Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För mig och för mången jemte mig bar det varit en sann tillfredsställelse att från vår undangömda och anspråkslösa ståndpunkt bevittna början, fortgången och utvecklingen af denna politik.
Och jag känner mig i detta ögonblick manad att å egna vägnar, äfvensom å deras, de stilla i landet, hvilka tacksamt erkänna välsignelserna af goda regerings- och lagstiftningsåtgärder, frambära uttrycken af en på klarnad insigt grundad öfvertygelse, derom att vår regering i sin handelspolitik i allmänhet, och synnerligast i afseende å dessa traktater, handlat i landets 486 Den 8 Fcbrnari e. m. intresse och derför förtjenar erkännande och icke klander.
Och etl sådant erkännande mä väl i tramsta i limmet eimas de håda af Konungens rådgifvare, af hvilka den ene förstått att hringa till ett lyckligt slut de svåra, invecklade och ömtåli&a underhandlingar, som löregått denna traktats afslutande, och derigenom fyllt den enda återstående luckan i våra handelsförbindelser med det civiliserade Europa; den andre äler otfrat icke vanliga talanger och en icke vanlig energi åt genomförandet af en stor tanke; Svenska folkets frigörande från de band, som under århundraden hämmat dess utveckling.
Jag anhåller 0111 propos. att R. 0.
Adin måtte för sin del bifalla den af K. M:t med Fransmännens Kejsare afslutade handelstraktat.
Upplästes ett af Hr Dalman, Wilhelm Fredrik, inlemnadt anförande af följande innehåll:
Uti en fråga af den vigt som den nu förevarande, anser jag det icke göra till fyllest att endast genom en sluten voteringssedel afgifva sin röst.
Jag lår således tillkännagifva, att efter tagen kännedom af den vidlyftiga, offentliga skriltvexlingen i detta ämne, jag röstar för bifall till den af vår regering med Frankrike afslutade Handels- och sjöfartstraktat, emedan jag anser att densamma blir för vår sjöfart högst fördelaktig; att den hör i väsendtlig mån bidraga till utvecklingen af våra handelsförbindelser, och slutligen, att, så vidt jag kan bedöma, den icke med något äfventyr hotar de grenar af industrien, i afseende hvarå tullafgilterna blifvit derigenom nedsatta.
Men, ehuru för den skull jag icke finnér den af Revilln.- Utsk:t föreslagna motivering lämplig, och således alstyrker densamma såsom för allt fall icke ledande till något praktiskt ändamål, kan jag likväl icke återhålla yttrandet af den åsigt, att det varit önskligt, om, innan den ifrågavarande traktaten trädt i verket, den kunnat meddelas R.
Sl:r lör att deröfver yttra sin mening, helst, under närvarande förhållanden, representationen icke utan åsidosättande af regeringens och landets värdighet samt utan störande af förtroendet till med utrikes magier genom Konungen ingångna afhandlingar, kan lemna annat än ett svar på en fråga, som omfattar pröfningen af en sak, hvilken redan är en fait accompli.
Om deremot regeringen begärt R.
St:rs yttrande innan traktaten vunnit en definitiv tillämpning, så hade den enligt min tanke utan tvifvel icke blott blifvit af en förståndig och klarseende majoritet bifallen, ulan äfven en splittring undvikits, som möjligen för framtiden kan innebära långt betänkligare följder, än ett kort uppskof med traktatens ställande i verket.
Som tiden nu var långt framskriden, och 11 ledamöter anmält sig för att afgifva ytterligare anföranden i frågan, hem - Den 9 Febrnari, i8T ställde Hr Gr. o. Landtm., huruvida R. o. Ad:n behagade uppskjuta den pågående öfverlnggningen till morgondagens plenum samt åtskiljas; hvilket bifölls. R. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ 11 e. m.
In fidem, O. Brakel Fredagen den 9 Februari 1866.
Justerades prot:t för den 17 sistl.
