Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till bildens fullständighet må här ock bifogas, att hans kroppsgestalt var liten, men välväxt, och under de sista åren ytterligt afmagrad: med en hög panna, slutligen nästan kal i följd af det blonda hårets tilltagande tunnhet; blå, omsider djuptliggande ögon, och en hy, hvars blekhet under dessa år erhöll en gulaktig tillsats 49.
Ansigtet, i ungdomen vackert, var nu mera ädelt än leende, mera värdigt än skönt; men alltid, liksom hans röst och åtbörder, en trogen tolk af lifligt vexlande sinnesrörelser.
Hans vanliga hemdrägt var en fin, grå, varmt stoppad lifråck; hans klädsel i allmänhet utmärkt genom högsta grad af snygghet och städning.
När han under den sednare tiden gick ut, – hvilket likväl nu skedde alltmera sparsamt, – klädde han sig i ett halft dussin råckar, men alla lika tunna och lätta som sirliga.
Då han sedan, efter framkomsten, en temlig stund ej gjorde annat än skala af sig det ena plagget efter det andra, sågos de, som icke närmare kände honom, afbida med nyfiken undran, huru mycket väl tillsist af den berömda personen skulle bli qvar.
Den enkla prydlighet, som han älskade i sin drägt, fick ej heller saknas i hans boning.
I denna till Jakobs kyrka närbelägna bostad 50, omedelbart invid den älskvärde, ej längesedan bortgångne och af sina landsmän ännu ej behörigt uppskattade Brinkmans, blefvo inträdande vänner alltid emottagna med en den mest okonstlade fryntlighet.
Sådan skildrade honom jemväl alltid den störste medtäflaren i hans samtidas beundran, Leopold; som alltid hördes gerna erinra sig den tid, då deras ömsesidiga ställning var förbytt till ett förhållande, ej blott af oskrymtad aktning för hvarandras snille och skrifter, utan äfven af personligt och (åtminstone mot slutet af Kellgrens lefnad) förtroligt umgänge.
Möjligen kan det uppdagas, – hvarom mera innan kort, – att Leopold mindre, än åtskilliga andra, bör räknas bland
Kellgrens närmaste vänner i den mening, der vänskap är fullt opp lika mycket ett enskildt själs-samband, som ett offentligt och litterärt.
Men just derföre bör en desto större uppmärksamhet egnas åt den vördnad, hvarmed han oföränderligt beskref Kellgren såsom ett mönster både af snilledrott och af ädel man; ty deri yttrade sig ett omdöme, som, obestucket af enskild hänförelse, var grundadt endast på klar insigt af föremålets sanna beskaffenhet.
– Till Kellgrens vänner i fullständigaste mening hörde deremot hans blifvande företalare och lefnadstecknare, Rosenstein, – af både Leopold och Thorild 51 kallad den ”rättfärdige”: enligt den tidens begrepp, en ”philosoph” (till och med af första ordningen); enligt alla trovärdiga vittnesbörd, en man, hos hvilken ett förträffligt (om ock just icke spekulatift) hufvud var paradt med ett ännu förträflligare hjerta.
Det förra hade han, på gamla dagar, olyckan att öfverlefva; det sednare vidmakthöll sig intill sitt sista andedrag.
– Främsta rummen i Kellgrens oinskränkta förtroende innehade likväl två (fastän på olika vis) för svenska sången och vitterheten dyrbara varelser: den ena, Kraus; den andra, Fru Lenngren.
Med den förstnämnde var hans bekantskap inledd förmedelst en opera ”Proserpina”, som uppfördes, med texten af honom och musiken af Kraus, om sommaren 1781 på Ulriksdal 52.
Närmare, innerligare blef den alltifrån det ej långt derefter företagna samarbetet på operan ”Äneas i Carthago”.
Man ser i ett af de bref, som Kraus från Sverige hemsände till sina Anhöriga, huru mycket han gladde sig att (genom Zibets förord) hafva till text ”bekommit ett poem, skrifvet af Sveriges bäste skald”.
