Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var i sjelfva verket medvetandet af underlägsenhet och ovärdighet, hvilket hade aflägsnat honom från Hermione, sedan han första gången dukat under för njutningslystnaden och sitt blods förförelser.
Han hade derefter döfvat sin ungdomskärlek i vilda orgier, men han hade aldrig besegrat den.
Den uppträdde med ny styrka, sedan Petros med en vink, att
Hermione ännu icke förgätit honom, undanröjt försöken af hans högmod att inför sig sjelf förneka tillvaron af en obesvarad och hopplös böjelse.
Och nu hade den plötsligt uppflammat i full låga, i Hermiones grannskap, som han så länge varit beröfvad, vid åsynen af hennes sköna, milda och lugna anletsdrag.
Karmides kände en len hand, som fattade hans och förde den ifrån hans panna.
Hermione stod framför honom, och hennes ögon skimrade af en fugtig glans.
Karmides blickade djupt in i hennes ögon.
Han ville öfvertyga sig, att hvad han såg icke var en synvilla.
Då hon sakta drog sin hand tillbaka, skyndade han att fatta den, och hon lät den qvarblifva i hans.
– Karmides, sade hon mildt, – prisade vare gudarne!
Jag har återfunnit dig.
– Hermione!
Karmides’ ögon skymdes af en uppriktig tår, men det ljufva leende, som låg öfver flickans anlete, återstrålades af hans eget.
Det herrskade en tystnad, som ingen ville störa.
De betraktade hvarandra och kände i detta ögonblick endast den långa smärtsamma skiljsmessan, den sälla oväntade återföreningen.
– Min älskade fosterbroder, sade Hermione slutligen med det skönaste leende, – du skall nu glömma dina sorger och åter blifva lycklig.
– Ack, mina sorger!
Säg: mina förvillelser, Hermione!
– Och du skall med glad tillförsigt bedja gudarne om den maka, som ditt hjerta önskar, som afsäger sig allt, för att följa dig i lycka och olycka, till höghet eller ringhet.
Jag vill äfven bedja gudarne om denna gåfva, den bästa af alla, åt min återfunne Karmides.
– O, gör det, Hermione.
Dig skola gudarne höra, min ädla Hermione.
– Jag vill berätta för min fader om detta möte ...
– Ack, din fader hatar mig, Hermione, och han har skäl dertill ...
– Nej, jag skall visa, att han icke hatar dig.
Jag vill berätta för honom om vårt möte, och det skall icke dröja länge, innan han uppsöker dig och återför dig till det bo, från hvilket du flög bort.
– När får jag återse dig, Hermione?
– Snart och hädanefter ofta, min Karmides.
– Kanske i morgon?
– Jag vet det icke.
Vi skola nästa gång mötas öppet för hans ansigte ...
– Det torde dröja länge, Hermione, men nu behöfver jag ditt grannskap.
Och om din fader vägrar, hvad skall då ske?
Det kan ju hända, att han bannlyser mig ifrån din närhet, och att han icke ens vill höra talas om Karmides.
– Var lugn, min fosterbroder.
Han skall icke göra det.
– Men om, upprepade Karmides bekymrad ... – huru skall jag då åter få tillfälle att se dig?
Jag har så mycket att säga dig ... och det är mig svårt att lemna dig, då jag är osäker om, ej det blir för alltid.
Den oro, som yppade sig i dessa ord och tonen, hvarmed de uttalades, smekte Hermiones öra.
De klingade så tydligt kärlek och fruktan att förlora henne.
– Vi skola i hvarje händelse återse hvarandra, sade hon.
– Detta ställe är min älsklingsplats, och timmen vid solnedgången är min älsklingstimme.
Du vet således, hvar du har att söka mig ...
Se, Karmides, hvad månen har stigit högt på himmelen, medan vi talat med hvarandra!
Den stackars Alkmene, som väntar mig, måste vara mycket sömnig.
Kanske är hon nu på väg att uppsöka mig.
God natt, min Karmides.
