Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Nu vet man åtminstone, hvarför geheimekonseljen blef afdankad.
De där höge herrarne skulle natyrligtvis aldrig ha tillåtit Struensee och drottningen att misshandla kronprinsen och kungen.
För se, kungen har’et min själ icke bättre han!
Han blir hvar dag klädd sprittande naken och hålls i iskallt vatten, tills han mister sansen.
Då läggs han i en glödande säng.
Och det kalla vattnet är förgiftadt, för meningen är att han skall bli galen!
Hotande moln ha dragit upp på himmeln, det är svart mellan trädtopparna, men lyktorna lysa i lunden omkring springvattnet, och musiken spelar upp till dans.
Då börjar det smattra på bladen.
Alla sittande resa sig, rusa till tälten, knuffas och trängas under skrän och skratt.
Stridare och stidare blir störtskuren, lyktorna slockna, hautboisterna fly med instrumenten instuckna under rockarna, unga jungfrur och äldre madamer slå utan falsk blygsamhet ytterkjortlarna upp öfver öronen och exponera sin brådska, medan far filosofiskt drar hatten djupare ned öfver öronen och kafvar hem i mörker och väta.
Snart ligger hela trädgården öde.
Men inne i tälten är trängseln ännu lika stor.
Ölet strömmar i stånkor och stop.
Gabel håller bank vid ändan af Faraobordet, medan regnet smattrar mot tegeltaket.
Så börjar arbetsveckan ånyo; men arbetet går trögt.
Det är tryckande tungt att andas; hufvudstadens invånare flämta af hetta och spänning.
Det ligger någonting i luften.
Öfverallt hvar två borgare mötas, sticka de sina hufvuden samman och hviska.
Ölstugor och traktörsställen äro fulla och det diskuteras och divideras så, att blodet stiger alla åt hufvudet.
Men veckan går och ingenting händer.
På söndagen äro kyrkorna fulla, och prästerna läsa tacksägelsen.
Men på måndagen flyger ryktet som en löpeld genom staden, att kungen utnämnt Struensee till geheimekabinettsminister.
Ryktet ger godt besked.
Han skall utfärda alla order, som kungen muntligen ger honom, och hans reskript skola gälla, äfven om kungen icke egenhändigt undertecknat dem.
Denne plåstersmörjare är således absolut enväldig, ty hvad är det för konst för honom att undandraga sig all kontroll genom att förvända synen på kungen?
– Detta är ett brott mot kungalagen, kränkning af suveränitetens idé och allt sundt förnuft.
Så stor makt och myndighet har hittills aldrig legat ens i en dansk grefves händer.
Och denne borgerlige äfventyrare är till på köpet en utländing!
Få dagar senare blir det bekant, att kungen i nåder behagat förläna kabinettsministern värdighet af dansk grefve.
Och samma värdighet har kommit stallbrodern Brandt till del!
Hvarför icke lika gärna också åt negerpojken Moranti? Grefve Moranti!
Nu är det omöjligt att arbeta, spänningen är för stor.
Hvad skall närmast hända?
Kannstöpandet fortsättes på de offentliga lokalerna, och på gatorna stryka massor af nyvärfvade matroser och arbetare från de kungliga varfven.
De längta blott efter att få ställa till spektakel.
Nästa måndag, den 22, är drottningens födelsedag och då skall den oäkta prinsessan döpas.
Kanonerna dundra och musiken spelar.
Massorna, som myllra på gatorna, hurra:
Allas hjärtan svälla af lojala känslor för landets moder, som måste äras, äfven om hon blifvit vilseledd af en äfventyrare.
Mellan fem och sex på eftermiddagen börja alla stadens kyrkklockor ringa.
Denna permanenta helgdagsstämning afsätter en tung bottensats af blanka riksdalrar i Gabels pung.
Hans svartmuskiga fysionomi strålar af underdåniga känslor för konungahuset, och han griper girigt hvarje minsta anledning att ställa till fest.
