Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är två stora tidsstadier, som i denna frågas historia böra särskiljas: det ena, då, under inflytelsen af katholska kyrkans på några missförstådda ställen i den heliga skrift grundade läror, den grundsats i rättssystemen småningom gjorde sig gällande, att beräkning af ränta på försträckta penningar skulle vara otillåten (med undantag likväl af de särskilda concessioner, som utfärdades för Judar och Lombarder, — medeltidens förnämsta bankirer); och då striderna alltså gällde, huruvida icke den Romerska rättens bestämningar om tillåten ränta inom visst belopp mer öfverensstämde med den nationala ekonomiens fördelar och behof, än den kanoniska rättens absoluta förbud; det andra, då, under erkännande af ränteberäknings rättmätighet, meningsslriderna bryta sig omkring frågan, huruvida genom lag någon gräns bör bestämmas, hvarutöfver aftal om räntans belopp ej må gå.
Det förra stadiet upphörde i de protestantiska länderna kort efter den kyrkliga reformationen.
Calvins bindande bevisning af ränteförbudens grundlöshet bidrog mäktigt till de förändrade åsigterna derom, och rättmätigheten af de aftal om ränta, som vid försträckningar träffades, blef sålunda erkand, dock ej utöfver en viss gräns; hvaremot i de katholska länderna, der likväl de så kallade ränteköpen voro tillåtne, de gamla åsigterna om räntan vida längre tid, så vidt möjligt, upprätthöllos, så att, till exempel, i Frankrike icke förr än år 1789, genom lagen af den 3 Oktober samma år, aftal om ränta för försträckt kapital erkändes inom en viss gräns vara fullt bindande, under det alt i Tyskland efter de nya åsigter, Westfaliska freden införde, ränta på försträckning, genom Riksafskedet år 1654, förklarades till 5 procent vara tillåten.
De skäl, på hvilka under det förra stadiet ränteförbuden försvarades, kunde hufvudsakligen sammanfattas i två satser, af hvilka den ena ungefär innehöll, att, då det försträckta genom öfverlåtelsen blef gäldenärens egendom, hvilken han egde efter godtfinnande använda, och -all afkastning deraf således var en frukt allena af hans verksamhet, försträekningsgifvaren icke skäligen kunde återfordra mer än hufvudstolen, och den andra, att, då försträckning till sin grund är en handling af välvilja mot försträckningssökanden, borde denna handling icke, i strid mot kristendomens läror om hjelpsamhet mot nödställde, genom ränteförbehåll göras för försträckningstagaren till en börda och frånträda sin egentliga princip.
Ohållbarheten af det förra skälet, som företrädesvis framhölls af de rättslärde, är längesedan erkänd; i det sednare deremot, hvarifrån det rätta begreppet om ocker leder sin legislativa rot, ligger ett yrkande, som, behörigen modereradt, alltid för 17 tlen sedliga menniskan måste anses innebära något, som förtjenar hennes erkännande, och det så mycket heldre, som det ganska val låter förena sig med en lagstiftning, hvilken åt företagsamheten, cirkulationen och krediten önskar gifva allt det understöd, som dem med fullt skal bör tillkomma.
Vill man åter försöka att i korthet återgifva de skäl, på hvilka de, som ifra för räntans frögifvande och vilja åt de aftalande uteslutande förbehålla bestämmandet af dess belopp, så kunde de ungefär sammanfattas i den sats, att den från alla genom lag bestämda förbehåll befriade och sålunda endast af den fria konkurrensens inverkningar be herrskade räntefoten vore ett nödvändigt vilkor för åstadkommande af det materiela väl ståndets blomstring hos den civiliserade verldens folk.
Priset pä upplånade penningar vore underkastadt samma vexlingar, som priset på hvarje annan vara, som utbjudes eller efterfrågas.
Penningarne vore ej annat än särskild art af varuvärden, hvilkas pris eller kurs, alldelés såsom torgpriset på konsumtibla varor, berodde af den fria konkurrensens bestämningar i förening med de omständigheter, efter hvilka försträckningsgifvaren bedömde den risk, han vid försträckningen kunde löpa, och med hänsigt till hvilka han alltså ytterligare beräknade beloppet af den premie, han i sådant afseende ville betinga sig.
