Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
B:ko och antages för år 1859 än ytterligare komma att nedgå, så väl af berörde 2:ne orsaker som ock deraf att Norrige, som föregående år sändt sin utländska correspondence under vintern uteslutande öfver Sverige, under 1858 års vinter börjat, liksom under sommarmånaderne, underhålla direkt ångbåtsfart med Danmark; hvadan calculerade beloppet å denna inkomst-titel ej torde vara för lågt, utan snarare för högt tilltaget.
Porto för enskildas brefvexling med de optiska telegraferne
Uti sådan intrad har Postverket från Telegrafverket de föregående åren fatt emottaga circa 2,000 R:dr R:mt, men, sedan Kongl. Majit genom Nådigt Bref den 8 April 1859 förklarat, att Postverket med berörde
Telegrafers underhåll ej har att taga vidare befattning, kommer dylik intrad ej hädanefter att till verket ingå.
Rekommendations-afgift 175,000:
Denna intrad, som efter att hafva varit en postpersonalen tillfallande sportel-inkomst, med år 1850 började att ingå till Postverket, har år efter år varit i stigande, så att, då den år 1851 utgjorde 74,112 ll:dr 31 sk. b:ko eller 111,168 R:dr 94 öre r:mt, den för år 1858 uppgick till 168,000 R:dr R:mt.
Den har således ökats med omkring 7,000 R:dr per medium för hvarje år, men torde väl snart, om ej redan, hafva nått sin höjd, samt kommer troligen ej att vidare stiga, när postbefordringsanstalterna kommer att för korrespondenterne erbjuda mera säkerhet än de närvarande samt Bankers och enskildtas anvisningar mer och mer komma till liqvider mellan personer
A fran hvarandra skilda orter i stället för kontante medel att användas; hvadan denna intrad ej för framtiden torde kunna calculeras till högre belopp än ofvan uppförde.
Frakt- och passagerare-afgifter, inbragte genom Postverkets fartyg 60,000:
— Efter att hafva intill år 1857 varit i stigande och för samma år inbragt till Post - Riksmynt verket 93,161 R:dr 16 öre nedgick denna intrad under år 1858 till omkring 54,000
R:dr, hvilken minskning var föranledd af då inträflfadt allmänt aftagande af handel och rörelse.
Att intraden åter kan uppgå och något år komma att öfverskjuta det ofvan calculerade beloppet är visserligen antagligt, men det är lika troligt, att, genom förändrade conjuncturer, andra år förslagssumman ej uppnås.
Det ofvan upptagne beloppet är beräknadt såsom medelbelopp.
Räntemedel Alltsedan Postverket började, genom inköp af räntebärande obligationer, göra uppkomne öfverskotter inkomstgifvande, har en ej oväsendtlig intrad deraf för verket uppstått, hvilket bilagan N:o 6 å inkomsterne och utgifterne vid Postverket föregående år utvisar.
Då emedlertid några öfverskotter vid Postverket ej för de nästkommande åren torde blifva att med någon säkerhet beräkna; de vid verket influtna behållne assuranceafgifterne torde komma att användas till anskaffande af poståkdon samt öfrige Postverkets nuvarande odisponerade öfverskott circa 150,000 R:dr snart iiro medtagne lärer ej någon sådan intrad här böra uppföras.
Botes- och observations-medel, enligt hvad desse medel för sednare åren utgjort circa Assurance-afgifter Af dessa afgifter, hvilkas upptagande år 1849 började, har brutto-inkomsten varit i ständig tillvext och uppgick för år 1858 till circa 58,000 R:dr R:mt.
För år 1859 äfvensom för nästkommande åren anses den komma att nedgå, då utvägen att till liqvider, som öfversändas med posterne, använda Bankers och enskilda personers anvisningar i stället för kontante medel, alltmer och mer begagnas.
Då derjemte nettobehållningen af dessa afgifter för olika år utfallit mycket olika och desamma äro afsedde till visst ändamål, hvartill de skola reserveras, torde de ej här böra upptagas som någon direkt intrad Brist i intrader mot utgifter 5,000: 1,490,000 371,500 Summa R:dr 1,861,500 . . — Bil.
Hisö lO.
Fortsiittninq of Calculerne öfver utgifter och intrader, som Postverket antages komma att tillskyndas, i händelse det af Komitén för skjutsväsendets ordnande dertill uppgifna förslag skulle komma till verkställighet.
- Riksmynt.
