Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han kände ännu icke till den ganska vanliga taktiken att helt enkelt ignorera personer som icke falla en i smaken; han hade icke heller hört något om »realism» och »idealism» ännu, det var på den tiden endast i faggorna hos ytterligheternas män.
Han visste således icke att han hade framför sig en af idealismens stödjepelare, och redogjorde på god tro för den tidningsman till hvilken han först vändt sig, samt för hvad han sagt.
»Nå ja, bry er icke om det der», afbröt honom hans gynnare, »låt ni er fantasi få fritt spelrum, men tukta formen.»
Fritt spelrum?
– Det glänste till i skåningens ögon.
Tänk om han skulle släppa lös alla dessa vilda idéer?
Frihet, frihet!
Detta var något som han icke tänkt sig.
– Man skyllade hans fantasi för vara för tam – – – bah, man kände honom icke.
Frihet – skulle det vara trollordet – ett »Sesam öppna dig», till diktens härligheter?
Det låg någonting berusande i sjelfva ordet.
Han höjde sitt glas, han kände sig som en annan menniska, och blygheten var försvunnen.
»Tack för rådet», sade han i en helt ny ton, »jag har känt mig bunden och nedtryckt.
Ni har löst mig.»
»Hur menar ni?» frågade hans värd och betraktade med förvåning hans strålande ansigte, »jag förstår er icke.»
»Ni skall kanske göra det framdeles», sade gästen skrattande.
Och dermed var hans tunghäfta löst.
Man pratade och skämtade, tiden gick och ännu sutto de vid bordet, språkande som jemlikar, fast den ene icke var ett framtidslöfte och den andre redan en skald.
»Vet ni hvad», yttrade värden plötsligt, »ni förtjenar verkligen ett bättre öde än att gå och förfäas nere i Skåne; packa er kappsäck på allvar och kom hit till Stockholm.»
»Det kan jag icke.»
»Det blefve för vidlyftigt att omtala; jag måste stanna på min plats.»
»Nu blir ni prosaisk igen, jag är säker om att ni just nu tänker på er goda lön.»
»Ja, det gör jag, på den och de mina; jag måste stanna.»
»Hos de rara skånska köttgrytorna.
Der gled ett leende öfver skåningens ansigte.
»Jag har aldrig förr än i Stockholm ätit en middag med sex rätter mat», sade han.
»Men sex måltider om dagen», sade stockholmaren skrattande.
»Dessutom lefves väl lifvet äfven hos oss», anmärkte skåningen allvarligt.
»Man vegeterar.
Ni skall gå under.»
»Kanske jag skall så, i den bemärkelse ni tar ordet, men jag stannar der ändå.»
Han tänkte att det måhända låg någon sanning i skriftställarens yttrande, och åter kände han sig bunden, han visste icke hvarför.
Men det led mot teaterdags, och man måste skiljas.
För sista gången höjdes glasen.
»Ni är mer än jag hade väntat», sade värden uppmuntrande, »men mins mina ord: stanna icke i Skåne.»
Derefter tillade han hviskande och med ett lätt skratt: »Jag har alltid hyst det hemliga hoppet att danskarne måtte komma och taga hela grötbygden der nere.»
Det högg till i skåningens hjerta, och för första gången sprang der fram en gnista af kärlek till den förkättrade hembygden.
»Jag skulle instämma i er fromma önskan, om blott icke sundet låge emellan», sade han med en flammande rodnad, »mig skulle det icke vålla hjertesorg.»
Man bytte hastigt om samtalsämne, men den gnista som sprungit fram vid de hånfulla orden fans qvar, fast dold, och skåningen förde den med sig hem.
Arbetet var slut för dagen, de tunga kontorsböckerna voro lagda åt sidan, och Halfdan Äng satt ensam på sin lilla kammare, omgifven af sina kära böcker, och med lampan tänd på bordet.
