Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men nu, då man inbillat sig vandra på en framskridande upplysnings bana, nu vill man införa Lagar, sorn våra förfäder skulle ryst vid att höra omtalas, ännu mer att höra vara på vägen alt stiftas.
Detta är inledningen till mitt ogillande af den styggelse, som LagUtskottets vär/ de Ledamöters pluralitet kunnat för Rikets Ständer till antagande framlägga uti sitt Betänkande N:o ii3 i anledning af Kongl.
Den 3 November e. m. Maj:ts Nådiga Proposition, angående rättighet fö/'
Patroulle, Post, Paktkarl eller Fångförare, att, genom bruk af skjutgevär, söka förekomma fånges flykt.
Lagutskottet har iakttagit samma försigtighet, som åtskillige andra Utskott under denna Riksdag sig tillåtit, nemligen: att endast upptaga namnen på de Ledamöter inom RiksStånden, hvilka gjort anmärkningar emot den projeclerade liva Förordningen, men ingalunda hvad desse anmärkningar innehållit; troligen emedan Utskottet ej mägtat vederlägga ett enda af de anförde skälen mot den onaturliga och barbariska nya Lagen, att åt en rå och obildad fångförares discretion öfverlemna ett menniskolif.
Utskottet har framställt sju motiver, hvilka grundeligt bevisa onaturligheten och omoraliteten af den föreslagne Förordningen; och hvem skulle väl tro, att samma Ledamöter, som anfört desse motiver, skulle emot deras innehåll kunna raisonnera sig till ett annat resultat; till hvars erhållande blifvit framställde fyra andra moliver, som jag önskar, menskligheten till heder, aldrig blifvit offentliggjorda.
Då jag alltid skall anse som en helig pligt, att, så mycket i min förmåga står, försvara den personliga friheten, deri högsta jordiska fördel menniskan äger, så vill jag upptaga och vederlägga hela det a b c d, som
Utskottet framlagt för att kunna åstadkomma de föreslagna mordscener, hvilka odisputabelt skola blifva provenu af Utskottets förslag. i5o Den 3 November e. m. «) ”Att allmän och enskild säkerhet, ”efter hvad erfarenheten visat, ofta blifvit ”ej allenast blottställd, utan ock verkeligen ”störd genom grofva brottslingar, hvilka ”det lyckats att från fästningar och häkten, ”eller under forslande, på flykten sig begifva.
Att allmän och enskild säkerhet blifvit störd af grofva brottslingar, som det lyckats att från fästningar och häkten undkomma, det är ingalunda arres tanter nes fel, utan deras, som äro satta att vaka deröfver, att fångarna ej må kunna förskaffa sig en frihet, som i födelsen är dem och hvarje lefvande varelse gifven.
Således skulle, efter LagUtskottets första rättsprincip, fången straffas för hans bevakares försummade vaksamhet — hvilken skef och vanskapad åsigt — och hvilket begär att skydda makten eller den starkes försummelse, på den svages bekostnad! b) ”Att
Samhällsordningens bevarande ”påkallar kraftiga och stränga åtgärder till ”förekommande af den oro och våda, som ”förorsakas af dylika på flykten komne missdådare, hvilkas tillstånd i allmänhet är sådant, att de ej annorledes, än, medelst nya ”brott, kunna bereda sig lifsuppehälle.” I samma mån Samhällsordningens bevarande påkallar kraftiga och stränga åtgärder till förekommande af den oro och våda, som förorsakas af på flykten komna Den 3 Novcmbtr c. m. missdådare, i samma mån Lör vaksamheten hos de öfver hrottslingarne satte vårdare okas, och således höra straffen skärpas för väktare öfver fångar, som låta fånge fly; men ingalunda
Lör åt väktaren öfverlemna att, medelst fånges mördande, skilja sig från mödan och vaksamheten, att fången från rymningsföretag hindra. c) ”Att Lagens stadgande i 29 Cap. r MissgerningsBalken:
Kan det så hända ”att den, som far efter att fånga den, som ”lagliga gripas må, slår, eller skjuter åt ”honom, eller dem honom värja vilja, och ”annar kommer i misshugg, och får der ”död af; profves sådant emot hans vilja ”och uppsåt skedt vara; bote dä vådabot ”till målsäganden tjugu daler, synes förutsätta rättighet att genom skjutande hin”dra missgerningsman från flykt.” Åberopandet af Lagens stadgande i 29 Cap. 1 §.
