Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r i grundlagen medgifna rätt att öfverlägga om ett af K.
M. framställdt grundlagsförslag, som blifvit af Konst.-Utsk:t tillstyrkt, anhåller jag, att, jemte hembärande till Konst.-Utsk:t af min tacksamhet för den omsorgsfulla och ”på djupet gående granskning, Utsk:t egnat K.
M:ts förevarande förslag, få till bemötande upptaga de emot Utsk:ts Betänk. afgifna reservationer.
Den första frågan att besvara är den, huruvida en representations-förändring är behöflig.
Reservanterna af Preste-St.framhålla, huruledes både Konung och folkombud vitsordat, att den nuv:de representationen icke hindrat
Sverige att blifva ett lyckligt land, och tyckas nästan förvåna sig öfver, att K.
M. vid sådant förhållande funnit tiden fordra att framlägga frågan.
Afven om man utgår från den förutsättningen, hvilket K.
M. icke gjort, att den nuv:de representations-formen skulle kunna i framtiden verka lika väl till folkets utveckling, som den gjort under förflutna tider, så kan likväl rättvisan, oberoende af den omedelbara praktiska nyttan, hafva sina fordringar i ett samhälle, hvilka icke ostraffadt kunna åsidosättas.
Och rättvisan kräfver verkligen en förändring af vår national-representation, dels derföre, att nu från deltagande i densamma uteslutas många, som äro fullt behöriga att utöfva representationsrätt, och dels emedan missförhållanden ega rum emellan de nu berättigades inbördes andelar i denna rättighet.
Men icke blott rättvisan, utan äfven klokheten påkallar representationens ombildning.
Ett lands representation kan nemi. icke med trygghet för samhällets bestånd göras bättre eller annorlunda, än att den tillfredsställer åtminstone ett så stort antal medborgare, att de missnöjdas påtryckning kan af dem emotstås; och huru många tillfredsställer väl vår representationsform?
Huru många skulle väl i farans stund, med en fast öfvertygelses kraft träda fram och våga allt för bevarandet af denna form?
Men utan ett sådant försvar skall den falla vid första allvarsamma anfall, och hvad som kommer i stället beror då på de anfallande.
Jag torde dock icke behöfva mycket tvista med reservanterne om önskligheten af en representations-förändring, då de, oaktadt den anförda argumentationen emot denna K.
M:s åsigt, likväl uttryckligen förklara sig sjelfva icke förneka denna önsklighet.
Det är först i fråga om sättet, som en verklig meningsskiljaktighet förefinnes.
Härvid möter i främsta rummet den af ej mindre nyssbemälda reservanter, än en reservant, tillhörande detta Stånd, framställda anmärkning, att K.
M:s förslag icke hvilar på historisk grund.
Jag kan icke finna, att denna anmärkning är grundad.
Den historiska utvecklingen har sedan en längre tid gått ut på Ståndens upplösning, mest utom representationen, men äfven inom densamma; Borgare-St. är nemi.
213 Den 18 Mare f. m. till sitt inre så fullständigt upplöst, att personer af alla stånd och klasser tillhöra detsamma.
Afven Adeln utgör nu, vida mera än förr, en sammanfattning af alla samhällsklasser.
Att fortgå på denna bana till en politisk sammansmältning af alla Stånden, måste då vara en mera historisk utveckling än att bilda nya politiska stånd eller klasser, som för historien äro alldeles främmande.
Icke heller kan jag medgifva, att de nya kommunallagarne, i hvilka K.
M. trott sig finna ett bevis, att ståndsbegreppen, hvilka der icke vunnit något afseende, förlorat större delen af sin betydelse, äro så utan allt värde såsom underlag, från historisk synpunkt, som reservanterne af Perste-St. förmena.
Det förhåller sig nemi. icke sa, som dessa reservanter uppgifva, att »på grund af såväl kommunal-väsendets egen natur, som historiska förhållanden inom detta område, ståndseller klassvals-principen här aldrig kunnat ifrågakomma.» Historien upplyser, att Sveriges gamla provinciai-möten voro organiserade ståndsvis, liksom provincial-ständer ännu i dag finnas i en och annan främmande stat.
