Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rörande orsakerne till nämnde förlägenhet, yttra Utskotten sid. i5 ooh 16 sålunda! ”förlusteri af det allmänna förtroendet, hvarigenom ägande-rättens helgd rubbades, beredde snart deri enskilta creditens förminskande.
Når härtill kom, att det verkliga myntet, såsom sällsynt* icke vidare begagnades i rörelsen, utan bytesmedlet endast utgjordes af myntrepresentativer; när dessa skulle till
Banken ingå i räntor på gjorde förstråckningarj utan att på naturlig väg åter komma i omlopp; skulle en allmän förlägenhet, dels af brist på förtroende, dels af brist på penningar, uppstå.
De enskilte, som icfco sjelfva kunde afhjelpa detta onda, sökte biträde af det allmänna , och man trodde sig finna en lättnad i sina bekymmer derigenom, att Banken skulle till enskilte lemna förstråokningar, slålldö på längre betalningstid.
Långe kunde det likväl icke dröja, förrän samma verkningar röjdes af detta utsträckta begagnande af Bankfens credit.
Användandet deraf, och förlusten deraf, hafva ömsom inverkat på hvarandra; i samma mon förtroendet till
Bankens förmåga att till fullo göra rått för sig, blifvit minskadt, i samma mön hafva behofven att af Banken erhålla låne-biträden, ökat sig, utan att finna sig uppfyllda.
Denna •trid har sluiligen måst upphöra, och men har Den 14 Julli e. m. funnit, att någon förbättring icle kunde till* vågabringas, förr än man upphört vilja begagna ett förtroende, forn man icke agde, och fddane utvägar blifvit vidtagne, forn återfått Rikets Penrungeverk i Jtånd att genom Jina förbindel fers uppfyllande återvinna allmänt förtroendeVidare såga Utskotten, sidan 17: ”Vi befinna oss nu åter i en sådan ställning, der förtroendet så vål till det allmänna, sorn enskildta emellan, år rubbadt, och återställandet deraf utgör, enligt Utskottens öfvertygelse, den enda grund, hvarå en båttre sakernes ordning i penningevåsendet kan uppkomma," och sidan 36 att enligt Utskottens åsigt ”oordning uti allmänna penninge-väsendet alltid rubbat det enskilt» förtroendet,” att ”förlusten af detta sednare Ök^r behofvet af biträde utaf det allmänna; att detta behofs tillfredsställande genom utgifvande af en ån mera ökad qvantitet af pappersmynt nedsätter myntvärdet, ökar förvirringen, och skall slutligen, om det utan förändring finge fortfara, medföra de största vådor för samhålls-inråttnin. gen.” Huru förena med dessa Utskottens åsigter deras tillstyrkande, att lemna myntvärdet åt sin varande osäkerhet ännu en tid af kanske 20 år (efter deras consolidations-system, äfven antagit att det respecteras af kommande Ständer) j att genom bestämmande af en minimicours utan att bestämma någon maximicours förstöra den lilla qvarlefva af enskild credit, som ännu finnes, att öka Statens lånebitråden genom anslag, anvisade icke på verkliga tillgångar, utan på ett förtroende, Utskotten sjelfve erkänt, icke finnes?
Ben 14 Julii e, nt'.
?6f finnes?
Jag för nain del tror, att första medlet till förlägenhetens afhjelpande och till nåringarnes framsteg år att gifva de befintliga capitalerne lifligt omlopp, och att genom säkerhet för industriernes beräkningar gifva dessa tillfälle skapa nya capitaler; men härtill fordras o vilkorligt ett Ja/i varde på det mynt, hvari alla förbindelser enskilte emellan och alla industrin ella transactioner uppgöras.
— Jag öfvergår nu till första delen af Utskottens Betänkande om allmänna penningerörelsen.
