Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Det blir väl bäst, att vi hålla oss tysta och låta honom gå igen, sedan han knackat, så länge han gitter,» sade jag rådigt.
»Nej, det går inte,» sade hon bestämdt.
»Han har nog sett efter, om det lyser i fönstret, innan han har gittat gå uppför trapporna, så han ger sig inte, innan han slipper in.
– Det är bäst, att Chronschough gömmer sig!»
Hon grep mig i armen och förde mig undan för undan omkring i det lilla rummet, rådvill öfver hvar hon skulle kunna placera mig.
»Här under soffan!» hviskade hon slutligen.
Och det fans nu ingen annan råd än att följa hennes påtryckning och krypa under madam Johnsons gamla hvita pinnsoffa med det sidt nedhängande öfverdraget, så litet det för öfrigt konvenerade mig att på detta sätt sticka mig undan alldeles som en förbrytare.
Men skulle Tegnéhr ovilkorligen in i rummet, så fans det ju ej någon annan råd; jag hade verkligen ingen lust att återigen smaka på hans knytnäfvar, ty de hade nog ej blifvit hvarken mjukare eller mildare under hans tjenstgöring vid regementet.
Således måste jag förfoga mig under soffan och så hårdt intill väggen som möjligt för att ej bli upptäckt.
Min mössa äfvensom Tegnéhrs bref, som jag ännu hade i handen, fingo göra sällskap i hastigheten.
Tegnéhr slog slag på slag på dörren.
Men Emelie gjorde sig ej alltför brådtom med att öppna.
Hon ruffsade först till sitt hår, så att det väl skulle se ut, som om hon legat och sofvit, samt slängde fram någon sömnad på bordet.
Först då han började slå ännu hårdare och ropa hennes namn, gick hon ändtligen bort och lät upp dörren.
»Kors, är det du!» utropade hon med väl spelad förvåning.
»Du skulle ju inte kommit förr än på söndag.»
»Hvarför öppnar du inte straxt?
Du känner godt igen knackningen, det vet jag.
Eller hade du något fuffens för dig, som du inte ville, att jag skulle se?» sporde han.
»Nej,» sade hon helt likgiltigt och gäspade honom midt i ansigtet.
»Jag hade bara somnat; här var så tråkigt så.»
»Nå, det kan så vara,» sade han blidkad.
»Men nu är det väl inte tråkigt längre, sen du väl har mig hos dig.
Jag skall nog hålla dig vaken, dear Emely.
Nu vill jag spika inglisch med dig.
I fall vi skulle råka att resa till Amerika en gång, så är det bra att kunna.
Kan du spika?»
»Nej, det vet du ju.
– Jag kan inte mer än »god baj!» och »fy baj!»
Och det är riktigt »fy baj!» att komma med ett sådant öga hit till mig,» sade hon och pekade på hans halft igensvullnade öga med blåmärkena efter »kärleksblessyren».
»Ha ha!
Din lilla kackerlacka!
Hit med munnen, så jag får täppa till den med en kyss!» utropade han, i det han tog henne i sin famn och satte både sig och henne med en enda knyck i soffan, så att det knakade i de gamla, hvita pinnarne.
Sedan han nu tagit ett par smällande kyssar, som jag till min stora förargelse måste ligga där och åhöra, tillade han, alltjemt lika skämtsam:
»Jag tycker, du borde tvertom vara rigtigt stolt öfver att ha en karl, som är så omtyckt af alla flickor.
Du skulle se, hur galen »vackra Elin» är i mig.
Hon skulle bestämdt rusa hit och rifva ögonen ur skallen på dig, om hon visste, att du satt så här nu.»
»Å, du borde skämmas!
Tala på det viset!
Släpp mig!» utropade hon förtörnad och ville slita sig lös ifrån hans omfamning.
»Släpp mig, säger jag!
Jag går ifrån dig.
– Trifs du bättre hos den der Elin, så gå till henne!