Ute plaskade regnet, och blåsten lade då och då sin bredsida emot rutorna, som ville han trycka in dem, men dess lugnare och hemtrefligare föreföll rummet.
Långväggen var från golf till tak betäckt af bokhyllor, och endast sängen hade som på nåder kilat sig in emellan dem.
På bordet låg »Nya riket» i broderlig sämja med några nummer af »Post- och inrikes tidningar», och värden på stället satt och vände i en bundt gamla bref.
Se der var ju ett från hans forne beskyddare, idealisten!
– Kors, man hörde ju aldrig ifrån honom, skref han månne icke nu för tiden?
Till att börja med föreföll det honom så främmande, som om det varit skrifvit till någon annan än honom sjelf.
Der låg så mycket mellan detta bref och det närvarande, så många glada minnen och bittra erfarenheter, ett skiftande lifs alla stridiga intryck, och dessa få år syntes honom som en evighet, han sjelf som en annan menniska.
Men allt som han läste, gled det flyddas känsloverld närmare hans nuvarande, och slutligen smälte de tillhopa till en.
Brefvet var dateradt ett år efter den minnesrika stockholmsresan och lydde som följer:
»Bäste herr Äng!
»Jag underkänner icke det goda i eder roman och anser den redan bättre än mycket, ofantligt mycket, som tryckes och får passera; men om jag jemför den med alstren af de författare, hvilka jag beundrar, och ställer hvad de på er nuvarande ståndpunkt åstadkommo i parallel med hvad ni lofvar, nödgas jag intyga att jag finner detta senare underlägset, och jag nödgas att, ehuru med ledsnad, förklara hurusom jag icke finner ifrågavarande arbete motsvara edert löfte att sända mig ett prof af edert framåtskridande.
Jag kan derför icke råda er att i konsten söka annat än ert eget privata nöje, och ni måste afsäga er hvarje tanke på ärelystnadens tillfredsställande, på bifall och sympati, så som de skulle tillfalla den der i någon mån fylde det bedröfliga literära tomrummet i Sverige under denna tid.»
Han lade brefvet till de andra, och hans hjerta krympte sig under brännande blygsel, icke derför att han ej kunde räknas bland talanger af rang – han hade ju aldrig syftat högre än att blifva en aktningsvärd förmåga – nej han blygdes vid tanken på hur osann, hur osjelfständig han varit.
Han hade arbetat utan en egen tro och menat sig kunna tigga en sådan af andra.
Det var minnet af detta, som jagade rodnaden till hans kinder.
Hvad ärelystnaden beträffar, så visste han knappt om han egde någon sådan, han kände blott att hellre än att i ståt och öfverflöd lefva skild från sina böcker och literära intressen, skulle han vilja vara den ringaste tjenare i det andliga arbetets tjenst, obemärkt och förbisedd.
Han lutade hufvudet i händerna och tänkte.
Fadrens bondehat kom för honom.
Hvad hade det varit?
Ett ärfdt ståndshögmod, som gått från led till led, allt svagare ju längre det vandrat.
Då det nådde till fadren, var det redan ingenting annat än ett tomt munväder, och det blef med åren en förklädd kärlek, som han icke ville kännas vid.
Halfdan log – detta godmodiga, trygga leende, som han ärft efter sin far.
– Han kände att han var ett med sin hembygd och dess befolkning; samma fel och samma egendomligheter gingo igen i hans eget sinne.
Han tänkte på den glädje som en gång gripit honom vid hans gynnares ord om friheten.
Denna glädje var blott en aning om individens rätt att vara sig sjelf, men han hade icke förstått det då, och det som han byggt på fantasien samt begäret att vara andra till lags, hade ramlat.
Än sen?
Det fans väl en fastare grund.
Och så tänkte han på den snillrike författaren med de ömtåliga nerverna.
