Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Helena hade redan som helt ung flicka haft för vana att gå omkring och smågnola, när lynnet var dåligt, och så fort Bertha, när hon inträdde i rummet, hörde det entoniga gnolandet, visste hon hur det stod till.
— Så snällt af dig att komma till Hedvigs bröllop, kära syster, sade hon hjärtligt.
— Det var väl inte mer än min skyldighet, vi äro inte så många, att vi inte böra hålla tillsammans, när det händer något inom familjen.
— Ja till, när det händer en glädje.
Vet du, vi äro så förtjusta i Hedvigs fästman!
Helena svarade ej.
Bertha borde ha känt sin syster tillräckligt för att ej fullfölja ämnet, men vare sig, att det låg i hennes natur ett behof att höra dem berömmas, hon själf höll af, eller Helenas tystnad var allt för kritiserande för att ej motsägas, allt nog, hon fortsatte:
— Han är som du vet en mycket framstående konstnär.
— Ja, jag hör det.
— Har du aldrig sett några af hans arbeten?
— Jo.
— Nå, hvad säger du?
— Jag förstår mig inte på skulptur.
En paus.
— Tycker du inte han har ett präktigt utseende och ett vinnande sätt?
— Jag tycker han är som folket är mest, men då du är nöjd och Anton är nöjd och Hedvig är nöjd, så har det ju inte det ringaste att betyda, hvad jag tycker eller inte tycker.
Det låg något i tonen, som Bertha också borde känt till, men som nu liksom så ofta förut skrämde henne och narrade henne att fråga:
— Du har väl inte hört något ofördelaktigt om honom?
— Sådana idéer!
Förresten vore det väl i senaste laget att komma med det dagen före bröllopet.
Bertha suckade.
Hur det var, kunde hon ej låta bli att känna sig orolig, fast hon af erfarenhet visste, att dylika yttranden hade ingenting att betyda, att omdömet skiftade med lynnet.
Hon svarade ej, sade blott, att Helena inte skulle anstränga sig, att hon kunde vara trött efter resan, att hon borde gå hem och hvila.
—Nej bevars, hon var inte trött, hon ville hjälpa.
Och så börjades »hjälpen» med att hon klandrade matsedeln, förändrade placeringen, lät
Hedvig taga på sig brudklädningen, hvilken hon tyckte satt illa, anmärkte att den var bjuden och den inte var bjuden, kort sagdt gjorde systern alldeles förtviflad och yr.
Vid middagsbordet disputerade hon politik med Anton och var så ohöflig mot Klaes och så ovänlig mot Hedvig, att den senare fick tårar i ögonen, hvilket gjorde fästmannen alldeles desperat på gästen och föranledde, att han, då Helena ville resonnera om konst med honom, rent ut sade, att det var något hvarken hon eller genomsnittspubliken begrep.
Och så blef det meningsbyte vid kaffet och Helena var så skarp och personlig, då talet föll på det »nakna» i konsten, att den rättframme, ogenerade Ziethen i hastigheten begagnade några mer realistiska än fästmansmässiga uttryck, som kom Helena att senare säga Bertha, att hon intet väntat, det Hedvigs fästman skulle vara »så rå».
— Det var ett sattyg till kvinfolk, var Klaes omdöme till Hedvig, då han skildes från henne.
Han hade icke märkt, att svärfadern följt med ut i tamburen.
— Jag ber om ursäkt, farbror, att jag uttrycker mig så vanvördigt, men saken är den, att flickan här gått och inbillat mig, att »faster Helena» var en fågel Phœnix i älskvärdhet, och det kan jag inte finna.
Naturligtvis är det hennes rättighet att tycka så illa om mig hon behagar, det säger jag ingenting om, men det roar mig inte att figurligt taladt stå och ta’ emot andliga örfilar, i synnerhet när jag inte kan få slå igen.
Och jag vet ingen orsak, eller vet farbror det?
— Nej, det vet jag inte.