Jag skall inte skicka bud efter dig, och hon skall få ha sina ögon ifred för mig.
Jag ger både dig och henne en söter god dag.
Jag behöfver inte krusa, för jag kan få mig en bättre karl än du.
Det är så många, som gerna vilja ha mig, må du tro!
Släpp mig!» sade hon och gjorde våldsamma försök att komma ifrån honom.
Men han höll henne alltjemt fast och kysste henne gång på gång.
»Jaså,» sade han bara, »de herrarne skulle jag bra gerna vilja se på.
Får jag fatt i dem, så skall jag snart göra dem blå på begge ögonen, det kan du ge dig tusan på.»
Denna hans fromma försäkran tycktes hafva ett behagligt lugnande inflytande på Emelie, ty hon satt nu åter stilla och tillät honom trycka en hel rad sammanhängande kyssar på sina ljufva läppar.
Hvad det var obehagligt för mig!
Ja, det var rentaf det obehagligaste, jag upplefvat i hela mitt lif, att ligga så här under en soffa, rätt under de båda älskande, och vara ett stumt vittne till hans smekningar och all den meningslösa strunt, som han pratade.
Hvad Emelie beträffade, så var hon, naturligtvis för min skull, ganska passiv och yttrade sig ej mera, än hvad hon nödvändigt behöfde.
Slutligen upphörde han med sina ömhetsbetygelser och sade:
»Har du ingenting att bjuda på i qväll?»
»Nej, hvad kan jag ha att bjuda på?
Du har ju inte på länge gett mig så mycket som en tolfskilling att köpa hem hvarken vått eller torrt för,» sade hon.
»Hahaha!» skrattade han.
»Hvar tror du, man skulle ta några pengar ifrån nu, medan man passerar graderna för både min och din karrier?
Vänta bara, till jag blir sergeant, då skall du få se på en annan femma!
Då ska’ vi lefva förnämt som en framstående krigarefamilj och minst adeliga herrskaps vederlikar anstår och egnar.
Good bey!
Då skall vinflaskan stå på divanbordet ifrån morgon till qväll och biffstek och porter till hvartenda mål.
– Men du har bestämdt ändå något godt i din byrålåda der.
All ting smakar en krigare, skall du veta, till omvexling på ärterna och ankarstocken.
Jag får väl se efter sjelf, när inte du tycks vilja langa fram något,» sade han slutligen och ville resa sig upp.
»Nej, låt bli!» utropade hon ifrigt och sökte hålla honom tillbaka.
»Jaså!» sade han.
»Du har någonting der, märker jag, som du inte vill fram med.
Så så, min lilla docka, låt mig nu se efter?
Det lönar sig inte, du bråkar.»
Emelie fäktade med händer och fötter för att hindra honom att komma upp och ransaka i hennes gömmor.
Hon bad och besvor honom att låta bli, men allt förgäfves.
Han skjutsade henne ur sitt knä långt bort på golfvet och reste sig upp.
Och då hon skyndade fram för att försvara sin byrålåda, så slängde han henne undan och drog ut lådan, trots alla hennes energiska protester.
Och hvad tror man väl, att han fann, som hon så hårdnackadt sökt freda för hans närgångna händer och blickar?
Hvarken mat eller fluidum!
Nej, ingenting mer eller mindre än mina båda bref.
»Hvad är detta för epistlar?
Jag tycker mig känna igen stilen!» utropade han öfverraskad.
»Låt bli dem, annars blir jag aldrig god på dig!
Låt bli, säger jag!» ropade hon och sökte hindra honom ifrån att sätta sig i besittning af desamma.
Men han höll henne naturligtvis med lätthet ifrån sig och anammade brefven.
»Sätt dig nu stilla!» befallde han kort och bestämdt.
»Sätt dig säger jag, medan jag tar del af de här dokumenterna!»
Här dugde nu ej längre för henne att göra några invändningar, det hördes alltför väl af den hårda tonen i hans befallning.
Emelie kastade sig på soffan och började storgråta.
