Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är således nu skäl alt företaga sakep lill slutligt afgörande.
Man har invändt, att LagUtsk:s svar pä den beslutade återremissen så sent på Riksdagen inkommit.
Detta är en följd af LagUtsk:s öfriga många hopande göromål.
Man har mast behandla ärenderne i den ordning, de inkommit, och i den ordning, återremisserne inkommit.
Det är R. o. Ad. nogsamt bekant att LagUtsk. ända ned i sista timman varit sysselsatt med så mycket arbete, som detkunnatmedhinna.
Frågan kan för öfrigt icke vara ny, emedan den redan en gång blifvit under denna Riksdag afhandlad, oell det är just i hufvudsaklig öfverensstämmelse med de yttranden, som då på detta rum fälldes, LagUtsk:s förslag nu blifvit mod i herad t och uprättadt.
I sitt första förslag hade nemi.
LagUtsk. endast tillstyrkt en utvidgning af testamentsrättigheten för städerne, i så måtto, att man skulle få bortgifva allt, då bröstarfvinge icke funnes, men blott hälften, då bröstarfvinge funnes. R. o. Ad. återremitterade likväl denna punkt, med tillkännagifvande deraf, att äfven någon rubbning i det strängare arfvejord-systemet skulle kunna medgifvas, och Utsk. har rättat sig derefter.
Testamentsrätten är, Mine Hrr! i vår nu gällande lag den enda qvarlefvan af de olikheter, som, till följd af gamla lagar och gamla förhållanden, ännu finnas emellan olika stånd och olika orter.
J veten alla, Mine Hrr I att testamentsrätten var för den Germaniska ätten fremmande och den gamla sagan att husfadren på sin sotsäng borlgaf sin egendom, ger oss ingen rätt att tro att testamentsrätten var hos Germanerna inhemsk.
Den är en importartikel, ett lån ifrån den Romerska rätten.
Den blef icke rätt hemmastadd i städerna, eftersom den Germaniska rätten i städerna icke hade så fast fot, som på landet, och deraf kommer det, alt den ännu i dag, ehuru med obetydliga modifikationer, i vår lag linnes bibehållen.
På landet blef den på det sätt förenad med arfvejords systemet, att rättigheten att testamentera atlingejord blef oinskränkt, men för arfvejorden be^ viljades icke någon testamentsrätt.
Den riktning, som den nuvar:de tiden eger, är frihet i ' tanke och handlingssätt, och man vill nu derföre äfven fordra större frihet i dispositionen öfver sin egendom.
Det industriella lifvet gör en sådan frihet för städerna nödvändig.
Vid ett dödsfall inom en näringsidkares bo är det för honom, för bans rörelse högst menligt, tilläfventyrs äfven alldeles ruinerande, om han vid sin makas död skall bortgifva hälften af sin egendom, och lagen medgifver icke den döende att bortgifva mer än hälften, såvida bröslarfvingar finnas.
En näringsidkare måste emellertid nu, om hans hustru dör, lemna ifrån sig hälften af sin förmögenhet.
Det kan icke annat än verka förlamande på industrien, och det är också derföre, som inom BorgareSt, man vid flera Riksdagar hört det starkaste ropet på utvidgning af testamentsrätten.
Det är också nödigt att .vidtaga en förändring vid fråga om de många olikheter i lestaments - 248 Den 2 December. hagarne, som du existera.
Vi hafva en testamentsrätt för R. o. Ad., en annan för PresteSt., en för stadsboer och en för landtboer, och genom flyttning från land till stad förändras denna rätt.
Äfven ur denna synpunkt är en förändring nödig.
För att derefter komma till landsrätten, så har det gamla arfvejords-svstemet från uråldriga tider bibehållit sig i vårt land.
Man ansåg att jorden skulle tillhöra slägten, och att således man icke borde ega att öfver densamma utom slägten förfoga. R.