Ehuru han är på fötterna från tidigt på morgonen till sent på natten, hinner han dock aldrig med allt hvad han har att uträtta, och med sina fester kommer han ständigt för sent.
Två dagar efter den lilla prinsessans döpelse, firas den dubbla bemärkelsedagen af Gabel med den vanliga illuminationen af Rosenborgs trädgård.
Nu som alltid strömmar folket till, och i det osäkra lyktskenet röra sig människoskarorna som skuggor af och an i de raka alléerna under lindarnas och kastanjernas kronor.
Skuggorna närma sig hvarandra och byta ord, förena sig parvis och försvinna.
Och det sorlar och det skrattas.
Obekanta tilltala hvarandra liksom på en maskerad, ty skymningen skyddar allas ansikten.
– Jo jo!
Här går det muntert till!
Gud nåde oss alla om den gamla lagen skulle tillämpas!
– Hvilken lag?
– Lagen, som förbjuder undersåtar att ha kurtis för sig inne på ett kungligt slotts område.
Det straffades förr med förlust af ett finger!
Gällde den lagen nu, skulle bestämdt halfva stan visa sig med fingertuta i morgon!
– I gamla tider var mycket förbjudet, som är tillåtet nu.
Nu ha vi en kabinettsminister, som gör en konst i moralen.
Det fräser till mellan träden, det lyser och gnistrar.
Och plötsligt blir det åter mörkt.
Det var den första raketen.
Nu skall fyrverkeriet begynna.
Långt inne i dunklet brinner med gyllene eld ett CM, sammanslingradt under en kunglig krona.
Och massorna jubla:
– Lefve drottningen!
– När allt kommer omkring, är den lilla prinsessan född i tukt och ära!
Annars skulle drottning Juliane Marie aldrig ha hållit henne fram till dopet!
– Och kungen själf och arfprins Frederik skulle icke ha öfvervarit döpelseakten?
– Och hofpredikanten
Qyist skulle väl icke haft samvete att döpa en oäkta till prinsessa?
Det glimmar i mörkret med blå eld: LA under en kunglig krona.
– Hvad betyder det?
– Louise Auguste.
Det är prinsessans namn.
Och jublet bryter åter löst.
Och åter blir det åter mörkt och tyst.
Snart lyser det ånyo; det är drottningens initialer för andra gången, nu i röd eld.
– Kungen! ropar en röst ur hopen.
Kungens namn! instämma andra.
Och det blåser upp till storm i sinnena.
Brambilla, lusteldarnes mästare, har du glömt att det ännu existerar en liten blek stackare med anspråk på att kallas Danmarks konung?
Långt borta från trängseln irrar en ensam skugga och tänker på sitt lilla barn, som sofver den eviga sömnen därute på kyrkogården.
Rättvise Gud, hvi tog du den fattiges enda kid!
– Följer straffet synden, hvarför drabbar det då icke henne, äktenskapsbryterskan, som är brottsligare än jag?
Skall hennes barn få lefva och växa i glans och härlighet?
Hon har allt, hon har makt och öfverflöd; och han är henne nära.
Hans kärlek tillhör henne.
Hvarför skulle icke hennes barn få lefva?
O Gud, o Gud, förlåt mitt hjärtas bitterhet!
(September.)
Detta duger icke, go’vänner!
Båtsman
Halvorsen klämmer bussen energiskt mellan oxeltänderna, spottar svart och stoppar händerna trotsigt i byxfickorna.
Rundt omkring honom ha ett hundratal af de nyvärfvade norska matroserna och af Holmens fasta arbetspersonal samlat sig lyssnande.
Alla tyckas missnöjda och betryckta.
– Nej, för stocksvedda milliarder – en lång ed tolkar talarens rörelse och förtrytelse – svälta vill vi icke.
Därför ha vi icke låtit värfva oss.
– Lif och blod ska vi offra, om det behöfs – infaller en annan – men mat ska vi min själ ha.