En för tjugu år sedan utgifven och högst angenäm biographi, hvars aktningsvärde författare nu sjelf gått att uppsöka Konstens hjeltar i den bättre verld, der de egentligen äro hemmastadde, har fullständigt skildrat den i sin kraftfullaste ålder bortryckte mästare, om hvars verk sjelfve Gluck yttrade: ”den mannen har en stor stil”.
– Vi veta således, ej blott att han i Gustaf III:s tidehvarf alltmera framstrålade såsom dess förnämsta musikaliska prydnad, sedan han, i trots af flerfaldig afunds stämplingar, både vunnit och återvunnit denne all skön konst älskande53 furstes ynnest; vi veta ock, att han, såsom student i Göttingen under 1770-talet och således under åren af det ryktbara skaldeförbund, som derstädes då samverkade som bäst, varit genom innerligaste vänskap förenad med tvenne dess medlemmar, den af Bürger, Hölty, Voss högt värderade, men tidigt af döden skördade Hahn, och Grefve Friedrich Leopold Stolberg (alltså den utmärktaste af de båda ”Tyska Grefvar”, hvilkas af Gjörwell berömda ”Gedichte” ännu 1780 i Stockholms-Posten belogos för deras ”orim” och ”sköna tyska smak”); vi veta, att han med Hahn, på äkta ”Hainbunds”-vis, hade ”läst Fée-sagor, deklamerat Klopstock, fulminerat mot religions-föraktare och solenniter förbränt Wielands Agathon”; vi veta slutligen, att denne tonkonstnär, lika humanistiskt bildad som i sin egen konst grundlärd, var äfven i sin personlighet ej mindre älskvärd än snillrik; att hela hans lif var ett oupplösligt samband af den eldigaste och ömmaste känslighet med den ädlaste karakter och de behagligaste umgängsgåfvor.
Sammanfatta vi nu allt detta 54, och tillägga vi, att han innan kort förvärfvade sig en grundlig bekantskap med Sveriges språk, vitterhet och häfder: då blir lätt att förstå, huru
Kellgren snart måste känna sig till honom dragas, och lika snart röna hans städse växande inverkan.
Också var det allraförst han, som i Kellgrens själ utsådde de frön till kunskap om Tysklands litteratur och till en älskande uppfattning af densamma, hvilka omsider, vid och efter sommarbesöken hos Naturen och Christina, uppspirade till blommande växtlighet.
Kellgrens lott blef att öfverlefva denne vän, som, ehuru ej infödd Svensk, hade med hela sin själ gjort sig i Sverige inhemsk.
Det var en af hans sista och största grämelser.
Stoftet af Kraus, hvilande i en till Tivoli närbelägen dal vid Brunnsviken, gent emot den kulle som på motsatta stranden innesluter Lings, har alltför länge saknat en värdig minnesvård åt den af Gluck och Neukomm beundrade man, som innehar ett af hufvudrummen i vårt fosterlands konsthistoriska bildsal.
Hvad här om Fru Lenngren behöfver nämnas, är endast, att kretsen af det sällskap, som hos henne plägade församlas, var, i hela det dåvarande Sverige, den på ”snille och smak” mest rika (åtminstone blott med undantag af Konungens egen, – som ock, till en väsendtlig del, utgjordes af samma medlemmar); och att denna vittra krets tillika var nästan den enda husliga, i hvilken Kellgren under de sednare åren kunde förmås att infinna sig.
Från hennes thebord styrdes Utile Dulci, hvars ledamot hon sjelf var; och kring samma bord sutto kämparne pro Sensu Communi, utvexlande med värdinnan reflexioner och infall.
Äfven musik tillhörde der dagordningen; Kraus var i detta hus en flitig gäst; och Kellgrens stora tillgifvenhet för sin med-redaktörs maka förhöjdes icke litet af den gåfva, hvarom hennes efterverld vet minst: hennes angenäma sångröst.