Utskotten, som erkänt, att nåringarnes återbringande från förlägenhet till lif blott kan åstadkommas genom återstålldt förtroende, och att förtroende endast kan tillvågabringas genom Rikets Penningeverks i/land fattande att uppfylla ingängne förbindeljer, hafva likväl tillstyrkt uppskjutandet af detta uppfyllande till dess nödige tillgångar blifvit anskaffade genom besparingar på nåringarnes årliga afkastning.
Månne detta ej år detsamma, som att först uppföra ett hus utan grund, för att sedermera genom hyror skaffa sig tillgångar till grundens läggande?
Utskottens yttrande sidan 3i kan jag ej undgå finna högst förvånande.
Der såges nemligen: ”Äfven då utvexling af redbart mynt åger rum, beror opinionen om pappersmyntets lika värde med silf— vermyntet blott på förtroende till den myndighet, som utgifver pappersmyntet, att den ej skall injiålla invexlingen deraf:
Kan förtroendet derom, att inlösen framdeles till det bestämda värdet skall företagas, erhålla lika fasthet med Ridd. o. Ad, Prot. VI.
Band. 45.
Den 14 Julii e, m. det förra, år för rörelsen inom landet samma verkan erhållen, som af en redan börjad utvexling skulle uppkomma.”
Möjligen kan en skuld, sede], och en sådan år en Bancosedel, som in~ löfes vid påfordran, förlora i sin credit af den fruktan, att en sådan inlösning framdeles kunde komma att upphöra; men icke kan jag förstå, att lika förtroende kan gifvas åt en sedel, som icke inlöses, som åt den, som inlöses, derföre att man hade visshet, att i en aflägsen framtid kunna få den förra också inlöst, åfven antagit, att en sådan visshet kunde erhållas genom ett beslut, som innan verkställigheten inträdde, kunde ändras af samma makt och med samma rätt, som det blifvit fattadt.
Jag för min del fortfar i den öfvertygelse, jag hår ofta yttrat, att första vilkoret för befåftandet af ägande-rattens helgdy för afhjelpandet af den öfverklagade förlägenheten och förberedande af en framtida tillväxt i Nationens induftrie, rikedom och välftånd, år en så skyndsam och rättvis realisation, som möjligen ske kan.
Jag anhåller således om återremiss af Betänkandet i sin hela vidd, med alla tillhörande Bilagor.
Tvånne värde Ledamöter af detta Hus hafva framställt den förmodan, att Stats- och BancoUtskottens nu till granskning förevarande så kallade HufvudBetånkande rörande financeplanen icke kan återremitteras, utan i förening med de flere af Utskotten under sårskildte Littera dervid fogade Betånkmden, angående detaillerne af samma plan.
Så hafva Ulskotten ej Den 14 Juli i e. m. 7*7 sett saken.
JJe hafva tvärtom tydeligen förklaa rat, att de vidtagit ett dylikt expeditions-sått derföre, att om grunderne af RiksStånden antagas, men i detaillerne anmärkningar äga rum; sådant ej skulle medföra omgången af en återremiss utaf det hela.
Om de värde Talarne öfverväga detta förhållande, skulle jag tro, att de icke finna Utskotten hafva genom nyssnämnde åtgärd sökt förhindra Ståndernes fria pröfnings-rått, utan blott beredt dem en möjlighet, att utan förödande tidsutdrägt besluta i detta vidtomfattande och magtpåliggande ämne.
Efter en sådan min åsigt af saken lärer allt besvarande af anmärkningar i detaillerne nu vara för tidigt, men rörande grunderne anser jag mig skyldig att yttra mig, då jag hör bestridas riktigheten af någre deribland, hvilka jag för min del gillat, och för hvilka jag i Utskotten gifvit min röst, obekymrad oro det klander, som torde vänta mig och sndre Representanter, hvilka i en förkastad realisation se vådor af den mäst betänkliga art.
Hvarefter Herr Morath uppläste följande:
Herr Dalman, Lars Johan, anförde skrif— teligen:
Den 14 Julii e, in.
