Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sine är gällande perikoper vara att betrakta som föranstaltandet af en stor allmän och högtidlig likbegängelse med afside på det. såsom förelagets behöflighet tyckes antyda, nu mera fullt erkända andeliga dödstillståndet inom vår -Svenska Statskyrka.
Död formalism, utsläckande allt audeligt lif i kyrkan, synes med sådana föreslagna påfund, som det i fråga vide, vara på väg att bemäktiga sig och genomisa hela kyrko-organismen, för att deruppå djupt intrycka förgängelsens eller på sin höjd skenlifvets prägel, tillkännagifvande, att anden, sanningen och lif vet upgifvits uti vår församling, för att så godt sig göra låter ersättas af tomma och liflösa former.
Om jag än skulle gå så långt, att jag ansåge 2 nya årgångar perikoper behöfliga, hvilket jag visst aldrig kommer att göra, men om jag sätter mig i deras läge, som anse sådan formutveckling behöflig, så måste väl äfven bland dem icke kunna förnekas, att det nya urvalet af predikotexter, allmänneligen kallade perikoper, bör O e u 8 Februari f. ui. sii inrättas att principen, som ligger till grund för ett sådant urval, icke är felaktig eller rent af förkastelig.
Hvad denna princip beträffar, tror jag att man burt i möjligaste måtto halva sökt tillegna sig och efterfölja samma princip, som legat till grund för urvalet af de perikoper, som redan inom kyrkan blifvit antagna, och hvilka perikoper vittna om en mycket hög ålder inom kyrkan, stor sorgfällighet uti anordningen och en mycket vidsträckt termin för deras antagande, ty hvarhelst man kommer på jorden, der det finnes kristen kyrka, synnerligen protestantiskt-kristlig kyrka, återfinner man öfver allt dessa urgamla perikoper, hvilka vanligtvis utgöra det lörsta man förstår i alla de mänga främmande folkens gudstjenst.
Att gå ifrån den princip, som ligger tilt grund för dessa urgamla peri kopers anordning, och söka inrätta 2:tie nya årgångar predikotexter etter ett splitter nytt systern, stridande emot det gamla, det kan- icke annat än blifva synnerligen vådligt.
Ått emellertid komiterade så gjort, ligger i öppen dag.
I)e gamla perikoperna äro icke uteslutande hemtade uter N. Testamentets Skrifter, utan der finnes äfven ett fåtal: af predikotexter, 5 till antalet, hemtade utur Profeterna Esaias och Malachias i G.
Testamentet.
Komiterades förslag åter innehåller icke en enda predikotext uti begge årgångarna hemtad utur G.
Testamentet, hvaraf således ovilkorligen följden blir, att enl. deras förslag skulle under 2:ne års tid af 3;ne, ingen enda gång predikotexterna öfver liela vårt land gifva atil. till en predikan öfver något Guds Ord i G.
Testamentet. utan sammanhanget emellan G. och HT.
Testamenten skulle under de 2 årens tid tvert afskäras.
Denna princip och detta deruppå grundade system, att skrinlägga det G.
Testamentets Skrifter. oell betaga församlingen vid gudstjensten tillfället att äfven, få veta hvad de innehålla, anser jag mig af flerfaldig» skäl ieke kunna gilla.
Jag ser deruti den antinomianska schismen inom kristna kyrkan så bjert framträda för att göra sig gällande, att jag anser min pligt vara densamma att emotstå med allo makt.
Denna sohismatiska riktning, till följe hvaraf ett. laglöst evangelium predikas, en död tro framhälles, visserligen under sken af mycken mildhet, nåd och kärlek, denna s k. antinomianska stympning och förvridning af Guds heliga uppenbarade ord, som bestämdt förklatrar sig emot all sådan löslig och vek kristendomskunskap och ickekan bifalla sådan slags ensidighet, om än aldrig så välmenande, har alltid utgjort ett skadligt trätofrö inom kristna församlingen, och vår lärofader
Luther samt med honom alla rättsinniga lärare hafva alltid varit ytterst angelägna att bortrensa utur församlingen sådant skadligt ogräs.
Detta hafva de gjort med rätta till följe af Herrans Jesu egna ord: Mattli. 5: 17—19.
Det är emellertid beklagligt att se, hur så väl med alside på denna villfarelse, som andra rent af fanatiska åsigter, som t. ex. att påstå det en prest skal! uti ett allmänt skriftemäl, der en församling af både onda och goda är i fullt antal samlade, med en ovilkorlig absolution tillerkänna i Guds namn syndaförlåtelsens visshet åt alla både botfärdiga och obotfärdiga, det är beklagligt, säger jag, att finna, hur komiterade sökt ackommodera sig, så väl uti detta nu förelig - Den 8 Ifebtuäri f, m.