Det är väl någon, som förargat henne — i Finland, svarade gubben på sitt sarkastigt torroliga sätt, som fick de båda unga att hjärtligt skratta.
Följande dag var bröllopsdagen.
Helenas lynne var fortfarande dåligt, men hade så till vida förändrat sig, att det värkade som den »tysta kraften», hvilket, som sagdt, var det svåraste skedet.
Anton, som på förmiddagen varit på visit hos systern, sett hennes »flit» och hört hennes gnolning, gick direkt hem och ändrade placeringen vid bröllopsbordet.
— Ser du Bertha, jag kan inte ge henne till presidenten, det är synd om gubben, utan Ziethens förmyndare, brukspatronen från Norrland, får ta henne.
Honom behöfver man inte genera sig för, han frågar bara efter mat och dryck och inte efter ett vänligt bemötande.
Bertha var efter vanligheten icke ond på Helena, tyckte endast att det var tråkigt, att just de skulle ha »den oturen».
— Ja, det är som Heine säger: »und wem es just passieret».
Stackars Kamf!
Det var ett mycket ståtligt bröllop.
Helena begagnade före, under och efter vigseln oafbrutet sin lorgnett med det långa sköldpaddskaftet, hvilken det alltid vill en särdeles finkänslighet till att handtera, så att den ej värkar som impertinens och retsamhet på de beskådade, och som Helena skötte på ett särdeles aggressivt sätt.
Sagda lorgnett tjänade som ett slags trollspö att hålla vänner och bekanta på vederbörligt afstånd, den och det knappa »ja» och »nej», som mötte dem, hvilka vågat sig fram för att hälsa välkommen.
Bertha tänkte hvar minut:
Om hon bara ville lägga ner lorgnetten, hon gör andra uppmärksam på allt, som går på tok.
Brukspatronen från Norrland blef störd i sin njutning af maten och vinerna och kunde ej hämta sig en lång stund, sedan den förargliga tingesten långsamt riktats mot honom.
Stämningen vid bordet var dock öfver förväntan god, isynnerhet ju mindre »hedersgäst» man var, d. v. s. ju längre man blifvit placerad från den kylande polen, och den var helt uppsluppen vid ungdomens sida, där Wirén och andra af Ziehtens vänner och kamrater förde ordet.
Klaes retades med Hedvig.
— Jag vill lugna dig med, att ännu känner jag ingen frestelse till otrohet; faster Helena har inte lyckats bedåra mig, fast hon är så obegripligt tjusande.
— Jag skulle önska, att du finge se henne som hon kan vara, så skulle du förstå att man blir intagen.
Jag vet inte hvad som kommit åt henne dessa dagar.
— Ja, inte vet jag, kanske hon snör sig, det lär invärka på lynnet.
Förresten klär den där röda sammetsklädningen henne charmant; om hon bara ville låta bli att använda den där förbaskade lorgnetten.
Nu ser hon hit!
— Kronan sitter bestämdt snedt, Klaes, det såg jag på fasters blick.
Se efter om den gör det, Klaes.
— Nej visst inte, jag trodde det var min halsduk som gått upp.
— Kan du se Anton, om det fattas något därnere vid bordet, hviskade faster Bertha i detsamma.
Helena ser jämt ditåt.
— Bjud damen däruppe med röda sammetsklädningen, vi ha bestämdt glömt henne.
Hon ser på mig, som om vi gjort det, sade förste vaktmästaren till en underordnad kollega.
— Vi komma ner till båten i morgon afton, så vi säga inte adjö nu, sade Hedvig, då hon bjöd godnatt till Helena.
— Jaså, godnatt!
När alla gästerna voro gångna, sade Bertha till sin bror:
— Det är en riktig välgärning, att båten går i morgon.
Klockan var ungefär tio på morgonen följande dag, när Helena stack in hufvudet genom dörren, där Bertha satt och gned silfret.
— God morgon, kära syster, hur har du det efter gårdagen?
Du har då allt skäl att vara nöjd och belåten, ett sådant lyckadt bröllop har jag sällan eller aldrig varit med om.
