Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa förslag äro grundade på olika afgifter af olika pastorat, men det skulle leda till en inveckling, som blefve alltför stor, om för hvarje särskildt pastorat en olika afgift vore bestämd, och derföre har man 248 I) o n 21 Ap r il f. m. indelt pastoraterna i särskilda klasser och afgifterna skulle efter dessa utgå.
Dessutom har man i afseende på det extraordinarie presterskapets aflöning bestämt ett minimum i afgift från presterskapet inom stiften.
Nu händer ganska ofta att konsistorium måste tillsätta en adjunkt hos en komminister, hvars vilkor äro så små, att han icke kan löna adjunkten sjelf.
Man har då öfverenskommit inom stiftet att adjunktens aflöning utgår från en gemensam kassa och denna kassa fy lies på det sätt, att de särskilda pastoratklasserna betala olika afgifter, så att alla kyrkoherdarne i stiften, i mån af pastoratens klass-ställning, bidraga till adjunkternas aflöning.
Således tror jag, att klassindelningen, alldeles oberoende af befordringslagarne, är ganska nyttig.
Utan att i ringaste mån vilja beröra denna sednare, får jag dock säga, att jag tror det vara en oriktig beskyllning mot mig, att Usta klassen blifvit sämst lottad i afseende på presterskap.
Jag har visserligen icke länge varit chef för ecclesiastik-dep:mentet, men jag vågar påstå, att under den tiden har icke något lista klassens pastorat haft skälig anledning till missnöje med de utnämningar, som skett.
I allmänhet har man haft lyckan ega tillgång till dugliga personer, som sökt och vunnit lörsamlingarnes förtroende.
Det har visserligen handt att man måst göra afseende på öfvervägande lärdomsmeriter vid tillsättandet af ett Usta klassens pastorat, ehuru jag visserligen medger att dessa i sin allmänna betydelse icke grundlägga något säkert omdöme om en persons tjenlighet såsom prest i en församling och sjelfva författningen ger anledning till att det icke är den verldsliga lärdomen, på hvilken ett öfvervägande omdöme bör grundas. Ehuru jag' medger, att befordringslagarne kunna undergå förbättring, så är dock icke så farligt att Usta klassens pastorater, derföre att de äro goda, skola få de samsta’lärarne.
Hvad angår de extraordinarie presterna, hvilkas öde talaren beklagat, så medger jag visserligen att deras vilkor icke varit synnerligen stora.
Det är ock vanligt att, då de bättre pastoraten sökas af och förses med personer, som ådagalagt en större bildning, de, som i pastoralexamen fått klena betyg, länge vänta på befordran och slutligen ändock vunnit en knapp bergning; men, i afseende på adjunkternas aflöning, Sr på sednare tider åtskilligt gjordt till deras förbättring.
Då jag har mig bekant, att PresteStåndet bifallit denna punkt af K.
M:s Propos. , finner jag deri ett ytterligare stöd till förhoppning att R. o.
Ad. äfven måtte göra det.
Jag har visserligen erfarit alt den väckte någon betänklighet hos PresteStåndet och att åtskilliga anmärkningar blifvit mot densamma framställde; att man isynnerhet fästat sig vid möjligheten dera! att, i fall denna punkt antoges, de s. k. annex- och mensalhemmanen skulle blifva betryggade från all omflyttning; men för min del kan jag icke yrka någon förändring i K. M:s Propos. och gör det visserligen icke heller.
Jag anhåller att, i sammanhang med Hr Adelborgs begäran att K. M:s Propos. vid hvarje punkt måtte upläsas, äfven upläsning må ega rum af PresteStåndets beslut, för så vidt underrättelse derom anländt.
Exc. Pir Gr. o. Landtm., att, enl. frän Högv.
PresteSt:t ankommet prot.-utdr., omfattande de sex I) s ii 21 April f. tn. 24!) första punkterna af förevide Betänk., nämnde Stånd bifallit den nu under öfverläggning varande lista punkten.
Den förste talaren framstälde en förfrågan till ecclesiastikministern augide indelningen i klasser, och då han möjligtvis af den upställning, som Utskit följt, blifvit dertill föranledd, vill jag uplysa derom att denna fråga förekommer först i 11 :te punkten.
