Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På den anspråkslösa kyrkogården höjer sig, öfver en liten kulle, en lika anspråkslös, men i ädel smak tecknad och arbetad minnesvård.
Öfver den vackra, något mer än tre alnar höga grafstenen susar vänligt en lind; på stenen åter läsas, med tillägg nederst af årtalet MDCCCVIII, dessa bland Thorilds papper funna (och der med titeln ”Epitaphium” öfverskrifna) ord:
O viva, viva
Divinilas!
meae animae
Anima!
Tibi fui, Tibi sum.
Målare pläga esomoftast portraitera sig sjelfva.
Skalder och andra författare hafva ej sällan följt exemplet.
Äfven Thorild har – i en tid, då sådant var mindre vanligt än nu – gjort sammaledes i denna bland hans papper hittade uppsats285, kallad ”Min Karakter”.
Jag hade i lifvet blott en stor, oföränderlig tanke: att förklara hela Naturen, och reformera hela Verlden.
Allt, hvad jag tänkte och gjorde, var till detta mål.
Finna och omskapa allt, var mig dervid en naturlig tanke.
Jag ville upprätta allt Sannt och Stort.
All min äregirighet var hvarken mer eller mindre.
Jag var alltid, men synnerligen då jag skref mina yppersta blad286, rädd om mitt lif; glad, att vara trygg hemma: för den höga charme, den heliga vigt, jag tyckte mitt lif hafva för Verlden.
Jag var så säker på att finna allt hvad jag sökte, att jag trotsade med mina vänner på de största upptäckter, inom en viss gifven tid.
Och allt af ren naturlighet.
Ty sanning, sanning – från Guds eviga ljus till det minsta stoft – var just min själs lif och glädje.
Och så förunderlig fann jag min själs känsla, att en gnista gaf mig – elden af det största företagande; och ett ord – ljuset af den största sanning.
Jag alltså, naturligen, ansåg mig för den förste af lefvande, ja! af dödlige som varit.
Jag studsade vid mångas förträfflighet: men såg snart, att om de än hade något drag af mera Stort, voro de dock under mig i det Sanna.
Jag var antingen den störste, eller den högmodigaste af alla dödliga.
Och likväl tyckte jag mig icke hafva en gnista af högmod.
Jag såg ingenstädes någon förträfflighet, som jag icke erkände och tillbad.
Jag var i min själ ödmjukare, än den ödmjukaste.
Jag kände det som en ny gudomlighet, att den rättvisa jag kunde göra åt alla, kunde ingen göra åt mig.
– Det var ock i Verlden ingenting så högt, som jag icke kunde, med lätthet och lugn, förakta: fåfäng ära, flärd, nåd, prakt, rikedom; hot, död, lågor.
Men min sats var dock motsatsen af Horatii nihil admirari.
Min sats var: nihil spernere!
Ingen beundrade mera djupt, mera häftigt, andras storhet, eller sin.
Jag var i rörelse, i eld, för det minsta af Sannt eller Skönt.
Jag ärade lifligen mina Ovänners charmer.
Jag upplyftade gerna sjelfva det Falska: att det ej måtte lida en mörkning; ej någon strimma af ljus och skönhet dö.
Äfven det mest Falska, vanvettet af den galnaste Sekt, var jag i ett gladt och lifligt nit att uppdrifva till sin högsta glans: dels emedan det var dessa menniskors Gudomliga; dels för att kunna förstöra det med sanning och ära.
– Tusende gånger tillbad jag min egen själs omätliga ömhet, kraft, ljus och storhet.
Denna tillbedelse var det allrahelgaste af min lycksalighet.
Men också trodde jag, att hvar dödelig var en Gud – i sin natur.
Allt, för att upplyfta Allt.
Jag följde alla varelser med min själs ömhet, från glittrande gruset upp till solen, från färgdraget på en blomma in i Naturens djup af lif, från skuggan af mitt lilla träd ut till verldens omätlighet.
Höghet och Pathos! det var mitt lif!