Att genom lag för längre tid reglera dessa, de tätaste vexlingar underkastade, förhållanden, vore något, som öfversteg lagstiftarens förmåga, och ockerlagarne tjenade ej till annat än att skapa ocker; ty i sig sjelf vore ocker ett begrepp utan inre betydelse, ett ord utan sjelfständigt innehåll.
Der penningarne stöde högst i pris, dit skulle de således strömma, så länge dervid vore något att förtjena, så vida de ej hidrades af hämmande lagar, och så snart det genom penningeräntans fallande visade sig, att de fyllt behofvet på den orten, skulle de åter draga dädan och på andra håll söka nya operationsfält.
Af en sådan penningetalets fria cirkulation skulle alla folk finna sig väl och kapitalisterne icke minst.
Det är nu omkring 90 år sedan dessa åsigter om den fria räntan först begynte träda upp på den offentliga diskussionens fäjt och derefter allt mer utbilda sig i bestämda dogmer.
Till deras förkämpar hörde Turgot (Ludvig XVI:s i Frankrike Finans-Minister, -j- 1781), som, ehuru en anhängare af det ekonomiska system, som är bekant under namn af det fysiokratiska, och i hvilket kapitalräntan bland de produktiva krafterna tillerkännes endast en underordnad, om någon, betydelse, redan år 1769, och således på en tid, då. i Frankrike ränta på försträckning ännu ej var genom lag tillåten och utkräfbar, sökte att utveckla grunderna ej allenast för penningeräntans tillåtlighet, utan ock för den sats, att bestämmandet af dess belopp borde uteslutande, få ankomma på kontrahenternes fria aftal.
I England var det Jeremias Bentham (den mångsidige skriftställaren, som på nyttans princip ville bygga all lagstiftning, född 1747, död 1832), hvilken, isynnerhet genom sin skrift:
Defence of usury, utgifven i London 1787, åt läran om den fria räntan lyckades bland sin tids män förvärfva många anhängare; och sedan dess och intill vår tid har den bland statsekonomiska skriftställare och statsmän räknat både utmärkta försvarare och bekämpare.
3 Det torde emellertid vara förtjent af stor uppmärksamhet, att just den utmärkte man, som med allt skäl betraktas såsom den egentlige fadren för de af den nyare tiden så allmänt hyllade statsekonomiska läror, som sammanfattas under namn af det industriela systemet, och hvilken ostridigt den stora förtjensten tillkommer att klarare och bestämdare än hans föregångare hafva ådagalagt den fria konkurrensens välgörande inverkningar på samhällenas statsekonomiska utveckling, att nemligen Adam, Smilh (född 1723, död 1790) sjelf just i fråga om penningeräntan bestrider den fria konkurrensens ändamålsenlighet, och förklarar en lagligen fastställd, något, men ej mycket högre än det vanliga torgpriset på mot otvifvelaktig säkerhet utlånade penningar bestämd, räntefot vara för cirkulationen och företagsamheten den mest ändamålsenliga, emedan ej en förståndig man, utan endast vågsamma spekulanter, projektmakare och slösare, kunde vara villig att betala mer än en del af det han med sannolikhet anser sig kunna beräkna såsom afkastning af det upplånade kapitalet (Tilis rate, nemligen the legal rate, ought always to be somewhat above the lowest märket price, which is commonlv paid for the use of money by those, who can give the most undoubted security. — — — If the legal rate of in— terest in Great Britain, for example — den var sedan Drottning Annas tid bestämd tili 5 procent — was fixed so higb as eight or ten percent, the greater part of the money,. which was to be lent, would be lent to prodigaIs and projectors, who alone would be willing to give tilis bigh interest.
Sober people, who will give for the use of money no more thån a part of what they are likelv to make by the use of it, would not venture into the competition.
Book 2 cb. 4); och desse af Adam Smith anförde och äfven i andra hans skrifter vidhällne grundsatser hafva ännu i dag bland tidehvarfvets utmärktaste statsekonomer och statsmän mån»a och väldiea försvarare.
O O Från England har emellertid föredömet till den konventionela räntans frihet i nyaste tider utgått.