Utskit i denna punkt omnämnt klasser, var egentligen derföre, att då lista punkten säger »att presterskapets inkomster fördelas sålunda, att hvarje tjenstgörande prestman erhåller en efter tjenstegrad och embetsåligganden lämpad anständig bergning», och en motionär föreslagit att denna anständiga bergning skulle utgå efter klasser, så ansåg sig
Utskit böra intaga motionärens förslag om de olika beloppen för de särskilda klasserna.
Medan jag har ordet, vill jag äfven yttra mig något om förslaget.
Ecclesiastikministern har redan sagt att han tror det skola röna motstånd, om inkomster flyttades öfver från den ena församlingen till den andra, och jag skulle äfven tro att K.
Förordmne den 8 Febr. 1681 och den 16 Okt. 1723, som uttryckligen stadga att presterskapets rätt till tionde endast sträcker sig till sådan af deras »egna åhörare» eller den »som bondehemman bruka k socknen», äro temligeu tydliga i detta fall.
Detta tror jag äfven var anledningen att BondeStits ledamöter icke ansågo sig böra antaga en motionärs förslag att presterskapets aflöning skulle ingå till; Staten toell derifrån deras aflöning utgå.
Jag anser detta förslag både bibehålla presterskapet vid dess privilegier och äfven skydda församlingshoerne för orättvisor, hvarföre jag på det högsta tillstyrker bifall till detsamma.
Min mening är icke att förlänga diskussionen rörande denna punkt.
Jag anser nemi. att allt, som här yttrats om klassifikationer, för tidigt förekommit och tillhör det den llite punkten, der möjligen äfven till någon del det, som dermed eger sammanhang, befordringslagarne, kan vidröras.
Delta har jag velat anföra såsom skäl hvarföre jag icke nu i frågan vill upträda, ehuru jag eljest, i afseende på Gr.
Hamiltons yttrande, önskade begära uplysning om hvad som med klasser skall förstås, i händelse en lönereglering i en framtid skulle komma till stånd, ty nu förevide punkt förefaller mig i detta fall särdeles otydlig.
Jag torde kanhända få tillägga, att jag, beträffande denna punkt, fullkomligt instämmer i K. Proposin.
Jag tror att en vidlyftigare lönereglering blir omöjlig, ty om konventioner skulle upgöras för att underhålla icke allenast egna prester utan presterskapet i allmänhet, skulle största svårighet möta att inom församlingarne erhålla billiga konventioner.
De skulle blifva motbjudande för den församling, sorn genom sin talrikhet vore i den ställning att bidrag från den skulle utgå icke blott till egna, utan äfven andra prester.
Vill man lönereglering, så bör man icke drifva den derhän, att motvilja mot densamma upkommer.
På dessa grunder anser jag hvad K.
M. föreslagit böra bifallas.
Mitt förra yttrande afsåg egent - 250 Den 21 April f. m. ligen icke att framställa något bestämdt påstående, utan endast att erhålla uplysning om anledningen till det ringa omfång, som det Kongl. Förslaget eger.
Just derföre att jag nogsamt insåg det stora motstånd, en sådan reform, som jag antydt, skulle'"möta, har jag icke i detta hänseende velat formulera ett bestämdt yrkande.
Hr Adelborg har trott, att antagandet af den förändring, jag åsyftat, skulle - förhindra framtida jemkningar i presteruas löner.
Denna hans förmodan måste grunda sig på en oriktig upfattniug af milt förslag.
Enligt detsamma borde,Lur en allmän kassa, hvari inflöto alla kyrkans inkomster, utgå lönerna åt presterskapet.
Om således genom nya konventioner eller annorledes dessa inkomster förökades, blefve ju deraf jemväl en följd, att större aflöning kunde tilldelas presterna, äfvensom då lätteligen kunde göras jemkningar der ojemnheter förefunnes.
Hamilton synes hafva missförstått mitt uttryck derom att de bästa pustorat i allmänhet anförtros åt personer, som minst liro för erabetet lämpliga.
Detta yttrande åsyftade ingalunda någon anmärkning emot Regeringen.
Tvärtom är jag fullt öfvertygad derom, att Regeringen vid alla befordringar till pastorater under sednare tider strängt följt hvad författningarne föreskrifva; men just genom ett sådant sätt att tillämpa författniugarne upkommer det förhållande, som jag påpekat.
Anmärkningen var således icke rigtad mot Regeringen, utan mot sjelfva författningarne.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. , biföll R. o. Ad.
Utsk:ts ifrågav:de hemställan.
