Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad jag synnerligast beklagar, är, att då denna stam varit så mycket för stark oell så behäftad med många stora och skadliga utvexter, alt Sveriges förmåga ej varit tillräcklig all fullt nära den, dock deri åtminstone ej en frisk och helsosam kärna blifvit bildad och bibehållen.
Försök härtill hafva visserligen blifvit gjorda ; exercis-compagnier, corporal-skolor, instructious-bataljoner, allt vackra ideer, sorn kunnat föranleda till lyckliga resultat, blott de i större scala blifvit utförda; men detta bar hindrats af de många grundfel, hvarmed vår armees organisation är behäftad ; förrän dessa hun, nit blifva afhulpna, må man ej vänta sig några väsendtliga framsteg till förbättring; till dess skola alla partiella bemödanden för armeens förkofran i skicklighet vara fåfänga.
Jag älskar ej vår indelta annee; jag bekänner det öppet, oaktadt jag väl känner det skarpa tadel, som derföre skall riktas emot mig.
Till sin historiska idee kan den vara ganska vacker, men jag önskade också derföre denna redan införd bland minnena i våra häfder.
Den var af stor och ' 6 H. 54 4a6 Den 9 Maj f. ta. väsendtlig nytta denna inrättning för sin tid; ty då hade alla Europas nationer stående härar.
Folkbeväpningens idde var ju bortglömd och återfanns först under de fria folkens strider mot slutet af förra och i början af detta århundrade.
Som man vanligen bekämpar sina fiender med samma slags vapen som de sjelfve nyttja, måste vi naturligtvis också hafva en sådan här uppsatt; och då kunde vi ej få den för bättre pris, åtminstone under dåvar. förhållanden.
Allt är nu förändradt; först och främst kalla nu de flesta af Europas nationer alla eller nästan alla deras stridbara ynglingar till värnpligtens uppfyllande, och söka under ständiga öfningar åstadkomma den förberedande förmågan dertill.
Vi måste nu göra så med, om vi skola kunna talrike nog möta våra fiender i striden.
Förr var stående här nog för ett lands försvar; nu är den det på långt när icke; nu måste folkens egna krafter icke allenast, som fordom, tid efter annan, i mån af afgången, kallas att fylla de glesnande lederna, utan genast i första ögonblicket af stridens utbrott vara redo.
Det kunna de omöjligt någonsin blifva hos oss, så länge vi hålla en stående här, lika talrik som förr, och grunda dess va■Denfärdighet och krigslydnad på ända till tjuguårig tjenstgöringstid.
Sverige liar ej nog inre styrka att stödja sitt försvar på de båda principerna gemensamt; det måste välja emellan den ena eller den andra, vid straff att blifva alldeles utmattndt genom det fruktlösa dubbla försöket.
Den ali* manna krigsbildningen kan ej uppoffras; det vore detsamma som att offra vår sjelfständighet; alltså måste indelta hären förr eller sednare bort, eller, min mening rättare uttryckt, så reduceras, att den kommer att utgöra blott en ringa beståndsdel af hela försvarsstyrkan.
En fjerdedel t. ex. af hela närvar, indelta styrkan vore allt hvad jag ville bestå; men denna fjerdedel, om ock ringa till antal, skulle blifva så mycket mera betydande i afseende på dess stridsförmäga, emedan jag ville att hvarje individ derinom skulle hafva denna sednare så fullt utbildad, som det är möjligt att i fred hos en krigare åstadkomma.
Denna lilla , men fasta och friska kärna sammanhållen, stärkt och lifvad af ett utmärkt dugligt befäl , med full tillräcklighet beräknadt för det hela af det lefvande försvaret, skulle utgöra likasom härens själ, lifselementet deri, genom hvilket den styrande viljan skulle verka på de råare, mera materiella krafterna, som annu icke hunnit upp till någon förädlad utveckling.
Men det vore också af yttersta nödvändighet, att befälet verkligen blefve ett befäl, som under alla förhållanden ägde förmåga alt med framgång föra sitt folk i elden, och som icke blott med blindt mod kastade sig i faran, utan som ock med snabb blick och raskt beslut visste än klokt förekomma, än väl beherrska densamma.
Men en sådan förmåga kan vårt indelta befäl nu omöjligen få; ty några få veckors ofullständiga öfningar förgätas mest under månader af visserligen nyt - Den g
Maj f. in. 4»7 tiga, men föga militäriska sysselsättningar.