Ännu beundrade han lika varmt denna formsköna lyrik, som på vågor af välljud vaggar läsaren bort från verkligheten, mot en hägring af drömmande skönhet, men han kände att landsbybarnet och mannen med de akademiska tendenserna icke kunde se med samma ögon, att det som gäller när man fått sin klassiska bildning så till sägandes till skänks, icke kan gälla för den som i smyg måst stjäla sig till några smulor.
De måste gå skilda vägar.
Med en känsla af varm tacksamhet upprepade han för sig sjelf sin förste beskyddares ord: »Fäll icke modet; den nu väl gröna telningen skall nog i sinom tid slå ut i blom.
I stunder af modlöshet – sådana som de ofta kommo öfver honom – hade han ingenting annat att stödja sig vid än sin egen brinnande håg och dessa ord.
De hade med tiden blifvit för honom hvad en kär väns stämma kan vara i dylika ögonblick: – om man icke vågar tro på tröstegrunderna, gläds man dock åt de välkända tonfallen.
Han reste sig för att ställa böckerna på sin plats och fick så tag i Nya riket och Posttidningen.
Han kände sig så främmande för dem båda.
Hvad bekymrade han sig i sin gömda vrå om dessa ordstrider och personliga utfall! han stod ju utanför.
Men saken – – – – – ?
»Lifvet lefves äfven hos oss», sade han tyst och sköt undan några papperslappar fulla af anteckningar.
Han tog upp en af dem, läste några vårdslöst utkastade ord och skakade på hufvudet.
Han kunde icke skrifva ännu, men kanhända lågo orden och grodde.
KOKETTEN.
Koketten.
De inbjudnas antal var så stort, att man måst göra en särskild tillbyggnad för att kunna rymma dem alla.
Allt hvad orten egde af societet syntes här, och uppsträckt i gala.
Det var ett stim och ett sorl i alla rum, uniformsklädda herrar och barhalsade damer bildade lifliga grupper, och brådskande betjenter sprungo fram och tillbaka, med belefvad smidighet kilande in mellan gästerna med sina brickor.
Afsides vid ett af fönstren och till hälften dold bakom gardinen satt en herre, betraktande vimlet.
Han var så godt som obekant på orten och hade endast i egenskap af f. d. informator blifvit inbjuden, derför att han händelsevis tillbringade julferierna i grannskapet.
Han observerades af en ung flicka med ett lifligt, men fult ansigte.
»Ah, doktor Svenson, sitter ni här och gömmer er?» utropade hon och satte sig på stolen midt emot honom.
Hans ansigte klarnade, hon hade varit hans älsklingslärjunge.
»Jag tycker om riktigt stora sällskap», sade han, »ty der försvinner man i mängden.»
»Och kan observera», ifylde hon leende.
»Nå, hvad tycker ni?»
»Man tror sig vara i en stor stad, i stället för ute på landsbygden.
Men hvem är den der damen i ljusröda sidenklädningen?»
»Hvad har ni emot henne?»
»Ingenting; hvem har sagt att jag skulle hafva någonting emot henne?»
»Ingen har sagt det, men jag ser det på er min.
Ack den minen känner jag så väl, jag fick ju alltid se den, när jag icke kunde mina lexor.
Gud, hvad jag saknar den tiden!»
»Det gör icke jag», svarade han skrattande, »ty ni var verkligen för svår ibland.»
»Var jag så dum?»
»Nej, men så elak.
Jag vill hellre läsa med tre pojkar än med en enda flicka sådan som ni.»
»O, så smickrande!»
»Nå, vill ni icke säga mig hvem den damen är?»
»Det är grefvinnan Stahr till Stahrby, finner ni henne mycket vacker?»
»Ja, men hon är ohyggligt kokett, jag skulle bli ursinnig om min hustru uppträdde med en sådan uppvaktning af beundrare.»
«Om ni sjelf blir en sådan äkta man som grefve Stahr, så vore er blifvande hustru att ursäkta, om hon följde exemplet.
