Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan undersökningen blifvit verkställd, hade Bergmästaren naturligen en rund tid på sig för att skrifva sin berättelse derom; och när saken sålunda återkom tili Colhm med digra protok:r och protester, remiflerades denna undersökning till AdvokalFiskalen.
När den åter hunnit derifrån, kunde Colhm möjligen finna, att ett formfel blifvit begånget, till följd hvaraf ärendet ånyo remitterades tillbaka till Bergmästaren.
Sedan saken således gått fram och tillbaka, skulle Colhm slutligen afgifva sitt underd. utlåt, till K. M., innefattande tillika en recit af stor vidlyftighet om hvad som passerat.
Först härefter förekom frågan i konseljen.
Härpå utfärdades en K.
Resolution samt Bref till BergsColhm, som nu ändtligen fick meddela det äskade privilegiet, hvilket slutligen äfven skulle af Bergmästaren inregistreras.
Nu hemställer jag till I.C o. Ad., huruvida det icke här var sjelfva författn:ne och icke Embetsverkets organisation, som vållade den stora omgången; och de likartade fallen af andra slag äro otaliga.
Emellertid kunde den näringsidkande icke alltid urskilja detta, utan man sade, att det är förskräckligt hvad det går långsamt i Emhetsverken i Stockholm.
Derföre vill jag visserligen icke neka, att äfven nu detta stundom kan vara fallet; men jag tviflar på att det onda skulle kunna afhjelpas genom indragning af några Ijenster, och jag är i det fallet fullkomligt ense med Hr Gripenstedt, att, omså skulle ske, kunde endast blifva fråga om några af de mest underordnade, såsom Notarier och Kanslister.
I dess ställe måste jag säga, att i några Verk, såsom t. ex. KammarColhm, äro embetsmännen så öfverhopade af göromål, att deraf kommer långsamheten i dessas behandling; och der behöfdes det snarare tillökning i ledamöternes antal och således högre anslag för Verket i det hela.
Hvad åter beträffar svårigheten, att sätta de lägre Emhetsverken i sammanhang med V. H. 9 ina Den 4 April e. m.
DepartementalStyrelsen, och det påståendet, att sådant icke låter sig göra utan MinisterStyrelse, samt att denna åter icke låter förena sig med oberoende och sjelfständighet hos embetsmännen, utan nödvändigt kräfver deras afsättlighet efter godtycke, så ber jag att helt och hållet få bestrida detta påstående, helst detta kan ske på grund af ett bestående förhållande, som har en lång erfarenhet för sig, nemi. förhållandet med våra landtregeringar.
De bestå af en Landsfr., LandsSekret. och LandsKamr., som tillsammans bilda en fullkomlig MinisterStyrelse; och jag tror icke, att man äfven i andra länder skulle kunna upvisa någon mera enkel och ändamålsenlig organisation.
Det är sannt att man nu' vill göra den ännu mera ministeriel! genom att tillägga Landsh. rätt att suspendera sin Kam:re och Sekret.
Jag anser icke, att man precist bör klandra de personer, som när de sjelfva äro Ministrar, vilja införa en MinisterStyrelse, väl vetande, att från en Ministers ståndpunkt man kan vilja röra sig så fritt som möjligt, och — som ordspråket säger: »den som blir Kung, nog blir han royalist», och hvem älskar icke den ljufva makten; men det är en helt annan fråga om det också är skäl att tillfredsställa en sådan åtrå.
I det fallet är jag af annan tanka.
Jag har ansett det vara skäl att tillkännagifva denna min mening, nemi. att det hufvudsakliga hindret mot ärendernas snabbare gång onekligen ligger deruti, att
Regeringen sjelf icke vill släppa ifrån sig en mängd af hvad en värd talare här kallade pelilesser; ty om den det ville, om de underordnade Verken finge tillfälle att afgöra en mängd sådana saker, utan afvaktan af den omgången, att man skulle först vända sig till Regeringen, så skulle största anledn:n till de klagomål, som nu förnimmas öfver långsamheten i Embetsverken, blifva undanröjd.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm, att under densamma blifvit yrkadt dels bifall till Utsk:s Betänk., dels af Gr.
