Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Thiers, Minister 1834: ”Insurrectionerna både i Lyon och Paris hafva blifvit förorsakade af Pressen.
Det är Pressen i allmänhet, som verkat dessa beklagansvärda olyckor.”
Walter Scott – Historiskrifvare.
Man frågade honom, hvarföre han ej skrifvit sin Historia om Napoleon i tre, i stället för nio delar.
Han svarade:
Jag hade ej tid. –
Roman-ämne.
A tale full of the waters of the eye.
Ferdusi.
En ung Medicinæ Studerande i Dublin hörde en dag en utmärkt vacker röst i sin grannes trädgård.
Han blickade öfver muren, och ser den skönaste flicka.
De göra bekantskap, träffas ofta i trädgården, och förälska sig i hvarandra.
Den unge mannen kunde ej blifva obekant med sin älskarinnas belägenhet.
Trädgården hörde till ett hus, hvars ägare emottog vansinniga i sin vård, och flickan hade såsom sådan till honom blifvit öfverlemnad.
Men hon visar ett barns oskuld, och synes genom kärleken återfå hela sin själs hälsa.
Hon återvänder till sina föräldrar.
Med deras samtycke friar nu ynglingen och får ja; hvarefter han aflägsnar sig på någon tid för en angelägen resa.
Under hans frånvaro infaller hans brud i en svår sjukdom.
Hon tillfrisknar, nu först, såsom man finner, till fullt förstånd, men har glömt hela tiden af sin vansinnighet, äfven sin kärlek, sin älskare.
Då denne återkommer, känner hon honom ej.
Alla försök att återknyta det fordna förhållandet blifva fåfänga.
Han friar å nyo, såsom till en främmande, och får afslag; föremålet för hans kärlek visar till och med för honom en viss afsky.
Ynglingen förtviflad flyr då ur landet.
Han kämpar i det Grekiska frihetskriget, och var någon tid i Lord Byrons sällskap.
År 1825 fann honom en landsman på ön Sphakteria, eländig, sårad, halfförtärd af lungsot, och tog honom med sig till Smyrna, der den olycklige dog dagen efter ankomsten.
Sådant kunde spinnas ut till en Roman, jag vet ej i hur många delar; som dock troligen skulle röra mig mindre, än den enkla berättelsen, hvilken jag hämtat ur en Tidning.
(Morgenblatt för d. 17 Aug. 1827).
Till Modernas Historia.
Fåfängan och behofvet att dölja naturliga brister ha ofta framkallat ytterligheten att tillkonstla dem såsom Mode.
Uppfinnaren af puder skämdes säkert för sina grå hår.
Så ser man Vildar med tjocka läppar göra dem ännu mer utstående genom inskurna ben- eller trädstycken, andra med stora, utstående öron,
omåttligt uttänja dem genom ihängda prydnader.
Huru många af Modets uppfinningar ha ej gått ut på, att göra det fula genom bruket till en prydnad!
Bekräftelse på en uppgift af Xenophon.
Xenophon i sin berättelse om Grekiska härens återtåg genom Mindre Asien (Lib. IV. c. 8) förmäler, att vid nedstigandet till hafskusten vid Trapezunt, soldaterna förtärde honing, hvaraf de blefvo sjuke och liksom förryckte eller rusige.
– Flere dogo.
Herr Keith Abbot i ett bref till Zoologiska Sällskapets Sekreterare i London, bekräftar, att en honing, som frambringar sådana verkningar, ännu finnes i trakten kring Trapezunt.
Jag har sjelf, säger han, försökt det.
Äter man litet följer häftig hufvudverk och uppkastning, och man känner sig liksom drucken.
Den som äter mycket, kommer från sina sinnen, och förlorar några timmar derefter all kraft att röra sig.
– Man tror, att Bien hämta denna honing ur blommorna af den välluktande Azalea Pontica.
(Blätter für Litter.
Unterhaltung, 20 Maj 1835).
Det gamla Egypten.
Herodot säger, att Egyptierna först lärt själens odödlighet.
– Men hvilken odödlighet?
– Då de dyrkade sin Gud i djuren?