Jag skulle tro armdens tjenstbarhet bättre befordrad genom mindre antal befäl; men som ständigt i dépöterna sysselsatte sig dels med trupps tilidaning och utbildning, dels med utvidgning af egna bade tbeoretiska och praktiska kunskaper; den dubbla mödan skulle naturligtvis blifva åtföljd af dubbel lön , och på så sätt äfven ganska fä af Svenska arme'ens officerare blifva missbelåtne på bytet.
För att sedan fylla den uppkomna bristen, tror jag ej att särdeles i Sverige skulle blifva mycket svårt alt åstadkomma ett befäl, som vore antingen alldeles eller åtminstone nära på olönadt.
Jag hoppas att nyss icke hafva blifvit missförstådd, då jag yrkade på reducering af indelta hären, ända till ^:del af dess styrka.
Min mening var, att derigenom få bildad en utmärkt god kärna, men dock ingalunda minska armeens verkliga stam af stående här; ty min stam blefve just beväringen sjelf, som jag ville indraga till exercis under t. ex. 3 ä 5 års tid, fullt så mycket som vår indelta trupp.
Det vill visserligen ej säga för mycket.
Genom detta förfarande gör jag en besparing af en mängd exercisår, som jag nu anser på ej nödvändigt sätt bortslösade.
Den vinst jag gör, blir att jag inom nationen får ett flera gånger så stort antal af krigsbildade män.
I sjelfva armeen blir genom denna åtgärd deremot ingen minskning i numerär; hela förändringen blir, att omkring % af folket komma att tjena blott 3 å 5 år i stället för förut ända till 20 å 25.
Det finnes en gräns för den tid en soldat måste hafva tjenat, innan han kan anses fullfärdig; och så åter en annan tid, efter hvilken denna färdighet börjar altaga.
Jag tror ej att den för Svenska indelta soldalen i sednare fallet bestämda gräns är den rälta.—
Det är ej möjligt att här ingå i någon vidare utredning af detta så vidlyftiga ämne; jag har nog redan blifvit hänförd att säga för mycket; och hvad jag anfört skall åtminstone kunna temmeligen antyda hvad jag menar.
Blott ännu några ord om de ofantliga fördelar försvaret genom folkbeväpning skall skänka.
Hafva vi en här af blott 3o a 4°iOOO man, så tror jag ej att vi, om ock med en lederna ständigt fyllande rekrytering från beväring gen, kunna dermed försvara vårt så vidsträckta land; fienden, som sjelf väljer sina anfallspunkter, blir ossdå öfvers allt öfverlägsen; vi förlora initiativen genast och hinna aldrig återvinna dem.
Men om deremot, hvar och när han än beträdde våra landamären, han genast möttes af en hel befolkning, som både väl visste hvar den skulle taga sina vapen och huru dessa skulle rätt brukas, så blefve förhållandet vida olika; ty då kommo de öfvervägande fördelarne pä vår sida, och dessa ökades hundradefallt vid hvarje steg, taget längre in i vårt land.
Man har här talat om år 1809 och de svåra olyckor oss då öfvergingo; men just dessa olyckor härledde sig, enl. min innerliga öfvertygelse, från samma i grunden felaktiga princip för vårt försvar, sorn ännu herr - 4-jS Den g
Maj f. m. skar inom vår armee-organisation, och som jag derföre i dag funnit hiig hafva skäl att öfverklaga ; ty den tappra Finska krigshären, denna handfull af hjeltan, gjorde under evigt minnesvärda drabbningar det mest ihärdiga, envisa motstånd mot den våldsamt och förrädiskt inbrytande fienden.
Så ädla bemödanden bade bort krönas af framgång; men den lilla heliga skaran — helig, ty den kämpade för sin foster^ jords försvar — den dukade slutligen linder för öfvermakten, och måste det, emedan den ej kunde hinna till att öfverallt möta oeh besegra; och ingen hjelp kom; så smälte den under ständiga strider småningom bort.
Finlands hjeltemodiga folk reste sig som en man villigt att bjuda sin fulla kraft till sitt älskade lands beskydd; det ropade högljudt, men förgäfves, på vapen och anförare ; ingendera funnos beredda på förhand; dess starka vilja förlamades sålunda genom den ohjelpligt bristande förmågan.
Hade då nationalkraft befunnits ordnad, tryggt hade densamma vägt ned på stridsJyckans vågskål.
Nu bröt den sig i hundratals fåfänga, spridda, illa beräknade och illa beredda försök.