Anckarsvärd, att detsamma måtte bifallas med den förändring, att i st. f. orden: »det K.
M. täcktes förordna en Komité af sakkunniga personer för att afgifva yttrande och förslag», infördes: »det K. M. täcktes låta utreda.» Propos. till bifall å förev:de Betänk, blef härefter framställd och besvarad med Ja.
Föredrogs ånyo och bifölls StatsUtslcs d. 21 sist!.
Mars och d. 1 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 44, i ani. af K. M:ts Nåd.
Propos., ang:de uplåtelse af vissa delar af Jönköpings f. d. fästnings område till Jönköpings stads disposition för ny tomtreglering derstädes.
Jag ber om ursägt att jag besvärar R. o. Ad. roed några ord, som egentligen bordt yttras i sammanhang med R. o. Ad:s nyss fattade beslut ang:de Allm. Besv.- o. Ekon Utsk:s Betänk.
N:o 67 om indragning af KrigsHofRm. — StatsUtsk. har i sitt Betänk, öfver 2:dra Hufvud - Oen 4 April e. m. 131 Titeln tillkännagifva, att det upskjutit frågan om anslags beviljande för KrigsHofRm tilldess R.
St:r fattat beslut öfver den om dess indragning väckta motion.
Då det emellertid är ovisst huru lång tid kan förflyta, innan denna fråga blir definitift afgjord, och det hvarken vore lämpligt och nyttigt eller ens görligt att låta krigslagskipningen under tiden lida afbrott eller ligga nere, hvilket skulle blifva händelsen, om icke anslag till KrigsHofR:n under tiden beviljades, så hade jag önskat, att härpå få fästa StatsUtslos upmärksambet, och anhåller derföre, det R. o. Ad. måtte tillåta att mitt anförande får till StatsUtsk. remitteras, för att tagas i behörigt öfvervägande då Utsk. kommer att företaga frågan till behandling.
Jag för min del skulle tro, att StatsUtsk. finge ändå mera ledning, om R. o. Ad. beslöt att aflåta en särskild skrifvelse i ärendet, som skulle StatsUtsk. meddelas: ty det yttrande, som Gr.
Gyldenstolpe anhållit måtte remitteras, utgör blott en enskild persons yttrande, hvarvid ej torde kunna fästas så stor vigt som vid ett Ståndets beslut.
Jag vågade icke smickra mig med den föreställningen, att hela Ståndet skulle förena sig om den af mig framställda åsigt; men jag skulle naturligtvis dermed blifva högst belåten, emedan mitt yttrande då finge anses som ett uttryck af R. o.
Ad:s åsigt, samt under sådan form till Utsk. remitterades.
Såvida jag kunnat fatta R. o. Ad:s beslut i fråga om indragning af KrigsHofR:n, så inne fattade detta icke, att en särskildt skrifvelse skulle till K. M. aflåtas, utan var blott ett uttryck af R. o. Ad:s enskilda åsigt i ämnet.
Jag tror då det vara alldeles nödvändigt, att det anförande, som Gr.
Gyldenstolpe i saken afgifvit, får komma till StatsUtsk:s kännedom, och instämmer jag således i Hr Gr:ns begäran om remiss deraf.
För min del har jag icke något emot att enskilda ledamöters yttranden må remitteras till Utsk., men att R. o. Ad. skulle så stanle pede instämma i ett sådant yttrande, tror jag skulle vara ett ganska farligt prejudikat.
Jag anhåller derföre, att Gr.
Gyldenstolpes begäran om remiss måtte få hvila på bordet.
Raab begärt att Gr.
Gyldenstolpes begäran om remiss af dess yttrande till StatsUtsk.
