Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mörner sagt, så skulle kunna fordras af vissa borgenärer utan laga skäl och af andra med sådana.
Det vore i sanning att brännmärka vissa borgenärer och icke andra.
Deremot finner jag lämpligt, att det står i lagen, att man kan fordra ed af hvilken borgenär som helst; men ingalunda att man skall förebringa laga skäl.
Då 11. o. Ad. redan beslutat, att edgång endast skall ske, då sådant yrkas, samt bestämt alla formaliteterna dervid, kan jag icke finna, hvartill det skulle leda, om man nu i denna g stadgade, att edgång ovilkorligen skulle fordras för att pant- eller inteckningsegare skulle utfå fordringsbeloppet.
Det beror af någon borgenär, att yrka edgång vid bevakningen; men om den då ej yrkas, kan den sedermera ej påfordras.
Deremot, då utdelning slutligen skulle ske, kunde edgång påyrkas.
Sålunda skulle utlänningen, som i allmänhet icke kan känna till våra institutioner, erhålla kännedom om det nya procedere han hade att iakttaga, först då när han komme för att lyfta sina penningar, derigenom att man svarade honom: »nej, min herre, ni skall först svära.»
Då är det väl enklare, att just under det sjelfva processen pågår, låta alla yrkanden och framställningar göras och ömsesidigt bemötas, så att utdelningen sedan blir en blott liqvidationsåtgärd.
Jag kan icke se annat, än att det af de värde talarne yrkade sättet, hvartill jag icke sett maken i något annat lands lagstiftning, vore högst olämpligt.
I det fallet är jag verkligen mera benägen att hålla mig till det I) en 14 J11 li f. m. 101 nu bestående, då det, både är enklare och bidrager till mer skynd samhet.
Det var oväntadt, att Gr.
Sparre skulle för klara det vara ett kuriosum, om det skulle åläggas en person, att, innan han finge betalning för sin fordran, fästa densamma med ed.
Detta är dock just hvad 90:de §:n innehåller.
Enligt densamma skall nemligen borgenären, innan han får lyfta betalning för panten, aflägga en sådan ed, och när den äskas, skall domaren förelägga tid derför.
Ett sådant äskande kan framställas ända tilldess fråga blir om utdelning, och då får borgenären finna sig vid att vänta tilldess han aflagt eden.
Sparre emellertid funnit detta stadgande innefatta ett kuriosum, förmodar jag, att han instämmer med oss i yrkandet om återremiss.
Jag ber blott att få besvara Gr.
Sparres an märkning derom, att, i fall en föreskrift infördes i lagen, att edgång borde afläggas innan utdelning sker, men icke erfordras vid bevakning, utländske borgenärer icke skulle derom erhålla kännedom.
Jag förstår dock icke hvarföre ej detta kunde låta göra sig lika väl, som att de nu erhålla underrättelse om stadgandet att edgång fordras före bevakning, och att de i sammanhang med införandet af sina bevakningshandlingar, bifoga bevis öfver edgång.
Om mitt förslag antages, skulle deras ombud blott behöfva i stället underrätta dem, att, innan konkursen slutar, insända edgångsbevis.
Beträffande invändningen att den af mig gjorda framställningen icke numera vore på sitt ställe, eller att den vore för sent väckt, så skulle jag snarare vilja påstå att den kommer alltför tidigt, emedan min anmärkuingsrätt i detta hänseende qvarstår ända tilldess vi hinna till kap. om utdelning och redovisning.
Annu i detfa kap. skulle nemligen, sedan de föreg:de §§:ne blifvit, till följd af min frånvaro några ögonblick, utan anmärkning bifallna, det tillägg kunna göras, som jag påyrkat.
Jag föreställer mig dessutom, att Utsk:t har fullkomlig rättighet att, i händelse af återremiss, förändra de föreg-.de gg:ne i öfverensstämmelse med mitt förslag att edgång skall vara ett nödvändigt praestandura för att utur konkurs för fordran njuta betalning.
Min värde grannes anmärkning derom, att jag skulle sagt det vara ett kuriosum, som står i denna 90:de §, grundar sig på ett fullkomligt misstag.
Jag har nemligen såsom ett kuriosum ansett, om jag, oberoende af processen och sedan allt blifvit utageradt, samt ingenting annat än utdelning återstår, då komme och fordrade ett nytt procedere.
De fordringsegare, som deremot i denna g äro i flaga, hafva aldrig varit med om bevakningen, och man har således icke kunnat vid bevakningen fordra någon ed af dem.