Der står grefven sjelf, se på honom.»
Den unga flickan utmärkte en ytterst elegant herre med sydländskt utseende, hvilken lifligt pratande stod framför en grupp nyss uppvuxna flickor.
»Det är en vacker karl», sade han.
»Ja, och en sådan verldsman.
Han kan föra en konversation, må ni tro.
Han har drifvit den konsten till mästerskap, och det påstås att han kan föra ett samtal om alldeles ingenting, så att det ändå blir underhållande och spirituelt, derför är han också firad af alla, lika af herrar och damer.
Han liknar sin egen konversation: qvick men så innehållslös – och så flyktig!
Jag har hört en af hans vänner påstå, att han har ett ord för alla i ett sällskap, ja om det icke är annat än den tafattaste skolpojke, skall ändå grefve Stahr inleda honom i samtal, ty ingen får känna sig förbigången.
Det kan man kalla savoir vivre.
Men se nu på grefvinnan och säg mig hur gammal ni tror henne vara.»
»Tjugofyra eller tjugofem år.»
»Der står hennes dotter», upplyste fröken skrattande och visade med blicken på en helt ung flicka i motsatta hörnet af salen, »grefvinnan tycks verkligen vara i besittning af Idunas äpplen, men så tager hon också alla medel till hjelp.»
»Tror ni – – – tror ni att hon är målad?» frågade doktorn tveksamt.
»Ja det tror jag visst, men det är fint och väl gjordt.»
»Men det är ju ohyggligt! – – – en gammal gift menniska.»
»Säg hvad som helst, men icke att hon är gammal, hon får icke vara det, ty mannen svärmar endast för de unga och glada.
Jag har tittat i hennes kort, och det skär mig i hjertat, när jag ser denna sprittande liflighet.
Det är komedi alltihop.
Men det är så han vill ha det.
Ni skulle bara se henne komma in i ett sällskap och helsa; man kunde tro henne vara den naivaste yrhätta af samma ålder som dottren, det är en grace i alla hennes rörelser, som är rent af förtjusande.
Och ett sådant leende!
Ja se sjelf.
Medgif att hon är beundransvärd.
Hvem kan tro på hennes ålder, när man ser henne så?
Men det är spel alltihop, och derför så obeskrifligt pinsamt att se, för mig åtminstone.»
Nu blåstes upp till francäsen, och fröken hemtades af sin kavaljer.
Grefven närmade sig sin hustru och bugade sig, just som en af hennes beundrare skulle ha gjort.
»Ah – ja, det här är verkligen din dans,» sade hon med en ton som om hon nu först erinrat sig det, och dervid gaf hon honom en blick så gnistrande glad, så utstuderadt skälmsk, i det hon med en böjning på hufvudet mottog hans arm och sväfvade bort.
»Man kan alldeles må illa af att se på grefvinnan Stahr», sade en ofrälse fru, som kommit med på ett hörn, »hon är så i farten, att hon till och med koketterar för sin egen man.»
»Ja, jag tänkte just det samma», svarade den själsfrände, till hvilken hon vändt sig, en gammal fröken i gredelin sidenklädning, som såg lika uppstufvad ut som egarinnan, »och ändå har hon ett hjertfel, så att jag tycker hon borde komma på allvarliga tankar.»
»Jo, jag tackar, att guda ut sig så der när man har en vuxen dotter!
Urringad klädning och ärmar som icke nå öfver axeln!»
»Ja, och såg du hennes skor?
Långa som min hand och med qvartershöga klackar.»
»Gud bevars, att hon icke vrider benen af sig!
Men man skall då vara bra tokig för att ha lust att spöka ut sin syndiga kropp, när man lefver i ett så olyckligt äktenskap som hon.»
»Hvad säger du, är det olyckligt?»
»Ja visst, har du inte hört att han – – – »
Här följde en skandalhistoria, men berättad »sotto voce.»