Exc. Hr Gr:n o. Landtm. tillkännagifvit,’att PresteStåndet bifallit
Utsk:ts i afseende å 2:dra punkten gjorda tillstyrkande, framställde H. Exc. propos. å bifa 11Jdertill, hvarvid svarades ja. 3:dje punkten. II.
Exc. Hr Gr:n och Landtm, tillkännagaf, att PresteSt:ts beträffande denna punkt fattade beslut lydde sålunda: »Ståndet ogillade den af Utsk:t tillstyrkta förändrade lydelsen af 3:dje punkten uti K.
Propos., och godkändes samma punkt,, sådan den af K.
M. blifvit föreslagen, med tillägg emellan orden »således» och »ovilkorligen» på andra raden af en så lydande mening: »derest konvention eller förening om presträttigheternas utgörande antingen icke blifvit upgjord eller är för obestämd tid fastställd».
Emot Utsk:ts förslag i denna punkt har jag, i afseende på sjelfva grunden för stadgandet, icke något att erinra.
Då jag emellertid antager det vara afsedt, att löneregleringen må vinna så alimäu tillämpning som möjligt, och att undantag således ej utan verkliga hinder må ega rum, tror jag ett tillägg för förtydligande vara erforderligt.
Ordalydelsen kan nemi. gifva anledning att förutsätta, att med stadgandet afsåges endast de tvänne allmänna kathegorierna, antingen då pastoraliekonvention icke kan ega rum, eller då sådan för D en 21 Ap ril f. m. 251 bestämd tid är upgjord.
Det finnes dock en tredje kathegori, ehuru blott undantagsvis, eller då konvention eger rum mera på obestämd tid.
Detta är förhållandet med den bekanta Bohusläns förening, och, såsom jag förmodar, äfven Carlshamns förening.
Ydre sämja i Småland, Åmåls kontrakt oeh möjligen ännu flera, torde ock dermed vara likartade.
Den förstnämnda, eller Bohusläns förening, som blef ingången vid en allmän s. k. länsstämma år 1722 och af Konung Fredrik fastställdes deri 25 Sept. s, å., är till tiden för dess gällande kraft uti sjelfva urkunden icke ens vilkorligt begränsad.
Den rubricerar kyrkoherdarnes ordinarie inkomster och s. k. jura stol* i icke mindre än 12 särskilda slag, men de fastställda garderna kunna i sjelfva verket blott anses som minimibelopp, enär fastställelseresolutionen slutar med det förklarande, att det skall »allmogen intet vara betagit, at af en pur fri »vilja och egen böjelse uti sämja och kärlek betyga allahanda be»nägenhet emot de rättsinta själasörjare, hvilka utau slem begä»relse deras embeten uppbyggeligare och troligare förrätta».
Det vore mycket att beklaga, om
Bohuslän icke skulle blifva inbegripet i den helsosamma reform, som förslaget åsyftar, och det desto mer, ju större spelrum den nu gällande föreningen lemnar för godtycket och ju vidsträcktare fältet är för dess tillämpning.
Jag tror icke heller att detta ursprungligen varit afsedt; men äfven i sådant fall synes det mig nödigt att, till undantödjande af allt tvifvel och för att undvika behofvet af förfrågningar och förklaringar, samt framförallt förebygga tvister om tillämpningen emellan fÖrsamlingarne och deras själasörjare, ordalagen af förslaget erhölle ett fullständigande i detta syfte.
Jag föreslår derföre att emellan orden »således» och »ovilkorligen» ett tillägg må göras enl.
PresteSt:s beslut, hvarigenom första delen af punkten skulle erhålla följande lydelse:
Efter — — således, derest konvention eller förening om presträttigheternas utgörande antingen icke blifvit upgjord eller är för obestämd tid fastställd, ovilkorligen tilländagår.
Mot det tillägg, sorn af Högv.
PresteStåndet blifvit antaget och äfven af en talare förordadt, har jag ingenting att anmärka.
För min del tror jag icke att de konventioner, sorn för en obestämd tid blifvit upgjorda, skulle under de förleden, som i K. M:ts Nåd.
Propos. äro uptagne, lägga något väsendtligt hinder i vägen för den reglering, som blifvit föreslagen; men måhända kan uplättningen deraf vara olika och i sådant fall finner jag också allt skäl i att en sådan tvetydighet undanrödjes.
Jag hade måhända bort intaga ifrågavarande tillägg i denna punkt förut, men får uprikligt erkänna att det förekommer en sådan mängd detaljfrågor, hvilka vid en författning måste iakttagas, att jag verkligen icke ansett nödigt att vid sjelfva grundernas upgörande ingå i alla dessa bestämmelser.
