Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Likaså otillräcklig en sådan inkomst är, lika litet uppmuntrande är den äfven för andra att egna sig åt en sådan befatt - Den 10
December f. m. ning, sorn fordrar icke allenast sakkännedom oell routine, utan äfven en särdeles naturlig fallenhet och ihärdighet, jag kau nästan säga sjelfförsakelse att uppoffra sig åt lika beständiga som enformiga göromål, hvilka knapt lemna någon ledighet till annan sysselsättning, hälst på stället icke finnes anstäld någon så till sågandes andrei man, åt hvilken han kan anförtro sina ansvarsfulla göromål, ehuru jag ej vill vara orättvis emot nu varande underordnade, som det visst icke förtjena.
I följd af allt detta anhåller jag vördsamt, att ifrågavarande ärende måtte af StatsUtskottet så behandlas, att tillräckligt anslag beviljas ej mindre för Stuteriet, än för den begärde tillökningen å Herr ÖfversteLieutenanten Li11 jestolpes och lägre classernes löner.
Jag känner lika väl som någon annan att i frågastälde tillökningar aritmetice öka för närvarande våra utgifLer; men jag vågar dock yttra den öfvertygelse, att näppligen någon utgift mera säkert i både ekonomiskt, mercantilt, politiskt och militairiskt hänseende godtgöres, än de förskotter, vi ändtligen göra till hästafvelns upphjelpande, hvilka dessutom, hvad Strömsholm angår, icke äro att betrakta annorlunda, än som ersättningar för det bortryckte Kungsöhr och andre lägenheter.
Friherre Lilljehorn j Gustafa uppläste följande: .3io Den io December f. m.
Af en väsendtlig nytta för Landet är otvifvelagtigt den Författning, som nu mera är vidtagen med Stuterierne.
Genom Hingstarnes kringspridande inom Provinvincerne, kan man med skäl vänta en förbättrad och god Häst-race, tjenlig för hvarje Landtmannabehof och till Cavalleriernes framtida remontering, hvarföre stora summor årligen utgått till främmande Länder.
Maj:ts visa Författningar, äfven i denna del af Statshushållningen, hafva redan visat hvad vi framdeles kunna hafva att förvänta; det återstår endast att bibringa Allmänheten känsla för detta dess egna intresse, den vård och den skötsel af Fölen, under de späda åren, som erfordras; äfvensom alt de icke användas i släpsamt arbete förr, än de vunnit fullkomlig styrka och utbildning.
Den egna fördelen skall slutligen öfvertyga Allmänheten, om förmåner, som de ändamålsenligaste föreskrifter, ej förmå åstadkomma.
Vid Strömsholms Stuteri, som jag har närmast tillfälle att känna, är Styrelsen anförtrodd åt en Person, som an vändt hela sin tid, att studera sitt yrke; och som förvaltar denna tjenst, med en sorgfällighet, den hans Förmän och Chef säkrast kunna vitsorda; oss_, såsom närboende, faller dock straxt i ögonen, att han, med ett vida större antal hästar, än Staten medgifver, och med den ration densamma bestämt, upp - Den 10 December f. in. bringat de fordom aldeles utmagrade Fölstoen till fullkomligt hull och Fölen till ovanlig storlek.
Denna förändring uti skötseln af Stuteriet är förvånande för dem, som ifrån längre tider följt Styrelsen deraf.
Sådant är allt en följd af ordning och sakkännedom; men så förmånlig riglning denna hushållniugsgren redan tagit, så nära synes den äfven sitt förfall.
Stallmästarens inkomster äro så knappa, att han vid saknaden af den särskilda tjenst han hittills innehaft, nödgas lemna denna syssla.
Den slags representation, hvartill han, på en dyr ort är förbunden; den oupphörliga gästning, han ensam å stället måste vidkännas; allt förmår honom slutligen, att öfverlemna denna plats, till säker förlust för Inrättningen och Staten.