Det är mig omöjligt att hindra Gr.
Sparre 102 i) e ii .14 Juli f. m. från att vid 90:de §:n eller vid andra lagförslag andraga skäl. som icke höra till frågan; men det vore deremot en alltför stor artighet af mig att, då så sker, icke anmärka det.
.lag anser mig således både oförhindrad och berättigad att göra det.
Hvad Gr:n för öfrigt yttrat om denna fråga, tror jag alldeles icke vederlägger anmärkningen, att påståendet om edgång för innehafvare af pant kan väckas sedan panten är försåld och pantinnehafvare!! skulle erhålla sin utdelning.
Jag fortsätter mitt yrkande.
Exc. Hr Gr. o. Landi m. uptagit, de derunder gjorda yrkanden om dels bifall till, dels återremiss af den förev:de §:n, framstälde H. Exc. propos. å bifall till densamma och, då dertill svarades många ja, jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Hplästes och godkändes följande voteringspropos.: »Den som bifaller 90:de §:n af LagUtsk:t.s uti Betänk.
N:o 35 framstälda förslag till nv Konkurslag, löstalja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, varder nämnde § till Utsk.-t återremitterad.», Vid voteringens slut hade rösterna utfallit sålunda:
Exc. Hr Gr. c. Landtm, lillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. §§ 91—94.
Biföilos.
J.ag vågar hemställa, om den förändring i, afseende på föredragningen af följande gg skulle kunna medgifvas, att 99:de §:n blefve föredragen före den 9ä:te, emedan i den förra förekommer principen ang:de tvångsackord, af hvilken princips antagande bestämmelserna i de öfriga g§:na äro beroende.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, uptagit Hr Olivecronas nu gjorda förslag och derefter yttrat, att det törhända vore lämpligare, att samtlige ifrågrde gg gjordes til) föremål för gemensam öfverläggning, anmälte sig och yttrade Hr Olivecrona:
Jag har alldeles ingenting emot, om den förändring sker, som H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, framställt, eller att samtliga dessa §§ på en gång föredragas.
Efter det propos. å bifall till hvad' sålunda föreslagits blifvit framställd och med ja besvarad, föredrogos JD en 14 Juli f. m. 103 ggine 95 — 99.
Pir Olivecrona:
De anmärktur, jag nu ämnar göra, kom mer jag hufvudsakligen att rigta mot 99:de gin, der egentligen en ny princip är upstiilld, som skiljer sig från den hittills i vår konkurslagstiftning antagna.
Hittills har man ansett, att borgenärer icke må ega besluta angående frånvarandes rätt; men enl. detta förslag skulle deremot sådant kunna ske.
Det lärer väl icke kunna bestridas, att det till principen kan anses oriktigt, att två eller tre kunna genom ett aftal besluta öfver en annans rätt.
Att göra ett undantag derifrån i konkurs-lagstiftningen kan endast försvaras för så vidt det medför allmän nytta, hvilket också varit skälet till att stadgandet uptagits i åtskilliga utländska lagstiftningar.
Men jag ber att få fästa upmärksamheten derpå, att i de lagar, der det förekommer, är det fråga om köpmäns konkurser.
Hos oss åter skulle det utsträckas till alla konkurser, bland hvilka i allmänhet blott en fjerdedel tillhöra köpmän.
Således kan icke det skäl gälla, att det vore till någon allmän nytta.
För affärsmän, isynnerhet sådana, de der drifva egentlig penningehandel, är det visserligen bättre att snart nog återfå sitt kapital, om också med någon förlust, för att desto förr kunna omplacera detsamma; men för alla andra är förhållandet motsatt.
1 vårt land finnas också ganska få, som idka penningehandel, utom de publika kassorna; och det blefve då de, hvilka fingo sitta emellan.
Jag frågar, vid sådant förhållande, om det vore billigt att låta dem blifva lidande, oell om banko-diskonten, eller andra dylika kassor, skulle behöfva rätta sig efter den majoritet, som för tillfället kunde bilda sig.
I alla sådana konkurser, som icke göras af köpmän, är det vanligen ofta slägtingar eller vänner till gäldenären, som försträckt honom penningar.
Dessa kunna rangera så, att de för tillfället bilda majoritet, då naturligtvis andra, som på god tro lånat eessionanten penningar, få sitta emellan.
