Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ah, Gösta, en man måste bära allt hvad lifvet bjuder med mod i hjärtat och löje på läpparna, eljes är han ingen man.
Sakna så mycket du vill, om du förlorat din käresta, låt samvetskvalen gräfva och tära i ditt inre, men visa dig som man och värmländing.
Låt blicken lysa af glädje och möt dina vänner med glada ord!
Strängt är lifvet, sträng är naturen.
Mod och glädje alstra de båda som motvikt mot sin hårdhet, eljes skulle väl ingen uthärda dem.
Mod och glädje!
Det är, som om dessa vore lifvets första plikter.
Du har aldrig svikit dem förr, skall ej heller göra det nu.
Är du sämre än Löwenborg, som sitter där vid sitt träklaver, än alla de andra kavaljererna, de modige, de sorglöse, de evigt unge?
Du vet nog, att ingen af dem undgått lidandet!
Och så ser Gösta på dem.
Ack, en sådan tillställning!
De sitta där djupt allvarliga allihop och lyssna till denna musik, som ingen hör.
Plötsligt blir Löwenborg ryckt ur sina drömmar af ett lustigt skratt.
Han lyfter händerna från tangenterna och lyssnar som i hänryckning.
Det är Gösta Berlings gamla skratt, hans goda, vänliga, smittande skratt.
Det är den ljufvaste musik den gamle hört i hela sitt lif.
»Visste jag inte det, att Beethoven skulle hjälpa dig, Gösta,» utbrister han.
»Nu är du ju bra igen.»
Så var det den goda fru Musica botade Gösta Berlings mjältsjuka.
Broby-prästen.
Eros, allherskande gud, du vet nog, att det ofta tyckes så, som om en människa skulle hafva frigjort sig från ditt välde.
Alla de ljufva känslor, som förena människorna, synas döda i hennes hjärta.
Vansinnet sträcker sina klor efter den olycklige, men då kommer du i din allmakt, du lifvets skyddsherre, och som det starka helgonets staf blomstrar det förtorkade hjärtat.
Ingen är snålare än Broby-prästen, ingen genom ondska och obarmhärtighet mera skild från människorna.
Hans rum stå oeldade om vintern, han sitter på omålad träbänk, han klär sig i trasor, lefver vid torrt bröd och rasar, då en tiggare träder inom hans dörr.
Han låter hästen svälta i stallet och säljer höet, hans kor afgnaga vägkantens torra gräs och husväggens mossa.
Ända fram till landsvägen höres de hungriga fårens bräkande.
Bönderna kasta åt honom gåfvor af mat, som deras hundar ej äta, af kläder, som deras fattige försmå.
Hans hand är utsträckt för att begära, hans rygg böjd för att tacka.
Han tigger af de rike, lånar till de fattige.
Ser han en myntad penning, svider hans hjärta af ängslan, innan den befinner sig i hans ficka.
Olycklig den, som ej står till reds inför honom på förfallodagen!
Sent gifte han sig, men bättre hade det varit, om han aldrig gjort det.
Utpinad och öfveransträngd, dog hans hustru.
Nu tjänar hans dotter hos främlingar.
Han blir gammal, men åldern skaffar honom ingen lindring i hans sträfvan.
Snålhetens vansinne lämnar honom aldrig.
Men en vacker dag i början af augusti kommer en tung kaross, dragen af fyra hästar, uppför Broby backar.
En fin gammal fröken kommer åkande med stor ståt, med kusk och betjänt och kammarjungfru.
Hon kommer för att råka Broby-prästen.
Det är honom hon hade kär i sin ungdoms dagar.
Då han vistades som informator på hennes fars gods, älskade de hvarann, fastän den stolta släkten skilde dem.
Och nu kommer hon resande uppför Broby backar för att få se honom, innan hon dör.
Allt hvad lifvet kan ge henne är att få återse sin ungdoms älskade.
Den lilla fina fröken sitter i den stora vagnen och drömmer.
Hon åker ej uppför Broby backar till en fattig liten komministergård.