Stallmästarens årliga
Lön uppgår nu endast till iooo R:dr B:co, 25 tunnor Spannmål, 800 Lispund Hö, en Täppa om | tunnas utsäde, och fria Husrum, hvartill han dock sjelf måste köpa veden.
Man jemföre härmed värdet af den Egendom han har under sitt ansvar, den lön och de förmåner hans företrädare innehaft, och man skall finna att denne Tjensteman är i hög grad vanlottad.
Utan en betydlig förbättring i Löneförmåner kan man icke påräkna att nuvarande Stallmästare qvarstannar; att skicklige ämnen för framtiden rigta deras håg åt detta yrke; eller hoppas, att en In - Den 10 December f. m. rättning, sora redan är Staten så kostsam, kan bibehållas eller vinna stadga.
Jag har ansett mig böra fästa uppmärksamheten härå, och får anhålla om remiss till StatsUtskottet och comnranica-. tion med de öfrige Stånden.
Jag förenar mig till alla delar med dem, som yrka nya anslag till förbättring af vår hästafvel.
Den är af mycken vigt och står till och med i nära samband med vår sjelfständighet.
Stulerierne i de Södra Provincerne höra i synnerhet upph.jelpas, emedan desse delar af Riket äro för hästafveln t jeni igare, än andre landsorter, hälst hästar der kunna uppfödas för vida bättre pris i anseende till de betydligt kortare vintrarna.
Det finnes hästracér på Öland, som taga sin föda ute större delen af vintern.
Detta oagtadt bör dock äfven Strömholms Stuteri utvidgas, såsom ensamt i medlersta delen af Riket, hvarest det är angeläget, att hafva en god race af erförderlige Beskällare för de deromkring och mera nordligt belägne Länen.
Jag anhåller att desse mine åsigter äfv,gn bifogas remissen till StatsUtskottet.
Herr Ribbing, Jr vi cl:
Då nu åtskilliga åtgärder torde komma att vidtagas för hästafvelns förbättring, anser jag mig böra Den io De c ernber f. m. 3i3 erinra, att, enligt hvad erfarenheten visat, slättlandets hästar ej äro så uthållige sorn berglandets.
Sålunda äro hos oss i allmänhet
Skånsta hästarne mindre härdiga än andra.
Norra delen af Småland och vissa delar af Östergöthland med ymnig spanmåls-tillgång och högländta betestrakter torde företrädesvis böra komma i åtanka såsom bland de tjenligaste orter för hästars uppfödande.
Den satts jag yrkar är redan bevist af de här yttrade exempel från sjelfva Skåne, der Färs Härad gifvit hästar, som för deras godhet och ihärdighet ställts, lika med Ottenby-hästarne, i främsta rummet.
Friherre Cederström j Jacob: Herr Bråkenhjelm har nyss fästat vår uppmärksamhet på ett ämne, som har nära sammanhang med clet ifrågavarande och är af stort inflytande på jordbruket.
Det är nemligen afgjordt, alt, då en förbättrad hälsovård befordrat folkökningen, en bättre sjukvård för kreaturen äfven skall medföra deras föräring.
Derföre är det angeläget och af behofvet påkalladt, att i hvarje Province äga en Läkare för djuren, likasom man der har Läkare för menniskor.
I följd deraf får jag till Herr Bråkenhjelms Motion göra det tillägg, att StatsUtskottet bör till Rikets Ständer inkomma med Förslag till aflöning på Stat för en DjurLäkare i hvarje Province 3i4 Den io December f. ni. i likhet med hvad, som för ProvincialLäkare är beviljadt.
Friherre Fock, Berndt Wilhelm:
Jag anser mig böra rätta ett misstag i Herr Bråkenbjelms Motion, att nemligen VeterinärLäkaren i Upsala Län har 700 R:drs lön.
Det förhåller sig ej så.
Ilan bar ej någon lön af Staten eller Länet, utan endast 100 R:dr Banco af Länets HushållsSällskaps Cassa.