, må läggas på bordet, R. o. Ad. torde finna lämpligt att upskjuta discussionen öfver denna fråga.
Jag kan icke inse annat än att
Ståndet måste hafva lika mycken rätt att kommunicera sitt beslut åt StatsUtsk., som att göra detta med någon leda - 132 Den 4 A p ril e. m. mots enskilla yttrande.
Det se<lnare lemnar ingen ledning för Utsk., hvaraf detta kunde bedöma frågans behandling inom Ståndet.
Deremot förmodar jag att StatsUtsk. bar tillfälle att från ExpedUtsk. inhämta, huru frågan blifvit af de andra Stånden behandlad, och således äfven huru det sått hos R. o, Ad.
Skulle det deremot anses nödigt, att något särskildt meddelande göres, så är väl bättre att detta sker genom ett prot:s-utdr., än genom remitterande af en enskild ledamots yttrande.
Föredrogs ånyo oc-h bifölls StatsUtsk:s d. 21 sisth Mars och d. 1 dennes pä bordet lagda Utlåt.
N:o 45, i ani. af K.
M:ts Nåd, Propos. angtde utbyte af indragna Militie-bosta Ilena N:o 1 Steglinge och N:o 8 Plöninge vid Skånska HussarReg:t emot Höganäs stenkolsverks ägande andelar i krono-skattehemmanen N:o 1 Vestra Klappe och N:o 1 Östra Klappe i Malmöhus Län.
Vid förnyad föredragning af StatsUtskrs d. 2! sisth Mars och d. 1 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 46, i ani. af erhållne åler remisser å Betänk.
N:o 18, ang:de R.
St:rs år 1855 församlade Revisorers Berättelse om verkställd granskning af Statsverkets samt andra af allmänna medel beslående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under åren 1852 och 1853, biföll R. o. Ad. l:sta och 3:dje punkterna af förev:de Utlåt., hvilket i öfriga delar ej ansågs föranleda till annan åtgärd, än att läggas till handlingarne.
Föredrogs ånvo och bifölls StatsUtsIcs d. 21 sisth Mars och d. 1 dennes på bordet lagda Utlå^t.
N:o 47, i ani. af väckt motion om rättighet för allmogen inom Ase härad af Skaraborgs län att erhålla utsyning å kronoparkerne Hunne- och Halleberg.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande LagUlskrs d. 21 sisth Mars och d. 1 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 22, i ani. af väckte motioner om förändring af vissa delar af hvad stadgadt' finnes ang:de dammluckas öpnande.
Härvid förekom först och bifölls Utsk:s afstyrkande af bifall till RiksdagsFullmäktigen Wallmarks motion om förändring af den tid, som för dammluckas öpnande i vissa Län är vorden bestämd genom K. Förordn. d. 23 Aug. 1851.
Då sedermera lörekom Utslcs tillstyrkande i ani. af RiksdagsFullmäktigen Smedbergs motion om förändring af den del i 6 § 20 Cap.
ByggningaB:n, som angår påföljden för underlåtenhet att i rätt tid öpna dammlucka, yttrade sig Hr Palmcrantz, Joh. Mauritz:
LagUtsk. har i detta Betänk, föreslagit högre böter för underlåtenhet att updraga dammlucka för den tid som är stadgadt; men Utsk. har dervid förgätit att nämna, det
Sfven skadestånd skall utgöras af den, som gör Den 4 April e. m. 1311 sig lill denna förseelse förfallen.
Dessutom säger LagUtsk. i sitt förslag till beslut, »i afseende på dammluckas öpnande å tid, som genom lag och författningar bestömmes.»
Jag tior det varit bättre att begagna uttrycket: »är bestämd.»
De anmärkn:r jag nu tagit mig friheten framställa, torde bevisa att ordställningen i beslutet är af den beskaffenhet, att det icke hör antagas, hvarföre jag får anhålla om afslag på Betänict.