MissgerningsBalken förefaller mig till ifrågavarande fall högst olämpeligt, och antyder, att Utskotlct måtte varit i förlägenhet, att få några likheter med skuggan af skäl.
Rubriken till åberopade
Capitel lyder så här:
Om dråp och bana, som timar mer af olycko, än annars vållande.
Endast denna rubrik bevisar oanvändbarheten härstädes af Capitlet; ty huru kan i något fall dråp mer af olycka, än annars vållande, här komma i fråga; ordet olycko kan här endast hafva afseende på den ar - 102 Den 3 November e. na. ina fången, hvars lif beror af vaktens discretion.
Sjelfva §:n, som Utskottet transumerat, och derigenom uteslutit sådant som, om han i sin helhet citerats, vid första påseendet funnits opassande för tillfället, lyder som följer: ”Kan det så hända, att den, ”sorn i rätta lifsnöd vill sig värja, eller far ”efter att fånga den, som lagliga gripas må, ”slår, eller skjuter åt honom, eller deni ho”nom värja vilja, och annar kommer i misshugg, och får der död af; profves sådant ”emot hans vilja och uppsåt skedt vara; ”bote då vådabot till målsäganden tjugu da”ler.
Ej bör mer än ett hugg eller skott ”för våda räknas.
Varda flere sår af ett skott ”eller hugg; vare tbet ock våda.”
Huru vill man jemföra händelsen med den, som i rätter lifsnöd vill sig värja, med denna händelse.
För att vara i sådan lifsnöd, som i delta Capitel förutses, måste man vara på fri fot, och om det skulle kunna hafva afseende på fånge, så vore fallet det, att fången redan vore i frihet, och ånyo gripas skulle.
Således är §:ns mening, som af rubriken på Capitlet inhemtas, endast att bestämma vådabot; och det skall vara en öfvernaturlig advocatyrsförmåga att göra ett uppsåt till våda — ty när fånge vill fly från väktare, och den senare är förbunden att 3:ne gånger varna honom efter den föreslagna nya Förordningen, innan Den 3 November e. m.
153 lian får lossa skottet, så måste väl våda till ett sådant fall vara högst olämpeligt.
Vidare och vid en annan tillämpning, som tyckes afses, fastän skeft framställt, af uttrycket: ”den som far efter att fånga den, . ”sorn lagliga gripas må, eller skjuter åt ho”nom, ” — synes ju tydligen, att detta handlar endast om, när en person skall gripas, eller sin frihet beröfvas; och det är just häruti, som det ömtåliga ligger, å ömse sidor, emellan våldet och makten å ena sidan, och medborgligheten å den andra sidan.
Det fina förborgade motivet till den nya anstalten tyckes vara, att kunna förvandla Arresteringsorder?!. till ett Dödsdecret, och, för att kunna hjelpa sig fram till detta mål, har man försökt begagna sig af denna §, lika skiljaktig från saken, som natten från dagen; ty denna §. synes icke förutsätta rättighet att genom skjutande hindra missgerningsman från flykt, emedan han icke lian få namn af missgerningsman, för det lian skall arresteras, utan detta namn först tillkommer, sedan han blifvit öfverbevist och dömd. d) ”Att häktad person, då han har kun”skap om det äfventyr, hvarmed försök till ”rymning är förknippadt, har alt skylla sig ”sjelf för den ofärd, som träffar honom, om ”han icke dess mindre vågar försöket.”
Detta motif för bestämmandet af den föreslagna Förordningen kunde Utskottet gerna i54 Den 3 November e. m. sparat, emedan det aldrig enligt förnuftet kan användas till grund för uppgörandet af den ifrågavarande Förordningen, utan endast anses som ett tröstemedel efteråt, sedan denna rysliga Förordning blifvit antagen; huru förundrad måste man icke blifva då man läser följande tirad: ”Då Utskottet ”tagit dessa serslciita åsigter i betraktande ”och med det ifrågavarande Lagförslaget ”dem jemfört, har väl Utskottet stannat i ”den öfvertygelse, att samma förslag ej kan ”stå tillsammans med de grunder, som i ”förra afseendet äro anförde;” men Utskottet likväl, efter sådane raisonnementer, tillstyrkt en ny Förordning, som, med åberopande af hvad rättsbegrepp som helst, likväl innehåller en kränkning af natur- och folkrättsläror, bland alla kända Nationer.
