Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad som kan göras, är det som i den K. propos. jemväl är föreslaget, dä der står: ”Föröfrigt, och på det mindre kunnige personer ej må sakna underrättelse oell erinran om ifrägavar. lagbud, vill K. M. i den blifvande författningen, eller samtidigt dermed, föreskrifva, att densamma bör, en eller liera gånger under det år, då författningen utfärdas, och frenne gånger under det påföljande året, kungöras i kyrkorna, samt derjemte, under nämnde lid, uppläsas vid början af hvarje ordinarie häradsting.”
Jag vet icke hvilket reglementarisk! stadgande Hr von Hartmansdorff vill att Utsk. skulle göra till fördel för dessa personer i vidsträcktare mån än detta, och jag kan således icke inse, hvad en ålerremiss i det fallet skulle hjelpa.
Beträffande åter den sednare delen af Gr.
Mörners reservation, så har jag ingenting emot att en ålerremiss i det afseendet beviljas. R. o. Ad. biföll LagUtsk:s betänk.
Föredrogs och bifölls Allm. Besv.- o. Ekon.Ulsk:s d. 5 dennes på bordel lagda betänk.
N:o 27, i anledn. af väckt motion om nödvändigheten att tillintetgöra det intrång, som genom correctionisters och fästningsfångars sysselsättning med borgerliga näringar förorsakas städernes handtverkare.
Företogs lill pröfning Allm. Besv.- o. Ekon.Utskrs d, 5 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 28, i anledn. af väckt motion om sättet för lumpsamlingen.
Ehuruväl jag anser den nu gällande författningen om lumpsamling fullständig, så vill jag likväl icke ingå i några ånmärkn:r, som kunde föranleda afslag ä delta Ekon.Utsk:s betänk., emedan detsamma i allmänhet kan vara ganska riktigt; men i sjelfva Utsk:s tillstyrkande, hvilket tillstyrkande bör ordagrant införas i den nnd. skrifvelsen i ämnet lill Konungen, hafva några uttryck influtit, hvilka jag anser mindre lämpliga, och för hvilkas ändrande jag anhåller om ålerremiss å betänk.
Det stadgas nemi.: ”alt inga andra personer må till lumpsamling användas, än sådane, hvilka åro bos pappersbruksägaren mantals- och skattskrifne, samt derstädes äga sin bostad; att dertill företrädesvis böra användas personer, hvilka lill annat arbete äro mindre tjenlige, såsom afskedade krigsmän m. fl.” Jag vet icke hvarföre afskedade krigsmän, som ofta icke äro äldre än 40, 50 år eller något derutöfver äro mindre tjenlige lill arbete än andre menniskor vid samma ålder.
En bevisning i detta fall torde vara svår för Ekon.Utsk. att åstadkomma, och då saken egentligen icke eller kan sägas vara någonting som erfarenheten gifver vid handen, så anser jag olämpligt att R.
St. i skrifvelse till 3 II. 10 Den 9 Oc l oij er.
Konungen införa något sådant.
Jag anser alt uttrycket borde lyda: ”alt dertill företrädesvis böra användas personer, hvilka till annat arbete äro mindre tjenlige”, men att exemplet om afskedade krigsmän mätte uteslutas.
Dä denna ringa ändring icke utan å teremiss kan verkställas, anhåller jag om propos. å äterremiss af Utsk:s betänk.
I anledn. af den anmärkn., söm blifvit framställd emot ett uttryck i Utsk:s betänk., anser jag mig böra fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet dervid, att Utsk:s tillstyrkande är i öfverensstämmelse med R.
St:s vid förra riksdagen i ämnet aflåtna skrifvelse; och jag kan icke finna, alt det anmärkta uttrycket innefattar någonting annat, än att de afskedade krigsmän, hvilka äro till annat arbete mindre tjeuliga, böra äga företrädesrätt att fä försörja sig genom lumpsamling.