De ordalag, som här blifvit använda, flro valda med särdeles omsorg och härflyta deraf, alt för icke få år sedan förändrades med afseende på Norge föreskrifterna i detta fall.
Det är äfven möjligt, att sådana förändringar ytterligare komma att för särskilda landsorter vidtagas, och att således den tid, som nu är bestämd för dammluckas öpnande, framdeles varder annorlunda bestämd.
Jag får således anhålla om bifall till LagUtslcs förev:de Betänk.
Den siste talarens yttrande har just styrkt mig i min nyss framställda åsigt.
I anledn. af hvad han yttrade, synes det som hade LagUtsk. föreslagit detta stadgande med afseende på hvad som framdeles varder föreskri fv i t och bestämdt.
Jag skulle deremot anse lämpligare att göra stadgandet! med afseende på hvad som nu är förhanden.
Utsk:s ifrågav:de tillstyrkande blef uppå härefter framställd propos. af R. o. Ad. bifallet.
Föredrogs ånyo LagUtslcs d. 21 sisth Mars och d. 1 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 23, i ani. af väckt motion om införande af en s. k. summa appel 1 abil is. Gr. Björnstjerna, Carl Magnus:
Jag är visserligen icke jurist, men med den kännedom vi alla äga, om den massa små mål som dragas under de högre Domstolarne, mål, hvilka ofta äfven för den vinnande parten medföra verklig förlust.
Sparres reservation uplyser t. ex., att Högsta
Domstolen får döma öfver en summa af 3 skilling), hemställer jag till enhvar, om icke en »summa appellabilis» är af behofvel påkallad.
Den har äfven förut funnits i vårt land, och just till samma belopp som Utsk. nu föreslagit.
I Frankrike är den ett par hundra francs, i England betydligt högre.
Jag tillstyrker således bifall till Gr. Sparres reservation.
Jag är lika litet jurist som Gr.
Björnstjerna, men har dock icke samma upfattning af frågan som han.
Jag tror det vara ganska besynnerligt att stadga en summa appellabilis.
Det är sannt, att en sådan förut funnits, men det var så länge vi hade LagmansR:ne.
Nu veta vi, att våra unga jurister måste först börja lära sig att praktisera vid Under - i.'14 D e ii 4 April e. m.
Domstolarne, och ulan att vilja förtänka dem det, så må man icke heller förtänka allmänheten, att hon icke kan hafva så stort förtroende till dem vid deras första försök i rättsväg.
Summan må vara stor eller liten, så ligger det då alltid en hårdhet deruti, att man vet att man icke kan öfverklaga detta beslut.
Dessutom, hvar är gränsen för denna summa appellabilis?
Hvad som för Gr.
Björnstjerna är ett obetydligt belopp, kan för den fattige vara af icke ringa värde.
Jag får således för min del tillstyrka bifall till Utsk.s Betänk.
Gr. Sparre, Erik: Vid
Domstolen tager man icke i betraktande, huruvida det är frågan om ett större eller mindre belopp.
I detta afseende instämmer jag fullkomligt med Frih.
Raab; ty hvad som är litet för den ene, kan vara mycket för den andre.
Emellertid kan det inträffa att den part, som vinner i en högre Domstol, likväl kommer att, i anseende till rättegångskostnaderna, på det hela tapet förlora; och frågan blir då huruvida det kan vara skäl, att låta honom gå till denna högre Rätt.
Lagen stadgar nemi. att, om jag tappat i den lägre instansen och vinner i den högre, så skola rättegångskostnaderna qvittas.
Nu är förhållandet, att det nästan aldrig inträffar, att rättegångskostnaden i HofRrn understiger 25 Rdr Rmt, eller just den summa, som här är ifrågasatt att fastställas.
Kan det då vara någon fördel i att för en mindre summa gå till den högre
Rätten, då man i alla fall kommer att i rättegångskostnad vid denna utgifva ett belopp, öfverstigande det, hvarom tvistas; och då man icke får annan vinst än glädjen att kunna säga: »jag har dock vunnit på min motpart.»