Märk denna afton med en hvit sten och dröm i natt dina barndomsdrömmar!
Karmides tryckte
Hermiones hand till sitt bröst.
De utbytte ännu en vältalig, men obeskriflig blick.
Han släppte långsamt hennes hand, vände sig om och gick.
Hermione såg honom försvinna mellan trädens skuggor.
Derefter lemnade hon bersåen och riktade sina steg till villan, medan hennes barm vidgades af sälla känslor och hennes öga glädjedrucket och tacksamt höjde sig till stjernkupolen öfver det omätliga tempel, i hvilket försoningen med hennes älskade nu blifvit firad.
Den unga kammarflickan syntes halfslumra bredvid lampan med armbågen stödd mot nattduksbordet, när Hermione inträdde.
Men när hon uppslog sina ögon, betraktade hon förstulet forskande sin herrskarinnas anletsdrag och hade icke svårt att upptäcka det strålande uttryck, som hvilade på detsamma.
– Han har således lyckats, tänkte hon.
– Det var ju det, jag sade biskopen.
Under afklädningen samtalade
Hermione glädtigare och förtroligare än vanligt med Alkmene.
– Men säg mig, Alkmene, sade hon bland annat.
– Hvarför låter du den gode Okos gå och sucka förgäfves?
Tror du icke, att jag upptäckt det?
Du är icke så kallsinnig för honom, som du låtsar, Alkmene.
– Hvad du talar, min herrskarinna! sade Alkmene rodnande, i det hon löste diademet från Hermiones lockar.
– Okos är ju en bra yngling, Alkmene.
Min fader och jag värdera honom mycket.
– Jag tror, att
Okos endast gycklar med mig, genmälde kammarflickan.
– Icke skall man tro hvart ord en sådan säger.
– Ack, du enfaldiga!
Ser du då icke, att du pinar Okos med din låtsade kallsinnighet?
Fy att hyckla så, Alkmene.
Men du är på långt när icke så enfaldig, som du låtsar.
Eller vill du, att jag skall säga Okos, att Alkmene väl är road af hans ömhet, men icke kan besvara den?
– Nej, vid allt i verlden, min herrskarinna!
Detta får du icke säga till Okos.
Hermione log och talade om den vackra arrendegård, belägen nedanför i dalen, som Krysanteus utsett åt Okos och hans fader Medes, den gamle portvaktaren, som nu efter så mångårig, frivillig tjenstgöring borde finna det trefligt att öppna och stänga en egen dörr och sola sig på egen tröskel.
Alkmene åter talade, såsom kammarflickor brukade, om sin herrskarinnas vackra lockar, som det vore en glädje att ordna, och om hennes skönhet, som hon i afton fann mer bländande än vanligt.
Hermione lyssnade denna gång med tålamod, ja synbart behag till kammarflickans smickrande utgjutelser.
– Jag tänker på Eusebia, sade Alkmene, och undrar öfver hennes blindhet.
Hon vill vara skönare än du, Hermione, och hon är afundsjuk mot dig, det vet jag.
– Huru vet du det?
– Jag talar ofta med hennes första kammarslafvinna.
Eusebia vill alltid veta, huru du var klädd, när du sednast visade dig på Kerameikos.
Och när man berättat henne det, så utropar hon: huru smaklösa dessa Athenskor äro!
Och likväl efterapar hon din hårklädsel och hvarje veck på din kiton.
Det förargar henne, att hon icke kunnat införa de romerska moderna i Athen.
Ack, jag måste skratta, när jag tänker på de första dagarne, hon tillbragte i vår stad.
Hon ville förvåna Athenarne, det är visst och säkert.
Och nog väckte hon uppseende, der hon kom i sin vidunderliga hårklädsel och sin blommiga sidenkiton, stödjande sig på tvenne slafvinnor och företrädd af en slaf, som anmälde: här är en ojemn sten i din väg ... här går gatan uppför ... här går gatan nedför ... liksom hon sjelf hade varit blind och icke kunde se ett steg framför sig.
