Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Ja », stammade den stackars löjtnanten, ännu alldeles förvirrad ooh med ett förtvifiadt försök att hålla kontenansen, » ja, jtg är mycket nära bekant med henne. »
Allmän häpnad!
Det var kryddan på händelsen.
Skvadrons-chefen hade många gånger låtit fylla tomrummen i sin vinkällare genom den goda vinhandlarfrun, som satte en ära i att betjena honom väl.
Också blef han på kvällen högeligen förvånad och skrattade bjertligt åt tilldragelsen.
Men Amelie, som nu var säker på, att hon icke hade att frukta en ny beundrares uppmärksamheter, gjorde en föraktfull min, då hon hörde talas om den nira och besynnerliga bekantskapen mellan löjtnanten och vin * handlerskan.
Visiten hade, som man kan förstå, varit så kort tom möjligt och under den allmänna förstämningen, som man sökte dölja genom banala fraser, hade det icke blifvit tillfälle till några förklaringar.När de obetänksamme tillställarne af skämtet med mor Merlin fingo reda på hvad som händt, blefvo de heta om öronen.
Följande dag skyndade äldste löjtnanten, utan att säga någonting åt des Platreux, till chefen och berättade honom allt samt besvor honom att taga fru och fröken d ’ Amanthe ur deras villfarelse, så att han skulle kunna försäkra sin unge kamrat * att olyckan var delvis reparerad.
Chefen lexade ordentligt upp den oförsigtige, som i sin egenskap af främste kamrat icke hade bort tillåta ett dylikt skämt.
En deputation gick upp till den stackars löjtnanten och utvecklade huru det hängde ihop samt framförde kamraternas ursäkt till den nykomne, som nog skulle tagit saken lätt, om icke det fördömda fallet i knäet på fröken Amelie hade varit Nu kände han sig fortfarande osäker och visste icke hvad han skalle göra.
Han fann sin ställning kinkig; och om kamraterna också visade, en uppriktig ånger, så var den förargliga historien i alla fall ute i staden.
En middagsbjudning från chefen, affattad i synnerligen vänliga ordalag, höjde åter hans mod.
Han förlät så mycket hellre, som alla ansträngde sig att skaffa bort ryktet om denna absurda bekantskap med mor Merlin och som emottagandet vid fru d ’ Amanthes middag var det ^jertligaste möjliga.
Då fröken Amelie såg på denna vackra panna, ännu mera framhäfd af det militäriska snittet på håret, hvilken på ett så pittoreskt sätt hvilat i hennes knä, kände hon sig något underlig tiU mods men ingalunda besvärad.
Löjtnanten fann henne, i motsats till det por * trätt man gifvit honom, öppen, älskvärd, munter, lite spefull, som om hon vore rädd att visa sina känslor, men för hänsynsfull och uppmärksam för att såra någons finkänslighet.
Försedd med binocle denna gång och med återvunnen hållning kände löjtnanten sig snart väl till pass i denna vänliga krets och visade sig i sin verkliga dager, full af lif och spiritualitet och berättade med talang för sitt värdfolk de lustiga vidrigheter hans närsynthet beredt honom.
Den unga flickan skrattade till en böljan deråt och kände sig dragen mot denne ståtlige och älskvärde gosse, som man hade spelat så många puts och som sjelf skämtade deröfver med så mycket godt humör.
Löjtnantens tillbakadragenhet retade henne.
Han bibehöll samma uppförande gent emot henne, visade sig som präktig gosse, nästan som kamrat utan att missbruka sin egendomliga presentation för att göra den minsta kur eller draga fördel af en situation, som han för öfrigt icke tillmätte någon betydelse.H ?ftd försiggick inom henne?
Hjertat har sina öfverraskningar, som kanna vara svåra att förklara.
Med hjelp af den romantiska fantasien, det oföratsedda närmande som händelserna med-fort, gick det derhän, att några veckor senare chefen kom och talade om för en gammal kamrat, att denna gång var hans dotter fångad; hennes hjerta slog så mycket kraftigare, som det dröjt länge, innan det böijat röra sig.
Han bad sin kamrat sondera vår l^jelte och förmå honom, om det lät sig göra, att inställa sig såsom friare och låta honom aoa, att det ej skalle illa upptagas; fadern kunde inte gerna gå längre till mötes.
Hvem blef förvånad, om icke des Platreux, då han fick ▼eta följden af hvad som händt.
