Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till följd af den uppgift i Kongl. Maj:ls Nådiga Proposition, att den förlust Staten kan lida på 1826 års undsättningar, vunnit en fullt motsvarande ersättning i den Tullinkomst af 4p9>0oo R:dr, som influtit för införskrifven Spanmål, bör jag fästa uppmärksamheten uppå billigheten af att anvisa denna som extra-ordinarie ansedda tullinkomst till betäckande af den förlust, hvarmed Banken troligen icke bör kunna komma att belastas, i anseende till bristande tillgångar vid uppgjord liqvid i och för den ifrågavarande Creditiv-fonden, och ingalunda till betäckande af den förlust, som i min tanka för Creditiv-fonden uppkommit, såsom blotta följder af dispositionssättet.
Ehuru införskrifningar 1826 af Spanmål för Kronans egna behof bade tillskyndat StatsYerket betydlig besparing, och ver - Den 9 Februarii e. m. verkat en opåräknad tillökning i Statsinkomsterne, torde likväl en sådan Spanmålshandel för Kronans räkning icke vara det rätta, ehuru något tillfälligt förhållande kunnat för en enda gång förevisa ett lyckligare utslag; och den häraf uppkom ne Statsvinst lärer i alla fall vara ett öfverskott å Statsmedel, hvaröfver Konungen icke lärer kunna annorlunda förordna än stadgadt är.
Den Kongl. Propositionen innehåller, att den varsamhet, hvarmed försäljningen af Magazinsfondens lager bedrefs, var orsaken, att större qvantiteter deraf ännu 1826 voro i behåll.
Efter hvad man vill minnas, torde anledningar ej saknas till anmärkningar, att vaksamheten i denna del drefs så långt, att äfven vårsäd ifrån Magazinerne brådstörtande försåldes till ganska låga auctionspriser, sedan missväxten, om ej redan gifven, åtminstone var fullkomligen befarad, hvilket förhållande äfven torde fordra ett närmare utredande af StatsUtskottet.
Maj:t föreslår såsom medel att komma till ett slut med gamla Magazinsinrättningen, att bristen å Bankens förskott till Magazinsinrättningen skulle afskrifvas.
Härvid torde likväl komma i betraktande, huruvida Rikets Ständer finna Bankens tillstånd vara' sådant, att det medgifver den12 H. 8 Den 9 F e b r u a r i i e. in. na afskrifning, och alt icke betalning fclifve r ett af nödvändigheten påkalladl åliggande; likasom det vill synas tydligt, alt Magazinsinrättningens behållningar böra realiseras för betäckandet af Bankens fordringar, och icke annorlunda kunna disponeras.
Emot de af Magazinsfonden bestådde löners öfverflyltande på Allmänna IndragningsStaten anser jag mig böra göra den anmärkning, att det synes mig nrera ändamålsenligt, om den sålunda ledigblifvande tjenstemanna-personalen öfverflyttades till andra Verk, der de i och för deras lönevilkor kunde fortfarande göra någon nytta, i stället för att ifrån IndragningsStaten få hämta sine lönebelopp såsom pensioner, hvarmed vi böra vara försiktige att belasta StatsYerket.
I anseende till Kongl. Maj:ts Nådiga förslag, att på dess pröfning för hvarje fall må få bero, att med kännedom af förhållandet pröfva, om ytterligare åtgärder böra äga rum med några äldre oredovista poster ifrån Allmänna Magazins-Directionen, eller desamma afskrifvas, anser jag mig böra göra den anmärkning, att jag tror den princip, att afskrifningar icke utan Rikets Ständers samtycke må kunna beviljas , böra i sin helhet bibehållas; men jag inser icke, huru några balancemål till ett belopp
Den 9 Februari i e. m. af 8i,452 R:dr kunna blifva ett giltigt hinder för dessa ärenders slutliga reglering.