Allt var utmärkt, maten och serveringen, och Hedvig såg förtjusande ut, det var ett riktigt ståtligt brudpar.
Jag tyckte mycket om
Wiréns tal för tärnorna, det var både originellt och fint.
Ja, jag riktigt gratulerar dig, och jag är så nöjd och belåten att jag kom öfver och fick vara med.
Bertha var inte förvånad, fortfarande bara ledsen, att de haft »otur».
Hvarför
Helena var vid godt lynne sista dagen och stunden, var lika oberäkneligt och obegripligt som hvarför hon inte varit det förut.
— Vet du, jag skulle allt gärna vilja se de ungas hem, innan jag reser.
Tror du det är för tidigt att göra visit klockan elfva?
Det är så roligt att se ett sådant där litet näste, där allt är nytt och fint med ett sådant där ungt, lyckligt par.
Bry dig inte om silfret, utan kom med!
Nej, Bertha var inte klädd och hade inte tid, men om Helena hade lust, skulle hon naturligtvis gå upp.
Hon sade intet om, att hon i förgår föreslagit Helena att gå och se, hur Hedvig skulle få det, och denna då helt kort svarat, att »det kunde hon tänka sig.
— Det ringer, sade Hedvig, där hon satt och lekte värdinna vid frukostbordet, iklädd en ljusblå morgonklädning och med en liten tresnibbig spetslapp, som skulle föreställa en mössa, kokett fästad på det blonda håret.
— Det är väl någon af bröllopspresenterna, som kommit för sent.
Nej, det är väl inte möjligt!
Klaes reste sig häpen och kramade ihop servietten i handen.
— Faster Helena! utbrast Hedvig och rodnade, generad att bli så där öfverraskad.
— Ja, mitt kära barn, jag ville allt se, hur du hade det, innan jag for.
Fortsätt för all del, käre Klaes.
Jag äter med, så stör jag mindre, än om jag bara tittar på.
Du kan ge mig en kopp te, Hedvig, jag har varit uppe sedan klockan sju och packat, så jag är riktigt hungrig igen.
Sedan gå vi brandsyn.
Det var ett förtjusande rum!
Man ser, att man är hos en konstnär!
De där draperierna har inte någon tapetserare hängt upp!
— Det var roligt, att det märks.
Nej, dem har jag spikat själf.
Och så gingo de genom hela den lilla våningen.
Helena var förtjust, alldeles förtjust.
— Jag tycker bara inte om att ha’ den här taflan i mitt hvardagsrum, sade Hedvig, men Klaes påstår att den är så bra, så den får väl sitta.
— Det är Wirén ser jag, jo, den är charmant.
Han målar sällsynt läckert.
Hvarför skulle den inte få sitta kvar?
Det är inte möjligt, — därför att den är lite naken.
Nej, kära Hedvig, inte får man vara pryd, när han är en konstnärshustru och för resten, sådant där är ju på sätt och vis en konvenanssak, allt beror på ögonen, som se.
Klaes ögon sågo mycket förvånade ut.
Det var just vis à vis denna fråga, de drabbat ihop för ett par dagar sedan, och då hade Helena varit alldeles ofantligt höghalsad.
Fruntimmer voro så obegripliga och den här var nästan väl mycket stämningsmänniska.
— Ja, vet du, hvad jag inte kan låta bli att tänka på, sade Helena, i det hon höjde lorgnetten mot Wiréns tafla.
Det är på något, som jag såg i Bryssel förliden sommar.
Det var fest på Grand Place, en medeltidsturnering i historiskt trogna dräkter.
Riddarne i rustning och deras hästar, det var till det jag ville komma, iklädda fullständiga dräkter af broderadt kläde.
Nå, jag hade naturligtvis aldrig förut sett en påklädd häst och det hade heller aldrig förr fallit mig in, att en häst var naken —, förr än jag såg den klädd.
Och vet du hvad för intryck det gjorde?
Jo, det generade mig hvar gång vinden lyfte på en flik af täckelset.