Utsk:t har utgålt derifrån, att borgenärerna i konkursen skulle vara att anse såsom bolagsmän i ett bolag, och om i ett bolag minoriteten får åtnöja sig med majoritetens beslut, så bör oek samma förhållande ega rum i en konkurs.
Men förhållandet är dock icke alldeles sådant; ty då en konkurs inträffar, så upkomraer derigenom alldeles icke något verkligt bolag.
Det är visserligen sannt, att i afs:de på förvaltningsåtgärder majoriteten, under nuv:de förhållanden, bestämmer allt; men den får icke fatta beslut om hvad som rör andras rätt.
Det är denna grundsats, som jag tror icke böra frånträdas annat än i köpmanskonkurser.
Jag tror derföre, att vill man införa tvångs-ackordet i vår lagstiftning, så bör det allenast ske i alside å dylika konkurser.
Skillnaden emellan dessa och andra lärer icke vara så svår att bestämma,, emedan redan i lista gin finnes denna skillnad angifven.
Jag önskar derföre återremiss å aila dessa gg, ! den syftning, att tvångsackordet endast må gälla i afside å köpmannakonkurser.
Beträffande bestämmandet af den majoritet, som här är fastställd till så kan tvifvel upsla, huruvida icke majoriteten borde 104 I>en 14 Juli f. m vara något större, f tie fall, der tvångsackordet i England med-' gifves, är majoriteten fastställd tili T®0-, icke blott i afs:de på fordrings-beloppet, utan äfven beträffande person-antalet.
Hvad angår principen i sin helhet, får jag nämna, att den icke är gillad hvarken af Lag-komitén eller Lag-beredningen, och då den först upställdes i förslaget af år 1854, yttrade sig Högsta Domstolen deremot och afstyrkte förslaget, på grund af de skäl, som jag nu i största korthet anfört.
Ehuru jag anser stadgandet af majoritetens ätt att tvinga minoriteten att skänka bort någon del af sin fordran i det hela rättsvidrig, vill jag likväl 'icke helt och hållet mot sätta mig införandet äfven i Sveriges lagstiftning af denna princip, hvars flera fördelar erfarenheten inom större delen af den öfriga handels-verlden vitsordat och hvilken äfven i Sverige bör leda till konkursens skyndsamma afslutande samt förekomma nu öfliga mer eller mindre bedrägliga ackordsaftal, då den ene borgenären betingar sig bättre vilkor än den andre.
Deremot vidhåller jag deu i min motion framställda anmärkning mot lämplighet af tvångsackord i andra konkurser än af sådane personer, som domstolen förklarar såsom affärsmän, d. v. s. köpman, fabriks- elier andra iudustri-idkare skeppsredare o. s. v.
En affärsman har vanligen sina mesta skulder till andra affärsmän, hvilka ömsesidigt af sådana affärer skördat vinst, så länge affärerna gingo bra och i ju större skala de bedrefvos.
Så är förhållandet t. ex. med den utländska krediten.
Den ger köpmannen vinst af sin handels-rörelse, bankiren af sin penninge-rörelse.
Cbancen att vinna eller förlora är sålunda ömsesidig.
Sådant är också ett antagligt motiv för tvångsackord i köpmäns konkurser.
Men både i Frankrike, England, Nord-Amerika, Hamburg m. fl. är tvångsackordet på detta sätt inskränkt.
I Frankrike och, så vidt jag ej allt för orätt minnes, äfven i England och Nord-Amerika, är konkurs icke tillåten för någon annan än en affärsman, utan äro alla andra gäldenärer underkastade en ständig exsekut.ion.
Här i Sverige är det desto mer betänkligt, att medgifva tvångsackord i andra än affärsmäns konkurser, som detta kunde blifva särdeles vådligt för våra många pensionskassor och anstalter för välgörande ändamål, hvilka i allmänhet noga akta sig för att discontera köpmäns reverser utan real-säkerhet, men deremot hafva betydliga kapitaler utlånta till embets- och tjenstemän, jordbrukare m. fl. dylika personer endast mot namn och borgen.
Dessa gäldenärers skulder äro vanligen uteslutande placerade hos enskilde personer eller inrättningar, hvilka icke beräkna någon annan vinst af sina utlåningar än laglig ränta.