St:r hafva äfven vid denna Riksdag ansett att slägljord-systemet bör bibehållas, i det de bifallit LagUtsk:s förslag, som afstyrkte väckt motion, ang:de uphörande af bördsrätten.
Vill man nu medgifva en något större testamentsrätt i fråga om landet, och likväl bibehålla bördsrätten, så finnes ingen annan väg än den, sorn Utsk. beträdt, nemi. att medgifva dispositionsrätt öfver arfvejord, men likväl endast inom bördsled.
Jag tror att en sådan förändring är öfverensstämmande med allmänna meningen och jemväl öfverensstämmer med rikets sannskyldiga nytta.
Jag frågar Eder, Mine Hrr! hvem af oss har icke känt, vid tanken på sitt frånfälle, behofvet af att på något sätt förfoga öfver sin egendom?
Vi känna äfven olägenheterna af det nuvande systemet, enl. hvilket jag icke eger rätt att öfver min arfvejord förfoga det aldra ringaste, och enl. hvilket det kan bero på en egensinnig arfvinge, att denna jord styckas i så många lotter, som arfvingar äro.
Är det icke en naturlig känsla att önska, att den jord, på hvilken jag nedlagt min omtanka, mitt arbete, icke må sönderstyckas, att den må fortlefva äfven efter min död i sitt närvar:de skick; men, Mine Hrr! en lag, som förbjuder en naturlig känsla, som motverkar den, den är onaturlig, den måste ändras.
För få dagar sedan talade vi på detta rum om en utvidgning i rättigheten alt klyfva jord.
Jag yttrade då, att ehuru jag icke för närvande ansåg en förändring af den nyss utfärdade lagen lämplig, så vore det likväl min öfvertygelse att tiden verkligen tenderade till en utvidgning i detta afseende; men om så är, om å'ena sidan man bör och -otvifvelaktig! äfven kommer att medgifva en sönderdelning af jorden, så bör å den andra sidan lagen icke motverka möjligheten af en sammanhållning.
Detta kan ske i öfverensstämmelse med den lag, som bjuder afl det är ur motsatserne, som det goda och det bästa framgår, och jag tror att det vore en oklok lag, som endast befordrade styckning af jorden, men icke tilläte sammanhållning.
Jag uprepar det jag tror, att just vår tids förnämligaste och bästa riktning består af dessa motsatser.
Jag tror, att om, såväl ur synpunkt af den allmänna meningen, grundad på naturlig känsla, som ur synpunkten af det allmänna bästa, en modifikation af arfvegods-systemet är nödvändig, så har LagUtsk. gjort rätt uti, att tillstyrka densamma.
Här hafva blifvit anförda åtskilliga skål deremot, dels alt det skulle vara en inskränkning, dels att det skulle vara en alltför stor utvidgning, och besynnerligt nog hafva samme talare yttrat båda dessa åsigter.
Det skulle vara en inskränkning i afseende pä aflingejord, men den är dock icke större, än att jag får bortgifva all min aflingejord, om bröst,- Den 2 December. 249 arfvingar icke finnas.
Ligger det vä! någonting onaturligt, ligger det icke tvertom den högsta möjliga billighet deruti, att jag icke må bortgifva från mina barn och bröstarfvingar all min egendom?
Med detta skäl vänder jag mig till en värd talare, som har sagt att en utvidgning af testamentsrätten skulle vara i det afseendet olämplig och vidrig, att jag då skulle kunna bortgifva från mina barn allt hvad de egde.
Det är just detta, som är fallet f. n.
Om jag bor på landet och har förvärfvat all min egendom, så eger jag just den rättigheten att bortgifva allt hvad jag har, och jag kan således då ifrån dessa olyckliga barn bortgifva allt hvad jag eger.
Det är just en förtjenst i detta hänseende, som Utsk:s nuvande förslag har framför det gällande lagstadgandet.
Jag skulle således tycka, att talaren i detta borde hålla LagUtsk. räkning derföre att det sagt, att man icke må bortgifva mer än hälften af sin egendom, såvida bröstarfvingar finnas.