Han vecklade ut brefven på bordet och såg på underskriften.
»Jaså,» sade han, »du tar emot bref ifrån den tretton – – !
Och skrifver till honom också, kan jag förstå.
– Hade jag den uslingen här, så skulle jag, min själ, lära honom att skrifva bref till andras flickor, så han skulle aldrig glömma den magistern.
– Håll upp med tjutandet, säger jag!» röt han till Emelie, som gret alltjemt.
»Gjorde jag rätt, så skulle jag klå dig, din slyna, för du har haft fuffens med honom bak min rygg, och får jag se eller höra, att du har haft det minsta mer med honom att göra, så slår jag armar och ben af både honom och dig.
Det kan du komma ihåg!
Om jag så skall sitta på fästning i all min dag.»
»Ja, men han menar så väl emot mig och han skrifver inte ett enda ondt ord om dig,» sade hon försonande.
»Håll käft!
Du gör mig rasande, om du bara försöker att ta honom i försvar, den ormen.
En orm har han varit emot mig.
Skall du ta honom i försvar?» skrek han argt, i det han rusade fram till soffan och ruskade henne i armarne så hårdt, att hon skrek högt af smärta.
Jag kände mig naturligtvis manad att lemna mitt gömställe och skynda till den arma flickans beskydd.
Men jag besinnade mig först, och då jag noga öfvertänkt saken, så fann jag, att det ju ej det ringaste skulle båtat Emelie, utan endast yttermera uppretat honom emot henne, ifall han fått se mig framkomma ifrån ett gömställe i hennes boningsrum.
Han skulle ju kunnat groft missuppfatta vårt förhållande och i sammanhang dermed utsprida graverande rykten om henne och mig, hvilka lätt kunnat hinna fram till seminarium och skada mitt anseende och min ställning derstädes.
Och, som jag redan nämnt, så var jag sannerligen allt annat än angelägen om att göra ytterligare bekantskap med hans brutala styrka.
Således förblef jag fortfarande ett stumt vittne, undangömdt under soffan.
Sedan Tegnéhr något lugnat sig, tog han plats på en stol vid bordet och började högt uppläsa mina bref.
Det kan ingen förstå, hvad det kändes obehagligt att höra sina ädlaste tankar och känslor så förhånas, som han nu gjorde, när han med gycklande röst och åtbörder samt med ständiga anmärkningar af simplaste art profanerade mina varmhjertade, sant religiösa utgjutelser till den unga, värnlösa flickan, och jag skulle blygas öfver att här citera hans grofva utläggningar och inpass, hvarföre jag ock lemnar dem åt föraktets tystnad.
»Jaså,» sade han emellertid till slut, då han genomläst äfven det andra brefvet, »Studeranden Högädle Herr John Chronschough, Folkskollärareseminarium, Göteborg,» behagar vilja »gå hem till Emelie en afton, som Emelie är ensam».
Säg på till, när detta skall ske, så lofvar jag på min krigarära, att Emelies vän John Chronschough inte skall ruttna i detta rummet.»
Han skrattade godt åt sitt älskvärda löfte.
Och situationen blef nu äfven den stackars förgråtna Emelie för komisk (hon tänkte naturligtvis på, att den sannskyldige varg i veum just vid detta tillfället låg der inunder soffan), så att hon, trots alla öfverståndna och möjligen förestående obehagligheter, brast ut i ett klingande skratt, i hvilket äfven jag, ehuru tyst, nödgades deltaga.
Mina bref tycktes emellertid icke hafva gifvit honom anledning till någon synnerlig förargelse eller oro.
Men han tog dem i alla fall emellan sina händer och ref dem i hundra bitar, hvarefter han kastade bitarne i kakelugnen.
»Se så der, ja! sade han.
»Nu är det slut med den korrespondensen.
Och kom ihåg mina ord, att jag skall rifva både dig och honom så små som dessa brefven, om jag förstår, att du har det allra minsta mer med den satanasen att göra.
