Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 21 Juni f. ra. 329 Hr Thara, Casper Wolrath:
Det är med verklig ledsnad, som jag icke i likhet med den siste värde talaren kan bifalla LagUtsk:s förslag.
Jag hade isynnerhet önskat, att under en tid, sorn är så upfylld af strider, sora den närvaride, LagUtsk. skulle hafva funuil något medium, hvarigenom alla billiga fordringar blifvit upfyllde, men, långt derifrån, är detta förslag vida farligare än det gamla Konvenlikelplakalet, och tål knappt, att man på detsamma kastar en flyktig blick af granskning.
Redan i lista §:n af detta förslag heter det:
''‘Den kristliga hus-andakten må fritt utö/vas'’'’; men här står likväl icke ultaladt, hvad som dermed förstås.
I det allmänna lifvet möter oss tvänne olika förklaringar öfver detta ord.
Den ena förklaringen är den, att dermed förstås endast ordets läsande, förklarande och betraktande, men den andra meningen med andakt är, om jag så får säga, blott ett noga aktgifvande på en yttre sedlighet, utan att söka den källa, som ligger lill grund för detta sedliga lif.
I det gamla Konvenlikel-plakatet äro dessa båda, med hvarandra, så nära förenade, som de böra vara, och der är tron lagd till grund för det sedliga lifvet, hvilket vigtiga förhållande, enl. min tanke, uti en lagstiftning, sådan som denna, hade bordt vara uttryckt.
I det gamla Konvenlikel-plakatet, är det ålagdt husfäder och mödrar, att noga tillse, alt bibeln läses och böner hållas, men att de tillika skola hafva en noga tillsyn öfver barns och ijenslefolks lefverne, samt dem med godt exempel föregå.
Gålman vidare till de öfriga §§ af LagUlsk:s Betänk., så finner man, att en konventikel, icke någonsin kan uti första hand af Presterskapet förbjudas, utan måste ovilkorligen tolereras; det enda Pastor förmår göra, är att upskjuta densamma till dess för honom läglig tid är att densamma bevista.
Jag hemställer likväl, om icke en förbjudande makt bör ligga i Presterskapets händer?
Det är icke många år sedan den sista sol förmörkelsen här i Sverige inträffade; då kom en man till Pastor uti en af hufvudstadens församlingar, och begärde att få hålla en konventikel.
Han erhöll af Pastor det bestämda svar, att han icke fick göra det, emedan hela hans föregående lif hade stämplat honom så, att han minst af alla var lämplig till en sådan förrättning.
Följden blef den, att han drog sig utanför staden, på Tyskbagar-bergen, och höll der en predikan, hvaraf hans åhörare till den grad upskakades, att än i denna dag finnes en af dem intagen på Danviken.
Jag hemställer på grund af detta exempel, om icke en förbjudande makt borde finnas uti Pastors hand?
Jag vill dock icke säga, att man bör hafva rätt att klaga öfver ett sådant förbud hos Kontrakts-Proslen eller Domkapitlet.
Ett annat fel vidlåder dessutom den föreslagna författningen.
I en sådan församling, som Jakobs och Johannis t. ex. der 12,000 personer finnas, skulle det ju kunna hända, alt en mängd menniskor, kanske ett par hundrade personer infunno sig hos Pastor och sade: ”Jag vill hålla konventikel.” Hvad skulle följden häraf blifva?
Jo den, att Pastor ifrån morgon till afton skulle nödsakas att besöka konventiklar, och derigenom helt och hållet skiljas från sin egentliga embetsntöfning.
En annan fara har Prof. Bring uti inledningen till sin reservation tydligen ådagalagt, nemi. 330
Den 21 Juni f. m. den, alt i händelse en sådan konventikelfrihet, sorn här ät' föreslagen, beviljades, så skulle Statskyrkan till sitt innersta begrepp uplösas.