Allt, allt angick och rörde mig: det lägsta handtverk, den minsta landtslöjd; för allt tog jag parti och eld; och suckade, att jag ej kunde vara allt, för att hjelpa allt.
Den enda af mina känslor, som kunde gå till ursinnighet, var – känslan af någon oförrätt mot en Svagare; helst om denna oförrätt var en fri, onödig grymhet.
Jag älskade, och i hela min själ följde: parcere subjectis et debellare superbos.
Min häftighet mot andra bestod alltid i en liflig känsla af deras lömska, hårda eller lekande Orättfärdighet (oftast en orättfärdighet mot deras eget vett).
Mig kunde man säga den yttersta försmädelse; var den upprigtig, så log jag blott: ty Redligheten gaf, för mig, åt allt värde.
Höghet och Pathos! trodde jag tecknade på mina blad.
Pathos! af allt i Naturen: i synnerhet – af födas och dö; af gryning och mörkning; af tända och svinna; af ungdom och ålder; af vårens milda sol och brådden; af höstens matta glans, och fallande löf, och sista blomster.
Jag trodde mig skrifva ädlast i verlden.
Dock var min själs idee så högt öfver allt hvad jag gjorde, att jag aldrig biföll något deraf med ett fritt och fullt behag.
Jag sade aldrig till något ett rent Väl! fastän jag alltid fann det, i sin plan, gudomligt.
Jag såg mina fel, liksom man ser fläckar i solen, med en ängslig, oändlig känslighet.
Sanning och Kärlek var min själs naturliga, dagliga element.
Jag älskade – oändligt!
Jag blef verkligen rigtigt kär, i allt hvad som hade något ömt, högt och behagligt: en barnunge, en yngling, ett vackert ställe o. s. v.
En tiggaresång kunde smälta mig till tårar.
Le åt, eller skymfa den, var för mig – gudlöst!
Och ännu vet jag ingen musik i verlden, mig mera oändligt ljuf.
Jag hade kunnat kyssa en tiggarflicka, för den rörelse hon gaf mig.
De olycklige, de lidande voro mina helgon.
Deras klagan var melodi.
Jag kunde höra, trösta.
Dock fördömde jag eländet som ett brott; just af innerlig och oändlig ömhet.
Men genom en obegripelig, allmännelig blyghet gömde jag mina känslor.
Af sky för Hycklandet, för minsta sken och misstanke deraf, dolde jag tusen gånger (och oftast) min ömhet, min kärlek, all min rörelse.
Jag lefde i Naturen, i Universum – så vant, så naturligt, som midt i mitt hus.
Det, som hände längst bort i Asien, eller hade händt äldst i häfderna – var som hände det nära intill mig.
Också talte jag med alla; i alla grader, i alla toner, i alla ämnen.
Jag var en vän af all känsla; äfven den minsta.
Enfaldige Christne – helst qvinnor – önskade mig himmelens ljus.
Jag teg: men läste med dem deras böner; vördade deras andakt.
Jag älskade hvar gudfruktig, om äfven så ringa; och tillbad, i hela mitt lif, de höge i andakt (Mystici).
Hela Naturen, dess Minsta, dess Största, lefde för min själ.
Deraf karakteren af min Philosophi:
Universalitet och Enhet; Rikhet och Harmoni; en Gradation.
Jag hatade alla slag, alla opposita, alla undantag, såsom litenhetens gränsor, fånighet, missvett.
För mitt hjerta och mitt förstånd var allt ett oändeligt Stort och Skönt: skiljeligt i grader; ej i slag.
Och så, som jag såg allt, så kände jag ock allt.
Universalitet och Enhet – är Guds karakter; är Naturens; var min.
Derföre fann jag sällhet i allt; skönhet i allt; älskade allt; ville allt.
All min ”besynnerlighet” – af stil, af tänkesätt, af uppförande i helt – var endast: principen af det mest Sanna och det mest Stora.
Allmänna vanan af Falskhet och Litenhet kunde ej misstänka det!