– Jag minnes allt det der, Alkmene.
– Det var idel högmod utaf henne, min herrskarinna.
– Nej, så var det icke, Alkmene.
Eusebia var van vid de romerska sederna.
– Men det är ju fult och löjligt.
– Det nekar jag icke.
Endast vanan kan försona med sådana bruk.
– Men var det icke högmod, när Ismene helsade henne på gatan, och Eusebia icke sjelf besvarade denna helsning, utan lät sin slafvinna göra det?
– Äfven det bruket är öfligt i Rom.
– Ismene fann det så löjligt, att hon icke kunde låta bli att vända sig till Berenike och skratta ... ty Ismene har mycket lätt för att skratta, som du vet.
Men Eusebia såg det och kunde sedan aldrig tåla Ismene.
– Men vet du, hvarför Eusebia lade bort sina blommiga kläder?
Jo, då skolgossarne sågo henne på gatan, plägade de peka på henne och ropa till hvarandra: ser du, våren är redan kommen.
– De athenska skolgossarne brås i elakhet på sina fäder ...
Väl, Alkmene, jag behöfver dig icke mer.
Gå nu till hvila, min sömniga flicka.
– Jag önskar dig ljufva drömmar, min herrskarinna.
– Jag önskar dig detsamma, Alkmene.
Alkmene ställde nattlampan på dess plats och aflägsnade sig.
Hermione var snart derefter förflyttad till de glada drömmarnes rike.
Skeptikern.
– Hvad slags filosof jag är?
Var det så du frågade, gamle hedervärde portvaktare?
Jag bekänner mig till den djupsinnigaste af alla skolor.
Jag är tviflare ... J behöfven icke veta mer.
Och som jag betviflar, att den här bägaren vin är tillräcklig att släcka min törst, så betviflar jag äfven, att du, min käre Okos ...
Okos var det ju du hette?
... skulle hafva någonting emot att genast fylla den, då jag nu åter tömmer den.
Skål, mina vänner!...
Krysanteus’ vin är godt.
Se der är den tomma bägaren, Okos. Ila, unge Ganymedes, att brädda den ånyo.
Det är icke hvarje dag, som J fån äran att se en filosof som förtrolig medlem af er för öfrigt aktningsvärda krets.
Fågelsteken är god, min kära kock, men jag betvillar, att du kan tillaga en trana så bra som kocken hos min förträfflige vän och lärjunge antiqvarien.
Blif icke sårad af min anmärkning, aktningsvärda kock.
Jag påstår det icke med bestämdhet, ty öfverhufvud låter ingenting med bestämdhet säga sig.
Jag endast tviflar, förstår du.
Den som talade så, var ättlingen af Ifikrates, samme unge man, som en gång infann sig hos
Petros såsom nådesökande, men då, vid det oförmodade mötet med Krysanteus, hastigt erinrade sig, att han gått vilse och egentligen ärnade sig till sin vän antiqvarien, biskopens granne.
Den unge mannen, känd under namnet Kimon, bar nu en grof mantel med filosofiskt snitt och hade under ett års tid försakat barberarestugan, så att han, som naturen förlänat med god skäggvext, numera pryddes af ett ganska vördnadsbjudande filosofskägg.
Dessa tecken antyda, att han tagit sitt parti och utbytt funderingarne på katekumenskapet och dopet mot funderingarne i vetenskapernas vetenskap.
Han hade nu afgjordt slagit sig på filosofien, och som vi höra, på den skeptiska.
Naturen och vänskapen hade gemensamt understödt den gode Kimons framsteg i filosofien – naturen, hvilken, som nämndt, begåfvat honom med stark skäggvext, och vänskapen, som förkroppsligad i antiqvariens person förlänat honom den grofva, men hela manteln.
Man må dock icke misstänka, att det endast var skägget och manteln, som gjorde
Kimon till filosof.
Han var äfven hemma i logiken; det var just i ett ögonblick af lutter förvåning öfver
Kimons färdighet uti att göra de mest utomordentliga hornslut och krokodilslut, som antiqvarien hade blifvit hänförd till sin frikostighet i afseende på hans beklädnad.