Och nu tänker jag alltid, när jag ser en sådan där tafla och hör somliga människor resonera, hur mycket ändå vårt omdöme om det anständiga och det passande är konventionellt och beror på, att vi vant oss af med att se på det naturliga på ett naturligt sätt.
— Ja, men det var ju precis det Klaes sa’ härom dagen.
— Var det?
Nå, då ger han mig väl rätt nu?
Men apropå, jag hör, att du sysslar med ett intressant, nytt arbete, är det alldeles omöjligt att få se det?
— Nej, kom med till atelieren, eller kanske det är för långt?
— Det var ingen dum idé.
Gå in och sätt på dig en klädning, Hedvig, så håller Klaes mig sällskap under tiden.
Hedvig var snart färdig och de begåfvo sig af.
Helena bar ett litet paket, som hon på inga villkor ville lämna ifrån sig, fast Klaes genast erbjöd sig som bärare.
— Akta dig, det är något från Ryssland, hvem vet, om det inte är en liten helvetesmaskin eller något annat infernaliskt?
— Nå behåll då, behåll då, svarade Klaes i samma ton.
Jag är rädd om mitt unga lif.
Nerkomna på gatan, gingo de förbi en dam af Helenas närmaste bekanta, hvilken hon dagen förut på bröllopet knapt hälsat på och som nu, så snart hon fick sikte på dem, visade ett djupt intresse af att beskåda en tafla, utstäld i ett boklådsfönster, och hvarken tittade åt höger eller vänster.
Men det gick annorlunda än fru Ihle väntat, hon fick en vänlig klappning på skuldran, nästan en half omfamning, och ett hjärtligt:
— Jag har visst inte tackat dig, kära Siri, för brefvet till min födelsedag, det var så väldigt af dig att tänka på din gamla vän!
Hade jag bara stannat en dag längre, hade jag kommit upp till dig för att se på dina småttingar, men det får stå öfver till nästa gång.
Det var emellertid en stor tur, att jag så här oförhappandes fick råka dig och åtminstone säga adjö.
Hoppas det inte skall dröja allt för länge, innan vi råkas igen!
— Du är alltid så vänlig, kära Helena, sade fru Ihle fullkomligt öfverrumplad.
Det var hennes uppriktiga mening i det ögonblick orden föllo, men knapt hade Helena vändt ryggen till, förr än det harmade henne, att hon sagt dem; det lät som falskhet, när hon tänkte på sina känslor nyss, och hur förargad hon varit öfver att Helena under gårdagen fullkomligt ignorerat henne.
De kommo till atelieren och Helena besåg med stort intresse de färdiga och ofullbordade konstverken, »inte utan begrepp», sade Klaes sedan till Hedvig.
Allt i atelieren intresserade henne, hon ville också här »gå brandsyn», tittade in öfver allt, öppnade slutligen de skulpterade ekskåpen för att se »om Klaes hade något godt att bjuda dem på».
Hon fick tag på en flaska bourgogne innerst på ena hyllan.
— Den här skall du dra’ upp, Klaes, och du Hedvig, sätter dig här framför skärmen — hon drog fram ett par låga stolar och ett bord — och rör dig inte ur fläcken, du sätter dig bredvid, Klaes, ni få väl hitta på något samtalsämne!
Hvar stå glasen?
Nej, kom inte, jag har funnit dem och här jag har mitt paket med helvetesmaskinen, man skall väl vara nihilist, jag menar bohémienne, när man är i en atelier.
Ett par minuter senare stod Helena framför de nygifta och bjöd dem vinet.
Buteljen och glasen hade hon ställt på en gammal kinesisk bricka hon funnit reda på, i midten stod en liten förtjusande silfverskål af finaste ryskt guldsmedsarbete, fylld med ananas och olikfärgad marmelad.
— Hvar kommer den där ifrån? frågade Klaes.
Den hör inte till mitt bohag.
— Den kommer från Ryssland, men du misstager dig, den hör till ditt bohag, det är min bröllopspresent.