Innehållet af Kongl. Maj:ts förevarande Nådiga Proposition om utredningen af så väl Creditivfonden för 1826 års missväxt, som MagazinsInrättningen, har gifvit oss ett ledsamt bevis på de elaka följder, som Creditivfonden Itommit att vidkännas genom StatsContoirets åtgärder.
Jag vill derföre förnya och fullfölja den anmärkning, jag vid Riksdagens början afgaf mot StatsContoirets råd lill Kongl. Maj:t och deraf följande beslut.
Det synes af den Kongl.
Propositionen, alt ställningen nu är den, att troligen en del af Creditivfonden skall gå förlorad, för att upprätthålla och hetäcka Magazinsfonden.
Denna var ej påräknad att oskadad återfås.
Lemnad till det alltid olyckliga försöket att upprätthålla spanmålspriserna, skulle den nödvändigt gifva en förlust; men denna förlust har blifvit vida större, än som bordt inträffa, genom den mängd af misstag, som af 1825 och följande årens Revisorer lades i dagen.
Sedan Magazinsfonden var på halance, var det också oförlåtligt af StatsContoiret, att deruti inblanda Creditivfonden, som var lemnad för missvextår, under förutsättning att den skulle orubbad återställas.
Om genom denna hopblandning af fonderna, eller genom bristande 8* Den 9 Februari i e, m. förmåga att betala hos dem, som undfingo undsättningsspannemål, förlust skulle komma att drabba Creditivfonden, tror jag, lika med Friherre Anckarswärd, att behållningen af Tullintraderna för den år 1826 införskrifna spanmål, hvilken behållning ännu måste finnas qvar i StatsContoiret, efter öfverskotterna ännu ej blifvit lemnade till Riksgälds-Contoiret, borde, såsom ersättning, tillfalla Rikets Ständers Bank.
Jag anser detta vara så mycket nödvändigare, sorn det är enda sättet att hålla i helgd Rikets Ständers beslut att Banken skulle erhålla återbetalning; och då detta kan ske utan tunga för staten, är det så mycket lämpligare.
Hvad utredningen af gamla Magazinsfonden angår, så visade sig år 1825, då Revisorerna på grund af Friherre af Nordins underdåniga begäran, fingo läsa handlingarne och protocollerne, att utredningen ända till det året genom den nya Styrelsens försorg med verksamhet blifvit befordrad.
Men farhågor för missväxt och de låga priserna åren 1824 och 1825 för en del spanmål gjorde, att
Regeringen befallde inställelse af försäljningen utaf det öfriga stora lagret, hvarigenom säden skadades, förskämdes eller uppåts af mask.
Derföre tillstyrkte i8a5 års Revisorer i underdånighet en skyndsammare försäljning, hvarefter den åter började att år 1826 raskt för sig gå.
Om några misstag dervid skedde eller ej, deröfver kan jag ej utlåta mig.
Deu 9 Februarii e. tn. 117 Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt, Gustaf: Lika med Friherre Anciarswärd förmodar jag, att StatsUtskottet skall fästa uppmärksamhet så väl vid Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition i ämnet, som vid Friherre Anckarswärds anmärkningar deröfver.
Mitt minne tillåter mig ej att genomgå dem alla.
Vid en omständighet har jag dock fästat mig.
Herr Friherren har, om jag rätt fattat, omtalat, att betalningsterminerna för dem, som genom Creditivfonden undsattes, hafva blifvit utsatte till fem år, och Friherren synes tro, att Kongl. Majrts afsigt varit, att derigenom undandraga nästkommande Ständer granskningen afCreditivfonden.
Jag tror mig blott härpå böra svara, att utsättandet af de längre betalningsterminerna lämpades efter de betalandes förmåga, öfver hvilken vederbörande Auctoriteter blifvit hörde.
Åtgärden härleder sig således från ett ädlare motiv, än att undandraga Ständerna deras granskningsrätt.
Till svar å den mot mitt yttrande gjorde anmärkning vill jag blott nämna, att jag anfört det vara en särdeles besynnerlig händelse, att de fem år, som vanligen tagas till återbetalningsterminer, alltid tilländalöpa straxt efter Ständernas sammanträde.
