Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är en frihet från konventionalism hos henne som är högst ovanlig och som gör att vi kan umgås alldeles som kamrater», sade han.
De umgingos också alldeles som kamrater.
Hon var inackorderad hos en pensionerad majorska och hade sitt eget rum.
Han besökte henne hvarje förmiddag; och om aftnarne gingo de ut tillsammans han väntade henne på hörnet hvarje kväll kl. 7 och hon kom särdeles punktligt.
Så ströfvade de omkring på gatorna, sågo in genom de upplysta butiksfönstren och tittade på folket, glada och muntra som två lössläppta skolbarn.
Dessa promenader hade för henne hela nyhetens lockelse; de fingo också för hennes jakobin-natur en pikant anstrykning af något »opassande», som smekte hennes fåfänga.
Det var nu en gång hennes stolthet att företaga sig sådant, som ingen annan liten fröken skulle våga företaga sig – utan att dock utsätta sig för någon större fara.
Och slutligen drefs hon steg för steg framåt af sin nyfikenhet.
En kväll då de gingo på Drottninggatan stannade hon och sade:
»Det är ju här ni bor?»
Har ni lust att helsa på mig?» flög det ur honom.
Hon blef icke det ringaste förvånad.
»Ja, hvarför inte?»
De gingo uppför trapporna, smögo sig försigtigt på tå; och när de kommit in i den lilla dubletten riglade William dörren.
»Nu äro vi i säkerhet.»
Han tände lampan och hon gick omkring i rummet, mycket hemmastadd, mönstrande allt med nyfikna blickar.
Till sist satte hon sig i och bläddrade bland papperen på bordet.
»Nu ska’ vi se, hvad ni skrifvit», sade hon.
William lät henne hållas.
Hennes närvaro fyllde honom med glädje.
Det var som en första skymt af en tid utan fördomar och skrupler; hon var för honom en dröm, som fått lif, förverkligandet af en tanke som varit hans ungdoms stora kärlek.
Han var betagen af en känsla som närmast liknade en helig vördnad; och som hon gick der omkring i hans rum, fri och otvungen, anade han för första gången att han älskade henne.
Detta gaf hans sätt emot henne vid detta hennes första besök en anstrykning af ridderlig uppmärksamhet som det aldrig skulle ha fallit honom in att bevisa henne under andra omständigheter och som just stod i skarp kontrast mot den utmanande, frivola jargong, som han begagnade gentemot unga damer ute i sällskapslifvet.
»Gud hvad ni är hygglig!» sade hon småleende.
»Trodde ni inte det?
– Hans ton var skämtsam men med en underklang af ömhet.
Det visste jag nog; det vet ni nog!»
När de kommo ner på gatan igen fick han plötsligt ett infall:
»Ska’ vi gå och helsa på min mor?
Ta henne med ut och äta kväll i gropen?»
Hennes ansigte lyste upp af glädje och hon tvärstannade:
»Det skulle vara bra roligt», sade hon ifrig.
»Men jag vet inte om jag törs.»
»Törs?
Åh, hvad är det för snack.
Inte bryr majorskan sig om det, när ni säger att ni har varit ute i sällskap med fru Zimmermann.»
»Majorskan bryr jag mig inte om.
Men hvad ska’ er mor tänka?
»Hör – lilla fröken – tror ni inte att jag kan ta den saken på mig?»
Hon hade stor lust att gå med och det behöfdes icke mycken öfvertalningskonst.
En stund derefter hade de låtit hissa sig upp till Mosebacke gångbro och voro stadda på väg till fru Zimmermanns bostad.
Hon var hemma, ty från Skeppsbron hade de sett det lysa ur fönstren.
I en af smågatorna på andra sidan Mosebacke torg mötte de ett stojande sällskap; den lilla fröken ryckte till som om hon blifvit skrämd och William smög småleende sin arm in under hennes.
»Det gör ingenting här, på Söder», sade han lugnande.