Det har blifvit sagdt, att R. o. Ad. har bortskänkt så många privilegier, atl de borde taga vara på dem, som återstå.
Ja väl, men 0111 dessa privilegier äro af den beskaffenheten, att de förstöra oss, skola vi väl då bibehålla dem?
Om de bidraga till en styckning af jorden, som för R. o. Ad. kan vara menlig, skola vi då bibehålla dem, derföre att de äro privilegier?
Hr von Hartmansdorff har sagt, att Utsk., om det velat afhjelpa olägenheterna af arfslagen, borde hafva föreslagit återinförande af fideikommisser.
Utsk. vill icke försöka hvad Utsk. icke tror vara möjligt.
Utsk. har heller icke velat yttra några klagomål öfver arfslagen, som nu är en fait accompli.
Utsk. har medelst detta förslag ansett sig böra göra hvad det trott vara med det allmännas fördel förenligt.
Hr Gr. o. Landtm, lillkännagaf att, sedan vid expedierandet af R.
St:rs beslut, angide Tulltaxan, samt af del sednare fattade beslutet om tull-bestämmelserne för bränvin och sprit, icke blifvit intaget något Ständernas beslut om tull-bestämmelse för artikeln vin, så hade nu från Exped.Utsk. inkommit ett under Nio 221 afgifvet Förslag till underd.
Skrifvelse till K. M., angide införselstullen å denna artikel, hvarföre och då det vore angeläget alt detta förslag i dag på förmiddagen kornme de öfrige RiksSlånden tillhanda, pä det justeringen deraf må medhinnas, Hr Gr. o. Landtm, finge hemställa om R. o. Ad. tilläte ett ögonblickligt afbrott i förevaride diskussion, för justering af det inkomna Skrifvelse-förslaget.
Efter härtill af R. o. Ad. lemnadt bifall, blef berörde Skrifvelse-förslag upläst till justering och godkändt.
Då sedermera diskussionen angide LagUtskis Utlåt.
Nio 66 fortsattes, yttrade Gr. Lagerbjelke, Gust.:
En värd talare har, ibland annat, såsom motiv för det afslag han tillstyrkt, anfört, att förslaget vore ett försök alt förbättra den ställning, hvari landet kommit, genom antagande af den lika arfsrälten.
För min del anser jag 250 Den 2 December verkligen delta förslag så vara, men jag ärlångt ifrån att anse att, derföre att man en gäng blifvit påtvingad ett ondt, man skall envist qvarstå vid detsamma.
Bland de fel oell brister, som den värde talaren emot förslaget anfört, anhåller jag alt blott få nämna ett såsom exempel på de öfriga.
Han har nemi. anfört ett exempel på huru oljenligt det vore, alt den, som eger en son, som är en stor slarf, genom sin testamentsrätt f. n. kan fråntaga denne slarf hela sin aflinge- och lösa förmögenhet.
Jag ber att till den värde talaren få hemställa, huru han, som är så örn om dennn aflingeförmögenhets bevarande, kan förbise att en sådan far mäste lemna denna slarf hela sin ärfda jord.
För min del är jag lika öm om den ärfda jorden, som om aflingeförmögenheten, och kan således icke annat än se en förbättring i detta förslag.
En värd talare bar såsom skäl anfort åtskilligt, hvilket skulle bevisa att detta förslag kunde vara bättre.
Jag får då säga, alt jag, för min del, aldrig sett något förslag framstäldt, än hvilket det icke vore möjligt att framställa något bättre, i fall man vill theoretisera, och skulle man afslå alla förslager, hvilka vore af beskaffenhet att något bättre kunde uptänkas, skulle man derigenom vinna all möjlig sannolikhet alt qvarstå i evighet på samma punkt.
Kan det visas att det föreslagna är väsendtligen bättre än det nuvande, så anhåller jag för min del att Ståndet måtte detsamma bifalla.