Till en böljan skulle det upsla ecclesiolae in eeclesia; men snart skulle icke längre någon eeclesia finnas qvar, utan blott ecclesiolae, hvilka uti fiendtlig opposition emot hvarandra snart skulle totalt sönderslitas.
Jag kan derföre icke med min röst biträda det förslag till författn.
LagUtsk. framstäldt, men jag tror deremot, alt om R. o. Ad. förenade sig i det förslag, som Prof. Bring framställt, så skulle en något så när lycklig lösning af frågan verkligen vinnas.
För min del vill jag gerna bifalla äfven de små förändringar, som Hr Carlheim Gyllensköld föreslagit, men ett ord i dessa förändringar, kan jag likväl icke undgå att finna något sväfvande, och jag fruktar att framtida trassel derigenom skulle kunna föranledas, nemi. ordet: umgängesvänner.
Vill Hr Carlheim Gyllensköld utbyta detta emot något annat ord, som är klart och tydligt för lagstiftaren, och den läsande allmänheten, så har jag ingenting emot detta tillägg.
Ett annat tillägg skulle jag deremot vilja göra uti lista §:n der det heter : ”Hus-andakt må, såsom hittills, fritt utöfvas af föräldrar och husfäder, med deras harn, anhöriga och tjenstefolk.''''
Hvarföre icke äfven med deras underhafvande?
Jag minnes som en vacker tafla, ifrån min egen barndom, huru min fader, när lördagsaftonen ingått, sammankallade alla sina underhafvande efter slutadt dagsverke till gemensam bön, och invigde derigenom sabbaten.
För min del tror jag, alt en sådan bön måste skönt inverka på en sådan större menighet, och jag tror, att mången af husbonden yttrad vacker tanke på detta sätt hem föres i de spridda hemmen.
Vid de af Hr Carlheim Gyllensköld i öfrigt föreslagna förändringar, har jag ingen anmärkn. att göra, utan anhåller derföre om bifall till Prof. Brings förslag, med de af Hr Carlheim Gyllensköld föreslagna förändringar.
Innan jag går att närmare granska LagUtsk:s förslag, ber jag att få taga det Höglofl.
Ståndets upmärksamhet i anspråk för att yttra några ord om frågan i allmänhet.
Man säger att det andliga behofvet, en andlig oro legat lill grund för de motioner öfver hvilka IjagUtsk. nu yttrat sig.
Det är visserligen sannt alt så är förhållandet, men detta andliga, behof har funnits lika länge som Kristendomen, det finnes i våra dagar och det skall alltid komma att finnas.
Menniskan har nemi. alltid ett behof, att söka så ställa sin vande! och så odla sitt förstånd och sitt hjerta, att de blifva tillgängliga för den himmelska nåden.
Men, säger man, detta behof tyckes nu hafva blifvit större; det är möjligt, men det tillkommer icke någon menniska att yttra sig öfver andras behof, vare sig andliga eller verldsliga, ty alla behof äro subjektiva och relativa.
Man säger, att samhället likasom velat inskränka det andliga lifvets friare verksamhet; detta-är ett serdeles tvetydigt och sväfvande yttrande, emedan hvar och en gör sig ett serskildt begrepp om det andliga lifvets verksamheti
För min del gör jag mig det begrepp derom, att det skulle egentligen bestå uti Bibelns läsande och begrundande, och vidare, tili en sträng upmark - De n 21 Juni f. m. 331 samliet på sig sjelf och i andaktsöfning, enskildt eller i den offentliga Gudstjensten: allt detta helgadt genom bönen.
Huru det andliga lifvet, så vidt det beror af menniskan, skall förstås, tror jag, att den Heliga Skrift sjelf visar oss.
Dessa nya, större behof hafva upkommit, säger man, derigenom, att man icke har nog frihet, förmodligen discussionsfrihet, icke får vid offentlig
Gudstjenst begagna hvilka böcker man behagar o. s. v. Man skulle väl tycka alt det andliga lifvets verksamhet vore störst och friast hos de menniskor, som åt det andliga lifvet hafva egoat sin hela lifstid.
