Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är, skulle jag tro, bygdt med mycken omsorg, hvilket länder egaren till heder, men han har råkat ut för en tysk arkitekt som braskat i väg, i luft, med något riktigt högtrafvande, något utan rim och räson, med en pelarrad hissad till väders och en mängd tokigheter som just icke bidraga att stärka den goda smaken i vår hufvudstad.
Byggnaden tager sig dock icke illa ut, om man kan skaffa sig en synpunkt, der man slipper ifrån de nedra våningarne och ser endast de två öfra.
En sådan punkt finnes i konstföreningens lägenhet, om man ser öfver den gardin som stundom döljer nedra delen af utställningsrummets fönster.
Se der, hvad konstföreningen är nyttig till!
Ritningen till det “ Davidsonska palatset " är visserligen ej stockholmsk, ej ens avensk, men den är hit införd, och jag vet icke, huru mycket lektor Isæus gjort för att för-svenska den.
Ett ärligt stycke arbete tyckes dock byggeriet vara, och det är väl hufvudsaken; men det fasta och säkra, det ärliga i valet af råämnen och det tryggande i handt-verksskickligheten skulle icke lida af att äfven konsten så-ges till godo.
Huru mycket värre likväl, då hvarken konsten eller ärligheten i materialier eller omsorg och skicklighet vid deras sammansättande komma i fråga, såsom fallet är med så många andra nybyggnader i Stockholm!
Jag nämnde Sturegatan.
Hon är en representativ storhet inom vår nutidsbyggnadskonst.
Idel tarflighet, parad med osmak.
Föga bättre äro Villastadens hus.
* Ett enda af dem — jag vågar ej nämna egarens namn, ty då vredgas han — har verklig stil, enkel och tilltalande.
Men hvar är maken?
De förhoppningar som väcktes, när Villastaden utstakades, äro för länge sedan jordade under Östermalmsgatans tegelstenshögar.
Tanken på Frederiksberg och Rosenvænget i Köbenhavn kunde icke slå rot i vår jordmån.
Vi kunde icke ens få en enda liten Homannsby från Kristiania.
Vi äro dömda till lifstidsstraffarbete med dessa förskräckliga sexvåningskistorna, som i Stockholms utkanter efter-trädt de höga tobaksladorna, en annan tids röda spöken.
Det har funnits omöjligt att få de yttre stadsdelarne be-bygda med små, behagliga, af trädgårdar omgifna hus, af sedda för hvar sitt hushåll.
Tomterna äro för dyra, heter det.
Små hus, en- eller tvåvåningsvillor, ersätta icke tomtkostnaden, och att dertill använda någon del af tomten till trädgård är ett vanvettigt slöseri.
Nej, inga trädgårdar, bara fula gårdar och så höga hus som byggnadsordningen möjligtvis medgifver eller som man med vänners och vänners vänners vänliga tillhjelp kan genom ansökan hos kongl.
maj: t, i trots af byggnadsordningen, skaffa sig.
Ett litet hus för hvarje hushåll!
Icke förtjenar man pengar på det viset.
Icke har man råd att bo ensam på sin jordlapp.
Hvarifrån skulle man då taga medel till middagar, gående naturligtvis, för hundra personer,och till supéer, stående, för två hundra?
.Stora hus måste man bygga, och som teglet kostar pengar, så tager man så dåligt sådant man kan komma öfver, och en skicklig arkitekt, som dock bestämdt finnes, är också för dyrbar, hvarför man vänder sig till en godtköps-arkitekt, en som nödtorftligem slunkit igenom Tekniska högskolan, utan att ens hafva stuckit sin näsa i Konstakademien.
Man tillåter sig till och med att undvika äfven den arkitekten.
Byggherren är vanligtvis sjelf byggmästare, d. v. s. att han varit murargesäll, men kraflat sig upp i verlden, klifvit på ‘ höga ställningar ända till dess han lärt sig så.
mycket af nutidsbyggeriet, att han kastat förskinnet och murarslefven i vrån och gjort sig till patron, till “ herr byggmästaren ".