Nekas kan väl icke, att den nuvar:de testamentsrätten efter stadslag är oefterrättelig.
Då ett hus är ärfdt, eger det i sjelfva verket ej derföre ett så betydligt värde och inflytande på slägten som jord å landet.
Nu finnes dock i nuvande lag skillnad i afseende på testamentsrätten efter stadsrätt såväl för ärfda hus, som då bröstarfvingar finnas eller icke, äfvensom för olika stånd.
Jag skulle derföre tro att det här framställda förslaget måste anses vara en förbättring, jern föl dt med det ihopkrånglade och inkonseqventa stadgandet efter nu gällande lag.
Efter våra äldre lagar ansåg man det vara af aldra högsta vigt, att den ärfda jorden kunde inom slägten försäljas, och för detta ändamål utfärdade man mångahanda lagar, enl. hvilka egendomen alldeles icke fick försäljas utom slägten, .förr än hela slägten förklarat sig icke vilja densamma inlösa.
Afven förbjöds alt borttestamentera sådan jord, hufvudsakligen till följd af dårande förhållanden, alt kyrkorna genom testamenten tillegnade sig så mycken jord.
Förhållanderne hafva sedermera gestaltat sig så, att f. n. arfvejords-systemet och stadganderne derom, synnerligast sedan den lika arfsrätten tillkommit, långt ifrån att bibehålla jorden inom slägten, måste göra det alldeles ofelbart nödvändigt, att arfvejord inom några få generationer går ur slägten.
Att närmare utveckla detta, torde vara alldeles obehöfligt, ty att så förhåller sig har jag aldrig hört nekas.
Nå väl, R. o. Ad. torde dock finna, att den ärfda jorden är något annat än vanligt lösöre, och det är således angeläget, att erhålla ett lagstadgande, som götmöjligt, att en sådan jord kan bibehållas inom slägten, och af sådan beskaffenhet är den nu föreslagna lagen, ty om en person vill
251 hindra att en egendom genom styckning emellan olika arfvingar går ur slägten, så blifver det honom möjligt genom detta förslag, och emot detta förslag kan så mycket mindre anmärkas denna testamentsrättens strid emot hvad man velat förstå med arfvejordssystemet, som denna testamentsrätt, enl. det föreslagna stadgandet, är inskränkt inom hördén, således till dem, för hvilka jorden anses vara en ursprunglig tillhörighet.
Jag anhåller vördsamt om bifall till Ulsk:s förslag.
Ifrågavar:de ämne har varit så vidlyftigt afhandladt, att jag kan vara ganska kort, men som det innefattar en ganska vigtig principfråga, för hvilken jag ifrar, har jag icke ansett mig böra underlåta att yttra några ord i saken.
Hvad nu först vidkommer den af Hr von Hartmansdorff gjorda erinran, som lill en del redan blifvit af Hr Dalman besvarad, nemi. alt detta Betänk, skulle egentligen vara förfäktadt af de personer, som ifrat för den lika arfsrätten och för att dymedelst söka godtgöra hvad de förbrutit genom den lika arfsrällens införande, så får jag förklara, att jag visserligen har varit bland dem, som, efter min ringa förmåga, i hög grad arbetat för den lika arfsrätten och på detta rum försvarat densammas införande, men att jag, i motsats till den värde talaren, tvertom anser antagandet af den lika arfsrätten såsom en lycka och en stor fördel för oss, samt att jag till följd deraf äfven önskar bifall till delta Betänk.
1 fråga om den sak, som utgör föremål för det Högloft.
Ståndets öfverläggning, måste man besinna, att i all lag det är af väsendtlig vigt, att deri finnes enhet, ty det som förstör såväl lagstiftningens som lagskipningens kraft och verkan, är just bristen på enhet.