Utskottets 3:ne så kallade skäl för den nya Målskjutningslagen äro af en origtig halt.
i :o ”Att fången är genom laga kraft”vunnit beslut förklarad skyldig till dödsstraff eller lifstidsfängelse.” Hvarföre skall fånge öfverlemnas till ett behandlande utom Lagen?
— Han blifver ju derigenom, och om han af sin väktare mördas, befriad från ett straff, som genom exempel är ämnadt att väcka skräck och fasa; lian betages ju alt få tröst i sina sista stunder af Ordets Tjenare; och således blifver äfven Religionens bud härigenom kränkt.
Den 3 November e. m. i55 Enligt Grundlagen äger Konungen rätt att nåd göra och lif skänka; men denna Hans Majrts heliga och ljufvaste af all mensklig makt blefve Hans Maj:t derigenom betagen; förslaget är alltså både Grundlags- och Religionsstridigt; fången är betagen hoppet, det enda en sådan olycklig äger, hoppet antingen att blifva beredd till sin förestående död, ocb försonad med sin skapare och samhället, eller att få af sin Konung sitt förverkade lif åter.
Hvilken nedsättning af Konungavärdigheten kommer icke här äfven i betragtaride, då en sådan Konungens rättighet kan af en simpel fångvaktare förekommas. 2:0.
”Att han redan kommit utom den ”fästning eller det häkte, der han hålles i ”förvar, samt från fängsel sig befriat, eller ”under forslande gjort sig ledig från det fängsel honom varit pålagdt, och derefter be”gifvit sig på flykten.”
Att fången kommit i den ställning att hafva gjort sig fri från fängsel, är en försummelse af den, som vårdat honom, och Utskottet hade kunnat spara att upptaga detta som ett fall, då det redan är till motivet nämndt såsom grund.
Utskottet har i öfverensstämmelse med sitt A. B. C. D. i mordrättighetens öfverlemnande åt Fångförare, Post, Patronille och Vaktkarl ansett förslaget böra ändras till denna lydelse: ”söker fånge som till döds - 156
Den 3 November e. m. ”straff eller lifstidsfängelse dömd är, att på ”flykten sig begifva, och har han redan kornkrut utom den fästning eller det häkte, der ”lian i förvar hålles, samt från fängsel sig ”befriat, eller gjort sig ledig från det fäng”sel, honom under forslande urpålagdt; äge ”då patrouille, post, vaktkarl eller fångförare, som fången bevakar eller forslar, att ”skjuta å honom, derest han icke efter tren”ne anrop från försöket afstår, och annat ”medel att flyendet hindra, icke är för han”den.
Dock hör fången förut vara om äf”ventyret underrättad och, så vidt ske kan, ”skottet rigtas å sådane delar af kroppen, ”att fången icke skadas till lifvet; men om ”sådant sker, skall undersökning om händelsen vid behörig domstol anställas, samt ”dervid alla omständigheter noga utredas.
”Finnes vaktkarl eller fångförare hafva i ”oträngd måtto skottet aflossat; varde han ”då straffad efter allmän lag.” Utskottet har derjemte funnit sig höra tillstyrka, såsom villkor för en sådan författnings antagande och tillämpning, att till dödsstraff eller lifslidsfängelse dömde fångar skola vara försedde med en särskild klädedrägt, eller annorledes med sådana tecken utmärkte, att de alltid äro genast igenkännlige, på det fångvaktare ej må, vid inträffande rymningsförsök, råka i villrådighet, huruvida han äger utöfva den rättighet, som den föreslagna författningen honom tillägger.
Jag anser mig deremot, uppå de af mig redan anför - Den 3 November e. ra. i5/ da stal, böra förklara, att den af Utskottet föreslagna jemkningsförordningen, äfvensom Kongl.
Maj:ts Nådiga proposition, böra förkastas.
— Således tillstyrker jag, i motsats mot Utskottet, att inga särskilta kläde-eller morddrägter må blifva inrättade.
Hvilka grufveliga scener skulle icke sådana nutidens alster åstadkomma; man kunde ju tvinga ett af våldet utsedt offer att ikläda sig en sådan hiskelig drägt, för att få låta urvägenrödja honom, urskuldande sig med misstag, och att drägten gjorde honom fågelfri.
Jag bar nu uppfyllt den heligaste af de pligter, som jag anser tillhöra mitt Riksdagsmannakall, då jag med skäl och bevis ådagalagt ötillhörigheten, både i lagligt och moraliskt afseende, att tillskapa en onaturlig och omensklig lag eller förordning.