Hon är stadd på färd till den svala, täta bersån nere i parken, där den älskade väntar.
Hon ser honom, han är ung, han kan kyssa, han kan älska.
Nu, då hon vet, att hon skall få se honom, stiger hans bild fram för henne med sällsam tydlighet.
Så vacker han är, så vacker!
Han kan svärma, han kan brinna, han fyller hennes väsen med hänförelsens eld.
Nu är hon gulblek, vissnad och gammal.
Han skall kanske inte känna igen henne med hennes sextio år, men hon kommer ej för att bli sedd, utan för att se, för att se sin ungdoms älskade, som gått oskadd undan tidens anfall, som alltjämt är ung, skön, hjärtevarm.
Hon kommer så långt ifrån, att hon ej hört ett ord om Broby-prästen.
Så rasslar karossen uppför backarna, och på branten synes prästgården.
»För Guds barmhärtighets skull!» gnäller en tiggare vid vägkanten.
»En slant åt en fattig man!»
Den ädla damen ger honom en silfverslant och spörjer om Broby prästgård ligger där i närheten.
Tiggaren riktar en slug, hvass blick på henne.
»Prästgården ligger därframme,» säger han, »men prästen är ej hemma, ingen är hemma i prästgården.»
Den fina lilla fröken tyckes alldeles blekna bort.
Den svala bersån försvinner, den älskade finnes ej där.
Hur kunde hon tänka att nu, efter fyrtio års väntan, återfinna honom där?
Hvad hade den nådiga fröken att göra i prästgården?
Den nådiga fröken har kommit för att råka komministern.
Hon har känt honom i forna dagar.
Fyrtio år och fyrtio mil hafva skilt dem.
Och för hvarje mil hon kommit närmare, har hon åkt bort ett år med dess börda af sorger och minnen, så att, då hon nu är framme vid prästgården, är hon åter en tjuguåring utan sorger, utan minnen.
Tiggaren står och ser på henne, ser henne förvandlas under sina ögon från tjugu till sextio, från sextio till tjugu åter.
»Prästen kommer hem i eftermiddag,» säger han.
Den nådiga fröken gjorde klokast i att resa ned till Broby gästgifvaregård och komma igen i eftermiddag.
I eftermiddag svarar tiggaren för, att komministern är hemma.
Ögonblicket därpå rullar den tunga karossen med den lilla vissnade damen ned för backarna till gästgifvaregården, men tiggaren står helt darrande och ser efter henne.
Han tycker, att han skulle vilja falla på knä och kyssa hjulspåren.
Fin, nyrakad och putsad, i skor med blanka spännen, med silkesstrumpor, med krås och manschetter står Broby-prästen samma dag på middagen inför prostinnan i Bro.
»En fin fröken,» säger han, »en grefvedotter, prostinna.
Tror prostinnan, att jag, fattige man, kan bedja henne stiga in hos mig?
Mina golf äro svarta, mitt förmak utan möbler, salstaket är grönt af mögel och fukt.
Hjälp mig, prostinna!
Tänk på, att hon är en förnäm grefvedotter!»
»Säg, att han är bortrest!»
»Kära prostinna, hon har rest fyrtio mil för att få se mig, fattige man.
Inte vet hon, hur jag har det.
Jag har inte en säng att bedja henne ligga i.
Jag har inte en säng för hennes tjänare.»
»Nå så låt henne fara igen.»
»Kära hjärtandes, prostinna!
Förstår inte prostinnan, hur jag menar det?
Hellre ville jag ge allt hvad jag äger, allt hvad jag med flit och sträfvan fått samman, än att hon skulle fara, utan att jag fått mottaga henne under mitt tak.
Hon var tjugu år, då jag såg henne sist, och det är nu fyrtio år sedan, betänk det, prostinna!
Hjälp mig, så att jag kan få se henne hos mig!
Här äro pengar, om pengar kunna hjälpa, men här behöfs mer än pengar.»
O Eros, kvinnorna älska dig.
Hellre gå de hundra steg för dig än ett för andra gudar.