Herr Dalman munteligen tilläde:
Jag får anmäla, att jag önskar återremiss, och att jag ej begifver mig derifrån utan votering.
Jag har sett understundom, att man af fruktan för att tillhöra minoriteten, låtit stora saker gå utan återremiss, under det man ofta återremitterat de mindre.
Herr Silfverberg, Magnus Diederic, hade inlemnat ett så lydande Memorial:
Herr Bruncrona, Guftaf Adolph, hade in-! lemnat följande, som upplåstes:
Herr Cederfchjöld, Pehr Gujtaf:
Uti i:sta punkten tillstyrka de förenade Utskotten: ”att utvexling af verkligt mynt, till inlöfande af Rikfens Stånders Banks Sedlar, nu icke ma företagasSkålen hvarföre
Utskotten förmena realisation nu icke böra företagas, synas hufvudsakligen vara följande: 1 • . iso Brist på förtroende till Banken.
Utskotten tyckas göra sig ett eget begrepp om credit och förtroende, då de t. ex. såga; ”Äfven då utveckling af redbart mynt åger rum, beror opinionen om Pappers-myntets lika vårde med Silfvermyntet blott på förtroende till den myn - Den 14 Julli e, m. dighet, som utgifver Pappers-myntet, att den ej skall inftålla invexlingen deraf”.
Jag har för min del trott, att det endast var den fria och städse obehindrade Silfver-vexlingen, som kunde gifva en Bank credit, och att den ej heller behöfde någonting annat.
Och jag kan knappt tänka mig den möjlighet, att Sedlarne skulle kunna falla i värde, så långe vexlingen år fri.
På ett annat ställe såga Utskotten: ”det år den allmänna öfvertygelsen, att Banken, äfven utöfver hvad dess tillgångar i klingande mynt visa , ian fortfara att betala sina Sedlar med reela penningar, sorn skall återvinnas,” innan realisation kan åga rum.
Det synes ej troligt att någon skulle kunna hoppas på Bankens förmåga att invexla sina Sedlar utöfver sin tillgång på Silfver; eller bibehålla en sådan öfvertygelse, äfven då han fann Silfret tryta i luckan.
Och skall realisation ej företagas förr ån Banken vunnit en så öfvernaturlig Credit, så lår den vål aldrig kunna åga rum.
Det var, enligt Utskottens mening, endast brist på förtroende till Banken, som gjorde, att
Sedelstockens år 1809 tillvågabragta förökning kunde åstadkomma försämring i Sedlarnes värde.
Jag föreställer mig deremot , att det endast var myntstockens missförhållande till behofvet af bytesmedel, som vållade detta vanvärde.
Hvarje land har nemligen ett visst behof af bytesmedel eller myntstock, i förhållande till folkmängd, industri och handel.
Ar myntstocken mindre ån behofvet kråfver, så ökas myntets värde i förhållande till andra varor, på hvilka således priset såges falla.
År deremot myntstocken 7X9 Den 14 Juli i e. nt. större, ån som behöfs, så minskas myntets värde i förhållande till andra varor, hvilkas pris då såges stiga.
Har landet reelt mynt, så strömmar det ut och in , allt efter som behofvet min. skås eller ökas, så att myntvärde och varupriser, så vida eljest förbindelsen med andra länder icke år alldeles upphåfven , alltid hålla sig någorlunda lika.
Men har landet, såsom nu år tillfället hos oss , endast ideelt eller Pappersmynt, så kan ingen materiel ut- och inströmning af mynt äga rum, utan måste denna ström» ning yttra sig endast uti myntets inre kraft , nemligen uti Cours och agio.
Ingen credit i verlden skulle derföre kunna förmå gifva vår nu varande numerair af BancoSedlar, samma värde som Silfver.