Manteln och skägget voro endast de yttre kännetecknen, som han anlagt, för att vinna den aktning och det erkännande, hvarpå hans inre personlighet gjorde anspråk.
Kimon var emellertid blygsam nog eller också afundsjuk nog om sin visdom, för att icke uppträda i de offentliga lärosalarne.
Han umgicks ej heller med sina bröder inom vetenskapen, antingen för det att han ringaktade dem, eller för att de icke ville erkänna honom.
Men om lärosalarne voro beröfvade hans ljus, så infann han sig desto flitigare i matsalarne hos hederliga förmögna handtverkare, som höllo någorlunda godt bord och brukade drägliga viner.
Hos sådana värdar ställde han ingalunda sitt ljus under skäppan.
Han förvånade dem med sitt djupsinniga tal, sina horn- och krokodilslut; och voro de otillgängliga för logiken, så aftvang han dem vördnad genom att tala om sin lysande börd och sin förtroliga vänskap med kejsar Julianus.
Kejsaren, försäkrade han, var i allmänhet vän af filosofer, men företrädesvis af filosofen Kimon.
Kejsaren hade erbjudit
Kimon ett palats i Konstantinopel och hundra tusen guldmynt, men Kimon hade afslagit denna gåfva, emedan han älskade fattigdomen af grundsats och icke ville lemna sina goda vänner i Athen.
Kimons umgänge var dock icke helt och hållet inskränkt till den krets i samhället, som utgjordes af välmående handtverkare.
Höjd öfver alla fördomar nedlät han sig å ena sidan, då han nämligen var mycket hungrig, ända till slafvarne, företrädesvis kockarne i förmögna hus; å andra sidan var det icke sällsynt, att han sågs som gäst hos de unga Epikuréerna, ja till och med hos prokonsuln Annæus Domitius, vid dennes förtroliga supéer, när ingen bättre snyltgäst fanns att tillgå, på hvilken sällskapet kunde uttömma sin lust för gyckel och grofva upptåg.
Vid sådana tillfällen visade
Kimon prof på en sann filosofs själsstyrka.
Det skämt, för hvilket han då var föremål, rubbade aldrig hans lugn och ännu mindre hans aptit och törst.
Kimon älskade icke blott promenader i de folkhvimlande portikerna och pelargångarne i staden, utan äfven vandringar i den fria naturen.
I dag hade han, med hamnstaden till utgångspunkt, företagit en lustfärd i grannskapet af Krysanteus’ förtjusande villa, då han öfverraskades af ett plötsligt regnväder, som gaf honom anledning att söka skydd under dess tak.
Han skulle dock sannolikt föredragit att uthärda ovädret under öppen himmel, om han ej med bestämdhet vetat, att både Krysanteus och Hermione voro frånvarande.
De hade begifvit sig till staden, der Krysanteus skulle hålla ett offentligt föredrag öfver religionen.
Han och hans lärjungar hade nämligen öfverenskommit att i den gamla lärans kult införa samma bruk, som gjort och ännu gjorde den kristna läran så vigtiga tjenster: offentliga religionstal.
Kimon fann hos villans husfolk det välvilliga emottagande, hvaruppå han räknat.
Filosofmanteln gjorde sin vederbörliga verkan på den gamle Medes och det öfriga tjenstefolket.
Kimon frågade efter Krysanteus, och man upplyste honom om hvad han redan visste, att Krysanteus befunne sig i staden.
Hans önskan att finna skygd mot ovädret, och hans antydan, att en fotvandrande filosof kunde behöfva något att förfriska sig med, blefvo lika behjertade.
Man skyndade att duka ett bord under en af pelargångarne, och den förtrolighet, hvarmed gästen behandlade sin omgifning, hans språksamhet och det goda lynne, som han ådagalade, isynnerhet sedan han åtskilliga gånger tömt och låtit ifylla bägaren, hade samlat flera af slafvarne och slafvinnorna omkring honom.