En äterremiss för en sådan obetydlighet i uppställningen, vill jag således förmoda icke behöfves.
Jag anser icke något ord för obetydligt, som af R.
St. yttras till Konungen, ulan tror att alla sådana ord böra vara väl betänkta och afpassade, såvida Ständerna vilja göra anspråk pä att deras skrifvelse!' till liela innehållet skola blifva af Konungen afsedda.
Jag anser noggrannhet i detta fall vara sä mycket mera nödvändig, som R.
St. på sednare tider börjat fästa mera uppmärksamhet vid påföljden af deras lill Konungen aflåtna skrifvelse!'.
St. vid förra riksdagen begagnat samma uttryck som Ekon.Etsk. uti förevar, betänk., är icke någon auctqritct som bör tjena lill efterföljd.
En äterremiss upptager ganska obetydlig tid, och angelägnare än detta ärendes hastiga afgörande, är att det kommer till Konungen i lämpligt skick.
Dessutom kan man i värt lagbundna samhälle icke commendera eller förordna om vissa medborgare-classers användande till ett eller annat arbete, och hvarken Konung eller Ständer kunna föreskrifva om afskedade krigsmäns användande på della sätt.
Då ett sådant användande icke kan äga rum genom någon författning, är det så mycket mera öfverflödigt eller olämpligt att i fö fattningen införa det.
Saken är af ringa vigt i sin tillämpning, men det är icke utan vigt, att Ständerna i sina skrifvelse!' begagna uttryck, som äro lämpliga och öfverensstämmande med verkliga förhållandet.
Jag yrkar äterremiss af betänk.
Frih. Cederström, Jacob: Med Frih.
Palmstjerna instämmer jag belt och hållet deruti, att en hänvisning lill afskedade krigsmän, såsom mindre arbetsföra personer, är alldeles öfverflödig.
Om man stannar vid, att dertill ”böra användas personer-, hvilka lill annat arbete äro mindre tjenlige”, så är det allt livad som behöfves.
Den sista strophen i samma betänk., der Utsk. tillstyrker, att ”Konungen matte i nåder anbefalla en noggrann efterlefnad af nu gällande stadgande om Konungens Bel':h:des åliggande att uppmana pappersbruksägarne att i hvarje socken, der de vilja samla lump, hälla en bofast man såsom ombud, genom hvilkens försorg lumpen uppköpes och till bruken afsändes, så alt dy - De u 9 Oc t ober.
75 medelst behofvet af kringstrykande lumpsamlare undanrödjes”, skulle jag (ro vara, minst sagdt, en öfverflödig åtgärd.
Befditde skola tillse att författningar efterlefvas, utan påminnelse; försummar han sin skyldighet, så finnas embetsman som derföre skola honom tilltala.
Jag får i afseende på första punkten begära återremiss, för den ändring som Frih.
Palmstjerna föreslagit, och i afseende på den sisla tillstyrker jag, alt den helt och hållet mätte utgå.
Gr- Lagerbjelke, Gustaf:
Palmstjerna i den anmärkt)., alt redactionen är otydlig.
Det ser nemi. ut som om Utsk. ansett afskedade krigsmän företrädesvis vara orkeslösa.
Detta kan dock icke vara Ulsk:s mening.
Deremot kan jag icke instämma i den anmärkt)., ali del är ett fel alt soldater äro här nämnda; jag förmodar nemi. att del är Utsk:s mening, att soldaten häruti skulle hafva ett privilegium att härvid företrädesvis komma i fråga.
Ett sådant privilegium har soldaten i mänga andra fall, såsom vid tillsättande af kyrkvaktaretjenster m. 11.
Jag ogillar icke att man på detta sätt söker skaffa ålderstigne krigare försörjning, men sorn redactionen är otydlig, instämmer jag i begäran om återremiss af betänk.
Jag instämmer visserligen med Frih.
Palmstjerna i den mening, alt man bör undvika oriktiga talesätt i skrivelser frän 11.