Der ute i salen dansade grefvinnan så lätt som en sjuttonåring, med sin dotter och en husarlöjtnant till vis à vis.
Hon log och såg ut som hade hon så oändligen roligt.
Stackars kokett!
Den ljusröda sidenklädningen frasade in om dörren.
Grefvinnan vände sig om på tröskeln och sade åt kammarjungfrun att hon ville kläda af sig sjelf.
Hon stängde dörren, och så var hon ensam.
Från den ljusröda ampeln föll ett dämpadt sken öfver rummet och gaf det hela ett trolskt och sagolikt skimmer.
Men egarinnan kände ingen glädje öfver all denna lyx, hon bevärdigade den icke med en blick.
Med ett uttryck af trötthet gick hon fram till spegeln, tände ljuset i en af toilettstakarne och lyfte det upp mot sitt ansigte, böjande sig fram emot spegeln.
Den var hennes enda vän, den ende som i detta sminkade ansigte fick läsa historien om en hungrande själ.
Hur annorlunda visade det sig icke här emot som i balsalongen!
Det var med forskande allvar koketten såg in i detta ansigte, hon granskade hvarje drag, liksom hade hon der kunnat tyda sin framtid; längst dröjde hon vid två fina linier kring munnen, sqvallrande linier som tydde på bitterhet och sorg, men de syntes icke utan på nära håll, ännu hade hon leendet i sin makt och ögonen voro ofördunklade, vackrare än någonsin, skiftande och uttrycksfulla, hur visste kanske ingen mer än hon sjelf och en till.
Hon satte ljuset på bordet och vände sig om för att se på figuren, fin och smärt som en sjuttonårings, men hvad hjelpte det!
Hon blåste ut ljuset och kastade sig i en stol, lampans matta sken kom allt att synas rosigt och skärt, men hvad brydde hon sig om det!
Det är tungt att se sig åldras, värst att se det genom en annans ögon.
Men skulle det också hafva hjelpt henne om hon kunnat bibehålla en evig ungdom?
Hon trodde det knappt.
Han skulle tröttnat ändå, han tröttnade på allting.
Endast det som var nytt egde någon retelse för honom.
Han var ytlig och karaktärssvag.
Hon såg dessa fel, och hur var det möjligt att älska honom ändå?
Det var väl hoppet som icke ville dö, hoppet att han skulle vara mera än han syntes.
Hoppet att hon skulle hafva misstagit sig på honom, och att hans själ skulle ega djup, dem hon icke mätt ännu.
Hon sänkte pannan i handen.
Det var flackheten i hennes lif som var så outhärdlig; hon förtärdes icke af brännande qval, hon endast frös och stelnade.
Stahr var född af ofrälse föräldrar, hennes skönhet hade varit utomordentlig, och den unge fideikommissarien hade blifvit dödligt förälskad i henne på en bal.
Hon skulle, hon måste bli hans, hela slägten förmådde intet emot denna hejdlösa passion, inför hvilken förmaningar och böner intet mäktade uträtta.
Man vände sig till Hedvig sjelf, man vädjade till hennes förstånd, hennes ädelmod, och hon tillbakavisade honom med den heroiska känslan af att hon uppoffrade sig själf för hans väl.
Men det endast eggade honom dess mera, bortskämd och egensinnig som han var.
Han svor att han skulle lyckas till slut, att hon och ingen annan skulle bli grefvinnan Stahr; han kunde vänta, men icke resignera.
Han framhärdade i sitt beslut med exempellös envishet, han sökte bistånd från högre ort, han var besluten att rifva upp himmel och jord om så skulle behöfvas.
Det hela hade försatt honom i en spänning, som eger någonting ytterst tilldragande för sådana naturer som hans.
Det var jägarens ifver – mångdubblad, koncentrerad.
Retelsen låg i svårigheterna, icke hos föremålet.