Fru Zimmermann mottog dem utan synbar förvåning, men med synbar glädje.
»Vill ni icke bli här till kväll?» frågade hon.
»Nej; ta på dig.
Vi ska’ i Grands grop. Fröken Hagberg vill se notabla fysionomier.»
Det var en uppsluppenhet i hans sätt, som modern aldrig förr sett.
Bäst han stod och talade med dem tog han henne om lifvet och drog henne ut mot tamburen.
»Seså; skynda dig nu!»
Det hastar väl icke så starkt», skrattade hon; men hon spjernade icke emot utan lät honom föra sig ut i tamburen och hjelpa sig på med ytterplaggen.
Han var som en annan menniska; han skämtade och skrattade; det hade kommit något af ungdom öfver honom.
»Vet ni hvar jag har varit i kväll, fru Zimmermann?» frågade den unga flickan då de sutto sida vid sida vid ett af de innersta borden i gropen.»
»Uppe hos herr Zimmermann», sade hon utmanande.
Modern kunde icke tillbakahålla ett skratt.
Den der sjelfbelåtna tonen var så putslustig.
Det var ju högst opassande.»
»Du ska’ veta, att hon är en liten jakobin; och det är hennes stolthet», skrattade William.
Samtalet var muntert och otvunget i hög grad; och modern var i sitt bästa humör.
Också fröken
Hagberg var tydligen i sitt esse.
Plötsligen böjde hon sig fram, helt omotiveradt, och såg uppmärksamt fru Zimmermann rakt in i ansigtet.
Den äldre damen kom att skratta; denna ogenerade nyfikenhet föreföll så komisk.
Man kunde så väl se, att den unga var ett bortskämdt barn, som fått vanan att följa alla sina infall.
»Hvad ser ni efter?» frågade fru Zimmermann.
»Jag kunde aldrig tänka mig», svarade den lilla, »att herr Zimmermanns mor kunde se så ung ut.
Strax han kom till Lysekil tyckte jag att han var en gammal gubbe.»
Men blef han icke bättre sedan?»
Det kom en smula mer lif i honom se’n.
Det var väl hafsbaden som gjorde det, kan jag tro.
Det är utmärkta bad.
Jag var också förskräckligt sjuk i början, men det blef bättre der, fast det nu är likadant igen.»
»Är ni sjuk nu?
Jag tycker ni ser så frisk ut.»
»Det är det goda hullet, som bedrar dig», sade sonen skrattande.
»Men det är bara arsenik.
Hon har ätit sig fet och trind af giftet.»
Fröken Hagberg smålog:
»På två månader har min läkare proppat i mig åtta slags medicin.
Och så sa’ han att jag skulle gå till sängs; och jag låg beskedligt i 14 dar.
Men så märkte jag, att det bara blef värre och värre.
Då sa’ jag att nu vill jag sjelf ordinera.
Jag ordinerade en resa till Stockholm.
Jag sa’ att jag skulle tala med en berömd specialist här; men då blef han ond och sa’ att jag skulle stanna i Lund.
Men så sa’ jag att jag inte skulle gå till någon annan läkare; och då sa’ han att det var bra och att ombyte af luft skulle göra mig godt; han ville visst gerna vara af med mig.»
»Nå, och resan har bekommit er bra?»
Allting är bättre än Lund.
Hade jag inte kommit derifrån nu på en tid tror jag att jag hade dött.
Jag hade en god vän som dog i våras.
Hon hade också bleksjuka och läkaren sa’ att hon skulle ligga.
Ja, hon låg; och innan man visste ordet af var hon död, utan att någon märkt det, alldeles som när ett ljus går ut.
– – Nej, Lund är gräsligt!»
Hagberg har inga röda blodkulor», inföll William nu, vänd till modern.
»Om vi skulle försöka att skaffa henne det?
– Hon är en månskensmenniska.»
Modern satt och betraktade den unga flickan.