St. till K. M., men jag har icke funnit Utsk:s ord om afskedade krigsmän oriktigt använda.
Jaganser det nemi. vara en skyldighet för samhället att draga försorg om afskedade krigsmän, hvilka hafva så små pensioner att de deraf sällan kunna lefva, och i allmänhet torde det vara fallet, att afskedade krigsmän äro mindre arbetsföra.
Jag anser icke ordställningen otydlig, ty här äro blott afskedade krigsmän anförda såsom exempel pä de personer, som företrädesvis böra begagnas till ett sådant arbete.
Jag tillstyrker således bifall ä betänk.
Afven jag instämmer fullkomligt deruti, alt hvarje R.
St:s skrifvelse lill Konungen bör vara tydlig, men jag är af Frih.
Raab förekommen i den framställning, att ifrågavar. stadgande alldeles icke är otydligt; ty der slår först uttryckt, att sådana personer, som äro mindre tjenlig.-) till arbete, böra användas till lumpsamling, och bland sådana mindre arbetsföra personer, företrädesvis afskedade krigsmän; och inom Utsk. var den mening gällande, att delta stadgande för dein innefattade ett privilegium.
Jag ber att få göra 2:ne anmärkrnr vid detta betänk., l:o att mig synes besynnerligt, alt R.
St. blanda sig uti att hos Konungen föreslå, hvilka slags personer skall anförtros det höga värfvet att vara lumpsamlare i riket.
Mig synes det vara pappersbruksägares rätt att i sin tjenst till lumpsamlande antaga personer, som äro välfrejdade, så att de kunna få pass för att utöfva sitt kall, men alt Konungen skulle utse den ena eller andra classen af fattiga lill denna sysselsättning, finner 7G Den 9 October. jag olämpligt.
Statens skyldighet är att ställa så lill, att policeförfaltningar finnas och efterlcfvas, men icke att gå längre in i den enskilda individens förhållanden.
Den andra anmärkningen jag ville göra är emot det förslaget, att en lumpsamlareålderman, eller hvad han skulle kallas, borde finnas i hvarje härad eller socken.
Detta förslag är till en början opraktiskt.
Huru kan man tro, att pappersbruksägare skulle kunna hålla sig en stationär commissionär i hvarje socken i Riket, eller åtminstone i den mängd socknar, der deras lumpsamlare nu ambulatoriskt infinna sig.
Vidare finner jag att det bör vara pappersbruksägaren tillåtet att inätta sin näring så, att lian med densamma kan äga bestånd.
Komma hans lumpsamlare i strid med policemakten för bristande pass eller andra förbrytelser, så lärer nog policemakten taga vara på dem.
Men att stadga sådana ekonomiska bestämmelser, som bär skett, anser jag olämpligt, hvarföre jag yrkar afslag å hela betänk.
Jag är till största delen förekommen af den siste värde talaren i afseende på det mindre lämpliga deraf, alt Ständerna skulle hos Konungen begära, att Han ville föreskrifva, hvilka personer som skulle användas till lumpsamling; men jag ber att få tillägga en annan omständighet, nemi. den, att jag icke tror det ändamålsenligt, att i en författning gifva föreskrifter, som man icke kan absolut sätta i verket.
Det tjenar till föga, att Konungen i en författning uttrycker fromma önskningar.
Pappersbruksägaren rättar sig i alla fall efter sitt eget intresse, då han väljer de personer, som skola uppköpa hans rudimaterier.
Nu är förhållandet inom denna handtering, såsom bekant är, sådant, att rudimaterierna för papperstillverkningen hafva i första hand ett ytterst ringa pris, så alt uppsamlandet deraf icke skulle löna sig, om icke den största möjliga frihet deruti medgåfves, naturligtvis under förbehåll af god ordnings vidmakthållande.