Jag bar talat för menniskans rättigheter, — för frihetens bevarande till lif.
Måtte Ni, mine Herrar, taga Ed ra samveten till råds, innan Ni, som Svenska Riddersman, tagen ett beslut, som Edra förfäder skulle indignerat, emedan det varit dem ovärdigt, och som, om det realiseras, skall väcka hela den civiliserade verldens afsky och förakt.
Jag anhåller örn Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition till afslag å Betänkandet, med förklarande, att jag anser ett sådant natur- och folkrätt kränkande project snarare böra brännas, än till Rikets Ständers antagande framläggas. 158 Den 3 November e. m. Herr Crusenstolpe, Magnus Jacob:
Jag kan ej neka, att jag med ledsnad såg, att den Kongl, propositionen i detta afseende, som vid sista Riksdag afslogs, nu åter blifvit framställd.
Jag medgifver, att Utskottet i sitt förslag gått en medelväg, och att om vi nödvändigt skola hafva det, hvilket jag åtminstone anser för ett ondt, Utskottets förslag då är det lämpligaste.
Men förslaget har i alla fall med sig stora olägenheter.
Utskottet har dervid fästat det vilkor, att arrestanterna skola vara klädda i en särskild drägt, och detta derföre, att andra ej skulle löpa fara, genom ett misstag; men förmodeligen kunna färgerna på denna drägt ej blifva så bjerta, att man i mörkret är i stånd att urskilja dem.
Misstag kunna således äga rum.
Dessutom har denna drägt den olägenhet med sig, alt om en så beskaffad fånge slipper lös, är han genom sin drägt så igenkännelig, att det icke återstår för honom annat, än göra 113m brott.
Hvar han visar sig, blir han behandlad såsom ett vilddjur, och i repressalie-väg kan man vänta af honom ett derefter lämpadt uppförande.
Jag tror således, att man ej bör antaga, utan hellre afslå hela förslaget.
Men då flera Ledamöter anhållit att få yttra sig, och deribland Chefen för FångStyrelsen, torde så upplysande anmärkningar blifva afgifne, att de förtjena tagas i närmare öfvervägande.
Jag vill då ej sätta mig emot återre - Den 3 November e. m. miss, utan inskränka mig att afstyrka bifall till Betänkandet.
Jag beklagar oändligt att en föregående Talare funnit Kongl. Maj:ts proposition så omensklig och sårande för folkrätten.
Då jag varit en bland de Konungens Rådgifvare, som i underdånighet tillstyrkt propositionen, må det tillåtas mig förklara, att jag tror den hvarken för mensklighet eller rättvisa vara sårande.
Erfarenheten har visat de olyckor och skador, som varit resultaten af de täta rymmingarne dels från forslingar dels från häkten.
Det är denna erfarenhet, som väckt Regeringens uppmärksamhet, uppå nödvändigheten att söka skydda det fredliga samhället för hofvar.
Jag medger, att denna lag kan hafva sina betänkligheter, och att ingen Lagstiftare hvarken kan eller bör med lättsinnighet behandla ett ämne, som angår menniskolif.
En Talare har nyss åberopat, att denna Lag vore stridande mot naturrätt och folkrätt, men ingendera af dessa kunna hit tillämpas.
Naturrätten måste, såsom jag förut på detta rum haft äran yttra, upphöra, och ge vika för samhällsrätten, då medborgaren ingår deruti, ty endast derigenom är man berättigad till de förmoner samhällstillståndet medförer.
Med folkrätten åter tror jag mig böra förstå de ömsesidiga rättigheterna olika folkslag emellan, och kan denna ej haf - Den 3 November e. m. va något alt göra med hvad vi stadga för våra brottslingar.
Samma Talare har påstått, att i detta Lagförslag ligger något sårande emot hela den civiliserade verlden.
Så vidt jag känner Europa, och jag tror mig vara i tillfälle att känna det, existerar icke ett enda land, der ej fångbevakningen äger rätt att mota våld med våld, och att använda de vapen lagen ställt i hans hand.
Den, som varit i Europa, kan bevittna, att ingen utsatt post finnes, som icke har rätt begagna sitt vapen, äfven der den största mensklighet mot fångar råder.