Fortsattes föredragningen af Bevilln.-Utsk:ts Utlåt.
Jag skulle icke hafva upptagit R. o. Ad:ns iid med ett ytterligare anförande, men då jag afen högt aktad ledamot af detta Stånd, Hr Wolffelt, blifvit direkt interpellerad, anser jag det vara min skyldighet alt inför
Ståndet redogöra för de skäl, som legat till grund för min egna konseqvens, den omkastning i åsigter, som Hr Wolffelt förebrått mig.
Det yttrande, Hr Wolffelt citerade, földes af mig vid förra riksdagen, då fråga var om ett fullkomligt borttagande af exporttull å tackjern och malmer, å råvarorne för landets förnämsta näring, en näring, som blifvit uppammad under långvarigt skydd och detta så starkt, att för icke många år sedan man till denna näring anvisade särskilta köpetackjerns- och särskilta köpekols-dislrikter.
Sedan man först beröfvat näringen en del af det skydd, hvarmed protektionismen försett densamma, genom att frigifva kolhandeln och tackjernstillverkningen, borltaga exportförbuden å de råvaror, af hvilka denna rörelse berodde, samt nedsätta exporttuilarne å dessa råvaror, så ville man nu 488 Den 9 Februari. äfven borttaga det sista skyddet, nemi. någon exporttull å såväl tackjern som malmer.
Jag ansåg mig denna gång kunna föra stångjerns-brukspatronernas talan, så mycket heldre som jag 15 år förut varit nog lycklig att gripa mig an med anläggandet af ett valsverk, så att jag icke var särdeles beroende af den föreslagna exportfriheten af råvaran; men som det fanns en mängd bruk, anlagda i beräkning att fortfarande åtnjuta det gamla privilegiiskyddet, hvilka bruk äfven kallades onaturliga, derföre att de icke hade egen malm, litet skog och således egentligen endast ett vattenfall, och jag ansåg, att dessa bruk, genom det fullständiga borttagandet af skyddet, ovilkorligen skulle gå under, så motsatte jag mig det radikala förslaget så till vida, att jag anhöll det R.
St:r ville medgifva stångjerns-handteringen 3 års anstånd och nedsätta exporttullarne, men icke alldeles upphäfva dem.
Jag begagnade vid detta tillfälle det uttryck, som den värde ledamoten uppläst, och liknade den theoretiska frihandelsmannen vid en viss Indisk afgud.
Dermed afsåg jag, jag tillstår det, en för sin mathemathiska skarpsinnighet, sin lärdom och sitt snille utmärkt man, hvilken, såsom ledamot af Konungens råd, genom ett anförande till protokollet gifvit impulsen till denna del af frihandelsrörelsen.
Jag tog mig också friheten likna honon vid en person, som icke hade så noga reda på praxis, utan ville endast efter theoriens blinda och drakoniska jagar styra landet.
Måhända var det orätt af mig att fälla detta yttrande, måhända var jag hänförd af den mängd Iraser jag hade hela den dagen liksom nu hört susa kring mina öron.
Måhända var det också ett försök af mig att fånga välviljan för den sak, jag förordade; i så fall ångrar jag det, men sedan jag nu erkänt mitt fel, anhåller jag äfven att få upplysa, huru sa ken slog sig ut.
Jag, som denna gång förde skyddets talan, fick fullkomligt orätt; förhållandet blef nemi. det att tackjernsproducenterna, som nu sågo en fri marknad för sig öppnad, ökade sin tillverkning öfver ali förväntan och kunde genom nyöppnade jernvägar, åtminstone i min ort, draga till sig träkol ända från Tiveden å ena samt Flen och Walla stationer å andra sidan.
Derigenom blef tillverkningen af tackjern betydligt uppdrifven, och som exportmarknaden icke var beredd på en så stor tillgång af varan, erhöllo stångjernstillverkarne tackjern för bättre pris än någonsin förut.