I Bro prostgård tömmas rummen, tömmes köket, tömmes visthuset.
I Bro prostgård fyllas arbetsvagnarna och köras upp till komministergården.
Då prosten kommer hem från nattvardsläsningen, skall han gå i tomma rum, glänta på köksdörren för att fråga efter sin middag och icke finna någon där.
Ingen middag, ingen prostinna, ingen piga!
Hvem kan hjälpa det?
Eros har så velat, Eros, den allherskande.
Så kommer då ett stycke fram på eftermiddagen den tunga karossen rasslande uppför Broby backar.
Och den lilla fröken sitter och undrar, om ej ett nytt missöde skall inträffa, om det verkligen är sanning, att hon nu går att möta sitt lifs enda glädje.
Så svänger karossen in till prästgården, men i porthvalfvet stannar den.
Den stora vagnen är för bred, porthvalfvet för trångt.
Kusken smäller med piskan, hästarna rycka till, betjänten svär, men karossens bakhjul sitta ohjälpligt fast.
Grefvedottern kan ej komma in på den älskades gård.
Men där kommer någon, där kommer han.
Han lyfter henne ur vagnen, han bär henne på armar, hvilkas styrka är obruten, hon tryckes i ett famntag lika varmt som fordom, för fyrtio år sedan.
Hon ser in i ögon, som stråla, såsom de gjorde, då de endast sett fem och tjugu vårar.
Det kommer öfver henne en storm af känslor – varmare än någonsin.
Hon minnes, att han en gång bar henne uppför trappan till terrassen.
Hon, som trodde, att hennes kärlek lefvat alla dessa år, hon hade dock glömt, hvad det var att slutas i starka armar, att se in i unga strålande ögon.
Hon ser ej, att han är gammal.
Hon ser blott ögonen, ögonen.
Hon ser ej de svarta golfven, de af fukt gröna taken, hon ser blott hans strålande ögon.
Broby-prästen är en ståtlig karl, en vacker herre i den stunden.
Han blir vacker, bara han ser på henne.
Hon hör hans röst, hans klara, starka röst, smekande ljuder den.
Så talar han blott till henne.
Hvartill behöfde han möbler från prostgården till sina tomma rum, hvartill mat, hvartill tjänare?
Den gamla fröken skulle knappast saknat något sådant.
Hon hör hans röst och ser hans ögon.
Aldrig, aldrig förr har hon varit så lycklig.
Hur sirligt han bugar, sirligt och stolt, som vore hon en furstinna och han den gynnade gunstlingen!
Han använder de gamles många fraser, då han talar till henne.
Hon bara ler och är lycklig.
Mot kvällen bjuder han henne armen, och de promenera i hans gamla, förfallna trädgård.
Hon ser ingenting fult och vanskött.
Förvuxna buskar bli klippta häckar, ogräset lägger sig till jämna, glänsande mattor, långa alléer skugga henne, och i nischer af dunkel grönska glänsa hvita statyer af ungdomen, af troheten, af hoppet, af kärleken.
Hon vet, att han varit gift, men hon minnes det ej.
Hur skulle hon kunna minnas något sådant!
Hon är ju tjugu år, han tjugufem.
Han är förvisso endast tjugufem, ung, med svällande krafter.
Är det han, som skall bli den snåle Broby-prästen, han, den leende ynglingen!
Stundom susa för hans öra bud om mörka öden.
Men de fattiges jämmer, de bedragnes förbannelser, föraktets speglosor, nidvisorna, hånet, allt detta finnes ej ännu för honom.
Hans hjärta brinner blott af en ren och oskyldig kärlek.
Icke skall den stolte ynglingen en gång älska guldet så, att han ville krypa efter det i den lägsta smuts, tigga det af de vägfarande, lida förödmjukelse, lida smälek, lida köld, lida hunger för att få det.
Skall väl han svälta sitt barn, plåga sin hustru för detta samma eländiga guld!
Sådan kan han ej vara.
Han är en god människa som alla andra.
Han är intet odjur.