Berörde calculer utvisa en slutlig brist i Postverkets intrader mot dess Intrad. utgifter af 371,500 — Såsom ny sådan åt Postverket, för transport af personer och paketer å bi- Då af en daglig postförbindelse å jernvägarne och de större lands- postvägarne med verkets åkdon, antages ett belopp, motsvarande skjutslego- vägarnc (postvägarne), torde blifva en gifven följd, att postbefordringen å de utgiften för beräknadt behöfligen ökadt hästantal å dessa vägar ....
331,000 — liesta bipostvägar måste utvidgas att ega rum (lere gånger i veckan, hvar- vid så vål till posternes bättre bevarande och fredande för öfvervåld, som för beredande af ökadt tillfälle till paketförsändning, desse borde föras å Postverket tillhörige åkdon, så konstruerade, att en å två resande dermed kunde åtfölja, uppföras här, såsom nya utgifter för verket:
Skjutskostnad enligt deröfver gjord uträkning för behöfligt ökadt häst- ; antal å omkring 531,000 mil å i R:dr 351,000: — Kostnad för poståkdons anskaffande och underhåll, beräknad proportionsvis efter det medelbelopp, som Postverkets hittills underhållna Paketpost-åkdon årligen kostat (4,600) Rdr 96,000: efter afdrag likväl derifrån af förut beräknad åkdons- lega för postföring å bipostvägarne nemligen för 340,101 mil å 4 öre Rdr 15,600: 82 400- samt Uppbördsprocent, eller tillökad aflöningskostnad åt post- personalen å bipostvägarne, 10 procent å beräknade mot- stående nya intrad 531,000 R:dr 33,100: — 446,500 Brist i intrader mot utgifter 487,000 — Summa R:dr 818,000 Summa R:dr 818,000 “ i » Slör in ti k Ii yste, Alle r n a d i y s le Mi o n u n y !
Borgare-Ståndets underdåniga skrifvelse den 3 Alars nästlidet år, innefattande anhållan, att Eders Kongl. Maj:t måtte täckas till Rikets näst sammanträdande Ständer aflåta
Nådig proposition om räntans frigifvande i allmänhet och till den utsträckning, som funnes med landets bästa mest öfverensstämmande, tiar Eders Kongl. Majit i Nåder behagat till undertecknade, komiterade, öfverlemna, för att tagas i öfvervägande vid utarbetandet af det underdåniga betänkande, hvilket Eders Kongl.
Majit uppdragit åt 2 komiterade att afgifva, angående de förändringar, som kunde anses behöfliga så väl i organisationen och sammanhanget af de anstalter, hvilka med penninge- och kreditväsendet hafva gemenskap, som i de lagar, hvilka dermed stå i förbindelse.
Sysselsatta med förberedande arbeten till detta underdåniga utlåtande, för hvarsafgifvande blifvit infordrade flera, till en del ännu icke inkomna upplysningar, hafva komiterade, på derom emedlertid erhållet föranledande, nu till särskild behandling upptagit omförmälda hos Eders Kongl. Majit af Borgare-Ståndet i underdånighet anmälda fråga.
Yid en återblick på den historiska utvecklingen af hithörande lagstiftning, finner man, huruledes, på grund af statsekonomiska och religiösa åsigter, som nu mera icke ega några försvarare, all ränta å ut lanta penningar inom de kristna samhällena varit intill reformationen förbuden.
Under ingen tid vet man att omtala ett så högt drifvet procenteri, som just under denna lagstiftningsperiod.
Ända till 200 procents ränta betingades.
Då slutligen rättigheten att taga ränta i lag medgafs, kunde denna rättighet icke på en gång lemnäs obegränsad.
Lagstiftaren, som i de flesta länder till en början bestämde ett, efter nuvarande förhållanden visserligen högt, men, i betraktande af procenteriets föregående öfverdrifter, ganska begränsadt maximum, sökte snarare att deri göra ytterligare inskränkningar.
I den mån näringsväsendet ådrog sig regeringarnes uppmärksamhet, och den åsigt vann insteg, att lagstiftningen, i stället att endast gifva skydd åt en fri näringsutveckling, borde genom lagarne ställa näringarne under ett allt ordnande och bestämmande statsförmynderskap, blef ock till näringarnes befrämjande ränteaftalets frihet begränsad; Och det är först på den aldra sista tiden, som ett allmännare erkännande of icke blott gagnlösheten, utan äfven skadligheten af denna inskränkning börjat göra sig gällande uti den Europeiska lagstiftningen..