Ja, om vår Sedelstock kunde i detta ögonblick förvandlas till Silfver i samma Riksdaler-tal, så skulle de inhemska varuprisen blifva i Silfver ungefär likasom nu i papper, och vi sålunda kunna köpa allting utifrån för båttre pris ån det, hvartill vi sjelfva kunde tillverka det, till och med jern och trådvaror.
På sådant sått skulle alla näringar afstanna , och vi utifrån hämta alla våra behof, ända till dess så mycket mynt hade utströmmat, att vår myntstock hade satt sig i förhållande till vårt behof af bytes-medel, uti jemvigt med grannarnes.
Jag begagnar derföre detta tillfälle att påminna, att det icke var frihet i handel och näringar , som beredde Spaniens och Portugals ofärd och elände, utan just det ifrån America så omåttligt hemförda Guld och Silfver.
Det var detta öfverflöd på mynt, som gjorde , att man der kunde utifrån erhålla allting för vida båttre pris,.
Den 14 Julie e. m. 711 ån genom egen produetion.
Myntet måste derföre jemt återströmma utur Spanien och Por», tugal, under det att de nedsjönko nästan i ödesmål. 2) Det andra skälet Utskotten anfört, Sr brist på välmåga hos Folket.
Men om det nu skulle så förhålla sig, att Folket icke kan komma till någon verklig välmåga utan genom godt mynt, så skulle Utskottens förslag, att icke göra myntet godt, förr än välmågan vore vunnen, utgöra en cirkel, uti hvilken man evigt skulle kunna svängas omkring, utan att någonsin er-^ hålla realisation. 5:o Briji på reel Jond i Banken är äfven ett af de skäl, Utskotten anfört emot realisation.
Detta skäl är visserligen svårt att vederlägga, helst ingen grad af missförhållande emellan Sedelstocken och Silfverfonden kan bestämmas så liten, att man ju icke i alla fall kan tänka sig den möjlighet, att fonden skulle kunna medtagas, och utvexlingen afbrytas.
Men detta är också en fråga, hvari Utskotten icke synas vara ense med sig sjelfve.
På ett ställe heter det nemligen att ”det blefve oundgänge— ligt att å Utrikes ort upptaga ett Stats-lån till betydligt belopp.”
På ett annat ställe deremot säges: ”att något verkligt behof af den reela fondens betydliga ökande icke finnes.”
Jag skulle för min del förmoda att realisation borde genast kunna företagas med den fond Banken redan äger.
Det är nemligen ej troligt, att vårt vid - 71* Den 14 Julii e, m. sträckta och glest bebodda land skulle kunna i rörelsen umbära 12 a i3 millioner BaneoSedlar, hvilket skulle ske, innan Silfverfonden kunde uttagas.
Denna olycka skulle, såsom jag förut haft äran uppgifva för yttermera visso , kunna förekommas genom det stadgande, att alla Kronoskatter samt inbetalningar till Banken och publika Cassör ovillkorligen skulle i BancoSedlar erläggas, hvarigenom således alla dessa ofantliga summor af BancoSedlar hindrades att kunna till vexling i Bancoluckan inströmma. 4) Fruktan får de i Finnland varande Bancofedlarnes injtromning år det sista af de skål, hvarpå Utskotten tyckas grunda sin öfvertygelse om omöjligheten att nu företaga realisation.
Jag har svårt att förstå, hvarföre Finnarne skulle vara mera lystna efter våra SpecieRiksdalrar ån efter vexlar eller silfver på auctioner och i Guldsmedsbodarne.
Lika litet kan jag förstå, hvarföre Finnarne skulle förlora förtroendet till våra sedlar, just då de sågo Banken öppnas till deras invexling, då de deremot nu så villigt skänka dem sitt förtroende, utan att veta när eller huru de kunna blifva invexlade.
Dessutom lår, för det närvarande, icke så mycket Svenska Bancosedlar finnas i Finnland, som tillförne, sedan Kron-utlagorna derstädes nu mera icke låra få i Svenskt mynt erläggas.