Hela mitt lif var Natur, Känsla och Poesi.
Man kan – och skall förmodligen – om en så beskaffad karakter dömma olika.
Visst är, att den blifvit tecknad – ärligt och träffande; att dess ägare nödvändigt skulle förekomma mängden vidunderligare än alla andra menniskor; att karakter och snille här voro ett; och att det utmärkande i denna karakter, eller detta snille, var den af en glad, på samma gång öfverstolt och from sjelfkänsla beledsagade liflighets-blick, som, alltid öppen äfven för det minsta hvari något sannt och vackert kunde uppdagas, likväl i alla saker främst sökte det Stora, det Hela.
Genom en inre frändskap fann han det; men visserligen icke öfverallt med tillräcklig klarhet.
Han blef således – ett fragment; om än ett af största dimension.
Ty från sådana snillen får man allraminst vänta någonting alldeles fulländadt.
Deras mångsidiga väsende nödgar dem att eftersträfva en fullkomlighet, för allsidig, att kunna hinnas.
Är det deras olycka? är det deras lycka?
Derom kan tvistas; i alla fall är det deras natur.
De äro födde att rastlöst umgås med planer, till hvilkas fulla utförande hvarken krafterna eller tiden af ett menniskolif förslå.
För somliga läsare godtgöra de den fullkomlighet, som de icke hunnit, just med den fullkomlighet, som de sökt.
Af andra åter förkastas de såsom ofärdiga mellanting af Poeter och Philosopher m. m.
Förnämast pläga de bedömmas af de snillen, som blifvit utrustade blott med en enda glänsande gåfva, och derigenom hafva desto lättare, att enkom åt den eller dess utbildning öfverlåta sig.
Ungefär jemnt tio år efter Thorilds död287 började man i Sverige påtänka, att utgifva en samling af hans skrifter.
Af de tre ädla män, som förenade sig till detta värf, qvarlefde de två äldre från kretsen af hans personliga vänner; den tredje åter var en höfding i det yngre slägte af vitterhetsmän, som icke långt förut hade framträdt med afsigt, att åtminstone i ästhetisk hänsigt fortsätta hans afbrutna förehafvande.
Den hedervärde Bokhandlaren Wiborg åtog sig förlaget.
Snart afled Silfverhjelm; Carlander hade mycket annat att beställa288; och Geijer blef den ende sannskyldige Utgifvaren.
Den af honom uppsatta prenumerations-anmälningen uttrycker, mot slutet, följande billiga förhoppning: ”Då dessa skrifter äro det enda arf, Thorild kunnat lemna åt en älskad familj, hvars skydd och stöd han, genom alla en husfaders dygder, alltid, och slutligen i ganska svåra och förstörande tider, var: så gör man sig desto mera försäkrad, att Svenska
Allmänheten med tillfridsställelse omfattar detta tillfälle att egna ett offer åt minnet af en man, hvars snille skulle gjort hvarje lands heder, och nu, efter döden, hedrar det fädernesland, der för hans lycka i lifvet föga fanns något rum.”
Hur förhoppningen motsvarades, känner jag ej.
Men den påräknade fördelen för Thorilds anhöriga blef – i timligt afseende – ingen.
De fingo ej röna, huruvida Svenska Nationen vore mera frikostigt hugad, än Svenska Regeringen289, att underlätta deras villkor.
Om någon förlags-kostnaden öfverskjutande summa hann inflyta, kom dock till dem ej ett rundstycke deraf: den gick samma väg, som åtskilliga Thorildska skrifter, hvilka nu synas för alltid förlorade.
Det ena med det andra försvann nämligen i oredan af den concurs och sinnessjukdom, som tyvärr afslutade Förläggarens bana.
Icke heller blef den i anmälningen företecknade utgifnings-planen, enligt hvilken en särskild del var ”ämnad för Thorilds Engelska, Tyska och Latinska arbeten”, fullständigt utförd.
Dessa vänta ännu på att samlas.