Hennes ögon voro något utstående och hade en underlig färg: blågrön, som ett genomskinligt vatten.
»Åhja, vi skola nog försöka att göra er bra.»
Dessa ögon, som hade något af ett alltför ogeneradt barns djerfva blick, drogo sig plötsligt samman som för att dölja sitt uttryck.
»Jag blir aldrig bra», sade hon och munnen log som om hon sagt en lustighet, men tårarne höllo på att bryta fram; »jag har försökt allting och det hjelper lite strax, men så är det likadant igen.»
»Åh, ni ska’ få se att Stockholmsluften gör underverk», sade William muntert; men på samma gång såg han in i det blodlösa barnansigtet med en öm, bekymrad blick, som icke undgick modern.
»Låt mig bli er läkare», sade hon.
»Ni skall få se det hjelper.»
»Ja, i fjorton dar», svarade den unga med kufvad förtviflan, »men så är det samma historia igen.
Jag vet inte hvad det är att vara ung jag har aldrig känt det en enda dag – bara släpat mig fram som om jag inte orkade lefva.
Jag ville hellre bli riktigt sjuk och dö.»
Tala om att dö för en smula blodbrists skull!
Det går öfver.»
William hade lutat sig fram för att kunna höra hvad de två sade hvarandra.
Hans ögon glänste emot moderns af tacksamhet.
»En smula blodbrist?
När man i fem år inte en enda dag vetat hvad det vill säga att vara frisk.»
»Det är ert själslif som är angripet.
Låt oss få lynnet i ordning först, så få vi se.»
Det hade kommit en liflighet och mjukhet i moderns sätt, som sonen aldrig förut hade märkt.
Ni har snörlif naturligtvis?» frågade hon.
Men det sitter inte hårdt.»
»Det är detsamma; det måste ni taga af.
Det är min ordination n:o 1.»
»Men då fryser jag ihjäl», svarade den unga muntert.
»Och så blir jag kutryggig.»
»Det skola vi nog se till, att ni icke blir.
Hur är det – hur länge kan ni blifva i Stockholm?»
»Åh, så länge jag vill.»
»Min kur varar tre månader.
Har ni tid att offra det för er helsa?»
»Åh – – ja – – – om det behöfdes – – sade hon dröjande.
»Men far och tant bli förtviflade.»
»Desto gladare bli de då ni vänder hem, stark och frisk, skinande af helsa och röda blodkulor», inföll William som med stort intresse lyssnat till den föregående debatten.
»Dethär blir bra!
Mor tar sig af kroppen, och jag lofvar godhetsfullt ta mig af själen.
Två timmars själsmassage om dagen!
Ni skall få se att resultatet blir lysande.
– – När fru Zimmermann om natten gick ensam hem kände hon att den unga flickan på en enda afton kommit henne så nära, som hon aldrig trott det möjligt.
Hon hade redan börjat se henne med sonens ögon.
Hon tänkte icke på det, reflekterade icke deröfver; hon trodde icke att det var något förhållande af djupare art dem emellan.
Hon visste endast att den lilla bleka varelsen var en menniska som hennes gosse höll af; och det var nog för att också hon skulle hålla af henne.
Hon gick med raska, fasta steg.
Blodet rann lifligt i hennes ådror; det nästan sjöng inom henne.
Nattluften var så sval och den strök öfver hennes heta panna, innanför hvilken tusen tankar arbetade.
Hon hade sett menskliga känslor i sonens ögon, hon hade sett hans ansigte lysa upp af menskligt intresse och mensklig värme.
Den konstlade kylan hade smält.
Han var räddad.
Han skulle icke gå förlorad.
Fru Zimmermann halflåg i sin bekväma stol; hon hade en af sina mörka stunder.
De kommo icke ofta på; men när de grepo henne var det alltid med en naturmakts våldsamhet och då var allt i verlden svart.