Att för öfrigt dessa för obestämd tid upgjorda konventioner äro i hög grad olämpliga, erkänner jag, och kan man möjligtvis genom det tillägg, som PresteStåndet förordat, undanrödja en tveka;), vill jag icke motsätta mig denna förändring.
I den omnämnda Bohusläns konventionen, som är af år 1722, fö - 2ft2 Den 21 April f. m. rekomma åtskilliga stadganden, sora äro i hög grad olämpliga, bland hvilka jag också må räkna de s. k. offrén, som ges af församlingarne och hvilka böra, såvidt möjligt är, undanrödjas.
T. ex. i afseende på ost, är bestämdt att sådan skall ges, men likväl är icke allestädes bestämdt till huru stort qvantum, utan blott i allmänna ordalag att det skall ges efter hvad hvar och en för särskildt husbehof tillverkar.
Således om någon tillverkar stora ostar, ger han stora, tillverkar han små, ger han litet ost.
Sådana stadganden äro naturligtvis i och för sig orimliga och böra undanrödjas.
Deremot hyser jag betänkligheter vid att antaga den förändring af denna punkt, som Utsk:t föreslagit.'
Utsk:t har nemi. önskat att regleringen genast skulle sättas i verket öfver hela riket, för att likväl icke tillämpas förrän under de förleden, som i K. M:ts Propos. äro omnämnde.
Den första anmärkningen deremot är att det i allmänhet torde blifva svårt att få personer, som vilja ingå såsom ledamöter i regleringsnämnden, emedan deras besvär blifva i sjelfva verket ganska betungande, i synnerhet under de (örsta åren.
Skulle nu blifva i lag föreskrifvet att regleringen skall verkställas så snart sig göra låter, så blifva ledamöterna i nämnden naturligtvis nödsakade att resa från pastorat till pastorat, vistas inom socknarne, fara dit tillbaka vid sockenstämmor, som skola hållas ronde konventionerna o. s. v., så att hela deras tid skulle af detta åliggande vara uptagen.
Det är mer än man kan begära och jag fruktar att stora svårigheter skola under sådana förhållanden möta att finna någon, sora vill åtaga sig ett så betungande arbete, särdeles då man måste hoppas att till en sådan befattning väljas personer, som äfven i hvardagslag icke äro alldeles utan nödig sysselsättning.
Den andra betänkligheten är den, att enligt K.
M:ts förslag skall vid regleringen af en pastorslön tagas i betraktande 3 särskilda omständigheter; först och främst gällande författmr, på hvilka presterskapets rättigheter grundas; lör det andra den inkomst, pastor f. n. åtnjuter af församlingen'; för det tredje förh:det i öfriga socknar inom länet.
Vi veta ganska väl att det är nästan ingen församling der pastor verkligen upbär af församlingen allt, hvartill han af författningen är berättigad; i de allra flesta fall åtminstone sker det icke.
Detta har man således att ställa såsom ett maximum; ett minimum finnes under nuvarande förhållanden i den lön, pastor upburit af församlingen, och det är nog sannolikhet att mellan dessa båda gränser kan det vara ett ganska stort stadium och att till ledning för nämnden det är af vigt att cga kännedom om huru presterskapet i allmänhet är vid den tidpunkten aflönadt.
Ty, såsom jag vid ett tillfälle till prot. i K. M:ts Propos. yttrat, missnöjet med presterskapets aflöning gäller i första rummet sättet, men i öfrigt ojemnheten inom vissa hvarandra närliggande orter, så att, då i en församling ett hemman betalar vissa tunnor spannmål, så betalar man i en annan ett vida mindre eller större antal.
Denna jemförelse mellan de olika pastoraterne är således för nämnden af stor vigt och den leder också till rättvisa, då den sker systematiskt, derföre att, i den mån lefnadskostnaderna stiga och i allmänhet jordbruket går framåt, samt välmågan inom
Dan 21 April f. m. 253 församlingarne blir större, så kan en något högre afgift i följd deraf till pastor ges, om pastor deraf är i behof.
Men om nu 1865 alla församlingar öfver hela riket reglerades och elter ytterligare 50 år man böljade reglera, skulle man taga i beräkning presterskapets rättigheter, sorn de förut, haft. men jemföreUen mellan de öfrige församlingarne blefve haltande, derföre att lönerna 8ro bestämda för 50 år sedan.