– Om söndag kommer jag igen.»
Dermed gjorde han militärisk honnör och gick stram sin väg, utan att ens taga henne i hand.
Emelie var ej heller det minsta angelägen om att få honom till att stanna längre.
Och hvad mig beträffar, så drog jag en suck utaf lättnad, när jag hörde henne stänga dörren efter honom.
»Kors i Göta, om han hade haft nys om, att Chronschough låg där!» utbrast hon skrattande, när hon såg mig sticka fram hufvudet under soffan.
Men jag kände mig nu icke längre hågad för att deltaga i hennes löje.
Jag blygdes inför mig sjelf öfver min förnedring att hafva behöft rentaf såsom en brottsling dölja mig undan för en min f. d. kamrat, hvilken jag dessutom numera ansåg ovärdig hvarje spår af aktning.
Och den unga flicka, för hvars skull jag underkastat mig all denna förödmjukelse, var hon väl värd mina uppoffringar?
Nej, kan jag med skäl säga.
Ty jag måste ovilkorligen förakta hennes ådagalagda brist på ambition och karakter, då hon, oaktadt hon ju kunnat räkna på mitt beskydd, tillät denne råe knekt att i min närvaro kurtisera och exercera sig, precist som han behagade, ja, hon opponerade sig ej ens ordentligt emot hans gröfsta handgripligheter.
Och på samma gång brast hon ju äfven i ärlighet och upprigtighet emot honom, då hon ville fördölja och fördolde min närvaro, en oärlighet, som jag dock för min egen del gerna vill förlåta henne.
Men när hon tillät sig att draga honom vid näsan, hvem garanterade väl då för, att hon icke skulle göra detsamma äfven med mig.
Då jag räckte henne handen till afsked, så bad hon mig sitta ned en stund, till dess vi kunde vara öfvertygade om, att Tegnéhr ordentligt aflägsnat sig, en bön som jag villigt efterkom.
»Ja,» sade hon sedan, »nu är det väl bäst, att herr Chronschough inte kommer hit mer, ty träffar han Chronschough här, så kan det bli till olycka för er begge två, och inte vill jag, att Chronschough skall skrifva till mig heller, för en såg, hur det kan gå med brefven, som jag ju inte kan ha hjerta till att bränna upp eller på annat sätt förstöra,» tillade hon artigt.
»Är det något, som jag vill Chronschough, så vet jag ju, hvart jag skall vända mig för att träffa honom.»
Jag delade fullkomligt hennes åsigter härutinnan och ännu mer, jag skulle nästan velat föreslå, att vi helst borde söka helt och hållet glömma hvarandras tillvaro.
Det skulle varit allra bäst, åtminstone för mig, ty jag hade sannerligen ej haft någon som helst glädje, utan endast missräkning och oro af min bekantskap med henne.
Vid afskedet tryckte hon hjertligt min framräckta hand, och jag såg i hennes ögon framglänsa ett par tårar, hvilka naturligtvis ej kunde undgå att röra mig, ty äfven hon sjelf var ju allt annat än lycklig, och en olycklig medmenniska har alltid rätt att göra anspråk på vårt medlidande.
Jag beslöt mig dock för att på allt sätt söka glömma henne.
Derhemma i mitt rum satt mamsell
Ringvall som vanligt på senare tiden och väntade mig med dukadt qvällsmatsbord.
Men leendet, som vid mitt inträde spelade på hennes välvilliga läppar, försvann helt plötsligt, när hon såg de tunga moln, hvilka lägrat sig på min panna.
»Hvad har händt?» sporde hon med orolig stämma och reste sig hastigt upp ifrån stolen.
»Herr Chronschough har väl inte blifvit sjuk?»
»Nej,» sade jag, »men jag mår icke väl ändå.»
Hon frågade då, ännu mera orolig, hvad som händt mig, alldenstund jag såg så deprimerad ut.
Jag svarade helt kort, att det kunde jag ej säga henne.