Med stöd af ett sådant resonnement hafva äfven de flesta länders lagstiftningar stadgat en summa appellabilis.
Domstolens ändamål är icke, att parter skola få den glädjen att triumfera öfver hvarandra, utan att hvar och en skall få ut sin rätt; det kan icke vara Statens pligt att underhålla
Domstolar blott för trätlystna menniskor, som vilja tvista utan att kunna dermed något vinna eller uträtta.
Om i de lägre instanserna sitta domare med för ringa erfarenhet, så återfaller detta fel på ÖfverR:ne, som icke vid deras tillsättning efterse, att de äga tillräcklig skicklighet; och om sådant icke alltid är görligt, så är detta en följd af de menskliga institutionernas ofullkomlighet; men deraf bör icke dragas den slutsats, att man skulle tillåta Frih.
Raab eller hvem som helst annan att gå till K.
M. för en sak, som blott rörer 24 sk.
Om institutionerna skulle så ordnas, att enhvar finge tillfälle tillfredsställa sin trätlystnad, så måste Domstolarne blifva dubbelt så starkt besatta som de nu äro.
Jag tror således det var ett misstag, då man borttog summa appellabilis på samma gång som LagmansR:ne uphäfdes; och att man förr eller sednare skall finna sig föranlåten att ånyo stadga en sådan summa, för att förekomma, att trätlystna skola till högsta instansen fullfölja småaktiga tvister.
Då det är af vigt, att R. o. Ad. vid detta tillfälle tillkännagifver sin tanka, instämmer jag med Gr.
Björnstjerna i det yrkande, att ,Utsk:s Betänk, måtte blifva återremitteradt.
Den 4 April e. m. 135 Hr Dalman, Wilh. Fredr.
Jag är lika litet nu sorn vid de flesta andra tillfällen böjd att instämma med Gr. Sparre.
Jag tror, att afskaffandet af summa appellabilis var ett framsteg i vår lagskipning, och att man således icke nu bör åter införa densamma.
Svenska lagstiftningen har ganska många företräden framför andra länders, isynnerhet framför Englands, hvilken i så många afseenden är högst betungande för folket, Det är en känd sak, hvilka svårigheter som möta för den fattige i England att vinna rättvisa, så vida han icke har någon rik gynnare, som bestrider rättegångskostnaderna, emedan dessa äro så orimligt höga.
Bland omständigheter, som härvid böra tagas i betraktande, är äfven den höga summa appellabilis, som der finnes stadgad.
Jag tror, att man bär i Sverige icke bör afsäga sig rättigheten att få rättvisa för någorlunda godt pris.
Sparre har sagt, att om man tvistar om en så ringa summa, att rättegångskostnaden öfverstiger densamma, så tjenar en sådan rättegång till intet, och Gr:n har således föreslagit denna summa till 25 R:dr.
Det är ganska illa om HofR:n tagit till princip att för den tappande icke bestämma rättegångskostnaden högre än denna; men detta är något som ligger HofR:n till last, och bevisar alldeles icke riktigheten af Gr.
Sparres sats.
Jag får således tillstyrka bifall till Utsk:s Betänk.
Jag anhåller alt få veta hvad de öfriga Stånden i denna fråga fattat för beslut.
I ani. häraf uplyste underl.
Riddarh.Sekret, att prot;s-utdr. ankommit som utvisade, att Borgare- och BondeSt:n bifallit LagUtsk:s förevide Betänk., men att PresteSt:s i ämnet fattade beslut ännu icke blifvit R. o. Ad. meddeladt.
Det är i Utslcs Betänk, redogjordt för, när summa appellabilis hos oss fanns och när den försvann.
Den fanns nemi. då LagmansRätt och RådhusR:n utgjorde andra instans.
När den förra indrogs och den sednare nedflyttades till första Domstol i stad, uphörde också summa appellabilis.