Men lumpsamlare hafva dessutom under sina händer stundom icke obetydliga penningebelopp, som lemnäs dem i förskott af fabrikanterne, och detta utgör jemväl ett hinder för pappersbruksägaren att företädesvis fästa sig vid personer, som äro till annat arbete mindre tjenliga.
Ty om denna orenlighet uppkommer af någon moralisk orsak, så torde en sådan person äfven vara otjenlig lill lumpsamlare, emedan man då icke kan anförtro honom förskott, som äro nödiga för lumpens uppköpande.
Ar åter oljenligheten af pbysisk beskaffenhet, såsom t. ex. lamhet o. s. v. så är det sannolikt, att sådane personer under sitt kringstrykande lättare än andra skola falla lill besvär genom tiggeri, i anseende till det medlidande, åsynen af dem måste väcka.
Således tror jag, att hela strophen om dem hvilka äro till annat arbete mindre tjenliga, kan utan skada utgå.
Dessutom vill jag fästa uppmärksamheten på den föreslagna lydelsen af 7 mom.
Der säges: ”om lumpsamlare, som med pass är försedd, besvärar allmänheten med tiggande eller idkar annan handel eller rörelse än den, hvarå passet lyder, eller eljest öfverträder ordning och sedlighet, skall han Den 9 October. 77 anses hafva förverkat rättigheten att vidare begagna sig af passet.”
Denna föreskrift anser jag icke behöfva intagas i denna författning, emedan den åsätta påföljden följer af sig sjelf, så vida nemi. som den endast rörer begagnandet af del pass han för tillfället innehar.
De allmänna förfaltningarne om tiggeri och vagabondage stadga nemi., att den som dertill gjort sig skyldig, har försutit sin rättighet till en del af den medborgerliga frihet, som lagen eljest tillerkänner hvarje undersåte.
Men det skulle kunna hända, att denna föreskrift i sin tillämpning af en och annan Konungens Bef:h:de tolkades så, att en lumpsamlare genom dylik förseelse äfven för framliden skulle vara oberättigad att få något vidare pass, och detta vore en alltför prohibitiv, jag vill nästan säga olaglig åtgärd, äfvensom den vore skadlig.
Ty det är klart, att om man för en tillfällig förseelse skulle beröfva en sådan person för all framtid rättigheten till en näring af hvilken han har sitt uppehälle, så skulle han i stället falla fattiginrättningarne till last.
Jag tror, att dessa anmärkmr hafva nog vigt, för att vid en återremiss föranleda en modillcation af Utsk:s tillstyrkande.
Vid betraktande af detta betänk., linner man, att Utsk. deruti bland annat har tillstyrkt R.
St. alt ingå till K.
M. med en und. anhållan, ”att K.
M. måtte i nåder anbefalla noggrann efterlefnad af nu gällande stadgande om Konungens Befdndes åliggande att uppmana pappersbruksägarne” etc.
Den der omgången tycker jag vara en oriktig väg.
Det är visserligen sant, alt mången gång kan det vara af behofvet påkalladt, att Konungens Bef:h:de uppmanar en och annan till det ena eller andra, men de ifrågavar. uppmaningarne äro för litet positiva för att kunna verka någonting.
En pappersbruksägare gör väl ändock hvad han vill, så vidt som författningarne tillåta det.
Dessa uppmaningar tjena således till ingenting, hvarföre denna Utsk:s hemställan, om den bifölls, endast skulle åstadkomma onödigt besvär för K. M. och Konungens Bef:h:de.
Jag önskar författningarne positiva och icke villkorliga, ty då förfela de sitt ändamål.
Deremot är jag förvissad, att om det kunde tillvägabringas, att i vissa socknar, om icke uti alla (ty det ginge för långt), papperslumpen samlades till vissa upplagsställen, så skulle derigenom den allmänna ordningen ganska mycket befrämjas.
En värd talare har sagt, att sådant icke vore praktiskt verkställbar!.
Detta påslående bestrider jag på grund af min egen erfarenhet.