Dessutom bör all lagskipning grunda sig på rättvisa och inre öfverensstämmelse och sammanhang, men icke på sådana besynnerliga satser, som den, att del skall vara olika lag för arf eller testamente, om egendomen är belägen i stad eller på landet.
Det kan nemi. icke inför förnuftet försvaras, att, om jag bor i Stockholm, så har jag så och så beskaffad testamentsrätt, men om jag bor en fjerdingsväg utom Stockholms stad, der Stockholms jurisdiktion uphör, så skall testamentsrälten vara annorlunda.
Af sådan anledn. och då, på sätt en värd talare redan anmärkt, en ganska stor förbättring är föreslagen uti testamentsrätten efter stadsrätt, samt då jag icke ur någon synpunkt kan fatta nyttan deraf, att det skulle vara någon olikhet emellan testamentsrätten i stad och på landet, utan tvert-* om det måste vara ett för lagstiftaren i allo önskvärdt mål alt man kommer till en lika testamentsrätt, likasom man förut kommit till en lika arfsrätt, så får jag, som icke delar farhågan för de vådor, mina värde motståndare förespegla!
, tillstyrka bifall lill ifrågavande förslag.
Det är nemi. derutinnan bestämdt, att om man har barn eller bröstarfvingar, så får man icke bortgifva mer än hälften af sådan egendom, hvarom man, enl. lag, eger att förordna.
Delta är för bröstarfvingars betryggande.
Man bör vidare i ali lag se till, att lagen är sådan, att den förekommer och 252 Den 2 December. icke upmuntrar till skälmstycken; men det är förhållandet med vår nuvar:de lag, alt, derigenom att man förhindrat testamentsrätlen för de personer, som icke hafva barn och bröstarfvingar, så nödgas många personer att eludera lagen.
De Hrr, som vilja bibehålla det gamla lagsladgandet, kunna icke hindra, att icke en sådan öfverträdelse eger rum, ty om man vill gifva sin egendom till någon person, till hvilken man står i förhållande, i stället för att låta den öfvergå till arfvingarne, så är det helt simpelt att man lemnar en skuldsedel ifrån sig, ställd på innehafvaren.
Emot ett sådant förfarande finnes verkligen i vår nuvar:de lag icke något hinder, och detta är likväl ett bedrägeri; ty att undanhålla dem, som äro lagliga arfvingar, deras rätt eller att öfverträda en gifven lag, som bör af hvar och en efterlefvas, måste såsom bedrägeri anses.
På grund af hvad jag sålunda haft äran tillkännagifva, och för att icke längre uptaga R. o. Ad:s tid, får jag tillstyrka bifall till ifrågavar:de Betänk.
Jag vill blott tillägga att, oaktadt jag önskat ali Betänk., förr hade inkommit, så hembär jag likväl LagUlsk. min tacksamhet, derföre att LagUtsk. genom detta Betänk, har visat, att Utsk. vill fortgå på en bana, som är öfverensstämmande med rättvisa och billighet.
Sparre har anfört såsom ett skäl hvarföre man borde antaga detta Betänk., att något dylikt med detta skulle, vid föreg:de Riksdag, hafva varit hvilande på R.
Det är möjligt att förhållandet varit sådant, men hvarföre har det icke kommit längre?
Jo, emedan Högsta Domstolen vid hvarje Riksdag, då framställningar derom egt rum, emot ett sådant lagförslag gjort de mest grundade anmärkn:r, och Regeringen sedan, på grund deraf, afslagit detsamma.
Det har blifvit sagdt af mina motståndare, att den olika testamentsrätlen är ytterst skadlig och alt sådant är förhållandet både i stad och på landet.
Man bör dock ihågkomma, att då giftorätten är olika, så måste äfven testamentsrätten vara olika.
Det kan icke hjelpas på landet i anseende till testamensrättens inskränkning i afseende på ärfd fastighet.
I stad eger ett alldeles motsatt förhållande rum.
Det gör att då en maka dör, så komma i stad dess lagliga arfvingar och taga hälften i boet.