Långt ifrån att bereda åt den fängslade en mildare behandling genom afslag å den Kongl, propositionen, skulle man tvertom slutligen sätta Styrelsen uti det obehagliga nödtvång, att genom ökade fängsel af jern försvåra alla rymningsförsök — och månne icke detta då skulle få namn af tortur; och likväl lärer det ej kunna nekas, att Samhället har högre och heligare rättigheter alt blifva fredadt, än desse brottslingar kunna förmenas äga till en frihet, den de förverkat genom sina brott.
Här är ej fråga om sådane, som sitta under ransakning, öfver hvilka icke någon dom blifvit fälld, utan om dem, som en gång förverkat sitt lif, och endast genom nåd fått behålla det, hvilka satt sig så utom lagen, att de ej äga rätt att trakta efter friheten.
Hvad den beträffar åter, som är under ransakning, måste den visserligen anses un - Den 3 November e, m. under en annan categori, och jag tror således, att Utskottet haft ganska rätt, som betraktat dessa ur olika synpunkter.
Men äfven den, som är under ransakning, och möjligen kan vara oskyldig, har orätt, om lian undandrager sig det fängsliga förvaret, emedan hans samhällspligt är, att tåligt af lagarne vänta den upprättelse han förtjenar.
Samma Talare har velat lägga hela ansvaret för fångars rymning på fångvaktaren.
Om man betraktar, ur hvilka klasser af samhället dessa personer tagas, om man ihågkommer deras föga angenäma tjenst, och deras i proportion mot andra Statens tjenare högst obetydliga lönevilkor, mäste man ovilkorligen förutsätta, att någon försummelse af deni möjligen kan äga rum.
Då fången, hvars begär efter frihet anses vara så rätts- och naturenlig, oupphörligt använder all sin tid, och all sin kraft för att genom list undandraga sig en fångvaktares uppmärksamhet, så frågar jag, om icke slutligen ett sådant försök kan lyckas, och likaledes om ej lagstiftaren bör med lagens hela alfvar söka förekomma de olyckor, som deraf skulle uppkomma för det fredliga samhället?
Kan man väl påstå, att menskligheten är sårad genom en sådan lag — och skall den fredliga medborgarens välfärd och hela samhället uppoffras för dylika förbrytares förmenta naturrätt, att trakta efter en frihet, den de förverkat?
Jag slutar mig till dem, som begärt återremiss. 48 H. it i Den 3 November e. m.
Friherre Åkerhjelm; Gustaf Fredrik:
Då jag inser möjligheten af förevarande Betänkandes återremitterande, anhåller jag att få begagna tillfället, för att lemna några upplysningar i den del af ämnet, som jag förut behandlat.
Med anledning af de upplysningar FångStyrelsen inhämtat om åtskillige varnande tilldragelser vid de fängelser, som af militairtrupp bevakas, och hufvudsakligen med stöd af de för allmänna säkerheten hotande händelser, som inträffat tid efter annan vid Corrections-inrättningarne, hvarest fångarne äro utan allt slags fängsel, och åtnjuta en frihet, som endast begränsas af ordning inom inrättningarna och murar utom dem, ingick förenämnde Styrelse till Kongl.
Maj:t förlidet år med underdånig hemställan om en instruction eller lag för sådane fall, då våld eller rymning icke med andra medel än vapens brukande kunde förekommas, och med tillämpning endast vid de fängelser, som af militairtrupp bevakades.
Denna bevakning, hittills i saknad af klar och bestämd instruction för dylika fall, bar således befunnit sig i den svåra och betänkliga villrådigheten, om han, af fruktan för menniskolifs möjliga spillande, skall låta våldsamheterna utbryta, och de instängde brottslingarne utöfva det naturliga, men af samhällsordning, såsom för den vådligt, förbjudna begäret, att förskaffa sig friheten, eller om han, till förhindrande deraf, skall använda de vapen han äger, och dymedelst Den 3 No v em b ev e» m. i63 befara påföljden af en KrigsRätt och en möjlig bestraffning derföre, att han, i brist af i lag beskrifven rättighet, tidigare mött våldsgerningen^ än den hunnit materielt verka.
Inom Corrections-inrättningarne hafva åtski 1- lige enskilta mordförsök af fångarne mot bevakningen in träffa t, äfvensom större sammansättningar till rymningar derstädes flere gånger blifvit upptäckte och motade, och några gånger oupptäckte verkställts, under den tiden byggnaderne ej lemnade något materielt värn emot dylika planers utförande.