Så slets Finland från Sveriges hjerta , och så tillfogades det ännu i denna dag öfver den smärtsamma förlusten djupt sörjande moderslandet det oläkliga sår, hvarur dess hjerteblod kanske ännu i sekler skall droppa.
Jag hoppas väl, att om i denna stund ett krig utbruste, utgången deraf skulle blifva för oss olika; men jag är blott alltför litet säker derpå.
Ty vi måste ännu vänta i månader, innan vi hinna få vår beväring så mycket bildad, att den möjligen kan föras i elden.
Om vi hafva vapen fullt upp att gifva åt vårt folk, så långt bort belägna äro dock förråden deraf, att alltför lång lid åtgår innan de hinna fram dil der de skola användas.
Ett stort antal af vårt befäl , och icke den minst dugliga delen deraf, måste vi hålla qvar hemma vid de'pöterna att öfva det unga alldeles oerfarna manskapet; det hade varit önskligt att genast kunna sända både allt det förra och allt det sednare emot fienden.
För Sverige skall det alltid blifva af den yttersta vigt att få striden afgjord och segren vunnen, så fort som möjligt; ty det har alltför knapp förmåga att länge uthärda.
Jag nödgas afbryta.
Jag har alltför länge tröttat utan att ändå kunna medhinna att omnämna ens blott allt det väsendlligaste; men så mycket återstår af detta, att det är fåfängt försöka fortsätta.
Jag har i olla fall så vidt uttalat hvad jag tänker, att om man opartiskt döminer mig, man deraf skall kunna sluta, att jag ej i någon mån vill minska något af Sveriges närvar, försvarskraft; blott omordna denna på ett ändamålsenligare sätt.
Men med StatsUtsk. måste jag instämma i den principen, att stående hären, sorn den nu är organiserad, mäste reduceras, och det ganska betydligt.
Efter den åsigt, hvarifrån jag utgår, är denna sats ännu obestridligare, än sedd från StatsUtskts egen synpunkt; lydetta Etsk. nöjer sig med korta otillräckliga, nära till intet tjenan - Den 9 Maj f. in.
429 (le vapenöfningar för beväringen; ocb då skulle dertill fullt tillräckliga medel möjligen på andra båll kunna beredas.
Men med den utsträckning af bevär:ns öfningar, i ändamål att utbilda densamma till att sjelf vara stående bär, sorn jag åsyftar, blir detta absolut omöjligt.
— Slutligen måste jag, för att icke misstydas, förklara, att aldrig någonsin någon tanke bos mig uppstått eller kan uppstå, att alla de stora reformer jag i afseende på arineens reorganisation anser önskliga, skulle på en gång i en bast med några penndrag tiII— vägabringas.
Tvertom, med den yttersta försigtighet måste de utföras.
Men hulvudplanen, den bör pä förband vara uppgjord, att man må säkert veta till hvad mål man går.
Än ■nu ett tillägg: för att ändtligen en gång komma in på den bättre väg, sorn skall föra till det mål som jag önskar, så 0111 ock någon uppoffring delaf i början skulle blifva en följd, så måste jag yrka, att SlatsUtsk. måtte framför allt annat, ocb utan alla slags considerationer, behjerta det oundvikliga behofvet af längre utsträckt öfning för arme'en, oell derföre utan alla villkor bevilja alla begärda anslag både för slående bärens och beväring exercis.
Jag har alltför länge upptagit R. o. Ad:s så dyrbara tid.
Men en gång isen bruten, bar min varma känsla för ämnet oemotståndligen velat gifva sig luft.
Jag lofvar deremot att icke snart ånyo bryta tystnaden.
Ocb slutligen förklarar jag med banden på hjertat och på en riddersmans ära ocb ord, att jag, 0111 jag någon gång, hänförd af mitt ämne, skulle hafva råkat fälla ett uttryck, hvaraf någon skall hafva funnit sig sårad, så var min vilja aldrig sådan, ty aldrig skall jag träda upp till någon kamp emot personer: det är de ide'er allena, sorn strida emot mina, jag velat ocb vill bekämpa.
Hamilton, Hugo, uppläste ett så lydande anförande:
Het synes måhända de flesta bland R. o. Ad. orätt, att den redan af så många talare förlängda discussjonen öfver Rikets försvarsverk ytterligare utsträckes, genom något yttrande af en ledamot, som ej bör till yrket, ocb således ej kan äga någon grundlig kännedom i saken.