Vid ett af de största pappersbruk i Sverige, nemi.
Klippans pappersbruk i Christianstads län, har man ansett denna åtgärd vara nödvändig.
Pappersbruksidkaren derstädes insåg svårigheten att hålla ordning på sina lumpsamlare, af hvilka landsbygden besvärades.
Han gick den allmänna önskan till mötes och verkställer redan det mesta af sin lumpsamling genom dylika upplag inom socknarna, till hvilka lumporna kunna inlemnas och försäljas, och hvarifrån han : sedan liemtar dem i större partier.
Detta medel har visat sig ganska verksamt för ordnings befrämjande i detta afseende, så att det vore önskligt, alt andra ville vidtaga samma utväg; men jag 78 Den 9 October. betviflar att någon uppmaning från Konungens Ref:h:de kan dertill bidraga, så länge bruksägaren icke finner sitt intresse deruti och är berättigad att besörja sin lumpsamling på hvad sätt han behagar.
Vid förra riksdagen, då jag hade äran att vara ledamot af Ekon.Utsk., väcktes en motion i samma syftning, hvilken då afslogs, men denna motion gick derpå ut, att det genom en författning borde föreskrifvas, att lumpsamlare icke fick förpassas utom det län, inom hvilket bruket ligger.
Om denna författning blifvit utgifven, så hade följden blifvit, att pappersbruksägare hade blifvit nödsakade att gå den syftning tillmötes, som Utsk. nu genom ifrägavar. uppmaning åsyftat.
På grund af hvad föregtde talare yttrat och hvad jag nu haft äran anföra, får jag begära ålerremiss af betänk., dels i afseende pä den första punkten, dels äfven i afseende på den sista, hvilken jag anser vara olämplig, emedan den icke tjenar till någonting.
Afven jag är bland dem, som önska ålerremiss af betänk., med anledn. af den anmärkn., som Frih.
Palmstjerna gjort; men jag kan alldeles icke dela de Hrns åsigt, som önska att betänk, måtte återremitteras med afskärande af dess bästa del, som är den sista.
Pappersbruksägare kunna begagna samma utväg för att få sina lumpor samlade, som för dylika ändamål användas af andra näringsidkare, t. ex. färgare, hvilka låta uppläsa i kyrkorna, att de som vilja hafva vadmal eller kläde färgadt, lemna in det t. ex. till klockaren eller kyrkvaktaren, och genom samma person kunna återfå varan färgad.
Derigenom skulle en stor vinst uppkomma för allmogen, som anser lumpsamlare ungefär såsom gräshopporna, jag menar dem i Egypten.
Lumpsamlarne åstadkomma mycket stora oordningar.
De föra icke allenast de lumpor, som de uppköpa, utan de hafva ganska ofta medfört till och med arsenik till afsalu och spridt det kring landet.
De fara fram med odygder, som man icke alltid kan bevisa, och den som bor afsides kan icke alltid säga nej, då något begäres af en armstark, som kan taga, om han icke får.
Jag anhåller om återremiss af betänk.
Då en nära enahanda framställning som den nu ifrågavar. af Rikets sist församlade Ständer hos K.
M. blifvit gjord, så anser jag grannlagenheten fordra, att jag lemnar upplysning om resultatet deraf.
Vederb. embetsverks utlåt, infordrades, sedan de förnämsta pappersbruksägare blifvit hörda.
Då upplystes, hvad angår 1 punkten, eller den som afser att inga andra personer må till lumpsamling användas, än sådane, hvilka äro hos pappersbruksägare mantals- och skattskrifne, att för de betydligaste pappersbruken erfordras och upphandlas årligen omkring 60,000 LU lump; att till lumpsamlingen för hvardera af de större verken ej mindre än 100 personer sysselsättas; att vid pappersbruken icke finnas boställen för flere personer än dem, som erfordras för sjelfva papperstillverkningen, och att uppbyggande af bostäder vid bruken för ett så stort antal lumpsamlare vore nära nog en omöjlighet.