Icke går hans ungdoms älskade vid sidan af en föraktad usling, ovärdig det ämbete han vågat åtaga sig!
Det gör hon ej.
O Eros, allherskande gud icke denna kväll!
Denna kväll är han icke Broby-prästen, icke heller nästa dag eller dagen därpå.
Dagen därpå reser hon.
Porten är utvidgad.
Karossen rullar utför Broby backar så raskt, som uthvilade hästar kunna springa.
En sådan dröm, en sådan härlig dröm!
Under dessa tre dagar icke ett moln!
Hon for leende hem till sitt slott och sina minnen.
Hon hörde aldrig mer hans namn nämnas, hon gjorde inga frågor om honom.
Hon ville drömma om denna dröm, så länge hon lefde.
Broby-prästen satt i sitt ödsliga hem och grät som en förtviflad.
Hon hade gjort honom ung.
Skulle han nu bli gammal?
Skulle den onde anden komma tillbaka och han bli föraktlig, föraktlig, som han varit?
Patron Julius.
Patron Julius bar ned sin rödmålade träkista från kavaljersflygeln.
Han fyllde med doftande pomeransbrännvin en grön kutting, som följt honom på många resor, och i det stora, snidade matsäcksskrinet lade han ner smör, bröd och gammal ost, ljufligt skiftande i grönt och brunt, fet skinka och plättar, simmande i hallonsylt.
Sedan gick patron Julius åstad och sade med tårar i ögonen farväl till all Ekeby härlighet.
Han smekte för sista gången de nötta kägelkloten och de rundkindade ungarna på bruksbacken.
Han gick omkring till bersåerna i trädgården och grottorna i parken.
Han var inne i stall och ladugård, strök hästarna öfver länden, ruskade i den ilskne tjurens horn och lät kalfvarna slicka hans bara händer.
Till sist gick han med gråtande ögon upp i manbyggnaden, där afskedsfrukosten väntade honom.
Ve öfver tillvaron!
Hur kan den äga så mycket mörker?
Det var gift i maten, galla i vinet.
Tillsnörda af rörelse voro kavaljerernas strupar lika väl som hans egen.
Tårarnas dimma skymde blickarna.
Afskedstalen afbrötos af snyftningar.
Hans lif skulle hädanefter bli en enda lång längtan.
Aldrig skulle han draga sina läppar till löje, visorna skulle dö bort ur hans minne, som blommor dö från en höstlig jord.
Han skulle blekna bort, falla af, vissna som en frostbiten ros, som en törstande lilja.
Aldrig mer skulle kavaljererna se den arme Julius.
Tunga aningar öfverforo hans själ, liksom skuggor af stormjagade moln öfverfara våra nyodlade fält.
Han skulle fara hem för att dö.
Blomstrande af hälsa och välmåga stod han nu inför dem.
Aldrig mer skulle de se honom sådan.
Aldrig mer skulle de skämtande fråga honom, när han sist såg sina tåspetsar, aldrig mer skulle de önska sig hans kinder till kägelklot.
I lefver och lungor var det onda redan bofast.
Det gnagde och tärde.
Länge hade han känt det.
O, att Ekeby kavaljerer dock ville behålla den döde i troget minne! O, att de ej måtte glömma honom!
Plikten kallade honom.
Därhemma satt hans mor och väntade på honom.
I sjutton år hade hon väntat honom hem från Ekeby.
Nu hade hon skrifvit ett kallelsebref, och han skulle lyda.
Han visste, att det skulle bli hans död, men han skulle lyda som en god son.
O, de gudomliga gästabuden! O, de ljufva strandängarna, den stolta forsen! O, de jublande äfventyren, de hvita, glatta dansgolfven, den älskade kavaljersflygeln! O, fioler och valthorn, o, lif af lycka och glädje!
Döden var det att skiljas från allt detta.
Så gick patron Julius ut i köket och sade husets folk farväl.
Alla och en hvar, från hushållerskan till rotegumman, omfamnade han och kysste i öfversvallande rörelse.
