Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag är olycklig öfver min egen känslighet och ville ingenting hellre än bli af med den.»
»Och ni trodde jag gaf akt på er någonstans ifrån?»
»Ja, det trodde jag.»
»Och hvarför trodde ni att det var just jag?»
Fransyskan ser på honom med en plötslig blick, rodnar knappast märkbart, kastar sedan själfsvåldigt på hufvudet och säger helt ärligt som den naturligaste sak i världen:
»För att jag kände igen samma känsla, som jag erfor i går, när ni fixerade mig vid dinern.»
»Det var för besynnerligt!»
Klercken är gripen på bar gärning, han är förvånad och ertappad på samma gång.
Han kan inte afgöra om hon bara skämtar med honom eller talar allvarligt, han ämnar redan erkänna öppet sitt lilla streck, då det i detsamma faller honom in att det vore synd att så platt afbryta en begynnande mystificering; hans nya lefnadsmod ger honom lust att fortsätta ett så intressant spel, och han säger med spefullt men eftertänksamt allvar för att blanda bort saken:
»Ja, man påstår att jag har onda ögon.»
»Gör man det?» utropar fransyskan nästan förskräckt och drager sig ofrivilligt undan honom.
»Ja – kortspelare och annat vidskepligt folk vilja inte gärna att jag skall se på deras förehafvanden.
Jag för alltid otur med mig.»
Fransyskan betraktar honom med en halfblind blick, där han ser tydligt hennes skiftande tankar sträfva att klargöra något.
»Och ni sydländingar,» fortsätter Klercken, »ni gå ju gärna med amuletter för att skydda er för onda ögon – inte sant?
I samma nu hämtar sig hans vackra granne ur sina vagabonderande tankar, det går som ett ryck igenom henne, hon har funnit igen sina positiva själsförmögenheter, och med ett litet öfverlägset och mångtydigt löje säger hon:
»Er ironi är mycket väl placerad.
Jag kan inte annat än förkrossas af den.
Ni har gjort rätt, som så krasst dragit mig ned i verkligheten igen, jag höll på att glömma, att det är den som regerar världen, eller i alla fall samtiden.»
Klercken vill öfvertyga henne om att han alls icke vågar påstå något dylikt, allra minst efter de erfarenheter han gjort under de senaste åren.
Han förstår visserligen icke mycket af de nyaste teorierna, han fattar ej mysticismen och symbolismen i den nyaste konsten och litteraturen, men de intressera honom, och han ville gärna bli invigd i dem.
Han tror i allmänhet med Shakspeare att det finns mera mellan himmel och jord än filosofien ännu i dag drömt om.
Han är skeptiker, ingen realismens och naturalismens svurne anhängare, och han hatar tendenserna till krass materialism och pöbelvälde.
Framtidens matsocialism, sådan den måste gestalta sig, om den får makten, är för honom afskyvärd.
Men fransyskan sluter sig inom sig med sårad ambition, svarar enstafvigt och med udd och blir icke blidare ens sedan de i den vackra matsalen placerat sig midt emot hvarandra vid lunchen.
Hon är en helt annan person än i går.
Det gör Klercken ledsen och ångerköpt, han förklarar att han så ogärna velat förverka den lilla skymt af sympati och samstämmighet, som deras första sammanträffande hade låtit honom tro förefanns mellan dem, och hans ironi, som bröt stämningen, var visst ingen blodig sådan, hellre då en blott invändning för att gifva lif åt diskussionen.
Trots alla försäkringar förblir fransyskan reserverad, ser då och då forskande på honom, och drager sig på lunchen undan för hela den öfriga delen af dagen.
Dagen därpå ligger Klercken igen i sitt rum och mäter San Salvatores höjd genom det öppna fönstret med tankfullt uttryck och under ett egendomligt klartseende tillstånd.
Han har hämtat ur själfva sin sjukdom en fri och klar syn på tingen; nu när hans hälsa lofvar vända igen, märker han det tydligare än förut.
Hans långvariga sällskapande med dödstanken har lärt honom se företeelserna så att säga i fågelperspektiv, det är ingen villfarelse, ingen feberfantasi; han känner att han är hemma i en ny, stor värld, dit detta lifvets småsinne icke når för att grumla hans blick.
Hans sista sammanträffande med döden uppe på tempeltinnarna har gifvit honom ett stort lugn, en förlåtelsens frid, har släckt hans personliga små lidelser och brutit udden af hans ångest.
Under sina irrande tankar tackar han turvis sitt afgörande samtal med döden för den märkvärdiga förbättringen, som skett med honom, turvis den egendomliga fransyskan, utan att kunna afgöra hvilkendera som har förtjänsten.
Han vet bara, att han nu fattar lifvet och världen på ett sätt som tillfredsställer honom, han är själf utanför det, ofvanom det kanske, och han skall aldrig mer taga varmare del i det, än hvad han nödvändigt måste.
Han ser nutiden och framtiden defilera förbi sin blick, han kan icke älska sin samtid och han har föga hopp om framtiden.
Han ser materialismen, trälens filosofi, i allting; han ser materialismen styra sin samtid och han ser den också taga framtidens tyglar.
Politiken har alltid varit materialist i grunden, men dess heroer ha tidigare åtminstone förstått att maskera sina krassa syften och gifva sin konst – handlingens konst – en lyftning, som kunde entusiasmera mängden och bringa den att hänförd kasta sina lif i gapet på fosterlandskärlekens och krigets afgud.
I dag stå alla nationer nog så färdiga att sluka upp hvarandra, men ingen vågar det första steget, emedan de ledande veta att de entusiasmerande begreppen numera äro nog så vördnadsvärda fanor, under hvilka massorna väl kunna samlas, men som knappast skola förmå hålla dem tillsammans när paniken bryter lös och ett människolif icke längre har helgd.
De ledande veta att politikern numera bör räkna med en nytillkommen faktor: den halfupplysta, farliga, lösa befolkningen, som är det stora flertalet, tiodubbelt talrikare än militären, som är uppretad af agitatorer och som ingenting har att förlora, men allting att vinna.
Och förklaras en gång kriget, och människolifvets helgd är förbi, då förbyter denna nya faktor den fordom så enkla krigssubstraktionen till en ekvation af hög grad med många obekanta!
Den materiella samtidens störste materialist, Bismarck, har själf förutsagt, att det nästa stora kriget blir icke så mycket ett krig mellan nationerna som ett dylikt mellan de rika och fattiga, mellan de hungrande och de mätta.
Ju längre det afgörande steget uppskjutes, desto mera medvetet organisera sig de nya elementen till en stor internationell, krasst materiell makt.
Seklet närmar sig sitt slut, alla äro trötta af att vänta på åskvädret, som aldrig får kraft att bryta ut, märkvärdiga tecken till förslappning göra sig gällande.
Mänsklighetens historia står framför ett helt nytt skede, en vändpunkt på sin väg, som ångans och elektricitetens tidehvarf förberedt, men själfva det afgörande steget, inslåendet på den nya vägen, ligger i det kommande seklets sköt.
Denna väntandets och förberedelsens tid tynger som en mara öfver själarna i seklets aftonkvalm.
Materialismens hejdlösa njutningsbegär har förslappat dem, som fått vara med om festen och förbittrat alla dem, som betalt den med sin svett och sitt elände, utan att ha blifvit delaktiga af resterna en gång.
Lazarus ligger allt fortfarande vid den rike mannens port, men han är blifven en pockande, fräck tiggare och låter ej afspisa sig med smulorna, äfven om de bjödes honom.
Han vill i sina trasor och med sina smittande frätsår taga plats vid själfva festmåltiden, och han nöjer sig icke längre med utsikten att en gång i evigheten få hämnas genom att vägra den försmäktande rike mannen en droppe vatten – – –
Och huru skall allt detta lösas?
Hvar är räddningen?
För den personliga fridens vidkommande genom att se bort från alltsammans, genom att låta världen ha sin gång som förut och själf ha sin gång för sig.
Ja, den som kan fixera sin tro eller som utan att fixera den besitter kortsynthet och hänsynslös handlingskraft nog att vilja som blind leda de andra blinda, han har naturligtvis sitt forum därute bland massorna.
Den däremot, som är ärlig nog att gå tillrätta med sig själf och upplyst nog att erkänna sin oförmåga att lösa framtidens problem, för honom blir ingenting annat öfrigt än resignation vis à vis de höga målen och arbete i stilla ödmjukhet för arbetets egen skull.
Och till detta ödmjuka arbete utan synliga resultat vill äfven Klercken återvända, han skall än en gång taga fatt på lifvets lugna välsignelse, sådan den erbjudit sig honom vid tiden då han stiftade familj, han vill glömma sig själf för att fostra upp sina barn till en lyckligare, yngre generation, som skall se framtiden ljusare an än hvad han själf förmått.
Hans lifskraft och hopp, som på ett så hastigt och sällsamt sätt kommit igen, rulla upp för honom hemmets små idyller, och han grips af en stark längtan att genast fara hem för att realisera sina små men klara och fasta planer på framtiden.
Till en början vill han meddela sin hustru sitt beslut i ett bref, som skall bli helt annorlunda än de, hon varit van att få af honom.
Han tager hastigt fram brefpapper och sätter sig ned att skrifva med fast och redig handstil och en känsla af lugn säkerhet, som ger honom goda och varma uttryck till skänks.
Han skrifver, att en plötslig förändring till det bättre försiggått med honom, och utvecklar sina anspråkslösa och fridfulla planer på framtiden ungefär sådana han tänkt sig dem nyss.
Han slutar med ett tack och en bön om förlåtelse för all den oro och sorg han genom sin sjuklighet ofrivilligt hopat öfver henne.
Han vill ännu stanna en vecka i dessa härliga omgifningar, hvilka gifvit honom hans lifslust igen, och sedan styra kosan mot norden.
Inom allra högst två veckor skulle de således åter råkas, såsom han hoppas friska och sunda, för att icke så snart skiljas åt igen.
Det är med en känsla af triumf han bär brefvet ned i pensionens postlåda, och han föreställer sig lifligt hvilken glad förvåning det skall väcka hos hans hustru, när det kommer fram.
Allt fortfarande i ett tillstånd af tyst tillfredsställelse går han ut på glasverandan och därifrån i trädgården.
I den täta lilla bambuskogen finner han en skuggig hvilplats, och han sträcker sig ut i en soffa utan att tänka på någonting, ända till barnslighet stolt öfver att alldeles på egen hand ha kunnat fatta ett så stort beslut som att resa hem.
Hela vintern och våren ha hans viljekraft och beslutsamhet varit brutna, hvarje hans handling har skett på läkarens eller hustruns initiativ, men nu voro de helt oförmodadt komna igen och nu tager han själf åter fatt i sin själs tyglar för att icke så brådstördt lämna dem ifrån sig åt någon annan.
Han har halflegat en stund, under det behagliga och lugna framtidsvyer dragit förbi hans inre syn, då han med ens känner sig störd af något, hvilket lägger liksom en skymmande hand för hans själs ögon.
Han vet icke hvad det är, men han känner detta någonting draga sig och tvinga sig att vända på hufvudet.
Han arbetar energiskt emot det främmande och störande inflytandet, men slutligen blir det så starkt, att han vänder sig om och ser fransyskan stå på ett litet afstånd ifrån honom, betraktande honom med sitt egendomliga, tysta och inåtvända leende på de vackra läpparna.
När han vänder sig om, kommer hon raskt fram till honom, räcker honom sin fylliga, hvita hand och säger gladt:
»Ser ni bara!
Jag tvingade er med min blotta blick att vända er om!»
Klercken tager emot handen passivt, han kan icke neka till hennes inflytande, men det retar honom, och han är ledsen öfver att nödgas lämna sina idylliska tankar.
Dessutom sårar honom hennes säkerhet och det triumferande tonfallet i hennes röst.
Han ser ovilligt på henne och kan ej värja sig för att finna hennes eviga, gåtlika löje en smula konstladt.
Hvad går det åt er?» frågar hon lika uppsluppet som nyss.
»Ni hälsar ju knappast på mig, fast vi icke sett hvarandra sedan frukosten.
Och det var inte många ord vi talade med hvarandra då.
Klercken hämtar sig ur sin omotiverade förargelse, gör våld på sig och svarar artigt:
»Jag lät bara mina tankar flyga bort med mig.
Det här latmanslifvet blir mig outhärdligt i längden.
Jag börjar längta till mitt arbete igen efter mer än ett halft års sysslolöshet.
Det finner ni väl rätt förlåtligt?»
Också jag har mitt arbete, ser ni, men jag är lycklig nog att kunna föra det med mig hvart jag behagar.»
»Och hvad är det för arbete, om jag vågar fråga?»
»Det är ett arbete, som jag är rädd att ni underskattar.
För ni är naturligtvis en välbeställd, inrangerad och aflönad samtidens träl – förlåt uttrycket!
Ni kan också vara samtidens herre, beror på huru man tager det.
Jag menar att ni är en dylik förnuftig materialismens handtlangare, som går samtidens ärenden i samtidens stora mekaniska verkstad.»
Återigen blir Klercken slagen af sambandet mellan hennes och sina egna tankar nyss, då han satt i sitt rum och betraktade världen i fågelperspektiv.
Han möter hennes blick och svarar med ett ofrivilligt tonfall af bitterhet:
»Hvarför dömer ni mig så strängt?
Vi många, som icke ha den banbrytande tron och förmågan, vi ha väl ändå rätt att finnas till och njuta frukterna af vårt arbete så mycket vi det kunna?»
»Nej, ni förstår mig inte,» säger fransyskan lifligt och fattar eld.
»Jag unnar alla den tillfredsställelse de kunna ha af sitt arbete, men det är själfva arten af samtidens arbete jag hatar.
Vi komma att drunkna i däst, själlöst välbefinnande på den ena sidan och dö af hunger på den andra, om seklets nyaste brutala filosofi om den starkares rätt får makten.
Jag vill ha flykt i lifvet, idéer och hänförelse, uppoffring och tro, och jag gör hvad jag kan för att bibringa människorna dem.
Jag har ingen skapande talang, tyvärr, men med min språkkunskap gör jag hvad jag kan för att införlifva med den franska litteraturen alla nya uttryck för de stora rörelser på spiritismens och det öfvernaturligas gebit, som i England och Amerika och för öfrigt litet hvarstans i världen börja träda upp som en ny ljusning efter naturalismens natt.
Min tro är att frälsningen från samtidens förnedrande dyrkan af materien ligger där och endast där!
Ja, jag är bara en öfversättarinna, men en öfversättarinna med mera glöd och tro än de flesta nutida författare, som skrifva volymer ...»
Klercken kan icke hindra sig att le litet missaktande.
Alltså bara en blåstrumpa, en spiritistisk, öfvernaturlighetsförgiftad själfbedragerska!
Ett fruntimmer, som icke ens hade själfständig talang, utan nöjde sig med att tjäna de moderna reklam- och sensationshungriga muserna som ett slags kammartjänarinna!
En förnuftsförblindad svärmerska, som gjorde sig en religion af skickliga bedragares hokus pokus!
Och så den ifver, hvarmed hon idealiserade sitt arbete!
Klerckens aktning för henne sjunker med ens flera grader, och han svarar med en stämma, som han taktfullt gör så litet gäckande som möjligt:
»Jag är en mycket dålig proselyt, men kanske vill ni omvända mig till er tro likafullt?
Och lära också mig att svärma för andeknackningar och borddans?»
Hans känsliga vedersakarinna har längesedan genomskådat hans tankar, det skjuter en liten harmsen rodnad upp i de finhylta kinderna, hennes mörka blick blir utmanande, och redan innan han svarat kastar hon sitt hufvud stridslystet tillbaka.
Klercken ger icke akt på hennes förändrade min, utan gör sin fråga, där ironin hån skrattar bakom den höfliga formen.
»Jag borde ju ha förutsett er missaktning,» svarar hon med läppar som skälfva.
»Likafullt lät jag narra mig att tro på ert goda omdöme alldeles för mycket.
Jag hoppades ni skulle vara gentleman nog att behärska er för min skull och inte genast bli småsint elak.
Ser ni, det småsint elaka, som grinar ut allting som det inte kan fatta, det är just uttrycket för samtidens hela egenkärlek och lumpenhet.
Men det draget tål jag inte.
Det är hjärtlöshetens tanklöshet!
Hjärtlösheten, som ett ögonblick glömmer att hålla bildningens och de öfverenskomna höfliga formernas mask för sitt fula ansikte, och därför visar fram sitt illvilliga grin, som skall vara likt Mefistos.
Men af hans härliga djäfvulska intelligens har den alldagliga hjärtlösheten inte ett spår.
Den liknar Sancho Panza, som inför spegeln lärt sig apa efter Mefistofeles satansgrin för att imponera på en kasperteaters publik!»
Klercken har med förvåning och nyfiken undran följt med hennes stigande indignation.
Den kommer henne att blixtra, icke blott ögonen, utan äfven orden – hela hennes väsen!
De lifliga rörelserna liksom stråla ut hennes argument rent fysiskt, stämman vibrerar af knappast tillbakahållen harm, passerar hela skalan af tonfall utan att bli skrikande, och de vackra ögonen spruta en eldig själs uppretade viljekraft.
Han glömmer de skarpa ordens innehåll, som är riktadt mot honom själf, för deras otvungna och pärlande flöde, som han beundrar ofrivilligt.
Han känner sig icke slagen af hennes vrede, han känner sig uppfriskad, entusiasmerad med henne, som om han såg ett prof på hänförande och stor dramatisk konst.
När han skall till att förklara och urskulda sig, afbryter hon honom stolt med att det kan ske en annan gång, nu är hon för upprörd.
Han skall för öfrigt tillgifva henne hennes häftighet, men hon kan omöjligt behärska sig, när hon en gång fattar eld.
Och i det hon går, letar hon fram ur sin arbetsväska en liten förgylld visitkortsbok, vänder sig om och lägger sitt kort på bordet, sägande i lugnare ton:
»Ni har naturligtvis inte varit nyfiken, och ni vet därför icke mitt namn en gång.
När vi råkas igen i morgon, måste ni visa mera försyn för mig – min medfödda olyckliga nervspändhet tål så illa ert öfversitteri och er flegmatiska elakhet.
Och om ni vill vi skola bli vänner, så måste ni lägga band på den, för att ej uppröra mig alldeles för mycket.
Jag är ju här för att söka hälsa och lugn, äfven jag!»
Hon går med korta, energiska steg uppför sandgången till terrassen; Klercken kan ej låta bli att beundrande följa henne med blickarna, och han lägger märke till att hon bär sitt hufvud såsom trots någon framstående tragedienne i Maria Stuarts roll.
Först när hon är hunnen ur synhåll, ser han på visitkortet, hvilket han utan att ge akt på tummat mellan fingrarna.
På det finns en krona, och därunder står i gammaldags bokstäfver:
Vicomtesse d’Ottange.
När han läst det förnäma namnet efter den lika förnäma titeln, kan han ej hålla sig från en yttermera försmädlig tanke:
»Lämnade hon ej likafullt sitt visitkort här för att imponera på mig med sin högadlighet?
Ett ögonblick är han böjd att tro det, men så kommer han åter igen ihåg hennes äkta indignation, hvari han ej kan finna ett spår af beräkning eller förkonstling.
Hennes utbrott skedde alldeles omedelbart med en häftighet, som tydde på mycket starka passioner och en något svärmisk och vidtflygande, men kanske verkligt nobel ande.
Och han vill icke förneka, att hela scenen verkat sällsamt tilldragande på honom, framför allt genom den glänsande skönhet, som strålat ur hennes hela väsen.
Dessutom kände han sig smickrad.
En så väluppfostrad dam, som hon antagligtvis var, förgick sig icke inför en obekant, om han icke besatt hemligheten af att bringa hennes blod i svallning.
Efter ett kort funderande tager också Klercken fram ett visitkort med en adlig krona och skrifver småleende en artig ursäkt på kortets baksida för att han retat madame la vicomtesse.
»Den ena så god som den andra!» tänker han och sänder tjänstflickan med kortet upp till fru d’Ottange.
Det är den följande dagen efter lunchen, vid hvilken Klercken lyckats åvägabringa ett slags försoning mellan fru d’Ottange och sig.
På maten följer han henne ut i trädgården och därifrån ned till en terrass tätt vid sjön, där pensionen har sitt badhus och ett par soffor i skuggan af några öfveråriga, vissnande popplar.
Framför dem låter en stor tårpil sin ljusa grönska svaja som plymer ned öfver vattenytan.
De sätta sig som på öfverenskommelse, och Klercken säger lågmäldt och eftertänksamt, skyndande förbi alla sårbara punkter:
»Vet ni, madame, jag börjar tilldela er undergörande kraft.»
»Hvad vill det säga?» frågar madame d’Ottange och ger akt på Klercken misstänksamt för att upptäcka en ny ironi bakom hans ord.
Klercken ser henne trovärdigt och sorgset in i ögonen, ser där hennes misstanke och svarar i nedslagen ton:
»Ni tror att ni har med en lefnadsglad och belefvadt elak världsman att göra, men ni bedrager er tyvärr.
Det är längesedan jag var lefnadsglad, och världsman har jag väl aldrig varit.
Jag är i grunden en mycket beskedlig kälkborgare, och min lilla ironi är alls inte så farlig, att ni skall börja akta er för den – tro mig!
Det är ni själf, som verkat så sällsamt lifgifvande på mig och kommit mina slumrande sällskapsmansinstinkter att flamma upp för några ögonblick – det är allt!»
»Det ni säger nu är så pass artigt och ledigt, att ni bestämdt har en ganska uppöfvad vana att svarfva fraser.»
»Det kan väl förefalla er så, men om jag får berätta er sanningen, så har det förgått långa år sedan jag fört en konversation med en främmande dam.»
»Jag förstår då inte, hvarför just jag blifvit värdig er sällsynta uppmärksamhet ...?»
»Vi skola tala förnuft, fru d’Ottange!
Tro mig, vårt lilla missförstånd i går skall endast göra det lättare för oss att bli vänner.
Det skadar alls inte att en bekantskap inledes med en liten dispyt, hellre gagnar det.
Jag känner, som sagdt, inte igen mig sedan jag kommit hit till Bellevue, och jag tror icke att jag har bara den goda pensionsmaten och de vackra omgifningarna att tacka för det.»
»Ni är ju på allt vis att gratulera, herr Klercken!»
»Kanhända!
I synnerhet till att ha gjort er bekantskap ...!
Ser ni, som jag sade ...»
Fru d’Ottange drager sig längre undan i soffhörnet, ler mot honom älskvärdt och retsamt, men afbryter honom med allvar i stämman:
»Jag känner inte heller igen er, sådan ni var först, när jag såg er.
Det klädde er mycket bättre att vara tillbakadragen.
Och tycker ni inte som jag: man bör låta bli att forcera en bekantskap och taga ifrån den den första ovisshetens hela bräckliga behag?
Klercken känner sig träffad både af det afvisande i hennes svar och det sanna däri.
Hennes gäckande är icke endast koketteri, det gömmer som på en tyst bön om att han icke skall gripa i henne med grofva händer, och han förstår i ett nu att tyda den egendomliga glimten, som lyser upp hennes blick.
Hans lust att gå bröstgänges till väga är borta, han anar plötsligt och dunkelt att det ligger något mer i hans sympati för henne än en blott tacksamhet för att hon skingrat hans ångest; han tystnar och låter sig liksom bäras bort på en ström af varma förnimmelser, hvilka fransyskans vädjande och mycket gömmande ord låtit bryta lös inom honom.
Han sitter med hufvudet nedböjdt en lång stund och finner ingenting att svara.
Då säger hon åter med en stämma, hvars minsta tonfall väcker välljudande eko inom honom:
»Ty, ser ni – det är ju synd att sköfla ett fält, som knappast hunnit låta såddens första gröna brådd bryta fram ... inte sant?»
»Jo,» svarar han mekaniskt.
Det blir ånyo en paus.
Klercken vill förklara att hans afsikt visst icke varit att sköfla någonting, icke en gång att pådrifva deras ytliga bekantskap, utan att han endast känt ett starkt behof att vara öppenhjärtad mot henne och att tala om för henne den förvandling i hans sinnes tillstånd, hon kommit åstad.
Men satt icke hemligheten af hennes – ja, hvarför inte rent ut – tjuskraft på honom just i detta oförklarliga inflytande?
Skulle han då bryta förtrollningen genom att meddela henne det?
Det förefaller honom nu såsom om ett enda ord vore nog för att bryta den.
Och hon har ju själf bedt honom att icke gå brådstördt till väga i ett förhållande så finkänsligt som deras.
Det blir dock i detsamma klart för honom, att han är mycket naiv, att han omedvetet gifvit sig in i ett dunkelt spel med en vildt främmande, i mystifikationer och i hemlighetsmakeri, och att han är på väg att fördjupa sig än vidare i dem.
Nej – han måste göra alltsammans enkelt och klart igen genom att helt öppet tillstå för henne huru det hänger ihop.
Men han kan icke komma fram med det numera, hon har bundit hans frimodighet, och han tänker med tyst skräck på möjligheten af att han kunde förverka hela hennes hälsosamma, lifgifvande inflytande.
Ett märkvärdigt, oklart samvetsagg plågar honom en sekund; det är som om han gjorde något orätt.
Men på samma gång förefaller det honom, som sutte han nu vid källan, där lifsens vatten kväller fram.
Dricka af det eller icke dricka – det är frågan!
Dricker han af det, slipper han sin årslånga, allt förhärjande ångest, dricker han icke af det, så förblir allt vid det gamla.
Hvarför då göra sig samvete?