Beträffande den testamentsrätt, som f. n. eger rum, så har den hittills burit sig och kan äfven hädanefter bära sig, åtminstone till nästa Riksdag, då, om något skall föreslås i den vägen, jag hoppas att LagUtsk. måtte få tid att komma med sitt förslag så tidigt, att det icke blir en slags öfverrumpling, såsom förhållandet nu skulle vara, om man skulle besluta öfver detta Betänk.
I Betänk, har, ibland annat, blifvit föreslaget, att make må kunna gifva den andra, hälften af ali sin förmögenhet att begagna och bruka, så länge den andra maken lefver ogift.
Jag vill anföra ett exempel hvartill detta kan leda.
Enl. nu gällande lag har man rättighet, då man gifter sig, blott det sker före vigseln, att utfästa morgongåfva till ^:del i mannens fasta egendom.
Nu utfäster man en slik morgongåfva, så skall hans efterlefvande enka, utom denna morgongåfva, i giftorätt hafva hälften af hans Den 2 December.
253 förmögenhet och då få hrfvingarne nästan intet.
Om en gammal man gifter om sig vid 80 års ålder med en helt ung menniska, kanske en tjenarinna i huset, vi hafva sett sådana exempel, så kan hon få allt hvad han eger, då deremot hans barn få intet så länge hon lefver, utan få berga sig så godt de kunna tills hon dör, d. v. s. att deras barnbarn möjligen en gång kunna få något, men icke de sjelfve.
Jag kan ej finna alt det är rimligt att antaga en lag, som kan föranleda till dylikt.
De anmärkn:r, som blifvit gjorda emot de yttranden, som äro framställda emot detta lagförslag, hafva hufvudsakligen vändt sig deromkring, att man på detta sätt skulle kunna afhjelpa de origtigheter, som en värd talare förment ega rum i afseende på den lika arfsrätten emellan de olika könen, hvilken för några år sedan infördes.
Jag tror icke att någon skada derigenom egt rum.
Man kan framställa alldeles motsatta exempel emot dem, sorn dessa Hrr anfört.
Man kan tänka sig att likaväl som en Adelsman kan vilja bibehålla åt sonen större delen af sin jordegendom, likaväl kan han vilja förskaffa en af sina döttrar en sådan fördel.
Då går ju egendomen just genom denna dispositionsrätt ur Adelns händer.
Det är således icke något skäl att antaga ifrågavande Betänk., hvarpå, som sagdt är, R. o. Ad. kan lika väl förlora som vinna.
Cederström har anfört, att personer, som icke hafva barn, med nu gällande testamentsrätt skulle efter stadsrätt kunna se sig tvungna att vidtaga oriktiga åtgärder för att draga egendomen ifrån sina egentliga arfvingar.
Jag inser icke anledn. till något dylikt, ty det är väl tillräckligt, att de nu redan kunna gifva bort ali aflingejord och alla lösören, då de icke hafva barn.
Det är endast stadsfastighet som de ej kunna sålunda disponera, men äfven deraf kunna de gifva -J:del, då de hafva barn, eller hälften, då de icke hafva barn.
Är icke detta tillräckligt.
Blir nu Utsk:s förslag antaget till lag, då sker detta tusen gånger emot en gång,, som det nu kan inträffa.
Således kan man i afseende på Frih.
Cederströms anförande säga, såsom ordspråket lyder: ”En svala gör ingen sommar”.
Lika med föreg:de talare, måste äfven jag beklaga att ifrågavande, särdeles vigtiga Betänk, inkommit, snart sagdt, på sista dagen af Riksdagen.
Jag är för min del visserligen anhängare af en utvidgad testamentsrätt, och jag anser den nuvande testamentslagen erfordra betydliga förändringar, men jag önskar att denna utvidgade testamentsrätt må vinnas på bekostnad af aflägsnare slägtingar och ej på bekostnad af barn och bröstarfvingar.