Inom våra städer var, ända till de nya kommunallagarnas antagande, vården om kommunens angelägenheter lill största delen förbehållen åt Borgare-St. ensamt, och för verkställande af den åt kommunerna öfverlåtna taxeringen af statens bevillning voro, ännu enligt 1858 års bevillnings-förordning, taxerings- och pröfnings-komitéer sammansatta efter stånd.
Det är betecknande för stånds-begreppens upplösning, att ehuru de så nyligen utplånats ur våra kommuners historia för dagen, reservanterne likväl redan anse, att de der icke kunnat ifrågakomma.
Men det är icke blott vår egen historiska ståndpunkt, som, för att organiskt utvecklas, kräfver stånds-författningens upplösning.
Hvarken Adel, Preste- eller Borgare-St. äro ursprungligen Svenska politiska begrepp; och hafva vi icke under fordna tiders större isolering kunnat hindra att de blifvit från främmande länder införda till oss, så lärer deras upphörande der icke kunna blifva utan ett historiskt samband med våra förhållanden.
Fn annan fråga är, om klassvals-principen, med utelemnande af det historiska betraktelse-sättet, har theoertiska eller praktiska företräden framför de samfälda valen.
Icke kunna dessa företräden, på sätt reservanterne af Preste-St. förmena, ligga deruti, att klassvals-principen »i oinskränktaste mening, utan vilkor af census eller andra positiva qvalifikationer, lemnar vägen öppen för de hittills orepresenterade att vinna inträde i representationen.»
Huru vill man väl särskilja klasserna utan positiva qvalifikationer?
Det är just på mängden af behöfliga positiva qvalifikationer, som försöken till praktiska klassvals förslag stranda.
Och om man icke är nöjd med endast en omskrifning af ord, så lärer man ock svårligen kunna vid klassvals-principens tillämpning undvika census.
Om t. ex. större jordegare skulle utgöra en från de mindre skild klass, så måste Den 18 Meri f. m. 213 gränsen uppdragas genom en census, äfven om denna kallas mantal; och om besutenhet fortfarande skulle utgöra en qvalifikation för de mindre jordegarne, så är detta ingenting annat än en census.
Annu svårare torde det blifva att genom klassval »i oinskränktaste mening lemna vägen öppen för de orepresenterade.
» — Hållbarare skäl, än reservanternes, för klassvalen, synas mig kunna sökas i den åsigten, att de olika intressena böra representeras, dels för att bereda representationen en mångsidigare sakkunskap, och dels för att skydda det ena intresset emot det andras intrång.
Men i båda dessa afseenden motsvara klassvalen endast i ringa mån sitt syftemål.
Representanternas antal kan icke göras så stort, att man hos dem kan påräkna speciell sakkunskap i alla ämnen.
Arendernas utredning tillhör också lämpligare regeringen, än representationen.
1 tryckfriheten eger ock hvarje intresse en utväg att göra sig hördt.
För att lemna hvarje klass ett säkert skydd emot de andra, vore det dessutom icke nog, att göra alla klasserna jemnstarka inom representationen, ty hvilkendera som helst kunde då undertryckas genom de andra förenade; utan hvar och en måste tilläggas ett Polskt liberum veto.
Det är derföre icke endast för den större enkelheten, hvilken reservanterna anse vara de samfälda valens enda förtjenst, som dessa blifvit lagda till grund för den K. Propos:n, ehuru visserligen enkelheten också är en synnerligen stor förtjenst hos en grundlag, ämnad att lefva i folkmedvetandet; och fastän jag medgifver sanningen af reservanternes ord, att »när det gäller ett folks framtid, torde det måhända löna mödan, att åtminstone försöka lösa svårigheterna, » kan jag likväl icke finna välbetänkt att skapa svårigheter, endast för att lösa dem.
Så länge föröfrigt reservanterne icke ens framlagt de allmänna grunderna för ett förslag till en representation, bygd på klassval, torde reservanternes ord i anledning af det K.
Förslaget om landstingen, såsom valkorporationer, med mera skäl kunna vändas emot klassvalen, nemi. att man kan, »utan fara för erfarenhetens motsatta vittnesbörd, förläna dessa sålunda okända valkorporationer all den glans, som bör tillkomma dem, hvilka hafva att i så vigtig angelägenhet fungera.»
I fråga om de särskilda anmärkningarne emot det K.
Förslaget, äro betänkligheterna emot sättet för den första kammarens bildande delade, icke blott af samtlige reservanterne, utan ock, såsom jag tror, i större eller mindre mån af många andra, som fordra konservativa garantier inom representationen.