Himmelen var öfverdragen af moln, som jagades af blåsten från hafvet, och regnet fortfor att falla i strida strömmar.
– Det finnes således, frågade gamle Medes vettgirigt, – filosofer, som kalla sig tviflare?
De äro de djupsinnigaste af alla filosofer, svarade Kimon, tuggande på en bit fågel.
– Då måtte min herre Krysanteus tillhöra den skolan, sade gubben, – eftersom de äro de klokaste.
– Nej, upplyste Kimon, – din herre är visserligen mycket vis, mycket djupsinnig, hunnen mycket långt i vetenskapen, men till vår skola hör han dock icke.
– Såå.
Men hvarpå tviflen J då egentligen?
– Vi tvifla på allt, min gubbe, till och med derpå, att vi tvifla.
– Vid Zeus, det var besynnerligt, anmärkte Medes.
– Min vän, det låter besynnerligt för dina ofilosofiska öron, sade Kimon, blickande efter Okos, som dröjde med bägaren, – men i sjelfva verket är det mycket naturligt, och den enda ståndpunkt, som är värdig den sanne vise.
Jag vill försöka att göra det der begripligt för dig, ehuru jag för detta ändamål måste uppoffra grundligheten för tydligheten.
Begriper du till exempel, att du icke skulle se, om du icke hade ögon?
– Ja, svarade Medes, – det begriper jag nog, jag som är litet skumögd på ålderdomen.
– Och att du icke skulle kunna höra, om du icke hade öron?
– Ja, det förstår jag äfven.
– Och att du icke kunde lukta, smaka och genom beröring känna, ifall du icke hade näsa, gom och känsliga lemmar?
– Äfven det begriper jag.
Jag känner nog, att jag har lemmar, jag som har gikt i venstra benet.
– Nåväl, då bör du äfven inse, att det är de fem sinnena – synen, hörseln, smaken, lukten och känseln – som uteslutande gifva oss en kunskap derom, att det finnes en verld omkring oss?
– Hm, ja.
– Men om sinnena ofta bedraga oss, böra vi icke då betvifla deras vittnesbörd?
– Händer det icke ofta, att man ser oriktigt?
– Jovisst.
När man är skumögd, som jag, så ...
– Vore du klarögd som örnen, skulle det likväl hända dig, min gubbe.
Ögonen ljuga oupphörligt.
De komma oss att tro, att det gifves en rymd.
De inbilla oss, att det gifves hvila och rörelse och olika hastigheter.
Ty om vi rådfråga förnuftets slutledningar, så komma vi till den öfvertygelse, att sjelfva Akilleus, så snabbfotad han var, aldrig skulle kunnat upphinna en långsamt krypande sköldpadda, sedan hon en gång fått ett litet försprång.
– Hm, det var högst besynnerligt, anmärkte Medes.
– Skämtar du icke nu med vår okunnighet, min filosof?
– Nej, vid Zeus och Pallas Athena!
Jag skämtar icke, försäkrade Kimon, i det han började angripa en pastej.
– Förnuftet motsäger hvad sinnena vittna.
Påstode jag nu för min del, att sinnena äro lögnaktiga, så kan en annan med samma rätt påstå, att det tvertom är förnuftets slutledningar som äro falska ...
– Ja, vet du, det vill jag hellre tro, förklarade Medes.
– Ty om jag och min son Okos skulle springa kapp, så är jag fullt öfvertygad, att Okos skulle springa förbi mig.
Och att jag ibland hvilar och ibland rör mig, det är fullt säkert, min filosof.
– Afbryt mig icke, sade Kimon.
– Jag vill göra den här saken ännu tydligare för dig.
Du måste dock medge, att man ofta ser galet, hör galet o. s. v.?
– Ja, det vill jag medgifva.
– Sinnena gifva således åtminstone osäkra vittnesbörd, om ock de stundom vittna sannt?
– Javäl.