Förhållandet blir dock motsatt, om nu ifrågavande Betänk, skulle antagas, ty det skulle då ske på bekostnad af dessa bröstarfvingar, till förmån för de aflägsnare.
I öfrigt, då en ny testamentslag framställes och antages, önskar jag att den mätte utmärkas af tvenne egenskaper, tydlighet och konseqvens, hvilka båda egenskaper, åtminstone efter mitt 254 Den 2 December. förmenande, saknas, uti det framställda förslaget. l:sta §:n börjas sålunda: ”Ej må någon genom testamente bortgifva eller annorledes förordna om mer, än hälften af sin qvarlåtenskap, der bröstarfvingar lefver efter”.
Här är punkt, och hvar och en, som läser detta moni., kan väl svårligen deraf draga annan slutsats, än att hvar och en, som eger bröstarfvinge, kan bortgifva hälften af sin qvarlåtenskap.
Läser man nu nästa morn., så lyder det sålunda: ”Finnes ej bröstarfvinge, då må man om all egendomen förordna; dock må örn arfvejord å landet ej förordnas till förmån för annan, än den, hvilken, efter thy i 6:te Kap.
JordaBalken sägs, eger bördsrätt till den jord”.
Således efter l:sta morn. skulle den, som eger bröstarfvingar, hafva rättighet att gifva bort sin arfvejord till hvem han vill, men enl. sist uplästa mom . skulle den, som ej eger bröstarfvinge, icke hafva en sådan rättighet.
Enl. min åsigt står detta i fullkomlig strid emot den konseqvens, som bör finnas i lagskipningen.
Läser man nu 2:dra §:n, så lyder den sålunda: ”Gifver någon bort sin bördköpta jord genom testamente till annan än den, hvilken så skyld är, sora i Lsta §:n sägs, håfve arfvinge magt att lösa den åter, innan laga stånd åkommer, efter det värde, som den är köpt före”.
Hvad menar nu Utsk. med uttrycket ”hvilken så skyld är, som i Lsta §:n sägs”?
Den l:sta§:n talar endast om bröstarfvingar.
Ar det nu meningen med orden ”så skyld är”, att det skall vara endast bröstarfvingar?
Jag förmodar att Utsk:s mening icke är sådan, utan att det menas att man skall vara så skyld, att man är inom bördslinien, men om åter meningen varit sådan, hade det väl bordt heta ungefärligen sålunda: ”Gifver någon bort sin bördköpta jord genom testamente till annan än den, hvilken är bördeman” eller något sådant, som uttryckte, att man menat slägtingar inom kusinledet.
Det synes mig likväl hafva varit konseqventare, att den lag, som i detta fall nu finnes, blifvit tillämpad, och att det således borde vara befintligheten af bröstarfvingar, som i detta fall bestämde testaments-rälten, ty om der skulle stå, att man ej må gifva bort egendomen till annan än den, som har bördsrätt, till och med kusiner, så npstår åter en annan inkonseqvens.
Om den redaktionen antoges, skulle nemi. följden blifva, att om någon gifver bort sin egendom åt sin kusin, så skulle hans barn väl åtminstone ega rätt att lösa den, men sådant blifver honom likväl efter 2:dra §:n betaget.
Huruvida LagUtsk. tänkt derpå eller icke, vet jag ej, men såsom' bär nu står, skulle följden blifva den af mig upgifna.
Hvad Hr Dalmans yttrande beträffar om den gamla mannen, som hade så mycken fastighet, men endast kusiner, och att det vore hård t om han icke kunde få förordna derom till förmån för en oskyld, så vill jag fästa Hr Dalmans npmärksamhet derpå, att om dfjtta lagförslag antoges, så skulle han iéke få förordna derom åt oskyld, enär, enl.
Lsta §:n, då han icke eger bröstarfvingar, han ej må förordna om egendomen utom bördslinien.
Här förekommer äfven en annan inkonseqvens.
Om man med - Den 2 December.