Hör! – knorra hundra hungriga magar.
– Men ministerdoktorn bekymrar sig icke om de gemene.
Småfolket i staden säger detsamma.
Här går rykten om många underliga ting.
Må fan ta bofinken, men vår rätt ska vi ha!
Mat ska vi ha!
– Arbete kräfver man af oss, strängt arbete både dag och natt, till och med helgdagarna; men vår rättvisa begäran om dubbel aflöning afslås.
Och hvad vi förtjänat i vårt anletes svett, få vi icke ut.
– De som nu ha makten behandla oss sjöfolk illa.
Må djäfvulen anamma dem!
Till den stora festen på kungens födelsedag i vintras hade tiggare och tjufvar och slinkor fritt tillträde, bara vi voro utestängda.
Nu ska vi till på köpet dö af svält.
Det är för starkt.
Halvorsen spänner in svångremmen och talar, bredbent och energisk:
– Vi ha klagat för värfningschefen, men det hjälpte icke.
Saken är den att de nye skrifvarne ge oss djäfvulen.
Det är följden af ministerdoktorns nya påhitt.
Men kungen vet ingenting om allt det här, han vill oss väl och får han veta, att de andra, utländingarna, låta oss svälta, tar fan plåstersmörjaren.
Låt oss tala om för far, hur vi ha det!
Han är rättvis.
– Han hjälper oss nog.
– Det heter ju, att drottningen och ministerdoktorn hålla honom instängd.
Kanske behöfver han oss?
– Vi ska tala med far själf!
Låt oss gå till Hirschholm!
– Hurra!
Till Hirschholm!
Höstsolen lyser ännu varmt öfver Sjællands mörkgröna ängar och gulnande skogar.
Norrut från Köbenhavn längsmed de kungliga vägarna böljar en människoström sjungande fram.
Modet stiger högre ju längre de menige hinna bort från sina förmän i hufvudstaden, friheten berusar dem; få de blott tala med kungen, skall allt gå som en dans.
– Utanför Lyngbye kommer en ryttare ridande efter dem, och de öppna sina leder för att låta honom passera.
– Den där har hastverk.
– Såg jag rätt, var det löjtnant Struensee vid Falckenskjolds regemente.
Ministerdoktorns yngste bror.
På Hirschholm är hela hofvet, efter slutad dejeuner, församladt i audienssalen där ett stort bål flammar i den ena spiseln, ty fast solen ännu lyser sommar, är luften redan kylig.
Framför elden, så nära värmekällan som möjligt, ses kungens blodlösa gestalt, hopsjunken i en bergère.
Nedstämd och olycklig stirrar han in i elden.
I dag är sinnet vekt, ty han känner att det icke går framåt.
Han är och förblir den lille mannen, trots alla ansträngningar att göra sig hård.
Bakom honom står kammarpagen Schack, och till vänster om kungen sitter grefve Brandt, hvars blickar flyga rundt i salen, som om han sökt tillfälle att bli sin fångvaktaretjänst kvitt.
Längre tillbaka, under palmerna i närheten af det plaskande springvattnet, håller drottningen hof, bekvämt placerad på en hvilsoffa, med fru Gæhler på en taburett till höger.
Bakom henne står Struensee i en vårdslös ställning: hans ena hand hvilar på drottningens hufvudkudde; då och då stryker hon ogeneradt sin kind emot den och småler ömt.
Det talas och skrattas lifligt.
Till vänster om drottningen har den vackra och glada fru Malleville tagit plats, och stallmästaren friherre Bülow sitter på en pall vid hennes fötter.
Bakom står hofmarskalken Bjelke.
Hvar gång de andra skratta, får hans ansikte ett uttryck, som om han fåfängt ansträngt sig att förstå.
Och samtalet flyger vidare på sina dagsländevingar, tills Bjelke plötsligt brister ut i skratt.
Hans hjärnmekanism arbetar trögt; han behöfver lång tid att fatta.