I öfrigt förenar jag mig så mycket heldre i hvad Friherre Cederström föreslagit, som, om Hästafveln skall hafva framgång, på sätt Herr Hjerta så väl anfört, Staten äfven bör anställa DjurLäkare i LandsOrterne.
Såsom svar på hvad Friherre Fock nu yttrat om ett förment misstag af mig, får jag förklara det jag aldrig nämnt, att VeterinairLäkaren i Upsala Län har sig anslagen någon lön på allmän Stat, utan endast sagt, att Länet lönar honom med 700 R:dr.
Hvad åter angår Friherre Cederströms Förslag, att på allmän Stat skulle anslås lön för VeterinairLäkare, så anser jag det vara bättre, att de aflönas af Länen på enskild Stat.
I annat fall torde Statsbidragets storhet afskräcka StatsUtskottet från att föreslå något anslag för Veterinairlnrätlningen.
Herr von Becker, Carl Johan:
Jag har endast begärt ordet, för att till alla Den 10 December f. m. 3i5 delar förena mig med Friherre Cederström, i afseende å nödvändigheten att i Provincerne anställa DjurLäkare med lön af publika medel; och tror jag, att hvad Herr Bråkenhjelm föreslagit skulle i annat fall icke leda till en nog vidsträckt nytta, utan må hända blifva blott en halfmesure.
Desse Läkares lön på allmän Stat, skulle fixera dem, genom en nog ringa summa, hvar å sin ort, der de för öfrigt drogo inkomst dels af sin praktik, och dels om så behöfdes, från tillskott af innevånarne, hvilka, betungade af många andra bördor, skulle hafva svårt att bekosta allt, äfvensom att komma öfverens om vilkoren, med en på stället icke stationerad, person.
I händelse samtlige Provincerne i Riket vöre lika enige i begreppen om behofvet alt underhålla Läkare, så behöfde ej Staten aflöna ProvincialLäkare; men erfarenheten har visat, att Staten måste mellankomma, för att befordra en allmännare Läkarevård; också har man nyligen, der ProvirjcialLäkare-districterne befunnits för stora, nödsakats sönderdela dem och tillsätta ett större antal Läkare.
Samma förhållande inträffar med DjurLäkares anställande; ty om de ej tillsättas med lön på Stat, blifva de ej i Provincerne antagne.
Att så sker, är en direct vinst för Landet, genom boskapssjukdornars ^förekommande och botande.
Man 316
Den 10 December f. ra. kan ofta på en encia dag, genom ett kreaturs död, göra vida störe förlust, än beloppet af hvad man på flere år skulle erlägga till DjurLäkarens aflöning.
Denna afgift blifver högst obetydlig; och om man kastar en blick på Folknummern, finner man, att det blött behöfves i sk. afgift utaf hvarje mantalsskrifven person, för att öfverflödigt fylla behofvet till
DjurkLäkarnes aflöning och det goda ändamålet kan således vinnas utan synnerligt betungande.
DjurLäkare böra på Stat anställas till lika stort antal som ProvincialLäkare.
Ett enda fallet kreatur, som kanske genom blott åderlåtning, en af de enklaste operationer i VeterinairVetenskapen , kunnat räddas, har ofta beröfvat ägaren dess välstånd.
Serskildt kan jag såsom Landshöfding på Gottland vitsorda, att denna Province varit dessa senare år ofta hemsökt af Boskapssjukdomar; dervid ditskickade
DjurLäkares föreskrifter och bemödanden alltid medfört den ypperligaste verkan till sjukdomarnes hämmande; hvaremot, då sådane
Läkares biträde saknats, tusendetals
Får och många andra krealur störtat.
Friherre Fock: Herr Bråkenhjelm har såvida justerat sitt anförande, att han medgifvit, det VeterinairLäkaren i Upsala Län ej har någon lön af Staten; men han tror att denne Läkare lönas af Länet.