Denna obändiga åtrå var icke utan verkan på den unga flickan, hon såg upp till sin beundrare som till ett öfvermenskligt väsende, omstrålad som han var af bördens och rikedomens glans.
Han var en hjelte, en sagoprins, och hon tillbad honom.
Han nedbröt således alla hinder, tog henne till hustru och införde henne i sin slägt, som hon snart lyckades vinna genom sitt fagra yttre och blida sätt.
Grefven var öfverlycklig och segerglad, han skulle kunnat bära henne på sina händer, han var stolt öfver hennes skönhet, han ville se henne firad och beundrad, det lyckades – och så var sagan slut.
Der var icke mer att eftersträfva, och han vände sig åt annat håll.
Det mesta af sin tid var han borta, antingen på resor eller på jagt, och när han var hemma kunde dag efter dag gå, utan att de vexlade ett ord om annat än väder och vind eller andra lika allmänna ämnen.
Han gjorde aldrig några inskränkningar i hennes frihet, nekade henne aldrig penningar och uppfylde gerna hennes önskningar, endast de icke kommo i kollision med hans egna.
I början afbröts enformigheten ibland af häftiga scener, när hustruns svartsjuka blef väckt, men de upphörde efter hand, dels emedan ämnet blef utslitet, dels emedan hon icke åstadkom annat än att aflägsna honom ännu mer ifrån sig.
Nu var deras samlif lugnt och hvardagligt.
Han var icke ovänlig, icke hård, endast likgiltig.
Stundom smekte han henne, icke eldigt som förr, icke heller rått och vulgärt, utan på sitt hofmannalika sätt, med en viss förfinad rutin.
Men det gifs smekningar så tomma och hjertlösa, att de kyla i stället för värma.
Han föreföll aldrig grof, aldrig osmaklig, men heller aldrig sann, och hon visste att man kallade honom »den lille mormonen».
Hennes svartsjuka hade slocknat för länge sen.
Hon kände sig ensam, det var allt.
Hon måste sluta sina tankar inom sig sjelf och qväfva dem der.
Dottren var så godt som ett barn ännu, men hade ärft fadrens sinnelag och hade redan hufvudet fullt af baler och eröfringar.
Naturligtvis var det icke meningen att låta henne blicka till bottnen af förhållandena.
Komedien fortsattes således i hemmet, och detta gaf en viss reserv åt grefvinnans umgänge med dottren; denna kände den instinktmessigt och kyldes deraf, medan hennes beundran för den ridderlige fadren drog hennes lifliga sinne till honom.
Man hade ett öfverflöd af vänliga ord, men aldrig någon hjertlighet.
Vänner stodo väl till buds, men hon skulle aldrig sänka sig ned till att för utanför stående vidröra sina äktenskapliga sorger.
Så långt hade det icke kommit, att hon skulle vilja yttra ett enda förklenande ord om honom, och denna ständiga förbehållsamhet hindrade all förtrolighet mellan henne och dem som kallade sig hennes vänner.
Så stälde sig undseendet för mannen lik en isbarrier mellan henne och den öfriga verlden, och den firade verldsdamen var i sjelfva verket lika isolerad som om hon lefvat i en klostercell.
Hans tillgifvenhet eller intet!
Det tjenade ingenting till att tänka på ersättning, det kunde icke finnas någon.
Der kändes åter den svidande, brännande värken i hjertat, hon började att känna den oftare än förr, och den kom henne att tänka på sjukdom och död.
Hon fasade derför, när hon satt der så ensam i den tysta natten.
Den skulle väl komma en gång plötsligt och oförberedt, doktorn hade antydt något dylikt; han hade också förbjudit henne att dansa.
Hon såg ned på fötterna, atlasskorna sutto hårdt och vristerna stodo höga; de hade således svullnat nu igen.
Hon kastade skorna af, drog till sig ett par mjuka tofflor och stack in fötterna i dem.
