommer, troende att de moderna språken i allmänhet för den, som icke vill gå den vetenskapliga vägen, äro vida nyttigare än det förutså myc ket omtyckta latinska språket, som ännu har så många beundrare.
Men så länge latinet är bibehållet i alla civila examina, tror jag att det är bäst att börja dermed så tidigt som möjligt.
Man vet, att barnen hafva mycket lättare alt vid tidig ålder lära sig ett språk, än vid en senare, och man ser t. ex. å fransyska språket, att de barn, som redan i spädare åren lärl sig att tala detta språk, sedermera hafva en ofantligt större lätthet alt lära sig detsamma, än de, som först i en senare ålder börjat dermed.
Detta gäller i ännu högre grad latinska språket, som är mycket svårare.
Således kan jag för min del, och då BorgareS(:s inbjudning åsyftar ali utesluta latinska språkets studerande i första klassen samt så länge detta språk ännu fortfar att utgöra ett bland examens-ämnena i de civila examina, icke ingå på denna inbjudning.
Hvad deremot angår PresteSt:s inbjudning, är jag derutinnan ense med Gr.
Lagerbjelke, att jag anser det vara bäst, att R. o. Ad. vidhlifver sill förut fattade beslut, likväl med förändring af de sista orden, hvilka äro alldeles för sväfvande, men som dock i PresteSt:s beslut, om också något inskränkande, tydligare och bestämdare uttrycka hvad man menar.
Om man kunde få gouvernanter, som från början i barnkammaren talade latin med barnen, så kunde 232 Den 2 September. det möjligen förhålla sig så, som den siste värde talaren yttrade, eller att språkets inhemtande ginge ganska lätt.
Det gifves t. ex. en af mina ungdomsvänner, hvilken fullkomligt lärde sig lalin emedan fadren talade det med honom från barndomen.
Men här är icke frågan om något annat än latinets lärande i skolorna, och der är erfarenheten otvifvelaktig! den, alt dess förtidiga läsning icke verkar annat än hågens borttagande och barnets afskräckande från dess framtida studium.
För dem, som älska den klassiska litteraturen och dermed träget sysselsätta sig, är det nedslående alt höra det ett tidigt studium af de antika språken icke vore för den allmänna bildningen nyttigt.
Jag tror tvertom, att ett sådant tidigt studium kan och bör grundlägga en lättad upfattning så väl af de moderna utländska språken, som af modersmålet.
Det är visserligen möjligt, alt man på andra vägar, om äfven något kortare, men måhända mycket mindre tillförlitliga och säkra, kan komma lill samma resultat, men då man så länge sett den väg, jag nyss nämnt, med nyss omförmälda goda påföljd beträdd, måste man väl också medgifva, ali del kan vara af nytta, att äfven framgent till detta ändamål beträda densamma.
Delta tyckes också erkännas i andra länder; i Frankrike t. ex. börjar undervisningen med det allra strängaste oell grundligaste idkande af det latinska språkets studium, och i England är kunskapen i detta språk likaledes bland bildade män både säker och vidsträckt.
För att emellertid, och under vidhållande af dessa grundåsigter, likväl icke, i hvad på mig ankommer, vara orsak till någon splittring uti biomständigheterna, bland dem. som i hufvudsaken med mig äro liktänkande, så, och ehuru jag förut uttalat min mening i saken, vill jag icke fortfarande yrka vidblifvande af R. o. Ad:s beslut i vidsträcktare måtto, än att jag, i likhet med Gr. Lagerbjelke och Frih.
Rehbinder, anhåller om bifall till Utsk:s förslag med förändring af de deruti förekommande sista orden till öfverensstämmelse med hvad PresteSt. i sin inbjudning föreslagit; och får jag härå vördsamt anhålla om Hr Gr. o. Landtm:s propos.
Gr. Posse, Gust. Mauritz:
Då jag i denna fråga går att förena mig med Gr.
Cederström, skall jag bedja alt derföre få framlägga mina skäl.
Jag tror, alt det i denna fråga, likasom i de flesta andra, gått så att den ena öfverdriften lutat till den andra.
