Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag känner mig motspänstig mot den blotta tanken, att hon skall förstå mitt lidande, vill icke, att hon skall dela det med mig.
Efter middagen stänger jag mig inne på mitt rum.
Och när min hustru efter många timmar knackar på min dörr, svarar jag henne, att jag skrifver på Reinholds äreminne.
Jag ligger på min soffa, som förlamad af ett våldsamt slag, och jag söker komma underfund med, hvarför jag på så länge icke tänkt på Reinhold.
Samtidigt tycker jag, att jag alltid tänkt på honom, att han varit mitt tysta vittne under alla de ensamma aftnar, jag setat vid mitt skrifbord och talat med mig själf.
Och när jag kommer ut, säger min hustru:
»Får jag se, hvad du skrifvit?»
Jag betraktar henne ett ögonblick och svarar så:
»Det var icke sant.
Jag har ingenting skrifvit.»
Och hon förstår mig som alltid, förstår med sin ögonblickliga, säkra instinkt, hur djupt jag varit skakad, och att jag åter med afsikt stängt henne ute från min sorg.
I det hennes läppar darra, och hennes blick glider mig förbi, säger hon:
»Skulle du sörja lika mycket, om jag dog?»
Jag vet, att jag skulle göra det.
Jag vet också, att jag ingenting kan göra, som skulle krossa henne så djupt som att lämna hennes fråga obesvarad.
Men jag har icke energi att frampressa ett ord till svar, och full af bitterhet och förtviflan tiger jag.
Medan kvällen går, sitter jag vid hennes sida och tänker med harm på hennes kvinnliga fråga.
Och jag säger till mig själf, att Reinhold aldrig skulle framställt en dylik.
Den 2 mars 1891.
Reinholds död lämnar mig ingen ro.
Fast jag aldrig drömt om, att jag mera skulle återse honom, känner jag mig på ett oförklarligt sätt efter hans död mera ensam än någonsin.
Och för att döfva den förfärliga oro, som plågar mig, griper jag till pennan och försöker rita det äreminne, som jag talade om till min hustru.
Jag tycker, att jag har något, som jag borde få förlåtelse för, att jag svikit denne vän, hvilken aldrig svek mig, att jag vill göra något godt igen, som jag förbrutit.
Jag vet icke, hvad det är.
Jag vet icke att jag förbrutit något mot honom, eller om det är döden, som narrar mig att känna det så.
Men gripen af ett underligt begär att pina mig själf med att framkalla minnet om den döde, skrifver jag, och jag lägger dessa blad in i boken om mig själf.
Ett ungdomsminne.
Det fanns en tid, när jag lefde i den illusionen, att man kan rädda till lifvet den människa, hvilken för en själf är liktydig med bevarandet af tron på lifvet själft.
Men det ar länge sedan nu, och när jag tänker därpå, grips jag af medömkan med den, hvilken som jag skall vara dömd att försöka det omöjliga.
Jag vet ej, hvarför jag just i dag skall sörja den man, hvilken tog min ungdoms vänskap som ingen annan, den ende, af hvilken jag icke fått minnet af ett missförstånd eller en tid, då mellan oss härskade den trötta ljumhet, hvilken andens halfherrar finna naturlig.
Jag ser honom för mig i dag, som jag ej gjort på länge, ser hans långa, magra gestalt, hvilken såg ut att endast kunna bäras upprätt, emedan han liksom aldrig visste, hvar han skulle göra af den, när han satt, ser hans knotiga, skägglösa ansikte med de svällande läpparna och de fanatiska ögonen under ett lågt hårfäste.
Jag tycker mig ännu höra hans stämma från den tid, då vi möttes på främmande jord och tillsammans drömde Alexandersdrömmar om de eröfringar, hvilka blifvit oss lofvade i purpurglansen af ungdomens fantastiska tro.
Reinhold hette han, och jag skrifver hans namn med den heliga känsla, som kommer af, att jag vet mig rita grafskriften öfver en död.