Jag hade tänkt lämna den i nummer 28, men så tyckte jag det var roligt att ta’ med den hit.
Nu sätter jag brickan här på bordet och så klingar jag med er.
»Skål Klaes, skål Hedvig!
Jag dricker för sol öfver hem och arbete!
De stannade ett par timmar i atelieren och talade konst.
Klaes blef allt mer och mer förtjust i »sin nådiga tant», som han kallade Helena, sedan han befunnits vara två år äldre än hon.
— Tänk, om »faster» ville följa med oss hem och vara gäst på vår första middag!
— På inga villkor.
Helena ville vara hos »de gamla».
Där kunde hon glädja, här bara störa, och hon var nog hygglig att hellre vilja göra det förra än det senare!
Både Klaes och Hedvig försäkrade, att då kunde hon lika gärna följa med dem, men hon var obeveklig.
Hemkommen ritade hon för Anton och Bertha ett par karrikatyrer af några deras gemensamma bekanta på ett så oöfverträffligt roligt och kvickt sätt — det hörde till Helenas många älskvärda och farliga talanger — att de båda syskonen skrattade som ett par barn.
De stodo alla fyra på kajen och vinkade en sista hälsning till den ståtliga gestalten uppe på däck, som småleende och vänligt nickande kysste på handen åt dem.
— Jag tar tillbaka allt hvad jag sade härom dagen, farbror, det var ett charmant fruntimmer, spirituellt och originellt, en riktig konstnärsnatur!
— Ja, när hon är vid det lynnet, svarade farbror, i det han skälmaktigt plirade med ögonen.
— Det är ändå väl, att hon inte är bosatt här, sade Hedvig; vore hon det, så skulle jag allt få anledning till svartsjuka både en och annan gång, det är jag säker på!
— Ja, nog är det bra som det är, sade faster Bertha halft för sig själf, i det hon såg efter ångbåten, som långsamt gled ut ur hamnen.
För nog är det svårt, när man har mycket att göra och mycket i tankarne och hon skall hjälpa och illustrera — och det då kommer på.
Med det menade hon »Helenas lynne».
QUASI UNA FANTASIA.
Un souvenir heureux est peutêtre
sur terre
Plus vrai, que le bonheur.
Musset.
Hvad var det du spelade, Elisabeth?
Jag vet, att det är Beethoven.
Men jag kan inte komma på hvad det är.
Berners hufvud tittade in genom det öppna salongsfönstret, kring hvilket vinlöfvet bildade en yppig, grön ram.
Han satt på verandan till deras landställe i en djup, skinnklädd länstol, med en mängd tidningar och papper på läsbordet framför sig.
Vid ett tillfälligt uppehåll, hans hustru gjorde i sitt spel, passade han på med sin fråga.
— Det var adagiot ur »Quasi una Fantasia», ljöd det därinifrån.
— Ja visst, månskenssonaten!
Det passar bra, månen kommer just upp, spela om den, den är stämningsfull och vacker.
— Inte nu, Fritz, jag vill hällre prata med dig, jag kommer ut, så fort jag lagt igen pianot, jag visste inte, att du var där.
Kom du genom trädgården?
Se så där ja!
Hon gick fram till sin man, satte sig på karmen af hans stol och tog sakta från honom den tidning han höll i handen och lade den på bordet bredvid de andra.
Den nedgående solen belyste dem bägge, gaf en guldglans åt hennes blonda, askfärgade hår och en rödaktig reflex åt hans ljusbruna, spetsiga helskägg.
Det var en vacker kontrast, de båda hufvudena så tätt tillsammans, hennes flickansikte och den svärmiska blicken ur de mörka ögonen och hans manligt vackra drag med de gråblå, på en gång goda och skälmaktiga ögonen.
Han var betydligt äldre än hon, minst femton år, en man närmare fyrtitalet; hon såg ut att vara tjugofyra år, kanske yngre.
— Tänk, att jag redan varit hemma tre dar, sade hon, i det hon försökte hålla balansen vid sin obekväma ställning genom att hålla vänstra armen om hans hals.