Han hade alltid, och med lidelse, älskat Tonkonsten; framförallt en enkel, hjertlig sångmusik.
Sjelf komponerade han någongång sådan; och hördes understundom af personer, som bodde honom nära, i ensliga timmar småsjunga den vid sin violin.
Så satte han sjelf melodi till den skönaste af sina dikter, ”Nya Skapelsen eller Inbillningens verld”.
Ingen af sina vunna lagrar värderade han högre, än när den gillades af Kraus; och aldrig uppglänste öfver hans anlet ett gladare solsken, än när den sjöngs af Fru Lenngren.
Troligt är dessutom, att han, då hon vid sitt klaver med sång undfägnade sina vänner, äfven deltog med egen röst: ty genom Leopolds berättelser om Kellgren har blifvit kunnigt, att han sjöng jemväl sjelf, och med utmärkt behag.
Att han dervid helst valde melodier af Kraus, bör ej kunna förekomma oväntadt.
I allmänhet var detta ett Visornas – de egentliga Visornas – tidehvarf.
Dess minnesvård i Sveriges vitterhet är den Åhlströmska samlingen af ”Skaldestycken satta i Musik”.
För min del, kan jag aldrig utan en ljuf rörelse betrakta denna numera ålderstigna samling, med sina många i god och många i ond mening enfaldiga stycken, der man finner tillsammans, och med melodier försedda, de flesta af dåvarande skalders – visserligen ock af dåvarande versmakares – lyriska qväden.
Det var en menlös (och derigenom lycklig) tid, när en ung skald trodde sin odödlighet gifven, om hans poem fick en hedersplats i Stockholms-Posten och derifrån infördes i en dylik samling; han var då viss, att det flög i afskrifter kring hela landet, intog genom vackra händers försorg sin plats i otaliga handskrifna visböcker, och sjöngs af alla vackra läppar (om än ofta med mera fritt än skönt förändrade läsarter).
Äfven för de bästa – t. ex. alla Franzéns första vårmorgonsånger – syntes denna lott ärofull.
Kellgren sjelf försmådde ej, att låta sin ”Nya Skapelse” gälla för en visa, och att anse den belönad just genom sådan behandling.
De, som med mig kunna minnas denna Visornas tidsålder, hvilken ännu under 1790-talet (och något deröfver) fortfor, erinra sig, huru ett litet nytt sångstycke af någon förtjenst då väckte ett lifligare och framförallt varaktigare uppseende, än i våra dagar den yppersta epos-dikt, tragedi eller roman.
Sveriges vitterhet var då ett träd, som bar endast sparsamma frukter; men några voro dock verkliga hesperiska; och det kom ej blott de andra, utan jemväl dessa till godo, att man då njöt, hvad man mottog, med oändligt eldigare deltagande, oändligt frikostigare tacksamhet, oändligt djuphaltigare hågkomst.
Denna tid har längesedan i sällskapslifvet upphört.
Måhända har den musikaliska bildningen vunnit derpå; – men den poetiska har omätligt förlorat.
I dessa sångstycken var nämligen, både för sjungande och för hörande, poesien alltid hufvudsaken; musiken gjorde dervid ej större anspråk, än att erbjuda henne sin tjenst såsom en beledsagerska, som hos den större allmänheten underlättade hennes presentation.
Derföre var ock ingen då belåten med, att afsjunga eller afhöra blott första strophen af orden.
Voro ock stropherna aldrig så många, – liksom t. ex. i Franzéns ballad ”Det var i Saimen på en ö”, – man genomsjöng dem samtligen; af det skäl, att just orden, med sitt innehåll af händelse, känsla, vemod, rolighet, öm eller leende verldsbetraktelse, ansågos för något synnerligen maktpåliggande att förnimma.
Så till vida, befann man sig ännu på de gamla Folkvisornas ståndpunkt; hvilken ock – så till vida – är Bellmansvisornas.
Men den är ock, i sjelfva verket, hvartenda af musik beledsagadt lyriskt poems.