– Länge bar föröfrigt Geijer i sinnet, att göra Thorild till föremål för en litterärhistorisk monographi.
Ändtligen slog han den alldeles ur hågen, och anförtrodde dess verkställning åt mig.
”Vi känna ingen heligare, mer rörande, menskligare rätt, än den sena, som vederfares, då tacksamheten ej mera finner sitt föremål, utan måste lägga sin krans – på ett stoft”.
Med dessa ord slöt Geijer sin anmälan.
Den här tillämnade kransen blef han sjelf hindrad att binda.
Jag har, så godt jag kunnat, i hans ställe bundit den; och lägger den härmed på det vördade stoftet.
”Gewiss! die Gottheit macht das Beste:
Aus Moriendo Melodie;
Und aus dem Kampf das göttlich Feste,
Die Allbelebungs-Harmonie” 290.
LIDNER.
Lik tålamodet vid en graf,
Jag prisat Himlen i min smärta;
Då han ej guld och anor gaf,
Gaf han mig lyran och ett hjerta.
BENGT LIDNER.
Det är menskligt, att fela; men gudomligt, att förlåta.
Den bild, som jag nu går att uppställa, kommer att visa ett besynnerligt föremål; i månget särskildt drag frånstötande, i sitt hela likafullt tilldragande: ett snille, i sin tillämning djupt och stort, men, för det mesta, stannande vid tillämningen; en skald, uppstigande, om icke som en sol, dock som en präktig fullmåne öfver haf och daggskimrande sommarstränder, men hastigt slocknande i töcken såsom en den blekaste och mattaste småstjerna; ständigt misshushållande med sina herrliga gåfvor, och ständigt klagande öfver de outeblifliga följderna deraf.
Hans personlighet hade sin lifspunkt i aningen af en poesi, som skulle på engång vara den sublimaste religions och den ömmaste menniskokänslas tolk, att behjerta alla lidande varelsers nöd i toner, hvilkas grundthema var en melodisk bön än om himmelska, än om jordiska makters barmhertighet.
Hänryckande, älskvärd, beundransvärd öfverallt, hvar han lyckas att rent utsjunga detta thema och qvarhålla sig på dess rätta grund, inblandar han deri emellanåt, och ofta, slitande missljud af trots, af råhet, af flerfaldig obildning; icke sällan sjunkande under gränsen af vår aktning, men alltid värd vår mildaste medömkan.
Det är en ande, ytterst rik på fantasi och känsla, men ytterst fattig på besinning, granskning, vilja, sjelfbeherrskning; en poet, som intager ett af de utmärktaste rummen bland svenska snillen; en person, som bland svenska karakterer är en af dem, hvilka minst förtjena efterföljd.
Det kan till och med starkt sättas i fråga, om någon annan karakter kan honom tillerkännas, än en fullkomlig frånvaro af all sådan.
I den svårmodiga lättsinnighet, som utgjorde hans själslynne, var han ej heller någonsin en sitt strängaspel bestämmande skald; han var fastmera sjelf strängaspelet; eller – hvad ock redan hans namn tycktes antyda – ett lidande tonverktyg, ur hvilket en mäktig
Naturkraft nyckfullt framtvang djuptgripande och oftast smärtliga ljudföljder.
Träffande har man derför liknat honom vid äolsharpan, som än förnimmes i de ömmaste engla-välljud, än i en intill sönderslitning qvalfull veklagan, men till bäggedera osjelfständigt nödgas af vindarnes tillfälliga ankomst, styrka och vexling.
Också var han för sina samtidingar mera ett slags naturväsende, en poetisk elementar-ande som antagit menniskokropp, än ett egentligen eget Jag, hvilket – såsom sådant – äfven ägde någon egen lefnadshistoria.
I hela Sverige var, medan han lefde, det enda, som om honom visstes, att han hette Lidner och var en förträfflig poet, men som tyvärr slagit sig på lösdrifveri och dryckenskap.
Något förnamn kände man lika litet till, som någon titel.