Mindre än i de flesta andra länder har räntelagstiftningen hos oss undergått förändringar.
Den allmänna räntefoten blef nemligen redan genom Stadgan den 25 Februari '1598 bestämd till sex procent.
Den höjdes väl år 4 666 till åtta procent, men nedsattes åter från och med '1688 till sex procent, såsom den högsta, hvilken kunde lagligen förskrifvas, och till fem procent, såsom den der, i saknad af särskildt aftal, finge någon ådömas; hvilka sistnämnde föreskrifter, hufvudsakligen intagne i 1734 års lag, ännu tjena till efterrättelse, med den ytterligare inskränkning, som bevillningsstadgans föreskrift om afdrag utaf den så kallade bevillningsprocenten innebär.
Men vid sidan af dessa allmänna föreskrifter har tid efter annan för vissa slas; af penningeförsträckningar en större frihet vid ränteaftal varit medgifven, såsom för biloch bodmerilån; för förlagslån till bergsbruk, fabriker och manufakturer med flere; för försträckningar från pantlåneinrättningen i Stockholm, och slutligen för lån hos Rikets Ständers Bank ur den vid sistlidne riksdag provisoriskt bildade så kallade Statslånefonden.
Efter det maximi-räntan i England år 1554 blifvit bestämd till tio procent, och år '1624 till åtta procent, nedsattes den under Drottning
Annas (-j- 1714) regering 3 till fem procent.
Dervid förblef den till år 1833, då räntan på 3 månaders vexlar och ordrebilletter förklarades fri, hvilken frihet år 1837 på försök till den 1 Januari '1840 utsträcktes till nämnde art affärspapper på högst -12 månaders förfallotid, men redan 1839 medgafs för alla slags skuldförbindelser inom nyssnämnde förfallotid, med undantag af intecknade lån och förskrifningar på '10 £ Sterling och derunder, samt med tillägg af det allmänna stadgandet, att domaren icke i något fall egde utdöma mera ari fem procent.
Genom lagen den 10 Augusti 1854 upphäfdes ufven sistnämnde inskränkning och räntans storlek gjordes helt och hållet konventionel.
Med förbigående af den äldre lagstiftningen, anmärkes vidare, att i Frankrike räntan den 12 October 1789 bestämdes till fem procent, hvari, oberäknadt några särskilda stadganden, som afsågo upprätthållandet af Assignaternas värde, någon allmän förändring icke inträdt förr än år 1804, då, i följd deraf att Code Napoleon lemnade frågan i viss män obestämd, räntan ansågs fri.
Emellertid blef redan under sednare hälften af år 1807 eller genom lagen den 3 September samma år räntan begränsad för handelsskulder till sex procent och för andra försträckningar till fem procent; Och har slutligen, medan diskonton länge i praxis antagits vara fri, Franska Banken år 1857, under då inträffade allmänna kris, fått sig medgifvet ait under regeringens tillsyn efter vexlande förhållanden lämpa sina räntebestämmelser för vexeldiskontering.
Det förtjenar anmärkas, att i Frankrike, sedan de oberoende provinsbankerne blifvit sammanslagna med Franska banken, all egentlig bankrörelse är lagd i dennas händer.
Under närmast föregående tid har också räntan uti de öfriga Europeiska staterna allmännast varit bestämd till fem procent, intill dess under de sista åren flerestädes frihet i ränteaftal blifvit införd, såsom i Spanien genom lagen den 14 Maj 1856; i Geneve, genom lagen den 7 Februari 1857; i Sardinien, den 5 Juni sistnämnda år, likväl i förening med gäldenär medgifven rätt, att, när han vill, återbetala lånet; samt i Holland, också år 1857, under förbehåll af sträng offentlighet och i förening med särskilda bestämmelser emot bedrägeri.
I Preussen såg regeringen, under den sednaste handelskrisen, sig nödsakad att den 27 November 1857 utfärda en förordning, som provisoriskt medgaf räntefrihet för alla intill slutet af Februari månad sistlidet år ingångna förbindelser, hvilka icke voro ställda på längre förfallotid än ett år.
Denna åtgärd underställdes de Preussiska karararne och blef af dem godkänd, likväl med förklarande af den ena kammaren, att derigenom icke ansågos häfda de betänkligheter, som förekomme mot den fria räntan och att frågan skulle ytterligare tagas under noggrann pröfning.