Bland dessa betänkligheter är den första och naturligaste, att de föreslagna valkorporationerna, landstingen och stadsfullmäktige i de större städerna, äro nya, oförsökta institutioner.
Men hvilket annat möjligt sätt att bilda en öfre kammare i Sverige blefve väl mindre oförsökt?
Hvem kan t. ex. beräkna, huru val inom Adeln skulle utfalla?
Eller om hvilka konservativa garantier skulle man på förhand vara förvissad, om kammaren sammansattes af 214 Den 18 Matt f. m. alla fyra de nya klasser?
Vid jemförelse med de ombildningar, som skett af andra Europeiska folks nationalrepresentationer, är det en ovanlig fördel, att innan det slutliga antagandet af förslaget kan komma i fråga, åtminstone någon erfarenhet af landstingens gestaltande måste vara vunnen.
Under förutsättning, att de gamla ståndstraditionerna till en början i någon mån göra sig gällande vid valen, är det icke fördelaktigt för det K.
Representations-förslaget, att, vid dess slutliga pröfning, landstingen komma att bedömas endast efter de första åren af deras tillvaro.
Men uthärda icke landstingen äfven detta prof, så må förslaget falla.
För min del hyser jag det förtroende till Svenska folkets sunda förstånd, att jag tror redan några års erfarenhet skall vara tillräcklig för att ådagalägga, det någon våda icke är förenad med att lemna det ifrågasatta politiska uppdraget i landstingets händer.
Jag skulle misströsta om vår förmåga att bilda ett konstitutionellt samhälle, om jag icke vore öfvertygad, att landstingen, efter någon längre tids förlopp, skulle väl fullgöra detta uppdrag.
Det bör föröfrigt bemärkas, att åtminstone reservanternes af Preste-St. betänkligheter, i anledning af landstingens nyhet, icke skulle kunnat höfvas, om än förslagets framläggande aldrig så länge uppskjutits; ty enligt reservanternes förmenande kan den erfareniiet, som slår att vinna om landstingen i deras nuv:de skick, icke tillgodogöras i fråga om bedömandet af deras lämplighet såsom valkorporationer för första kammaren.
Dessa reservanter befara nemi., att genom landstingens indragande i det politiska lifvet, dessa skulle förlora den vackra karakter, som de eljest kunna ega.
Ehuru jag, såsom i motiverna till det K. förslaget finnes anfördt, icke tror att vid landstingsvalen någon öfvervägande vigt skulle lästas vid landstingets egenskap att understundom utgöra en valnämnd för första kammaren, vill jag icke bestrida, att något afseende derå kommer att ega rum, synnerligen af det fåtal, som känner ett lifligare intresse för statens, än för sin kommuns angelägenheter.
Men jag ser häruti intet ondt.
Det väsentliga är, att landstingsmännens öfriga funktioner äro så vigtiga, att de icke kunna anförtros åt hvem som helst, endast med afseende å beredvillighet att såsom elektor välja vissa politiska kandidater.
Att intresset för institutionen blir allmännare och högre, till följd af dess politiska attributer, är vid sådant förhållande snarare en fördel, som bör bidraga, icke att försämra institutionen, utan tvertom att gifva den en högre lyftning.
Efter att hafva förklarat, att det K. förslagets tyngdpunkt består i penningens rätt att bilda den första kammaren, och att det i denna punkt ej förtjenar belysas med annan vältalighet än tystnadens, yttra de nämnda reservanterne följande ord: »Det torde derföre vara tillfyllestgörande, att hafva afklädt den första kammaren alla öfriga emblemer, hvarmed den i Justitie-Stats - Ben 18 Mari t. m. 215 Ministerns yttrande är omgifven, och låta den framträda såsom ett plutokratiskt element, der man möjligen kan finna mycket penningar, men icke, enligt grundlagen, har rätt att söka något annat.»
Om man från hvilken sak som helst plockar bort alla emblemer utom ett, så finnes naturligtvis endast detta qvar; men om man låter första kammaren vara, sådan den i det K. förslaget är, så har man rätt att i densamma söka de män, som inom hela län åtnjuta mest anseende och förtroende, och som oegennyttigt vilja och sjelfständigt kunna motsvara detta förtroende.