Jag vänder mig då först till Ralholicismen, der vi finna munk-ordnar, hvilka, man måste medgifva, helt och hållet hafva egnat sig åt det andliga lifvet.
Men huru göra väl desse?
Antingen gå de, såsom Franciskanerne, och tigga för de fattige, eller också, såsom Capusinerne, utöfva de sin verksamhet genom att söka befordra den andliga bildningen; eller också såsom
Dominikanerne, sysselsätta de sig med den vetenskapliga bildningen, eller ock innesluta de sig i klostren, såsom Certosiner, för att tillbringa sitt lif uti andliga betraktelser och sjelfpröfning.
De verka således icke på sätt man här hos oss det fordrar, utan de lemna, att man så må säga, sin nästa i fred.
Den andliga verksamhet man här söker åstadkomma är deremot egentligen den, man vill utöfva på andra; det är icke nog alt hafva bekymmer för sin egen salighet, utan man skall äfven bekymra sig om andras.
Härmed må vara huru som hellst, men nekas kan dock icke, alt ju icke en andlig rörelse finnes här i landet, hvilket jag och många med mig högeligen beklagar.
De som älska densamma och vilja underhålla densamma, anse den såsom en glädjande nyhet, men för min del kan jag icke deruti instämma.
All rörelse är farlig, om den icke ledes af lag och ordning; all rörelse i naturen ledes utaf en viss af Försynen stadgad ordning; ali rörelse kan urarta, och derföre måste gränsor för densamma sättas.
Jag tror alt denna andliga rörelse aldrig hade upslått, om sanningen ensam hade fått verka.
Sällan har den visat sig i andra församlingar, åtminstone i Norrland, än der raan har mycket långt lill kyrkan; der hafva personer, som det synes, skiljt sig ifrån församlingen, men på ett ganska oskyldigt sätt derigenom, att de i all ordning uti hemmen förrättat sin Gudstjenst.
Då denna icke kunnat af vederbör:de öfvervakas, så hafva förledare der insmugit sig och inledt folk på villovägar, och en gång dit komna, hafva de icke kunnat återföras.
Jag säger, att dessa rörelser icke hade varit farliga om da icke blif vit underblåste af illvilliga menniskor som med berådt mod hafva förledt dessa församlingar.
Sålunda har Erik Jansson och andra i mörkret och på hemliga vägar, såsom genom bref, sökt underhålla dessa rörelser, hvilket genom laglig undersökning blifvit offentligen ådagalagdt.
Sådant har väckt mycket ondt, Häromdagen hörde jag på en sammankomst en ganska from läsare yttra, att dessa samfund, hvilkas nit han icke kunde gilla, voro ledde af skälmar.
Jag tror äfven att dessa rörelser underhållas af sådana personer, som helt obetänksamt ropa på frihet, men glömma att sätta lagen bredvid, och att frihet utan lag oftast urartar till sjelfsvåld, hvilket lika väl kan Önnäs i andligt afseende, som i verldsligt.
Hvar och en måste 332 Den 21 Juni f. m. medgifva, alt menniskan icke liar något angelägnare än vården om sin själ, men för att kunna underhålla denDa vård, mäste hon likväl slå under någon högre ledning, emedan menniskan i denna fråga verkligen icke är mäktig att fullkomligt sköta sig sjelf, oaktadt all den frihet Gud förlänat henne.
Likaledes kunna icke eller samhällen lemnäs helt och hållet åt sig sjelfva, så vida de skola ega bestånd, och någon ledning är således uödvändig.
En hjord ulan herde är snart förskingrad.