Danmark har, genom Förordningen den 6 April 1855, erhållit fri ränta, endast med undantag för inteckning i fast egendom.
I Norrige, hvarest, likasom i Danmark, diskonton sedan år 1799 varit fri, men den allmänna räntan blifvit tid efter annan nedsatt från sex till fem, och slutligen år 1772 till fyra procent, samt för så kallade vexelobligationer, enligt Förordningen den 13 Februari 1767, till fem procent, hafva sistnämnde tvenne räntebestämmelser fort - farande tjenat till efterrättélse, intill dess genom lagen den 8 September 1842 räntan på en gång frigafs för vexelobligationer och andra skuldförbindelser, hvilka icke voro förbundne med inteckning i fast egendom, och å hvilka betalningstiden ej var utsatt aflägsnare, än sex månader från utgifningsdagen.
Denna lag beslutades af Storthinget på förslag af enskild motionär, sedan fråga om framställning i ämnet från regeringens sida blifvit väckt af Finans-Departementet, men af Kongl. Maj:t ansetts för det då varande böra förfalla; Och den Storthingets komité, som förberedde lagförslaget, yttrade i sitt betänkande derom, bland annat, att Komitén väl var af den öfvertygelse, att fullkomlig frihet vid ränteaftal borde ega rum, men att verkningarne af en plötslig förändring icke kunde förutses eller beräknas, och att det derföre vore en pligt att iakttaga största försigtighet, så att icke öfvergången vållade skakningar i den offentliga och enskilda förmögenheten samt blottställde invånarne för förlust af egendom eller välfärd.
Lagförslaget, sådant det framställdes, betraktades derföre såsom en »förberedande början till friare och riktigare principer i denna vigtiga del af Statsekonomien.»
Uti inteckningsräntan, såsom här förut är omförmäldt, i allmänhet bestämd till fyra procent och endast till förmån för vissa allmänna fonder undantagsvis tillåten till högst fem procent, gjorde väl denna lag icke direkt någon förändring; men i tillämpningen antogs, att den medgifna friheten vid ränteaftal äfven finge sträcka sig till sådana skuldförbindelser på högst sex månaders förfallotid, för hvilka intecknade skuldsedlar blifvit lemnade såsom hypotbek; Och ehuru derigenom bereddes en utväg att i afseende å skuldförbindelser af nämnde förfallotid kringgå lagbudet om bunden ränta för inteckningar i fast egendom, hafva vid sednare förhandlingar angående den Norrska räntelagstiftningen såväl Justitiae- och Finans-Departementen som en särskilt nedsatt Creditlovs-Commission uttalat den mening, att uttryckligen borde stadgas, det räntefriheten omfattade äfven sådana skuldförbindelser, för hvilka inteckningssäkerhet endast medelbart blifvit ställd.
Vid 1851 års Storthing, derförinnan räntan under 1848 års penningekris blifvit öfverdrifvet stegrad, och deraf i allmänna tänkesättet framkallats en stark reaktion emot den obegränsade räntefriheten, vidtogs åter, med upphäfvande af 1842 års lag, det beslut, att räntan å alla slags skuldförbindelser, sorn icke hade längre än sex månaders förfallotid, finge förskrifvas till högst sex procent, hvarigenom således, å ena sidan, den år 1842 för vissa fall medgifna obegränsade räntan inskränktes, under det, å andra sidan, det dittills för intecknade skuldebref äfven af kortare än sex månaders förfallotid till fyra procent stadgade räntemaximum förhöjdes till sex procent.
Detta beslut, som den 15 September 1851 blef lag, kunde under de derpå nästföljande åren icke utöfva något märkbart praktiskt inflytande, emedan räntan i allmänhet, till följd af då rådande förhållanden, understeg den högsta i lagen tillåtna.
Men då slutligen af mångfaldiga orsaker, såsom bekant är, räntan öfverallt i Europa åter stegrades till en utomordentlig höjd, så att exempelvis diskontpremien, från att i London och Hamburg vanligen icke öfverstiga 2 å 3 procent, uppgick till 7 å 9 procent, då, säger Norrska Finans-Departementet, medförde den bestående inskränkningen i räntefoten för skuldförbindelser af kort förfallotid flera olägenheter; Och på hemställan af samma
Departement afläts till 1857 års Storlhing Nådig proposition, bland annat, derom, att den i lagen '1851 för lån på högst sex månaders tid till sex procent begränsade ränta måtte gifvas en utsträckning till nio procent, och att räntan i öfrigt, der den var begränsad till fyra, måtte höjas till fem procent.