341 gunde förslag lill nya predikotexter, som äfven uti förslaget till ny kyrkohandbok, efter sådana iffmeningar, hvilka borde med kraft och allvar motas, men ingell aekommodation komma i fråga.
Men i det stället förspörjes liten eller ingen aekommodation med alside på de verkliga lifsleckeii och rent. andliga rörelser, sorn, ehuru de icke gifva sig tillkänna med så stora utvärtes åthäfvor och så mycket trätgirigt bråkande, likväl bland de stilla i landet icke otvetydigt förspörjas. dag påstår, att, långt ifrån att alldeles utesluta G.
Testamentets skrifter uti del nya urvalet af predikotexter, hade man snarare bort föröka det lilla alita! texter, som i de nu gallande perikoperna årligen erbjuda tillfälle till predikan öfver en text henstad utur G.
Och för detta mitt påstående anför jag följande skill.
I samina mån tecken och underverk uphört att vara efterföljande bevis på evangelii sanning, med hvilka bevis ordets tjenare i lörsta församlingens lid främlade vittnesbördet ofvanifrån om sin heliga sändning, i samma män Herren vår Gud deri enväldige store Suveränen deruppe, Kyrkans högste Styresman behagade i sin vishet och efter sitt välbetänkta råd och sin heliga vilje hälla inne med underverkens utöfVamle; i desto större nödvändighet sattes iiirarena att se sig otn etter och samla andra motsvarande och om möjligt ännu mer talande bevisningsgrunder lör så väl lärans sanning, som deras egen heliga sändning.
Ordets egen inneboende makt måste upbjudas och ersätta hvad de mistade, då deras gäfva att förrätta utvärtes i ögonen på en hvar fallande underverk uphörde.
Denna Guds Ords makt erbjuda i rikt mått icke allenast Nya Testamentets heliga Skrifter, utan äfven det G.
Testamentes herrliga och beundransvärda lärdomar och profetior.
Jag vet väl, alt de schismatiska kyrkorna, så väl den Romerska, sorn den Grekiska, föregifva sig ännu hafva bibehållit de utvärtes tecknen oell underverken.
Men för den, som gör sig något, närmare bekant med deras föregifna tecken och under, blir det snart uppenbart, att de aro blott sken och bedrägeri och satans konster, men inga (leii Helige Andes Verk.
Jag har på mina vidsträckta resor gjort mig fullt öfvertygad att så är.
Uti Jerusalem får man i våra tider vid dea Grekiska kyrkans gudstjenst se vid påskl ögtideu, hur den Grekiska kyrkans biskop nerkallar eld ifrån hitnmelen öfver sitt offer, och detta gäller såsom ett ibland, deras aldrastörsta underverk, hvilket de stora skarorna af piligrimer,. som vid påskhögtiden uplylla Jerusalem, vilja allasamtnans, om möjligt,, se.
Men jag tick af en archidiakon vid Grekiska kyrkan, reda på. hur det förhåller sig med detta så mycket beprisade underverket.
Utledsen åt de inånga vidskepligheterna och bedrägerierna inom sin kyrka, kom lian en afton famlande på min dörr i qvällsmörkret, då jag i min kammare på Zion satt sysselsatt med mitt bibelöfversättningsarbete, och tick jag af honom veta, hur det egentligen förhöll sig med detta, så mycket beprisade underverket inom Grekiska kyrkan.
Biskopen tvättar sig ett par dagar lörut med en fosforlösning, så tillredd, att när händerna, sorn blifvit dermed bestrukua, uti sitt, torra skick frotterades emot hvarandra, under det biskopen med mycken hycklad andakt vred (lein 842 Deli 8 Februari f. ro. f stor extas til
Isa tilina ns. fattade de hastigt eld, af hvilken efrf ögonblickligen offret antändes, aom var nied sprit öfvergjutet, hvilket. allt sker aå hastigt, under det biskopen står vänd emot altaret, med ryggen åt församlingen, att hvarken bans händer lida skadaderaf, ej heller hela denna konst kan märkas.
Sådant bedrägeri omhöljes med stor omsorg af hemlighetens slöja inom hela denGrekiska kyrkan.