Aldrig har jag emellertid känt en mera lefvande människa, och aldrig har någon mer än han lärt mig, att det är sådana, som lifvets stygghet obevekligt sträfvar att döda.
Det lyckades med Reinhold, tv han var vek af natur, och hans känslor gingo utom måttet.
Lifvet dödade honom, och som en osynlig länk binder ödets tråd mitt eget vid hans.
Det är mig ännu, som lockade mig hans blick att icke öfvergifva honom, icke lämna honom ensam i det mörker, där han famlar.
Jag kände det så, när underrättelsen första gången kom till mig, att han var, hvad jag kanske nu håller på att bli, och därtill ensam i främmande land, och den känslan fyller mig ännu, när jag vet, att ödet arbetar på att förena oss åter.
Ty det är detta jag vet, detta, som lockar mig att drag för drag återerinra mig hans person.
Han var vetenskapsman, astronom, och hans namn hörde en gång till dem, hvilka troddes skola stiga i glans, och det var nog icke många, som anade, att denna våldsamma natur, hvilken var lika kampduglig som njutningskraftig bar inom sig fröet till sin egen undergång.
Men saken var den, att denne bålde kämpe, hvilken en gång skrämt universiteten genom sin radikalism och flyttat till utlandet för att ensam gå sin väg, oberoende af alla småsting här hemma, hade ett barns sinne, och han var lika känslig för motgångar och öm för slag, som hans egen hand var snabb att utdela sådana.
Lifvets nålsting blefvo därför hos honom till obotliga sår, hvilka växte och frätte samt slutade med att döda honom.
Jag glömmer aldrig den dag, då brefvet kom från Petersburg med underrättelsen att denna människa var bruten.
Den känsla, som genomfor mig, var lik den, hvilken jag erfarit nu.
Skillnaden var den, att då var jag ännu med i lifvet.
Och jag kan ännu minnas, huru jag kände det.
Det var, som om det stora molnet, hvilket skall komma, med ens svept hela min ungdom i likdräkt, och det var, som om hans olycka skrämt upp inom mig en slumrande fruktan, som om hans vålnad trädt mig nära och hviskat mig i örat en varning, för mig själf.
Jag greps af ett vildt begär att göra det omöjliga möjligt, att se honom, tala vid honom, återgifva honom lifvet, och jag förstod på samma gång dunkelt, att hvad jag ville trotsa mig till af ödet, af Gud, af den makt, som länkar våra hemligaste vägar, det var befrielsen från den tanken, att den människa, hvilken i lifvet gifvit mig mest, skulle mottaga sin undergång som inseglet på slumpens föraktliga makt.
Jag minns nu blott, att jag reste och att jag länge stod och knackade på Reinholds dörr.
Då intet svar kom, öppnade jag sakta dörren och steg in i ett stort rum, hvilket såg ut som en gammal målaratelier, och hvars väggar rundt omkring voro nästan klädda med böcker.
Solen sken in genom en stor glasruta, hvilken som ett bredt tvärband delade taket i två hälfter.
Längst in varseblef jag en fördjupning, i hvilken jag skymtade en säng, och när jag kom närmare, såg jag, att Reinhold ännu låg.
Hans drag uttryckte ingen märkbar öfverraskning öfver att se mig, han reste sig blott upp i bädden och betraktade mig, utan att yttra ett ord.
»Reinhold!» sade jag med så lugn röst, jag kunde, och gick fram för att fatta hans hand.
Han tog min och såg mig med en underlig blick i ögonen.
»God dag,» sade han med en stämma, hvilken han tydligen ansträngde sig att göra vänlig.
Men han gjorde inga frågor, tycktes öfverhufvud finna det alldeles i sin ordning, att jag kommit.
Jag svarade på hans enstafviga tilltal så godt jag kunde, talade om mitt hem, om våra vänner i Stockholm, hälsade honom från alla, och då han fortfarande teg, satte jag mig ned bredvid sängen.