– Då du nu medgifver, att sinnena äro opålitliga, och du likaledes å andra sidan påstår, att förnuftets slutledningar äro ännu opålitligare, så vill jag dock fråga dig, hvad är det, som då är pålitligt?
– Hm, det vet jag icke.
– Nåväl, du måste då äfven medgifva, att vi måste tvifla på allt, eftersom de opålitliga sinnena och det opålitliga förnuftet äro våra enda kunskapskällor.
– Men icke kan jag tvifla derpå, att jag har gikt i venstra benet? invände Medes.
– Det känner jag, vid Zeus, emot alla väderskiften.
Fråga Okos, om icke min gikt i dag förutsade, att det skulle bli regn.
– Hvad är gikten, min vän? frågade Kimon.
– Hvad gikten är?
Det är någonting, som sticker i mitt venstra ben, så att jag ibland är färdig att jemra mig som ett barn.
– Hvad är det då, som sticker?
– Hvad det är, som sticker, det vet jag icke.
– Nåväl, bör man icke tvifla på hvad man icke vet, då man, enligt hvad jag nyss bevisade, måste tvifla på hvad man tror sig veta?
– Hm, min filosof ... men gikten är qvar i alla fall, om jag tviflar eller ej.
– Du sade, att din gikt håller sig i venstra benet.
– Jo visst.
Kan du måhända gifva mig ett läkemedel emot den?
– Det bästa af alla läkemedel, min vän, ty jag vill lära dig att betvifla dess tillvaro.
Hvaraf vet du, att du har ben, min vän?
– Ha, ha ha!
Förlåt, min filosof!
Men nu måste jag skratta åt dig.
Huru skulle jag kunna gå, om icke jag hade ben!
– Jag antydde nyss, att all rörelse endast är skenbar.
Dina bens tillvaro bevisas således ingalunda deraf att du inbillar dig gå.
Men, invänder du, jag ser ju mina ben, och jag känner mina ben.
Härtill svarar jag med en förnyad påminnelse derom, att synen och känseln, likasom de öfriga sinnena, gifva opålitliga vittnesbörd.
För öfrigt ser du icke, att benen äro dina; du ser endast ett par ben som tyckas vara öfverallt, der du sjelf inbillar dig vara; du känner icke, att benen äro dina, utan känseln låter dig blott erfara att det finnes ett par ben, de må nu vara dina, eller icke dina.
Således skall du först bevisa, att det i verkligheten gifves ett visst par ben, som du kallar dina, och för det andra, att dessa ben verkligen äro dina.
För den förra frågan eger du inga andra vittnesbörd än de opålitliga sinnenas; men äfven om vi i detta fall godkänna dem, så eger du i den sednare frågan intet annat vittnesbörd än en inrotad och möjligen alldeles falsk inbillnings.
Men godkänna vi äfven detta vittnesbörd, så återstår att bevisa tillvaron af ett höger och ett venster – ty det var i venstra benet du sade dig hafva gikten.
Du skall gifva mig en bestämd definition på begreppet höger och en annan på begreppet venster.
Kan du detta, så återstår ännu att bevisa, att dessa begrepp hafva någon grund i verkligheten.
Men detta låter sig icke göra, lika litet som det låter bevisa sig, att det gifves en mångfald i tingen.
Den djupsinnige Parmenides lärde, att allt är ett och att detta ena är evigt och oförgängligt, oföränderligt och gränslöst.
Till denna åsigt kom han genom tänkandet; men som äfven tänkandet är osäkert, så är det väl möjligt, att det gifves en mångfald, och från denna synpunkt kan man väl antaga, att det finnes höger och venster, att du har ben, Medes, att dessa ben äro två, det ena ett högerben, det andra ett vensterben; men det är och förblifver endast ett antagande, en osäker och tvifvelaktig mening, som du gör bäst uti att alldeles lemna åsido, enär denna oförnuftiga, på intet grundade mening endast oroar, besvärar och plågar dig med en inbillad känsla af ett något eller ett intet, som du kallar gikten.
Skål, min vän!