Storthinget icke blott antog, att den begränsning lill sex procent, som år 1851 blifvit stadgad för räntan å skuldförbindelser af sex månaders förfallotid, medfört öfvervägande olägenheter, utan ännu mera, att all begränsning i ränleaftalets frihet för sådane skuldförbindelser borde upphäfvas; hvarjemte Storthinget, med någon förändring i afseende å tiden för beslutets trädande i kraft, godkände den i öfrigt till fyra procent stadgade räntans förhöjning till fem procent; i enlighet med hvilka Storthingets beslut lag den \2 Oktober 1857 utfärdades.
Och är således, enligt denna lag, räntan i Norrige nu mera fri för alla, äfven intecknade skuldebref, som icke lyda å längre än sex månaders förfallotid.
Denna öfversigt af andra länders lagstiftning ådagalägger, hurusom under sednaste åren och nästan samtidigt grundsatsen om ränteaftalets frihet blifvit i många fall utan inskränkning inrymd uti den Europeiska lagstiftningen, och detta i länder med vida skiljaktiga inre förhållanden, så till industriel riktning och utveckling, som till styrelsesätt, lagstiftning och folklynnen.
Exemplet från Norrige, der under kort på hvarandra följande tidsperioder denna frihet blifvit försökt, öfvergifven men åter och i än större omfattning upptagen uti lagstiftningen, har i synnerhet synts upplysande.
Förhållandena derstädes likna i allmänhet närmast våra egna och tillåta så mycket heldre en jemförelse från Svensk synpunkt, som hvarken näringsverksamheten eller penningeoch kredit-väsendet kunna antagas hafva i Norrige uppnått någon högre utveckling än härstädes.
Man har också åt redogörelsen för lagstiftnings-förhandiingarne hos brödrafolket egnat någon större utförlighet, bland annat, derföre, att, på sätt BorgareStåndet uti sin omförmälda underdåniga skrifvelse vitsordar, den återgång från räntefrihet, hvilken 1851 års nu mera förändrade lagstiftning i Norrige innebar, ©tvifvelaktigt utgjorde en bland de mest verksamma anledningarne till Rikets Ständers vid sistlidne riksdag visade betänklighet i afseende å då väckta förslag om räntans frögifvande.
Den enstämmighet, hvarmed räntefrihetens grundsats blifvit af så många eljest skiljaktiga länder omfattad, synes nästan göra öfverflödigt att nu ingå i närmare utveckling af de skäl, som föranleda komiterade att sluta sig till densamma.
Mera än 30 år hafva förflutit, sedan f. d. Lag-Komitén i sitt förslag till Civillag tillstyrkte ränteaftalets fullkomliga frögifvande.
De motiver, som derför anfördes, sammanfatta kort och klart det väsendtliga, hvarpå en dylik förändring skulle grundas; Och komiterade tillåta sig att här återgifva desamma. 6 »Till förekommande af ocker eller en allt för stor ränta eller vinst af utlånta ka»pitaler, har man i nästan alla civiliserade stater stiftat lagar, deri maximum för ränta »och ansvar för dem, som fordrat eller tagit något derutöfver, varit stadgade.» »Erfarenheten har likväl öfver allt visat, att dessa lagar icke medfört den åsyftade »verkan, utan snarare förvärrat det onda, som skulle förekommas.» »Man har låtit förskrifva sig en större summa, än man försträckt, låtit betala sig »så kallade diskretioner, betingat sig betalning i bättre myntslag, än det man utgifvit, »lemnat varor till ett öfverdrifvet pris i stället för en del af penningebeloppet, ålagt »gäldenären dryga uppoffringar för vinnande af anstånd eller förmåner att få omsätta lånet, »att förtiga de mångfaldiga andra utvägar, som vinningslystnaden påfunnit för att eludera »lagarne; och då dessa prejerier vanligen varit i hemlighet bedrifne, utan att något spår »till deras upptäckt funnits hvarken i skrift eller i vittnens minne, så hafva de merän»dels förbiifvit ostraffade.» »Om ej sjelfva denna strafflöshet må anses såsom en uppmuntran till öfverträdelse!’ »af lagen, torde det åtminstone kunna för säkert antagas, att mången, som ej anser sig »belåten med den ränta, lagen fastställt, skall, enär han ej utan lagens öfverträdelse kan »bereda sig äfven den ringaste förhöjning derå, blifva frestad att sträcka sin fordran »utom den gräns, som hans billighetskänsla eljest skulle hafva föreskrifvit.