Jag hämtar äfven anledning till denna anmärkning från ett tillfälle, då jag ej kunde upptäcka det ii8 De n 9 Fe b r ilar i i e. m. minsta spår lill dessa omtalte ädla motiver; jag menar krut-utborgningeu år 1824» som ställdes till betalning vid 1829 års slut.
I det af Friherre Anckarswärd uppläste skriftliga anförande, har jag funnit flera punkter, som måhända tillkomma mig i första rummet att besvara; men då det är omöjligt att utur minnet kunna afgifva ett fullständigt svaromål, skall jag uppskjuta det till ett annat tillfälle, då jag hoppas vara försedd med tillräckliga motbevis.
I afseende på den punkt, som Hans Excellenee Herr Grefve af Wetterstedt besvarat, och som bar den märkvärdighet, att man velat gifva mindre ädla afsigter åt Kongl. Maj:ts faderliga omsorger, anser jag mig böra upplysa, att inom Skaraborgs
Län de långa betalningsterminerna endast varit en följd af undsättningstagarnes oförmåga att betala.
Herr Friherren fann förhållandet besynnerligt; men jag vill trösta honom dermed, att liden torde vid nästa Riksdag passa för slutliquidens uppgörande.
Detta vare endast sagt med den kännedom jag äger om Skaraborgs Län. Hans Excellenee Herr Grefven ock LandtMarskalken föreslog, att Kongl. Majrls ofvannämnde Nådiga Proposition mätte, tillika med de i anledning deraf afgifne yttranden, till Stats- Banco- samt Allmänna Den 9 Februari i e. ra.
Besvärs- och Economi-Utskolten remitteras; hvilket bifölls.
Företogs till pröfning Lag-Utskottets den 20 sisllidne
December under N:o 3 afgifne, och den 29 derpåföljde Januari i på bordet lagde, Betänkande öfver vackt motion om upphufvande af IIofRätternas Leuterationsrätt.
Lagutskottet har i sitt Betänkande föreslagit, att RofRätternas rätt alt i brottmål leuterera eller lindra skulle upphöra, och Utskottet har för ett sådant förslag lagt till grund flere äldre författningar, hvilka, ehuru utfärdade under en conslitutionel Regering, likväl hafva lemnat
Domaremagten i allmänhet rätt alt leuterera.
År i8o3, då vi så godt som ej ägde nägon constitution, blef rättigheten att leuterera genom en författning inskränkt, och Utskottet går nu att ännu ytterligare inskränka den på grund af 25 §.
Konungen äger att i brottmål göra nåd, mildra lifsstraff' samt återgifva ära &c.
Deraf, alt Konungen äger göra nåd, följer ej, att icke Domaremagten äger rätt alt leuterera, alt skärpa, att sätta in i fängelse på bekännelse o. s. v. Dessa rättigheter äro länkar i samma kedja, till motvigt mot den grundsalls, alt ingen oskyldig skall dö - 120 Den 9 Februari i e. m. mas.
De äro för Domaremagten oundgängliga rättigheter, på det att denna grundsalts ej skall leda till för stor frihet och säkerhet för den brottslige.
Att bortrycka en länk i denna kedja och lemna den ifrån Domaremagten i allmänhet till Konungen synes mig ändamålslöst.
Jag tror således, att domstolarne i gemen, och i synnerhet HofRätterna, höra bibehållas vid deras rätt att leuterera, så väl som alt skärpa.
Eljest skulle på samma skäl Kongl.
Maj:ts rätt att göra nåd, draga alla brottmål under Kongl. Maj:ts pröfning.
HofRätternas leuteralionsrätt har ej tillkommit iföldafconstitutionella eller icke constitutionella regeringssätt, utan af den enkla omständighet, att Hof Rätten, vid dess första inrättning, var Konungens högsta Nämnd.
Vår Grundlag år 1809 gaf samma rätt åt Kongl. Maj:t i dess Högsta Domstol.