Att af ett sådant, när det (såsom vanligen) består af flera stropher, afsjunga blott den första (eller, på sin höjd, blott ett par), ger lika mycket begrepp om poemet, som man erhåller om ett musikverk blott genom spelandet af dess första takter; ty qvädets poesi ligger just i dess fullständighet, dess helhet; den fortgår medelst helhetens utveckling i ett oafbrutet crescendo, och sammanfattar först i och med afslutningen sitt väsendes fulla uttryck.
Om vi af den äldre tidens klassiska visor utvälja till exempel en, som ännu någongång plägar sjungas, Valerii ”Jag helsar dig, fredliga flagga”: hvad är deraf den första strophen utan de följande? utan alla?
Och att icke dessmindre afbryta vid den, – hvilken barbarisk stympning!55
Men så väl den nu vid dylika tillfällen allmänna minneslättja hos de sjungande, för hvilken slik sedvana är beqvämast, som ock de åhörandes förnöjsamhet dermed, ådagalägger öfvernog, huru likgiltig för bådadera sjelfva poesien, såsom sådan, är.
Sällskapssången har, kort sagdt, förvandlat sig till en musikalisk konst-prestation (eller bemödande att vara det); och sedan så skett, är det anmärkta bruket fullkomligen konseqvent.
Ej heller medhunne man eljest, att inom en kort stund – såsom nu öfligt är – genomjaga så många af besagda ”prestationer”; hvilka föröfrigt tyckas alltmer aflägna sig jemväl från sjelfva Musikens område i samma mån, som man i dem har börjat göra äfven den till bisak, och deremot lägga hufvudvigten på den enskilda sångröstens virtuos-förmåga.
Mellertid har den fordna sällskapssången nu, i somliga rigtningar, nästan alldeles tystnat; så t. ex. i den, då fordom glada lag omkring måltidsbord så ofta hördes uppstämma qväden af den art, som Franzéns ”Goda gosse, glaset töm”, eller Leopolds ”Sällhetsskapande förmåga”.
Nutiden har rättighet att tillvara på sitt vis; och visserligen sättas – med få undantag – numera vida konstrikare, någongång äfven vida snillrikare sångstycken än då.
Men att i dem orden – också när de verkligen äro poetiska – vanligtvis utgöra blott ett underlag, ett kommenterande bihang, lär väl lika litet kunna nekas.
Det anförda må i alla fall, om så behöfves, förklara Kellgrens nöje vid det gammaldags enkla och minnesgoda sätt, hvarpå hans och hans vänners visor sjöngos af Fru Lenngren.
I Svenska Akademien, till hvars förste
Direktör han genast och enhälligt valdes, lemnades honom alltid, och af alla, sjelfvilligt det främsta rummet.
Men han var der ej blott den allmänt erkände snillefursten.
Han var äfven, och med lika erkännelse, den outtröttligt flitige ledamoten; vid alla detta samfunds ärenden, vid dess enskilda förhandlingar som vid dess allmänna, i råd och dåd, såsom granskare, ledare, upplysande och upplifvande vän, lika oförtrutet påräknelig.
De första af Akademiens utgifna Handlingar redigerades af honom.
I stafsättet, som då ännu ej var bestämdt, förekommo, naturligtvis, flera skiljaktigheten men åt honom öfverläts, att dermed enligt sitt godtfinnande förfoga.
När Akademiens Ordbok företogs, erhöll Kellgren bokstafven A; och utarbetade de första prof, som skulle tjena de öfriga till mönster.
Han deltog i detta arbete med ej mindre nit, än skarpsinnighet, smak och takt.
Sannolikt skulle hans biträde, i fall det ej så tidigt afbrutits genom sjukdom och död, blifvit af stor och varaktig vigt; särdeles emedan han, liksom i allt annat, så äfven i detta hänseende ständigt förkofrade sina insigter.