Det betalar likväl ej någonting till VeterinairLä - Dea to December f. m. laren; lian har, såsom jag förut nämnt, ingen annan lön, än ett arfvode af 100 R:dr B:co utaf HushållsSällskapels fond.
Jag anser det vara af största vigt, att VeterinairLäkare i Provincerne anställas med lön af Staten; ty äfven i Upsala Län har man vid inträffade Boskapssjukdomar sett svåra följder af hrist på sådan Läkare.
Jag instämmer visserligen med dem, som yrka nödvändigheten af DjurLäkares kringspridande i Länen, och åberopar hvad jag i detta afseende framställt i min uppläste Motion, der nyttan af
DjurläkareVetenskapens spridande anföres såsom ett af de hufvudsakligaste motiverne till detbegärdta anslaget.
Men att den af mig föreslagne mesure skulle blifva en halfmesure, utan anslag af Statsmedel till DjurLäkarnes aflöning, kan jag ej medgifva.
Att Staten ej behöfver aflöna dem bevisas deraf, att knapt hafva 3:ne sådane Läkare blifvit från härvarande VeterinairSkola utexaminerade, förrän de blifvit till
DjurLäkare i Länen antagne, och af innevånarnes egen cassa bekommit ti 11 rack— lige löner.
Så betalar, enligt hvad jag redan en gång nämnt, Jönköpings Län 600
R:dr, Fahlu
Län iyooR:droch Upsala Län 700 R-'dr B:co till sin DjurLäkare; ty då Friherre Fock uppgifvit, att YeterinairLäkaren i Upsala Län njuter lön af HushållsSällskapets cassa derstädes, måste det väl 318 Den io December f. m. vara detsamma, som att han aflönas af Länet.
Jag får så mycket häldre förena mig med Friherre Cederström, som en olycklig erfarenhet visat, att i det Län, hvars Styresman jag är, sjukdomar hos boskap och hästar ej sällan inträffa.
Om Statsanslag till
DjurLäkares aflöning i Länet beviljas, skola Innevånarna visserligen ej vägra att dertill något bidraga; men erhålla ej desse Läkare lön på Stat, så följer häraf den olägenhet, att de ej kunna efter behag disponeras, när man behöfver dem; hvaremot de, såsom af Staten aflönte, skulle stå under Landshöfdingens disposition.
Jag anhåller att detta mitt yttrande måtte få åtfölja frågan till vederbörligt Utskott.
Friherre Fock:
Jag är ledsen att längre uppehålla Ridderskapet och Adeln vid detta ämne, men jag är skyldig mig sjelf att, i anledning af Herr Bråkenbjelms yttrande, upplysa, att IlushållsSällskapets fond i Upsala Län ej kan framgent användas till VeterinairLäkarens aflöning, och att det arfvode, som nu derifrån till honom utgår, endast är provisionelt.
Tillika får jag nämna, att jag hört samtlige Innevånarne i Länet, huruvida de vilja åtaga sig afgift till en VeterinairLäkares aflöning; men af 82 Socknar ingingo blott 5 på förslaget.
Det Den io December f. m. 3rg finnes i allmänhet icke nSgot tillfälle, då ej Länets Innevånare mott Kongl. Maj:ts önskningar och mine framställningar med beredvillighet och bifall; men i denna omständighet äro de af den mening jag härstädes yttrat, att nemligen DjurLäkare i Länen böra af Staten aflönas.
Utan att på minsta sätt bestrida rigtigheten af hvad Friherre Cederström anfört om nyttan af YeterinairLäbares anställande i Provincerne, delar jag Herr Bråkenhjelms åsigt om sättet att aflöna dem, och tror det böra såsom princip antagas, att de skola aflönas af Innevånarne.