Här är således nu tydeligen fråga om att rätta eli förseelse, som man begeck år 1809, då man ej borttog från HofRätterna samma rättighet, som man gaf åt Konungen i 25 §.
Konungen äger att i brottmål göra nåd, mildra lifsstraffj samt återgifva ära och till Kronan förverkadt gods; dock må öfver ansökningar derom Högsta Domstolen höras, och Konungen sina beslut i StatsRådet fatta.
För min del kan jag ej fatta vådan
Den 9 Februarii e. m. tat deraf, att HofRätternas leuterationsrätt upphör, då den naturligast ulöfvas af Konungen, i egenskap af Högsta Domaren, sedan Han deröfver hort Högsta Domstolen.
Jag tillstyrker bifall till Utskottets Betänkande, hvilket så fullständigt upptager alla moliverna, att det är öfverflödigt åter upprepa dem.
Det torde synas förmätet af mig, att så ofta borttaga Ridderskapets och Adelns tid med försvarandet af det Utskotts Betänkande, i hvilkas uppgörande jag sjelf deltagit; men jag tror mig böra upplysa skälen till Utskottets åsigter, då det af de gjorde anmärkningarne synes, att dessa åsigter ensamt ej göra sig nog gällande.
Jag torde först böra redovisa, hvaruti HofRätternas leuterationsrätt består.
Det är en del af nåderätten, öfverlemnad från Konungen till HofRätterna.
Att leuteration verkligen innefattar Konungens nåderätt, på HofRätterne öfverlåten, synes tydligt af expeditionssättet för Utslag i sådane mål, deruti leuteration ägt rum.
De skrifvas efter ett af Kongl. Maj:t faststäldt formulair, och lyda sålunda:
Enligt den eller den §. af lagen är N. N. förvunnen till det eller det brott, hvarföre lifsstraff' är stadgadts men Kongl. Maj:t vill dock af gunst och nåd honom från lif sstraff et förskona &c. Jag frågar då, om det nu mera, när HofRätterne icke 122 Den g Februärii e. m. äro Konungens Högsta Nämnd eller domina Konungs dom, är förenligt med våra Grundlagar, att HofRätterne bibehållas vid en sådan rätt, eller om någonsin nåderätlen kan eller bör utöfvas af någon annan, än Kongl. Maj:t sjelf.
Derföre har HofRätten öfver Skåne och Blekinge också ej tillåtit sig utöfningen af denna rätt.
Jag bar sjelf utöfvat den såsom ledamot af en annan Öfverdomstol, emedan den icke blifvit återkallad; men jag tvekar ej, att nu rösta för ett sådant återkallande.
Huru besynnerligt skulle det icke förefalla i en landsort, om t. ex. HofRätten i Jönköping eller Christianstad utfärdade leuterations-utslag, då Konungen vistades i staden.
HofRätten utöfvade då en rättighet, som Konungen sjelf ej der ägde.
Detta skäl synes mig så kraftigt, att jag är öfvertygad, att Ridderskapet och Adeln skall finna, det en så helig rätt blott af Konungen sjelf bör utöfvas.
Att den rätt, som Friherre Ehrenborgh nämnt, att leuterera, ej tillkommer andra än HofRätterna, medgifves i afseende på formen af Utslaget.
Men i verkligheten utöfvas äfven leuterationsrätten af de lägre domstolarne.
Om t. ex. ett skott lossas mot en person, som deraf dödas, men sådant skedde af vådcij och ingen påstår att den brottslige bör mista lifvet, så dömes han ej till döden.
Deremot kan ett skott lossas från en annan, Den g
F e b r u a r i i e. m. utan alt träffa, roen med afsigt att göra del; den brottslige skulle då gå fri.
Jag vet visserligen, att vådabot finnes i lagen utsatt för det fall, då ett sådant brott sker af våda; men jag känner äfven sådane fall, då tvifvel om uppsåtet kan uppstå.