»Det var snällt, att du kom och hälsade på mig,» sade han slutligen med samma klanglösa röst.
Därefter lade han sig ned, lutad mot armbågen, vände sitt ansikte mot mitt och betraktade mig en lång stund, utan att tala.
Instinktlikt förstod jag, att det icke var lämpligt att störa honom, att han af något för mig okändt skäl önskade, att jag skulle tiga.
Jag fick också god tid att återvinna herraväldet öfver mina nerver, som voro nära att svika mig.
Jag såg mig omkring i rummet, och jag funderade öfver, hvarför Reinhold valt just en atelier till sin bostad.
Det var tydligt, att på länge hade ingen arbetat härinne.
Betäckta af ett tjockt lager af damm stodo böckerna orörda på sina hyllor och syntes med sina liflösa, regelrätta rader bilda ramen kring ett lif, hvars kraf hela världen förut icke räckt att tillfredsställa, men som nu nöjde sig med den tysta hvilan i en bädd och de outtalade tankar, som hvirflade i en sjuk hjärna.
På bordet stod en gammal tub, vänd uppåt, och med en känsla af beklämning förstod jag i ett ögonblick, hvarför astronomen valt en atelier till sin bostad.
Jag förstod, att genom detta vanmäktiga instrument plägade han rikta sin blick mot himlahvalfvet, och att genom detta glastak samtalade han med samma stjärnor, hvilkas gång han förut beräknat, och hvars hemligheter han utforskat.
Med en plötslig intuition uppfattade jag allt detta, och jag kände mig som på besök i en aflidens graf.
Då föll slutligen min blick på det påbörjade brefvet med mitt namn och ingenting mer.
Och jag fick en känsla, hvars kväfvande ångest jag ännu tycker mig förnimma.
När jag ändtligen vände mina ögon tillbaka mot bädden, måste jag lägga band på mig för att ej rycka till.
Reinhold betraktade mig allt fortfarande, och det hade kommit ett listigt forskande uttryck i hans förr så öppna, förtroendefulla blick.
Då förstod jag icke denna blick.
Men nu förstår jag den.
Fortfarande utan att säga ett ord, lät han sina ögon undersöka mitt ansikte, som om han ansträngt sig att komma till botten med en hemlighet, hvilken han anade.
Och nu först, sedan mina ögon vant sig vid skymningen i hans vrå, såg jag, hur hela hans ansikte hade förändrats.
Ögon, mun, panna och hår, hvarje drag var sig likt!
Men det, som gaf lif och karaktär åt denna yta, hade försvunnit.
Själfva sammanhanget – allt som förut gifvit prakt åt dessa oregelbundna drag, hvilka ägt något af den gömda lidelsen i vissa af Rembrandts porträtt, hade utplånats som af en osynlig hand.
Och såg man in i hans ögon, hade man en förnimmelse, som om själen ansträngt sig att gifva dem lif, utan att lyckas.
Det var en låga, som saknade näring, en eld, hvilken höll på att brinna ut.
Jag minns ännu hans utseende, och det liknade, hvad jag sett i spegeln, när jag betraktat mig själf.
Men då måste jag se bort.
Nu skulle jag ej ha behöft göra hvad jag då gjorde.
Ty hans blick hvilade ännu på mitt ansikte.
Det var, som om han icke behöft blinka, utan kunnat stirra, som en död man stirrar, med öppna ögon, hvilkas lock aldrig falla ihop.
Jag hade en känsla af, att jag ville stiga upp, lägga min hand på hans hufvud, pressa det ned mot kudden och därefter sakta och mildt sluta igen dessa ögonlock, sluta dem för evigt och sedan stänga dörren om ruinerna af denna människa som varit.
Hade jag det kunnat, skulle han kanske icke locka mig till sig som nu.
Men jag vet nu, att jag stirrade mot en verklighet, som hade i sig någonting af detta, hvilket våra fäder nämnde att se sin egen fylgja.