Den djupsinnige Kimon tömde bägaren, som Okos ställt framför honom, och företog derefter ett nytt angrepp på qvarlefvorna af den välsmakliga pastejen.
– Hm, det der går öfver min fattning, mumlade Medes.
– Det var en besynnerlig filosofi.
Men, sade han högt, – om du betviflar, att jag har gikt i benen, så betviflar du väl äfven, att du i denna stund spisar en pastej, och det kan vara dig likgiltigt, om jag borttager honom midt för din näsa.
Gamle Medes ryckte fatet med pastejen till sig och var icke litet stolt öfver detta slags motbevis, när han såg, huru öfverraskad
Kimon blef häröfver och hvilka snåla ögon han skickade efter fatet.
– Min vän, sade
Kimon efter ett ögonblicks tystnad, – jag betviflar visserligen, att jag åt pastej, innan du på sätt som skett störde mig derutinnan; men det är en stor skillnad emellan att betvifla och förneka.
Jag förnekar det ingalunda.
Och om det för öfrigt var en inbillning, så var det dock en angenäm inbillning, af hvilken jag med största nöje låter gäcka mig.
Jag ber dig för den skull, Medes, besinna, om du handlar rätt och passande derutinnan att beröfva en vän till din herre en ljuflig villfarelse, hvarpå han såsom gäst i Krysanteus’ hus eger heliga anspråk.
Detta resonnemang bevekte
Medes att åter ställa pastejen framför den skeptiske Kimon, som skyndade med förnyad ifver att fördjupa sig i sin angenäma villfarelse.
Nu tog äfven Okos till ordet, för att understödja sin fader Medes.
– Min bäste filosof sade han: – antag, att jag ränner hufvudet i väggen, så att jag känner, att skallen vill spricka.
Vore det också en inbillning, det?
– Visserligen, svarade Kimon; – du ränner ett inbilladt hufvud emot ett inbilladt något, som du kallar för vägg, och erfar genom denna inbillning en smärtsam känsla, som i sin ordning ej heller är annat än inbillning.
– Vid Dionysos, det vore högst besynnerligt, om det skulle vara så som du säger.
Men om jag stöter hufvudet så hårdt i väggen, att jag dör?
– Gör icke det, sade Kimon, – ty då handlar du illa mot dig sjelf.
Med allt hvad jag här sagt dig, min Okos, har jag endast velat visa, att man måste betvifla allt, men förneka intet.
Det är möjligt, fastän osäkert, att du verkligen eger ett hufvud, och att det finnes något, som kan kallas vägg, och att du kan företaga en rörelse, hvarmedelst du krossar det ena mot det andra.
Allt det der är möjligt, och då inträder ett tillstånd, som kallas döden, hvilket, om inbilladt eller verkligt, dock afskys af hvarje förståndig menniska.
Medes, som tyckte, att filosofen nu ånyo började tala begripligt, frågade, om äfven Kimon afskydde döden.
– Ja, min gubbe, det må icke förvåna dig.
Allt lefvande skyr förintelsen.
– Förintelsen?
Hvad talar du om förintelsen?
Icke förintas man genom döden? genmälde
Medes och fäste sina skumma ögon med ett uttryck af fruktan på den vise Kimons läppar.
– Om vi lemna den filosofiska ståndpunkten och ställa oss på den vanliga, hvilken låter antaga, att det gifves något, som kallas lif, och något, som kallas död, så måste jag säga dig, min vän, att döden enligt mitt och de fleste vises förmenande icke är något annat än en fullständig förintelse.
Kimon hade nu slutat sin måltid och utsträckte sig beqvämt på sin soffa, i kretsen af de till samtalet lyssnande slafvarne.
Desse, som i början skrattat och funnit sig roade af hans besynnerliga åsigter, började nu, då samtalet fick en allvarsammare vändning och ingick på en fråga, som intresserade dem alla, att samla sig närmare omkring honom, för att uppmärksamt åhöra hvad hans vishet månde uppenbara dem.
Regnet fortfor att falla, och skymningen hade tilltagit.