Men tecken och ander af sådant slag bedominavi inom vår kyrka så som de förtjena,, oell då Herren icke behagar gifva oss några andra heller af bättre beskaffenhet, så anser jag. att vi på det högsta böre göra oss förtroliga med de bevis påEvangelii sanning, som Guds Ände oss gifvit uti G.
Testamentet» profetior.
Af dessas sammanstämmande intyg oell århundrade» tömt profeterade tilldragelser, som bokstafligen gått i fullbordan, stundom i alla sina minsta detaljer, har åtminstone för mig der aldratilllörlitligaste bevis blifvit hemtade för min tro uppå Guds Ords sanning.
Vår kyrka är byggd uppå apostlarnas och profeternas grund, der Jesus Christus öfversta hörnestenen är (Epli. 2: 20 och denna grundval bör icke förstöras.
Bilden är hemtad af en triangulär byggnad, som hvilar uppå 3:ne grundvalar, af hvilka 2:lie äro underordnade den ena öfversta, som gifver de andra begge all deras kraft och styrka.
Om vi nu tänka på att undergräl va någondera af dessa grundvalar, så torde väl deraf följa, att de öfriga icke heller fortfara att gifva en sådan byggnad något stöd, utan den ena grundvalen efter den andra förstöres, och då förfaller en sådan byggnad af sig sjelf; ir.en behålla vi trosgrunden, sådan sorn Herren Gud sjelf, den store Byggmästaren, laggt den åt oss, sä står vår kyrka fast och orubbelig, så att ieke helvetets portar kunna blifva henne öfvermäktige.
Der denna Petri tro finues, der bygger Ilerren Christus sin kyrka, och der är äfven Petri efterföljare fullt, befästad uti sin Herras, honom af nåd förlänade makt, som sträcker sig till både tid och evighet.
Men då rnenniskor göra sitt till, för att göra Guds verk om intet, då kärleken till vår Guds heliga, fullkomliga och goda lag och vilja skall förbytas till hat och fiendskap till Gud oell hans heliga, ehuru mycket ordande om Evangelium och Christ usnamnets ideliga missbrukande, såsom en mycket vacker bjellerklang. skall gifva vaekert. sken i förening roed vackert spel åt. alltsammans; då sund oell helsosam lära skall ersättas med och förbyta» i skadlig och haltlös menniskovisdoin utan inneboende anda och kraft: då kommer det att gå så. att. fienden förstör för oss det. etta, oss af Gud gifna stödet för vår tro efter det andra, tills vi omsider komma så långt i förderf och oberoende af Gud i himmelen, att affallets sou, förtappelsens barn och syndenes menniska träder uppenbart fram, och icke blott under hycklad trosbekännelse med munnen förnekar Christinn i hjertat, såsom det tillgår inom liotnerska kyrkan, utan rent af sjunger ut. sina hjertnäs tankar med fräckt mod: vi vilje icke att Christus skall vara rådande Herre och Gud öfver oss!
Mig synes derföre, att vi gore biist att vi taga oss till varti och låte vår heliga kyrkas grundvalar bestå, så löpe vi icke lära att omstörtade blifva.
Jag tror mig nu hafva tillfyllest ådagalaggt, att det nya systern, som af Komiterade blifvit följd t vid de nya B e ii 8 Februari f. in. 343 predikotexternas urval, icke bör godkännas; det återstår nu att äfvenledes bevisa, att principerna, som PresteSt:t loljt för de anner, de gjort, äfvenledes, långt ifrån att afhjelpa bristen i Komiterades förslag, snarare försämrat än förbättrat det. (iå vi sålunda till dessa af PresteStit gjorda animr, så finna vi uti den andra af dessa anrmr följande: »Då begagnandet af Rom. f: 18—32 såsom aftonsångstext på 2:dra Söndagen efter Tref. mött betänkligheter samt t. o. m. kunde gifva anledning lill öfverträdelse af 2 Kap. 2§ Kyrkolagen, hvilket allt undanrödjes om texten alsi olades med 25: te versen, har PresteSt:t t anderd, hemställt, att lill aftonsångstext å omförmälda Söndag mätte begagnas allenast 18 — 25 v. af nyssnämnde Kap., och att nästföljande
Söndag mätte till aftonsångstext erhålla början af Homarbrefvets 2:dra Kap.» Oaktadt man finner af Komiterades förslag, att hela Romarbrefvet ingått oafkortad!, till att utgöra särskilda predikotexter, finner man likväl här till sin förvåning ett litet stycke af brefvet utdömdt af PresteStit, och da man efterser orsaken dertill, så befinnas den ligga deri, alt berörde utdömde stycke, enl.