Sist drog Reinhold plötsligt en djup suck.
Öfver hans mun kom ett sorgset och allvarligt uttryck, som erinrade om honom själf i hans vekare ögonblick, och med en min, som om han hängåfve sig åt en känsla af ro, hvilken han länge umburit, sade han:
»Nu vet jag, att jag kan tro på dig.
Du vill mig inte något ondt.»
»Visste du inte det förut?» svarade jag för att säga något.
»Det vet man aldrig,» sade han häftigt.
»Men nu har jag sett på dig.»
Han beledsagade dessa ord med en nick och en gest, som inneburo, att han ägde gåfvan att ransaka hjärtan och njurar, och för att dölja min egen rörelse tog jag honom om båda axlarna; klappade och skakade honom och gaf honom alla möjliga skämtsamma smeknamn, hvilka jag erinrade mig från vårt gamla kamratlif.
Han log för första gången, sedan jag kom in i rummet.
Hans leende hade alltid förr haft något af obekymrad lefnadslust, som smittade.
Det var samma muskelrörelse ännu, men hans dåvarande leende erinrade om det forna, som en pressad, förbleknad blomma kan påminna om den lefvande.
Sedan kom det trötta, frånvarande uttrycket tillbaka i hans ansikte, och i det han lutade hufvudet mot kudden, sade han:
»Jag har lidit så mycket, och jag är så trött.»
Och efter en stunds tystnad:
»Därför ligger jag mest.
Jag är alltid trött.»
»Hvad gör du då?»
»Jag tänker.»
»Det är inte bra att tänka för mycket, Reinhold.»
»Det förstår du inte.
Det är det enda, jag har att lefva för.»
»Arbetar du aldrig?»
»Nej, det roar mig inte längre.
Jag bara ser på stjärnorna ibland, när jag blir trött på att tänka.»
Han pekade på tuben.
»Man ser stjärnorna så vackert genom den där.
Och jag ser inte bara stjärnor.»
Jag såg på honom, och jag var långt ifrån att förstå, hvad han menade.
Nu skulle intet af hans ord förefallit mig sällsamt.
»Jag ser också människor,» fortfor Reinhold, »jag ser dem i stjärnorna.
Människor, hvilka jag älskat i lifvet.
Goda och vackra människor och sköna tankar.
Jag tänker dem om igen, och jag tycker, att jag kan läsa i stjärnorna som i en bok.
Och mycket bättre!
Jag blir så trött af att läsa.
Han suckade och tog sig åt hufvudet.
»Det värker så förfärligt här,» sade han.
Och i det han kastade en skygg blick omkring sig, tillade han:
»Och så har jag så underliga drömmar.»
»Det har du alltid haft,» sade jag, och jag önskade i min dårskap att förströ hans tankar.
»Jag hade det i lifvet också,» svarade han.
»Ja, men du lefver ju ännu, Reinhold,» sade jag, fortfarande behärskad af samma dåraktiga illusion.
»Och du skall bli frisk igen och komma ut.»
»Det där förstår du inte,» genmälde han.
»Jag ser, att jag kan tro på dig.
Men du förstår mig inte.»
Han reste sig upp, och hans ansikte fick ett ansträngdt uttryck, som om han velat förklara sitt eget lifs hela invecklade problem.
»Om man lefver eller inte, ser du, det vet man aldrig riktigt.
Det finns många människor, som gå omkring och tro, att de lefva.
De ha emellertid dött en gång, fast de ej kunna komma ihåg, när det skedde.
Sådana människor ha haft stora sorger, och sorgerna komma, när ingen vet.
Men en dag märker man, att det är mörkt rundt omkring, och att man inte har några vänner.
Och då har man egentligen dött, utan att veta, när det skedde.»
»Har du inga vänner?»
Han reste sig plötsligt, så att han satt rätt upp i sängen.
Det kom ett förgrämdt, hemskt uttryck i hans ansikte.