Hela dagen hade hon kämpat emot sin förstämning; men den hade mer och mer tagit öfverhand och striden hade mattat hennes krafter så att hon nu helt och hållet dukat under.
Förskjutas, fösas undan, slängas bort som ett plagg man icke har bruk för – detta skulle nu bli hennes lott.
Och denna lilla, ytliga varelse, i hvilken intet bodde, skulle tränga sig in på den plats hon sjelf så länge sträfvat efter att vinna, sträfvat efter med hela sin mörka energi, längtat efter med hvarje fiber i sin varelse.
Allt hvad hon drömt om att kunna få att gro och spira, allt hvad hon hoppats få se slå ut i blom, allt skulle denna främmande kvinna komma och taga, kanske med likgiltiga händer – kanske för att strax kasta det bort.
Ju mer hon tänkte deröfver, dess mer öfvergick detta sista till visshet; och hon upprepade det krampaktigt för sig sjelf, med sjelfplågarens rysande blandning af tillfredsställelse och smärta.
Ja, hon – den andra – skulle narra honom, förr eller senare.
Det hon sjelf, hans mor, skulle ha vårdat som en ömtålig planta i sin tillgifvenhets varma atmosfer, skulle denna lilla, känslolösa varelse utan barmhertighet låta vissna bort och dö ut.
Hon låg och hetsade upp sig i denna stämning och hennes fantasi målade allt i de mörkaste färger.
Hon vred sig under plågorna.
Det bultade för hennes tinningar och alltsomoftast flög en frossbrytning genom hennes kropp så att hon kom att hacka tänder som i köld.
– Hon visste mycket väl hvad det var som låg bakom – en mors svartsjuka egoism – med detta medvetande gjorde icke hennes lidande mindre.
Timme försvann efter timme.
Molly kom och budade till middagen; hon gick in i matrummet men kunde intet förtära.
Ett par glas vin var det enda hon lyckades pressa ner; så återtog hon sin förra plats i arbetsrummet.
Hon var trött som efter en genomvakad natt; nerverna, som förut varit spända till det yttersta, hade slappats, men de skälfde ännu som strängarne i ett piano efter ett lidelsefullt och besjäladt föredrag.
William kom hade hon icke ens kraft att dölja sin förstämning.
Han märkte den strax.
»Hur är det med dig?» sade han muntert.
– Men det var henne omöjligt att få uttrycket gladt.
»Bra?
Du säger det med en röst som icke är mycket öfvertygande.»
Han gick omkring i rummet och funderade på ett sätt att visa sin medkänsla; men han vågade icke anslå en allvarligare ton af fruktan för att synas alltför sentimental och möjligen göra ondt värre.
»Seså», sade han blott i det han gick bort och strök med sin hand öfver hennes kind.
Men denna enda lilla smekning verkade mer än tusentals ord.
»Sådana menniskor som jag borde slås ihjäl vid födseln» – hennes röst darrade ännu men det låg ett drömmande, till hälften lyckligt till hälften vemodigt leende kring hennes mun – »de passa icke in bland de andre.
De äro endast lösrifna menniskohalfvor; der andra ega hud och ben, der ha de blott en tunn hinna och deras hjerta fäster sig vid ett, vid ett enda förhållande; ryckas de lösa derur så blöda de till döds.»
»Åh», sade han gladt, men med en underström af vekhet och godhet, »jag tror att hud och ben förefinnas hos dig just i de riktiga proportionerna.
Du är visst i det hela taget en mycket välskapad individ.»
Det var några fattiga ord som för en annan skulle varit utan betydelse; men för henne blef det krisen, som kom hennes stämning att slå öfver.
Bitterhet, oro, missmod, allt var med ens struket bort.
Hon såg på det yttrandet, vände det och log mot det som om det varit en bukett rosor, hon fått.
Arbeta samman med honom, höra hans stämma hvarenda dag, tänka blott för honom och hoppas för honom!