Det är fördenskull att anse snart sagdt som ett våld, att en majoritet af slägtingar och vänner, som af enskild välvilja vill upoffra sina fordringar, skulle kunna till ackord tvinga en allmän kassa eller andra borgenärer, som, utan att stå i närmare förhållanden till gäldenären, endast i förlitande på hans heder och vederhäftighet, lemnat honom försträck - I > e n 14 Juli f’. m. loft uingar eller för honom gått i borgen.
Jag yrkar således att tvångsackordet måtte blifva inskränkt endast till affärsmäns konkurs.
Stadgandet i 98:de §:n att i öfverläggning oell beslut angående ackords-förslag de borgenärer ej må taga del, hvilka yrkat förmånsrätt för sina bevakade fordringar, utan, i den mån de det yrkandet återkallat, kunde blifva särdeles förnärmande ej mindre för de borgenärer, som yrkat, men derföre icke äro lagligen berättigade till förmånsrätt, än äfven för dem, som lagligen ega förmånsrätt, men för hvilka den föreskrifna panten är otillräcklig, eller för dem, sorn bevakat förmyndaremedel, och slutligen för konkurs-massans egna kredilorer.
Till förekommande häraf erfordras således ett bestämdt lagstadgande, som hindrar ackords-förslagets antagande, så vida det icke, utom den qvot det erbjuder åt de oprioriterade fördringsegarne, tillika leranar säkerhet för full betalning så väl åt de prioriterade, som ega inteckning eller pant, i den mån tillgång dertill finnes i den egendom, hvilken för hvarderas fordringar häftar, som åt öfriga prioriterade borgenärer, t. ex. tjenstefolk, omyndige, jemte konkursmassans egna kreditorer.
Likaledes synes det nödigt, att då rättighet medgifves, hvilket äfven jag anser riktigt, att deltaga i omröstningen öfver ackordet äfven åt sådan borgenär, hvars fordran blifvit bestridd, han åtminstone, förr än han får i ackordsaftalet deltaga, ovilkorligen skall hafva med borgenärsed fästat fordran.
I afs:de på delaktighet i omröstningen om ackordsaftalet för borgenären, som bevakat till beloppet obestämda fordringar, saknas all föreskrift, ja Utsk:t synes icke ens hafva tänkt på en slik i alla större konkurser inträffande kasus.
Närmare och tydligare bestämmelser rörande vilkoren och methoden för ackordsafta 1 synas således vara oundgängliga, så vida icke tvisten om ackordsaftalet skall kunna draga längre ut än sjelfva konkursen genom klagomål öfver rättens beslut i denna del af konkurs-processen o. s. v. På alla dessa skäl yrkar jag återremiss af de nu föredragna 95 — 99 §§:ua och deras omarbetning.
Vi äro nu inne på den sista af de egentligen stora principfrågorna, men också, efter min öfvertygelse, måhända den vigtigaste.
Det förundrar mig icke att anmärkningar blifvit gjorda emot tvångs-ackordet; tvertom har jag städse och öfverallt hört betänkligheter yttras deremot.
Men besynnerligt nog, har jag icke hört någon, som icke slutligen öfvergått på min sida; och om jag derföre icke lyckas att öfvertyga K. o. Ad., så är det mitt fel.
Man har till en början sagt, att det vore principvidrigt, att en majoritet skulle kunna inkräkta på minoritetens rätt.
I sin allmänlighet innebär denna anmärkning en sanning.
Men jag får fästa upmärksamheten på de särskilda förhållanden, som ega rum med en konkursmassa.
Den är egentligen ett slags ofrivilligt bolag, eller åtminstone närmar den sig karakteren deraf.
I ett bolag binder alltid majoriteten minoriteten.
Anmärker man att sådant icke bör ega rum, så svarar jag, att det i många fall är all - i 06
Den 14 Juli f. m. delés nödvändigt, till och med i sådana fall, der majoriteten kan tillfoga minoriteten långt större skada, än i en konkurs.
I t. ex. förvaltningen af massan, der sättes icke i fråga, att ju ej majoriteten binder minoriteten, oaktadt det är klart, att den förra genom förvända beslut kan högst menligt inverka på den sednares rätt.
På samma sätt förhåller det sig, då det är fråga om förlikning af er. tvistig rättegång; äfven der gäller pluralitetens beslut, Man lefver icke isolerad; vi kunna icke undgå att inträda i förhållanden med personer, understundom frivilligt, understundom ofrivilligt.
På hvad sätt skola de förvecklingar, som deraf upstå, kunna lösas, om icke genom pluralitetens beslut?
Hvem känner icke, M.