Pigorna gräto och jämrade sig öfver hans öde: att en så god och lustig herre skulle dö, att de aldrig mer skulle få se honom.
Patron Julius gaf befallning om, att hans schäs skulle dragas fram ur vagnsskjulet och hans häst tagas ur stallet.
Hvad skulle väl den gamla Kajsa säga om att trafva backe upp och backe ned efter en sjuttonårig hvila framför fylld krubba?
Rösten ville nästan svika patron Julius, när han gaf denna befallning.
Så skulle då schäsen ej få multna i ro på Ekeby, så skulle den gamla Kajsa skiljas från den kända krubban.
Han ville ej säga något ondt om sin mor, men hon borde ha tänkt på schäsen och på Kajsa, om hon ej tänkte på honom.
Hur skulle de härda ut med den långa resan?
Bittrast af allt var dock afskedet från kavaljererna.
Den lille, runde patron Julius, mer skapad för att trilla än att gå, kände sig tragisk ända ut i fingerspetsarna.
Han påminde sig den store atenaren, som lugn tömde giftbägaren i kretsen af gråtande lärjungar.
Han påminde sig den gamle kung Gösta, som spådde Sveriges folk, att det en gång skulle vilja rifva honom upp ur mullen.
Till sist sjöng han sin bästa visa för dem.
Han tänkte på svanen, som dör i sång.
Så ville han, att de skulle minnas honom: en konungslig ande, som ej sänker sig till klagan, utan går hädan, buren af välljud.
Ändtligen var sista bägaren tömd, sista visan sjungen, sista famntaget utdeladt.
Han fick kappan på sig, och piskan höll han i handen.
Intet öga var torrt omkring honom, hans egna voro så fyllda med sorgens uppstigande dimma, att han ej såg någonting.
Då grepo kavaljererna honom och hissade honom.
Hurraropen dånade omkring honom.
De satte ned honom någonstädes, han såg ej hvar.
En piska smällde, åkdonet rörde sig under honom.
Han fördes bort.
Då han återfick sina ögons bruk, var han ute på landsvägen.
Väl hade kavaljererna gråtit och varit gripna af djup saknad, dock hade ej sorgen hos dem kväft alla hjärtats glada rörelser.
En af dem – var det Gösta Berling, poeten, eller Beerencreutz, den killespelande gamle krigaren, eller den lifströtte kusin Kristoffer? – hade ordnat det så, att den gamla Kajsa ej behöfde tagas ur sitt stall, ej heller den multnande schäsen ur sitt skjul.
Men en stor hvitrosig oxe hade blifvit spänd för en höskrinda, och sedan den röda kistan, den gröna kuttingen och det snidade matsäcksskrinet blifvit uppsatta där, blef till sist patron Julius själf, hvars ögon voro skumma af tårar, nedsatt, ej på matsäcksskrinet eller på kistan, utan på den hvitrosiga oxens rygg.
Se, sådan är människan, för svag att möta sorgen i all dess bitterhet!
O vänner, nog sörjde kavaljererna denna vän, som drog bort för att dö, denna vissnande lilja, denna dödsskjutne sångarsvan; dock lättades deras hjärtas beklämning, då de sågo honom draga bort, ridande på den stora oxens rygg, medan hans tjocka kropp skakades af snyftningar, hans armar, utbredda till en sista omfamning, sjönko ned i förtviflan, och hans ögon sökte rättvisa hos en oblid himmel.
Därute på landsvägen började töcknen skingras för patron Julius, och han märkte, att han satt på ett djurs gungande rygg.
Och då säger man, att han började grubbla öfver allt det, som kan ske under sjutton långa år.
Den gamla Kajsa var synbart förändrad.
Hade hafremålen och klöfvervallarna på Ekeby kunnat vålla slikt?
Och han ropade – jag vet ej, om stenarna vid landsvägen eller fåglarna i snåren hörde det – men sannt är det, att han ropade: »Djäfvulen martere mig, tror jag inte du har fått horn, Kajsa!»
Efter ännu en stunds grubbel lät han sig sakta glida ned från oxens rygg, steg upp i skrindan, satte sig på matsäcksskrinet och for i tunga tankar vidare.