De exempel jag nu anfört voro af den beskaffenhet, att dödsstraff följa derpå; men jag känner många andra, då mindre straff bero af Domarens pröfning.
Jag vill ej upprepa hvad jag redan sagt om
Domares rättighet att skärpa, att insätta i fängelse på bekännelse m. ra.
Jag tror mig ej behöfva svara mera härpå, än att de fall den värde talaren anfört, ej innefatta leuteration.
Jag har redan anfört, hvad som förstås med leuterationsrätt, och att denna endast tillkommer HofRätter.
Andra domstolar kunna visserligen, vid tillämpning af lagarne, sjelfve mildra straff, då omständigheter dertill föranleda; men sådant kan ej kallas att leuterera.
Fall kunna äfven finnas, då Underdomstolarne blifva nödsakade att till Öfverdomstolarne hemställa, hvad straff som skall tillämpas, der bestämda föreskrifter saknas; men äfven detta är ej att leuterera.
Leuterera är att gifva nåd i Konungens namn.
Konungen sjelf kan ej utöfva denna rätt annorlunda i StatsRådet, efter Högsta Domstolens hörande; och det är en sådan rätt, som jag, och Ut - n4 Den g Februari i e. m. skottet med mig, icke trott under våra constitulionella former böra utöfvas af någon annan än Konungen.
Jag anhåller om proposition till bifall af Betänkandet.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskallien frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid LagUtskottets ifrågavarande
Hvarefter Hans Excellence hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade gilla berörde Betänkande. Ropades Ja.
Föredrogs å nyo LagUtskottets den3i sisllidne December under N:o 6 afgifne, och den 29 derpå följde Januarii på bordet lagde, Betänkande öfver gjordt förslag bm tillägg till 27 Cap. 9 §.
Herr Rosenquist, Fredrik Leonhard, hade inlemnat ett Anförande, som upplästes, så lydande:
Vid LagUtskottets Betänkande, i anledning af mitt förslag om tillägg till 27 Cap. 9 §.
RättegångsBalken, får jag göra följande anmärkningar.
Den 9 Februarii e. m.
Lagutskottet har funnit tillägget nödvändigt, så att ingen Ledamot i Domstol, hvarest lottning af Rättegångssaker äger rum, bör längre få utöfva den osed, eller till och med olaglighet, att från sig byta den Rättegångssak, som genom lottning honom tillfallit; men Utskottet har likväl förbigått det hufvudsakligaste i min motion, hvilket var, att förlust af sex månaders lön borde drabba den Ledamot, som öfverträder lagens föreskrift i nyssnämnde afseende; denna uraktlåtenhet å Utskottets sida berättigar mig fullkomligt att göra Utskottet dessa frågor:
Hvad är en Lagbestämmelse, som icke innefattar någon påföljd? och om det af Utskottet projecterade tillägg icke skall blifva något annat än det, som Utskottet föreslagit, hvad betydelse har då detsamma i verkställigheten?
Jag tror ej, att jag gör mig skyldig till något misstag, om jag besvarar dessa bägge frågor sålunda: att tillägget, då ansvaret för öfverträdelsen icke är utsatt, betyder jemt ingen ting.
Jag anhåller derföre, att Utskottet täcktes uppfatta min motion i sin helhet, och icke vanskapad eller stympad, samt att Utskottet således lyttrar sig öfver Motionen, och framför allt', om en domare skall eller icke skall vara ansvar underkastad, i händelse han, med glömska och förakt för lagens fordringar, bortbyter den sak, som 126 Den 9 Februarii e. m. genom lottning honom tillfallit att föredraga.
Jag anhåller alltså om återremiss af Betänkandet.
Till svar å Herr Rosenqvists anmärkning, torde det vara tillräckligt alt fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet derpå, att i i Cap. 12 §.
RältegångsBalken finnes ansvar stadgadt för den Domare, sorn ej iakttager sine skyldigheter.