Allt, inflytande, som kultur och ökade lefnadskostnader kunde hafva på löneregleringen, denna jemförelsepunkt försvinner.
Då således komiterade saknade stöd af en sådan jemförelse, så skulle resultatet blifva att man å ena sidan höll sig strängare till författningen samt å den andra motsatte sig äfven sådana förbättringar i presterskapets lönevilkor, som förändrade förhållanden kunde göra både nödiga och hilliga.
Jag befarar i alla fall icke, att om denna reglering skulle vinna R.
St:rs bifall, den skulle, såsom här yt*rats, draga ut 50 år eller något mera, utan sannolikt efter loppet af de första 20 åren försiggått, och jemförelsen blir således ieke så fullständig, som den borde vara.
Men något är likväl derigenom vunnet.
Jag tror mig således hafva skäl för min anhållan om bifall till K.
M:ts Propos., nied det tillägg, som ITr Fåhraeus yrkat.
Genom föregående talares anförande finner jag mig öfvertvgad om företrädet af redaktionen i det Kongl, förslaget, framför Utsk:ts, och jag får derföre, med vidblifvande af hvad jag i mitt förra yttrande för öfrigt tillstyrkt, sålunda modifiera min hemställan, att jag anhåller om propos. å den föredragna punkten i öfverensstämmelse med det Kongl, förslagets lydelse, med det af mig föreslagna tillägg.
M. föreslagit att löneregleringen för presteskapet skulle successive tilllämpas.
Fördelen deraf har blifvit af Gr.
Hamilton framställd, men jag tror att han dervid förbisett de olägenheter, som deraf skulle följa.
Om löneregleringen skulle fortgå successive i mån af afgång från pastoraterna eller ny tillsättning af platser, så inträffar det förhållande att aldrig någon full rättvisa kan förekomma vid fördelningen af lönerna.
De konventioner, som nu blifva fastställda, skulle under loppet af 50 år bestämmas efter medelmarkegångspriset för 10 är; fluktuationen i detta afseende är, såsom vi erinra oss, ganska stor.
Detta pris står jemförelsevis nu ganska högt, 10 år härefter står det möjligen lågt, och på det viset går det upp och ner under de 50 åren.
På samma sätt, som medelmarkegångspriset vexlar, vexlar äfven lefnadskostnaden.
De kyrkoherdar, som under beräkning af nuvarande höga pris fått sina lönevilkor upgjorda, erhålla naturligtvis en fördel dervid i jemförelse med dem, som förut upgjort konventioner, men förlora deremot i jemförelse med dem, som framdeles få ännu högre pris; det blir sålunda en ständig inkonseqvens förutom att det blir ytterst svårt att få personer under dessa särskilda tidsperioder, som genom iakttagande af nödig kontinuitet bibehålla samma principer.
Mot Utsk:ts förslag 254 Den 21 Ap rii f. m. har anförts att man icke skulle få personer, som ville fullgöra detta updrag.
Det är visserligen sannt att det under loppet af en 3, 4 eller 5 år blir ett ganska maktpåliggande arbete celi särdeles betungande, men det beror ju på den ersättning, man ger dessa personer, på hvem valet faller, om det träffar sådana personer, sorn hafva intresse för saken, om de vilja och huru de fullgöra sitt updrag.
Hvad åter pastorslönerna beträffar, så har jag nyss bemött Gr.
Hamiltons inkast i den vägen, men fördelen skulle i min tanke vara den att man hade en bestämd utgångspunkt för regleringen; man finge en kort tidpunkt, inom hvilken man kunde få alla löner reglerade öfver hela riket.
Detta är en så obestridlig fördel, att den bör sältas långt framför den andra, som kan vinnas i motsatt riktning.
Det är äfven gifvet att orättvisa då skulle upstå, emedan den pastor, som tillträder ett pastorat efter 1861, då aflöningen blifvit reglerad, han vet ju förut huru höga lönerna liro.
Det är då detsamma som lön för en embetsman.
Den återigen, som får sin reglering nu, måste vara nöjd med den lön han erhållit, äfven om tiderna förändras; och meningen är likväl här tydligen uttryckt att preslerskapet skall hafva en nödig, bergning.
Således måste man taga till lönen så stor att den äfven kan trotsa eventualiteter i framtiden.
Härtill vill jag lägga att jag tror det man genom antagande af K.
Mits förslag sväfvar i mycken osäkerhet att få någon lönereglering.
Man kan tänka sig ett förhållande af den beskaffenhet att, då en reglering skall tillämpas under loppet af 50 år, 11.
St:r stannade i det beslutet att icke fortsätta någon reglering, utan låta presterskapet förblifva vid hvad det liar.
Det är icke, otänkbart att ett politiskt förhållande inom landet kunde upstå af den art att man skulle vilja träda det Högv.
Ståndets anspråk till mötes och hindra en lönereglering.
Det förefaller mig eget att, då man i allmänhet vid en lönereglering inom andra grenar gör densamma på en gång, man nu vill skilja den ecklesiastika staten från alla andra och göra löneregleringen i detta afseende endast successive och under den långa tidrymden af 50 år, under hvilken så många vexlingar kunna inträffa.
Jag tror det vara en fördel att hafva ett stadium såsom utgångspunkt och just det att genast tillämpa löneregleringen.
Jag får således förorda Utsk:ts förslag.
Med anledn. af den siste talarens yttrande, att kouventionerne skulle bestämmas efter 10 års medelmarkegångspris, ber jag blott att få nämna, det Utsk:t troligen icke så upfattat saken, att den för tillfället gällande tioåriga markegången skulle vid 50 års utgång tillämpas, utan att persedlarne skulle hvarje år lösas efter 10'årigt medelmarkegångspris.
Hvad beträffar denna 3;dje punkten, så vill jag icke envist vidhålla den ändring, som Utsk:t föreslagit, men då jag tillhör den afdelning inom Utsk:t, som behandlat frågan, har jag ansett mig böra med några ord förklara orsaken till dessa ändringar.
Jemte K. M:ts Rropos. hafva åtskilliga motioner blifvit väckta ang:de ändring i presterskapets aflöning, och afgifne yttranden inom Riks - Den il April f, m.
Stånden uttalade en viss otålighet deröfver att en reglering icke kommit till stånd.
Denna slags otålighet visar sig också från föreg:de riksdagar, ty olägenheterna af nuv:de aflöningssiitt »ro allmänt kände.
^Man har derföre trott, att allt som kunde få ett utseende att man ej ville fördröja denna reglering, skulle befordra antagandet af den K.
Proposm. XJtsk:t har i allmänhet, såsom lt. o. Ad. torde finna, så litet som möjligt gjort någon förändring i nämnde Propos.; oell när det skett, har det skett i följd af motioner eller derföre att man trott att det skulle bereda en lättare framgång inom Stånden.
Det är möjligt att man derpå misstagit sig, mea det liar skett i god afsigt.
Jag får jemväl tillägga, att den egentliga skillnaden mellan den K.
Proposm och Utskits förslag ligger deri, att den förra säger det regleringen skall ovilkorligen ske, då den blir i tillfälle att tillämpas, hvaremot Utsk:t säger, att den bör ske oberoende af tillämpningen.
Den argumentation, som förekommer i Statsrådsprotrt, som beledsagade den K.
Proposm, gäller egentligen 10:de punkten i R.
Stms beslut vid förra riksdagen, men denna punkt tyckes utvisa att löneregleringen kunde vara verkstäld innan afgång skedde bland pastorer.
Något sådant der hastigt verkställande af regleringen vore naturligtvis icke möjligt.
Utsk:t har vidare sagt, att efter föreskriftens utfärdande skulle det icke dröja så länge innan regleringen blefve fullbordad, och det står visserligen, att den bör försiggå så fort sig göra later; men naturligvis kunna hinder upstå, som göra att densamma icke blir så hastig.
Utsk:t har tänkt sig, att det skulle blifva svårare att få ledamöter i nämnden, som arbeta ständigt, än sådana, som blott för viss tid åtaga sig updraget; men det är gifvet att en lönereglering, som verkställes af något så när samma personer, bör kunna blifva jemnare än om den verkställes af olika personer.
Del är också gifvet, att det är lättare vid en lönereglering, som sker under loppet af några år, att taga i skärskådande alla omständigheter, som inora stiften eller länen förefinnas, än det kan vara, då man blott skall göra upp en eller två löneregleringar årligen.
Detta har egentligen varit eit skäl för Utskit att göra detta tillägg, men för öfrigt är jag icke särdeles för någon förändring i K.
M:ts Propos., ty min öfvertygelse är att hvad beslut som fattas, så blir det nära nog en nödvändighet att icke för länge fördröja regleringen.