Också trodde de själen dömd att passera genom djuren.
Det var själavandringen.
Sphinx – det ofantliga djuret med menniskoansigte är de gamle Egyptiers egentliga symbol.
De hade funnit en lära, för hvilken de sjelfve förskräcktes.
Under Tyranner, Pharaoner, som tvungo dem till dessa ofantliga arbeten, hvilka ännu göra en sen eftervärlds häpnad, hafva de dock förnämligast dyrkat, tjenat och förherrligat Tyrannen – Döden.
Deras religion är en dödens Religion.
De hafva användt sitt lif att bygga sin graf. ”De lefvandes boningar – säger Diodorus Siculus – kalla de gästgifvargårdar, emedan de så kort bebos; men grafvarna kalla de eviga boningar, emedan man i Hades lefver en gränslös tid.”
Någre förmena, att, enligt Egyptiernas tro, själen först skulle begynna sia vandring efter kroppens upplösning, andre, att perioden för en själs vandring genom åtskilliga djurgestalter ur tretusen år; hvarefter själen skulle återkomma till kroppen, om hon kunde finna honom.
Sannolikt har någon sådan tanka legat till grund för den ängslan, hvarmed de sökte föreviga den döda kroppen.
Så är de gamle Egyptiers grafreligion en på själavandringen grundad protest emot den omenskliga själavandringen.
Hela deras lif har i grafvarna blifvit hugget i sten.
Man ser med förvåning i det sista stora praktverket:
I Monumenti del’ Egitto af Rosellini, alla deras konster, näringar, sysselsättningar, allmänna och enskilda lefnad, – en ofantlig förstenad, flertusenårig menniskoverld.
Och hvilka dimensioner!
– Så ofantliga äro templen i Edfu, säger v.
Prokesch, att den nuvarande
staden Edfu ligger i ett hörn af förgården till det stora Templet.
– Thebes ruiner öfvergå i storhet allt hvad den djerfvaste inbillningskraft kan föreställa sig; och likväl faller Thebes upphof i en så dunkel fornålder, att den aflägsnaste urtid, som vi känna, endast viste, att tillskrifva det Gudarna.
– Thebe sönk, då Memphis byggdes.
Och hvad var Europa, då Egypten byggde Memphis?
Och med denna jättelika storhet, så fina, så fulländade äro arbetena uti den hårdaste Granit i Luxor, att konsten har varit färdig, innan den verld vi känna ens tänkte på dess början.
Hvad är vårt tal mot tystnaden i detta dödens rike? –
Enochs Bok.
Silvestre de Sacy har skrifvit en notis derom.
Enochs bok är den samma, som uti nya Testamentet citeras i Judæ Epistel; och det der citerade stället finnes i boken ännu.
Den hembragtes af Bruce från Abyssinien, skrifven på Ethiopiska språket; men Silvestre de Sacy bevisar, att detta är en öfversättning från Grekiskan.
Han lemnar sjelf en latinsk öfversättning af de första kapitlen.
Der säges, att, sedan menniskorna förökades, förälskade sig Änglarne, himlarnas söner, i menniskornas döttrar; hvaraf föddes Jättar, som begynte förtära allt lefvande på jorden, och slutligen äfven menniskorna.
De fallne Änglarne hade lärt menniskorna, att göra vapen och prydnader, och att trolla genom örter och genom jordiska och himmelska tecken.
Men det utgjutna blodets rop kom till Himmelen, Michael, Gabriel och Raphael klagade för Herran.
”Se hvad
Azazael gjort hafver; huru han lärt dem all ogudaktighet på jorden, och uppenbarat all verldens hemligheter, och lärt dem trolleri.”
Då blefvo de afvekne Änglarne, som ock kallas Väktare, dömde att kastas i mörkret under stora klippor till domens dag.
Men Jättarna och Tyrannerne, som blefvo dessas afkomma, skola falla för inbördes svärd.
Det äldsta minnet.
Det äldsta hoppet.
Mensklighetens äldsta minne är fallet – dess äldsta hopp upprättelsen.