Jag vill gå ämnet närmare och för min del medgifva, att Konventikel-plakatet, oaktadt sin vackra form, oaktadt sin upmauing till kristlig hus-andakt, likväl är i så målto felaktigt, att man tror det stadga ett rent förbud emot alla religionssammankomster; men såsom jag upfatlar andemeningen utaf detta plakat, så innehåller det ingalunda något sådant, annat än i det afseende alt sammankomster icke få hållas der personer upstå för att uttyda och förklara Guds ord, hvilket är ganska rätt, då vi hafva ett serskildt prediko-embete.
Vi se ändock, att ordet kan på flerahanda sätt tolkas, och huru skulle väl dermed komma att tillgå, om det vore en hvar, som säger sig benådad med den Helige Andas kraft, tillåtet, att med denna tolkning sig befatta.
Man åberopar, alt PresteSt. vid 1823 års
Riksdag förordat en lindring i detta plakat, hvilken äfven jag vill medgifva.
Då upstår den frågan: på hvad sätt bör detta plakat förbättras?
Svaret blir naturligtvis: jo, på det sätt, att kyrkan och samhället äro dermed belåtne.
Man bör väl då tillse, att icke allenast de som yrka pä frihet få sin önskan upfylld, utan att afseende äfven blir fästadt på deras önskningar, som stå utom striden och hvilka utgöra flertalet.
Man hör så strängt ropas på förföljelse emot dessa separatister, men jag har icke sett några förföljelser.
Den verldsliga makten har icke gjort annat, än enl. lag straffat dem som brutit emot allmän lag; utöfvas icke denna makt så äro de som stå utom läsarne icke skyddade, ty man ser hvilket stort inflytande de hafva förskaffat sig genom sitt begär att inverka på andra menniskor.
Den som söker att verka på andra, upnår ofta detta mål, och desse synas just hafva gjort detta tili sitt syfte, hvarföre de äfven måste ursäkta om också samhället tänker på dessa andra.
För min del anser jag, i likhet med den siste värde talaren, LagUtsk:s förslag vara i högsta måtto olämpligt, och vida sämre än det gamla.
Det nya förslaget borttager ifrån predikoembete! allt förtroende, allt inflytande.
Detta kan väl icke vara den egentliga meningen, men sådan skulle åtminstone följden blifva.
Här har af en värd talare blifvit yltradt, att Professor Brings förslag skulle i Presterskapets händer lemna en fullkomlig diktatur, men så långt vill icke jag gå, ty det vore detsamma som att såga, att äfven prediko-embetet vore en diktatur, hvilket väl vore alltför orimligt.
Jag skulle deremot å andra sidan tro, att om man, enl.
LagUtsk:s förslag borttager helt och hållet denna andliga diktatur, såsom öfverflödig, så skulle sådant verka lill ett andligt sjelfsvåld.
Jag frågar då, hvad som är bättre, sjelfsvåld eller diktatur?
Då jag fäster mig vid sjelfva den föreslagna lagtexten, förefaller mig första § uti LagUtsk:s Betänk, serdeles egen.
Det ser alldeles ut, som skulle flen kristliga hus-andakten förut hafva varit
Den 21 Jnui f. m. 333 förbjuden, och likväl innehåller det gamla Konventikel-plakatet så vackra ord om denna andakt.
Den andra § beröfvar presterskapet helt och hållet hvarje inflytande, ty på grond af densamma skulle en hvar andlig fribytare, som anmäler sig hos presterskapet, hafva rättighet alt upträda.
Jag delar härutinnan fullkomligt den åsigt, den siste värde talaren uttryckt, att nemi. ingenting för kyrkan vore vådligare än denna fria andliga discussion.
Den offentliga Gudstjensten medgifver icke någon discussion, och jag vet icke hvar man skulle kunna finna stöd för en sådan åsigt, så vida kyrkan skall äga bestånd.
Hopen skulle lätteligen dragas på dens sida som hade de största talare-gäfvorne, ty det är icke allom gifvet, att så lätt afgöra huru mycket sanning ligger uti det ordsvall man får höra.