Derföre har också de sednare åren ovanligt mycket vexlar och silfver härstädes blifvit af Finnarna uppköpt, och denna inströmning af Bancosedlar torde hafva vållat, att coursen Den 14 Julli e. m. 713 icke fallit i förhållande till minskningen i vår import.
Med förkastande således af alla dessa, af Utskotten anförde skål, kan jag ej annat ån tvärt emot Utskottens mening i första punkten, på det högsta tillstyrka realisation.
Den andra punkten nemligen ”att af Bankens drliga vinft en viss Junima md anjlds, att för Bankens rakning inköpa myntbara metaller af Guld och Silfver” leinnar jag i sitt värde.
Mitt omdöme derom beror på det sätt, hvarpå denna handel skall verkställas.
På samma sätt förhåller det sig med tredje punkten, nemligen : ”att hvar och en Jkulle vara tillätet att uti Banken emot mynibara metaller tillvexla Jig Bancofedlar, beräknade till det förhållande mot Specie mynt, forn Rikfens Stander bejtdmma.”
Att nu bestämma något visst skillingtal, hvartill Banken skuile emot sedlar invexla silfver, anser jag högst oriktigt, och såsom kunnande blifva frö till cle största olyckor.
Om deremot Bankens invexling finge ske efter ett vifst förhållande till dagens cours, så hade jag ingen ting deremot, utan skulle tvärtom högeligen tillstyrka en dylik åtgärd.
Det i fjerde punkten förekommande förfta alternativet, nemligen att realifation framdeles Jkulle verkjiållas efter enahanda grund, forn för invexlingen antages, kan jag, så; vida eljest denna grund skall bestå i bestämningen af nå - Den 14 julii e, m. got visst skillingtal i sedlar för en Riksdaler i silfver, ej annat ån anse högst orimligt och omöjligt att verkställa.
Såsom skål deremot vill jag ej nämna, att denna myntbeståmning endast vore ensidig, derutinnan att full garantie lemnades den gåldskyldige mot myntets möjliga förbättring, men deremot Capitalisten alldeles ingen emot myntets obegränsade försämring: utan jag vill blott påminna, att om coursen stege öfver den nu bestämda punkt, så skulle det dels blifva Banken omöjligt, att till det bestämda priset uppköpa Silfver, och dels skulle realisationen efter det bestämda sedelvårdet ovilkorligen medföra de skuldsattas egen ofärd.
Hvad skulle nemligen dessa Herrar, som nu yrka så ifrigt på lån, väl såga, om de framdeles nödgades efter t. ex. 328 sk. cours betala i Silfver en skuld, som de gjort på en tid, då coursen kan hända var 144?
Jag kan således knappt förstå, huru någon skulle på allvar kunna mena, att det agio nu kunde bestämmas, hvarefter realisation i framtiden nödvändigt skulle verkställas: åtminstone åro de garentier Utskotten uppgifvit, dertill alldeles otillråckliga.
Det andra alternativet, nemligen att det uppfkjutes till framtiden att beftåmma grunden får den blifvande realifationen, är således i min tanka det som bör antagas, i händelse realisation ej genast kan äga runi.
Slutligen vill jag blott till besvarande upptaga några anmärkningar, som nu blifvit gjorde.
Man har sagt, att Danmarks Financiella olyckor hårrörde deraf, ali realifatinn blifvit företagen med Idut Silfver.
Jag för min del, Den 14 Julii e. rn, tror deremot, att det just var den hastiga amorteringen af de utelöpande sedlarne, som vållade de omtalte olyckorna.
Derföre har jag också alllid ifrat emot hvarje förslag att förbättra myntet, helst då det skulle ske genom massans förminskning. —- En annan vård Talare har yttrat, att Konung Guftaf lil gjorde oupphörligt utlåndjka län, hvilka fummor han icke Jkall kunnat an• vånda till unnat ån att uppehålla 1776 års realifation.