Ett skarpt drag af missnöje aflöste ögonblickligen det bekymrade uttrycket i hennes ansigte, och i det hon skickade sig till att lemna rummet, sade hon med af sinnesrörelse darrande röst:
»Jaså,» sade hon, »jag har således inte herr Chronschoughs förtroende.
Nå, då så skall jag heller inte längre besvära med min närvaro.
God natt!»
Då hon kom i dörren, vände hon sig om och gaf mig en lång, frågande blick, liksom om hon väntat, att jag skulle kalla henne tillbaka och öppna mitt hjerta för henne.
Men deraf blef nu ingenting.
Ty huru skulle jag väl sanningsenligt kunna redogöra för orsaken till min misstämning!
Och att slingra mig undan med en dikt, dertill hade jag alltför stor aktning både för henne och för mig sjelf.
Jag fann det sålunda långt bättre att låta henne vara förtörnad öfver min brist på meddelsamhet, än att, genom uppenbarandet af min kommunikation med Emelie, gifva henne anledning att göra sina reflexioner öfver mitt förhållande till den unga flickan.
Ty i så fall hade jag alls ingen trygghet för, att icke hon kunde tro oss om allt, hvad dåligt var, och inrapportera sina lösa förmodanden till seminarium; jag hade ju sett, huru skoningslöst hon i detta hänseende förfor emot Tegnéhr, oaktadt hon vid det tillfället ej leddes af någon svartsjuka, utan endast af sin sedliga förtrytelse.
Sålunda var jag fast besluten, att, kosta hvad det ville, till och med hennes tillgifvenhet, låta henne förblifva i okunnighet om mitt uppsökande af Emelie.
Och i sjelfva verket borde jag egentligen vara glad öfver denna möjlighet att få slut på ett intimare förhållande, som genom sin absurditet (hon var, såsom jag redan nämnt, omkring 50, jag ej fylda 20 år) förr eller senare måste blifva ohållbart och sluta med en kris.
Följande dag visade hon sig icke för mig, ej heller den näst derpå följande.
Jag gjorde dock alls ingen min af att vilja söka upp henne, oaktadt hjelpmadamen underrättade mig om, att mamsellen var illamående.
Tredje dagens eftermiddag, omedelbart efter min hemkomst från middagsmåltiden hos gamla Gustafva, uppenbarade hon sig emellertid ånyo i mitt rum.
Hon såg medtagen ut, och åldersrynkorna framträdde skarpare än någonsin i hennes tydligen förgråtna ansigte.
Kring hennes mun lade sig ett hårdt drag, och ögonen blefvo hvassa som spjut, då hon med tillkämpadt lugn sade:
»Jag ville endast i god tid underrätta herr Chronschough om, att jag ej anser mig ha råd till att hyra ut detta rummet mot half hyra längre än till denna terminens slut.»
Jag tänkte härvid naturligt nog på lifräntan, som hon förut talat om så vackert och hvilken »mer än väl räckte för både hennes nuvarande och kommande behof», men jag ansåg det under min värdighet att nu erinra henne derom, utan sade, kallt bugande:
»I så fall är det väl bäst, att jag flyttar; ty jag ämnar ej att vidare bo tillsammans med någon kamrat, och att ensam betala en så stor hyra, som mamsell
Ringvall pretenderar på, det har jag hvarken lust eller råd till.»
Dermed var hennes audiens till ända.
Hon neg för mig, och jag bugade mig för henne så stelt, som om vi aldrig talat ett vänskapligt ord med hvarandra.
Och jag prisade min lycka att så lätt hafva fått slut på detta förhållande, som utan all afsigt från min sida börjat utveckla sig och hvilket, såsom jag förut sagt, i längden med naturnödvändighet måste blifva ohållbart.
Ty det var ju orimligt för mig att tänka på någon äktenskaplig förening med en qvinna, som, hvad åldern beträffade, mer än väl kunnat vara min moder, ja, nära nog min mormoder.