Den 9 0 c t o b e r. 79 I afseende på den andra delen af förslaget, nemi. att till lumpsamling företrädesvis måtte användas personer, hvilka till annat arbete åro mindre tjenlige, såsom afskedade krigsmän m. fl.; så har det blifvit ådagalagdt, hvad nu jemväl är åberopadt af flere talare, att flerfaldiga olägenheter deraf skulle uppkomma för pappersbruksägare, och derföre ansågs något afseende icke eller derå böra göras.
För öfrigt och hvad angick frågan om controll derå, att de pass, hvarmed lumpsamlare förses, icke må kunna begagnas af eller tjena till skydd för andre personer, så har det upplysts, alt, enligt K. kungör, af d. 2 Febr. 1824, som är den egentliga cardinalförfattningen i detta ämne, passet bör vara släldt på en enda person, hvilken föreskrift, noggrant handhafd, bort för det åsyftade ändamålet vara tillfyllestgörande.
I följd af allt detta ansågs den gjorde fr; inställningen icke böra föranleda någon vidsträcktare åtgärd, än alt Konungens Befdnde blefvo genom ett circulär af d. 4 Apr. 1842 erinrade om tillsyn derå, att behörig noggrannhet vid handhafvande af författningarne i ämnet mätte af vederbör, iakttagas.
Jag har icke försport, att, sedan den tid dä detta K. circ. ulfädades, några missbruk varit öfverklagade.
Möjligen hafva sådane likväl ägt rum och jag vill derför icke motsätta mig, att en ny framställning göres i ämnet, hvaraf ytterligare undersökning om förhållandena kan blifva föranledd.
Jag har således icke något att erinra emot återremiss af betänk.; men jag anhåller för sådant fall, att
Utsk. måtte fästa uppmärksamhet vid de moliver som det af mig åberopade K. circ. innehåller.
N;o 28 blef, uppå härefter gjord propos., af R. o. Ad. återremilteradt.
Föredrogs och bifölls Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk:s d. 5 dennes på bordet lagda beiänk.
N;o 29, i anledn. af väckt motion, att fullmakter å namn, heder och värdighet, utan verklig tjenstbefattning, icke mätte meddelas.
Som jag erfarit, att R. o. Ad. återremitterat LagUlsk:s betänk.
N:o 11; men jag icke var närvar, vid föredragning af detta ärende, sä anhåller jag vördsamligen, att mig mätte tillåtas alt framställa några anmärkmr deremot, och att dessa anmärkn:r få åtfölja återremissen.
Jag får först dervid förklara, att ehuru jag, såsom jag förmodar att mina förut afgifna yttranden vitsorda, lifligt önskar att ett nytt lagverk måtte blifva antaget, jag likväl för min del anser, att man för närvar., då ett nytt lagverk är till antagande att förvänta, icke bör föreslå partiella lagförändringar i vår nnvar. civillag, med mindre, än att dessa lagförändringar äro af högsta behof påkallade.
Hyad nu 1 § vidkommer, så är deri föreslaget, att, med upphäfvande af stadgandet i 4 cap. 4 § Jordabm, att om säljare upplåter sin egendom åt tvenne personer, det köp skall gälla, som först blifvit afslutadt, § i stället borde innehålla, att det köp skall 80 Den 9 Ootober. gälla, hvarå lagfart först sökes.
För mia del skulle jag tro, att eu handlings gilllighet icke bör bero derpå, huruvida denna handling blifvit offentliggjord, utan att handlingens gilltighet mäste vara beroende deraf, att den är uppgjord enligt lagliga former, af fullmyndiga personer; att således dessa personer äga en laglig rättighet att afsluta aftal, och att den sak, hvarom afhandlas, befinner sig inom paciscenternas spher, d. v. s. utgör ett föremål, hvarom de ägde rätt att afhandla.