Jag har svårt att förstå, huru dessa summor kunde användas till realisationens upprätthållande, då jag uti BancoTabellerne finner Bankens Silfverfond och de utelöpande sedlarne lör hvarje år stå i ett vederbörligt förhållande till hvarandra.
Men desto lättare år det mig deremot att begripa , huru en sådan Kung som Gustaf lif kunnat använda till ock med större summor ån de, som blifvit uppgifne, till gäldande af åsamkad skuld under sina utländska resor, till förnöjande af sin lust för pragt och yppighet, samt till nybyggnad vid stora Flottan, såsom förberedelse till kriget.
Herr Stråle, Nils Wilhelmi Uti ett på en gång så enkelt och inveckladt ämne som frågan om
Rikets penninge-väsende, år det svårt att under loppet af en discussion kunna utveckla alla förhållanden, som dervid böra Ingas i betraktande; men jag 6kall söka i korrthet besvara en och annan anmärkning, som blifvit framställd.
Herr Cederschjöld har trott att förtroendet till liancoSedelns värde omöjligen kunde återvinnas , utan genom företagande af allmän utvexling af 716
Den 14 Julii e. m. speciemynt.
Men om nu vexlingen företages, utan att Allmänheten åger det förtroende till Banken, att densamma kan i längden fortsätta vexlingen, så skall ju densamma innan korrt filer blifva inställd.
Tror ingen, att Banken kan lösa in hvarje sedel som uppvises, sfi storma alla till för att få sina sedlar utbytta mot reelt mynt, innan vexlingen slutar, och hvar och en fruktar att bli den sista, som infinner sig.
Huru år det då möjligt, att företaga vexlingen, utan att först söka återvinna förtroendet?
Att detta förtroende kan återvinnas mera derigenom, att Banken upptager ett utländskt lån, ån derigenom, att den sammanlägger en del af sine egne inkomster, och ökar sin reela fond, kan jag för min del icke inse; och tror att något verkeligt behof af penningars upplånande för realisationen icke förefinnes.
Man ser af Tabellen öfver Banken, att förhållandet emellan den reela fonden och utelöpande sedelstocken, den förre beräknad efter närvarande agio, år föga mindre gynnande ån detsamma någonsin varit, och om Banken' hade ökat sine fonder med 1 million R:r Specie torde detta vara mera ån som verkeligen behöfs, för att börja vexlingen, sedan alla sett, att planen år redlig och ledande till ändamålet.
Deremot tyckas omståndigheterne nu icke vara sådane, att man bör äfventyra de följder, som misstroendet kunda bereda.
Det år vål svårt att uppgöra någon calcul, huru för-, hållandet skulle blifva, om vexling i Banken nu genast börjades, men det torde icke vara för mycket beråknadt, om man antager, att 1 million R:dr Specie åtginge för att inlösa de utom T>en i4 Julii e'. rn, 71? fliket varande BancoSedlar, hvilka i sådant fall genast säkert tillströmmade.
Vid en realisation måste man äfven alltid afse, att småsedlarne måste utbytas emot smärre Speciernynt.
Härtill åtginge ungefärligen i million R:r Specie.
Således skulle efter alla anledningar genast vid början af en realisation 2 millioner Rjr af Bankens reela fond utgå, och återstoden blefve endast två och en half.
Om nu det verkeligen existeJ rande misstroendet blef ännu mera uppjagadt genom någon tillstötande händelse, eller coursen började stiga, huru lätt kunde följden blifva att Banken, hvars fleste utlåningar åro ställde på lång tid, och ej hastigt kunna realiseras, bragtes i concours-tilIstånd, och då blef den sednare vili lan värre ån den förra.
Derföre måste det vara angeläget, att återvinna förtroendet, och detta kan icke ske annorledes, ån genom en klok och redlig plan till penninge-våsendets reglerande.