Och med de anspråk på underdånighet från min sida, som hon redan velat göra gällande, skulle jag naturligtvis ej fått ega en tanke, utan att straxt meddela den åt henne.
Jag hade emellertid af allt detta vunnit den erfarenheten, att man måste vara strängt på sin vakt vid umgänget med qvinnorna, isynnerhet mot de mera bedagade, ifall man vill undvika att komma i beroende af dem.
Således stod jag nu, efter nära tre terminers vistelse i den stora staden, nästan lika fattig på intimare vänner, som då jag för första gången satte min fot på dess jord.
Utaf dem, som jag kommit i närmare beröring med och särskildt fästat mig vid, fans ju ej en enda, som visat mig en oegennyttig tillgifvenhet, Pettersson, Tegnéhr, mamsell Ringvall, dessa hade alla vid första bästa tillfälle endast ådagalagt egoistiska beräkningar eller tendenser.
Jag föresatte mig också att i framtiden vara ännu försigtigare än förut med ingåendet af nya vänskapsförbindelser; på kärlek ville jag aldrig mer tänka, sedan Emelie i sitt barnsliga oförstånd föredragit en annan.
Det enda, jag numera kunde trösta mig med, var, att jag, huru allt för öfrigt vexlade, likväl hade en beständig vän, vännen den bästa, nemligen min kära, ömma moder, hvilken aldrig skulle upphöra att älska mig och sörja för mitt väl, så länge hennes hjerta klappade i barmen, och jag vände mig förtröstansfullt till den allsmägtige och allgode Fadern i himmelen med en brinnande bön, att Han i sin barmhertighet täcktes låta henne alltjemt såsom min goda engel vaka öfver mig här i jemmerdalen ända till min lefnads slut.
Nästa morgon, då jag skulle förfoga mig till seminarium, observerade jag ute på gården, straxt invid förstugutrappan, några smärre hvita föremål, som vid närmare undersökning befunnos utgöra småbitar af den alabasterhund, som jag skänkte mamsell
Ringvall på hennes namnsdag och hvilken hon nu i sin uppretade sinnesstämning hjertlöst sönderslagit och utkastat, tydligen i afsigt att visa, det hon nu ville befria sig ifrån allt, som ens kunde väcka en erinring om mig.
Kränkt ända ned i djupet af min själ af detta uttryck för dåligt lynne och ännu sämre takt från hennes sida, beslöt jag, att det skulle dröja, innan någon qvinna af mig erhölle en ny alabasterhund att sönderslå och kasta ut på gården.
Vid läroverket gick det alltjemt utmärkt för mig, om möjligt ännu bättre än någonsin förut, allt till mina lärares stora belåtenhet och mina kamraters stora afund.
Jag gaf till och med så klara och bestämda svar i pedagogik, hvilket ämne vi nu först började studera, att rektorn uttryckte sitt fulla erkännande, något som ytterst sällan lär hafva inträffat.
Orsaken till min framgång härutinnan låg naturligtvis i den gedigna noggrannhet, med hvilken jag afskrifvit och studerat anteckningarna i ämnet efter rektorn sjelf; jag nöjde mig nemligen ej med den enda upplaga, som jag afskrifvit under sommaren, utan förskaffade mig flera anteckningsböcker af olika antecknare till jemförande granskning och utvalde med omsorg den bästa versionen, en sak som kamraterna aldrig ens kommit att tänka på och om hvilken jag naturligtvis ej heller gjorde mig besvär att upplysa dem.
Studiearbetet utgjorde min ädlaste och fullkomligaste tröst, och ju fullständigare jag af omständigheternas makt nödgades att öfvergifva och öfvergafs af mina intimare personliga vänner, desto fastare knöt jag vänskapsbandet med mina böcker, och desto kärare blefvo de mig.
Dessutom tog jag lektioner i orgelspelning för musikläraren och använde hvarje ledig stund vid kammarorgeln, och kröntes mitt arbete äfven derutinnan med framgång.