Nu tycker jag att hela resan förefaller som en dröm.
Ack Fritz, om du ändå varit med!
— Ja, hvarför skall man vara slaf här i världen!
Jag kunde omöjligt göra mig fri, men nästa år skall du få se!
— Ja, så säger du alltid, men när det så gäller, kan du inte slita dig lös från dina protokoller och processer!
— Ja, därför var det också bra, att du tog det säkra för det osäkra, och när din far prompt ville bjuda dig med, så vet jag inte, hvarför du skulle sagt nej, jo, om det varit en långresa, men när det bara gällde fyra veckor.
— Det var inte mer än tjugoåtta dar.
— Värkligen?
— Räkna själf!
Jag kom till Wiesbaden den 30 Juli och vi reste dagen därpå, vistelsen i München och resan genom de bayerska högländerna räckte precis i två veckor, vi fingo ju resa så långsamt för mammas skull, efter det hela skulle vara en sorts efterkur för henne — och så uppehållet i Berlin för att Annie skulle få höra Lohengrin!
Precis tjuguåtta dar, inte en gång en hel månad.
Hör du Fritz!
— Det är något jag vill berätta dig från resan.
— Jaså, jag skall spela biktfader som under förlofningstiden.
Nå börja:
Fader, jag hafver syndat!
— Skämta inte och afbryt mig inte, så är du snäll.
Jag skall berätta det från början.
— Då blir det väl långt, är det inte bättre att du då sätter dig bekvämt och inte så där uppflugen, kom och sätt dig i mitt knä, nå!
— Nej, det är inte värdt, jag sitter bra så här.
Hon lutade sig litet längre tillbaka mot stolens ryggstöd, så att han ej kunde se hennes ansikte, endast de mjuka konturerna af hennes gestalt, med det vänstra knäet högt uppdraget, och den yttersta spetsen af högra foten stödd mot golfvet.
— Nå, hvad var det nu?
— Jag vet inte, hur jag skall börja!
— Från början, som du sa’, det är ju allra bäst.
Jag donerar dig hela den här aftonen till klockan tio, det måtte väl förslå.
Men vänta ett ögonblick, innan du börjar, det ser ut, som om Annie ämnade sig hit.
Elisabeths föräldrar och syskon bodde i stora hufvudbyggnaden, och Berner hade just fått sikte på sin unga svägerska, som genom trädgarden styrde kosan mot deras flygel nere vid sjön.
— Skall du till oss, Annie? ropade han ner.
— Ja, ett ögonblick, jag skall inte uppehålla er länge, ni se ut, som om ni hälst ville vara i fred.
Ta’ ni emot?
— Ja visst, för dig genera vi oss inte.
Sitt du stilla, Elisabeth!
Hon nickade till systern:
Sätt dig Annie, du har väl inte så fasligt brådtom!
— Jo, det har jag händelsevis.
Mia har kommit och hämtat mig, vi skola ut och svärma i månskenet.
Jag skulle bara lämna dig de här fotografierna, de ha kommit in bland mina.
Här har du Neuschwanstein och den här förtjusande vyen från Plansee, här är Partenkirchen och Zirl och Innsbruck.
Hela resan, som signor Prado och monsieur de la Colombe gjorde med oss.
Du vet Fritz, de där herrarne vi råkade i München och som gjorde vagnsfärden med.
— Ja, Elisabeth skref och talade om, hur det gick till.
Ni tyckte ju bra om dem?
— Ja ofantligt, i synnerhet om fransmannen.
Italienaren var allt en döddansare, var han inte det, Elisabeth?
Han talade förresten bara italienska, så honom hade jag ingen glädje af!
Var han så vidare rolig, Elsie?
— Ånej, men han var snäll och hygglig.
— Ja, han var precis som en välmående och treflig gammal farbror.
Men den andre, Fritz du, han var alldeles bedårande!
Du har aldrig sett sådana ögon i hela ditt lif, det vill jag våga aldrig det på — för det fins inga!