Med undantag af en och annan sällsamhet, berättad af kringflygande rykten, inskränkte sig all kunskap om honom till ungefär hvad man i allmänhet vet om en främmande och ovanlig sångfågel, när en sådan plötsligt infinner sig i en trakt, der man aldrig dittills hört hans like.
Att han sjungit ”Spastaras Död”, med mera, det visste man; och dermed nöjde man sig.
Ändtligen, då, många år efter hans död, en ny upplaga af hans dikter skulle utgifvas, kommo, på allvar, hans lefnadsöden i fråga; ty man ville nu med en teckning af dessa gå läsarens billiga nyfikenhet till mötes.
Dithörande efterspaningar begyntes; men erhöllo, redan vid spörsmålet om hans härkomst, ovissa svar.
Några uppgåfvo, att han hade haft till fader en Musicus; och härledde derifrån det öra för harmoni, hvarom hans verser vittna.
Andra gjorde honom till son af en Ostindie-farare; och förklarade deraf den vidtkringtågande flygten af hans inbildningskraft.
Sanna förhållandet är, att hans fader var Organist vid Domkyrkan i Göteborg, och att han efter dennes tidiga bortgång fick en styffader, som var Inspektor vid Ostindiska Compagniet.
Fadern hette Bengt Lidner; Modren, Elisabeth Boethius.
Den sednare härstammade från den beryktade Prost Boethius i Mora, hvilken under Carl XII blef statsfånge i anledning af sin predikan öfver texten:
”Ve det rike, hvars Konung ett barn är”.
Vår Lidner, döpt till namnet Bengt efter fadern, föddes i Göteborg den 16 Mars 1759.
Redan vid tre års ålder blef han faderlös.
Vid modrens bröllopp med sin sednare man, fick gossen, då blott sex år gammal, ej rum vid bordet; han gjorde då en liten vers till sin tröst.
Det oaktadt var han – enligt egna berättelser – ända till sitt elfte år trög och oläraktig.
Då föregick hos honom en hastig förändring.
Han hade till informator den sedermera såsom predikant berömde Brag, efter hvilken en postilla finnes utgifven.
En dag, då de voro i skolkammaren, väckte han denne lärares uppmärksamhet genom en hörbar knäppning i sitt hufvud, en liten smäll, hvarvid han skrek till, och kände en skakning ifrån nedre delen af pannan till hufvudets bakdel.
Derefter kunde han i blinken sin läxa, och röjde alltsedan ett ypperligt mått af minne och fattningsgåfva.
– Kunde man påhitta ett medel, att i slöa barns hufvuden åstadkomma sådana smällar, så skulle detta föranleda en grundligare revolution, än både krutets och tryckpressens upptäckt.
Lidners kunskapliga uppfostran fortsattes i Göteborgs skola och gymnasium.
Der befann sig likväl då ännu icke den jemnårige Thorild, hvars närmaste vänkrets han sedermera i Stockholm tillhörde.
Sin Moder förlorade han vid fjorton års ålder; just då han både djupast behöfde moderlig omsorg och djupast kände förlusten deraf.
Skall man tro sonens vittsord – och hvem tror det ej gerna? – så har denna moder varit en af qvinlighetens huldaste uppenbarelser.
Till gudomlig dyrkan gränsar ock den hyllning, som han vid alla möjliga tillfällen egnar åt hennes minne.
Om anledningen alltid är synbar eller icke, bekymrar honom ej; dock har näppligen Franzén skäl till sin förundran, att i spetsen för hans dikt ”Yttersta
Domen” finna henne helsad med en hågkommelse, på hvilken den från Virgilius lånta epigraphen förbereder.
Plötsligare framträder hon i ”Spastaras Död”, der hon utgör sjelfva slutbilden; men visserligen mindre oväntad, i en diktmålning, enkom egnad åt den moderliga kärleken och enkom ingifven af den sonliga.