Om en stund, då han kom fram mot Broby, får han höra taktfast sång:
»Ett och tu,
Sex och sju
Värmlands jägare komma nu.»
Så klingade det honom till mötes, men några jägare var det ej, utan de glada fröknarna från Berga och några af lagmannens i Munkerud vackra döttrar var det, som kommo vandrande längs vägen.
De hade satt sina små matsäcksknyten på långa stänger, hvilka hvilade på deras axlar som gevär, och de tågade modigt fram i sommarhettan, sjungande i god takt: »Ett och tu, sex och sju – – – »
»Hvarthän, patron Julius?» ropade de, då de mötte honom, utan att akta på de moln af sorg, som betäckte hans panna.
»Jag drager bort från syndens och fåfänglighetens hem,» svarade patron Julius. »Jag vill ej längre dväljas bland lättingar och ogärningsmän.
Jag far hem till min mor.»
»Åh,» ropade de, »det är ej sant, patron Julius vill ej lämna Ekeby?»
»Jo,» sade han och slog knytnäfven i klädkistan.
»Som Loth flydde från Sodom och Gomorra, så flyr jag från Ekeby.
Nu finns där icke en rättfärdig man.
Men då jorden störtar samman under dem och svafvelregnet smattrar ned ur skyn, då skall jag fröjdas öfver Guds rättvisa domar.
Adjö, flickor, akten er för Ekeby!»
Därmed ville han fara vidare, men detta var ingalunda de glada flickornas mening.
De hade för afsikt att vandra upp till Dunderklätten för att bestiga den, men vägen var lång, och de hade god lust att i Julius skrinda fara ända till bergets fot.
Lyckliga de, som kunna glädjas åt lifvets solsken och ej behöfva någon kurbits för att skydda sin hjässa!
Inom två minuter hade flickorna fått sin vilja fram.
Patron Julius vände om och styrde upp mot Dunderklätten.
Leende satt han på matsäcksskrinet, medan skrindan fylldes af flickor.
Längs vägen vuxo prästkragar och sötblomster och gökärter.
Oxen måste stundom hvila en stund.
Då stego flickorna af och plockade blommor.
Snart hängde prålande kransar kring Julius hufvud och oxens horn.
Längre fram råkade de ljusa ungbjörkar och mörka albuskar.
Så stego de ur och bröto kvistar för att pryda skrindan.
Den blef snart som en resande skogsdunge att skåda.
Det var lust och lek hela dagen.
Patron Julius blef allt mildare och ljusare, ju längre dagen led.
Han delade ut sin matsäck bland flickorna och sjöng visor för dem.
När de stodo på toppen af Dunderklätten, med det vida landskapet liggande nedanför så stolt och skönt, att de fingo tårar i ögonen öfver dess fägring – då kände Julius hjärtat slå häftigt, orden stormade fram öfver hans läppar, och han talade om sitt älskade land.
»Ack Värmland,» sade han, »du sköna, du härliga!
Ofta, när jag sett dig framför mig på en karta, har jag undrat, hvad du månde föreställa, men nu förstår jag, hvad du är.
Du är en gammal, from eremit, som sitter stilla och drömmer, med korslagda ben och händerna hvilande i skötet.
Du har en spetsig mössa neddragen mot dina halfslutna ögon.
Du är en grubblare, en helig drömmare, och du är myc- ket skön.
Vida skogar äro din klädnad.
Långa band af blått vatten och jämnlöpande räckor af blåa kullar kanta den.
Du är så enkel, att främlingen ej ser, hur skön du är.
Du är fattig, såsom de fromma åstunda att vara.
Du sitter stilla, medan Vänerns böljor skölja dina fötter och dina korslagda ben.
Till vänster har du dina malmfält och grufvor.
Där är ditt klappande hjärta.
Åt norr har du ödslighetens, hemlighetens mörka, sköna trakter.
Där är ditt drömmande hufvud.
»Då jag ser dig, du jättelike, du allvarlige, måste mitt öga fyllas af tårar.