Bägge äro ännu i dag det innersta af alla menniskotankar.
Vi hålla med Pascal. ”Den Religion, som består i att tro, det menniskan fallit från ett tillstånd af herrlighet och samdrägt med Gud, i ett tillstånd af bedröfvelse, ånger och aflägsnande från Gud, men att hon genom en Frälsare skall återställas – har alltid funnits (mer och mindre klart) på jorden.” (Pensées de Pascal.)
Ju djupare vi intränga i fornverlden, ju mer förnimma vi de klagande stämmorna öfver förlusten af ett saligt tillstånd, och öfver verldens olycka.
Hon utgår, denna klagan, från de äldste och visaste bland alla folk; men man hör brutna toner af den äfven ibland de tidigt förvildade.
– Erinringen af tragiska katastropher – såsom floden, hvilken chinesiska och indiska sagor skildra med så förskräckliga drag, – synes ännu nära och återkallar äldre olyckor, Andars och menniskors fall.
(Windischman, Die Philosophie im Fortgange der Weltgeschichte.)
Lo-Pie – en gammal chinesisk Vis – säger:
Menniskan var andelig och dygdig, hade allt af himmelen, intet af sig sjelf.
Andan följde himmelen, såsom lärjungen sin mästare.
Men Lustan, menniskans djuriska del, gjorde henne till slaf af de sinnliga tingen.
Då förmörkades hennes förstånd.
– Efter menniskans fall begynte djuren att bekriga henne.
Kreaturen blefvo hennes fiender.
Sluteligen har Himmelens och Jordens Herre, förtörnad, fyllt verlden med vatten, och förderfvat menniskorna.
Men Niuwa har betvingat vattnen med trädet (Skeppet), och med ett hvalf af fem färger (regnbogen) återupprättat himmelen.
– Niuwa är en Gudinna, som genom harmonien af sin lyra återbragte verlden i ordning.
Andarnes fall, och vandring genom alla naturer till återförening med sitt upphof, är hufvudinnehållet af Indiens urgamla tro.
Det är i allmänhet den Asiatiska verldsåskådningen, med tidens ilande ström och evighetens haf alltjemt för ögonen.
Mongolen på det inre Asiens högd, i ödemarken, lyssnande på sin häst, tror ännu, att jorden ej tillåter någon varagtig bostad, utan bäfvar och svigtar under hans fötter.
Derföre vandrar han ständigt.
Amerikanska Sagor.
Kapten Franklin i sin andra resa till Polarhafvets kuster anför följande tradition hos de Nordamerikanska Indianer, som kalla sig Chipeways eller Tschipewäs.
Den förste man het Tschipewä.
Han gaf sina barn två slags frukter, svarta och hvita, men förböd dem, att äta af den svarta frukten.
Han gjorde derpå en resa, att skaffa solen i verlden.
Hans barn voro lydige.
Han reste åter bort, att skaffa månan.
Hans barn blefvo olydige och åto af den svarta frukten.
Vid sin återkomst blef han mycket vred och sade dem, att jorden hädanefter skulle bära dålig frukt, och sjukdom och död komma i verlden; hvilket allt sedan så varit.
Den samme byggde en bro emellan två haf och anlade der en damm, att fånga fiskar.
Fiskarne kommo i sådan mängd, att vattnet ej fick utlopp, utan öfversvämmade jorden.
Tschipewä besteg då en båt och tog med sig alla slags djur och foglar.
Vattnet stod många dagar öfver jorden.
Han utskickade först en Bäfver, som drunknade, derpå en Bisamråtta, som medförde litet jord.
Deraf formade han en kula och lade på vattnet.
Den vexte småningom, och blef en ö; och så uppstod en ny jord.
– Länge lefde hans efterkommande tillsammans, såsom en stor familj, och i drömmar uppenbarade han dem medel mot sjukdomar; tills vid en lek några unge män blefvo dödade.
Deraf uppstod krig, och menniskorna förströddes öfver jorden.
Slutet af dessa vilda eller förvildade traditioner är sorgligt.
De tro, att Lifvets Herre ej bor i deras land, och ej känner deras olyckliga belägenhet.