Jag vill dock medgifva, att undantag härifrån bör äga rum på vissa ställen i vårt land, såsom i de Norra Provincerne, der befolkningen är ringa, emedan Innevånarne kanske ej kunde aflöna en DjurLäkare, och följaktligen vid sjukdomstillfällen måste sakna tillgång på Läkares biträde, om ej en sådan lönades af Staten.
När Staten underhåller Bildningsanstalten för VeterinairLäkare, har Staten gjort nog.
De Provincer i allmänhet, som ej vilja sjelfve löna sine DjurLäkare, förtjena ej att af Staten påtrugas sådane.
— Här är af någon yltradt, att tystnaden möjligen kan anses såsom samtycke till en Motion.
I anledning deraf får jag bifoga den önskan, att hvad Friherre Toll föreslagit om ExerciceSqvadroners bildande lill 3^0 Den io December f. m. parraanenta Exercice-depots ej måtte korn» ma att äga rum» Lades på bordet.
Friherre Klingsporj Fredrik Philip, uppläste följande:
Ett ibland de tecken, sorn utmärka den tid, i hvilken vi lefva, och hvilket särdeles är i ögonen fallande för den, som älskar att med uppmärksamhet följa utvecklingen af menniskoslägtets intellectuella bildning, är en viss förnöjelse åt de skatter i lärdom, vettenskap, konst och litteratur, för hvilka vår tid har att tacka de förflutna tidehvarfven och ett visst begär att conservera dem, att samla, och i systematisk ordning uppställa hvad en åt annat håll rigtad bildning, i tider så olika våra, framalstrat.
Det kan ej höra till ändamålet för denna framställning att undersöka huruvida en sådan hyllning af fädernes förtjenst är ett utbrott af ädel enlhusiasm raägtig att elda snillet till efterföljd af höga exempel, eller om den endast är en af de mångå ålderdoms-symptoxner, som caracteriserar vårt tidehvarf.
— Allt nog, den existerar, och huru man än betragtar den, måste man medgifva, att den vittnar om förstånd, omtanka och conseqvence; att den i en framtid, under lyckligare förhållanden än dem, som för narva - I)en to December f. m.
Varande på åtskilliga ställen till äfvcntyrs föreflnnes, kan kraftigt inverka på den allmänna culluren, oell gora att efterverlden, om den i flere nfseenden ej just har skäl att beundra vår tid, åtminstone måste hos densamma erkänna förljensten att hafva underhållit de fria konsternas heliga eld, och såmedelst gjort sig rättmätiga anspråk på kommande slägters aktning och tacksamhet.
Äfven i Norden och i vålt Fädernesland har denna i så många afseende» berömvärda conservations-anda redan börjat visa sig så hos Nation som Styrelse.
Kraftiga åtgärder hafva vidtagits, för att hägna och fridlysa de Historiska minnesmärken vi äga; Antiqviteter hafva blifvit samlade och på ett förtjenstfullt sätt ordnade; de Natura] historiske samlingar ne hafva betydligen blifvit förökade och den Kongl. Propositionen om inrättande af ett RiksMuseum åsyftar en uppställning deraf, värdig Linnes Fosterland; de allmänna Bibliotheken hafva genom ökade anslag blifvit satta i stånd att complettera sig, och följa äfven främmande Länders litterära och vettenskapliga bildning i dess gradvisa utveckling.
Kort sagdt i vetandets alla grenar röjer sig ett med tidsandans kraf öfverensstämmande, ädelt och allvarligt sträfvande att ej blifva efter på bildningens stråt. 3 II. 21 322 Den io December f. m.
I afseende på de bildande
Konsterne liar likväl ej förhållandet varit enahanda, och den likgiltighet, med hvilken de i sednare tider blifvit behandlade, bör förefalla så mycket mera förvånande, som de allt ifrån den stund de i Sverige blefvo inhemska, varit vane att af Folk och Regering se sig omfattade och skyddade med den ntmärktaste kärlek.
De dyrbara konstsamlingar vi äga bära derom det ojäfakligaste vittnesbörd.