Nu var hon lycklig igen med samma intensitet, under hvilken hon nyss vred sig i förtviflan – detta häftiga och omedelbara uppgående i det närvarande, som var hennes djupa, koleriska naturs egendomlighet.
Hon följde honom med ögonen der han gick af och an i rummet, smekte honom med blicken och lyssnade efter hvarje hans ord som var det en återgäldad smekning.
Han talade med sin egen röst och den var dämpad och vek, med mjuka öfvergångar – så olik den affekteradt tillspetsade, som var inlärd, för att stämma med den blaserade masken och tolka hans lifs-jargon.
Han talade om den unga flickan.
Hon hade bestämt sig för att stanna i Stockholm en tid och han bad modern taga sig af henne.
»Det skall jag gerna, om du vill det.
– De sista orden hade en undermening, som han förstod.
»Ja, jag tycker mycket om henne», sade han.
»Tycker om?
Icke mer?»
Sådant vet man aldrig.»
Modern såg nedslagen ut; det var en missräkning.
Om han gett henne en del af sitt förtroende, hvarför kunde han då icke ge henne det helt.»
»Jag tror inte det fins någon erotik med i spelet, åtminstone inte ännu.
Ja, det fins kanske på bottnen ändå – en liten smula – men inte mer.»
Det jublade till inom henne.
Detta var mer än ett förtroende, det var en sjelfpröfning; och den bar sanningens omisskänneliga pregel.
– Alltså ingenting allvarligt ännu, intet som skulle skjuta henne sjelf i bakgrunden!
Hon reste sig upp och då han i detsamma kom emot henne tog hon hans hufvud mellan sina händer.
Det var första gången hennes moders-ömhet vågat sig så långt fram som till en sådan smekning.
Och han blef icke ond, stötte henne icke bort.
Han tog henne kring midjan med båda sina händer och såg henne in i ögonen med en underlig blandning af värme och skälmskhet.
Detta som bröt fram inom honom var ännu så nytt att skyggheten alltid måste hålla en bakväg öppen.
Ännu vågade han icke vara menniska fullt ut, utan att i nödfall kunna reservera sig med ett smil.
Men hon förstod honom; hon visste att det andra en gång skulle komma och detta, som var, var henne redan mer än nog.
Hon lade sin ena arm kring hans axel och drog honom, glädjestrålande, fram emot fönstret.
»Se», sade hon.
»Jag har stått här så ofta, ensam, och blickat ned till de der lyktraderna och undrat hur det skulle vara att gå bland de andra menniskorna dernere, språkande med dig, bekymmerslöst och gladt.
Vill du gå med mig en stund?
Åh, du!
Och jag kan få hålla dig under armen?
Det gör ju ingenting om du möter någon bekant; när du säger: det är min mor, behöfver det icke vara någon skam att jag icke är ung och vacker.»
Han smålog ovilkorligt åt hennes ifver.
Så böjde han sig fram och tryckte en kyss på hennes panna, lätt som ett fjun.
När William Zimmermann berättade för sin mor att det ingen erotik fans i förhållandet mellan honom och den unga flickan trodde han det halfvägs sjelf.
Han stod ännu alltjemt på samma ståndpunkt, som förut, han inbillade sig att det hela var ingenting.
Han visste att han trifdes i hennes sällskap, han visste också att han ibland hade anfall af något, som han kallade sentimentalitet, men han inbillade sig att detta uteslutande berodde på en flyktig känslostämning, som skulle draga förbi och försvinna; något att minnas som en gullglans i luften, en reflex af något ljust, men intet mer.
Han hade sjelf ingen aning om den genomgripande förändring hans inre undergick, han var som ett stycke medvetslös natur, der allt spirar och gror af en inre nödvändighet, derför att det är vår och solen skiner.
Ännu långt senare, när knopparne slagit ut, visste han icke hvad det var som skett.
Det kom sig en dag då han var hos henne på förmiddagen, utan föregående reflexion och utan viljesyttring att han lade sin arm kring hennes lif och såg henne in i ögonen.