Apropos mina musikaliska öfningar i hemmet, så roar det mig att här anföra ett bevis på, hur en qvinnas omdöme kan vexla efter hennes olika stämningar.
Det gäller samma mamsell
Ringvall, som under det vi sympatiskt umgingos med hvarandra, så vackert komplimenterat mig för mina framsteg på kammarorgeln.
Nu efter brytningen oss emellan hördes hon deremot, vid första tillfälle som köksdörren råkade stå uppe, med sin skarpaste röst skrika till hjelpmadamen:
»Stäng dörren, så jag slipper höra det eländiga klirpet på den usla orgeln!»
Och jag behöfver väl ej nämna, att ett enda dylikt utrop var mer än tillräckligt att hos mig utplåna till och med hvarje spår af aktning för den gamla harpan.
Jag längtade efter att få lemna detta numera allt annat än trefliga ställe och räknade med otålighet dagarna till terminens slut.
O, hvad det skulle kännas ljuft att åter blifva i tillfälle att helsa på min ömma moder och i det gamla, kära hemmet söka den värma och frid, som endast der stod att finna.
Emellertid lyckades jag att på samma ställe, der gamla Gustafva hade sin spisningslokal, för nästa termin få hyra ett mindre vindsrum, hvars pris ej öfversteg mina vilkor att ensam betala, och dit flyttade jag mina tillhörigheter, innan jag lemnade staden.
Afskedet med mamsell
Ringvall blef så kyligt som möjligt, men likafullt artigt från min sida, och dermed voro vi skilda åt för alltid.
Likasom förut kunde jag äfven nu resa hem med de bästa betygen i klassen, men fastän jag erhöll det högsta stipendiet, blef det ändock i år klent bestäldt med julklapparne, enär de kostnader, som mitt orgelspel ådragit mig, jemte förlusterna på Tegnéhr äfvensom den hjelp, jag lemnat Emelie, på ett betänkligt sätt länsat min kassa.
Det var således nätt och jemt, att jag ansåg mig hafva råd till att köpa en mindre bönbok åt min moder, om jag, äfven med iakttagande af den största sparsamhet, skulle kunna begagna mig af gästgifvareskjuts emellan Göteborg och Glimminge.
Men jag visste ju alltför väl, att min ömma moder ej fästade sig vid gåfvans materiella värde, när den kom ifrån mig, likavisst som att jag sjelf för henne utgjorde den bästa julklappen.
Jag hemkom emellertid utan något som helst reseäfventyr och mottogs med öppna armar af min moder, som utgöt glädjetårar öfver det lyckliga återseendet och dukade fram af allt det bästa, hon tillagat för högtidens firande.
Utom de för mig lika kära som obligatoriska visiterna i prestgården, der jag nu som alltid blef emottagen såsom en välkommen och hedrad gäst, sökte jag sorgfälligt under denna ferietid att slippa ifrån alla vidare invitationer i bygden, utan nöjde mig med att vid kyrkobesöken på helgdagarna utbyta helsningar med gamla vänner och bekanta.
Äfven denna jul blef jag bjuden på kalas till Boarp, men betackade mig, enär jag alls icke hade lust att utsätta mig för några vidare obehag af den gamle sjelfkloke och egenkäre narren Hans Persson och hans oridderlige adjutant Sven Jönsson på Lyngen, hvilken senare nu tydligare än förut lade sina känslor för unga Nilla i dagen.
Sålunda såg jag mig nu i tillfälle att, under min moders ömma omvårdnad i det kärleksfulla, lugna hemmet, ostörd söka återvinna den sinnets frid och ro, som jag, efter den föregående terminens alla bekymmer och missräkningar, så väl behöfde.
Ferierna nalkades emellertid snart sitt slut, och långt fortare, än hvad jag önskat, måste jag bjuda min kära moder farväl och anträda återresan till Göteborg.
Den nya vårterminen bjöd ej på några synnerligen anmärkningsvärda händelser.