Det vore kan hända mindre lämpligt att, för hvarje sak man stadgar, sätta straffet för försummelsen deraf bredvid.
Ridderskapet och Adeln hade sannolikt icke varit belåtne, om Utskottet så tillvägagått.
Hans Excellence Herr Grefven och LancltMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid LagUtskoltets förevarande
Hvarefter Hans Excellence gjorde proposition till bifall af LagUtskottets nyssnämnde Betänkande, hvilken proposition med Ja besvarades.
Ånyo föredrogs LagUtskottets elen i3 sisllidne Januarii under N:o ii afgifne, och den 29 i samma månad på bordet lagde, Betänkande öfver väckt Motion om uppliäfvande af 2 Cap. 3 §.
När delta ämne vid förra Riksdagen förevar, och Ridderskapet och Adeln då afslog en motion af lika beskaffenhet, var jag en af dem, som talade mot densamma.
Under den tid, som sedan förflutit, bar jag ej haft skäl att ändra min öfvertygelse häruti.
Mina skäl mot saken äro de, som yttrades af Kongl. Majit, då han år 1810 afslog en dylik begäran från Ständerna.
Utskottet har i sina skäl för förändringen anfört trenne negativa, som handla om bennes oskadligliet, och blott ett positift, angående bennes nytta.
Denna är undvikandet af den onödiga omgång och de öfverflödiga kostnader, som vållas genom sökandet af Kongl. Majlis tillstånd för Syskonebarn att träda i ägtenskap.
Lagligen uppgår kostnaden ej öfver några R:dr för hvarje par, och tillägget af arfvode åt en Commissionaire kan ej göra det bela betydligt.
Men äfven om så vore för ett fattigt par; huru ringa är icke denna olägenhet för de få slägtingar, som deraf känna sig besvärade, mot den fördel, som bibehållandet af en vidsträcktare slägtskapsberäkning tillskyndar mängden af fattiga personer inom vårt land, hvilka ej
I Den 9 Februarii e. m. gifta sig med hvarannan.
Derigenom att de kunna räkna en af lagen upprätthållen förvandtskap med förmögnare medlemmar af en slägt, kunna de äfven af dem påräkna understöd och deltagande, som eljest troligen uteblefve.
Huru mången af oss har icke, på denna grund, håde njutit och gifvit understöd?
Hvarföre skulle vi betaga våra efterkommande, att likaledes hjelpas och hjelpa utan förödmjukelse?
I ett land, så fattigt som vårt, skall behofvet deraf aldrig upphöra.
Men ofelbart skola slägtingars anlitande å den ena sidan, och deras deltagande å den andra, aftaga i samma mån, som de af lagen göras främmande för hvarandra.
Då Utskottet icke anfört några andra, än detta enda materiella skäl, har jag ej något mera att vederlägga.
De moraliska, som tala emot Utskottets betänkande, äro anförda i reservationerna; och jag hoppas, att de hos många af Ridderskapet och Adeln skola, likasom hos mig, äga ännu större vigt.
Friherre Ehrenborgh^ Casper Wilhelm:
Jag har ej begärt ordet för att försvara LagUlskottets Betänkande, ehuru jag deltagit deri.
Frågan har så ofta varit discu terad - Den g Februarii e. ra. 129 lerad inom detta Stånd, och åsigterna dervid varit så olika, att jag fåfängt skulle försöka att segra öfver deras mening, som med mig äro af olika tankar; men jag vill blott vördsamt fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet derpå, att en återremiss ej skulle leda till något ändamål.
Utskottets pluralitet har endast upprepat hvad Ständerne vid 1809 års Riksdag, och två Stånd sist vid 1823 års Riksdag, beslutat.
De anmärkningar, som Herr von Hartmansdorff gjort mot Utskottets Betänkande, hafva redan varit föremål för Utskottets pröfning; och jag hemställer, om dessa motskäl äro af den natur, att de bora förändra Utskottets Öfvertygelse.