Oberörd af allt, försjunken i sina mörka tankar, som ideligen fladdra i ring om den mystiska punkten, sitter kungen och mumlar mellan tänderna ord, som ingen hör på.
Ibland suckar han tungt, lägger handen på pannan och klagar:
– Jag är konfus!
– Jag uthärdar det icke längre.
Skall jag dränka mig?
Eller kasta mig ut genom fönstret?
Brandts hjärta är visserligen härdadt gent emot alla yttringar af H.
M:ts melankoli, som alltid tager sig enahanda uttryck.
Icke dess mindre lutar han sig nu nådigt framåt och säger i en ton, som om han talat till ett barn:
– I dag lär Reverdil ha kommit till Köbenhavn! E.
M:t minns ju Reverdil?
– Ja – svarar kungen med en mörk hotfull blick på Brandt – jag minns mycket väl – jag minns mycket mera än ni tror, grefve Brandt.
Brandt ser på sin klient.
Han känner gammalt agg i förebråelsen, och förstår alltför väl, att han ofta brutit i skyldig vördnad gent emot sin konung.
Men hur omöjligt är det icke också att veta, när H.
M:t i nåder behagar behandlas som klok eller galen!
I detsamma öppnas dörren och öfverste Falckenskjold träder med stort buller in i salen.
Kungen reser sig, skrämd, och ropar:
Samtalet omkring drottningen afstannar, alla se mot dörren, där Falckenskjold stannat, förlägen öfver det uppseende, han väckt.
– Jag ber allerödmjukast om förlåtelse – han bugar sig för kungen och vänder sig sedan mot Struensee: – Jag har ett meddelande att göra Ers Excellens.
Till följe af sin beskaffenhet tål det intet uppskof.
Struensee är redan på väg öfver golfvet, då drottningen, skrattande, ropar honom tillbaka:
– Nej, vänta!
Vår tappre öfverste må, till straff för sin bullersamma entrée, meddela oss alla den viktiga nyheten och sedan på stället utnämnas till kammarherre!
Fort, min käre kammarherre!
Det hastade ju.
Falckenskjold bugar sig och lyder.
– Jag kom för att rapportera, att tre hundra matroser draga mot Hirschholm.
Alla springa upp, som om ett skott afskjutits midt ibland dem.
Kungen smyger sig, skälfvande af ångest, öfver golfvet och söker skydd bakom Struensees breda rygg, medan Brandt trippar morskt fram, med handen på värjfästet, och bröstar sig som en tuppkyckling, beredd till strid.
– Hvad vilja de? frågar
Struensee, hes af sinnesrörelse.
Han är mycket blek och hans ögon stirra rådvilla.
– Ingen vet det, svarar Falckenskjold lugnt.
Men säkrast vore väl, att konsignera den flygande kåren på slottet?
– Och om de gå till storms?
– Så skola vi försvara oss.
– Och i nödfall skola vi veta dö! tillägger Brandt patetiskt.
Drottningens blickar flyga från Struensee till Falckenskjold och från Falckenskjold åter till Struensee, som om hon för sig själf anställt en jämförelse mellan de två.
Den ene liknar beslutsamheten själf, den andre vankelmodet.
Med en glimt af missaktning i sina ögon vänder hon sig från Struensee till Falckenskjold.
– Vi behöfva icke afvakta de vansinniga människornas ankomst.
Ännu stå de ju icke för portarna.
Ni stannar emellertid på slottet, öfverste.
Vi andra fara till Sophienberg och vänta vidare underrättelser.
Om en kvart skola vagnarna vara för dörren!
– Hon vänder sig till stallmästaren, Bülow, som bugar sig och störtar ut.
– Jag går för att hämta mina barn.
Struensee gör H.
M:t konungen sällskap i vagnen och grefve Brandt konvojerar damerna.
Hästarna frusta af otålighet, medan Struensee stiger brådskande upp i den främsta vagnen, och intager platsen midt emot drottningen, som bär den nyfödda prinsessan i sin famn.