Men, mine herrar! det finns ett yrke, till hvilket vi alla bekänna oss, ocb till hvilket äfven jag önskar förtjena att räknas — delta yrke är fosterlandsvännens.
Näst den fråga, sorn rörer nar tionens bildning ocb danande till gudsfruktan, sedlighet och medborgerliga dygder, ocb som, under det allmänna namn af folkuppfostran, vid denna riksdag rönt ett så lifligt och så allmänt deltagande, synes mig ingen för representanten böra ställas högre, ingen mera förtjena bans begrundande, allt efter hvars ocb ens förmåga, än den om fäderneslandets försvar.
Derpå hvilar dess oafhängighet, derpå bevarandet åt våra barn af den lagbundna frihet, som, ifrån hedenhös^ 43o Den 9 Maj f. ra. varit Svenskens dyrbaraste egendom.
På denna grund anhåller jag vördsamt om R. o. Ad:s benägna öfverseende med hvad jag kan fela i sakkännedom, vid behandlingen af detta ämne, och endast se till den goda viljan.
Jag hyser nemi. den tro, att med vårt vidsträckta, glest befolkade land, på alla punkter lätt tillgängligt för en öfvermäktig fiendes bär, hvilken, öfverförd på ångbåtar, kan inom få timmar landa på vår kust, är vår sjelfständighet i bestämd fara, ända till dess vårt bevärts-systeme blifvit mera utveckladt, och derigenom hela landels manbara befolkning väl öfvad i vapens förande.
Hittills har detta mer varit en militärisk lek, utan annat gagn, än att ynglingarne lärt sig inse, att saken ej är så farlig, sorn de i början inbillade sig, och att de till och med gerna deltaga i de dem ålagda vapenöfningarna.
Men ehuru detta visserligen är ett framsteg, så är det ändå alltför ringa, för att kunna motsvara de uppoffringar, som nationen redan vidkännes derföre; och det bästa beviset på att Sveriges allmoge anser dessa vapenöfningar ur denna synpunkt, eiler att de synas dem en lek utan verkligt gagn, ligger i det nästan enhälliga yrkande deras representanter vid detta riksmöte gjort om dessa öfningars upphörande, såsom ej ändamålsenliga.
Jag anser det derföre vara hög tid att taga det andra steget på denna bana, och att, på sätt K. M:s nåd. propos. innehåller, utsträcka dessa vapenöfningar till minst 21 dygn.
Mig synes dessutom att, utom den egentliga exercisen, ett hufvudsakligt afseende borde fästas vid bevärts-manskapets öfning i målskjutning, hvilken färdighet alltid måste åt en mindre trupp bereda en säker öfvervigt öfver en större, helst i vårt couperade Iand.
Jag instämmer således fullkomligt i H.
StatsUtsk:s uttalade åsigt, att ändamålet endast kan vinnas genom en utsträckning af bevärts-manskapets vapenöfningar, men ej deruti, att dessa böra göras beroende af de föreslagna besparingarna i andra delar af krigsförvaltningen.
Vare det långt ifrån mig att ej dela den anda af besparing, som uttalat sig i Utskts betänkande.
Jag önskar tvertom, på det lifligaste, att den måtte göra sig gällande öfverallt, der den kan, utan men för det hela, tillämpas; och detta synes mig i många delar kunna ske, ej endast genom minskning eller hopslående af en eller annan trupp, hvilket jag ej tillåter mig att bedömma, utan isynnerhet genom borttagande af allt som hörer till militärisk lux, föga passande för vårt fattiga land, sorn bör skatta sig lyckligt, om det kan till sitt försvar lemna armar och vapen att af dem föras.
Men om också de föreslagna indragningarna i den stående armeens numerär skulle af R.
St. godkännas, om äfven Styrelsen skulle antaga detta förslag, och detsamma 'tillämpa; så kan detta tillämpande ej ske på engång: det bör, efter min oförgripliga mening, ej en gång göras förr, Den 9 Maj f. ro. än den minskning i forsvarsstyrka, som deraf blifvit en följd, förut blifvit ersatt genom två eller tre års ökade vapenöfningar för bevärtn; ty i annat fall synes det mig vådligt, då nödvändigt en mellantid måste uppstå, då armeån är minskad, utan att det andra försvarsmedlet, som skulle svara mot bristen, ännu hunnit utbildas.
Då jag således hyser den öfvertygelse, att bevärtns öfningar mäste utsträckas, och detta utan något uppskof, för att derpå bygga möjligheten af en minskning i den indelta armeen, om denna minskning eljest finnes lämplig: så måste jag yrka bifall till K.