I detta afseende hafva således stångjernshrukena kunnat ega bestånd.
Deremot har priset å köpekol äfven i de från bergslagen aflägsna orterna högst betydligt stigit, från 3 rdr till 4 å rdr pr läst.
Detta menliga förhållande åter har drifvit bruksegarne att förbättra sina byggnader och metoder, hvarigenom kolåtgången minskats så mycket att det verkligen nu bär sig att köpa kol efter ett pris, som jag förut ansett omöjligt.
Hvad de helt små bruken åter angår, har mina farhågor besannats, ty dessa hafva nödgats antingen upphöra, eller ock förena sig i bolag för anläggning af valsverk, der stångjern kan med mindre kostnad tillverkas.
Antalet af särskilta stångjernsbruk är mindre än för 30 år sedan, men Den 9 Februari.
489 tillverkningen af stångjern är nn 2- å 3-dubbe!t större, än den var under tullskyddet, och detta förhållande lemnar ett ytterligare stöd åt den åsigten att, om man icke allt för mycket skyddar, utan småningom borttager tullskyddet, så tvingas näringsidkarne att gå på egna ben och taga vetenskapens resurser till hjelp, hvarigenom de kunna berga sig lika väl, om icke bättre, än förut.
Landet vinner dessutom genom den större exporten och denna med en vida lindrigare fraktkostnad än hittills, hvilket allt val måste vara en fördel.
Här är mycket sagdt, som är besvaradt, men äfven mycket, som icke ännu blifvit besvaradt, och får jag, då jag nu en gång fått ordet, derföre anhålla att ingå i en kort vederläggning häraf.
Man har nemi. under diskussionen om Franska handelstraktaten inblandat en mängd frågor rörande vårt jordbruk, rörande orsakerna till den nu rådande penningebristen och mycket annat, som i min tanke icke hör till detta ämne; traktaten kan ju hafva sina fördelar och sina fel, utan att den just bör anses hafva förorsakat alla de menliga förhållanden, som här blifvit omnämnda.
Frilune Raab och von Schulzenheim hafva nemi. i det friare handelssystemet och sednast i den Franska traktaten velat finna grundorsaken till allt det bekymmer och allt det obestånd, hvari vårt jordbruk för närv:de befinner sig, äfvensom till de svårigheter i penningeväg, som beklagligen länge tryckt vårt land.
Samma regeringssystem, som genomdrifvit den Franska traktaten eller rättare lyckats åstadkomma densamma, samma regeringssystem skall nu straffas för allt ondt, som finnes i landet.
Sveriges häfder framvisar visserligen ett liknande exempel, då de gamla Svenskarne offrade
Domalder för att det var missvext i landet, men de voro den tiden hedningar äfven i statsekonomien, hvilket väl ej de värde motståndarne kunna vilja anses för.
Orsaken till penningebristen och den höga räntan ligger mycket djupare, än att den skulle hafva åstadkommits genom några regeringsåtgärder eller till och med några R.
Sttrs beslut i vårt land.
Penningebrist genomgår nu hela verlden, hvarpå beviset ligger i hög ränta och ofta återkommande kriser, och orsaken till densamma ligger säkerligen i den ökade tillgången på guld i Californien och Amerika, till följd hvaraf spekulationen uppdrifvits till den höjd att lillgångarne på mynt icke mera på 1000-tals millioner när svara mot kapitalbehofvet.
Man har engagerat sig i otaliga jernvägar, i städers ombyggnader, som ännu ingalunda betalar ränta på byggnadskostnaden, man har bildat en mängd aktiebolag inom och utom landet, hvilket allt gjort att i Frankrike särskildt, detta annars så kapitalstarka land, man beräknat, att en brist af 4 millioner francs förefinnes mot det kapital, som är engageradt i all denna rörelse.