Vid hennes sida sitter kung Kristian hopkrupen och midt emot sin far ses den lille kronprinsen, barfota, i tunna kläder, huttrande af köld.
I vild karrier störta hästarna fram genom allén.
– Det där liknar verkligen en flykt! – skrattar Brandt, i det han, som riddare utan fruktan och tadel, hjälper fru Gæhler upp i den andra vagnen.
– Hvad är det egentligen man är rädd för?
Fort herr grefve! sorla hofvets damer i korus. – Skynda er!
Följ oss!
Men jag fordrar en kyss på axeln af er alla, mina damer, till tack för konvojen.
Eljes stannar jag på slottet och slåss för kung och fosterland!
– Beviljas! – höres fru Mallevilles röst.
– Skynda er bara, kära grefve.
Brandt hoppar upp och vagnen rullar af.
Snart ser han den gyllene kronan på slottets torn försvinna bakom trädtopparna.
– Jag kommer att med mycken stränghet uttaga min fordran.
Exekutivt, om det behöfs.
Äro damerna beredda att betala?
– Gärna! skrattar fru Malleville – Gud gifve att jag icke hade värre fordringsägare!
Hon kysser sina egna fingertoppar och låter handen falla lätt på Brandts axel.
– En kyss på skuldran af alla damerna, var det ju.
Se där min tribut!
– Och min!
Och min!
– Fru Gæhler och hoffröken Trolle betala på samma sätt.
Brandt protesterar; men i detsamma kör ekipaget fram för trappan till Sophienberg.
Där hålles krigsråd.
– Hvad är att göra, om de upproriske följa efter?
– Fortsätta vi till Helsingör – röstar drottningen.
– Därifrån komma vi lätt öfver till Skåne.
Alla äro bleka, allvarliga och oroliga, som om de med knapp nöd räddat sig ur en lifsfara och ännu kände sig långtifrån säkra.
Endast Brandt har en kavat min och skämtar oförtrutet med damerna.
Trots allt släpa sig timmarna långsamt framåt.
Vagnarna vänta, förspända.
Då kommer Falckenskjold ridande med underrättelsen, att matroserna återvändt till Köbenhavn.
– De kommo obeväpnade, ville endast klaga sin nöd för landsfadern.
Aboe svarade, att H.
M:t var på jakt, men lofvade framföra deras klagomål.
De kungliga ekipagen återvända till Hirschholm i långsam takt, och hästarna kråma sig, som om det aldrig varit fråga om annat än en promenad.
Men alla damer och kavaljerer se ut, som om de blygdes smått öfver att icke ha visat mod, enär faran aldrig existerat.
Endast Brandt småler själfbelåtet.
– Gud vet för resten – framkastar han vid taffeln – kanske komma de igen i natt!
Och han njuter af att se, hur alla blekna; men Struensee svarar nu i mera beslutsam ton:
– Jag har vidtagit alla erforderliga mått och steg.
Den flygande kåren gör fälttjänst som om den bivuakerat i fiendeland.
Vaktposterna framför slottet äro fördubblade, och ryttarepatruller undersöka vägarna hela natten.
De kungliga personerna draga sig tidigt tillbaka.
Struensee följer med kungen, som förefaller öfverretad efter dagens spänning.
Det blir sent innan H.
M:t faller till ro; men geheimekabinettsministern måste också säga god natt till drottningen.
Då han sakta träder in i hennes sofrum, finner han, att hon redan gått till sängs, fullt coifferad och endast till hälften afklädd.
På en stol vid sidan om hufvudgärden står hennes juvelskrin, och däröfver ligger hennes riddräkt redo.
– Vid ljudet af hans steg, vaknar hon och skriker till:
– Hvem är där?
Men hon lugnar sig strax, då hon hör hans röst; hon sluter ögonen på nytt och talar halfsofvande:
– Jag blef så rädd – jag är så trött.
God natt, min kung.
Jag har befallt att vagnarna ska stå förspända hela natten, om någonting skulle hända.
Hela slottet slumrar, och allt är tyst, när Struensee genom mörka trappor och korridorer smyger sig in i sin egen våning.
Han känner det, som om alla dessa sofvande människors ve eller väl berodde af, att han ensam vakar.
På hans skuldror hvilar ansvaret för dem alla.
– Inkommen i sitt kabinett, där ljusen brinna festligt i alla kandelabrarna, sätter han sig vid sin sekretär och lutar sitt hufvud tungt mot sina händer.
Han förstår icke längre sig själf.
Hvaraf kommer det sig, att han numera, öga i öga med faran, förlorar sin handlingskraft?
Aldrig fattades honom förr personligt mod.
Men detta sista år af spänning, arbete och utsväfningar har tydligtvis tagit starkt på hans krafter.
Bördan har varit för tung; därför vacklar han nu.
Synes det icke också, som om en ond ande plötsligt farit i det eljes så beskedliga danska folket!
Hvarifrån komma eljes alla vansinniga och dumma rykten, som ideligen sättas i omlopp och alltjämt tros?
Missnöjet med allt växer och växer; alla regeringens handlingar misstydas.
I alla statschefens humanitära reformer vädrar man endast lömska planer, genom hvilka han själf vill bana sig väg till tronen.
Det måste finnas någon eller några, som ha intresse af att underblåsa det allmänna missnöjet.
Sådana orimligheter, som denna: att alla kollegierna så väl som Köbenhavns magistrat måst edligen förplikta sig till blind lydnad, äro alltför försåtligt formulerade för att icke förutsätta en hätsk och slug upphofsman.
Men hvem?
Och alla de tusentals plumpa utfall, som dagligen riktas mot honom, till tack för det han skänkt nationen tryckfrihetens stora gåfva.
Så är det att taga bort dammluckan för ett vatten som länge varit stagneradt.
Det blir mest dy, som strömmar fram.
Hyckleriet har slagit sig för sitt bröst och alla de afsatta ämbetsoduglingarna, som hata honom, ha fått aflopp för sin galla genom det fria ordet.
Han lyfter sitt hufvud och utsträcker sin hand efter ett stort papper, som nyligen en morgon rifvits ned från en husknut i Gothersgade.
Han vecklar upp det och läser:
Då förrädaren STRUENSEE fortsätter att misshandla den käre konungen att förakta hans trogna undersåtar och att från dag till dag tillråna sig med wåld och orätt mer och mer af den kungliga makten, som undersåtarna ha lagt i sin konungs händer, så blifwa nu nyssnämnde STRUENSEE och hans anhängare förklarade för fredlösa, och den, som blåser ut hans förrädarsjäl skall få fem tusen riksdaler i belöning, hans namn skall förtigas och i alla händelser erhålla kunglig benådning.
Detta är icke ett enstaka utslag af den allmänna förbittringen.
Redan för flera månader sedan har han måst anställa en särskild polis med uppgift att nedrifva de plakat af skandalöst innehåll, som ideligen uppklistrades om nätterna.
Anonyma smädeskrifter och angifvelser strömma också dagligen in till kungen.
Offentligen har han hittills med framgång affekterat den största likgiltighet för allt detta och, i medvetande om sin historiska mission, sökt öfvertyga också sig själf om, att afunden och illviljan aldrig skola kunna nå honom med sina nålstyng.
Så småningom har det emellertid blifvit honom klart, att en allvarlig fara lurar bakom denna agitation.
Det måttas med knifvar efter honom, det gäller hans lif.
Samtidigt märker han med ångest och blygsel, att modet sviker honom; och hvar äro vännerna, som han skulle samla omkring sig när det verkligen gäller?
Han har icke haft tid att skaffa sig vänner; det är ett stort, tomt rum omkring honom.
Två bröder har han inkallat till Danmark och anställt i kungens tjänst; men Karl August är alltför själfupptagen, och Kristian är ännu ett barn, trots officersepauletterna.