Mexikanerna säga:
Quetzacoatl, den store Gudens son, blef för många hundrade år tillbaka sänd till jorden, för att rena den från synden och kungöra den gudomliga viljan.
Han kom från öster, öfver hafvet, genom luften, och tog sin boning i Cholula, der den äldsta Amerikanska Pyramiden står.
Han var hvit, ädel och vänlig, förböd i Mexiko menniskooffren
38 och förordnade offer af frukter.
Han försvann åt öster, öfver hafvet, och lofvade att återkomma.
Det var denne eller hans sändebud, som Montezuma trodde Cortez vara.
Han sade det sjelf åt eröfraren.
Res Sacra Miser.
Olyckans helgd
– Aktning för den svages rätt är öfverallt Religionens första moraliska resultat.
Äfven de visare hedningar nalkades den olycklige med vördnad.
De trodde honom märkt af Gudarna.
I sin djupaste förnedring visar hedendomen djefvulska drag och lägger öfverallt sten på börda.
Engelsmannen
Earle berättar om Ny-Zeländarne, att då en höfding blir slagen, öfverfalla och plundra genast hans vänner hans hustrur och barn, och dessa åter slå ihjäl sina slafvar.
Olyckan inger ett slags raseri, som från alla håll framkallar förstörelse.
Man känner de första berättelserna om de Idylliska sederna på Otaheiti. – Närmare undersökningar uppdagade otroliga rysligheter.
Barnamord var innom en viss klass allmänt.
En af dessa öboers seder var äfven, att förgöra de åldriga och sjuka, som blefvo dem en börda.
Anförvandterna af en sådan olycklig kringrände hans hydda och mördade honom, eller gräfde de ett hål i sanden på hafsstranden, lockade offret dit under förevändning af ett bad, kastade det i gropen
, häfde stenar och jord deruppå, och täflade att trampa igen grafven.
Och dessa naturens barn skola – enligt Kapten Kotzebue och andra – de Christna Missionärerna stört i deras sällhet!
– (Missionary Voyages and Travels compiled by James Montgommery.
Slafhandeln.
Efter en tjuguårig strid, som gjort namnet Wilberforce odödligt, genomdrefs i Engelska Parlamentet förbudet af slafhandeln och fick kunglig stadfästelse, den 125 Mars 1807.
Det var den sista akt af Fox’s och Grenvilles Ministère.
Vid samma tid afskaffade Amerika slafhandeln (ej slafveriet).
Vid Kongressen i Wien 1814 förklarade de stora makterna, ”att slafhandeln ej var förenlig med mensklighetens och moralens allmänna fordringar, och att det var deras allvarliga önskan, att afskaffa detta plågoris, som förödde Afrika, förnedrade Europa och skymfade menskligheten.”
Det oaktadt fortfor slafhandeln.
Frankrike förbehöll sig den ännu i fem år.
Till namnet upphörde den här 1819; men har likvit äfven sedermera blifvit flitigt, fast hemligen, förd i Franska skepp.
Först genom öfverenskommelsen den 30 Nov. 1831 fingo Engelska skepp, innom vissa gränser, rättighet, att undersöka Franska fartyg, som misstänktes för slafhandel.
Spanien och Portugal förbundo sig, att emot 1,830,000 L.
Sterl., som England betalte, ej idka Slafhandel norr om Equatorn; och enligt traktaterna emellan Spanien och England den 5 Juli och 28 Aug. 1814 skulle Spanska slafhandeln helt och hållet upphöra 1820.
Men, ännu i de sistförflutna åren, hafva slafskepp offentligen blifvit utrustade i Cuba, och ett ofantligt antal slafvar införda under Auctoriteternas ögon.
En blandad domstol af Engelsmän och Spanjorer inrättades i Havanna, för condemnation af fartyg, som förde slafvar.
– Men alla sådana, som Engelsmännen condemnerat, hafva Spanjorerna frikänt.
Enligt en convention mellan England och Brasilien d. 23 Juni 1826 skulle slafhandeln, i detta senare landet, der den isynnerhet florerat, upphöra med Februari månad 1830.