Om han be »tingar sig mer eller mindre utöfver den stadgade räntefoten, ådrager han sig i alla fall »den förhatliga benämningen af ockrare.» »Af den ovilja och det förakt, hvarför, i följd af lagarne emot ocker, den som »tagit några få procents ränta utöfver den tillåtna, varit blottställd lika med dem, som »utpressat räntor till en försträckningstagaren högst tryckande öfverdrift, har ock inträffat »den följd, att kapitalister, som sjelfva draga i betänkande att omedelbart af den, som »behöfver försträckning, fordra en måttlig förhöjning af räntan, lemna sina medel till för»räntande i händerna på personer, hos hvilka begäret efter vinst öfverväger farhågan att »nedsättas i andras omdöme, och som för deras mäklare-åtgärder låta af försträcknings»tagaren betala sig vida mera, än kapitalisten sjelf fordrat och åtnjuter i ränta.» »Enär nu ränta ej är annot, än ersättning för nyttan af försträckta medel, och »denna måste, under de ständigt och i oändlighet vexlande förhållanden i alla industri»grenar, der kapitaler användas, blifva varierande, synes lagstiftaren ej böra, mera här, »än i and'ra kontrakter, inskränka de kontraherandes frihet att om vilkoren sig emellan »öfverenskomma.» »Följden af denna inskränkning är icke den, att utvägen lättas för den idoga och »behöfvande att på lindriga vilkor vinna understöd, utan snarare den, att han kommer »att det alldeles sakna, eller att han måste derföre betala en vida högre ränta, än som »egt rum, om det stått honom och försträckningsgifvaren fritt att derom aftala.» »Att lagarne mot ocker, så vidt de haft för afsigt att lägga hinder i vägen för »den lättsinniga och vårdslösa att förstöra sin och andras välfärd, varit kraftlösa, är ock »af erfarenheten tillräckligen besannadt.» O »Slöseri och vårdslöshet hos gäldenären äro icke följder af ocker, och kunna således ej genom lagar deremot förekommas.
De leda sitt upphof ur gäldenärens sinnes»art, och det är hufvudsakligen genom uppfostran, som omtanka för eget väl, sinne för »ordning, arbetshåg och känsla af pligter mot andra kunna väckas.
Lagstiftaren tillhör »det, att genom fastställande af straff för vårdslösa bankruttörer söka afskräcka från en »slösaktig lefnad, som underhålles på borgenärers bekostnad, men icke, att genom tvångs»lagar, som sprida sin skadliga verkan till allmänheten, inskränka allas frihet i afhand»lingar om penningar eller varuförsträckningar.»
Härvid torde ytterligare böra tilläggas, att, likasom allt pris betingas af förhållandet emellan tillgång och efterfrågan, så bestämmes ock priset å penningar, det är räntans storlek, i främsta rummet af samma omständigheter på kapitalmarknaden.
Räntan blir högre i samma mån lånesökanderne äro många, men långifvarne få; vid omvändt förhållande faller räntan.
Sanningen häraf är ögonskenlig.
Men det är icke mindre sannt, om också icke så lätt i ögonen fallande, att dessa kapitalmarknadens vexlingar alls icke äro ett slumpens verk, utan bero af naturliga lagar, hvilka bestämma räntefotens storlek, Ty om ock allt pris, såsom nämndt är, i främsta rummet beror af tillgång och elterfrågan, så lämpar sig dock småningom efterfrågan efter priset.
Blir detta sednare öfverdrifvet, så minskas efterfrågan, och priset vänder tillbaka.
Öfverstiger således räntan å penningar under någon längre tid den afkastning, som penningarne vid sin användning i näringarne lemna, så inskränker sig näringsverksamheten småningom, och penningarne blifva i saknad af efterfrågan, till dess räntan åter nedgått till den ståndpunkt, som motsvaras af näringarnes afkastning.
Det är således denna afkastning, som i hvarje land ytterst bestämmer räntefotens medelbelopp.
I Nordamerika, der näringsverksamheten ur stadd i stark utveckling, och mångfaldiga näringsutvägar erbjuda användning för befintliga kapitaler, är räntan i allmänhet hög.
I Holland åter är den i allmänhet låg, emedan näringarne derstädes icke kunnat i jemnbredd med kapital-tillvexten utveckla sig, och kapitalen derföre sakna lifligare efterfrågan.