Brandt, vännen som står honom närmast och som han skänkt hela sitt förtroende, är sig icke lik, sedan fru Holstein tagit hand om hans hjärtas uppfostran.
Gæhler har blivit reserverad, och Rantzau har blifvit en fiende.
Den ende han har att förlita sig på, är Falckenskjold; men dem emellan finns intet fullt förtroende.
Och äfven gent emot honom måste han ofta nog eftertryckligt häfda sin ställning, hvilket alltid innebär en fara, ty en mans fåfänga tager lätt anstöt och förvandlar honom plötsligt från vän till fiende.
Detta är förbannelsen af en myndighet, som icke hvilar på legitimitetens grund.
För den borne envåldshärskaren böja sig alla själfmant, men utan traditionens helgd är makten ett betsel, hvarmedels den starke kan tilltvinga sig lydnad för stunden men aldrig den ödmjuka och blinda respekt, som höjer honom öfver all kritik.
Han måste styra med fruktan och icke med kärlek; tygeln måste hvar stund hvila krampaktigt i hans hand.
Framför allt får han aldrig öfva mildhet och aldrig ett ögonblick visa sig svag, om han på allvar satt sig den uppgiften före att reformera en försvagad stat med ett intrigant hof och en härskare, hvars vilja är utan ryggrad och hvars sinne är lika ostadigt som hela nationens.
Allt detta vet han, därför griper ångesten honom nu, då han känner, att den tyglande handens muskler slappas mot hans vilja, att beslutsamheten och modet svika honom i det afgörande ögonblicket.
Han ser på sig själf med läkarens blick och konstaterar, att anledningen måste sökas i en tillfällig kropps- och själsförslappning, framkallad af öfveransträngning.
Hade han endast tillfälle till några månaders hvila, skulle det onda helt säkert visa sig vara af öfvergående art; men i den ställning, han intager, gifs det för honom olyckligtvis ingen hvila.
Han kan icke draga sig tillbaka, han måste fortsätta sin väg, ehuru han vet, att faran för honom själf ökas för hvart steg, allt eftersom hans kropp blir tröttare, hans vilja svagare och hans andes krafter mindre.
Hvilken slät figur har han icke gjort i dag, då han låtit sig gripas af den blinda skräcken för ett par hundratal obeväpnade matroser och dragits med i denna vansinniga flykt.
Han borde dock kunnat förutse, hvad som inträffat, ty ryktet har länge talat om ett förestående upplopp bland matroserna och varfvets arbetare.
Allt sedan omorganisationen af marinförvaltningen påbörjats, i enlighet med Willebrandts och Haxthausens förslag, har det jäst i sinnena därute.
Och det värsta är, att folket delvis har rätt.
Divisionskvartermästarnes antal tycks otillräckligt; de hinna icke med mönsterskrifvarnes hela arbete, administrationen har kommit i olag, och folket får icke ut sin lön.
– Allt detta borde ha afhjälpts i tid – och i alla händelser borde han icke ha stått rådlös gent emot en fara, som han haft så god tid på sig att möta.
Här borde statueras ett exempel, och straffet borde drabba de skyldige hårdt.
Han vet det, men har icke kraft att vara sträng.
Det finns förmildrande omständigheter.
De skyldige ha utan tvifvel rätt att utfå sin lön.
Alltså utfärdar han order om, att den ögonblickligen skall utbetalas, med en liten ränta af två riksdaler och en mindre kvantitet brännvin per man.
Sedan går han till hvila.
Men när han vaknar morgonen därpå, griper handen fastare om gåspennan, den spira, hvarmed han styr, och några dagar senare stipulerar han skriftligen, att vederbörande befälhafvare bär ansvaret för sina underordnades uppförande, hvadan Holmens chef, kommendörkapten Rumohr afskedas.
– Ers Excellens smeker för mildt med ena handen och slår för hårdt med den andra! – säger Falckenskjold.