Då på den stora verldsmarknaden uppstått brist på mynt, har detta naturligtvis äfven återverkat på ett så kapitalfattigt land som vårt, och detta så mycket mera, som vi besått samma fel som de rikare länderna och genom aktielöretag affalla slag uppdrifvit industrien i samma skala, i förhållande till vår ställning, sorn 490 Den 9 Februari. i England och Frankrike, ehuru här till det aldramesta med lånta pengar.
Dessutom hafva under de sednare 10 åren våra jordbrukare, och i synnerhet allmoden, köpt egendomar, utan att hafva kanske 10:delen af köpeskillingen, och utan nödigt driftkapital, uteslutande i förhoppning att erhålla hypothekslån, och att sedan vinna på egendomens styckning och försäljning.
Hvad har följden häraf blifvit?
Jo, alt sedan de erhållit de kära hypothekslånen, hafva de först byggt upp största delen och derefter misshushållat med återstoden, så att de icke haft medel till ränteliqvider och ännu mindre till lånens amortering, utan nödgats bereda sig utvägar härtill genom diskontlån på 3 månader och vexeltransaklioner, hvars natur de ej ens förstått.
En under tiden inträffad fördyring af penningar har derjemte gjort all försäljning till skäligt pris omöjlig, och äro dessa de rätta orsakerna till de nuv:de sorgliga förhållanden, Frih.
Haab omnämnt, och hvilka alls icke härleda sig från det friare handelssystemet.
Delta kan dock så tillvida anses såsom en orsak till den nuvule ställningen att det boredt större tillgång å hvad Hrrine kalla lyx, men jag lefnadsförnödenheter; menniskan nöjer sig icke mera med det torftigaste och lefver icke såsom de, i min tanke, olycklige Spartanerne, dess förfäder, dem en värd talare påpekade, af sursill och vattgröt, då hon har tillfälle alt förskaffa sig hällre födoämnen, och det må förlåtas arbetaren, att han har behof af någon vällefnad lika väl som de högre klasserna.
Dessa rikare hafva dock aldrig, ej heller i vårt land, nöjt sig med ett dylikt spartanskt lefnadssätt, de hafva alltid tillfredsställt sitt behof af lyx, allt efter tidens bruk, i trots af all slags protektionism.
Om Hrrine dessutom behagade taga kännedom om arbetarens lyx, skulle Hrrine finna, att den icke är synnerligen stor och att det vore önskligt, om den i vissa fall vöre större.
Detta till svar på hvad i går af en talare framställdes och helsades med sympathetiska bravorop: om J tänken rätt elter, Mine Hrr! så tror jag, att J skolén finna, att det icke är det regeringssystem, hvilket under en följd af år endast promulgerat R.
Stirs egna åsigter, och ej heller tullnedsättningarne, utan de förhållanden, jag nu påpekat, som förorsakat landets i vissa afseenden mindre lyckliga ställning.
Man har vidare blandat in såsom tecken på ett dåligt regeringssystem, att man icke nog uppmuntrat jordhruket.Jandets modernäring.
Jag hemställer dock, om denna anmärkning kan vara befogad, då under de sednare åren så betydliga belopp anslagits till hushållningssällskaperna, till uttappande af kärr och myrors odling och flera dylika ändamål.
Om vårt jordbruk ändå icke bär sig med de högre räntorna, så hafva vi ingen annan utväg än att, såsom de Engelska jordbrukarne, underkasta oss det och uppdrifva detta landtbruk till en större afkastning.
Har åter någon landtbrukare engagerat sig alltför mycket, så att han ej kan reda sig, så finnes för honom ingen annan hjelp än att öfverlemna sin jord åt den, som har större förlag och derige - Den 9 Februari.
491 norn är i stånd att taga en högre ränta ur sitt i jorden nedlagda kapital.
Jag vill icke upptaga alla de punkter, jag antecknat, men jac ber dock att lill slut få bemöta det yttrande, hvarmed Frih. Klinckowström började silt anförande.
Frilen vände sig mot II.