Sedan ränteaftalet, efter Englands emancipation från den påfliga stolen och dess dogmer, blifvit under Henrik VIII:s tid genom lag berattigadt, bestämdes räntefoten först till högst '10 procent, nedsattes derpå stegvis, såsom uti Finans-Komiténs betänkande är anfördt, och fastställdes slutligen till 5 procent af Drottning Anna (f- 1714), som tillika utfärdade en sträng lag mot ocker, tillämplig äfven på vexel- och handelsskulder.
Ännu år 1818 förkastade parlamentet en då föreslagen revision af ockerlagarne, och först år 1833 upptogs frågan derom till positiv granskning.
Till hvilka resultat den då ledde och huruledes räntefribeten åren 1837 och 1839 ytterligare utsträcktes, är likaledes uti Finans-Komiténs betänkande anfördt.
Högst anmärkningsvärd är emellertid den uttryckliga förklaring, som tillädes i lagen af år 1839, att nemligen hvad genom densamma blifvit stadgadt icke skulle få tolkas derhän, att derigenom någon skulle anses berättigad att inför domstol göra anspråk på mer än fem procent af sin fordran, och att, om domstolen fann ett annat räntebelopp vara emellan parterna öfverenskommet än det, som förbindelsen innehölle, straff såsom för ocker kunde ådömas; hvarförutom det förklarades, alt de rörande pantlånare gifna stadganden oförändradt skulle förblifva vid full kraft och icke anses ändrade genom 1839 års lag (»and also to a proviso, that nothing in the act eontained shall be construed to enable arry person to elaini, in any court of law or equity, 19 more thån five percent interest on any account or anv contract or engagement, notwithstanding they may be relieved from the penalties against usurv, unless it shall appear to the court, that any different rate of interest was agreed to between the parties»; and lastly to a proviso, that nothing therein contained should extend, or be construed to extend, to repeal, or affect any statute relating to pawnbrokers, but that all laws concerning pawnbrokers shall remain in full force to all purposes whatsoever, as if this act hat not been passed»; Stephens, Comment. 1842, vol. 2; pp. 142—148).
Den medgifna friheten vid ränteaftal i de fall, der den enligt 1839 års lag egde rum, afsåg således endast att frikalla sådana aftal om högre ränta än fem procent från ansvar för ocker, men berättigade ej domaren att utdöma mer än den högsta lagliga, och ålade honom dessutom att icke låta den liemlige ockraren förblifva ostraffad; och ehuru derefter räntefriheten år 1854 ytterligare utsträcktes, förmådde den dock ej hindra utbrottet och följderna af den svåra krisen år 1857, ehuru verldspenningemarknaden dock i England har sitt hufvudsäte.
I Frankrike, der, såsom redan är nämndt, ränteaftalel inom ett visst belopp först år 1789 blef fullt berättigadt, och der först den år 1804 sanktionerade 1907:de artikeln af Civil—lagen innehöll, att den lagliga räntan bestämmes genom lag, men den konvenlionela räntan, så vida den skriftligen uppgifves, kan öfverskrida den högsta lagliga i de fall, der lagen det icke förbjuder, fastställdes derefter den 3 September 1807 den kommerciela räntan till 6 och vid andra aftal till 5 procent; men lagskipningen har likväl, enligt hvad Troplong i sitt utmärkta arbete om försträckning upplyser, derunder icke ansett inbegripas det pris, som ifrågakommer vid vexeltransaklioner och vexeldishont er ingar, såsom innefattande ett på andra grunder hvilande rättsförhållande.
Under den korta tiden emellan åren 1804 och 1807, då, till följd af 1907:de artikelns här ofvan anförda innehåll (1 intérét légal est fixé par la loi: 1’intérét conventionel peut excéder celui de la loi toutes les fois que la loi ne le prohibe pas), en konventionel räntefrihet ansågs ega rum, uppgick den aftalsvis bestämda räntan snart till en tryckande höjd, och Petit (domstolspresident) anför uti en år 1840 tryckt skrift (traité de Tusure) en massa exempel uppå att den under den tiden uppgått till 20, 30, 40, ja 50 och 60 procent.
När sedan förberedelserna till lagen af år 1807 förehades och grunderna derför diskuterades, yttrade referenten Jaubert följande, måhända någon uppmärksamhet värda, ord: »För att afgöra, huruvida det är angeläget att genom lag bestämma räntefoten, är det tillräckligt att kasta en blick på det onda, som uppstått derigenom, att lagen (år 1804) öfverlemnade räntans bestämmande åt parternas välbehag.