Om Ridderskapet och Adeln afslår eller bifaller Betänkandet, är mig alldeles likgiltigt; menen återremiss leder endast derhän, att Betänkandet i samma skick återkommer.
Jag anhåller således om proposition till bifall eller afslag på Betankandet.
Hans Excellence Herr Grefve De let Gardiej Jacob:
Det är nu 19 år, sedan jag första gången talade för förevarande fråga.
Lagutskottet
Var då af skiljaktig tanka mot nu.
I anledning af hvad Herr Von Hartmansdorff yttrat om kostnaderne, får jag upplysa, att dessa icke äro så obetydliga.
Jag har ofta varit i tillfälle att erfara det, då underhafvande på mitt Gods, och äfven 12 fl. 9 i3o Den g Februarii e, ra. andre ifrån den landsort jag bebor, anlitat mig i denna sak.
Kostnaderna hafva uppgått lill öfver 8 R:dr, och många fattiga af Allmogen skulle önska, att hafva dessa 8 R:dr besparda.
Jag yrkar således proposition tili bifall af Betänkandet.
Jag har äfven uppträdt, för att, lika med Friherre Ehrenborgh, fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet derpå, att en återremiss synes öfverflödig.
Vi kunna lika så gerna skrida till afgörande medelst bifall eller afslag på hufvudfrågan, medan opinionen redan är bestämd.
Hvad den moraliska sidan af saken angår, anser jag såsom en ökad upplysning med tiden, att Kongl. Maj:t, ehuru han 1809 afslog denna sak, likväl sedermera alltid bifallit ansökningar om giftermål mellan syskonebarn.
Hufvudmotivet har då troligtvis härledt sig från den inkomstkälla, som genom dessa ansökningar varit beredd åt vissa Embetsman i Stockholm.
Jag har derföre ansett den materiella sidan tillräckligt utredd, sedan Grefve De la Gardie upplyst de med sådane ansökningar förknippade större kostnader, emedan de fleste af Allmogen, som ej hafva sådane hjelpsamma husbönder, få till prejande Commissionairer betala ändå mera, än här blifvit uppgifvit.
Sedan BondeStåndet, som bäst erfar följderna af denna olämpliga lag, redan bifallit Betänkan - Den 9 Februarii e. ra. i3i det, tror jag Ridderskapet och Adeln göra rättast att äfven bifalla det.
För min del väntar jag inga farliga resultater af ett sådant bifall.
Tvärtom anser jag mig förvissad om goda.
Vi märka så tydligt, att i flera vigtiga angelägenheter en återgång är för handen, att jag för min del anser det vara en pligt att söka befordra hvarje bestämdt steg till bättre upplysning; och jag skall vid detta, såsom vid alla andra tillfällen, söka undanrödja de små fördomar, vid hvilka man håller sig fast, för att hindra den.
Jag anhåller om proposition till bifall eller afslag af Betänkandet.
Herr Dott Hartmansdorff:
Jag bade visserligen ingenting emot, att Betänkandet genast afsloges, om jag ej i allmänhet ansåge en sådan skyndsamhet vara en inskränkning i hvars och ens rätt att få sin mening pröfvad.
Men jag skulle dock i ett afseende önska återremiss, ett afseende, hvilket jag nyss glömde, men hvarom jag nu vill ärindra, nemligen om upphörandet af all betalning för ett Kongl» tillstånd till äktenskap mellan Syskonebarn» Jag ser intet hinder för Rikets Ständer, att i underdånighet ingå till Kongl, Maj:t med anhållan, att dylika tillstånd måtte lemnäs kostnadsfritt, i stället för att begära lagbudets upphäfvande.
Om sådant bifölls, kunde man ej längre kasta på dem, 6om försvara i3a Den g Februarii e. m. den gamla lagens bibehållande, den förhatliga stämpeln att emotstå förändringen för att gynna de embetsman i hufvudstaden, hvilka hafva med saken att göra.
Samma vink om egennytta hos dem nyttjades ock vid förra Riksdagen, men lyckades ej då.