Icke behöfver han någon arkitekt.
Han är sjelf arkitekt, gör sjelf kostnadsförslag, planritning och elevation och hela härligheten.
Skulle arbetarne göra strike, är han karl att leta fram förskinnet och slefven igen och ännu en gång krafla sig upp på ställningen.
Hufvud-saken är att få huset fort färdigt och snart såldt.
Hvad bryr “ herr byggmästaren " sig om allt annat?
Är det underligt då, att den stockholmska nutids-arkitekturen ser ut på det sättet som hvar man här vet?
Den största sparsamhet måste iakttagas, och likaledes den största skyndsamhet.
Saken gäller icke något annat än att på minst möjliga tid kunna uppföra mest möjliga antal hus.
Men så kommer ett bakslag kanske.
Man har sett huru det gått i Köbenhavn och på flera andra ställen.
Husen varda ej mera så lifligt efterfrågade ... På en sådan återgång tror dock icke herr byggmästaren.
Har icke major Nerman försäkrat och åter igen försäkrat, svurit och bedyrat, att * i Stockholm bygges allt för litet?
Herr byggmästaren tror på major Nerman.
Hittills har han funnit sig väl af denna tillit.
Han har bygt och sålt, bygt igen och åter sålt och är nu rike mannen, men vill naturligtvis blifva ännu rikare.
“ Nog hinner jag bygga ännu ett hus, bara jag skyndarmig, och få det såldt eller draga några års hög hyra, innan bakslaget kommer.
Så fram med den gamla, redan många gånger förut begagnade byggnadsritningen, så vida ens någon ritning användes, och klatsch, klatsch, der står ännu ett nytt hus.
Sådant der vore föga atfc bry sig om, i fall det inskränkte sig till några få byggnader och om det hade en motvigt i goda, af verkliga arkitekter konstnärligt fram-stälda verk; men då de senare äro så ytterst få, och dussinarbetena ständigt ökas, är det i sanning betänkligt.
" Det torde vara en känd sak ", skrifver en af våra på skönhets-lärans område mest kände författare, * “ hvilken stor betydelse arkitekturens sunda och ärliga utveckling i ett land Jiar för hela dess konstnärliga anda och karaktär, liksom för dess konstflit och industri.
En på riktiga grunder fotad byggnadskonst är den oryggliga utgångspunkten för all naturligt utbildad formkänsla, och i saknad af detta stöd skall äfven det bäst utrustade naturell hos ett folk vackla som ett rö för vinden och alstra öfverdrifter och fantasteri, som till sist leda till fullkomligt barbarisk förvirring.
Hvarje tänkande konst- och fosterlandsvän torde utan tvekan instämma i den åsigten.
Så mycket sorgligare är det då att se, huru tillståndet är bland Stockholms nybyggnader.
Skall mot ofoget icke höjas någon gensaga, nog kraftig för att göra sig hörd?
Är det tillräckligt att såsom den nyss anförde, högt aktade författaren gjort, uppvisa hvilken djupt ingripande betydelse arkitekturen har och sedan, strax efter, nöja * sig med att prisande fasta uppmärksamhet vid att den " bedröfliga skymning " som betecknas af kraftlöshetens tid under 1820- och 1830-talen, efterträddes “ kring midten af vårt århundrade " af en “ ny ljusning *, hvilket skulle hafva berott på “ tvänne lyckligt inverkande omständigheter, nämligen dels att det stora monumentala verket, nationalmusen, då kom till utförande " samt att " vi samtidigt i Scholander fingo en snillrik och
B. Nyblom i Ny Svensk Tidskrift, första häftet, 1882.kraftfull konstnärspersonlighet, som väckte en sund känsla för arkitekturens vigt och betydelse såsom oundgängligt odlingsmedel för slägtet och gjorde detta både genom sina byggnadsverk och sin gedigna skola af verkliga byggnads-konstnärer “ — är detta, spörjer jag, tillräckligt?
Är det ens fullt riktigt?
Har nationalmuseum haft något inflytande på vår byggnadskonst?
Månne icke det huset är ett temligen enstaka sakförhållande?
Är det ens något “ stort, monumentalt verk “?
Var det verkligen så glädjande, att Sveriges nationalmuseum bygdes efter ritning af en främmande konstnär, hvilken alldeles icke har något inom arkitekturen aktadt namn?
Den som något närmare aktgifvit på Berlins byggnader vet att de vackraste, de i stilen ädlaste ingalunda förskrifva sig från den arkitekten.
Hade Schinkel lefvat och velat åtaga sig uppdraget, kunde vi fått en kanske epokgörande byggnad, och då hade vi haft anledning att glädja oss åt verket, äfven om mästaren varit utländing.
Men Stuler be-höfde vi icke, enär redan då Scholander kommit till konst-mognad.
Att Scholander var en snillrik och kraftfull konstnärspersonlighet, det lär väl ingen kunna bestrida.
Det är också obestridligt, att han väckte en sund känsla af arkitekturstilens vigt — inom en liten, mycket liten krets.
Något inflytande på ett stort antal tyckes han icke hafva haft.
Hans egna byggnadsverk voro allt för få, synnerligen hvad enskilda hus vidkommer.
Orsaken dertill är kanske icke så lätt att angifva, men jag tror, att den kommit sanningen bra nära som yttrat: “ Stockholm är kanske icke nog rikt för att bestå sig en arkitektur af första ordningen, och om förmågan i det afseendet möjligtvis finnes hos några bland dess byggherrar, så saknas ofta olyckligtvis viljan att för erhållande af ett verkligt konstverk utgifva penningar, hvilka kanske i stället plottras bort på mindre värdiga föremål.
Ja, det torde vara sjelfva hufvudsaken, och det är väl också derför, som den “ gedigna skola af verkliga byggnads-konstnärer ", hvilken Scholander bildade, uträttat nästan ingenting, åtminstone i landets hufvudstad.
Hvad som kan vara gjordt på andra platser, än möjligtvis Göteborg, är väl icke heller så mycket.
Sjelfständiga och aktningsvärda byggnadsverk finnas dock utom Stockholm, t. ex. E. Lang-lets kyrkor och H.
T. Holmgrens ritning till det nya universitetshuset i Upsala.
Men det anmärkningsvärdt goda hör till undantagen, icke till regeln i vår nutidsarkitektur.
Det hjelper föga, att vi haft en Scholander, då hans inflytande visat sig så otillräckligt.
För sig var han aktningsvärd, icke blott för hvad han i egna byggnadsverk gjorde, utan också för att han aldrig gaf vika för en byggherres småaktighet eller oförmåga att begripa konsten.
När konstnären icke fick hafva det afgörande ordet, drog Scholander sig tillbaka.
Han drog sig kanske allt för mycket tillbaka i vissa fall, i synnerhet som ledamot i öfverintendentsembe-tet, der han — så förefaller det åtminstone för den som står utanför verket — borde hafva kunnat uträtta mera.
I allmänhet var Scholander icke den man som gick bröst-gänges till väga.
Han teg och led och skänkte sitt grund * - liga förakt åt det förvända som flöt ofvanpå, teg allt för mycket.
Det är sant, han var icke Ö / yenntendent.
När Scholander nämdes till intendent, gjordes öfverstelöjtnanten och kabinettskammarherren Dardel till öfverintendent och chef för verket samt vardt på samma gång konstakademiens præses.
Det var så den tidens skick, och det är icke ännu tjugu år sedan.
Konstnären sattes på den andra platsen, och på den första sattes dilettanten, icke ens dilettant i det ämne som här var i fråga, utan i ett helt annat, i skämtsam figurteckning.
Sämre hade dock valet kunnat utfalla och sämre har det förut utfallit.
Det är länge sedan, förr.
än i dessa dagar, någon byggnadskonstnär sattes till styresman för det embetsverk som skall vaka öfver den svenska byggnadskonstens rätta handhafvande.
Krigsmän och hof-män ansågos böra dertill utses.
KabinettskammarherrenDardel var hofman och hade varit krigsman, men, som sagdt, derjemte glad tecknare och, hvad vigtigare var, en verklig konstnärsnatur, en som varmt älskar konsten och känner hjertligt deltagande för konstnärerna.
Icke rådde han för att han sattes till ett embete, der han egde ensam beslutande rätt i ett ämne som han omöjligt kunde rätt förstå.
Han ville icke göra sin kunglige vän och gynnare emot, och då kung Karl hade sagt: Nu har du varit mi-litär-attaché, nu skall du bli öfverintendent — så gick det icke för sig att göra invändningar.
Men om man känner hr Dardel, så vet man nog, att han sjelf erfor en mindre behaglig känsla.
Han är, säga alla som hafva haft äran att komma i beröring med honom, allt för intelligent och allt för human för att icke sjelf många gånger hafva insett att han kommit på orätt plats.
Nu är han der icke längre.
Han har lemnat platsen med allmän aktning för sitt konstintresse och för sitt flärdfria, älskvärda väsen.
Men måtte han hafva varit den siste icke-arkitekten på öfverintendents-stolen!
Utnämnes Helgo Zettervall, den utmärkte arkitekten, skref en okänd författare i denna tidskrift för ungefar ett år sedan, till öfverintendent, så har den fosterlandsälskande konstvännen onekligen anledning att känna sig belåten.
Deruti instämmer jag.
Nu är hr Zettervall verkligen utnämnd, och det har väckt stor belåtenhet.
Något, kanske icke så litet, bör väl den nye öfverintendenten kunna uträtta, hvad det offentliga byggnadsväsendet vidkommer.
Med det enskilda är det kinkigare.
Det beror åtminstone icke omedelbart på öfverintendentsembetet eller kanske ens på våra arkitekter i allmänhet.
De nya enskilda husen söka, såsom jag redan visat, hjelpa sig utan arkitekter.
“ Månne icke “, sade helt nyligen en konstvän som jag stötte, på utanför ett Ladugårdslandshus, “ öfverintendentsembetet borde ingripa på fullt allvar?
Det står ju i kongl.
maj: ts förnyade instruktion af den 14 november 1879, att öfverintendentsembetet åligger, att i afseende å byggnads-väsendet i riket sjelf hos kongl.
maj: t göra sådana underdåniga framställningar, hvartill omständigheterna föranleda.
Här måtte väl ett sådant fall vara för handen?
Men hvad skall kungl.
maj: t göra åt Ladugårdslands-byggmästame?
Saken hjelpes icke så lätt, då, såsom Scholander uttryckte sig, nödtorftens fordringar tränga undan den storslagna konstnärlighetens fria vilja.
Och “ nödtorftens fordringar " äro, ty värr, en följd af snikenheten och vinstbegäret eller af det “ storslagna " i utgifter till andra, vida mindre nödvändiga, ofta också rent af skadliga ändamål.
När dertill kommer, att sjelfva undervisningen i byggnadskonst nu mera är ordnad på ett sätt, så att den, äfven med de bästa lärare, svårligen fostrar tillräckligt antal af verkligt konstnärliga arkitekter — flertalet nöja sig ju med Tekniska högskolan och bryr sig icke om den egentligt konstnärliga arkitektundervisningen vid Akademien — så tyckes " ljusningen " förefalla betänkligt mörk, och när det ser mörkt ut för arkitekturen, är det ej heller för öfriga konstgrenar anledning att hoppas på ljusare förhållanden.
Sveriges bildhuggarkonst har haft en Sergel, men det var länge sedan.
Nu kunna vi vara glada öfver, att ha en Kjellberg och en Börjeson, just icke några rastlöst skapande « konstnärer, men Tconstnärer, bättre kanske än vi i sjelfva verket förtjena.
Ty hvad göra vi för att, jag vill icke säga rikligt belöna en konstnär, synnerligen en bildhuggare, men för att förskona honom från att svälta?
Då och då kasta
vi ut en insamlingslista för att skaffa pengar till en bildstod, men det fordras åratal, att ej säga årtionden för att på den listan få ihop ett belopp som nätt och jemt hinner att betäcka de nödvändigaste kostnaderna, och konstnärens ersättning blir alltid den knapphändigaste.
Om han icke under tiden dör af svält, är det sannerligen icke den " konstälskande allmänhetens " förtjenst, utan en följd deraf, att han skaffar sig ett torftigt bröd genom något mer eller mindre handt-verksaktigt arbete, som han vanligtvis företager alldeles invita Minerva och som sannerligen icke höjer hans konstnärskap.
Staten gör ingenting för åstadkommande af monumentala verk.
Museerna kunna icke köpa annat än småsaker.
Alla samman bekymra vi oss bra litet om bildhug-garkonsten.
Det är kanske icke heller vårt fel.
Vi ha så mycket annat att tänka på: politik och festmiddagar, gaturenhåll-ning, nya jernvägar, läroverksreformer, välgörande basarer med eller utan förlofnings- och andra slädpartier, barmher-tighetsbaler, missionsböner, sällskapsspektakler, matinéer af konstälskare och konstälskarinnor, supéer af tråkighetsfräm-jare, operetter på Nya teatern och Mindre teatern, nykter-hetspredikningar, spelpartier, variétésföreställningar och mera sådant.
Det der tager sin tid och äfven sina krafter, för att icke tala om pengarne.
Men det är oundvikligt allt samman i ett stort samhälle, både i Stockholm och i Trosa, mest i Stockholm som dock, säga hvad man vill, är större än Trosa.
Är det då underligt, att vi icke ha tid att tänka på konst, allra minst bildhuggarkonst?
Och, uppriktigt sagdt, är bildhuggarkonsten i vår tid och vårt land, af det slaget, att den förmår väcka vårt deltagande i så hög grad, att vi för hennes skull vilja försumma de tusentals pligter och bestyr som samhället och sällskapslifvet ålägga oss?
Vi kunna ha goda konstnärer, men deras konst är kanske något främmande för oss, som äro nutidsmenniskor med nutidskänslor och nutidssträfvanden.
Den tid är länge sedan förfluten, då vi, d. v. s. våra förfader, voro intagna af den antika konsten eller åtminstone af den antikiserande konstriktningen.
De trodde sig förstå denna, sådan den framstäldes af Sergel, och Sergel hade kunnat verka som en god tolk af den renaste stil och känsla, om han fått vara i fred för Gustaf III.
Det var kungen-konstfrämjaren som hindrade Sergel att fullända en ädel uppgift, och konstfrämjaren bjef i sjelfva verket konst-förderfvaren.
Dit åt går det vanligtvis, då furstarne läggasig i hvad de icke förstå, hvilket är mycket värre än då andra gifva sig ut på för dem okända djup, ty de andra hafva icke den stora makt som furstame att förvrida och förderfva.
Lyckligt det land, hvars furstar icke vilja spela rollen af konstälskare och konstskyddare!
Om man någon gång träffar furstar som äro verkliga kännare, hvilket med deras uppfostran är nära omöjligt, så är det likväl högst sällsynt, att de derför uträtta något godt, ty kännarskapet nödgas under nio fall af tio gifva vika för egenmäktigheten.
Emellertid var Sergel, oaktadt han var Gustafs skydds-ling, icke i följd deraf, en sann konstnär som borde hafva haft stort inflytande på sitt land, om han icke i förtid domnat af och sjunkit i svårmodets slapphet.
Det lilla han uträttat, plånades bort.
Göthe klef fram och inbillade folket, att han fortsatte hvad Sergel i sina kraftiga dagar börjat, och folket trodde det naturligtvis — hvad har icke folket trott?
— ända till dess att det fick se Karl den trettonde.
Då vordo folkets ögon öppnade.
Göthes konst hade icke något inflytande, icke något godt åtminstone.
Hans medtäf-lare Byström var icke mycket bättre.
Lyckligt var, att denne icke rådde med att bilda några efterföljare.
Från en by-strömsk bildhuggarskola må den nådige guden i all tid bevara vårt älskade fädernesland!
Icke lemnade Fogelberg heller något egentligt intryck på samtid och efterverld, och han var dock, man må.
nu säga hvad man vill om det “ forcerade " i hans “ nordiska " konst, en verklig konstnär, hvilken stod lika högt öfver.
Göthes mödosamma knogande som öfver Byströms lösaktiga fjäsk.
Huru kommer det sig, att Fogelberg, denna äkta konst-närsnatur, icke förmådde väcka något egentligt deltagande, ännu mindre någon kärleksfull hänryckning?
Det är visserligen sagdt och skrifvet många gånger, att hans inflytande var mycket stort och att kärleken till fosterlandets gamla sagor och fomtidsodling samt på samma gång vår nationalkänsla frodades och blomstrade just i och genom de fogel-bergska verken, som skulle hafva fyllt oss med en alldeles
5utomordentlig aktning, vördnad och tillgifvenhet.
Det der låter mycket Vackert, men har det felet att vara icke sant.
Hvad har icke gjorts för att bevisa storheten, vigten och värdet af den “ nordiska riktningen " inom konsten!
Först sökte några af Fogelbergs samtida att sätta hans s. k. nordiska konst så ofantligt högt, att vanliga dödlige icke ens kunde se så högt, och likväl var det slut med ’ den konsten, så snart mästarn sjelf gått hädan.
Efter hans död hafva försöken förnyats flera gånger och några urnordiska ifrare hafva företagit sig det otacksamma arbetet att blåsa lif i den konst som vardt lik på samma gång som Fogelberg, men det kom ej längre än till en fåfäng galvanisering.
Allmänheten går nu temligen likgiltigt förbi Odin, Tor och Balder, anser på sin höjd, att fosterlandskänslan fordrar, det man visar dem ett aktningsfullt bemötande, men dervid stannar det.
De unga bildhuggarne bekymra sig icke om Fogelberg och den nordiska gudasagan, så vida de icke någon gång under läroåren på akademien tvingas att behandla ett ur den sagan hemtadt prisämne.
Så snart de sluppit lösa, hafva de ingen tanke åt det hållet.
“ Skulpturen har, " skref L. Dietrichson för sexton år sedan, “ i flere Retninger vist sig at være i Besiddelse .af Ma-terialier til en heldig Behandling af de mystiske Stoffer, der ej længere dæmrer som en ulöselig Opgave, der skal gives kommende Tider at löse, men tværtimod udgör et af vor Nutids Kunsts livgivende Elementer.
Vore det sant, så skulle Fogelberg nog hafva funnit efterföljare.
Nej, den formlösa nordiska gudasagan kan endast undantagsvis finna en så ihärdig konstnär som Fogelberg, hvilken är i stånd att gifva uttryck åt något som egentligen icke låter uttrycka sig.
Och huru gick Fogelberg sjelf dervid till väga?
Jo, han studerade antiken och åter igen antiken och ännu en gång antiken för att kunna finna antaglig form för det som skulle vara af antiken helt och hållet oberoende.