Räntans, höjande gjordes derigenom till en spekulations-affär, och deraf den öfverdrift, åt hvilken man då öfverlemnade sig.
Den öfver allt mått stegrade penningeräntan angriper egendomen i sina innersta grunder, undergräfver jordbruket, hindrar egaren att deruti vidtaga nödiga förbättringar, förvrider och förderfvar de naturliga källorna för all industri, afhåller, genom underlättande af möjligheten att undfå lån, medborgaren från nyttig produktiv företagsamhet, och bringar hela familjer till förderf och förtviflan.
Till och med de, som egnat sig åt handelns yrken, 20 borde vara långt ifrån att önska undantag från en lagligen bestämd räntefot, ty äfven handeln, denna fruktbara källa för folkens rikedom, blir först då fullt nyttig, då den inskränker sig inom naturliga gränser.
Öfverlemna de sig åt räntespekulationer, så aflägsna de sig från sin rätta väg.» »Utan tvifvel mäste kapitalisterne draga nytta och vinst från användandet af deras kapital.
Men håfven J ej nyligen sett, huruledes, till stor förargelse för det sedliga begreppet, en mängd menniskor, förut nyttigt sysselsatte med jordbruk eller industri; störtat sig med blindt öfvermod i agioteringens och ockrets afgrund?
Håfven J ej förnummit, huruledes folk af de lägsta klasserna öfverlemnat sig åt öfverdrifna spekulationer och slutat med bankrutter, som nu blifvit ett offentligt ondt.» »Denna högst vigtiga fråga har väl framkallat stora afhandlingar både för och emot.
Men abstrakta förnuftsgrunder kunna här endast leda till förvirring.
Den grundsats, sora här måste beherrska allt, är upprätthållande af den borgerliga ordningen.
Eganderätten är visserligen en helig rätt, men dess nyttjande och utöfning måste städse blifva underkastade lagens bestämmelser.
Bredvid den grundsats, sora vill, att en hvar må göra det bruk af sin egendom, som han kan och förmår, eller att allt bör få gälla hvad det kan, står en annan, som är icke mindre sann, och som vill, att det skall åligga staten att tillse, det egendomen ej, genom ändamålsvidriga lagar, må komma att förskingras, alt hela familjer ej må få utsugas, och att listiga och förslagna menniskor ej må sättas i tillfälle att bemäktiga sig andras egendom för en spottpenning.» »Förgäfves säger man, alt den konventionela räntefoten lika mycket komme att bero af låntagarens, som långifvarens ställning: låntagarens, hvars ställning genom den vinst, som det försträckta kan för honom inbringa, komme att förbättras, äfven om han erlade högre ränta, och långifvarens, som eljest på annat håll nyttigt och säkert kunde anlägga sitt kapital.
Men på enstaka, om ock flere, sådana sakförhållanden, som med skäl kunde rättfärdigas, får lagstiftaren ej allena fästa afseende.
Han mäste sträcka sin blick öfver det hela, och ständigt för ögonen hafva det allmännas väl och fördelar.» »Behofvet att upptaga en försträckning måste i allmänhet anses hafva till ändamål dels fast egendoms förvärf eller liqvid, dels anläggande, fortsättande eller utvidgande af industriel och kommerciela företag.
Deraf följer, att räntefoten måste stå i förhållande till den afkastning, som jordegendomen eller den nyttiga industrien förmår framkalla; eljest måste samhället komma att lida.
Varder detta förhållande förbisedt eller rubbadt, uppstår deraf förvirring och skada för alla.» »Invändningen att vid en genom lag begränsad räntefot det för mången lånbehöfvande blefve omöjligt att erhålla försträckning, strider mot all tids erfarenhet, ty om det finnes personer, som hafva behof af försträckning, så gifves det ock andra, som hafva behof att få utlåna; och om denna invändning äfven egde någon grund, blir den dock för lagstiftaren, som måste öfverskåda det hela, ej en tillräcklig grund att afstå från räntefotens bestämmande.
» (Locié, Législation civile &c. de la France, tome XV).