»Det är djäflar,» röt han med stentorsstämma, »djäflar, som narra de goda människorna.
Ty det är de goda människorna, som aldrig ha några vänner.
Det förstår man icke, medan man lefver.
Men sedan man dött, vet man, att vännerna voro djäflar.
Vet du inte det?»
Han steg ur sängen och började under häftiga åtbörder att kläda på sig.
»Du är kanske inte död än,» fortfor han. »Jag har inte hunnit se det ännu.
Men när jag slutat min undersökning, skall jag säga dig det.»
Hans ord träffade mig icke då.
Jag lade endast märke till, hur bristfällig hans dräkt var.
»Jag tycker om att gå så här enkelt klädd,» sade han, när han märkte mina blickar.
Därefter ställde han sig framför mig och frågade utan förberedelse:
»Tycker du, att jag ser tokig ut?»
Jag svarade nej, medan jag kände, hur gråten ville kväfva min röst, och sedan han ännu en gång försäkrat, att han visste, att han kunde tro på mig, föreslog han, att vi skulle gå ut.
Han ville bara undvika att träffa några landsmän.
»De äro djäflar allesammans,» utlät han sig.
»Det vet du inte.
Men de ha förföljt mig en gång omkring gatorna under flera dagar.
De vaktade mig hemma också, så att jag måste fly ensam långt utanför Petersburg.
Där sof jag två nätter i snön.
Sedan dess har jag tagit ur nyckeln.
Men jag hör dem nog, hur de tassa i trapporna och knacka på dörren.
Men jag är dem för slug.
Jag ligger här inne i min säng och skrattar.
Och när jag är glad ibland, öfvar jag mig att skjuta med en bössa.
Jag skjuter inte, förstår du.
Jag bara siktar och smäller med hanen, så att jag skall kunna knäppa dem en gång, när det behöfs.»
Under detta hade jag stannat framför en broschyr, som låg på bordet.
Det var en astronomisk afhandling, tryckt på franska, hvilken en gång gifvit Reinhold ett namn i den vetenskapliga världen.
Jag tog den i hand och betraktade den med en känsla, som om jag återfunnit honom själf från forna dagar.
En outsägligt pinsam beklämning öfverföll mig, och för att leda hans tankar in på ett annat spår sade jag:
»Minns du den tiden?»
Reinhold stod stilla och såg en stund på den lilla boken.
Det spända uttrycket i hans ansikte ersattes af ett tungt svårmod.
»Det var, när Reinhold var ung,» sade han och log stillsamt.
Ven 4 mars 1891.
För första gången har jag hos min hustru iakttagit något, som liknade vrede eller irritation emot mig.
Det drabbade mig nästan som ett slag, hvilket för ett ögonblick väckte mig åter till lifvet.
Vi sutto i afton tillsammans, och jag såg, att hon undvek att vända sina blickar mot mig.
Jag kände på samma gång, att det var något hon ville säga mig, som hon icke kunde.
Djupare och djupare böjde hon sig ned öfver sitt arbete, och till sist såg jag på rörelsen af hennes rygg och axlar, att hon grät.
Jag visste icke hvarför hon grät, endast att det var för mig.
Hon grät länge, utan att jag låtsade se det.
Men till sist blef denna stumma förtviflan mig outhärdlig, och jag frågade:
»Hvarför gråter du?»
Hon svarade icke först, arbetade endast på att kväfva snyftningarna.
Så såg hon på mig med en ond blick, som gick mig genom märg och ben, och sade:
»Är det sant, att allt blifvit dig likgiltigt?»
»Du sade så för ett par dagar sedan,» fortfor hon.
Då förstod jag.
Och fruktan af att pinas till en ny bekännelse gjorde mig kall.
»Jag kan icke säga dig mera, än hvad jag nu har sagt.»
»Och ändå sörjer du Reinhold,» utbrast hon med darrande läppar.
»Det är således endast jag, som är dig likgiltig.»