Hrr. de missbruk, till hvilka de nuvide förbållanderna i Sverige gifvit anledn.?
Hvem har icke funnit, huru i en konkurs en enda, genom ett fräckt vägrande att antaga ackordet, tilltvinga)' sig betalning på de andra borgenärernas bekostnad?
Den ovilja, som ett sådant upförande af en enda eller två individer förorsakar, afväpnar icke dessa, då de sätta en fräck panna deremot.
Genom sin vägran kunna de tvinga de öfriga borgenärerna att lemna dem full betalning.
Ju mera ett sådant förfarande blir bekant, desto mera skall det efterföljas, tills det slutligen inträffar, att så snart ett ackord sättes i fråga, skall någon försöka att genom nekande erhålla full betalning på de öfrigas bekostnad.
Kan det vara billigt att lagen är sådan, att just der ackordet är förmånligast, (ty det är naturligtvis framför allt då. som vägran att ingå derpå kommer i fråga), en eller annan individ skall kunna tvinga de öfriga att göra npoffringar.
Man har vid 35:te g:n talat om mensklighet; man har sagt, att det vore ett slafveri, ett barbari, att allt hvad gäldenären ärfver eller förvärfvar under konkursen skall tillfalla konkursmassan.
Men, Mine Hrr! man måste ihågkomma, att äfven den stränga rätten har sina gränser; man måste upfätta lagstiftningen, sådan den under olika förb iden varit.
Under ingen tid har den varit så obillig, att den icke erkänt nöden och sökt afhjelpa den.
Men detta sker under olika former.
Jag ber att få tillkännagifva, att om jag i går syntes hård, så var det endast derföre, att jag ansåg gäldenären böra af sin egen fördel upmanas att erbjuda det förmånligaste ackordet, för att sålunda blifva i tillfälle att återtaga sin förra verksamhet.
Men, om han gör hvad. han kan lör att tillfredsställa sina borgenärer, och en enda individ kan tillintetgöra detta, så kallar jag sådant barbari, och den lagstiftning, som tillåter sådant, kallar jag barbarisk.
Ackordet är en ur förhållandena nödvändigt framgående sak för att lindra nöden.
Jag nämnde i går att efter den gamla lagen gick man i afside å konkursmål tillväga med barbarisk stränghet, ja, i de allra äldsta tiderna ansågos cessionanterna såsom grofva brottslingar; de utställdes på påle för att skämmas
Ehuru 1734 års lag icke var så grym, betraktade den dock cessionantens obestånd tillkommet antingen genom vårdslöshet eller olycka.
Det förra låg honom väl till last, men i det sednare vore han fri, — då åtnjöt han beneficium bonorum cessionis.
Lagstiftningen gjorde således äfven under detina tid afside på nöden, då den förklarade cessionant, som ge - Den XI J u Ii (, ra. 107 liom olycka rakat i denna belägenhet, fri från sina skulder.
Enahanda princip galler ännu i England, der ylet, är genom ett certifikat, som domstolen förklarar gäldenären fri.
Denna princip har man måst, öfvergifva; man har kommit till den åsigten, att det visserligen är en olycka för en person att nödgas göra cession, men att det är orätt att låta hans olycka drabba äfven andra.
Att befrias från sina förbindelser till följd af afträdesförmån betyder nu icke annat än gäldenärens frihet till sin person.
Men har man således konseqvent tillämpat denna grundsats, att ölyckan bör träffa sin man och icke någon annan, så har man dock öfverlemna't till fordringsegarnes bedömande, huruvida gäldenären gjort sig förtjent af miskundsamhet, och om det är enligt med deras intresse att vänta och sedermera utfå ett större belopp af sina fordringar, i stället för att genast erhålla ett mindre.
Men derföre bör man icke öfverlåta åt en individ att genom sin halsstarrighet sätta sig emot den rättskänsla, som gör sig gällande hos majoriteten af fordringsägare.
Ty det är alldeles icke sagdt., att ackordet skall in nefatta eftergift af fordringarna, utan blott ett anstånd med deras liqviderande, som sätter gäldenären i tillfälle att återuptaga sin rörelse, eller komma i en verksamhet och sålunda småningom bringas i tillfälle att till fullo betala sina skulder.
Jag ber nu att få fästa upmärksamheten på en omständighet, hvilken jag förut icke vidrört.
Jag har sagt, att meningen med detta förslag är att tvinga en person till konkurs, så snart han befinner sig i obestånd och icke kan tillfredsställa sina borgenärer.