Vid de tillfällen, då flere fångar på en gång i posternas åsyn verkställde rymning, ropades, varnades och lossades skott för att hindra dem derifrån, men då detta ej hjelpte, och de rymmande ej kunde upphinnas, rigtades slutligen skott mot dem, oansett de bevakandes tveksamhet, huruvida de kunde våga att på sådant sätt begagna sina vapen.
Vid t vän ne sådana tillfällen blefvo fångar blesserade.
Den första gången dog rymmaren af skottet några veckor derefter.
KrigsRätt sammanträdde och undersökte förhållandet, men dömde soldaten fri, ty rymningsbrottet var lagligen bevisad t.
Vid det andra tillfället föll den blesserade, som jemte en annan fånge uti båt redan hunnit långt från stranden, men han återställdes snart igen.
Begge upphörde dock efter skottet med rymningsförsöket, bådo om nåd, och återfördes till fängelset, och landet be48 II. 11 * Den 3 November e. m. friades såmedelst från besöket och kringstrykandet af tvenne brottslingar, som icke agde annat att lifnära sig med, än hvad de olofligen kunde taga från landets invånare.
Denna händelse ansåg jag mig eméllertid böra begagna, för att visa de öfrige
Correctionisterne vådan af försök att handla olagligt, och att olofligen tillvinna sig friheten.
Så snart den blesserade Correctionisten hunnit läkas, framställdes han, tillika med hans medbrottsling, för det öfriga betydliga antalet Correctionister, hvilka nästan alia, för sina arbeten utrustade med grofva verktyg, omgåfvo sina obeväpnade styresmän, och afhörde med rörelse de skarpa åtvarningar, som af rymningshändelsen och dess påföljder hämtade både anledning och styrka.
Intrycket deraf var oemotståndligt, och beredde ett sinnestillstånd hos fångarne, som gjorde, att uti närmare ett år derefter intet enda rymningsförsök företogs.
Detta hälsosamma intryck utplånades likväl af lättsinnigheten, hågen för ombyte af lefnadssätt, olust för arbete, kärleken till frihet, och hos några af en inre drift eller behof för våldsamma, olofliga företag.
Dessa, att jag så må säga, naturkänslor uppvaknade således åter bland denna massa af förbrytare, och en sammangaddning af ett ännu vådligare slag bildade sig inom dem.
Lyckligtvis voro de yttre murarne då färdiga, ty FångStyrelsen, som föresåg, att, med Wadstena Correctionslnrättnings upphörande, den Den 3 November c, m.
IÖ5 å Långholmen snart skulle få ett högst betydligt antal brottsligt sinnade personer att förvara, hade derföre börjat byggnaderna å sistnämnde ställe med stängselns uppförande, såsom ett för hufvudstaden och landet nödigt värn, mot den annars lätt inträffade olyckshändelsen, att de blefvo uppehållsorter för flere hundrade, dels våldsverkare, dels så nödställde menniskor, att tiggande och stöld voro deras enda utvägar att vinna lifsuppehälle.
Styresmannen på stället, en befattning som då icke var militärisk, upptäckte att en sammangaddning var å bane, och förmådde att genom sin rådighet förekomma dess första utbrott.
Med allvar, beslutsamhet och lämpor lyckades det honom att återföra den oroliga massan in på den inre gården, hvarefter portarne dertill genast tillåstes.
Så väl om detta särskilda fall, som om det rådande sinnestillståndet bland correctionisterne, hade Styrelsen kunskap, och begaf sig i anledning deraf till Inrättningen.
Yid dess ankomst dit befanns tillståndet betänkligt.
Vakten var fåtalig; försöket att arrestera sammangaddningens hufvudmän, mött med våld från de brottsliges sida, hade misslyckats, och sinnesjäsningen hos fångar ne hade derigenom stigit till ännu högre grad.
Beslutsamhet var således här af nöden.
Genom alfvar, rättrådighet, och jag tillägger ömhet i omvårdnaden om tångarne, hade Styrelsen lyckligtvis tillvunnit sig en sådan aktning af dem alla, att densam - i66
Den 3 November e. m. ma, utan att röna motstånd eller minsta gensägelse, afskilde de egentliga våldsverkarne från de andra, arresterade dem i särskilde rum livar och en enskilt, och inläste den öfriga massan, som visat sig i någon mån hafva deltagit i den uppgjorde planen, hvilken icke var mindre än att öfverrumpla den 7 man starka vakten, och mot hvad pris sorn hälst fråntaga den nycklarne till portarne och sedan utströmma i det fria samhället.