Och en sådan näsa med en liten fin bukt och öppna näsborrar — som en rashäst.
— Skall det nu också vara vackert?
— Det måtte det väl!
Och så en skälmaktig mun med smala, fina, kolsvarta mustascher!
Om jag bara hade fått hans porträtt, det hade varit något att visa flickorna, men han gaf mig det inte och mamma ville inte, att jag skulle be honom om det, så jag fick bara hans visitkort:
Ernest de la Colombe, Arles, Provence.
Låter det inte alldeles som i en roman, hvad Fritz!
Det var bara förargligt, att han skulle vara något så oromantiskt som advokat.
— Skall det vara en pik åt mig?
— Nej bevars, jag har visst ingenting mot yrket, men nog är det oromantiskt, det får du medge, jurist, advokat!
Han skulle varit bildhuggare eller målare — eller trubadur eller — ja, sitt inte och se sarkastisk ut.
Fråga Elisabeth, så skall du få höra!
Erkänn att han var gudomlig, annars tror Fritz att jag öfverdrifver.
— Nej, det gör du inte, han var ovanligt vacker.
— Nå, där kan du se!
Elisabeth, som aldrig tychankerattnågonannanänduärvacker.Ja,men var inte bara vacker, han var så begåfvad och en sådan retsticka, nästan värre än du.
Isynnerhet de första dagarne, då skulle du hört honom, han berättade allt möjligt roligt och trefligt.
Sedan blef han tystare, han längtade visst efter sin fästmö.
Det var allt synd, att han var förlofvad.
— Ser man på, förlofvad?
Det beklagar jag mycket mer än att han var advokat, för din skuld förstas.
Honom skulle jag ej haft något emot att få till svåger.
En jurist är alltid en förnuftig karl, som man kan utbyta tankar med.
Och så slapp jag från min ständiga ångest för att du skall gå och förgapa dig i en af dina idiotiska balkavaljerer.
— Jo, jag tackar, han är väl gift vid det här laget.
Han skulle gifta sig i September, tyckte jag han sa’.
Var det inte i September, Elisabeth?
— Nej, i början af Oktober.
— Jaså, ja, det är lika hopplöst för det!
Nej, nu får jag bege mig af, jag ville bara ge dig igen dina tillhörigheter, Elsie!
Hon nickade till systern och svågern, och hennes ljusa klädning försvann snart bakom bärbuskarne.
Berner tog upp den ena efter den andra af vyerna, som Annie lagt på bordet bredvid honom.
Elisabeth hade gått in i salongen och fram till sitt sybord, som stod vid fönstret.
Hon läste upp lådan och tog fram ett föremål därur.
Så lutade hon sig ut genom fönstret och sade:
— Vill du se monsieur de la Colombes porträtt, Fritz?
Jag fick det, men jag tyckte det var onödigt att tala om det för Annie!
Han såg hastigt upp på henne, där hon stod, infattad i det yppiga löfvärket.
— Så här såg han ut!
Hon räckte honom kortet genom fönstret.
— Ja, det är onekligen en ovanligt vacker gosse.
Han ser intelligent och energisk ut, mycket energisk.
Det kunde jag inte föreställa mig efter Annies beskrifning.
Jag trodde, att det var en liten sockerengel!
— En sådan idé, nej han var ovanligt begåfvad.
Signor Prado påstod, att han skulle bli en annan Gambetta, och han var nästan öfverspändt ärelysten.
Hon gick åter ut och satte sig på sin förra plats, men lutade sig nu fram för att se på porträttet.
— Ser du sådana märkvärdiga ögon, riktiga sammetsögon, de sitta tätt tillsammans och ligga så djupt, det var därför blicken ibland var så smekande, ibland så skarp och genomträngande ..
— Ja, jag förstår Annies förtjusning fullkomligt, en riktig flicktjusare!
— Hm!
— Sa’ du något?
Han vände på kortet.
Här står en dedikation på baksidan, får man vara nyfiken?
— Javisst.
»A madame Elisabeth Berner!»