Denna stroph, så mycket beundrad af hans samtida, skall ock alltid skattas beundransvärd:
Spastara! om min suck dig hinner,
Der du med englar dig förent;
Om du en himmelsk skönhet finner,
Ett hjerta, som Guds tanke rent,
Ett hjerta, som mitt öde sårar;
Spastara, om du henne ser,
Då tyst, som Tålamodets tårar,
På detta klot hon blickar ner,
Och hennes suckar uppenbara
Att från en älskad
Son hon for:
I hennes sköte flyg, Spastara!
– – Det är min Mor.
Mindre skärt genomförd är denna ton i en särskild klagosång ”till min Mors Skugga”, som dock har denna vackra början:
När månen sig i hafvet sänker,
Vid trädens sus och böljors svall:
Strax på din graf, min Mor! jag tänker
Villrådig, hvart jag irra skall.
Emellan skogens glesa lindar
Jag då din ömma skugga ser;
De suckar, Du mitt öde ger,
Förrådas utaf vestanvindar.
Der möter mig en näktergal;
Jag öppnar floret kring min lyra,
Och bägge tolka hjertats qval:
Då börja ljufva tårar strömma.
Men äfven här, liksom annorstädes i Lidners sånger, påminnes man sjelf, med liknande ”ljufva tårar”, om det icke genom döden brutna sambandet med den moderliga skyddets och varningens engel, som låter sitt qvarlemnade barn ännu in i ålderdomen saligt ihågkomma de stunder, då det i hennes röst hörde ljuden af en gudomlig kärlek, och i hennes ögon skådade dess blick.
Äfven åt sin Mormor har Lidner helgat en rörande tacksägelse.
Den är det äldsta i hans skrifter upptagna profvet af hans späda sångmö.
Detta stycke, der hennes vård om hans ädlaste känslors utveckling varmt erkännes, har till öfverskrift:
”Vid tillfälle af en förestående resa, då en Silhouette bortskänktes, som ett ömt minne af skilsmessan”.
Det beledsagade nämligen en skänk af hans skuggbild, vid ett tillfälle, då han skulle skiljas från barndomshemmet, för att – såsom han sjelf förtäljer – gifva sig ut i vida verlden.
Åtskilliga egenheter, hvilka sedan utmärkte
Lidner både som skald och som menniska, visa sig redan här liksom i ett sitt första utkast.
Så, när det säges till Mormodren:
– till att göra godt Du känslor hos mig väckte,
Då, vid en uslings klagoljud,
Du mig det brödet gaf, som jag åt honom räckte –
framblickar der, i sin första upprinnelse, denna medlidandets och gifmildhetens passion, hvilken han i hela sin lefnad med ytterlighet både besjöng och utöfvade; och dervid begagnas likaså dessa älsklings-uttryck ”göra godt” och ”usling”, hvilka han sedan, allt framgent, otaliga gånger upprepar.
Synnerligen tyckes det sednare ordet (stundom äfven omskiftande med ”den usle”) varit för honom ett magiskt ljud, hvars verkan alltid var att ovillkorligt anslå både hjertat och lyran.
Det förädlades genom hans bruk.
Sedermera trivialiseradt genom härmares ändlösa missbruk, har det – i sin bättre bemärkelse – från det högre poetiska språket blifvit nästan alldeles bannlyst.
– Föröfrigt ser man honom be, med afseende på den skuggbild han framräckte:
Men om jag ej den bana träder,
Som öppnad är för mig af mina värda fäder;
Om jag förgäta kan, hvad jag af Dig är lärd:
Så krossa denna bild, och låt föraktet följa
Mitt minne ner i glömskans bölja,
Och qväf naturen i ditt bröst,
När, straffad, jag om hjelp ber med en brottslings röst!
En aning synes här skymta fram, så af de förvillelser, till hvilka han snart skulle förfalla, som af det öde, att, i följd deraf, sjelf blifva ett medlidandets föremål.
Men detta poem, enligt Franzéns gissning291 författadt då
Lidner skulle första gången resa hemifrån till Akademien, har ock en annan märkvärdighet.