Såsom bevis på hans ovanliga skicklighet att foga sig i de akademiska formerna, kunna – bland flera – nämnas de fyra svar, dem han inom fjorton dagar afgaf på Armfelts, Nordins, Celsii och Wingårds inträdestal.
Svaren, alltid lyckligt träffande i afseende på ämne och person, äro ej sällan interessantare än sjelfva talen: emedan de flerstädes belysa dessas ämnen med snilleblickar af ett värde, hvars rättmätiga sjelfkänsla sedermera inrymde allt det vigtigaste deraf i samlingen af hans skrifter.
Så uppsatserna ”om skadan af en uteslutande Smak”, och ”om Språkförädling”: den förra är, ursprungligen, ett stycke ur svaret på Celsii tal; den sednare, likaså, ett stycke ur svaret på Nordins.
Men så knappt tillmätt var tiden för hans verksamhet, att den just i de rigtningar, som för efterverlden voro de vigtigaste, hann föga mer än antyda, hvad den skulle kunnat blifva.
Redan omkring eller snart efter medlet af 1780-talet hade hans sjuklighet börjat förråda ett afgjordt anlag till hektisk tvinsot.
Detta utbildade sig under de följande åren alltmera; och nödgade honom omsider, att icke vidare öfverträda sin bonings tröskel.
Fåfänga voro nu den största ordentlighet och varsamhet.
Förgäfves omgaf honom en den sorgfälligaste vård af den skicklige läkaren Gahn56, i hvars hus han bodde; den förlängde, icke lifvet, men lidandet.
Särdeles under sina tvenne sista lefnadsår hemsökte det honom nästan oafbrutet; under det att dess känsla, såsom naturligt var, stegrande återverkade derpå, genom oundvikligheten af sinnesoro och smärtsamma tankar.
De förtrogne vänner 57, hvilkas umgänge han företrädesvis älskat, voro dock alltid ögonvittnen till en af plågorna oförsvagad själsnärvaro.
”Hans lif”, säger en af dem 58, ”var nu endast en långsam död; men hans själ behöll sin styrka, och yttrade den äfven från hans sjuksäng”.
Lycklig var han tillika deruti, att bland dessa närmaste tillgifna kunna räkna jemväl sin nyssnämnde läkare och husvärd; att hos honom bo inom en huslig krets, hvars alla medlemmar täflade i stundlig uppmärksamhet, ömhet, skötsel; att af husets dotter vederqvickas genom sång, – hvarvid hon snart förmärkte att hon gjorde honom det största nöjet, när hon lät röst och klaver återljuda de qväden, som i gladare dagar hade fröjdat honom hos Fru Lenngren.
Ännu en sällhet var honom unnad; det tilläts honom, nästan alltigenom, att mot plågornas förnimmelser äga det medel, som, åtminstone innan kalken rågats till öfvermått, plägar vid dess tömmande vara författarens, skaldens, konstnärens enda egentliga hugsvalan: arbetet.
Ej förr än med sitt lif öfvergifvande de yrken han älskat, fortsatte han dem äfven på sotsängen i en sinnesstämning, der han med sitt vanliga deltagande följde verldshändelsernas gång, erfor hvarje allmänt olycksöde med lifligare känsla än sitt enskilda, och suckade varmare för fosterlandets, för mensklighetens välfärd, än för sin.
Glödande för Sveriges ära, för Vitterhetens förkofran, för spridning af det ljus, som i hans eget inre städse renare och fullare uppgick, nödgades han ock anlita sin arbetskraft till motståndskraft, när han i slag på slag fick röna smärtor, hvilka både ur allmän och ur enskild synpunkt måste kännas lika bittra.