Men dessa ögon svarade ingenting; och hon ryckte till och reste sig.
Då reste han sig också upp, började gå af och an på golfvet och återtog samtalets afbrutna tråd.
De träffades om aftonen och drefvo rundt på gatorna i folkvimlet; och som det nästan alltid hade plägat ske på den sista tiden, det slutade med att de trötta och belåtna sökte hvila för en stund uppe i Williams dublett.
Han riglade dörren och tände den stora kinesiska lyktan i taket; ur kaminen lyste glöderna efter en brasa och derframför slog hon sig ner i hans bekvämaste stol.
Och innan hon visste ordet af låg åter hans arm kring hennes lif; den gången reste hon sig icke upp.
»Vill du inte vara min vän», sade han sakta.
Han ville icke säga »jag håller af dig», ty han trodde icke att han älskade henne.
»Vill du inte vara min vän?»
Så kysste han henne lidelsefullt.
»Då skall du säga William och du?
Och jag får kyssa dig ibland?»
Det var något i hans sätt som hade gjort ett frånstötande intryck på henne; och det enda hon kände vid hans kyss var förvåning.
Han begagnade sig ofta af sina förmenta rättigheter som förment vän, men ständigt hade hon samma förnimmelse af något som var hennes natur emot, något brutalt och ofint – – det var kyssen från de köpta famntagen.
Han förundrade sig öfver hennes känslolöshet och han trodde, den var spelad.
Han kunde taga hennes hand och stryka med den öfver sitt hår och sitt ansigte; men när han släppte den föll den tillbaka som ett liflöst stycke trä.
En gång ryckte hon till ofrivilligt:
»Du får inte kyssa mig så», sade hon.
»Jag tycker inte om det.»
Bäst belåten var hon då hon fick luta sitt hufvud in i hans axelveck, innanför rockslaget, med kinden mot hans mjuka sammetsväst, medan han sakta smekte henne med sin hand.
»Det käns så lugnt och tryggt», sade hon.
Lugn och trygghet, det var hennes lifsideal.
Starka känslor och våldsamma själsrörelser fruktade hon.
Denna lilla bräckliga jolle var icke bygd till att trotsa stormar och hög sjö, utan till att ligga kedjad vid en hvitmålad liten båtbrygga i en solbelyst vik.
Hon var aldrig varm, endast ljum.
Hon gaf honom aldrig sjelfmant en smekning men öfverlemnade sig viljelöst åt det lilla behag hon kände då han tog dem.
Han skämtade ofta öfver hennes kyla, kallade henne för sitt lilla isblock, sin snömamsell m. m.
Hon skrattade och upprepade hvad hon sagt så ofta förr: »Jag håller inte af dig».
Men det var just detta som drog honom.
Han drömde om att smälta detta isblock, att värma hennes ljumhet, att få henne att älska fullt och helt.
»Det kommer jag aldrig att göra», sade hon. »Inte dig.»
Han talade med henne om allt, öppet och fritt som en intelligent man kan tala till en intelligent kvinna utan att det blir stötande eller ofint.
Han ville göra henne till en fullt medveten varelse – »till själsaristokrat», sade han.
»Se klart och tänka nobelt det är hufvudsaken.
Du skall inte vandra i blinde genom verlden, du skall stå så högt att utsigten är fri och att det smutsiga och låga inte kan nå dig.»
Hon tycktes vara med på det programmet; hon var i det hela taget med på allt.
Hon öfverlemnade sig viljelöst åt hans andliga öfverlägsenhet liksom hon fysiskt öfverlemnade sig åt hans smekningar.
Det var för öfrigt något som tilltalade hennes lilla jakobin-natur i det, att spela själsaristokrat tillsammans med en så pass modernt anlagd ung man som William och ibland, när han sagt något, som ute i verlden skulle ansetts mycket opassande, skrattade de med ett uttryck af ömsesidigt förstående när William plötsligt böjde sig fram emot henne och frågade:
»Hvad tror du moster Beate skulle ha sagt om det?»