Manderström derföre, att han nu för andra gången i en verklig kabinetsfråga förklarat sig icke kunna ändra åsigler, och derjemte yttrat, att om R.
St:r förkastade den Franska traktaten, så ville lian, sorn näst Konungen haft äran att underteckna den, ej sönderrifva densamma, utan mäste öfverlemna frågan i andra händer.
För min del kan jag deremot icke finna annat än, att det hedrat Frih.
Manderström, att han icke velat skx la sina tankar, utan försvara dem såsom det egnar och anstår en man, samt att, om traktaten underkännes, han anser det vara sin skyldighet att lemna rum för en annan UlrikesMinister.
Klinckowström har velat trösta oss dermed, att Sveriges väl icke får bero på en enda individ, han må vara huru utmärkt som helst, och att, då Sverige grät blodstårar vid sin store Konungs död, regeringstömmarne till landets lycka och välgång fattades al en qvinna, och denna qvinna till och med ett barn, men, om ock Gustaf Adolfs hjeltesjäl lörtlefde i Axel Oxenstjerna, som stod vid detta barns sida, så var dock, enligt min lanke, landets ställning sedan mycket olika den det innehade under den store Gustafs dagar.
Jag hetviflar visserligen ej, alt Utrikes-Minister-platsen skulle efter Frih.
Manderström kunna fyllas med en mängd personer, sorn funno sig sjelfva fullt vuxna dertill, men säkert är att mera än en af dem skulle blifva såsom barn i förhållande till deras företrädare, liksom det är säkert, att vi andra, som stå långt borta från denna vädjobana, skulle med saknad och oro åse ett dylikt ministerombyte.
Det är med R. o. Ad:ns sanna värdighet förenligt att vid delta tillfälle göra ett af de tu, antingen, om R. o. Ad. finner den med Frankrike afslutade handelstraktaten så förderflig, som många anse den vara, att hafva det patiska modet att afslå densamma eller ock att godkänna den sans phrases.
Schulzenheim har visserligen uppmanat sönerna af 1809 års grundlags stiftare att hålla denna grundlag i helgd, kosta hvad det kosta ville, och derom äro vi alla ense, men, då jag i de af Frih. Schulzenheim anförda skäl icke kunnat finna något giltigt bevis derpå, att de, som anse traktaten stå i fidi öfverensstämmelse med grundlagen, hafva orätt, får jag anhålla, att R. o. Ad. ville, utan denna mer eller mindre svåra mellanmening, som en majoritet inom Utsk:t inflätat i sitt lör öfrigt tillstyrkande beslut, godkänna den af K.
M:t afslutade handelstraktaten.
Frih. af Ugglas, Gustaf: R. o.
Ad:ns tålamod har redan allt lor länge blifvit satt på prof under behandlingen af denna fråga och jag skulle derföre icke hafva besvärat R. o.
Ad. med ett ytterligare anförande, såvida icke under gårdagens altonplenum sådana åsigter i konstitutionelt afseende blifvit uttalade, att 492 Den 9 Februari. jag icke ansett mig kunna stillatigande förbigå dem.
Under den föregående diskussionen har man fortfarande sökt bestrida K.
M:ts, allt sedan 1809 års riksdag ända till sednaste tid oanmärkt begagnade rättighet att nedsätta tullar, och en värd talare här framför mig, Gr.
Mörner, har velat göra antagligt, att de nedsättningar i tullar, som han sjelf medgifvit under föregående tider af K. M:t vidtagits, grundat sig på af 11.
St:r vid hvarje riksdag lemnade särskildta bemyndiganden.
Han har för R. o.
Ad. uppläst skrifvelser, såväl vid 1810 års riksdag, som vid samtliga riksdagar från och med 1823 till och med 1850, hvilka skulle innefatta något dylikt.
Ordalagen i dessa skrifvelser antyda redan nogsamt att meningen med dessa s. k. bemyndiganden icke varit att för särskildta fall på K.