Äfven utifrån erbjuda sig för närvarande på nästan alla håll föredömen till ett sådant hägn af de Fria Konsterne.
Inom sistförflutne decennium hafva nya Museer uppstått i Munchen och Köpenhamn; Muséerne, i Rom, Neapel, Milano, Venedig, Paris hafva blifvit tillökte med nya, mer och mindre praktfulla lokaler, hvarest sådane konstsaker blifvit uppställde, hvilka antingen legat borrtgömde i Magaziner, eller hvaraf man nyligen gjort acqvisition.
I Frankrike har dessutom uti hvarje Departements Hufvudstad ett Museum blifvit anlagdt, och har man i allmänhet synts antaga såsom grundsats, att dylika samlingar äro ett mägtigt medel till befordran af kärlek och smak för konsten, äfvensom till befordran af studium derutaf.
När man nu ser ett sådant sträfvande i de
Länder, der de bildande konsterne äro så tillsägande infödingar, och der klimat, och lefnadsåsigter äro skapade att i all sin friskhet bibehålla det ästetiska sinnet, så tyckes Den io December f. m. man kunna antaga att de Nationer, emot hvilka naturen i detta afseende varit mera njugg, skulle i samma mån använda större bemödanden och omsorger, samt uppsöka och begagna alla för dem möjliga utvägar, för att åt de Fria Konsterne, detta det möjligaste och skönaste af alla bildningsmedel, bereda tillfälle att ingripa i den allmänna culturen.
Åtminstone är man berättigad till den tron, att då hos en sådan Nation lyckliga omständigheter tillvägåbragt säkra och tillräckliga medel, till vinnande af de mäst tillfredsställande resultater, i detta afseende, de icke med likgilltighet och köld skulle förbises, eller, hvad sorn än värre är, på det oförsvarligaste sätt vårdslösas.
Sådant är likväl förhållandet hos oss.
Att vi äga en ganska dyrbar och till en del af utmärkt vackra konstsaker bestående antik Marmorsamling, är hvar och en bekant, emedan åtminstone den betydligare delen deraf redan 4» år varit på ett tillfredsställande och värdigt sätt uppställd: men att vi äga en nästan lika utmärkt samling af Målningar, lärer vara en sak, som endast få, för konsten särdeles inleresserade, personer hört traditionsvis omtalas.
Af denna samling pryder någon del de Kongl, rummen på Stockholms Slolt; resten är på flere ställen förströdd, och en del deraf ligger inpackad i skåp eller lårar, allt i brist på utrymme och medel att sätta Taflorne i stånd.
Också äro de för 324 Den io December f. m. så vida man kan dämma af dem, som uti ett, till detta ändamål högst olämpligt, hallt oell illa upplyst rum i Kongl. Slottet äro upphängda, i ett tillstånd, som vacher indignation och flere af dem utaf smuts och damm oigenkännelige.
För några år tillbaka utgjorde detta rum ett Förmak eller en Passage till Kongl. Bibliotheket, och var ej sällan öppet både natt och dag.
Nu, med en något förbättrad administration har detta ofog upphört; men hvad de, på detta ställe förvarade konstsaker deraf lidit kan hvar och en bedömma.
Den närmaste följden af ett sådant sakernas förhållande är, att det förnämsta ändamålet med dylika Samlingar helt och hållet förfelas; jag menar en mera utspridd men allmännelig konstodling.
Ingen kan rimligtvis föreställa sig, att en allmänhet skulle två söknedagar i veckan infinna sig i en trång halfmörk sal, för att se några svarta, nedrökta målningar i dammiga föråldrade ramar, och än mindre kan man förundra sig öfver det ringa antal studerande, som på detta otrefliga ställe söka bekantskap med konstens mästare, hvilkas productioner, ehuru samlingen tillhörige, och figurerande i catalogerne, likväl ej för dem äro tillgänglige.