Ståndets egna ord: »t. o. in. kunde gifva ani. till öfverträdelse af 2 Kap. 2 § Kyrkolagen » Efterser man då uti Romarbrefvet hvad det är, sorn smakat PresleSt:t så illa, att de blott för dessa 7 verser, som blifvit kasserade, företagit sig att stympa hela Romarbrefvet, så befinnes detta med vår Kyrkolag, i PresteSt;ts tanka, icke rätt väl öfverensstämmande bibelställe utgöra en apostolisk förmaning till församlingen att taga sig till vara för onaturliga laster och stumma synder, hvarjemte en hel lista på otrones frukter och mörksens gerningar framställes, om hvilka det på samma bibelställe heter, att »de, som sådant göra, äro värde döden.»
Då jag efterser åter hvad den citerade Kyrkolagparagrafen har att säga, så befinnes den i min tanka riktigt sublim och alldeles icke egnad att ingifva någon skygghet för det ilrågav.de bibelstället, men jag kan vid jemförelse af dessa begge ställen i B bein och Kyrkolagen finna, att PresteStit mätte hafva föreställt sig vår tids menniskor så allt igenom heliga och evangeliska, att något sådant okynne, som i detta bibelrum bestraffas, alldeles icke kan komma i fråga uti våra uplysta tider.
Förstås, att inom PresteStit en hvar är hel och ren i detta alside; men jag hemställer till hvar och en, som känner menniskorua och det illfundiga menniskohjertats dolda smygvrår, om PresteStit i denna sin åsigt om tidstörhållanderna icke misstagit sig, och om de icke bort veta, att så viii i våra dagar, som uti apostelen Pauli tid, församlingen rätt viii behöfver hållas vaken och bevarad från sådan hednastyggelse.
Och hvad särskildt beträffar vår Kyrkolag, så anser jag, att om deruti något skulle hafva inkommit, som icke till alla delar ackorderar med Bibelordet, hvilket dock, i min tanka, uti ifrågavide fall alldeles icke behöfver befaras, så vore det väl snarare Kyrkolagen, som borde rättas elter Bibelordet, och icke tvärtom.
Således anser jag att hela denna anin. af det Högvörd.
Ståndet innebär ett misstag. »ii Deri 8 Februari f, m„ Likaså finne vi uti 7 mom. af berörde anmärkningar, någonting, sorn äfvenledes synes mig icke böra så alldeles obetingadt antagas.
Anmärkningen lyder som foijer: »Vid aftonsångstexten på 26:te Sond. eft. Tref., enligt konnterades förslag, Uppenb. 20: 1—15, vordet anmärkt, att de första ItJf versarne, såsom i och för sig mörka oeh ofta lagde till grund för en foga maktpåliggande, ieke sällan förvillande lära, ieke väl lämpa sig till predikotext; hvadan och enär det till dagen hufvudsakligen hörande innefattas i 11 —15 v»., FresteSt. ansett sig böra tillstyrka', att blott dessa måtte komma att utgöra nämnde Söndags aftousångstext.»
Här utdömes af PresteSt. åter en text på den grund, att dessinnehåll föranledt missförstånd och villomeningar.
Sannt är att en Ephesinsk Jude, vid namn Corinthus, af den Gnostiska skolan, redan i kristenhetens första tider, möjligen, ehuru knappt troligen, med hemtadt stöd af denna utdömde bibeltext, bildat en sekt, sorn vanligen kallats Chiliasm, deruti man hyst många förvillande och efter gammal judisk smak krassa åsigter om ett tusenårigt, rike på jorden under Messias’ omedelbara styrelse, oeh att han derföre med rätta så väl i detta, som i många andra afseende::, blef ansedd sorn en kättare.
Men följer väl deraf att ett bibelställe »f andra blifvit förmövkadt i stället för att det borde förklaras, att sjelfva ljuset derföre skall sättas under skeppan och alldeles icke få uppsättas på ljusastaken, af farhåga att det kuude komma att tända någon vådeld?
Jag anser tvertom det just derföre böra vara lärarens pligt att framställa ett sådant bibelrum uti sin rätta dager, på det villomeningar må afböjas och förekommas.
Särskildt med afseende på detta bibelställe, anser jag, att en lärare uti denna verldens yttersta tid har mycket att icke undandölja för församlingen.