Den torde visserligen kunna uppgöras på ett mera tillfredsställande sätt, ån Utskotten föreslagit; men de anmärkningar, som i detta afseende kunna göras, höra till detaillerna, Herr Cederschjöld fruktar, att uppköp af Silfver för Bankens räkning uppjagar coursen.
Detta kunde visserligen hända, om uppköpet oklokt verkställes; men i annat fall bör ingen farhåga i detta afseende ågä rum, och genom Silfverinsåtti ningen, hvilken man så ofta förblandar med Silf. verköpet kan ännu mindre något sådant inträffa.
Under förra tider, då Sverige betalte räntor på utländske skulder, uppköpte RiksgåldsContoiret vida mera uti utländskt mynt, ån som nu år i fråga, att för Bankens räkning upphandlas, och Den 14 Julii e m. aldrig fann man att coursen derigenom uppjagades; tvärtom föll coursen en och annan gång till det pris RiksgåldsContoiret utsatte för sine upphandlingar.
Genom insättningen år det åter icke tänkbart, att coursen kunde uppjagas.
Enda möjligheten dertill vore, om Silfvrets uttagande tillätes, och misstroendet blef så stort, att man uppoffrade några skillingar för att äga återstoden säker.
Man säger äfven, att coursen genast skulle uppgå till 128 sk.
Detta åringen följd af denna zifiVas antagande för Silfverinsåttuingen.
Coursen skulle kanske hålla sig vid ian å sk.; men derutöfver kunde den ej stiga, utan att andra orsaker dertill verkade.
Det har blifvit sagt, att Utskotten uti HufvudBetånkandet åberopat tillstyrkanderne i Bilagorne på ett sått, sorn skulle binda beslutet, i afseende på desse sednare.
Sådant har omöjligen kunnat vara Utskottens mening, utan hvad som HufvudBetånkandet härom innehåller, utgör blott en berättelse om hvad i Bilagorne förekommer.
Jag tror således, att något hinder deraf ej bör möta för bifall till Betänkandet.
Dervid får jag likväl för min del anhålla, det proposition måtte göras på första alternativet i fjerde punkten.
Skulle man ej bifalla detta, utan antaga det sednare, vore vågen vål öppnad till mynt-försämring, men alldeles stängd lör förbättringen, och högst osäkert, om det närvarande kunde blifva beståndande
Vill man bestämma BmcoSedelns värde, så bör det ske på bägge sidor, så att alla blifva tryggade.
Det skulle äfven verka ofördelaktigt för de gåldskyldige.
De blifva troligen i allmänhet tvungne att omskrifva sina sed - Ben 14 Julii e. m. 719 lar i Speciemynt; men om ingen ziffra är bestämd för framtida utvexling, blir säkerligen den gäld— skyldige tvungen att åtaga sig betalnings-skyldighet efter ett lägre agio, ån som troligen framdeles vid blifvande realisation kommer att äga rum.
Jag tror således, att alla blifva belåtna, om första alternativet antages, och anhåller om proposition derå.
Herr Munck aj Rofenfkjold, Eberhard'.
Det hörer till bristerne i vår Constitution, att da så vigtiga FinanceFrågorne behandlas och afgöras utan samband med öfriga StatsOeconomiska ämnen, ja utan gemenskap med StatsAnslagen, hvarigenom så många svåra och tvifvelaktiga punkter uppkomma.
I förevarande ämne år det så mycket mera kinkigt att fritt yttra sig, som nästan hvar och en har filt interesse fåstadt dervid, orh som man icke kan begära, att någon klass af medborgare skall uppoffra sitt interesse för de öfriges.
Deri‘öre fordrar både klokheten och rättvisan, att alla interessen förenas.
Män bör icke gynna de skuldsatte på Capitalisternes bekostnad, icke dessa på de förres; man bör fästa afseende på Nårings-idkarens fördel äfven så vål som på Penninge-mannens.