Af såväl det K. förslaget, som dess motiver, har jag trott klart böra framgå, att det sökt tyngdpunkten i fråga om första kammarens bildande i den omständigheten, att upplysta val böra kunna förväntas af en valnämnd, så organiserad som landstingen, och att jemförelsevis mindre vigt är fästad vid de öfriga bestämmelserna angående denna kammare.
Att emellertid förmögenheten bildar ett af de mest konservativa element i en stat, lärer icke kunna förnekas, och det torde då icke frän konservativ synpunkt böra läggas förslaget alltför mycket till last, att det äfven i någon mån upptagit detta element, ehuru det icke lemnat valet af en enda riksdagsman uteslutande i förmögenhetens händer.
Man befarar, att den sökta kontinuiteten i första kammarens verksamhet, genom ledamöternes val för nio år, skulle belt och hållet förfelas till följd af den tillåtna afsägelsen från befattningen.
Förbud emot sådana afsägelser visa sig i allmänhet föga verksamma, enär föregifna skäl för befrielse oftast i alla (all antagas.
Men å andra sidan ådagalägger erfarenheten, att sällan saknas män, sorn äro villiga att åtaga sig uppdrag, lemnade af det allmänna förtroendet, och ännu sällsyntare äro exemplen på män, som efter att en gång hafva börjat deltaga i det politiska lifvet, inom kortare tid än nio år vilja åter derifrån, utan vigtiga skäl. afträda.
Den allmänna menniskokarakteren skulle undergå en förändring, om icke af dem, som bekläddes med det högsta medborgerliga förtroende och stor politisk magt, flera skulle vilja bibehålla sin ställning efter de nio årens slut, ände som ville förut derifrån afgå.
Det har vidare blifvit anmärkt, att den första kammarens motståndskraft skulle vara alltför svag, för att kunna förvara och bibehålla de konservativa garantier, som i kammaren blifvit inlagda.
Men huru en öfre kammare med en starkare motståndskraft skulle kunna bildas, återstår att uppgifva.
Jag kan icke inse annat än att den första kammaren skall blifva åtminstone så nära jemnstark med den nedra, att den utan all tvekan kan begagna sitt lagliga veto emot hvilka påtryckningar som helst.
Detta är deremot icke fallet med de, vare sig organiskt eller artificiellt bildade, öfverhus, som man ser i andra länder endast svagt och undantagsvis våga sätta sig emot och hejda den nedra, kammaren.
Äfven i fråga om den andra kammaren lägges det K.
Förslaget till last, att det har »ett streck, som betecknar ett visst 210 Dea 18 Mari f. m. mått af penningar».
Men huru många sådana streck har icke vår nuv:de R.-O. i sina föreskrifter om valen till Borgare- och Bonde-St:n, der skatter och mantal för de väljandes röster bestämma de mest olika värden.
Och om, i stället för^förslagets census, det enligt en reservants förslag stadgats, att hvar och en som erlägger bevillning, skulle ega valrätt, så hade detta, så länge bevillningen utgår endast af en viss inkomst, endast varit ett annat streck, eller census, men som hade haft den egenskapen att kunna utan Konungens samtycke förändras genom en riksdags beslut.
En ändring af Bevillnings-förordningen i den syftning, att bevillning icke vidare skulle erläggas af andra än dem, som hade en mycket betydligare inkomst än det nuv:de minimum, kunde nemi. utesluta största delen af de representerade från all representations-rätt.
Att ett förslag, som införer den lika rösträtten och satler densammas gränsstreck så lågt, att reservanterne till dem ställa den Ehrensvärdska frågan: kolonner, hvad gören J, likväl af samma reservanter stämplas såsom uteslutande bygdt på penningen, förefaller mig såsom en större motsägelse, än den reservanterna trott sig finna deruti, att förslaget å ena sidan utsträcker valrätten till många, som nu ej ega den, men å andra sidan utesluter en del nu valberättigade.
Förslaget utgår nemi. alldeles icke från den grundsats, att valrätt skall medgifvas alla, utan åsyftar att lemna denna rätt endast åt dem, som kunna förutsättas ega vilja och förmåga att till det allmänna bästa begagna en sådan rätt; och från denna synpunkt kan konseqvensen ganska väl fordra att på en gång utesluta vissa och inrymma andra.