M:t öfverlåta någon del af R.
St:rs sjelfbeskattningsrätt, ty R.
St:r begagna i dess skrifvelser uttrycken hemställa, anhålla, täcktes tillåta — och detta är väl icke det språk, som R.
St:r pläga nyttja i frågor, der de en samme ega beslutande rätt, men härtill kommer, hvad sorn är hufvudsaken, att R.
St:r icke kunna åt K.
M:t öfverlemna någon, om också den minsta del af den beskattningsrätt, som tillkommer R.
St:r, ty R.
F. stadgar i dess 57 §, att
Svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta utöfvas af R.
Hära! framgår alldeles oförtydbart, att dessa s. k. bemyndiganden att emellan riksdagarne nedsätta tullafgifter endast få betraktas såsom uttryck af R.
St:rs önskan att K. M:t, med begagnande af den honom enligt grundlagen tillkommande rätt, täcktes vid förekommande fall besluta dylika nedsättningar, men ingalunda såsom ett öfverlåtande på K.
M:t af någon R.
Stms sjelfbeskat tningsrätt, derå säkert också ingen talman kunnat framställa propos.
Men nu upphörde, enligt den värde talarens egen uppgift, dessa s. k. bemyndiganden med 1850 års riksdag, och, Mina Hrr! huru hafva efter denna lid tullfrågor behandlats?
Vid den nästföljande eller 1854 års riksdag åsatte R.
St:r tull å alla jordbruksalster, och K.
M:t utfärdade, med bibehållande af dessa tullsatser, tulltaxan den 4 December 1854; men det dröjde icke längre än till den 26 September 1855, då K. M:t ulgaf en Nådig Kungörelse, hvaruti K. M:t, »för att förminska olägenheterna af de då i allmänhet högt uppstegrade prisen å lefnadsförnödenheter» i nåder förordnade att, bland annat, följ-.de med tull btdagda jordbruksalster fingo tullfritt i riket införas:
Spannemål, omalen och malen, alla slag, Bröd, alla slag, Gryn, alla slag, Mais, Potatis och potatismjöl, Smör, Ost, Kött, alla slag, Kreatur, Fläsk, Talg.
Den 9 Februari. 493 Denna Kungörelse skulle gälla till
Maj månads utgång 1856, men, innan denna tid gått till ända, utfärdade K. M:t en ny Kungörelse, hvaruti K.
M:t förklarade, att de i den förra Kungörelsen omnämnda varor fortfarande fingo tullfritt införas.
Mången har ansett denna åtgärd, att på en gång borttaga allt skydd för vårt jordbruk, såsom det mest olycksbringande och våldsamma steg i frihandelns rigtning, som dittills tagits.
Härmed må nu vara huru som heldst, men hvad som förljenar att bemärkas är, att fastän åtminstone denna åtgärd icke grundade sig på något R.
St:rs s. k. bemyndigande, mot densamma ingen anmärkning vid påföljande riksdag af R.
St:r framställdes. l)å nu min värda motståndare, såsom medlem af K.
M:ts Råd, sjelf deltagit i denna åtgärd, så anser jag mig ega fullt fog att till honom, hvars ord här ega ett högt och ganska berättigadt värde, ställa den uppmaning att öppet förklara, att han för sin del anser K.
M:ts rättighet att nedsätta eller borttaga tullar vara, enligt grundlagen, obestridlig.
Om man, Mina Hrr! icke åtnöjer sig med det exempel, jag nu anfört, vill jag åberopa ännu flera, ty jag anser denna fråga, just ur konstitutionell synpukt, så ytterst vigtig, att den bör noggraont skärskådas från alla sidor.
Jag ber då att få återgå till den af mig förut omnämnda Ryska handelstraktaten.
Ar 1834 ingick K.