Oss emellan sagdt anade han nog någonting, men återhölls af sin tillbakadragenhet.
Uppdraget utfördes emellertid så väl, att den unge löjtnanten förmåddes till bekännelse och att derefter anhålla om sin tillbeddas hand, nian att hafva den minsta föreställning om, hvarifrån första steget tagits.
» År det inte en gök med tur », sade kamraterna, » och det &amp; r ändå oss han till stor del har att tacka för sin lycka. »
Alla ansträngde sig att bringa i glömska det pinsamma in-tryeket från hans första ankomst och han rönte många prof på den djupa sympati och hjertliga vänskap, som utgör en af det militära kamratlifvets vackraste sidor.
Mamma Merlin vet ännu icke hvad som tilldragit sig, men hennes torino håller fortfarande kunderna qvar; det är hon som ftrser det unga parets vinkällare.
När Amelies make stundom sätter sig om kvällarne vid sin uogi hustrus fötter, medan hon betraktar honom med sina stora srarta ögon, hvilkas glans beslöjas af ömheten i blicken ... lägger han sitt hufvud i hennes knä, påminner henne om deras ftrsta möte och upprepar med sin rörda något timida röst:
» Säg, älskling, hade jag inte rätt i att låta bli att taga binoclen på den der dagen? » Moderna jord-förhållanden
Gustaf F. Steffen.
Vi känna alla den irländska » landt-ligan », dess program och politiska inflytande.
Om Henry Georges agrar-socialistiska forslag samt om den entusiasm, hvarmed desamma helsats af engelsktalande människor på denna sidan och hinsides Atlanten, hafva vi alla hört talas.
Tack vare otaliga specialundersökningar, har det ändtligen blifvit oss klart, att den genom sin väldiga export här i Europa så fruktade nord-amerikanske hvetehandlaren snarare arbetar med forlust än med vinst, att hans smärre odlingar oftast äro djupt skuldsatta, att de berömda jättefarmarne bedrifva en ohållbar » Raubbau » samt göra bankrutt, sä fort de hinna, och att de vigtigaste åkerbruksprodukterna mer och mer böija bli föremål for de ökända monopoli-seringarne (kallade » comers », » trusts », » syndicates », » ringa » o. 8. v.).
Ur engelsmannens egen mun ha vi ofta nog hört hans landt-forhållanden kallade » konstlade » och » på längden ohållbara »; hvilket ej är att undra öfver, då jordbruket till den grad försummats, att nära hälften af nationens födoämnen måste importeras, och då mer än två tredjedelar af hela befolkningen har trängt i hop sig i de osunda och redan afsky-värdt öfverbefolkade städerna, under det att den sålunda » på människor utsvälta » jorden i England och Wales till två tredjedelar äges af blott 10,207 personer.
Från Skottland — som » äges » till nio tiondelar af 1,700 individer — hafva tidningarna för ej länge sedan bragt oss svårmodiga underrättelserom, huru afkomlingarne af dem, som ännu for åttio år sedan voro jordens egare enligt landets dåvarande tradition och ratt, drifvit8 i ytterligt elände och till hungerrevolter genom ett öfvermodigt stor-jordegaredömes lika förfelade som egoistiska hushållningspolitik.
Och slutligen — för att fatta mig kort — ar det oss alla väl bekant att den ryske bonden står sig materiel t långt sämre nu än fore lifegenskapens upphäfvande samt att han, tack vare en oerhörd skattebörda och penningelånares barbariska ocker, fruktans värd t raskt förvandlas i en jordlös proletarier; och vi veta att likartade missförhållanden alstrat i Tyskland samma rop efter » jordens nationalisering » som i England, samt att regeringen i Italien funnit det nödvändigt i åratal låta en särskild kommission utföra en väldig undersökning om de forderfliga verkningarna af » latifundia ».
Men hvad vi — trots det att den social-politiska atmos-faren sålunda är full af * agrarfrågor » — i allmänhet icke kanna, det är landtforhållandenas värkliga natur i det sköna, fruktbara och rika Frankrike.
Hvad detta land beträffar, gå vi nämligen omkring med en del inlärda meningar, som merendels icke blott illa motsvara värkligheten, utan äfven ofta hindra oss från att rätt uppfatta och bedöma denna senare i^ de mest påtagliga fall.