I följd häraf hlef genom lagen af år 1807 räntefoten på ofvannämnda sätt bestämd, med det tillägg, att den, som betingat sig högre ränta, än den sålunda tillåtna, skulle vara 21 pligtig antingen att återställa eller ock på hufvudstolen afräkna det överskjutande, och kunde till och med, om det befanns, alt han af ocker gjort en vana (prévenu de se livrer liabiluellement ä 1’usure) fällas derför till korrektionelt ansvar, nemligen till böter, dock ej öfver hälften af hufvudstolen; men om det visar sig, att långifvaren gjort sig skyldig till bedrägeri (escroquerie) mot låntagaren, kunde fängelse till högst två år honom ådömas.
År 71836 framställde deputeranden Lherbette ett förslag till ockerlagarnes upphäfvande, hvilket på det allvarligaste bekämpades, bland andre, af den namnkunnige juristen Dapin, hvars lysande föredrag öfver detta vigtiga ämne vann en afgjord seger.
Ar 1850 deremot uppstod fråga om ockerlagarnes skärpning, som ock genom en förordning den 13 December samma år fastställdes.
Under krisen år 1857 afgåfvo i November samma år Ministrarne Billault och Rouher till Kejsaren rörande ockerlagarne en framställning, hvilken ock särskildt sysselsatte sig med frågan om den kommerciela räntan, och hvartill anledning gafs af en petition från de förnämsta handelskamrarne, som, med afseende å den då inträffade höga bankdiskonton, anhöllo, att antingen handelsfordringar skulle befrias från iakttagande af den fixerade räntefoten, eller ock affärsmän berättigas att vid sina fordringar få följa samma räntefot, som banken; men äfven denna fråga, förföll, sedan bankdiskonton åter begynte nedgå.
Kastar man blicken på andra Europeiska länders inre historia, möter man äfven der öfverallt både statsmän och statsekonomer, som med kraft uppträda mot räntans obegränsade frihet.
Under det kritiska året 1857 vann denna frihet dock flerstädes större fält.
1 bög grad anmärkningsvärd! är emellertid det förklarande, som uti Sardinien efter lifliga debatter infördes i lagen om den fria räntan den 5 Juni 1 857, att nemligen gäldenären skulle vara berättigad att till inbetalning uppsäga försträckningen, när han fann det lämpligt.
Detta är obestridligen en strängt riktig följd af hufvudmotivet för den konventionel räntans frihet.
Ar det nemligen en sanning, att räntans belopp allena bestämmes af tillgång och efterfrågan, och att allt bör få gälla hvad det kan, så måste det stå öppet för låntagaren att, i sin tur, då räntan står lägre, befria sig från det dyra kapital, som för sträcktes honom under en tidpunkt, då räntan stod högre.
Vid denna tidpunkt voro konjunkturerne fördelaktige för långifvaren; vid den andra äro de det för låntagaren, hvilken dessutom, i täflan med sina yrkesbröder, icke länge kan bära tyngden af en högre ränta, under det att desse arbeta med fördelen af en lägre.
Visserligen uppstår vid sådant för hållande en skarp kollision emellan den fria konkurrensens princip och rättvisans anspråk på aktning för aftalens helgd; men äfven häruti visar det sig alltså, att ett behof för lagstiftaren är för handen att, med sträng hänsigt lill det gemensamma bästas kraf, ordna och bestämma hvad ändamålsenligt är.
I Preussen fann sig regeringen, äfven under tryckningen af 1 857 årskris, föranlåten att genom en publikation af den 27 November samma år inställa efterföljden af lagen om den högsta räntefoten på tre månaders tid för de derunder träffade skuldförbindelser, hvilkas förfallotid ej öfverskred tolf månader, och denna åtgärd blef väl äfven sedermera af Kamrarne i Februari 1858 godkänd; men det uttryckliga förklarande tillädes dock dervid, 22 att derigenom de betänkligheter icke skulle anses häfda, som möta upphäfvandet af de lagar, genom hvilka den tillåtna räntans maximum bestämmes.
Huruledes förhållandet uti ifrågavarande hänseende är i Danmark, anföres i Komiténs betänkande, och lagen af den '12- Oktober 1857 i Norrige visar, att detta vårt brödra land, som år 1851 fann sig nödsakadt att återkalla den lag af år 1842, hvarigenom räntefrihet för skuldförbindelser med högst sex månaders förfallotid medgafs, icke af erfarenheten om den, på åtskilliga orter ända till 30 procent, efter uppgift, stegrade räntan under tiden från 1842, låtit afskräcka sig ifrån att ånyo proklamera samma frihet.