Det var icke längesedan latinet utgjorde icke endast ett medel till bildning, utan äfven hufvudsakligen var all bildning.
Att kunna väl lalin var syftemålet för allt akademiskt studium; man kunde dä erhålla nio betyg tili detta språk, då man deremot endast kunde erhålla tre i de andra vetenskaperna.
Följden blef, att ett pedanteri utvecklade sig, som gick till öfverdrift, och hela studiet drefs likaledes till öfverdrift.
Resultatet häraf har blifvit, att man vändt sig mot latinet såsom mot en fiende; men att nu ingå i en vidare utveckling af detta ämne, anser jag tiden icke tillåta.
Jag anhåller blott att få påminna, huruledes en talare i går med utmärkt framgång försvarade eD då beslutad institution Den 2 September. 233 dermed, atl denna institution var en Wasa-idé.
Jag påstår att det är en Wasa-idé, att den högsta klassen inom vårt samhälle skall hafva en klassisk bildning.
Dat var en Wasa-idé, som hade genomträngt våra stora konungar och sorn följdes af deras utmärktaste statsmän.
Axel Oxenstjerna, Per Brahe och alla de berömdaste männen på denna tid voro klassiskt bildade.
Deras idé fullföljdes icke af Sveriges adel.
Men det finnes ett land, der denna idé blifvit fullföljd.
Det finnes ett land, der den klassiska bildningen nått den högsta punkt af utveckling, och der adeln föregått de andra samhällsklasserna med exempel.
Detta land är England; och jag tror icke alt den reala bildningen derstädes och de dermed sammanhängande knnskapsgrenarne, derpå har något lidit.
Min öfvertygelse är, alt del just är den klassiska bildningen hos den högsta klassen, eller den del af nationen, som sysselsätter sig med de allmänna angelägenheterna, att det just är denna klassiska bildning och den höga anda, som derigenom utbildat sig hos nämnde klass, som fört England på den uphöjda punkt, hvilken det för närvar:de innehar.
Det kan synas djerft alt framkasta en sådan sals; men jag tror, alt den klassiska bildningen åstadkommer en malm och en kraft i själen, hvaraf den moderna bildningen icke är mäktig.
Hand i hand med den klassiska bildningen hos de högre samhällsregionerna har den reala bildningen gått och båda hafva gemensamt åstadkommit de lysande resultater, som England visat verlden.
Jag tror fördenskull icke, att det är skäl att pä delta rum fälla någon dödsdom öfver den klassiska bildningen, hvilket otvifvelaktig! skulle ske, om man ville hell och hållet förbjuda barnen, att sysselsätta sig med de antika språkens studium.
Ty jag tror, alt det ämne, hvarmed man från barndomen sysselsätter sig, gör de djupaste intrycken på själen, och följer en hela' lifvet igenom.
Jag tror fördenskull icke att Svenska R. o. Ad., hvilket såsom sina vackraste stjernor har atl nämna klassiskt bildade män, skall fälla någon dödsdom öfver klassisk bildning.
Gr Posse började med att beklaga sig öfver den öfverdrift, hvartill man gjort sig skyldig dels mot, dels för latinet, och har sjelf slutat med en öfverdrifts begående, den nemi. att beskylla sina motståndare för att vilja utrota detta språk.
Långt derifrån; måtte det frodas allt hvad det kan!
Vi vilja blott, att det icke skall uttränga de andra kunskapsämnena.
För öfrigt må det hålla sig uppe, så länge och väl del möjligtvis förmår.
Alt Wasa-konungarne gynnade den s. b. klassiska bildningen var naturligt, emedan någon annan då icke fanns.
Hade någon sådan då varit till, så hade de otvifvelaktigt omhuldat äfven henne med det oväld och sunda omdöme, som utmärkte dem.
Den svenska eröfringsåldern inträffade just under denna tid, hvilket måtte vara skälet, hvarföre Sverige då egde så många utmärkta män, om hvilka Gr.
Posse påmint.
Samme talare har trott att den klassiska bildning, som utmärker den engelska aristokratien, sätter malm i själen på hennes medlemmar.