Denna § skulle äfven, på sätt Prof. Bring anmärkt, legalisera oordningen, enär pastor icke hade något inflytande förr än han fann, att bestämda irrläror förkunnades, och han skulle således sitta och väga hvarje ord innan han kunde deremot göra någon anmärkn.
1 afseende på irrläror, hafva vi allmän lag, som säger huru de skola bestraffas, men på dessa konventiklar skulle med denna fria discussion mycken oreda, mycket osammanhang få höras utan att pastor, ehuru han finner, att det icke i ringaste mån kan vara för åhörarne upbyggligt, kan dervid någonting säga, ty någon bestämd irrlära vore icke predikad, och då mäste han med grämelse finna, att för honom vore dervid ingenting att göra.
Med det proselytmakeri som vi finna hos dessa andliga frihetskämpar, och med den dragningskraft som tyckes draga desse s. k. helige, den ena till den andre, skulle denna frihet verka vår offentliga Gudstjensts förfall och denna förvandlas blott till konventikel.
Mången skulle gå lill dessa konventiklar af nyfikenhet, och då han der finge höra en mängd nya saker, som lian kunde finna vackra, så skulle han snart finna detta vida intressantare än att helt enkelt i kyrkan göra sin böu och åhöra den offentlige talaren.
Ofelbart skulle genom denna fria discussion irrläror insmyga sig, oell ifrån den stund de en gång äro uti en församling grnndlagde, stå de der fast rotade.
Vi hafva sett huru våra läsare blott för vissa uttryck uti en handbok, hota att skilja sig ifrån församlingen, likasom saligheten skulle bestå deruti, alt man begagnade den ena formen i st. f. den andra eller sjöng den ena eller andra psalmen.
När så litet kunnat verka denna söndring, till hvad grad skulle den icke genom discussionsfriheten ytterligare befrämjas?
Jag tror äfven, alt en mängd oordningar, i verldsligt afseende skulle upsla genom antagande af konvenlikel-friheten, och föreställer mig, att de som yrka mycken frihet i politiskt afseende och tala om utvidgandet af menniskans rättigheter, äfven äro verksamma på detta håll.
Jag vill icke anföra något exempel, ty exempla sunt odiosa, men det är temligen bekant att sådana personer finnas.
Jag föreställer mig, att de under oroliga tider resa omkring och hos presterskapet anmäla sig att hålla konventiklar; men der i stället framställa hvarjehanda farliga satser och söka verka i en helt annan rigtning.
Den der Länsmannen, som eill.
2:dra § skulle tillkallas, kan icke alltid vara tillstädes.
Således kunna politiska oordningar lätt ega rum under re - 334 Den 21 Juni f. m. ligionens täckmantel, i synnerhet när raan känner till hvilken öfverdrift desse läsare göra sig skyldige i afseende på pligten att i främsta rummet lyda Herran.
Det är visserligen i främsta rummet menniskan ålagdt, att hon skall lyda Gud, men hon skall äfven lyda samhällets lagar, hvilket den Heliga Skrift ock bjuder.
Jag hörde häromdagen, då jag för några ögonblick var närvande vid det s. k.
Prest-Sällskapsmölet, huruledes en person der upstod och sade, att han hade ledt konvenliklar uti en församling för att der utvidga det andliga lifvets verksamhet, och att han dervid haft framgång.
Slutligen tilläde han helt ödmjukt: ”Har jag derigenom brutil emot Konventikel-plakatet, så kan jag det icke hjelpa, ty Herran har sådant befallt.”
Nu slår det sä till uti den församling der denne man hade åtlydt Herrans bud, alt flertalet derstädes äro mycket bekymrade öfver de konveritiklar han stiftat, och de hafva funnit, att barn derigenom blifvit skiljde ifrån sina föräldrar, tjenare ifrån sina husbönder, hvarföre församlingen ingått till Pastor med klagomål häröfver, och anhållit om dess hjelp.