På samma gång som lagen är sträng deruti, att förekomma det icke någon borgeniir må tillskansa sig fördelar på andras bekostnad, så bör den äfven icke lemna några frestelser åt gäldenären till vidare vinglerier.
Vill nu lagen det ena och vill den det med kraft, så måste den också tillse, att den icke gifver anledn. till det andra.
Det är nemi. klart, att, sedan en gäldenär kommit på obestånd, leda honom alla hans åtgärder till ett hastigare och tillika djupare läll.
När en persons kredit är slut, så kostar honom nemi. hans vingleri oerhördt mycket, och när det då är. alldeles slut, återstår ingenting.
Detta har lagstiftningen velat förekomma.
Om en redlig gäldenär visar sina fordringsegare sina böcker och handlingar och dermed ådagalägger att han icke vinglat, utan att han från det ögonblick, han uptäckte sitt obestånd, gifvit det för dem tillkänna, så är det icke omöjligt, att borgenärerna skola af medlidande lemna honom anstånd i förlitande på att han sedermera skall göra dem rätt; likasom det också är antagligt att, om er. enda borgenär icke kan genom sitt veto förbjuda ackordet, gäldenären skall vara villigare att erbjuda ett godt ackord.
På denna omständighet ber jag att få fästa synnerlig upmärksamhet; det är just ett af de kufvudsakliga ändamålen med denna lagstiftning, att cessionanten må genast, då han märker sitt obestånd, gifva det tillkänna, och det är ur denna synpunkt som. ackordet är vigtigt.
Man har anmärkt, att äfven under förutsättning att ackordet medgifves, bör det blott komma i fråga i afside å köpmän.
Under mina utländska resor gjorde jag mig sa mycket som möjligt 108
Den 14 J u 1 i f. ra. underrättad om hvad verkan ackordet der visat, huru domstolarne ansågo det, och huruvida det i allmänhet verkat nyttigt för borgenärerna.
Jag vände mig i detta afs:de till den person i Berlin, som företrädesvis handlade ackordsmåi och till hvilken JustitieMinistern hänvisade mig.
Detta var år 1856 och jag ansåg, särdeles med afssde på den kort förut varande krisen, den tidpunkt vara den lämpligaste för att inhemta kännedom om hvad verkningar en institution haft, som varit tillämpad under tre år.
Den nämnde embetsmannen uplvste, på samma gång som han gaf tillkänna att i ganska få af de mångfaldiga konkurser, hvilka framkallades af krisen, någon tillstymmelse till bedrägeri förefanns, i hvilket fall under-domstolarne alltid vägra fastställelse å ackordsaftal, att han, som dagligen vore, i sällskap med cessionanter och deras borgenärer, icke försport någon klagan öfver ackordet.
I Hamburg är ackordet redan gammalt och icke heller der har något missnöje dermed försports.
Hr Olivecronas anmärkning att i den Franska lagstiftningen ackord endast medgifves köpmän, ber jag att få nämna att detta kommer deraf, att konkurs enligt denna lagstiftning blott är tillåten för köpmän.
Men så är icke förhållandet i Tyskland.
Jag har sagt, att det är i borgenärernas intresse sorn jag förordar ackordet.
Men örn så är, bör deras intresse bevakas likaväl i en köpmans som i någon annans konkurs.
Jag kan icke uptäcka någon anledn., hvarföre det bör vara annorlunda.
Ofvergår jag från att betrakta borgenärens intresse till gäldenärens, så inser jag icke, hvarföre ej en olycklig person, som ickeär köpman, likaväl kan få njuta fördelarne afen förmån, sådan som ett ackord.
Jag missunnar icke någon klass någon förmån; men jag inser icke hvarföre lagstiftningen skall gynna den ena framför den andra.
Vill man härvid invända, att endast köpmännen kunna träffas af oförutsedda olyckor, så är förhållandet ingalunda så.
Mitt hus, som ännu icke är brandförsäkradt, kan ju brinna upp; man kan få betala en borgen, hvilken man varit nästan nödsakad att ingå.
Allt detta visar att det skulle innebära en orättvisa att vägra den ene en förmån, som man medgifver åt en annan.
Men härtill komma andra omständigheter, som göra saken omöjlig.
Mörner anförde, att det vore svårt att bestämma, hvilken som är köpman eller icke, och han sade till och med, att, enligt 185 5 års förordning, vöre alla köpmän.