Jag tror deremot, att den malm de ega kommer af helt andra orsaker.
Ty i sjelfva England anser man både Oxford, * 234 Den 2 September.
Cambridge och Eton college eller hvad de gamla läroverken för öfrigt må hela, vara föråldrade inrättningar, hvilka måste ombildas, om de skola kunna något uträtta.
Om latinläsningen skulle medföra malm i själen, så skulle man företrädesvis tinna honom hos förlästa magistrar; ty det är gemenligen på de döda språken, som de förtagit sig.
I England eger det besynnerliga förhållande rum, alt staten använder ofantliga kostnader på de gamla språken och på de skolor, hvarest undervisning deri lemuas.
Den reala eller nutidens bildning, som gjort Englands styrka, upträder deremot på egen hand och får hjelpa sig sjelf, utan att staten befattar sig dermed.
Under min sednaste utländska resa for jag öfver Britannia bridge tillsammans med en byggmästare, hvilken arbetat under den utmärkte män, som upfört denna bro.
.lag frågade den förre, hvilka läroanstalter England eger för de praktiska vetenskapernas inhemtande; han svarade: ”vi hafva i allmänhet inga sådana, utan en hvar, som vill lära något i den vägen, går till en enskild man och säger, likasom skomakarelärlingen till mästaren: ”låt mig lära edert yrke.”
Är detta rimligt, är det förnuftigt?
Är det heder eller skam, alt på det viset behandla en vetenskaplig bildning, som i så många hänseenden utgör Englands egentliga styrka?
Posse: Hr von Hartmansdorff har sagt, att om latinets läsning gåfve malm åt själen, skulle denna malm oftast träffas hos s. k. förlasta magistrar.
Jag får göra Hr von Hartmansdorff up märksam derpå, att jag ansåg det vara ett fel alt latinläsningen blifvit drifven till öfverdrift, och att pedanteri deraf upstått.
Jag har således icke tagit detta sått att läsa lalin i försvar.
Hvad åter beträffar, alt den klassiska bildningen icke skulle stå i sammanhang med den reala, så vill jag berätta hvad Prof. Brunius svarade, när man en gäng frågade honom, af hvem han hade lärt sig alt göra de vackra ritningar i byggnadskonst, för hvilka han blifvit så berömd; ”jo, det har jag lärt mig af Pindari carmina, ” svarade han.
Jag tror alt det ligger mycken sanning uti detta svar; ty i den klassiska bildningen ligger en rigtning åt ett skönt och ädelt mål, hvilket ingen lärer kunna förneka.
Jag vidblifver mitt förra yrkande.
Hr von Koning, Erik Oscar: 1 afseende å frågan om ilen humanistiska och reala bildningens företräden sinsemellan, är så mycket taladt derom, alt jag icke behöfver nptaga tiden med någon utredning i den vägen.
Deremot ber jag att få nämna, att, ehuru Hr von Hartmansdorff sagt, att Gr.
Posse beskyllt sina motståndare för att vilja utrota latinet, och fastän denna talares ord icke varit sådana, så vill jag likväl uptaga dessa ord såsom mina egna; ty jag hyser den öfvertygelse, alt om man fortgår på den väg man börjat, skall latinet så småningom utrotas.
Om vi gå till de båda grannrikena, hur har det t. ex. gått med skolorna i Sleswig?
der är danskan alldeles utrotad af tyskan; i Finland har ryskan visserligen ännu icke fått öfverhanden, men gå vi lill Polen skola vi finna ett annat förhållande.
Del är sannt att detta icke helt och hållet kan tillämpas på latinet; men jag tror att om vi här fortgå Den 2 September. 235 med, alt på de klassiska språkens bekostnad vinlägga oss om de moderna, slutet skall blifva att de förra alldeles utrotas, hvilket jag, i likhet med Gr.
Posse, anser vara en stor olycka.
Jag ber att få tillägga ännu en anmärkn., nemi. att det finnes ett land, som dock har framvisat många utmärkta statsmän och skickliga män i andra ämnen, och der latinet än i dag talas nästan lika mycket som de inhemska språken, nemi.