Nu är det fråga om att införa en sådan summa, sedan en instans blifvit borttagen.
Det är således något alldeles nytt, och icke en återgång till det gamla.
Man har föreslagit 25 R:dr; men i afseende derå får jag anmärka, att en saks värde alltid blir något fullkomligt relativt, och äfien denna summa, huru ringa den må synas, kan för mången vara ganska betydande.
I alla fall lärer det väl icke vara med rättvisans idé förenligt, att sätta en trängre gräns för dennas åtnjutande.
LagUtsk. har äfven genom sin redogörelse visat, att vinsten af ett sådant stadgande skulle blifva ringa, ty det skulle komma i fråga att tillämpas endast i mål af civil natur, och de utgöra icke hälften af sila mål som förekomma.
Bland dessa äro åter många af den beskaffenhet, att värdet icke kan utrönas; och flertalet angår sådana saker, som vida öfverstiga 25 Rdr i värde. 136 Den 4 April e. m. Gr.
Sparre har äfven söht yttre skäl till stöd för sin reservation.
Han säger nemi., att rättegångskostnaden i HöfR:n upgår till minst 25 Rdr, och att, om jag tappat min sak i UnderRätt men vinner i HofRätt, så har jag derigenom icke egentligen något vunnit, emedan rättegångskostnaderna qvittas.
Det är visserligen en allmän regel, att rättegångskostnader skola qvittas då man tappar i en Rätt och vinner i den andra; men jag har som domare deltagit i många beslut, der dessa kostnader blifvit tillerkända den part, som tappat i UnderRätt och vunnit i andra instansen.
Jag vill vidare t. ex. tänka mig ett kontrakt, hvaruti finnes en stridig punkt, som just handlar om ett sådant belopp, eller 25 Rdr.
Denna fråga kommer före en gång om året i 20 §r; saken angår hvarje gång endast 25
R:dr, men då den hvarje år återkommer, så rörer den i sjelfva verket en mycket högre summa, och då kunde det vara skäl att underställa utslaget en högre Rätts pröfning, äfven med risk att genom mistning af rättegångskostnaden för tillfället ingenting derpå vinna, Jag får på dessa skäl till styrka bifall till Betänk.
Att en talare, Hr Dalman, i detta fall likasom i många andra, icke kan instämma i min åsigt, smärtar mig på det högsta, men-kan icke förvåna mig, då han icke upfaltat# mitt yttrande rätt, utan tvärtom diametralt motsatsen af hvad jag sagt.
Att vi således icke kunna öfverensstämma, finnér iag tydligt.
Hvad åter angår den siste värde talarens yttrande, så får jag säga, att domaren måste lyda lagens föreskrift, att rättegångskostnaderna skola qvittas, då en part tappar i ena instansen och vinner i den andra.
Om undantag i detta fall förekomma, så inträffa de högst sällan, jag har åtminstone icke sett några exempel derpå; och det måste vara särdeles bindande omständigheter för handen, om domaren skall kunna, med lagens nuv:de innehåll, tillägga den vinnande, som förut tappat, ersättning för rättegångskostnaden.
Hvad det andra fallet beträffar, om en rättegång angrde utbekommande af en årlig afgift, omfattar flera år, så är det ju klart, att, om afgiflen är 15
Edr och jag söker ut afgiften för två år, så är summan 26 Rdr, och då kan jag gå till högre instans.
Det är visserligen sannt, att 50 Daler voro i 1734 års
Lag stadgade för vad från andra instansen ; men 50 Daler voro på den tiden något helt annat än 25 Rdr nu äro; och för öfrigt är LagmansErn uphäfd just på den grund, att man ansåg denna Domstol icke i någon väsendtlig mån skiljd från HäradsRm, emedan den blott ägde en lagfaren ledamot.