De nyligen i staden Bergen inträffade många bankrutterna bevisa i sin mån emellertid, att räntefriheten i sig sjelf icke är ett säkert medel för åstadkommande af tillgång på penningar och kapital.
Också är det ett misstag att antaga, att räntefoten nödvändigt måste faila, om penningemassan i ett land, på hvilken väg som helst, ökas.
Härvid bör äfven ett annat vigtigt förhållande icke förbises.
Skiljer man nemligen begreppet kapital från begreppet penningar, såsom utgörande en särskild art af det förra, bestämd för cirkulationens behof, och erinrar sig dervid, att penningekapitalet icke i sig sjelft eller omedelbart kan användas till produktion, utan måste omsättas i andra varuvärden, så följer deraf, att värdet af en tillgänglig penningemassa icke allena beror af massans mängd, utan fastmer af den mängd andra värden, man genom penningarne kan inlösa.
Äfven priset på dessa andra värden, eller delar af kapitalmassan, bör fördenskull vid bedömandet af penningemassans värde komma i betraktande.
Förblifver nu denna varumassa sig lik, under det penningemassan ökas, måste alltså dennas värde eller pris nedgå, eller, med andra ord, det i penningar uttryckta värdet eller priset på omedelbart konsumtibla varor måste stiga.
Stiger åter priset på de ämnen, som bilda varukapitalet, på samma gång penningemassan förstoras, så behöfves ock mera penningar, för att i produktiv väg kunna uträtta detsamma, som förut.
Kapitalmassan kan vid sådant förhållande vara densamma, men räntefoten kan likväl ej falla; och förutsättningen, att räntefoten skall nedgå, om penningemassan inom cirkulationen ökas — en förökning, som man dock genom räntefriheten vill vinna •— är uppenbarligen alltså något, som icke ovilkorligen eller under alla förhållanden kan antagas inträffa.
Nu ingår väl äfven penningekapitalet såsom en nödvändig länk i den kedja af krafter, produktionen behöfver, för att fortsätta och utvidga sin verksamhet; men just derföre att så är, är det ock af vigt, att denna kraft ej må, i fråga om dess produktiva användande, kunna genom konstlade medel utsättas för ständiga vexlingar i dess pris, och derigenom försvaga företagsamheten och dess beräkningar.
Detta inträffar likväl, om penningekapitalet genom en obegränsad räntefrihet kan göras till föremål för vinst spekulationer för sig, spekulationer, som i vår tid genom associationernas samverkan mer än tillförene äro, och visat sig vara, möjliga; och äfven om man vill medgifva, att sådana spekulationer ej kunna länge fortgå i stort, så kunna de dock verka tillräckligt länge, för att utöfva en förlamande inflytelse på produktionen för en tid, helst konstlade stegringar af penningeräntan äfven mäste störande inverka på andra värdens pris. 23 Det är ur dessa synpunkter, som alia de många, hvilka förklarat sig mot den moderna dogmen om obegränsad frihet vid aftal om ränta, betrakta denna vigtiga fråga, tagande till utgångspunkt för sina åsigter om räntans reglering den obestridliga sanning, att en ränta, som öfverstiger producentens förmåga, att, efter afdrag af måttlig lefnadskostnad och af hvad till en fortsatt reproduktion erfordras, med alstren af sin produktion betala, icke är förenlig med allmänt väl.
England grundläde sin industriela och kommerciela storhet under tiden för den bundna räntan, och denna omständighet torde väl ock uti denna fråga icke alldeles höra förbises.
Skiftningarne i den cirkulerande penningemassans storlek och värde inom ett land beherrskas också ej allena af räntelagarne; många andra förhållanden inverka äfven mäktigt deruppå.
I fråga om de grunder, efter hvilka bestämuingarne af räntans maximum naturligen borde regleras, har redan Adam Smith, såsom ofvan är anfördt, framställt den sats, att det bör ställas något högre, än det allmänna torgpriset på penningar; ty uti räntan bör ingå ej blott en vedergällning för bruket af det försträckta, utan ock en pr aimie för den risk, försträckningsgifvaren dervid löper.