Hvad särskildt de uteslutna hemmansegarne angår, så torde de flesta hafva sin nuv:de delaktighet att tacka den omständigheten, att grundlagen icke efterlefves.
Endast besutna hemmansegare ega nemi. representations-rätt, och, för att vara besuten, fordras enligt gällande lag en egendom, som kan föda tre personer och ett visst antal kreatur.
Men en sådan egendom uppgår i de flesta provinser till ett värde af 1000 rdr.
Icke heller är olikheten emellan den inkomst, som medför valrätt för fastighetsegare, och den som berättigar andra personer, så stor, som reservanterne antaga.
Eller tror man verkligen, att en egare af ett hemman lefver på en inkomst af 30 eller 50 rdr?
Utom det att bruket af en fastighet kräfver ett rörelsekapital, som gifver sin ränta, så måste tagas i betraktande den arbetskraft, som egaren nedlägger på sin jord.
En daglönare kan i våra tider förtjena en dagspenning, som uppgår till flera hundrade rdr om året, och den som arbetar på sin egen jord, förrättar icke heller ett lönlöst arbete.
— Till de i förslagets motiver anförda skäl, hvarföre emellertid strecket för fastighetsegare blifvit satt något lägre än för andra, skulle kunna läggas, att de vådor, som af en alltför långt utsträckt valrätt af många befaras, — såsem kommunism och socialism — enligt erfarenheten vida mindre äro att härleda från fastighetsegare, än från de rörliga arbetarne.
Den 18 Man f. m. 217
Så vida man icke antager, att den sjelfständige jordbrukaren tillhör en andra menniskor underordnad klass, kan jag icke medgifva giltigheten af reservanternes påstående, att jordbruksintresset är gynnadt på bekostnad af alla andra intressen.
Att öfvervigten kommer att tillhöra de jordbrukande, beror derpå, att Svenska folkets modernäring är jordbruket.
Men förslaget medgifver rösträtt för stadsfastighet för enahanda värde, som fordras å jordbruks-fastighet, och låter halfva folkmängden i stad väga minst lika mycket som dubbla folkmängden på landet.
Förslagets stadgande, att de städer, som ega mindre folkmängd än 10,000, skola ordnas i valkretsar, som ega en folkmängd af minst (>000 och högst 12,000, har af reservanterne ansetts innefatta ett hinder för elt sådant ordnande, alt en stad med t. ex. 7000 innevånare förklarades ensam utgöra en valkrets.
Jag kan icke finna annat än att detta är en misstydning.
Reservanterna sammanställa åtskilliga städer med ringa folkmängd, för att visa, huruledes valen i dem, förenade till en valkrets, lätteligen kunna utfalla så, att en eller flera städers mening blir alldeles undertryckt.
Men i hvilket valsätt är icke detta minoritetens öde?
Ren anmärkta olägenheten, att aflägse från hvarandra boende måste sammanföras i en valkrets, kan icke förnekas.
Ren är oundviklig i ett glest befolkadt land; men månne icke denna olägenhet skulle blifva ännu större vid tillämpning af den af reservanterne förordade klassvals-principen?
En viss klass medborgare i våra städer kunde nemi. ej tillåtas sända lika många representanter, som nu äro föreslagna för alla klasser sammanförda, och hvarje valkrets för klassval måste derföre komma att omfatta flera små städer, än som erfordras vid samfälda val.
I fråga om ärendenas behandling i kamrarne synes den vigtigaste anmärkningen träffa behandlingssättet af de frågor, som ansetts ej kunna förfalla.
Ret är klart, att om båda kamrarne äfven i dessa frågor bibehållits vid sitt veto, så hade ingen annan statsutgift, eller bevillning, eller föreskrift om Bankens och Riksgälds-kontorets förvaltning kunnat utgå, än sådane, om hvilka båda kamrarne varit ense.
Om man nu antager, att första kammaren blefve mera benägen för högre statsutgifter och bevillning, än den andra, så uppstår ju genom den sammanräknade omröstningen af båda kamrarne åtminstone en möjlighet, att en statsutgift eller bevillning går igenom, som eljest redan vore genom den andra kammarens afslag förkastad.
Att, såsom en reservant antydt, grundskatter och indelningsverk m. m. häraf skulle löpa fara, kan jag icke inse, ty i dessa frågor gäller hvardera kammarens veto; och just den omständigheten, att första kammaren icke har i sin hand den bevillning, som skulle ersätta dessa onera, bör väl göra den betänksammare att medgifva deras borttagande.