Der förekommer ett bestämdt Guds Ord om 2:iie särskildta upståndelser: först en martyrernas upstflndelse, hvilka skola med Christo regera i 1000 år, innan den andra stora allmänna upståndelsen skall inträffa.
Uti den delen af det theologiska vetandet, som kallas Eschatologien, eller läran om de yttersta tingen, ingår detta ämne såsom en ganska vigtig beståndsdel, och det är ju tydligt, att ju närmare tiden nalkas för vår Herres Jesu Christi tillkommelse, då han, enligt vår trosartikel, skall igenkomma till att döma lefvande och döda, ju angelägnare böre vi vara, att väl öfverväga och betrakta bibelordets bestämda meddelanden derom i hela sin ostvrnpade utsträckning, på det vt må stå redo uti midnattsmörkret, som skall inbryta öfver den säkra verlden innan Herren kommer, och hafva våra länder omgjordade, våra ljus brinnande.
De flesta utaf Profeterna afsluta sina profetior mod bestämda förutsägelser om en sådan allmän fredstid på jorden, då ali split och örlig skall uphöra. så att man får förvandla sina svärd till plogbillar, och rättfärdigheten skall öfvertäcka jorden såsom hafsens botten är af vatten betäckt.
Serskildt för lärarena anser jag att denna utdömda texten borde vara af stort intresse, enär det myckna lveksökeriet ibland prester skulle deraf blifva betydligen stäfjadt, när de af Guds Ords tydliga utsago der finna, att deli Den 8 Februari f. m. kristelig», enligt gudomlig kallelse rätt utkorade martyren har en stor uådelön att hoppas när Christ o redan här i verida», och huru mycket mera dä i den saliga evigheten!
Således anser jag att PresteSt:s anmärkning äfven i denna 7:de punkt helt och hållet saknar giltig grund.
Sedan jag nu således visat, att. både komiterades förslag och PresteSt:ts dervid gjorda anmärkningar äro uti sjelfva principerna felaktiga, får jag vördsamt yrka afslag å Betan k :t i förev:de punkt.
Då jag varit en af dem, som viickt motion i detta Stånd, icke blott om revision af Hand boken, Psalmboken och Cateehesen, utan äfven om utarbetandet af nya predikotexter, så torde det icke vara förmätet, att, jag i denna stund uttalar min tanke om det förslag till predikotexter, som nu blifvit framlagdt.
Eedan då jag afgaf min motion, uttalade jagen den största kärlek och tillgifvenhet för de predikotexter, som redan förefinnas inom Svenska kyrkan.
De utgöra i sanning ett mästerstycke och hafva redan bevisat sig vara sådane under snart sagdt femton århundraden.
Det är sannolikt icke R o. Ad. obekant, att, när de utarbetades, så skedde detta i en viss riktning under de splittringar, som då gjorde sig gällande till följd af arianismen.
Om vi se pä tidens gång och de händelser, som inom christna kyrkan egt rum, så har visserligen aldrig någon tidpunkt funnits, då icke alltid någon rörelse, någon splittring egt rum inom kyrkan.
Dessa texter hafva alltid visat sig mägtiga under dessa, både till att läka hjertats sår och lörekomma mången uplösning.
Dock hafva de tjenat till vida mer, ty genom dem har framstälts en positiv kristendom, och genom dem har en sann och lefvande tro både blifvit väckt till lif och sedan närd.
En värd talare har visserligen sagt här på detta rum, att i vår tid icke finnas några tecken.
Fattar man detta såsom synliga tecken och under, så medger jag det obetingadt; men det finnes tecken och under, som fortgått inom den kristna kyrkan i alla tider, och det är dessa, som härleda sig från ordets kraft och trons förklaring inom menniskan; och dessa tec ken och under inom vårt eget hjerta må stå som bevis på sanningen och kraften af de predikotexter, som legat till grund för den gemensamma andakten inom vår Svenska kyrka.
Då jag likväl, oaktadt denna öfvertygelse, väckte min motion, så ansåg jag mig böra gifva akt på de nyare rörelser, som förefinnas inom den kristna kyrkan.
De hade, efter min tanke, med sig, Gurli lofvadt, en fortfarande andlig hunger och törst efter Bibelordet.
Denna pietism åstundade en vidsträcktare kunskap i de Heliga Skrifterne.
Denna åstundan att, få höra Bibelns innehåll, har visat sig företrädesvis vid de enskildt» re I i g i o n s-sa m mank om ste r, under hvilka alltid utsöktes och valdes nya texter, genom hvilka den ändå ytterligare skulle få sitt religiösa behof tilltredsstäldt.