Gustaf III:s plötsliga och blodiga bortgång; frånfället af Kraus; stegringen af den Thorildska och Nordenskjöldska ligans (först af honom sjelf föranledda, sist af Leopold flerfaldigt uppretade) hätskheter; den mer än barnsliga, af Gustaf slutligen föraktade Ordens-Mystikens uppblomstring förmedelst Hertig Carl och Reuterholm; Svenska Akademiens upphäfvande genom dennes vrede, den 7 Mars 1795; den onåd, som från samma håll äfven särskildt drabbade Leopold, Oxenstjerna, Adlerbeth, hvilka samtligen, halft frivilligt, halft ofrivilligt, lemnade hufvudstaden och nedsatte sig i landsorter 59; hvarefter, sedan Lidner 60 och Bellman hade följt Skaldekonungen i grafven, och Thorilds kometiska snille blifvit från Sverige bannlyst, hela den vittra luftkretsen var till fullo förmörkad.
Ej heller kunde det opoetiska vis, hvarpå han af många sina beundrare förstods 61 och prisades, förekomma honom i ringaste måtto hugneligt.
Af alla sig påträngande dystra föreställningar var dock ingen pinsammare, än den, att se sig bortryckas midt i loppet af en bana rik på löften, på innehåll, på ära, – ja, vid den punkt deraf, då hon börjat komma till fullklar sjelfmedvetenhet, och så till vida måste tycka sig vara nu först egentligen börjad.
Ju tydligare han kunde skönja närheten af hennes afbrott för alltid, desto mera ytlig eller af vänskap förbländad syntes honom den mening, att han vore en alltredan fulländad mästare, som vid förlängdt lefnadslopp väl kunnat uträtta mycket mera till Sveriges båtnad och heder, men likväl för sin odödlighet hade gjort nog (om icke öfvernog) – och det på ett sätt, hvilket alla tidsåldrar skulle lika erkänna.
Just så tänkte samtliga hans vittra medbröder och inländska beundrare; vi mäkta ej varsna det ringaste spår, att de någonsin förmärkte det för efterverlden så påtagliga tillstånd af öfvergång och förändring, hvari hans författarskap – och enkannerligen hans skaldskap – hade inträdt.
Yppade han verkligen detta slags svårmod endast för sina tyska vänner: för Kraus, och dennes trogne vapendragare Häffner?
Den sistnämnde, hvilken (liksom tillförne Kraus) plägade bära till honom nyutkomma vitterhetsalster från sitt fädernesland, hördes ej sällan förtälja, såsom Tyska litteraturens första och yppersta triumf på det förfranskade Sveriges jord, att han en morgon hade träffat
Kellgren med tårar i ögonen, och, på tillfrågan om orsaken till hans bekymmer, erhållit af den sjuke skalden, som dervid pekat på ett uppslaget band af Klopstocks Oder, detta svar: ”Ack! jag har lefvat förgäfves, och förspillt min tid på saker af intet värde”.
På den öfverraskade frågarens bemödande att finna ord af tröst och hopp, genmältes: ”Nej! med mig är det förbi”.
– Det förstås, att, om denna uppgift är ordagrannt rigtig, Kellgren gjorde sig sjelf stor orätt; men otänkbart är ett så beskaffadt utbrott af grämelse, i hans dåvarande ställning och stämning, visserligen icke.
Troligast synes dock, att de svenska vännerne, när slika yttranden råkade undfalla honom äfven inför dem, ansågo dem för intet annat än mörka sjuklings-griller; och att de föröfrigt, om de i hans vittra åsigter numera uppdagade en något stark eklekticism, funno den tillåtlig hos ett så stort och eljest sansadt snille, – till och med när den (af en genialisk nyck) sträckte sig till orim.
Blott när den sträckte sig ända till spöksagor (såsom vid försvenskningen af balladen ”Fredriks Vålnad”), suckade de rättroget upplyste; särdeles för det förföriska efterdömets skull62.
– Men huru än härmed var: från hvarje dylik stundens modstulenhet kämpade han sig likväl ständigt åter lös.
Han omgaf sig alltjemt med utkommande skrifter, dem han ännu läste med granskning.
Framförallt sysselsatte han sig med att granska, förbättra, ordna sina egna; till den samling, som, efter hans bortgång, skulle utgifvas medelst vänskapens omsorg.