» Frankrikes bonde är den lyckligaste i Europa » är ett ofta hördt och sannolikt någorlunda riktigt omdöme, hvilket emellertid blott säger, att han är den lyckligaste bland illa lottade, alldenstund » Europas bonde » i allmänhet for en, vår kulturutveckling ingalunda värdig tillvaro.
En mycket allmän föreställning är åter att Frankrike fore 1789 åre revolution bestod af idel storgods, och att det franska folket delade landets jord i revolutionen.
Före den stora revolutionen hade Frankrike tre millioner små, ofta bärgade jordegare samt öfver hufvud fyra millioner jordegare (nu äro de åtta millioner); genom försäljningar efter revolutionen skapades icke fullt en half million nya.
Vidare hör man mycket ofta påstås att Frankrike hufvud-sakligen eges af små jordegare *.
En dröm som fullständigt förflygtigar sig vid upplysningen att en half million, af de 4,4 millioner franska jordegare (på landet), besitter 32 millioner hektar af landets 49 millioner hektar odlingsbara jord.
Dess-
* I öfverensstämmelse med franska bruk och od lingsför hållanden mena vi har med » liten » jordegendom all, som är under 10 hektar, samt med » stor » all, som är öfver 50 hektar.
7.utom är gängse mening att franska bondehemman blifva mindre och mindre genom delning mellan arfvingarne.
Orimligheten af ett s&amp;dant påstående framgår emellertid redan däraf, att den franska landtbefolkningen 1831 var 25,877,000 själar och 1881 däremot blott 24,576,000 själar — i följd af den svaga folkökningen och den jämförelsevis starka invandringen till städerna.
Visst, ehuru mindre ofta omtaladt och erkänd t, är emellertid att la belle France är rikt på landtboelände och agrara missförhållanden samt öfverrikt på statsekonomiska, jordbrukets tidsenliga utveckling hämmande bördor — samt att Frankrike har att uppvisa landt-reformatoriska sträfvanden af stor originalitet och ett vida mer än blott nationelt eller tillfälligt intresse.
Som det existerar ett oupplösligt samband mellan de sociala missförhållandena på landet och de sociala missförhållandena inom våra samhällen öfver hufvud, kan det vara lämpligt först gifva en möjligast allmän antydan om de señares art i Frankrike.
En liten förträfflig, på statistiskt material öfver-flödande bok — » La reforme agraire et la misère en France » par Fernand Maurice (Paris 1887) — skall härvid och till stor del framgent vara min vägledning.
Af Frankrikes offlciela statistik framgår, att bland de nationalekonomiskt » aktiva » medborgarne, 9 millioner ej ega annan inkomstkälla än försäljandet af sin personliga arbetskraft, att handel och industri sysselsätta 7 millioner och åkerbruket 8 millioner, samt att de vigtigaste lifsförnödenheternas omedelbara framställande (då vi sålunda frånse från köpman-ståndets distributiva värksamhet, från industrikapitalisternas hufvudsakligen administrativa värf samt från dessa señares hustjänares arbete), besöijes af omkr. 12 millioner medborgare, d. v. s. mindre än tredjedelen af befolkningen.
Dessa, naturligtvis blott närmelsevis riktiga kalkyler, antyda visserligen ej fullt så svåra sociala missförhållanden som de ökända engelska, men visa dock, att äfven i Frankrike det tunga och vigtiga produktiva arbete, utan h vil ket köpmannens distribution oeh kapitalistens administration samt all regeringsverksamhet aro utan föremål, är vältadt på ett oproportionerligt litet antal medborgare.
Ej heller förefaller denna samhällsklass ’ belägenhet lju- » are, då man betänker att det hufvudsakligen är den, som bär den oerhörda, till 4 milliarder francs ärligen uppgående skattebördan.
Frankrike » åtnjuter » ju en ständigt växande national-och kommunalskuld på 30 milliarder francs!
En vink om utsträckningen af franskt armod är uppgiften, att nära två millioner individer — motsvarande tolftedelen af lönarbetame — ärligen anlita offentlig barmhärtighet, under en eller annan form, till en kostnad af 110 millioner francs.
Ogynsamt om landtbefolkningens förhållanden vittnar, att Frankrike visserligen äger 8 millioner odlare med 10,4 millioner familjemedlemmar, men att blott 4,4 millioner af dessa odlare äro jordegare, och att blott en million af dessa egare besitta mer än 5 hektar, under det bevisligen minst 2 millioner af de öfriga ega sä små jordlappar, att ena hälften af dem måste arrendera jord och andra hälften tjäna som daglönare.
Vi hafva här mellan en och två millioner fattiga och ofta eländiga lönarbetare, hvilkas egenskap af » jordegare » vid en hastig blick låta den franska arbetarefrågan och särskildt landt-frågan förefalla ljusare än den är.
Och att det finns landt-elände i Frankrike till en sådan häpnadsväckande grad, beror ej på » för hastig folkökning », eftersom den franska befolkningen under de sista femtio åren varit i det närmaste stationär, och industri-städerna absorberat millioner landtbor; det beror ej heller därpå, att någon annan » naturnödvändighet » skapar armod och hindrar det ekonomiska framåtskridandet i stad och på landet — utan beror helt enkelt därpå, att bland de medborgare, som öfver hufvud ega odlingsbar jord, finnas två mycket olika stora och olika lottade grupper: en niondel af egarne, som tar två tredjedelar af området, och å andra sidan åtta niondelar af egarne, som fä nöja sig med femtedelen af området4 ".
Landtfolkets bostäder äro i allmänhet ohelsosamma, låga, fuktiga och utan ljus eller luft.
Odlarens boning är vanligen under samma tak som stallet och ladugården med dess gödselhögar.
Rågbröd, potatis, majs, kastanier och grönsaker äro hans vanliga föda; hvetebröd ser han sällan, och kött är lyxartikel.
Och likväl har han omkring sig massor af proletarier, som äro värre däran: vagabonder, som fylla fängelserna och göra laudsvägarne osäkra.
» Gazette du Village » hade den lata januari detta år under titeln » Le paupérisme dans les eampagnes » en mycket målande skildring af hithörande miss-
* Det Öfriga odlingsbara gebitet är stats- eller kommunalegendom.förhållanden och » beklagade att detta sorgliga förhållande ej är kändt i Paris, hvarest man tror att allt är väl ställdt ate på landsbygden. »
Det är under intryck af sociala missförhållanden som dessa och med ledning af vissa egendomligheter i de franska jordbruksförhållandena — särskildt den lilla egendomens och småkulturens jämförelsevis höga utveckling i Frankrike — som en liten grupp nationalekonomer, under eftertryckligt bifall från en mängd framstående praktiska och teoretiska jordbruksaukto-riteter, börjat predika en jordreform, hvars grundval ar » den metriska beskattningen » och hvars natur bäst karaktäriseras genom uttrycken små-egendom och intensiv småkultur.
Uti sitt sakrika och högintressanta verk » La répartition métrique des impots » (Paris 1380) har A. Toubeau samlat talrika fakta, hvil ka tala för möjligheten, rättvisaa och den ofantliga allmänna kulturförordelen af en » metrisk skatt. » Denna senare term kan öfversättas med jordyteskatt och innebär, att hvaije odlingsbar kvadratmeter i hela landet skall betala en viss skatt » hvilken skall vara i det närmaste den samma för alla trakter samt skall vara landets enda skatt.
Förbättringen gent emot det nuvarande allmänna beskattningsystemet är, att jordyteskatten icke är en skatt på det bruk man gör af en gifven jordyta, sålunda icke träffar och betungar arbete, uppfinningar och förbättringar — utan är en skatt på det jord utrymme, hvarpå medborgaren gör ansqråk som sin egendom.
Därför kan den metriska beskattningen jämföras med den rumshyra, som en husegare tar af sina hyresgäster.
Han lämpar hyran efter rummens storlek, antal och läge — ej efter hyresgästens inkomster.
Den metriska beskattningens möjlighet grundar sig (enligt Toubeau) på det bevisade faktum att det, från v&amp;r närvarande kulturståndpunkt, icke finnes god och dålig jord, utan att det blott finnes goda och dåliga jordegare, odlare.
Älven den sämsta jord — sandfält, moras, klippa, hed o. s. v. — kan bevislingen förbättras, omskapas och göras fruktbar — blott man bedrifver en tillräckligt intensiv kultur, d. v. s. på ett tillräckligt litet jordstycke använder tillräckligt stort kapital och stor mänsklig intellegens och vård.
Man kan mäta ett jordstyckes yta, men ej dess fruktbarhet uti intensiv småkultur; ty jorden är just så litet och så mycket värd som odlarens insigt, flit och kapital.
— Med en metrisk genomsnittsskatt af 25 francs på hektaret kunde Frankrike afskafia sina stadstullar, sprit- och socker-skatter, fönster- och dörrskatter, personligaakatter, fastighetsskatter och grundskatter — hvilka alla nu p&amp; ett fruktansvärdt satt betunga äkerbruk och kultur samt inkräkta på det allmänna välståndet.
» De stora jordegendom-arae » (och dit räknar Toubeau egentligen alla, som ej kunna af egaren och ett antal biträden personligen odlas), » hvilka nu ligga oproduktiva, äro fritagna från skatt under förevändning att de icke hafva något värde; och de förblifva oproduktiva, emedan de icke betala någon skatt » — ty det nuvarande be-skattningssattet värkar som en premie på oproduktivitet och försumlighet och som böter på produktiv företagsamhet, då det ju borde vara alldeles tvärt om Och botemedlet mot detta onda ligger just i den metriska beskattning, som gör det ruinerande för stora jordegare att låta sin jord ligga i trade eller vanskött, men som däremot kännes minst för den, hvilken af en gifven liten areal förstår draga ymniga skördar, utan att låta jordyta eller tid på något sätt förfaras.
» Ju mer den metriska beskattningen stegras, dess mer skall jordens gifvande förmåga utvecklas. » » Den franska befolkningens numeriska tillbakagång tillskrifves subsistensmedlens otillräcklighet; men Bobsistensmedlen äro blott otillräckliga, emedan de stora jord-egarne äro frikallade från att produoera dem, tack vare de oproduktiva egendomarnas fritagande från 9katt. » » Under ett metriskt bcskattningssystem skall jordbruksafkastningen utveckla sig direkt proportionelt mot odlingarnes antal och indirekt proportionelt mot deras omfång. » — Till stöd för dessa idéer framdrar Toubeau talrika sakförhållanden, hvilka äro lika öfver-tjgande som slående och omotsägliga — vid hvilka utrymmet dock ty värr ej här tilistädjer mig dröja.
Ej det sämsta stödet för Toubeaus ståndpunkt är en liten, förträfflig bok » La cité chinoise » af Eug.
Simon hade i många år varit fransk konsul i Kina samt i värklig-heten studerat det kinesiska jordbruket och samhället i öfrigt.
Han upptäckte, att den metriska beskattningen är Kinas enda skatt, och han besk ref dess värkan på den kinesiska odlingen, beskref till hvilken ofantlig intensitet och beundransvärd fullandning kinesen bragt sitt jordbruk och skildrade hur stora, icke direkt af egaren och hans familj bearbetade odlingar äro i det närmaste okända i Kina — hvarest en stor familj med fyra generationer lefver i verkligt välstånd (äfven enligt europeiska begrepp!
) på två hektar.
Alt utan att han kände Toubeaus verk.
Nu är Simon emellertid tillsammans med F. Maurice (författaren till den ofvan af mig citerade boken) enaf Toubeaus ifrigaste anhängare.
Maurice söker propagandistiskt verka för riktningen genom utgifvandet af en fjortondags-revy » La Terre aux Paysans », som nu är i sin tredje ärg&amp;ng och dels utvecklar fr&amp;gans teoretiska och socialpolitiska sidor, dels ger praktiska anvisningar för intensiv sm&amp;kultur.
Den lista Mars sistlidet Ar bildades pä initiativ af » La Terre aux Paysans » en landt-liga (ligue agraire) ' för att befordra ett återvändande till jordbruket, för att befrämja stads- och landt-arbetarnes utrustning med jord och för att gynna utvecklingen af den intensiva småkulturen ».
Efter dessa allmänna antydningar af de franska agrarreformatorernas idéer, verksamhet och organisation skall jag — så långt utrymmet medgifver — söka antyda, hvilka sakförhållanden de anse stöda sina teorier och hur de tro att reformen bor kunna utföras.
Då rqau talar om att jordbruket » ej betalar sig » och » att det ej kan gifva mer än nu », måste man ej förgäta att dessa uttryck, i den mån de öfver hufvud äro sanna, blott hafva någon mening under närvarande egendoms-, beskattnings- och ekonomisk * förhållanden i öfrigt.
Vi lefva i kommercialismens tidehvarf — nästan all förnödenhetsframställning är varuproduktion; det är därför kommercen, som påtrycker våra sociala förhållanden deras förnämsta, såsom vi väl veta, ingalunda sköna prägel — och som äfven dikterar existensvilkoren för vårt jordbruk.
Grundvalen för all kommercialism är emellertid allsköns arbetsdelning.
Man har länge trott, att vår kulturutveckling ginge därhän att ej blott till det yttersta dela alt produktionsarbete mellan samhäl Isindividerna, utan att äfven dela produktionsarterna mellan länderna.
Särskildt har den åsigten många anhängare, att de vesteuropeiska länderna voro bestämda att blifva världens producenter af fardiga industrivaror, då däremot Ryssland och vissa transoceaniska länder skulle producera världens behof af spannmål och kött.
Det har emellertid, särskildt de senaste 15 åren, tydligen visat sig att detta är en ren utopi.
Icke blott är det numera tydligt att alla möjliga näringar mer och mer tendera att etablera sig i alla möjliga länder — äfven i de s. k.
» spannmålsländerna »
— ja öfver hufvud på minsta möjliga geografiska yta; utan hvarje grundligare undersökning af den transoceaniska hvete-konkurrensens natur har Ådagalagt, att densamma blott kan ha sin grund i ett öfvergående, primitivt, genom outvecklad industri och tillgång på jungfrulig jord karaktäriseradt stadium uti de hveteexporterande ländernas kulturutveckling.
Häraf följer redan nödvändigheten för de vesteuropeiska » industristaterna » att forr eller senare » återvända till jordbruket » — och del innebär framför alt jordbrukets frigörande fr&amp;n den, för kommer-cialismens skede egendomliga socialpolitiska regimen; och det innebär för öfrigt att jordbruket ändtligen kommer i åtnjutande &amp; f all den uppfinnaretalang och intellektuela energi, som hittills så ensidigt slösats p&amp; industrien och handeln; innebär jordbrukets pånyttfödelse och en verklig social revolution, med nya, egendomliga produktions-, folköknings * och förmögenhetsförhållanden.
Frankrike har en yta på 52,9 millioner hektar.
Däraf anses redan nu 49 millioner vara odlingsbara.
Dock äro blott 16,9 millioner odlade med spannmål, grönsaker och trädgårds-produkter samt 2,5 millioner med vin — under det att 9,2 millioner hektar äro skog, 6,8 äng, 3,1 bete och 4,9 millioner ligga i träde samt det öfriga äfvenledes är ofruktbart.
Och den odlade jorden är illa, ofta barbariskt illa odlad.
I tretio-sex departementer förhärskar tvåårigt vexelbruk, i fyrtiosex terårigt; fyrårigt, med ett års träde och två års bete, begagnas ännu i fem af de inre departementen.
Gödslingen är bristfällig och konstbevattning förekommer knapt.
Afkastningen är blott hälften eller tredjedelen mot hvad den kunde vara.
— Sådana äro förhållandena, då antingen jordegarne tagit åt sig många gånger mer jord än de själfva kunna odla, eller en massa sociala missförhållanden * hindra att den lilla jordegaren på ett rationelt sätt brukar sin teg.
Förhållandet skulle emellertid blifva ett helt annat under den intensiva småkulturen.
Densamma låter nämligen jorden aldrig ligga i träde, drifver gödslings- och bevattningskonsten till dess spets och låter hvaije växtmdivid komma i åtnjutande af alla de fysiologiskt vigtiga
* Hit bört bland annat som jag redan kunnat antydningsvis beröra, jordens styckning och spridning — som ej får misstagas för liktydig med jordegendomarnes förminskning i areal.
Genom arfsdelning få nämligen de olika egarne en ofantlig massa små, här och där spridda jordlappar.
Bet är intet ovanligt att en 5-hektar bonde har sina egor spridda i 20, 30 ja 40 olika lappar, som ofta kunna ligga halfva milen från hvarandra.
Att med plogar och kärror öfverskrida andras ägor blir därför nödvändigt
och ofta är tegen så liten och oåtkomlig att dess odlande blir praktiskt omöjligt.fördelar en intelligent värdare kan utfinna.
Om vi taga en kinesisk tvfihektarbonde eller en parisisk » maraîchere » - odlare med sin 1 / 2 till 2 hektar stora » trädgård » till exempel är enahanda — metod och resultat äro fullt analoga, trots det att den ene ej har en aning om den andres existens.