På sådant sätt är denna med stor kostnad och mycken omsorg sammanbragle collection i dess närvarande skick ett dödt Capital, lyckligtvis Den 10 December f. in. 325 ännu likväl alltid disponibelt, när ägaren vill deraf draga den nytta eller den fördel han rättvisligen af dess användande kan vänta sig.
Men derigenom att denna samling på det ofvan anförde sättet vårdslösas, att den hålles dold för den allmänhet, till hvars odling den är ämnad att lemna ett betydligt bidrag, går ännu en fördel förlorad.
Samlingar i allmänhet, och i synnerhet Konstsamlingar, på ett värdigt och behagligt vis ordnade, hafva det egna, att de nästan på ett magnetiskt sätt, tid efter annan tilldraga sig andra omkring och bredvid dem existerande samlingar.
Genom detta slags sammansmältning hafva större delen af de förnämste så allmänna som enskildte samlingar småningom vunnit tillväxt.
Sorn ganska troligt torde få antagas, att också lios oss detsamma skulle inträffa.
Mången ägare af isolerade konst-stycken af värde skulle lätteligen inse att det nöje han af deras ägande rönte, ej motsvarade tillfredsställelsen att se desamma fylla en plats i ett väl och systematiskt ordnadt Museum; och mången samlare skulle, häldre än han ville veta den konstskatt han med mycken möda och innerlig kärlek sammanbragt, efter hans borrtgång förströdd och i profana händer, öfverlemna den till en publik anstalt, hvilken han på det sättet gagnade, under det hans namn hedradt och heder - t 320 Den 10 December f. m.
Värdt, öfverginge till tacksamme efterkommande.
Att sådane gåfvor verkligen ägt rum, bevisa alla vära offentliga samlingar af hvad art sora hälst, och hvad jag nu anfört är således ej att anse som en på eget vis yttrad from önskan.
Ett annat motiv att ej lemna våra konstsamlingar i det skick de nu befinnas, och hvilket, ehuru jag medger det ej vara så bindande som de förut anförde, likväl ej bör åsidosättas, är den obehagliga verkan ett dylikt förhållande gör på utlänningen, som besöker Sverige.
I våra tider, då ej allenast alla moraliska distancer så mycket som möjligt utplånas, utan äfven de physiska afstånden genom den lätthet och den hastighet, hvarmed de passeras, mindre och mindre tagas i beräkning, kan man på samhällena lämpa ett uttryck, som ofta om individer begagnas — man kan om dem säga att de börjat umgås.
Att då emellan dem ett förhållande måste uppstå, något när liknande det som emellan individer kallas ton eller convenence, synes naturligt.
Något måste således nu göras, för att behålla anseendet och en önskad consideration hos sina umgängesvänner.
Jag betviflar att det finnes en individ, ägare till en vacker konstsamling, och i tillstånd att bibehålla den, som ej, om också med någon uppoffring, skulle för sitt eget anseende lika mycket som för sitt och sin omgifnings båtnad
Den io December f. tn. eller nöje, ordna den på ett anständigt sätt.
Han skulle säkert ej våga blottställa sig för det oblida omdöme, sorn skulle drabba honom, om han lämnade den vackra samlingen inpackad eller rättare instaplad i lårar eller skåp; och ibland dem, som böra denna framställning, finnes troligen ingen, som ej vore färdig att i sådant fall kasta första stenen på honom.
Hvad som nu skäligen kunde anses som stötande, eller åtminstone obildat och bizart hos en individ, kan det i vår tid, med nu herrskande åsigter, anses för något bättre hos en Stat, och bör ej omdömet öfver denna sednare snarare utfalla skarpare?
Svaret härpå kan ej blifva tvifvelaktigt.
Sedan man gjort mycket för det nyttiga, för sin säkerhet, för sitt oberoende och sitt politiska anseende, äfvensom för Nationens bildning i många fall, bör man då alldeles uraktlåta att göra något för de Fria Konsterna?