Jag kunde ingenting svara, och vi skildes denna kväll utan en smekning.
Men när jag blifvit ensam, grubblade jag öfver detta, hvarför Reinholds öde icke var mig likgiltigt, då allt annat lämnade mig kall.
Jag söker efter ett svar, och jag tycker, att sådant borde finnas.
Men jag finner intet.
Jag vet blott, att jag icke kan låta bli att minnas honom, genomgå drag för drag detaljerna i vårt sista möte.
Om dagen fyller hans öde mina tankar, och om natten rufvar det i mörkret kring min bädd.
Jag känner mig besatt af den döde, och jag tycker, att det är han, som skrifver genom mig.
Fortsättning på ett ungdomsminne.
Åter minns jag denna underliga dag i den stora staden vid Newa, och jag ser mig själf vid Reinholds sida, ätande middag på Palkin.
Jag ser honom böja sig fram emot mig med den på en gång brinnande och slocknande glans i sina ögon, hvaraf jag aldrig blifvit minnet kvitt.
Han har fått en likör till kaffet.
Han höjer sitt glas mot mitt och ser så lycklig ut, att jag får tårarna i ögonen.
Han liknar sitt eget forna jag.
Men plötsligt förändrades hans ansiktsuttryck, han blef allvarsam, och det var tydligt, att någon tanke plågade honom.
Upprepade gånger strök han sig med en obeskrifligt plågsam rörelse öfver pannan, och jag började nästan tro, att vinet inverkat på honom.
»Du vet inte hvem jag är,» sade han helt oförberedt.
»Men jag skall säga dig det.»
Dessa ord uttalades i en ytterst hemlighetsfull ton, och i det han sänkte rösten nästan till en hviskning, yttrade han:
»Du vet inte, att jag en gång förr har varit halshuggen.»
»Det är mycket länge sedan,» sade han efter en paus.
Reinhold tydde den tystnad, med hvilken jag mottog detta meddelande, vet jag icke.
Jag vet blott, att jag nu förstår, hur han då måtte hafva lidit.
Men då kände jag blott, som om en mur rest sig mellan oss båda med hvarje ord vi uttalade för att närma oss hvarandra, och jag jämförde detta samtal med de tusentals andra, hvilka jag sett stänga människors själar från den vederkvickelse, som kallas ömsesidigt förstående.
Skillnaden var blott, att i detta samtal låg den absoluta skilsmässan, kärf och brutal utan möjlighet till en förändring.
Men Reinhold fortsatte:
»Det är meningen, att jag skall korsfästas framdeles.
Det har Gud sagt mig.
Han har märkt, att försoningen inte var fullständig, och att världen behöfver räddas en gång till.»
När jag ingenting svarade, pekade han ut genom fönstret med en gest, som om han velat famna himlahvalfvet.
»Du tror, att du vet något om världarnas uppkomst,» sade han.
»Men du misstager dig.
Ty du tror inte på Gud.
Men Gud sitter däruppe och tänker, och alla världar, som rulla omkring i rymden, äro endast delar af Guds oändliga tanke.
När därför människorna tänka en ny och vacker tanke på jorden, då springer en ny stjärna fram på himmelen.
Den fanns där nog, fast ingen förut kunde se den.
Ty alla stjärnor, som synas, äro tankar, hvilka goda människor tänkt.»
»Jag har tänkt fram många stjärnor,» tillade han hemlighetsfullt.
Och nu kom en berättelse, som isade mig genom märg och ben och gjorde mig blek af skräck vid tanken på alla de kval, som ett människoöde kan gömma.
Reinhold talade om sina motgångar, hur han hade älskat sin vetenskap, och huru han hade blifvit hånad, därför att han var så stor, att ingen kunde förstå honom, förrän en gång hans timme slog och döden kom med eftervärldens upprättelse.
Sedan talade han om sina vänner, hur han älskat dem, men hur de svikit honom alla.
Då hade han blifvit ensam.