Och när han hade lyckats, åtminstone jemförelsevis och så mycket som någonsin tänkbartär, så var det också slut med hela den “ ädla, nordiska riktningen " i vår bildhuggarkonst.
Ingen annan lyckades, och det af ganska förklarliga orsaker.
Qvarnströms vackra konst fick icke sin höjdpunkt i behandlingen af de nordiska gudasagorna, ehuru han också försökte sig dermed någon gång.
Hans “ Loke och Höder “ är ett temligen intetsägande arbete.
Någon uppmuntran på den vägen hade han icke heller.
Allmänheten är likgiltig för ämnet.
Hela det der gamla, dystra, dimmiga sagovä-sendet är för oss främmande.
Om man också, i likhet med dem som göra nationalkänslan beroende af kärlek till de gamla sagorna, skulle finna förhållandet beklagligt, så är det likväl ett sakförhållande som omöjligt kan förnekas, så vida man icke är så skumögd, att man ingenting ser eller så intagen af egna förutfattade åsigter, att man icke vill se.
Den som både vill och kan se finner nog svar på frågan, hvarför Fogelberg egentligen ingenting uträttat för bild-huggarkonsten här hemma.
Han var med all sin nordiskhet främmande för vårt nutidsfolk, hvilket på sin höjd minnes honom som en ovanlig framställare af ovanliga ämnen, men kanske mest som den hvilken gjort Karl Johans ryt-tarstod och Birger Jarl på pelaren, för att tala om endast stockholmsstoder, och dess utom Gustaf Adolf i Göteborg.
Om Fogelberg med sitt kraftiga mästerskap icke kunde intressera oss för bildhuggarkonsten, emedan hans ämnen icke tilltalade oss, så förmådde Qvarnströms fina och älskvärda konstnärsnatur icke väcka synnerligt deltagande, emedan han för det andliga, det som så kallas, offrade kroppsligheten, hvilken i plastiken dock är oumbärlig, lika oumbärlig som för hela lifvet.
Qvamström var osäker i de stora linierna af menniskokroppen, vare sig emedan han afsigtligt försummat dem för att vända sig med hela sin förmåga till framställande af ett visst själsuttryck i anletsdragen — något som dock sällan fullständigt lyckades — eller derför, att han verkligen icke kunde åstadkomma bestämda, kraftiga och sanna former, sådana som bildhuggaren måste fram-ställa för att i sitt material återgifvra naturen.
Mennisko-kroppen försummades, vare sig af den ena eller andra orsaken, och den fick ej göra sig gällande under nutids-drägten.
Qvamström var nog sanningskär, att icke framställa nutidsstorheter i antik nakenhet, och om han Tcunde det är tvifvel underkastadt, men hans sanningskärlek eller hans förmåga sträckte sig icke så långt som andra, utländska konstnärer i vårt århundradel hvilka icke bäfvat tillbaka för samtidens byxor och rock, utan han dolde de plaggen under den veckrika kappan, ett föga värdigt sätt att komma ifrån en kinkig uppgift, hvarpå hans Berzelius är ett exempel som stockholmarne hafva dagligen för ögonen.
Icke var Qvamström mannen att väcka till lif den medkänsla för bildhuggarkonsten som måste finnas hos ett folk, så vida denna konst skall kunna gå framåt och utöfva en välgörande verkan på samhället.
Molin kom något närmare, utan att derför vara större konstnär.
Mot hans bekanta “ Bältespännare * skulle från skönhetslärans synpunkt mycket kunna anmärkas, men han har genom denna grupp uträttat mera för väckandet af allmänhetens deltagande för konsten än det mesta af alla våra andra konstnärers verk och mer än hans egen Karl XII, mycket mer än “ Molinska fontänen ", hvilken var på sin plats i gips uti ett slöjdutställningsrums virrvarr, men icke är så fullkomligt på sin plats i brons i fria luften på ett torg.