»Moster Beate» var för dem båda personifikationen af all kälkborgerlighet.
Men William grundade ständigt på hvad orsaken kunde vara till hennes kvla.
»Har du aldrig känt något begär efter mig – som man?» frågade han en gång.
Han var öfvertygad om att hon ljög.
Allteftersom de blefvo mer och mer bekanta och deras samlif intimare och intimare kunde han ibland få se ett uttryck i hennes ögon, som dref honom framåt, en och annan liten glimt, icke af lidelse men af en stilla, innerlig värme och denna lilla glimt var nog att fylla honom med glädje och segerjubel.
Då hoppades han alltid, att han skulle vinna henne en gång, smida henne fast vid sig med styrkan af sin kärlek och sin intelligens.
»Min lilla nors», sade han smeksamt, när det var något han måste förklara för henne, »min lilla nors, som är så dum – så dum – så dum.»
Och han citerade för henne Heines bekanta vers till La Mouche:
»Dich fesselt mein Gedankenbann
Und was ich dachte, was ich sann
Das musst Du denken, musst Du sinnen –
Du kannst nicht meiner Geist entrinnen.»
Då kunde hon sitta tankfull en stund; och så kom det till sist eftertänksamt och allvarligt:
»Jag håller inte af dig.
Inte riktigt.»
Jag håller inte heller af dig», sade han och kysste henne.
Men han visste nu att han älskade henne.
Sakta, halft omedvetet hade mefistofeleskappan glidit af hans axlar, han hade, i början liksom på lek, lagt sitt hufvud ner mot hennes knän; efterhand hade det fått hvila der längre och längre och till sist hade han gett sig hän helt och utan förbehåll.
Från det ögonblicket var han icke samma menniska som förr.
»Du är så olik dig», sade hon.
»Jag spelar inte komedi längre.
Inte för dig – aldrig för dig.»
Han berättade henne sitt lif: der fans icke en vrå i hans själ som han icke ville lägga fram för henne.
Han gaf henne allt, det bröt sig fram oemotståndligt utan misstro och utan öfvervägande, allt hvad han upplefde, allt hvad han tänkte, minsta förflugna känslostämning.
Och han märkte icke att han intet fick igen.
Också till modern blef hans förhållande innerligare.
Den förändring, han undergått, fyllde henne med glädje och glädjen blef till tacksamhet emot den unga flickan, som hade kommit det vackra och fina i hans väsen att skjuta upp.
Af det första ofördelaktiga intrycket fans nu intet kvar; af hennes moderliga svartsjuka intet heller.
Hon hade insett att detta just var säkraste medlet att vinna honom och både af instinkt och beräkning drog hon den unga flickan till sig.
Det blef ett dagligt samlif mellan de tre; och ju intimare umgänget blef dess mer började hon se den unga flickan genom sonens förälskade ögon; och till sist var det icke långt ifrån att hon, den erfarna, begåfvade kvinnan med den skarpa blicken och de djupa känslorna, beundrade detta barn, som icke hade mycket annat beundransvärdt än just det enda: att vara den kvinna som hennes son älskade.
Alma Hagberg hade börjat genomgå en kur med sjukgymnastik och massage; och hon befann sig väl deraf.
Till fadern hade hon skrifvit ett långt bref deri hon talade om den goda verkan hon rönte af läkarebehandlingen och framhöll af hvilken stor vigt det var för hennes framtida helsa, att kuren, som skulle vara minst tre månader, icke afbrötes.
Hon berättade vidare om den vänskap med hvilken hon omfattats af »vår framstående författarinna fru Kate Zimmermann», som till och med erbjudit henne att under Stockholmsvistelsen taga fast uppehåll i sitt hem, något som hon naturligtvis med tacksamhet antagit.