När man hörer det i sådan syftning predikas, att man i främsta rummet skall lyda Herran, så hemställer jag hvad en sådan predikant icke må kunna uträtta då han säger: nJ skolén lyda Herran i första rummet och Konungens bud komma endast i det andra?
'1''
Jag frågar vidare, örn man väl tror, att genom detta LagUtsk.-s Betänk, dessa andliga behof skola tillfredsställas?
Jag tror det icke, ty desse separatisters fordringar blifva aldrig tillfredsställde.
Jag tror således, alt det första som det andliga regrtet har att göra, är, alt vaka öfver de ännu oförvillade menniskorna, att de icke måtte inledas på samma villovägar.
Det blir omöjligt att vinna något med denna frihet, och jag hemställer om ej så är till den här närvande person, hvilken fungerade som ordförande vid religionsfrihets-vännernas möte, och hvilken alltså i fråga om deras anspråk, bör hafva den största insigt, helst han sjelf här motionerat en dissenter-lag.
— Dock, jag behöfver icke vädja till honom; jag behöfver blott åberopa hans egna ord, sådane de stå uti R. o. Ad:s prot.
Han yttrade sig vid remissen af förslaget till nyssnämnde dissenter-lag på följande sätt: ”R.
St. må i all välmening och kärlek söka att stilla sinnena, genom hvilka reformer i den kyrkliga författningen som helst, så gifva de sig icke tillfreds förr, än den samvetsfrihet blir dem tillerkänd som dé, enl.
Guds ord och Symboliska böckerna anse sig ega, hvilket är: fri religionsöfning för hvarje denomination af den kristna bekännelsen antingen han tillhör Statskyrkan eller ej.”
När vi veta, att läsarne vid det s. k.
Prestsällskaps-mötet offentligen hade till mål, alt verka för religionsfriheten, och att åtskilja Stat och Kyrka, så frågar jag hvad det tjenar till, att för dem göra några synnerliga eftergifter?
Det väckte mycket upseende här om dagen, då R.
St. icke ville bevilja de gamla andaktsböckernas begagnande för vissa församlingar, hvilket naturligtvis icke medgafs, emedan det ansågs vara en ren omöjlighet.
Jag kan icke tänka mig möjligheten, af att en del af församlingen skulle få återtaga de gamla andaktsböckerna, då den andra delen finner sig upbygd af de nya.
De veta så väl som jag, att det är en omöjlighet, att vid Ben 21 Juni f. m. 335 offentlig
Gudstjenst få begagna dessa böcker, men deras diktan och traktan går derpå ut, att de vilja hafva rättighet att välja sig ett eget presterskap.
Man har tyckt det vara obilligt att förbjuda begagnandet af dessa gamla andaktsböcker, och att det vöre hårdt, alt för denna olikhet i lithurgi vara utsatt för borgerliga straff, men detta hvilar på ett misstag.
Den hufvudsakligaste skillnaden ligger i läran om Nattvarden, hvilken de sjelfva vilja utdela emedan vid den offentliga Gudsljensten icke begagnas samma aflösnings-formel, sorn de vilja hafva.
Augsburgiska bekännelsen är det likväl bestämdt förordnad!, att nådemedlen skola vara helt och hållet lem nade i det ordentligt kallade prediko-embetets vård, och då de ifrån delta stadgande afvika, skilja de sig ifrån vår låra.
Jag vill nu öfvergå till de anmärkntr, som här blifvit framställde.
I likhet med Hr Tham, instämmer jag till en del uti Hr Carlheim Gyllenskölds modifikationer af Prof. Brings förslag, hvilket jag eljest till alla delar godkänner.
Jag anser det hafva ett så öfvervägande företräde framför Utsk:s, att det dermed ingalunda kan jemföras.
Hr Carlheim Gyllensköld har strängt fästat sig dervid, att uti 1 ista § ""umgängesvänner,” icke voro lagda till kretsen af anhöriga.