Jag har aldrig sagt, alt det är med afseende på summans obetydlighet, som jag skulle vilja vägra den rättssökande att gå genom alla instanserna; men jag vill medgifva honom det endast i det fall att han deraf har någon nytta, och kan han det icke hafva, så är det också onödigt; den rättssökande som icke känner lagens stadgande att rättegångskostnaderna qvittas, utan föreställer sig, att, om han vinner i den högre instansen, så skall rättegångskostnaden honom godtgöras, finner sig ganska ofta bedragen.
Vore lagens stadgande i detta fall tillräckligt bekant, Den 4 April c. m. 137 så är jag öfvertygad att en stor del af dessa vad skalle uphöra.
Jag uprepar ännu en gång, hvartill gagnar det att lemna trätlystna personer tillfälle att fortsätta en tvist, då ingendera kan deraf hafva någon nytta ?
Jag är långt ifrån att vilja förneka någon att fullgöra sin sak, då han dertill föianledes af ett verkligt intresse; att blott och bart tillfredsställa processlystnaden, dertill finner jag ej Dornstolarne vara inrättade.
Jag trodde att de värde talarne upfattade min mening, då jag tog mig friheten begära uplysning om huru de andra Stånden i denna fråga beslutat; men jag ser att jag häruti misstagit mig.
Genom Utsles Betänk, är afsteg af motionen tillstyrkt, och sedan 2 Stånd b i fa I i i t Betänk., är det således omöjligt för talarne på någondera sidan att få sin mening gällande, isynnerhet för den siste, som yttrat sig för afslag af Betänk.; och jag erinrar mig hans egna ord, att man icke har råd att underhålla
Domstolar blott för alt parterne skola hafva det nöjet att få rätt.
Jag måste ännu med några ord upträda mot Gr.
Sparres jurisprudens.
Jag anser det nemi. vara en så farlig sats, som han drifver, att man icke skall få söka ändring i UnderRätts beslut, om målet icke upginge till ett visst värde, att jag fruktar icke allenast den fattige, ulan äfven den rike kunde dermed blifva mindre belåten.
Jag vill anföra ett annat exempel än det Frih Wrede framställt.
Hvad som af skog tillgripas' för husbehof, bestraffas ej gerna som stöld, emedan det varit för den fattiges dagliga behof.
Jag vet att det varit af domare så betrak tadt.
Tänkom oss nu att ingen kunde öfverklaga en sådan åtgärd.
Det vore verkligen föga roligt att hafva skogsegendom, om man icke kunde anklaga den som tillgriper skog för 25 Rdr.
Jag skulle kunna taga en mängd sådana exempel, meri vill nu inskränka mig till att yrka bifall till Betänkit.
Vore det endast fråga om att vinna det ända mål Gr.
Sparre åsyftar, alt förekomma trätlystnad och processer, så skulle jag icke motsätta mig hans åsigt; men fiågan tiar en större utsträckning.
I dag stadga vi 25 Rdr såsom summa appel1»biIis, i morgon kanske 50, en annan gång 500; ty det finnes ingen gräns, så snart man en gång frånlrädt principen.
Hvad trätlystnaden beträffar, så är det genom att pålägga densamma en tillfyllestgörande godlgörelse till vederparten för rättegångskostnaden, som man kan lyckas stäfja den; jag uprepar således att det är mycket illa, om HofR:n stadgat som princip att icke ålägga högre ersättning än de omtalta 25 Rdr. Gr.
Blott ett ord till svar på Frih.
Raabs sista anförande.
Hr Frih:n betydligt misstagit sig, då han talat om en summa appel la b i I is för brottmål.
Någon dylik 138 Den 4 April e. m. har väl aldrig ifrågaställts.
Hr Frih:ns framställning om skogsplundraren torde således icke vara tillämplig.
Jag får endast erkänna Gr.
Björnstjernas högre insigt i juridiken, och det vill således synas, som jag icke vore så trätlysten som man af Gr.
Sparres första anförande kunnat sluta.
Hr Hjärne, Joh. Aug.: