Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. ser i detta inträffande såväl en ny borgen för den beslutsamhet, hvarmed konseljpreti * den ten Monrad omfattat ett skandinaviskt program som ock to ytterligare garanti för möjligheten att genomföra detta program, till framtida lycka och säkerhet för de skandinaviska brödralandet-Sedan jag na utfört detta uppdrag, som nådigst blifvit mig ålagdt, tillåter jag mig för egen räkning tillägga några ord, med samma förtroendefulla öppenhet mot H. Ex. inrikesministern son förut mot Herr hofjägmästaren på Kjögegaard.
Det är nio dagar sedan Konungen afsände sitt svar på H-Exc.
Monrads bref, och ännu har ej något meddelande ingåu med anledning deraf.
Jag vet att H.
M. lifligt oroar sig öfver hvarje uppskof, emedan härvarande motståndare till det åbane * bragta förslaget, som ställer i utsigt Sveriges väpnade upptrl-dande för norra och mellersta Slesvigs skull, under tiden lemou tillfälle att motarbeta det samma.
Är saken en gång anknntea mellan regeringarna, blir naturligtvis faran i detta afseende mindre Den förtidiga korrespondensen till norska Rigstidenden lur också åstadkommit stor förtret.
Måhända har E. Exc.
icke sett Nya Dagligt Allehanda ffr den 13 dennes?
I de få rader, hvarmed det beledsagar korr *
/ spondensen till Rigstidenden, uttalas summariskt alla de anmärkningar, motpartiet här tror sig kunna framställa angående förslagets formella upptagande.
Meddelas förslaget af H. Esc.
Monrad till H. Exc.
De Geer, så förfalla alla invändningarna, och är det så till vida icke illa, att de blifvit på förhand uttalade.
För förslagets framgång här i Sverige är det verkligen i hög grad nyttigt, att det framstår såsom danskt, såsom det ju ock i sina grunddrag blef uppgjordt i Köpenhamn under mitt första uppehåll der.
När Konungen efter min hemkomst senast från Köpenhamn underrättade grefve Manderström, i likhet med Exc.
De Geer, om hela saken, så var den förra mycket belåten och uttalade i starkt betonade ordalag sitt fullkomliga gillande af det sätt, hvarpå H.
M. gått till väga.
Men några dagar derefter, sedan korrespondensen i Rigstidenden blifvit synlig, var grefve Manderström af en alldeles motsatt åsigt.
Konungen anser sig kunna antaga, att H. Exc.
De Geer, som ändå mera moraliskt än formelt är det svenska statsrådets hufvud-man, är i botten skandinaviskt sinnad.
Åtminstone har frih.
De Geer hittills uttalat sig gynsamt för förslaget och framkastat planen, att så snart det kan ske för konferensens skull, medlemmar af svenska, norska och danska statsråden jemte förtroendemän från alla tre rikena borde sammanträda for att i detalj utarbeta förslaget, hvilket samtidigt skulle offentliggöras för att vinna insteg i den offentliga meningen.
För egen del tror jag mig kunna säga.
att om H. Exc.
De Geer blott en gång inlåter sig på frågan, så kan man vara viss på, att han blir den samvetsgrant trogen; ty han är en man af stor konseqvens i karaktär och handling.
N: o 19.
Från konseljpresidenten Monrad till E. v. Qvanten.
Köpenhamn den 13 maj 1864.
Jag tillåter mig härmed sända Eder ett bref till Hans Majestät Konungen af Sverige.
Med liflig otålighet väntar jag det bref från Hans Excellens de Geer, hvarpå jag efter Eder Ur Dagms Krönika.
408krifVelse vägar göra mig förhoppning *.
Jag känner ingen svensk statsman, med hvilken jag med större tillit skulle träda i en förtrolig skriftvexling.
N: o 20.
Till Konung Karl XV fr&amp;n konseljpresidenten Monrad.
Eders Majestät!
Med innerlig glädje emottog jag Eders Majestäts bref och hoppas att det helt och h&amp;llet öfverensstämmer med Eders Majestäts vilja, då jag genast meddelar de allraunderdånigste anmärk ' ningar, som mitt lifliga intresse för saken framkallat hos mig
Eders Majestät har tagit initiativet i den för Nordens framtid så stora ooh betydelsefulla saken.
Uti historiens årsböcker skall detta initiatif slingra en oförvissnelig krans omkring Eders Majestäts namn.
Efter denna krans skall min egen allernådigste Herre och Konung aldrig utsträcka handen; han skall nöja sig med det blygsamma berömmet, att ärligt och trofast hafva räckt Eders Majestät brodershanden.
Eders Majestät har visat mig den nåden och det förtroendet, att vilja öfverlemna till mitt bedömande, när den rätta tidpunkten skulle vara kommen till att inleda en officiel behandling.
Såsom jag förut allerunderdånigst har utvecklat, är det min öfvertygelse, att tiden för att begynna en s&amp;dan förhandling ej är kommen så länge konferensen sitter i London, och det är mig en verklig glädje att Eders Majestät har funnit, att de af mig framstälda skälen ej voro utan vigt.
Men, Eders Majestät, detta var blott sakens negativa sida.
L&amp;ngt svårare är deremot, att bilda sig en klar åsigt om när den rätta tidpunkten kommit för de nämda förhandlingarna.
Det är isynnerhet de diplomatiska förhållandena, som det gäller att bedöma riktigt.
Men det är icke någon falsk blygsamhet, då jag nödgas göra gällande, att vis-à-vis Eders Majestäts regering är min erfarenhet så ringa, mina förtroliga förbindelser så få, att jag blott illa skulle mot-
* Någonting sådant hade icke skrifvite.
Se bil.
16, 17, IS.svara det af Eders Majestät mig visade förtroendet, om jag icke öfverlemnade valet af tidpunkten för förhandlingarnas början åt Eders Majestäts regering.
Allernådigste Konung!
Det är icke allenast förbigående personliga förhållanden, som gör detta önskligt i den stora sakens intresse; utan det ligger i förhållandenas natur, att ju mindre ett land är, desto svårare är det för dess regering att skaffa sig en alldeles klar och säker öfverblick af de politiska förhållandena.
Äfven i detta hänseende befinner sig Eders Majestäts regering i en gynsammare ställning, ooh jag vågar ännu tillägga, hvad som för mig har utomordentlig vigt, att Eders Majestät ejelf, såsom an ty des i det allerhögsta första bref, h varmed jag hedrades, har förbindelser, hvilka ega den allra största betydelse.
Jag skulle derföre nödgas förebrå mig sjelf ett oförlåtligt sjelf-förtroende, om jag emottoge Eders Majestäts allernådigste anbud.
Huru smickrande för min fåftnga än detta anbud varit, så älskar jag dock Nordens sak för högt, att icke åsidosätta alla personliga konsiderationer.
Det är icke utan fruktan att trötta Eders Majestät, som jag ännu vågar tillägga ett par ord, men det är af vigt för mig, att icke hos Eders Majestät finnes någon oklarhet.
Här i landet ha hittills funnits två partier: det eider-danskt-skandinaviska och det helstatligt-antiskandinaviska.
Båda partierna skola kanske förenas i en tredje åsigt, som det må vara mig tillåtet att allerunderdånigst framställa.
Efter min öf-vertygelse är det just genom Nordens politiska enhet, som besittningen af Holstein kan bevaras åt Norden.
Så länge vi hade Norge, var det skandinaviska elementet så starkt, och staten så stor, att danskt och tyskt lefde förtroligt tillsammans.
Det är förlusten af Norge, som skapat Slesvig-Holsteinismen.
Det är endast Nordens politiska enhet, som skall tillintetgöra den.
Det går med stats kroppar ne som med himlakropparne.
De utöfva eu attraherande kraft i förhållande till sin storlek.
Danmark bar lidit öfvervåld i Frankfurt; det förenade Norden skulle ej vara utsatt för en sådan behandling.
Tyskland är blott käckt mot den svage.
Genom Holstein skulle Norden komma att utöfva inflytande på den europeiska politiken.
Jag hyser derföre innerlig önskan derom, att den dynastiska enheten med Holstein måtte kunna bevaras.
Eders Majestät delar kanske icke dessa åsigter, men det är också blott för att min mening må kunna framträda alldeles klart, som jag tillåtit mig framställa dem.
För öfrigt skallju, efter hvad man kan hoppas, frågan om Holsteins ställning finna sitt definitiva afgörande vid Londonkonferensen.
Min allernådigdte Konung och Herre sänder Eders Majestät sin hjertliga återhelsning.
Alierunderdånigst D. O. Monrad.
N: r 21.
Till inrikesministern de Oarlsen från E. v. Qv&amp;nten.
Stockholm den 21 maj 1864.
Monrad skref senast, att de båda hittills fienddiga partierna i Danmark, det eiderdanskt-skandinaviska och det hel-statligt-antiskandinaviska, skulle hålla på att förena sig i en tredje åsigt, enligt hvilken Holsteins besittning borde kunna bevaras åt Danmark genom Nordens politiska enhet.
Hans Excellens ansåg att Norden genom Holstein skulle komma att utöfVa inflytande på den europeiska politiken, och hyste derför en liflig önskan att den dynastiska enheten med Holstein måtte kunna bevaras.
Denna uppfattning strider på det skarpaste mot det förslag, jag haft den äran öfverbringa till H.
Maj: t konung Kristian IX.
Den strider mot den allmänna uppfattningen i Sverige, såväl bland skandinaver som antiskandinaver.
Man är i Sverige 4jopt och allvarligt öfvertygad, att Holsteins besittning endast skulle bringa olycka åt Norden.
Man är lifligt öfvertygad omt att det förenade Norden skulle kunna utöfva inflytande på den europeiska politiken genom hvad det sjelft är, men icke derigenom att det besutte en bråkdel af en främmande nationalitet.
Holsteins besittning blefve för Skandinavien detsamma som de italienska ländernas för Österrike: en källa till oro, kraftuttömning och ständig förödmjukelse.
Det är en kombination, så resonnerar man här, som lika mycket strider mot vår tids hela politiska utvecklingsprocess, som mot Danmarks bittra erfarenhet under de senare åren och den Nordens enhet, som man vill upprätta.
Man kan nämligen vil tänka sig två monarker inom ett statsförbund eller en enda monark i spetsen för ett sådant; men svårare blir att tänka sig enoch samma monark säsom ledamot af två särskilda statsförbund, det skandinaviska och det tyska, af hvilka det senare komme att oupphörligt söka undergräfva det förra.
Ty så länge en bit tyskt land hör under Danmarks k ro Da, antingen i hel statlig förening eller i personal-union, så länge skall också slesvig-holsteinis-men fortfara att arbeta sig fram till Danmarks märg.
Blott en fullkomlig skilsmessa mellan danskt och tyskt kan afbryta denna förstörelseprocess, hvilken, om den genom Danmark inympades på det skandinaviska statsförbundet, skulle småningom angripa äfven det öfriga Skandinavien.
Så tänker man allmänt i Sverige, och derför betraktar man Holsteins afskiljande från Danmark såsom ett hufvudvilkor för möjligheten af ett Skandinavien.
Må man nu ha rätt eller orätt i denna sin uppfattning, den är emellertid ett faktum och torde, såsom sådant, böra tagas af Danmark i betraktande.
Jag tillåter mig här tala i fullkomligt öppen förtrolighet, och jag upprepar derför, att H. exc.
Monrads senast tillkänna * gifna afsigter, beträffande Holstein, åstadkommit ett störande intryck.
Emellertid kan man mycket väl förstå, att det på grund af dynastiska intressen är synnerligen svårt för Excellensen Mon-rad att helt och hållet kasta Holstein öfverbord.
Men kuntle icke dessa intressen tillfredsställas, utan att tyskt land inympades på Skandinavien?
Kunde icke den af de båda konungaätterna, som framdeles ej komme att innehafva Skandinaviens troner, erhålla i ersättning de från Danmark afskilda tyska landsdelarne?
I det jag vågar framkasta en sådan idé, framställer sig för mig ånyo det ledsamma uti uppskofvet med de officiella preliminär-underhandlingarna.
Huru mycket skulle icke genom dessa kunnat förberedas, hvilket i sin ordning kunde inverka på konferens-förhandlingarnas gång!
Med förvåning såg jag att Faedrelandet aflryckte de reflexioner, som förekommo i norska Aftenbladet med anledning af korrespondensen i Norsk Rigstidende.
Aftenbladet, som icke närmare känaer det omhandlade förslaget, enligt hvilket Sverige och Norge förpliktade sig att kämpa för den nordi&amp;ka nationaliteten i Slesvig, kunde, på grund af denna sin okunnighet, antaga att Sverige och Norge i ingen händelse ville taga till svärdet, utan blott sökte för en skandinavisk union vinna hvilken som helst rest af Danmark, som komme att återstå; att förslaget innebure en ny Polens delning o. s. v. Men hr Ploug, som säkert kände förslaget, borde ej upprepat en vanställande upp-fattning af detsamma, då han hvarken kuode eller ville korrigera densamma.
Detta är ett tvetydigt handlingssätt Det förefaller mig, att hr Ploug ännu i sista minuten icke förmår fatta sitt parti.
Då Ploug och de, som dela hans stämning, betrakta verkligheten, hvad månne de vänta af framtiden?
Kunna de, på den ståndpunkt dit Danmark nu är kommet, vänta att samma eller ett för den gamla danska monarkien ännu gynnsammare tillstånd, än före kriget, skall kunna vinnas?
Det är fullkomligt klart, att om Holstein samt hela Slesvig skola kunna behållas, så kommer detta att ske blott på det vilkor, att Holstein och Slesvig närmare förenas, för att sedan ingå, antingen en helstatsförbindelse eller personal union med det öfriga Danmark.
Men detta vore ju detsamma som att öfverlemna det nordiska Danmark åt en långsam död, och om en skandinavisk union tjente det till ingenting att längre tala.
Skulle nu Ploug och hans politiska vänner icke vilja detta, återstår, å andra sidan, intet annat, än att besluta sig för ett afskiljande af Holstein och den öfvervägande tyska delen af Slesvig.
Men i stället skulle Danmark sedan i en förening med sina frändev kunna återvinna ny helsa och styrka.
N: o 22.
Från inrikesministern de Oarlsen till E. v. Qvanten.
Hotel Phcenix den 17 maj 1864.
Jag ber Eder till Hans Maj: t Konung Karl framföra min underdånigaste tacksamhet för hans helsning.
Visserligen vågar jag på intet vis anse mig förtjent af de smickrande yttranden Hans Maj: ta bevågenhet har ålagt Er att infläta i hans helsning, men dock vet jag sannt vara, att ingen man kan hysa en mera trofast kärlek till det danska folket, eller en mera fast tro på Nordens framtid än jag.
Monrad har nu, enligt hvad han i går sade mig, afstndt sitt svar till Konung Carl.
Han och jag äro otröstliga öfver att saken har kommit ut och hoppas, att hvad som hädanefter i densamma kan förekomma, måtte, här som der, blifva bevaradt som en djup hemlighet.
Upptagna som vi äro af pinsamma förbaod-lingar, fä vi dock esomoftast tid att oss emellan afhandla Nor-dens stora fråga.
Vi äro ense derom, att det först och främst kommer an på att bringa till stånd ett familjefördrag.
Vi hafva calat om åtskilliga sätt för ett uppgörande, och såsom ett bland dem, hvilket likväl i en och annan bestämmelse icke är utan brister, vill jag här meddela följande:
Den af de tvenne kungarne, som öfverlefver den andre, blir konung öfver Nordens tre riken.
Dör kung Kristian först, då är efter honom Kung Karl konung i de tre rikena, och omvändt, om Kung Karl dör först, blir Kung Kristian konung.
Lefver Kung Kristian längst, blir Prins Oskar efter honom konung öfver de tre rikena.
Lefver Kung Karl längst, blir Prins Fredrik konung.
Är endast en af de båda kronprinsarne i lifvet efter de båda konungarnes död, förblifva kronorna hos hans manliga af-komlingar och gå först då dessa äro utdöda öfver på den andre kronprinsens manliga afkomlingar.
Dör Prins Odkar som konung och Prins Fredrik blir konung efter honom, förblifva kronorna hos hans manliga afkomlingar.
Dör Prins Fredrik och Prins Oskar blir konung efter bonom, förblifva kronorna hos hans manliga afkomlingar.
Äro såväl Prins Fredrik och hans manliga ätt som Prins Oskar ooh hans manliga ätt utdöda, då äro Prins Nicolaus August och hans manliga afkomlingar närmast arfsberättigade, ifall Prins Fredrik och hans manliga afkomlingar hafva öfverlefvat Prins Oskar och hans manliga afkomlingar; har deremot Prins Oskar och hans manliga afkomlingar öfverlefvat Prins Fredrik och hans manliga afkomlingar, då äro Prins Waldemar och hans manliga afkomlingar närmast arfsberättigade.
I förstnämda fall ärfver Prins Waldemar efter Prins August och hans manliga afkomlingar, i sistnämda fall ärfva Prins August och hans manliga afkomlingar efter Prins Waldemar och hans manliga afkomlingar.
Äro slutligen såväl Prins Augusts som Prins Waldemars manliga afkomlingar utdöda, då äro konung Georg I och hans manliga afkomlingar arfsberättigade till Nordens tre kronor.
Jag sänder detta i mer än ett afseende bristfälliga förslag sådant det samtalsvis mellan Monrad och mig har gestaltat sig; måhända kunde det tjena som utgångspunkt för en underhandling.Från 0.
Köpenhamn den 14 maj 1864.
Du må tro, att jag har förargat mig öfver den bestialitet, som begåtts såväl af den danske brefakrifvaren som af vederbörande norrman genom att rycka fram med innehållet af brefveU * Hvem som gjort det, känner jag icke och har ej lyckats uppspana det.
Hvad mig beträffar, vet jag mig vara fri för all delaktighet deri, undantagandes för såvidt jag med din tillåtelse, under din härvaro, meddelade Ploug, Bille och Hammerich det väsendtliga af saken, men de hafva väl knappast sqvallrat; åtminstone vet jag, att Hammerich har blifvit utfrågad, och för-blifvit förtegen.
Snarare kunde B. Christensens oförsigtighet hafva varit med i spelet.
Jag vet nemligen, åtminstone säger Ploug så, förmodligen enligt Monrads uppgift, att Monrad, då den första notisen om din beskickning syntes i Fly vepos ten, * * frågade konungen om han hade sagt något.
Kungen hade då försäkrat: nej, och som han skall vara mycket redbar och rättskaffens, måste man väl tro det.
Alltså måste Flyveposten hafva fått det från annat håll, och då återstår den förmodan, att B. Christensen kan hafva sqvallrat.
Tänker man närmare på saken, är det dock icke troligt, att Chr.
för andra gången har kommit olycka åstad, då han i alla fall väl knappast har fått till fal le dertill.
De senare underhandlingarna hafva dock säkerligen å vår sida blifvit hemlighållna.
Gud ske lof att vi likvisst kunna tala om senare underhandlingar!
Skulle jag gissa, vore det snarare på någon af konungens reaktionära omgifning, som kan hafva fått nys om saken, eller — är det ioke möjligt?
— någon härvarande svensk fredsvän, som har insett att ett offentliggörande kunde motverka en sträfvan, hvilken dock i alla fall genom sina konseqvenser kan föra Sverige in i en strid, som det annars kunde undgå.
Detta kunde stämma öfverens med något annat.
Ploug har sagt mig, att Wachtmeister * * * vore instruerad att
* Monrads första bref till konang Karl.
* * Hof- och militärpartiernas organ.
* * * Grefve Wachtmeister, Sverige-Norges sändebud i London, med-lem af Londonkonferensen.arbeta p&amp; en delning af Slesvig med en så nordlig gräns som möjligt.
Det är tydligt, att en sådan lösning, ehuru den 9kulle angripa Danmarks lifsmärg och ehuru dess befrämjande står i den skarpaste strid mot allt hvad tidigare från svensk sida blif-vit sagdt i saken, likväl för edra penningmän skulle medföra den fördelen, att det dröjde något längre — ehuru ej så mycket, — ionan de förenade rikena åter befunne sig i den nu varande obehagliga ställningen, att nödgas välja mellan skam och krig, ja, den kunde måhända bli varaktig, om tyskarne ville nöja sig med hvad de vunnit och danskarna sedan slöte sig till dem, hvilket ju icke vore så orimligt, blott vi först vore befriade från denna skandinaviska galenskap, för hvilken man ej får vara i fred hvarken på Börsen, i kontoren vid Skeppsbron eller i kungens rådskammare.
Jag tror icke jag gör edra fredsvänner och deras diplomatiska representanter orätt genom att tillägga dem dessa vackra tankar, och derför förefaller det mig icke så alldeles omöjligt, att man kan hafva gifvit Wachtmeister en vink i den antydda riktningen eller, att man för att förebygga en längre gående skandinavisk rörelse, har sörjt för att saken blifvit yppad.
Jag skulle verkligen snarast tro att det så har tillgått, ty den norska Kigstidende är onekligen ett för våra reaktionärer te m ligen aflägset organ.
* Du måste upplysa mig om en sak, som icke har varit mig fullt klar: hvad är meningen med förbundsförslagets framläggande på konferensen?
Skall förbundet först afslutas mellan oss och fredsunderhandlingarna sedermera föras på grund af Danmarks derigenom förändrade ställning, således att vi uuder alla förhållanden hålla samman, och i fall konferensen upplöses, hvilket ju kan inträffa endast i den händelse Vestmakterna äro villiga att slå till, strida tillsammans antingen det blir mot tyskarne eller ryssarne; man kan ju vänta angrepp från båda hållen?
Eller är det meningen, att förbunds-förslaget skall på konferensen förekomma endast som förslag, och om det icke finner sympati hos Vestmakterna förfalla, alltså blifva utan verkan, i fall konferensen upplöses utan resultat?
Likaså riktigt som det första synes mig — Norden har då sjelf valt sin politik, och Europa erkänner den eller delar sig i två läger, det ena för, det andra emot — likaså förtvifladt förekommer mig det andra alternativet: det vore att på förhand göra
* Kosen berg var alldeles vilseledd.
Korrespondensen i Norsk Rigs-tidende var författad i Köpenhamn af jur. kand. Krabbe, medarbetare i den tidning, Fsedrelandet, för hvilken Ploug var redaktör och ulgifvare.
Jmfr.
bil.
34.de nordiska rikena rent af till de makters vasaller, som ville understödja den åsyftade politiken; det vore att stålla Nordens inre förhållanden under utlandets garanti och nppsigt, att förklan att Danmarks och Sverige-Norges regeringar kSnna sig oförmögna att taga ett steg, som dock icke ingriper i någon annan stats rättigheter, ulan att först bedja om de öfriga makternas alleral * digaste tillåtelse.
Jag har hela tiden trott, att det första vore meningen; men genom Aftenbladets » ramaskrik », som för öfrigt skedde i bästa afsigt, blef jag uppmärksam på, att det verkligea icke af dina yttranden eller af sjelfva förslaget var tydligt hur man tänkte gå till väga.
Skrif snart till mig och låt mig höra hvad dn kan sägm.
Är det af någon betydelse att Carlsen blifvit minister?
Jag talade i dag med B. Christensen.
Han » trodde sig våga förmoda, mea också endast förmoda, ehuru han egde någon anledning att anse sin förmodan för icke ogrundad, o. s. v. », att de Geer ej stod så helt och hållet utanför det hela?
Ligger deri någon sanning?
Eller kan du säga mig det?
Det vore jo utmärkt bra!
* Aftenbladets framställning hvilade i allo på missuppfattning.
Naturligtvis kunde endast det fors ta alternativet komma i fråga.Slöjan dragen från en fyratio-årlg hemlighet.
I dag är det jemt 40 år sedan då mellan 18,000 ryssar med 46 kanoner och 5,000 ungrare med 14 kanoner det ödesdigra slaget vid Segesvår, nere i Transsylvanien, utkämpades, det slag, hvilket kostade segrame deras generalstabs-chef, den tappre general Skariatin, och de för tillfallet besegrade deras Tyrtäos, den 26: årige skalden och hjelten Sån-dor Petöfi.
På slagfältet höjer sig en ståtlig minnesvård4, visande den plats, der den ryske generalen, dödligt sårad sträckt till marken af den allra första kanonkula, som från ungrarnes sida här föll, jordats.
Hvarest skaldens ben hvila, vet ingen med visshet.
Man har ju ej ens i de fyra tio år, som efter detta slag förflutit, haft visshet, om Petöfi verkligen fallit vid Segesvår.
Många deltagare i slaget hafva sett honom der, men ingen har med bestämdhet kunnat säga sig sett honom falla.
De underligaste berättelser ha varit i svang angående den för-svunne, hvilken ungerska folket ej velat betrakta som död, utan som än fången i någon sibirisk grufva, än lefvande i något förborgadt slott djupt in i skogen.
Slöjan tycks dock nu blifvit dragen från hemligheten, huru Petöfi dog.
För några månader sedan afled i Kolosvår (Klausenburg) en advokat vid namn Vajna, som varit officer i general Bems transsylvanska armékår.
Efter honom fans en skriftlig uppteckning, hvars offentliggörande i Ungern väckt det största uppseende, ty deri tycks med säkerhet frågan om Petöfi ’ s död vara afgjord.
Vajna tjenade 1848 — 49 i 10: de ungerska husarregementet, de s. k. Vilmos-husarerne.
Regementet hade besatt Seges vår i Juli 1849, men blifvit beordradt till Köhalom for att derifrån oroa den anryckande ryska härens förtrupper.
General Bem hade ur detta husarregemente behållit 4 man för betäckning af sin fältvagn.
Bland dessa fyra husarer befann sig en vid namn Szkurka.
Han hade varit soldat sedan 1839, var en obildad man och hade, oaktadt duglighet och tapperhet, ej kunnat befordras i tjensten, emedan han hvarken kunde läsa eller skrifva.
Samma dag som slaget vid Segesvår afslöt det transsylvanska fälttåget egde äfven vid Köhalom en drabbning rum.
Då Vajna, efter det han deltagit i denna drabbning, kl. 10 på aftonen begaf sig in i Köhalom, mötte han Szkurka, hvilken med möda släpade efter sig sin svårt sårade häst.
Vajna blef öfverraskad att se husaren, hvilken han trodde vara hos Bem i högqvarteret, framför sig.