Den 1 Augusti 1834 passerade den Bill i Engelska Parlamentet, hvarigenom slafveriet förklarades upphäfvet innom Brittiska väldet.
De då varande slafvarne skulle bli arbetare under lärotid (apprenticed labourers), hvilkas pröfning till en del skulle upphöra den 1 Aug.
1838 och till en del den 1 Aug. 1840, då hela den färgade och svarta befolkningen blir fullkomligt fri.
I ersättning till slafägarne voterade Parlamentet ersättning af tjugo millioner L.
Sterl.
Det första förbud af Slafhandeln är Danskt.
Kongl. förordningen af d. 16 Mars 1792 stadgade, att den från och med 1803 af ingen Dansk undersåte finge idkas.
Hvad Sverige angår, så förband det sig genom traktaterna med England af d. 6 Nov.
1824 och med Frankrike af d. 21 Maj 1836 till gemensamma bemödanden att undertrycka slafhandeln, hvilken handel genom kongl. förordningen af d. 7 Januari 1830, jämte tillägget af d.
1 Mars s. å. belades med lifsstraff.
Discite justitiam moniti.
Det är bekänt, att slafhandeln likväl sedan den måste idkas i smyg, blifvit grymmare.
Det finns exempel på Kaptener, som jagade af Engelska kryssare kastat alla sina slafvar öfver bord – stundom, för att dölja dem, inpackade i vattenfat, då förföljelsen var nära.
På slafskeppet le Rodeur, som år 1819 gick från Afrika, utbröt ibland de olyckliga sammanprässade slafvarna en ögonsjukdom.
Alla slafvarna blefvo blinda.
Hela besättningen blef blind, med undantag af en enda matros.
– Så kom skeppet till Guadeloupe,
En Engelsman – Montgommery – har skrifvit ett poem derom.
Ordet betyder
Öfverlåtande till Gud.
Så kallade Mohamed sin lära.
Moslem – en som öfverlemnar sig åt Gud – kallade sig hans efterföljare.
De ha blodat verlden med sin fanatism; likväl bjuder deras tro tålsamhet.
”Öster och Vester äro Herrans, säger Koran.
Hvem som vänder sitt ansigte till Gud och öfvar rättfärdighet skall finna belöning hos sin Herre.”
”Vi tro på Gud, på hvad oss uppenbaradt är, och på de uppenbarelser, som Abraham och Isak och Jacob och Israels slägter emottagit, och på Mosis lag och Jesu Evangelium, och hvad som blifvit Profeterna af deras Herre kungjort.
Vi göra ingen skilnad emellan dessa uppenbarelser.”
”Hvarje folk hafver
Han gifvit en lag och en öppen väg.
Hade det Gud behagat, så hade
Han af eder, J folk, gjort ett folk; men nu hafver
Han skiljt eder ifrån hvarandra genom åtskilda lagar, för att pröfva hvars och ens undergifvenhet under den honom uppenbarade lagen.
Söken derföre öfverträffa hvarandra i goda verk.
Till Gud skolen J alle återvända, och då skall Han förklara eder de stycken, öfver hvilka edra insigter ej kunnat förena sig.”
”Alle, som tro, de må vara Judar, Sabæer eller Christne, om de blott tro på Gud och på yttersta dagen, och eftersträfva goda verk, skola vara fjerran från fruktan och sorg.”
Islams bekännare vörda alla det gamla förbundets Profeter – Abraham, ”Guds vän”, Joseph, ”den i Gud uppriktiga,” Job, ”den i Gud tåliga,” Moses, ”Guds ord” och David ”Guds Kalif” – Högre än alla dessa vörda de Aysa (Jesus) den obefläckade Marias son, som är Rhuh-Allah, d. ä. Guds anda.
Mohamed är i deras mening större och profeternas förste.
Den bekante Burchardt i sin Arabiska resa berättar:
Det är en Mahomedansk tradition, att Aysa skall än en gång återkomma och än en gång dö, samt begrafvas vid Mohameds sida i Medina, der man visar den utsedda platsen för hans graf.