Du är sträng i din skönhet, du är betraktelse, fattigdom, försakelse, och dock ser jag midt i din stränghet mildhetens ljufliga drag.
Jag ser dig och tillbeder.
Ser jag blott in i den vida skogen, berör mig blott en flik af din klädnad, helas min ande.
Timme efter timme, år efter år har jag sett in i ditt heliga anlete.
Hvad gömmer du för gåtor under sänkta ögonlock, du försakelsens gudom?
Har du löst lifvets gåta och dödens, eller grubblar du ännu, du helige, du jättelike?
För mig är du stora, allvarliga tankars vårdare.
Men jag ser människor kräla på dig och omkring dig, varelser, som aldrig tyckas märka allvarets majestät på din panna.
De se blott ditt ansiktes och dina lemmars skönhet och bedåras däraf så, att de glömma allt.
»Ve mig, ve oss alla, Värmlands barn!
Skönhet, skönhet och ingenting annat fordra vi af lifvet.
Vi, barn af försakelsen, af allvaret, af fattigdomen, höja våra händer i en enda lång bön och begära detta enda goda: skönhet.
Må lifvet vara som en rosenbuske, blomstra af kärlek, vin och nöjen, och må dess rosor stå hvarje man till buds!
Se, detta önska vi, och vårt land bär stränghetens, allvarets, försakelsens drag.
Vårt land är grubblets eviga symbol, men vi hafva inga tankar.
»O Värmland, du sköna, du härliga!»
Så talade han med tårar i ögonen och med af ingifvelse darrande stämma.
Flickorna hörde honom med undran och ej utan rörelse.
Föga anade de det känslornas djup, som doldes under denna af skämt och löjen glittrande yta.
Då det led mot kvällen och de åter stego upp i skrindan, visste flickorna knappast, hvart patron Julius kört dem, förrän de stannade framför trappan till Ekeby.
»Nu skola vi in här och ha oss en sväng, flickor,» sade patron Julius.
Hvad sade kavaljererna, då de sågo patron Julius komma med en vissnad krans kring hatten och skrindan full af flickor?
»Vi kunde nog tro, att flickorna dragit af med honom,» sade de, »eljes hade vi haft honom här tillbaka flere timmar tidigare.»
Ty kavaljererna mindes, de, att detta var just den sjuttonde gången patron Julius försökt att lämna Ekeby, en gång hvarje flyende år.
Nu hade patron Julius redan glömt både detta försök och alla de andra.
Hans samvete sof på nytt sin ettårs sömn.
Han var en dråplig man, patron Julius.
Han var lätt i dansen, frisk vid spelbordet.
Penna, pensel och stråke lågo lika väl för hans hand.
Han hade ett lättrördt hjärta, sköna ord på tungan, strupen full af visor.
Men hvartill skulle allt detta gagnat honom, om han ej ägt ett samvete, som lät sig förnimma blott en gång om året, liknande dessa sländor, som frigöra sig ur de dystra djupen och taga vingar för att lefva blott några timmar i dagsljus och solglans.
Lerhelgonen.
Svartsjö kyrka är hvit både utan och innan: hvita äro väggarna, predikstolen, bänkarna, läktaren, taket, fönsterbågarna, altarduken, allt är hvitt.
I Svartsjö kyrka finnas inga prydnader, inga bilder, inga vapensköldar.
Öfver altaret står endast ett träkors med ett hvitt linkläde.
Då var taket fylldt af målningar, och mångfaldiga brokiga bilder af sten och lera funnos i detta Guds hus.
En gång för mycket längesedan hade en konstnär i Svartsjö stått och betraktat sommardagens himmel och gifvit akt på skyarnas färd mot solen.
Han hade sett de hvita, skinande molnen, som om morgonen stå nere vid synranden, torna upp sig allt högre och högre, sett alla de bidande kolosserna vidga ut sig och resa sig för att storma mot höjden.
De satte upp segel som fartyg.
De höjde standar som krigare.
De gingo att inkräkta hela himlen.