M:t med sin skrifvelse, ang:de nya predikotexters utarbetande, så tyckte jag mig också vilja ihågkomma att R.
St. påpekade de religiösa behof, som gjort sig gällande, och derföre ansågo som ett medel, att liksom på ett mångfaldigare sätt inviga den enskilde i bibeln och 316 Den 8 Februari f. m. (lutta icke genom allenast, sjelfvalda predikanter, sorn ofta nog och kanske emot sin vilja icke rätt kunde tolka skriften, utan just genom dem, som sacra ritu dertill voro kallade.
Den tillsatta komitéen har nu framlagt ett förslag, och, när man med fullkomlig kärlek till sanningen, granskar dess arbeten, sA tror jag man kan hembära dem mycken tacksamhet för deras mödor och det resultat, hvartill de kommit.
Man skall nemligen se, att de i första rummet vinnlagt sig om att bibehålla enhet med icke allenast de förut befintlige predikotexterne, utan äfven sökt att bibehålla en enhet med snart sagdt alla kristna kyrkor.
Man skulle nästan, om nian nödvändigt vill förebrå komiterade någonting, hvilket jag hvarken vågar eller vill, så skulle man göra den förebråelsen, att de allt för mycket sökt efter paralellställeu i den Hel.
Halliar under dagens diskussion blifvit framställd den anmärkning mot deras arbeten, att de sökt begagna sig af en viss ackomodation, med tillbakavisande af andras öfvertygelse.
Den värde talaren, som gjorde denna förebråelse, framhöll, såsom jag kunde förstå, antinomisterne, och ville påskina, att man liksom velat kurtisera dem genom att helt och hållet se bort från Gamla Testamentet.
Denna rörelse anser jag visserligen vara en af de farligaste, ilen smyger på djupet i kristna kyrkan; men detta har på lånat när icke blifvit förbisett af komiterade.
Derlöre ser man öfverallt i Epistlarne, luiru de sökt snarare bekämpa, än smeka autinomisinen, ja, t. o. m. tagit till text sjelfva Pauli Romarebref och, jag trotsar den värde talaren, som yttrat sig före mig, att kunna upleta något ställe, genom hvilket antinomisterne bättre kunnat väderläggas.
Jag kan för öfrigt icke fatta på hvad sätt några af de religiösa rörelser, som föregå i Sverige, skulle blifva tillbakästötte genom de nya förslag till texter, som blifvit framstälde.
Den siste talaren namner, att de hållit sig uteslutande till kärlek och kärlek.
Ja, hela Skriften, från början till slut, från den första sidan till den sista, är icke något annat än en uppenbarelse af Guds kärlek, och vill jag icke framhålla denna Guds kärlek, så måste jag taga texten annorstädes från, lin den Hel.
Jag har visserligen, i likhet med föregide talare, sörjt att så få ställen af Gamla Testamentet blifvit använde, när man här uprättade det nya textförslaget.
Men, mine Hrr, komiterades förslag har den stora förtjensten, när nian noggraunt genomgår deras arbeten, att de genom sitt val liksom påpekat profetiorna och tvingar predikanten att nästan med våld gå till profetiorna och framställa dem i sitt vackraste sammanhang med Nya Testamentet.
Om nu Gamla Testamentets skrifter icke så specielt finnas uptagna i det nva förslaget, så ber jag fä erinra det HögloH.
Ståndet derom, att detta icke för oss är någon nyhet; detta har varit förhållandet snart sagdt från kyrkans födelse.
Men jag tror icke alt någon af R. o. Adis ledamöter derföre kan säga att
Svenska presterskapet i sina predikningar eller textförklaringar sökt sticka under bordet med Gamla Testits skrifter.
Jag vill icke, i likhet med den siste talaren, gå mig sjelf i förhand och kasta nogin i den efterföljande punkten, ang:de Kyrkohandboks-förslaget, men så mycket måtte tillåtas mig att beröra denna fråga, att jag kan Den 8 Februari f. in. iil säga, det man, i händelse man undersökte detsamma, skall finna, det komiterade der redan velat bereda ett större utrymme för Gamla Test:s behandling.
Ty i 2:dra Kap. af Kyrkohandboken finnes af komiterade framstäldt det underd förslag, att uti alla de s. k. kapitel-förklaringarne i morgon- och aftonbönerna just profetiorna företrädesvis skola framställas och förklaras; och jag vågar, för min enskilda del, tro att, om detta förslag blir antaget af R.