Då nuvar. lagstadgande bestämmer, att den som sålt fast gods till tvenne, skall böta sjettedelen af köpeskillingen och derjemte upprätta all deraf uppkommande skada, samt mig vetterligen icke någon olägenhet följt af detta lagbud, så yrkar jag för min del, att LagUtsk. uti det förnyade betänk., som Utsk. kommer att afgifva, måtte afstyrka bifall till den föreslagna lagförändringen.
Emot den 2 § får jag erinra, att, med upphäfvande af hvad 3 mom. af K. förorda, d. 18 Juli 1818 innehåller, ang:de inteckning af arrendecontract uti fast egendom, det blifvit föreslaget, altdetcontract skall gälla, som först lill inteckning förevisas.
Men härvid förekommer, att förändringen blifvit föreslagen uti 1818 års författning, utan alt man derjemte föreslagit upphäfvande af 16 § 16 cap. Jordab-.n, hvilken lyder: ”Städjer någor hemman å landet, eller leger hus och gård i staden, till tvenne; behålle den som först stadde eller legde, och ägaren bote sjettedelen af första årets afrad eller lego, och skaffe den andra sä god lägenhet igen, eller gälde honom skadan.”
Om nu detta betänk, skulle bifallas, sä blefve följden, alt man i samma ämne hade två rakt emot hvarandra stridandande författningar, hvilka båda voro gällande.
Den ena föreskref, att det arrendecontract skulle gälla, som först till inteckning företeddes, och den andra stadgade, att det contractet borde gälla, hvilket först blifvit afslutadt.
Jag vet verkligen icke huru en domare vid tillämpningen af två så rakt emot hvarandra stridande författningar, skulle förhålla sig.
Följden måste blifva, att dorastolarne nödgades gå in lill K.
M. med begäran om lagförklaring i ämnet.
I 3 § föreslår Utsk., alt om ägare har sålt sin egendom, men köparen icke har erhållit uppbud derå, så skulle säljarens borgenär äga rätt att få sin fordran i egendomen intecknad, om han sig derom anmäler, och den nye ägaren får, för hvad han förlorar, hälla sig till fångesmannen.
Detta stadgande är i min tanka ganska vådligt.
Det skulle leda dertill, att man aldrig vågade afsluta några köp och derpå gifva handpenning, emedan man derigenom skulle riskera att, om uppbud icke genast erhölleså köpet, förre ägaren kunde åt sina gäldenärer gifva rätt till inteckning uti egendomen, hvarigenom köparen skulle förlora sin egendom, ulan annan rättighet än att hålla sig lill den bedrägliga säljaren.
Bedrägerier skulle således icke sällan inträffa, ty i många fall kan man icke genast söka uppbud, äfven om man får åtkomslhandlingarne.
Detta är t. ex. förhållandet i Stockholm; der man måste söka designatiou innan uppbud erhålles.
Vidare Den 9 Oclober. 81 Vidare förekommer i 5 § det stadgande, att om någon söker lagfart, i grund af företedd handling, som lians fång visar, men han ej genast kan styrka förre ägarens åtkomst, lagfarten må beviljas och den företedda handlingen i lagfartsprot. införas; med föreskrift för köparen att inom tre månader inkomma med säljarens ålkomslhandlingar.
Härvid förekommer, alt det icke uti författningen, hvarken uti premisserna eller på något annat ställe, omnämnes upphäfvande af K. förklar, d. 14 Maj 1805, hvilken ålägger domare, vid ansvar, alt när lagfart sökes, i prot. anteckna de handlingar, som styrka säljarens åtkomst.
Det nu föreslagna lagbudel i 5 § af Utsk-.s förslag står således i uppenbar strid med 1805 års förklar., hvilken Utsk. icke föreslagit till upphäfvande, och hvars gällande kraft, om jag icke missminner mig, blifvit genom ett K., circ. af år 1837 ytterligare upplifvad.