M:s nåd. propos. om anslag till bevärtns vapenöfningar.
En besparing, byggd på afslag af denna punkt, anser jag vådlig för landets säkerhet, och möjligen ledande till uppoffringar, hundrafallt öfverstigande hvad derigenom skulle vinnas.
T sammanhang dermed kan jag ej gilla indragning af befälet vid Lifbevär:s-reg:tet oeh Hallands beväring, och stödjer mig dervid ytterligare på de i Hr Tersmedens reservation utvecklade skäl.
På dessa grunder anhåller jag om återremiss af SlatsUtsk:s utlåt., samt att detta mitt anförande måtte få medfölja återremissen.
Jag anhåller om tillgift, att äfven jag vågar några ögonblick taga i anspråk R. o. Ad:s tålamod, och, om jag lyckas, Ståndets uppmärksamhet.
Det synes visserligen, då så mycket är taladt i detta ämne, vara öfverflödigt att ytterligare orda derom; och jag vill äfven bekänna, att det kan synas förmätet af en person, som bekläder ett underordnadt militär-embete, att vilja uttala en opinion i detta hänseende, sedan armeens mest fräjdade män yttrat sig derom; men då jag icke fullt kan hänföra mig till någon af de föregående värde talarne och ännu mindre kan instämma i StatsUtsk:s betänk , så tillåter jag mig att uttala min mening.
Man har velat förebrå Utsk. att det uppgjort en plan till armeens organisation, och man har än sagt, att detta skulle tillhört endast Ekon.Utsk., än förklarat, att en sådan plan redan fanns i K. M:s proposition.
Hvad det sednare beträffar, synes det vederläggas deraf, att flere of talarne i slutet af sina anföranden sjelfve yrkat, att Ständerne matte hos K.
M. anhålla, att en sådan plan må i nåd. blifva R.
St. förelagd.
Då jag i 3o §:n Riksd Ordn. läser dessa ord: ”Vidare åligger detta Utsk. att utröna, pröfva och föreslå det, som till Stats- och Riksg.verkens behof erfordras, sedan nödiga indragningar och besparingar blifvit iakttagna;” då ingen plan finnes StatsUtsk. bestämdt förelagd, då Utsk. är ålagdt att utröna, pröfva och föreslå hvad som behöfves för 3:dje hufvudtiteln, samt att dervid iakttaga alla de indragningar och besparingar, som för Utsk. synas behöfliga; 43a Den 9 Maj f. m. så förefaller det mig naturligt, att Utsk. ej kunnat tillvägabringa sitt utlåt, med mindre, än att Utsk. också uppgjort en plan.
Så långt gillar jag StatsUtsk.; men de resultater, hvartill Utsk. kommit, måste jag i allo ogilla.
Jag får först mot några andra talare framställa å'skilliga anmärkn:r.
Man har sagt, att det vore vådligt för Rikets sjelfständighet att indraga 2,800 man af indelta armeen.
Jag vågar visserligen icke, lika med Hr Mannerskantz, fästa mig vid den sangviniska förhoppningen, att Sveriges försvar skall kunna hufvudsakligen hetryggas genom folkbeväpning.
Jag vill dock tro, att det i framtiden skall kunna ske efter en förbättrad folkuppfostran och deraf uppkommande allmännare public spirit; men i närvar, stund skulle jag anse det vådligt.
Jag vill ej heller fästa mig vid Hr Mannerskantz’s förslag, att indraga den stående armeen till £:del.
Deraf skulle följa en betydligt förökad 3- å 5-årig tjensgöring för vårt bevär:s-rnanskap, hvilken , utan att omtala den betydligt större kostnaden, skulle medföra den olägenhet, att folket undanrycktes näringarna och jordbruket.
Jag tror, att sådant skulle möta betydligt motstånd.
De talare, som yrkat, alt ingen del af ammen kunde indragas, hafva emedlertid framställt en proportion af stam till beväring såsom 1 till 3.
För denna proportion äro inga skal uppgifna.
Om den ansetts nödig, derföre alt man vill hafva första ledet bestående af gamla stammen, och i det andra och tredje beväring; så får jag derpå svara, alt lika väl kan bevärtn inflickas i första ledet, sorn den ställes i det andra eller tredje.
Ett annat hatti e skäl för bibehållande af en stam synes mig vara, alt den skall bildas till instructeurer, och i sådant fall kan proportionen af 1 till 4 eller 1 till 5 vara lika tjenlig, sorn proportionen af 1 till 3.