Jag vet icke hvartill detta tillägg skulle tjena.
Gästfrihetens lagar förbjuda att köra främmande på porten, och jag skulle icke tro, att någon författning kan fälla den lill böter, som vid sin morgon- eller aftonbön låter uti huset varande gäster deruti deltaga.
Jag hörde äfven häromdagen Prof. Bring sjelf offentligt yttra sig, alt han ansåg detta tillägg oskyldigt men alldeles onödigt, då saken faller af sig sjelf, och att det gerna för honom kunde tili §:n insättas.
Afven jag finner det oskyldigt men ännu mera onödigt.
Vid 2:dra § har Hr Carlheim Gyllensköld velat upställa gränsor och vilkor för Pastors rätt, att förbjuda sådana sammankomster, men jag kan icke härutinnan dela hans åsigt, emedan jag tror det vara högst nödvändigt, att förtroendet till själasörjaren, så vidt möjligt är, stårkes.
Det kan visserligen här och der finnas en försumlig Pastor, men detta verkar dock mindre ondt än att församlingarne kunna sätta sig upp emot sin lärare, ty detta inverkar på hela prediko-embelet.
Skall någon enighet kunna ega bestånd, så skall det ske derigenom, att Pastor eger den verkliga själavården i sin hand, Detta är ganska riktigt uti 2:dra § af Prof. Brings förslag iakttaget, deruti han säger: ''"‘Visar sig, inom någon församling, behof af flere sammankomster till andaktsöfning, än de enl. allmän ordning öjliga, så tillhör det församlingens Kyrkoherde, på grund af hans embete, att söka på ändamålsenligt sätt tillfredsställa detta behof.
Och böra derföre de församlings-medlemmar, som önska sådana serskilda sammankomster, denna sin önskan hos Kyrkoherden anmäla.
Det är väl en hvar samvetsgrann själasörjares pligt, alt söka tillfredsställa detta behof.
Han förklarar då sjelf Bibeln för dem, eller ock förordnar han dertill en annan person, till hvilken han har förtroende, och hos hvilken han har en borgen för, alt inga irrläror spridas inom församlingen.
Skulle någon Pastor vara nog äreförgäten, att af en blott nyck afslå en så - 336 Den 31 Juni f. m. dan anhållan, så är väl icke vägen (ill Domkapitlet sä lång, under hvars upsigt hvarje Pastor står.
Hr Carlheim Gyllensköld anmärker vidare, att det vore orimligt, att en Pastor, sora just varit anledmn till behofvet af dessa konvenliklar, skulle vara den som egde att derom döma, och dertill gifva tillåtelse.
Detta påstående, alt det skulle vara Pastor som gifvit anledmn till detta behof, synes mig vara alltför strängt, obilligt, och sällan enligt med verkliga förhållandet.
I Upsala t. ex. hafva dessa konventiklar varit mycket gängse, men ingen lärer väl vilja påstå, alt anledmn till desamma legal i någon försumlighet å presterskapets sida.
Vidare yttrade Hr Carlheim Gyllensköld, att böterna borde förvandlas uti enkelt fängelse i st. f. fängelse vid vatten och bröd; och denna åsigt yttrade han ur den synpunkten, att Konventikel-plakatet vore en polis-stadga.
Så har det aldrig förefallit mig.
Vi hafva visserligen polis-stadganden, som förbjuda sammankomster utan förut skedd vederbörlig anmälan, men en sådan polis-stadga är Konventikel-plakatet visserligen icke.
Detta plakat uttrycker samhällets vård öfver kyrkan och läran, och åsyftar ingenting annat, än att irrläror icke skola insmyga sig, hvilket de ovilkorligen kunna, då en hvar, som säger sig ingifven af den Heliga Anda, får stiga upp och predika, under förevändning af giltiga anspråk på andlig frihet.