Om han en gång ville komma till henne, och hon gömmande hufvudet vid hans bröst finge bikta hur hon längtat och lidit!
En enda vänlig blick skulle göra allting lättare.
Men hon vågade icke längre hoppas och vågade icke heller hängifva sig åt förtviflan.
Så fortsatte hon kampen af gammal vana, men med klenmodigt hjerta.
Hon lutade hufvudet mot stolskarmen och hennes tårlösa blick irrade trött och likgiltigt öfver rummets täcka möblering.
Allt var så läckert och fint, man kunde vänta amoriner titta fram ur sidendraperierna, men all denna glada lyx stod i skärande motsats till hennes eget tröstlösa ansigtsuttryck.
Hur gerna skulle hon ej velat gifva all denna grannlåt för ett enda hjertevarmt ord!
Hon reste sig tungt och gick bort till det lilla ebenholzskåpet för att taga sina droppar, hvilka åtminstone skulle lindra plågorna.
Derefter gick hon fram till fönstret, rullade upp gardinen och såg ut i den stilla vinternatten.
Stjernorna tindrade så kallt, hon kände sig så öfvergifven och förglömd, och ett par heta tårar banade sig väg genom sminket utför hennes kinder.
Att dö ... att dö ... det är någonting så mörkt och gåtfullt.
Det måste komma en gång ... och så dessa ändlösa rymder!
Der föll ett stjernskott.
Hon sammanknäppte händerna med blicken ännu fästad på den stjernströdda vinterhimlen.
I morgon var hon bjuden på bal igen.
Arma kokett!
EN KRIS.
En kris.
Med boken i handen lade hon sig ned på örngåttet och såg ut genom fönstret mot den blå sommarhimlen, som syntes mellan trädens nylöfvade kronor.
Under ifriga bestyr qvittrade sparfvarne derute, flygande af och an, men inne herskade tystnad och helgdagsro.
Hon njöt deraf och af solskenet, som värmande slöt sig kring hennes prydliga sjukläger, ur stånd dock att på nytt skänka färg åt de bleka kinderna.
Hon var vacker ännu, så som det goda alltid är det – som hösten med mognade skördar och fallande blad – och hvarken år eller sjukdom hade egt makt att släcka glansen i dessa djupbruna ögon.
De voro sig lika och ändå olika: mindre eld, men mera tanke.
»Ja, sådana äktenskap finnas», tänkte hon och slog boken tillhopa, »men det fins äfven lycka – och trofast, innerlig kärlek.»
Så log hon ett medlidsamt löje åt den unge författaren och lade hans bok ifrån sig.
Han kände verlden så litet och vågade dock tala så afgörande.
Ja, så är det med nutidsrealisterna, hvilka endast teckna tingens förvända skuggor och utgifva dem för verklighetsstudier!
Hon afskydde realism, pessimism och hvad det allt heter, men denne unge författare intresserade henne likväl.
Åren, religionen skulle nog komma honom på bättre tankar; hon hoppades det åtminstone: för hans egen skull, med stöd af sin vunna erfarenhet – och ungdomen låg långt bakom henne.
Många äktenskap sådana som hennes eget funnos visserligen icke, hon visste det, men om det också icke funnes mer än detta enda, vore det ändå tillräckligt för att tro på lyckan.
Hon tänkte tillbaka på alla dessa år med deras skiftningar mellan sorg och glädje, på hur han och hon troget hållit tillhopa i den onda dagen som i den goda, i gemensam sträfvan, gemensamma förhoppningar.
Och ju längre hon tänkte på allt detta, dess varmare blef uttrycket i hennes kloka ögon.
Ja, lifvet är dock så helt annorlunda än mången föreställer sig, så mycket rikare, djupare, härligare.
Hon, som efter den långa sjukdomen liksom skulle börja det på nytt, kunde bäst se det.
Menniskor brukade kalla henne stolt – – – hon stolt!