Det lemnar nämligen ett bidrag till det chronologiska bryderi, hvari Lidners biograph, vid teckningen af hans tidigaste ungdoms öden, outredligt intrasslas.
Ty om vi antaga (hvad visserligen har all möjlig sannolikhet), att stycket ej är diktadt i någon annans namn och till dennes Mormor, utan verkligen i Lidners eget och till hans egen: så påtvingar det oss två historiska omständigheter, hvilka sedan bringa oss i klämma.
Den ena är, att Lidner vid dess författande var sjuttonårig; ty der säges:
Farväl! nu endast sjutton år,
Jag i en villsam verld ut ur ditt sköte går.
Den andra, att hans Mor då ännu lefde: ty hon skildras der såsom gråtande vid en dödsbädd, på hvilken hans Morfader låg redo att uppgifva sin anda.
I kraft häraf berigtigar Franzén den vanliga och af Lidners Enka bekräftade uppgift, att han blifvit moderlös redan vid fjorton års ålder.
Men – af den förra bland de nämnda omständigheterna följer, att poemet, om än kanske författadt vid en afresa till Akademien, åtminstone ej kan vara det vid den första.
Det måste, tvärtom, hafva uppkommit ungefär liktidigt med utgifvandet af hans Exercitii-Dissertation de novissimis per Europam revolutionibus earumque caussis, eller med det framför densamma år 1774 tryckta tillegnans-qväde, der den unge skalden likaledes förklarar sig sjuttonårig:
Redan tidens dystra gömma
Sjutton år begrafvit har (m. m.)
Denna tillegnan åter, med öfverskrift ”till mina Huldaste Föräldrar”, är rigtad till – hans Styfföräldrar; i följd hvaraf hans Mor der omnämnes såsom både afliden och ersatt:
Det skall Hennes minne lifva,
Hvilken öfver solen for, –
Då jag får mitt offer gifva
Åt en lika ömsint Mor;
Hjertats känslor dertill drifva.
Vill man nu hjelpa sig antingen med det antagande, att poemet till
Mormodren är skrifvet i en annans namn, eller med det, att den Mor, som der förekommer, är Styfmodren (hvilket dock tonen af det hela gör otroligt): så invecklas man likafullt genom Dedicationen i en ny svårighet.
Var den dedicerande – såsom han ju sjelf förtäljer – år 1774 redan sjutton år gammal: huru kan 1759 då vara hans födelseår?
Tydligt synes detta böra förändras till 1757.
Sådan tyckes ock vara Palmblads mening292.
Men jemväl denna utväg förnekas oss; – genom en annan uppgift, hvars sagesman äfvenledes är
Lidner sjelf.
I ett bref af 1787, till Nils von Rosenstein, kallar han sig ”en tjugeåtta års yngling”; och härigenom återdrifvas vi till årtalet 1759, utan ringaste förmåga att begripa, huru dessa motsägelser skola förlikas.
– Med skäl har Palmblad anmärkt, att Lidners ungdom liknar fabelåldern, der en säker tideräkning saknas.
Men det ser ut, som hade den för
Lidner sjelf ägt samma fabelaktiga skick.
Afgjordt är, att han ovanligen tidigt blef Student.
Enligt den tideräkning, som han följde 1787 (eller med fasthållande af 1759 såsom födelseåret), måste han hafva anländt till Lunds universitet redan vid fjorton eller femton års ålder; kort sagdt, blifvit akademisk medborgare der,– om icke förr, – åtminstone vår-terminen 1774: ty vi skönja honom alltredan i December samma år försvara, under Lagerbring, den nyssnämnda Exercitii-Dissertationen.
Lefde hans verkliga
Moder ännu vid hans första skillsmessa från hemmet, så har hon förmodligen strax derefter aflidit, och Styffadern inom ganska kort tid inträdt i sitt sednare äktenskap.
Men lättast kan den brådskyndade affärden till Akademien förklaras, om den ställes i sammanhang med detta omgifte, och med den af Franzén upptagna sägen, att den nya makan ej tålde styfsonens hemmavaro.