Vid de dödas uppståndelse skola de gemensamt uppfara till himlen, och Aysa efter den Allsmäktigas vilja skilja de trogna från de otrogna.
Enligt en annan tradition skall han före domens dag nedstiga på en af tornen i Damascus.
Vid hans anblick skall Antichrist störta död till jorden.
Muselmännen i Persien och Indien säga: ”Gud har gifvit Israels barn så många Profeter, dem vi ock erkänna, hvarföre skulle han ej sända Ismaels barn, som också härstamma från Abraham, en Profet?
– De tro, att Iman Midhje, den siste af Alis efterkommande, skall åter viga sig i Aysas sällskap på jorden, och att de gemensamt skola rena verlden från ogudaktighet och synd.
Då skola alla hafva en tro.
Islamismen har många dygder och likväl grundfel, som påskyndat dess förfall.
I skarpaste motsats med den tålsamhet
Koran på flera ställen bjuder, står den grundsatsen, att Islam skall herrska äfven genom svärdet.
Den nämnda toleransen gäller icke Hedningarna, – Judar och Christne, endast så vida, som de erkänna Moslemin (de rättroende), för sina Herrar.
”Striden emot dem, säger Koran, som hvarken tro på Gud eller domens dag, och ej hålla det för straffvärdigt, som Gud och hans Profet förbudit.
Striden ock mot Judar och Christne, tills de underkasta sig och betala skatt.”
Islams enhet under en både andelig och verldslig herrskare, är en så helig grundsats, att redan erkännandet af tvenne oafhängiga sådana herrskare (tvenne Kalifer) för den rättrogne Muselmannen är en hädelse.
Han svarat derpå med Profetens ord:
Två svärd rymmas ej i en skida – Herraväldet tillhör Segraren; – så att segern, öfvermagten tillika är det gudomeliga tecknet på Legitimitet.
Detta gäller egentligen om Pretendenterna innom det regerande huset, hvars makt ej kan delas, och tilllika är så helgad, att, ehuru ofta i Turkiska riket Sultanerna, hvilka anses för Kalifernas efterträdare, störtas af uppror, successionen dock aldrig går utom familjen.
Ehuru stor och verkligen sjelfständig makt en Pascha må förvärfva, (såsom Mehemet Ali i Egypten) vågar han likväl sällan eller aldrig en förklarad oafhängighet.
Det är emot Tron.
Vill man se, till hvilka rysliga förvillelser en med politik orenad religion kan leda, så må följande ibland annat derom vittna!
Det blef genom Mohammed II de Turkiska Sultanerna lagligen tillåtit, att döda sina bröder.
Lagen är författad i dessa ord: ”De fleste Ulemas (skriftlärde) hafva förklarat det för tillåtet att hvem, som af mina höga söner eller efterkommande stiger på thronen, må låta till verldens säkerhet afrätta sina bröder.
De skola handla derter!” (v.
Prokesch Briefe von Constantinopel 1825 – 26.
I Wiener Jahrbücher der Litteratur 1834.
1 h.)
Perserne, tillhörande en annan sekt af Islam, än Turkarna, hylla samma grundsats.
En Persisk Schack dödar eller bländar gemenligen sina bröder.
Det sista sker genom ett eldrödt jern, som hålles så nära ögonen, att synnerverna förtäras.
En resande berättar, att en ung Persisk Prins, som sågs krypa omkring rummet med tillbundna ögon och blef tillfrågad om orsaken härtill, svarade; ”jag känner mitt öde, och vänjer mig vid mörkret.”
Styggelserna i Orientaliska Hof öfvergå våra begrepp.
Jag läste nyligen följande af en trovärdig författare, som länge vistats i Indien.
– I början af detta århundrade regerade uti Mewar, i den del af nordvestra Indien, som äfven kallas Rayasthan, och bebos af den Indiska krigarekasten, en konung Rana Bheem, som blef invecklad i ett farligt krig, emedan hans dotters hand söktes af tvenne förstar på en gång.
Rana Bheem, på sin Ministers råd, och för att undanrödja orsaken till striden, beslöt sin dotters död.