Om i fråga om Bankens och Riksgälds-kontorets styrelse någon fara af ett enkammare-system i sista instansen förefinnes, så är detta onekligen en svag punkt 218 Dea 18 Mert f. m. i förslaget.
Men ett en-kammare-system vore det ock att hänskjuta dessa frågor till ett förstärkt Utsk:t, der den förseglade sedeln oftast komme att bestämma utgången, eller till en gemensam omröstning af två kamrar med lika stort antal ledamöter, hvilket sednare reservanterne synas ansett önskligt.
Att likväl den nedra kammaren bör vara talrikare än den öfra, torde likväl icke utan allt skäl vara, snart sagdt, axiomatiskt antaget i den nyare stals-rätten.
Redan den omständigheten att hvarje särskild ledamot af den öfre kammaren härigenom får ett större personligt anseende och en större politisk makt, eger stor vigt.
För att få ledamöternes antal lika i båda kamrarne, måste vidare detta antal fixeras, och kan ej på ett naturligt sätt rättas efter vexlande folkmängds-förhållanden.
Härigenom uppkomma antingen påtagliga orättvisor eller ock måste valkretsarne ofta jemkas utan afseende på kommunala gemensamhets-förhållanden.
Föreskriften om ärendenas företagande samtidigt i båda kamrarne, sammanhänger med bibehållandet af fasta, från båda kamrarne utsedda Utsk., som ega föreslå sammanjemkning af olika beslut.
Härigenom synes faran lör förhastade beslut synnerligen starkt motverkad.
Kammaren sättes nemi. derigenom i tillfälle att omgöra det förhastade, hvilket icke blefve fallet, om en kammare, stödjande sig på den andras föregående bifall, med densamma sig förenade.
En ogrundad anmärkning är ock, att förslaget syftar att gifva grundlagarne en större rörlighet än hittills, genom medgifvande, alt grundlags-ändringar under vissa förhållanden kunna alltför hastigt åstadkommas.
De kuuna nemi. i intet fall så hastigt åstadkommas, som enligt nuv:de grundlag, då det står Konungen öppet att omedelbart efter den riksdag, som antagit ett ändrings-lörslag att hvila, sammankalla en ny riksdag för dess slutliga pröfning.
I afseende å förhållandet emellan riksdagen och kyrkomötet anrriärkes, att detsamma borde omvändas, så att kyrkomötet finge de funktioner, K.
M. velat tillägga riksdagen, och tvertom, hvarmed åsyftas att riksdagen icke vidare skulle behålla någon rätt att positivt ingripa i kyrkolagstiftningen, utan på sin höjd förbehållas ett veto.
Då emellertid representations-förslaget och förslaget till lag om kyrkomöten tillägga riksdagen och kyrkomötet i detta fall alldeles enahanda funktioner, nemi. såväl initativ som veto åt båda, så skulle förhållandet blifva olörändradt genom ett byte.
Att med bibehållande af veto borttaga initiativet från en riksdag, som i alla fall har siri rätt att till Konungen framställa önskningar om alla föremål för menskligt vetande, vore dessutom af föga verkan; och att, då ingen lag kan påtvingas kyrkan utan hennes eget samtycke på kyrkomöte, riksdagens-initiativ, vare sig i form af förslag eller beslut för riksdagens del, skulle »försätta kyrkan i ett förnedrande träldomstillstånd,» är för mig ofattligt.
Den 18 Mårt f. tn.
219 Reservanterne beklaga, att på kyrkolagens förhanden varande sammanblandning med civil lags stadganden blifvit lagd så mycken vigt, att den ensam ansetts tills vidare omöjliggöra tillämpningen af den riktiga grundsatsen, att öfverlemna den kyrkliga lagstiftningen åt Konungen och kyrkomötet, med riksdagens uteslutande.
Jag vill med reservanterne gerna tro, att det icke är någon oöfvervinnelig svårighet att uppdraga den allmänna gränsskilnaden emellan civillag och kyrkolag, utan alt på samma gång jemväl skilja staten från kyrkan, men visst är att uppdragandet af denna gräns dock möter stora svårigheter, och mig synes i kyrkans intresse öriskligt, att sådant icke företages förr än kyrkan kan föra sin talan genom en bättre representation än R.