I början hade det endast förvånat honom, att ingen märkte, hur han satt ensam och utanför de andras krets.
Han gick som långt borta från världen, och allt hvad som hände, lämnade honom mer och mer oberörd.
Som ett skal af likgiltighet växte kring hans tankar och känslor, och när något bröt igenom detta skal, var det blott ett hat till allt och alla.
Och detta hat frätte bort hans gamla jag.
Han flydde från Petersburg och bosatte sig på en stepp, genomskuren af en bred, långsamt rinnande flod.
Och i ensamheten kommo andar och besökte honom, andar, hvilka han kände genom deras verk, och som hyste medlidande med den öfvergifne.
Det var en underlig samling:
Rembrandt och Byron, Galilei och Newton, Svedenborg och Tegnér, Nero och Paulus.
Alla, som hade syndat på jorden och nu brunno i helvetet, alla, som varit olyckliga och burit världens lidande inom sig, alla dessa, reformatorer och vetenskapsmän, skalder och konstnärer, alla samlades de hos Reinhold.
Reinhold kände deras lif och deras tankar, förstod hvad de lidit och att det var onda människor, som gjort dem olyckliga.
Sist kom också den törnekrönte med långsamma fjät.
Han skred fram på den vida steppens gräs, och mot den långsamt rinnande flodens mörka vatten lyste hans hvita mantel.
Stilla kom han och lade sin hand på den ensammes hufvud.
Då blef det ljust omkring Reinhold som inom honom.
Och han förstod, att han icke blott samtalat med de store döde.
Han hade själf lefvat deras lif.
»Det var jag, som var Galilei,» sade han.
»Det var jag, som skref Byrons dikter.
Det var jag, som hyllades under namn af Nero vid fäktarspelen i Rom.»
Jesus var den, som stannat hos honom allra längst.
Han lärde
Reinhold att söka ensamheten och tänka, och när hans tanke omspann all rymdens världar och deras skimrande ljus, då var det hans vetande, som skulle pånyttföda den syndiga världen.
Då skulle den stora försoningens timme slå, och alla, som nu gingo och hånlogo, skulle böja sig i vördnad inför honom, den ensamme astronomen, hvilken burit all världens ve.
»Det är jag, som är frälsaren,» slöt han. »Jag var det icke då, när Han lefde.
Men nu är jag det.
Förstår du mig?»
Reinholds patos verkade nu stilla och mildt, skilde sig alldeles från den häftighet, med hvilken han talat under förmiddagen.
Därför grep det hela mig också så mycket starkare.
Men samtidigt kände jag ett vanvettigt begär att få skratta bort det absurda i hela denna tankegång och konversation.
Jag hade ej följt honom under mellanstadierna, mindes honom blott som den kraftigaste bland de kraftiga, hos hvilken endast blödigheten och exaltationen ibland kunde verka skrämmande.
Och nu såg jag honom, sedan denna blödighet tagit öfverhand och låtit honom förvandla till öppna sår alla de lifvets knappnålssting, hvilka de hårdhudade icke ens märka, lugn och behärskad blicka in i hela detta kaos af elände.
Det föreföll mig, som om jag blott skulle behöfva säga till honom:
»Allt detta är ju bara dumheter!»
Säga det med all den ångest och ömhet, hvilken jag kände, för att jag skulle få se honom rikta sin gamla humoristiska blick emot mig och säga, att han skämtat.
Men lifvet skämtar icke med oss människor.
När det leker med oss, leker det grymt.
Och mina tankar, som jag aldrig uttalat, hade nått honom ändå.
Ty när jag såg upp, märkte jag, att han betraktade mig från sidan med en lurande, misstänksam blick, som om han genomskådat mina tankar, och när jag betalat, och vi i den ljumma höstnatten följdes åt uppför Nevsky, teg han envist eller talade i en helt ny ton om idel alldagliga saker.
Jag blef så beklämd, att jag till sist sökte en förevändning för att bli honom kvitt.