Den sköna Kisher Kower var då sexton år, och kallades Rayasthans blomma.
Ingen man i Hofvet ville utföra gerningen.
Slutligen befalltes qvinnorna ge henne förgift.
Det skedde; under det modren, rasande af förtviflan, nedkallade förbannelser öfver den fega fadren.
Dottern utgöt ingen tår och sökte trösta sin mor.
”Hvarföre sörja, moder, sade hon.
Jag fruktar ej att dö.
Är jag ej eder dotter?
Hvarföre skulle jag frukta döden?
Vi äro utmärkta till offer från födelsen.
Låt mig tacka min far, att jag lefvat så länge.” – Tre gånger gaf naturen ifrån sig det tre gånger intagna giftet.
Slutligen gaf man henne opium.
Hon emottog det småleende, och somnade för att aldrig vakna.
Få dagar derefter dog modren i raseri.
Nu är Islam i förfall öfver hela verlden.
En Engelsman, välbekant med Orienten, säger: alla Mohammedanska stater luta till undergång, och hafva i trög likgiltighet förlorat äfven hoppet.
Islams stjerna går ned, och ett stor krisis är för hand.
(Edinb.
Rev. 1834.
Octob.)
Det är bekant, att Wechabiterna uti det inre Arabien trädt, såsom ett slags Protestanter, i opposition mot den herrskande Islamismen.
Denna opposition är gammal i öknen.
Mohameds religion kan ej vara gjord för oss, säga Beduinerna: i öknen ha vi intet vatten till de anbefallta tvagningar, och inga penningar till almosor.
Hvarföre skulle vi fasta i månaden Ramadan, då vi fasta hela året?
Och, om Gud är allestädes närvarande, hvarföre gå till Mekka att tillbedja honom?
Kamelen (som för öfrigt i Arabiskan har hundrafemtio namn), är öknens skepp.
Dadelpalmen vid de sparsamma källorna är öknens välsignelse.
En Arab, som sett England, fann vid återkomsten intet deltagande ibland sina åhörare vid beskrifningen af alla de herrligheter han skådat, då, på tillfrågan, han måste medgifva, att Palmen der ej vexte.
Enligt en Arabisk tradition blef Palmen ej skapad på samma gång, som de öfriga träden, utan på sjette skapelsedagen utaf öfverlefvorna af den jord, ur hvilken Adam blifvit bildad.
Till stöd härföre citeras Mohameds ord; Hedren eder Faster Palmen!
Turkarne, nu det herrskande folket, hata Araberna och hatas af dem ännu mer tillbaka.
Sjelfva äro Turkarne ännu ett, på österländskt vis, i sina eröfringar garnisonerande krigsfolk.
En nyare Fransysk resande räknar Turkarne ej till mer än två eller tre millioner i alla det Ottomaniska rikets städer och provinser.
En Engelsman (Edinb.
Oct. 1836) anser dem i det Europeiska Turkiet utgöra föga mer än en fjerdedel af befolkningen.
De äro högst olika spridda.
Armenianerne äro deras Bankierer, Judarne deras Mäklare, Grekerne deras Köpmän.
De Christna Nationerna i det Turkiska väldet, Bulgarer, Servier, Albaneser, Greker äga innom sig i hög grad den lifsprincip, som deras herrar fullkomligt sakna.
Det är till dessa Nationer, som väldet i öster troligen en dag skall öfvergå: om icke – – –
Chinesisk, Cochinchinesisk, Indisk och Kurdisk Adel.
I China finnes ingen Adel nedåt; men väl uppåt.
En Chines, som stiger till högre värdigheter, adlar med detsamma alla sina förfäder.
– Hvilket anses såsom en stor lycka.
I Cochinchina finnes en Adel; men en aftagande, ej en tillvexande.
En son af en Mandarin i första klassen blir Mandarin i andra klassen, och endast om denne är i verklig tjenst, komma hans söner åter i tredje klassen.
Hvarom ej, så tillhöra de folket.
Så faller Adeln i hvarje Generation en grad, och förlorar sig; om ej dess medlemmar genom nya förtjenster åter stiga.