M:t på 3 år med Ryssland en traktat, enligt hvilken åtskilliga varor blefvo till införsel i Sverige tillåtna mot lägre tull, än den då gällande tulltaxan bestämde; de af K.
M:t vidtagna tullnedsättningar finnas upptagna i en särskild, traktaten bifogad tariff för i Finland alstrade och derifrån till Sverige öfverförda varor.
Traktaten förnyades på 8 år 1838 och älven i denna nya traktat fanns en särskild tariff, i hvilken äfven nedsättning af de allmänna tullsatserna blifvit medgifven, en nedsättning, Mina Hrr! i så stor skala, att den val förljenar att omnämnas.
Så blef t. ex. tullen å salt fläsk nedsatt från 6 rdr 32 sk. till 1 Rdr 20 sk., å salt kött från 1 rdr 16 sk. till 24 sk. å smör från 2 rdr 24 sk. till 26 sk. 8 rst. o. s. v. Hrr.ne torde häraf finna, att K.
M:t med afseende å denna Ryska traktat vidtagit samma åtgärder, som nu i fråga om den Franska traktaten blifvit så bittert klandrade..
För att ytterligare visa, alt K.
M:t åtminstone hittills ansetts ega rättighet att nedsätta afgifter, anhåller jag vidare att få påpeka följtde förhållande.
St:r hade vid 1840 års riksdag vid uppgörande af chartse-sigillatee-författningen åsatt adels-, friherre-, grefve-, riddare- och kommendörs-diplomer en orimligt hög stämpelafgift, men K.
M:t förklarade vid denna taxas utfärdande den 16 November 1841, att K.
M:t efter inhemtad kännedom af R.
St:rs förslag till förnyad författning i ämnet velat göra de jemkningar och förändringar, som åtskilliga derutinnan förekommande stadganden och föreskrifter ansetts påkalla.
Dessa jemkningar bestodo deri, att K.
M:t nedsatte åtskilliga af de i författningen upptagne afgifter till deras halfva belopp; denna åtgärd har, mig veterligen, aldrig blifvit klandrad af någon.
Huru skulle det 494 Den 9 Februari. också stå tillsammans med K.
Mits, honom i grundlagen medgifna rätt alt adla, om R.
Stir åsatte en adelsfulhnakt en så oskäligt hög stämpelafgift att ingen kunde emottaga ett sådant vedermäle af K.
För min itel kan jag sålunda icke finna annat än, att det är alldelas oförtydbart, att K.
M:t eger ratt att nedsätta tullsatser och äfven jemka andra af R.
Stir åsätta afgifter, hvilken rättighet aldrig heller blifvit ifrågasatt förr än nu, och jag hemställer slutligen till hvilkendera åsigten man bör sälta det största förtroendet, till den sorn blifvit konseqvent tillämpad från den G Juni 1809 till sednaste tid, eller till den sorn räknar sin uppkomst från den dag, lör ännu icke 10 månader sedan, då Franska traktaten promulgerades, och månne jag icke är fullt berättigad att mot Frih. Klinckowström påstå, att den tolkning, som Frihm velat gifva vår grundlag, är origtig, då den helt och hållet strider emot den tolkning, som redan kan anses lia under en lång följd af år vunnit R.
Klinckowström har vidare klandrat regeringen derföre, att den icke gått tillväga med den Franska traktaten på samma sätt som med frågorna om aflösen ifrån Sundska- och Schekle-lullarne, men jag tillåter mig fästa Frihins uppmärksamhet, dels derpå att Sverige, för att vinna befrielse från Sundska tullen, måste utfästa sig alt under flera år erlägga en viss lösesuinma, samt att vår grundlag uttryckligen förbjuder K.
Mit att, utan R.
Slirs samtycke, belasta riket med gäld och andra algifter, dels äfven derpå att för Scheldetuliens aflösen erfordrades ett särskildt anslag, hvilket R.
Stir allena kunde bevilja.
Dessa frågor ega sålunda ingen likhet med dell nu förevarande.