Hufvudsaken är, såsom Hr Mannerskantz anmärkt, att denna stam både lill befäl och trupp blir väl öfvad.
Dertill fordras i första rummet, att en betydligt mera än hittills utsträckt öfning äger rum för den stam vi hafva.
Denna öfning har hittills blifvit ti11 — vägabragt vid exercis-bataljon å Drottningholm samt vid Långholms och Malmö-commenderingarna.
Jag tror, att dylika commenderingar, nemi. utsträckta dertill, att hvarje karl får en sådan öfning, och att den städse underhålles, äro det minsta, som vore nödigt för den stående arméen.
Jag tror dernäst, att bevärtn behöfver öfvas till ungefär lika färdighet, som vår indelta annee nu har; och dertill fordras minst första året en exercis under 21 dygn, jemte en fortfarande öfning under längre eller kortare tid.
Jag skulle tro, att för öfrigt bevärtn äfven kunde sammandragas, icke reg:ts-vis, utan i mindre districter, hvarigenom kunde insparas ett betydligt antal arbetsdagar, hvilka, i stället att åtgå till den långa marschen till och från reg:ts-mötesplatsen, bättre kunde användas till en längre inöfning af ex - Den 9 Maj f. m. 433 exercisen.
Af detla mitt omdöme följer också, att jag biträder Ulsk. i den åsigt, att 2,800 man kunna indragas af stående armeen, men med villkor, alt hela beloppet af derigenom inflytande medel, beräknade icke endast till 35 r:dr för hvarje rote, såsom Ulsk. upptagit, utan efter det belopp, som vanligen i vacance-afgift erlägges, må användas till öfning af stam och beväring.
På det högsta protesterar jag emot Utskts förslag all indraga någon del af vårt befäl.
Jag har i dag på morgonen beräknat, att vi ej äga mer än knappt 1,100 officerare vid infanteriet.
Då man räknar 3 officerare på hvarje compagni, hvilka synas behöfliga, då i3 rotars pluton utgör tillräcklig front, skulle dessa 1,100 officerare icke räcka till fullt befäl för 3o,ooo man.
Tager man nu i betraktande, att, vid inträffande krig, åtminstone 100 officerare af sjukdom och långt framskriden ålder skola vara hindrade att gå ut i fält, samt att ioo andra ännu icke erhållit full öfning; så skola vi icke hafva mer än ungefär 2 väl öfvade officerare per compagni; och deraf följer, att om armeen ined beväring förstärkes till 60,000 man, skall det icke finnas mer än en officerare per compagni.
För att då kunna rekrytera befälet, fordras naturligtvis, att underbefälet skall hafva erhållit under freden så stor öfning, att det möjligen kan begagnas såsom officerare af lägre grader; och på det äfven ur bevärm må kunna hemtas underbefäl, är nödvändigt, att den erhåller den öfning jag förut förklarat mig anse behöflig.
Jag vill icke tillåta mig aft i detaljerna följa Utsk:s förslag till indragningar, utan endast fästa mig vid en inconseqvens deruti.
Utsk. har föreslaget, att en sqvadron af Jemtlands hästjägare skulle indragas.
Jag frågar: hvarföre icke äfven den andra?
Jemtlands hästjäg gare bildades, då vi stodo i krigsförhållanden emot Norrige.
Det var då nödigt att underhålla något cavallen', om än aldrig så litet emot denna gräns.
Nu, då vi stå i ett fredligt förhållande till Norrige, inser jag intet behof att just der hafva något cavallen ; och i alla fall förefaller det mig orimligt, att der hafva en så ringa del af vapnet, som en sqvadron.
Det synes mig vara mer än man kan vänta, att denna sqvadron skulle bibehålla verklig lust och håg för yrket, då den aldrig kom i någon täflan med andra.
Ändarnålsenligare hade det förefallit mig, om Utsk. föreslagit, att en bataljon, eller åtminstone några sqvadroner, må bildas i Norrland.
Jag kan ej heller gå in på att ifrån Kronprinsens Husar-reg:te spränga och till Norrland förflytta en sqadron, med hvilken förhållandet skulle blifva enahanda, som det jag trott mig kunna förutse, om Jemtlands hästjägare inskränktes till en sqvadron.
— Då jag är här kanske den enda rusthållare vid Smålands Husar-reg:te, torde det vara min skyldighet att om Utsk:s i afseende derpå gjorda förslag yttra några ord.