Uteslutande många, med mognad ungdomlighet rättande och omdanande andra, förmådde han ock dikta åtskilliga nya; af hvilka ett par (”Dumboms Lefverne” och ”Ljusets fiender”) utmärka sig genom en den glädtigaste qvickhet, men de öfriga (och flesta) genom en förening af fantasiens uppflygt med en skärt elegisk känsloton, som gör dem till i vår vitterhet ojemförliga svanesånger.
Och så, medan stoftslöjan långsamt förtärdes, sågs den i sin skönhet alltmera blottade anden stiga, högre och högre, till rymden af fulländad befrielse och förklaring.
Naturligtvis kunde dock ej undvikas, att den flamma, som, i all denna verksamhet, sålunda ännu öfver grafvens omedelbara grannskap kastade sitt stundom till och med lekande skimmer, dermed ock desto fortare påskyndade sin utbrinning.
Blott några få utkorade, hvaribland främst Rosenstein, Lenngren, Stenhammar, Järta, insläpptes, under de sista veckorna, till hans dödsbädd.
Närmande sig med en tyst och sorglig högtidlighet, rönte de hvarje gång den vällust, att finna den ifrån dem hastande älsklingen städse mera kärleksvärd.
Om sig och sitt lidande hörde han ej gerna talas; han ville ej beklagas; och långt från att i ord förråda sina qval, sökte han ännu ofta på deras läppar tillbakakalla den hämmade glädtigheten, det flyktade skämtet.
Känslan för musik förmärktes alltigenom oafkyld.
En af hans allrasista njutningar på jorden var att lyssna till ett ungt, ännu i hög och vördad ålderdom qvarlefvande fruntimmer, som i våningen under hans rum, vid täta besök hos hans värdfolk, ofta till sång höjde sin vackra röst.
Sedan han frågat sin värd hvem sångerskan var, och flera gånger förtäljt att hennes åhörande lindrat hans plågor, inbjöd Gahn henne att följa sig upp till den sjuke skalden, hvilken hon sålunda fick se.
Mottagande henne hjertligt och berättande, att han redan kände henne såsom en melodisk – ande, bad han henne att också nu, i synlig gestalt, föresjunga honom någonting.
Hon sjöng då några tyska romanser, och slutligen hans egen ryktbara aria ur ”Gustaf Wasa”:
Ädla skuggor, vördade fäder m. m.
hvarefter han uppreste sig från hvilsoffan, tryckte hennes händer och sade: ”Lycklig den författare, hvars ord blifva så sjungna”! – en prisbelöning, hvilken hon ännu, efter sextio års förlopp, med oförminskadt ljuf rörelse påminner sig.
Föröfrigt lågo honom hans skrifter på hjertat; till och med i bokstaflig mening; Stenhammar underrättar oss, att de ”hvilade på hans armar, ännu då dessa sänktes, stelnade, mot hans bröst”.
Men hans tankar lyftade sig från den jordiska odödligheten till den öfverjordiska; dess tröstande förhoppning uttalade sig i det af samme vän antecknade yttrandet: ”Verldens Upphofsman kan ej hafva skapat masken, menniskan, blott att qväljas och dö”.
Måndagen den 20 April 1795 blef, vid en ålder af blott fyrtiotre år och (nära) fem månader, hans yttersta lefnadsdag.
På lördagsaftonen hade han ej tyckts mera illamående, än vanligt.
Men på söndagseftermiddagen infunno sig kännetecken 63, af hvilka han sjelf genast föresåg, att slutet nalkades.
Under natten begärde han likväl af Gahn en medicinsk recension för G. A.
Silfverstolpes Lilteratur-tidning, och lät uppläsa för sig, med anledning af en i Örebro Veckoblad införd öfversättning, Horatii ode ”Justum et tenacem propositi virum”.
En deråt lifligt egnad uppmärksamhet var hans afsked från Poesien.
På morgonen, två timmar före sin död, sade han till den inträdande Lenngren: