Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af hans preparationer uppstod den s. k. »luntan», d. v. s. handskrifna anteckningar i Kristendom.
Till sin bekännelse var han sträng lutheran, af Schartaus skola.
Utom kathedern var han vänlig och språksam och samtalade gerna med eleverna.
Mina aktier hos honom stodo mycket högt alltifrån min inträdesexamen.
Han kunde aldrig se mig ute på gatan, utan att han hade ett vänligt och uppmuntrande ord till mig.
Blott en gång under denna min första termin ansåg han sig böra gifva mig en varning.
Det var nemligen efter mitt första och enda besök i Katholska kyrkan.
Då jag efter messans slut kom ut på gatan, råkade pastorn gå förbi och fick dervid syn på mig.
Följande dag kallade han mig afsides och sade:
»Jag såg, att du var i Katholska kyrkan i går.»
»Ja,» sade jag, »jag ville gerna se, huru det gick till der.»
»Ja,» sade han, »jag säger ingenting derom, bara det icke blir någon vana, för då kan i sången och ceremonierna ligga en tjuskraft, som inverkar mägtigt på de svaga.»
Jag lofvade med hand och mun att icke vidare besöka det stället.
Med detta löfte var han mycket tillfredsstäld och klappade mig mildt på axeln.
Jag kände mig så uppfyld af tillgifvenhet och tacksamhet för lärarens ömma omtanke om mig, att jag tyckte mig alltid vilja »sitta vid hans fötter» såsom Saulus vid Gamaliels.
Ack, ej kunde hvarken han eller jag då ana, att en svår schism i trossaker längre fram skulle hota att störa detta innerliga förhållande, som rådde mellan oss båda, läraren och lärjungen!
Men det är ju genom tvifvel, som vi skola arbeta oss fram till tro.
Jag hade ännu aldrig plågats af tviflets marter, men äfven jag måste genomgå min kris, och då var det denne kraftige ande, som skulle frälsa mig ifrån ondo.
Bland öfningslärarne vill jag endast nämna något om ritläraren och musikdirektören.
För gymnastik, målskjutning och fälttjänst m. m. hade jag ingen utpreglad lust, hvarföre jag också med tystnad förbigår både lärarne och öfningarna i dessa ämnen.
Ritläraren, som var Norrländing, var enligt sin natur ganska fåordig och sade han något till eleverna, så blef det mycket opersonligt, och alltid i lidande (passiv) form.
»Här fås inte gås eller stås eller promeneras eller konverseras, utan här skall sittas ner och ritas!» – »Has det något gummi?» Svar:
»Ja, det has.» O. s. v.
Han gjorde intet stort buller af sig, men var mycket flitig att handleda en och hvar och alla och visade tydligt intresse för dem, som hade anlag för den sköna konsten.
Alltifrån början fästade han sin uppmärksamhet vid min säkra hand (jag hade ju öfvat mig i teckning redan som gosse – hänvisas till mina afbildningar af Jerusalems tempel, öfverstepresten m. fl., som troget förvarades i mitt hem!).
Jag slapp snart att rita raka streck, rätliniga figurer och cirklar och fick före någon annan börja med svårare såväl figurer som landskap efter planscher.
Särskildt nedlade jag hela min själ i ett vackert granskogsmotiv, som jag tänkte sätta inom glas och ram och skänka min kära moder i julklapp.
Om musikdirektören vill jag endast säga, att han var en intresserad och gladlynt lärare, som gjorde sina lektioner trefliga och efterlängtade.
Han höll sångens fana högt, så att »herrar seminarister» i staden voro kända både såsom utmärkta körsångare i kyrkan och såsom förträffliga serenadgifvare.
Efter lärarne kommer jag till kamraterna.
Under första terminen var det egentligen endast på lärorummet, som jag träffade mina kamrater, ty jag ansåg mig aldrig hafva tid att deltaga i deras nöjen och förströelser.
Min närmaste man och ende sidokamrat (jag råkade, såsom jag förut nämnt, att få sista platsen i klassen, alldenstund jag var den siste, som anmälde mig till inträde vid läroverket) var den Andersson, som antog tillnamnet Andréen.
Han var ganska trög och dertill föga begåfvad, men icke dess mindre kitslig och framförallt äkta »kungligt svenskt» afundsjuk på mig.
Den sistnämnda egenskapen delade han nog i med flertalet af kamraterna, ty de funno det naturligtvis rakt stridande mot all mensklig ordning, att »den ytterste skulle varda den främste».
Jag låtsade emellertid, som om jag ej förstod hans brist på vänlighet, men aktade mig också för att på något sätt hjelpa honom, då han råkade i trångmål för lärarne.
Rena motsatsen till honom var den rakt framför mig sittande Pettersson-Tegnéhr.
Han var af ett lifligt, gladt lynne, hade ett godt, förslaget hufvud, skämtade gerna med allt och alla, men hade på samma gång en ovanlig förmåga att ej förarga någon.
Sina studier skötte han håligt, ty han läste sällan öfver sina lexor; men han redde sig temligen i alla fall, tack vare sitt goda hufvud och en god portion förslagenhet.
Han led för ingen del af den ofvannämnda kungliga sjukan, utan gladde sig snarare åt andras framgång och var öfvermåttan lycklig, blott han sjelf kunde reda sig ur de bryderier, i hvilka hans dåliga preparerande af lexorna försatte honom.
Ingen har väl varit tacksammare än han för en liten räddande hviskning och han kunde gifvit bort det sista, han egde, åt den, som bevisade honom den minsta tjenst eller vänlighet.
Mig var han mycket bevågen, till en början kanske mest för de småtjenster, hviskningar och annan hjelp, som jag alltid var redobogen att gifva honom, sedermera, såsom jag hoppas, för andra gedignare orsaker och egenskaper.
Jag tyckte mycket om honom och hade mycket nöje af hans lifliga väsen.
Jag kan förvisso aldrig glömma den mängd af menskliga uttryck och känslor, som han förmådde gifva endast med sin rygg; ja, hans rygg var hundrafaldt uttrycksfullare än tio sådana ansigten som Andréens.
Men han hade också sina fel och brister, han som alla andra menskliga varelser, och hans vesentligaste brist var den, att han saknade hvad vi i ordets bästa bemärkelse mena med karakter.
Han var mycket lättledd, men följde lika obekymradt dåliga som goda rådgifvare.
Lemnad åt sig sjelf var han en fullkomlig slaf under sina böjelser och tänkte aldrig längre än för stunden.
Man kan derföre lätt förstå, att han skulle råka ut för mångahanda frestelser, isynnerhet då jag ytterligare tillägger, att han hade ganska god tillgång på penningar.
Dessa erhöll han ingalunda af sin fader, ty denne var en fattig byskräddare, som endast med nöd förmådde att föda sig och de sina i hemmet, utan han hade genom sitt vinnande sätt och sitt goda hufvud lyckats intressera den rike gästgifvaren i hans hemtrakt, så att denne hade lofvat att låna honom hvad han behöfde för sin studiekurs.
En af kamraterna, Wallin, som var ifrån samma trakt, påstod till och med att gästgifvaren, som eljest ej var känd för någon större välgörenhet, blifvit Tegnéhrs långifvare, i akt och mening att göra honom till en värdig man åt en af sina ogifta döttrar.
Härtill satte jag emellertid ej fullt förtroende, enär slika rykten så lätt uppstå, då en fader till ogifta döttrar på något sätt hjelper en ung man fram i verlden.
Tegnéhr nämnde ej heller något om ett dylikt förhållande, ehuru vi blefvo de bästa och förtrognaste vänner, som funnos på hela seminarium.
Af denna vänskap fick jag nog skörda ganska bittra frukter; men det händer oss intet, utan att det är så bestämdt af försynen, och vi skola ej gå berättelsen i förväg.
Om de öfriga klasskamraterna kommer jag endast att skrifva, då deras förhållanden beröra mina egna.
Deremot vill jag här ytterligare omnämna en kamrat, som väl egentligen ej var någon sådan, emedan han, såsom förut bekant, ej vann inträde på seminarium, jag menar Carl Ludvig Pettersson, ynglingen, som inlemnade den långa inträdesansökan och som i rättskrifningsprofvet skref participium kokadt med t.
Han stannade qvar i Göteborg, ty han hade ej mod att återvända till hemorten såsom kuggad och kände en gruflig afsky för att behöfva återupptaga sitt gamla arbete med yxa och spade.
Det gjorde mig verkligen ondt i hjertat och mängde malört i min egen glädjebägare, då jag såg hans gränslösa förtviflan öfver kuggningen.
Till en början visste han alldeles icke, hvad han skulle taga sig till, afstängd som han var från den lefnadsbana, dit hela hans diktan och traktan stod.
Han kunde ej heller besluta sig för någon annan, efter allt hvad han tänkt och sträfvat för att komma in på lärarebanan.
Detta blef slutet och resultatet på alla hans funderingar och alla hans resonnemang.
Jag tillrådde honom då att förkofra sig i sina stycken och åter söka inträde på seminarium nästa år.
Detta mitt råd upptog han så mycket hellre, som jag äfven lofvade att efter bästa förmåga hjelpa honom till vinnandet af ett godt resultat på hans sträfvanden.
Jag gaf honom således lexor i de olika kunskapsämnena och öfvade honom flitigt såväl i rättskrifning som i räkning.
Han hade ganska god fattningsförmåga och slog lätt i sig de längsta lexor; men då han skulle redogöra för desamma, svamlade han med ord och svängde sig gerna helt lättvindigt ifrån saker, som han ej fullt begripit.
Hans värsta fel var nemligen det, att han aldrig ville erkänna, att han sjelf icke förstått en sak.
Jag varnade honom otaliga gånger för detta lättsinniga sjelfförtroende.
Han blef då alltid mycket ledsen och lofvade bot och bättring; men nästa gång var det lika när igen.
Efter någon tid märkte jag vid ett tillfälle, att han ej det ringaste beredt sig på lexan, ej heller hade han läroboken med sig.
Då jag förehöll honom det orätta i detta tillvägagående – hvarför skulle väl jag göra mig besvär med att handleda honom, då han ej sjelf ville göra sin flit? – så brast han i gråt och erkände, att han nödgats sälja flera af sina böcker hos en antiqvarisk bokhandlare för att köpa bröd, att dermed stilla sin lekamliga hunger.
Jag fick sjelf tårar i ögonen vid denna hans bekännelse och tillsade straxt madam
Andersson att duka fram af min mat, hvarefter jag med glädje såg honom stilla sin efter långvarig fasta hardt när omättliga hunger.
Han fick nu låna mina böcker, medan han läste öfver lexorna.
En dag, då jag hemkom från seminarium, satt han i mitt rum, ett rof för den djupaste förtviflan.
Då jag tillfrågade honom om orsaken, svarade han under snyftningar, att hans värdinna nekat honom att bo qvar längre, alldenstund han ej kunde betala någon hyra.
Hon hade till och med skymfat honom och kallat honom bedragare m. m. sådant, som så lätt kommer fram ur en ond eller uppretad qvinnas mun.
De få böcker, han hade qvar, tillika med andra smärre tillhörigheter behöll hon såsom pant, till dess han kunde betala sin skuld.
Han stod således utkastad på gatan, blott och bar, med undantag af de fattiga, slitna kläder, som han hade på sin kropp och hvilka knappt förmådde skydda honom för den redan skarpa höstkylan.
Förgäfves hade han i bref anropat alla, han kände, i sin nödstälda belägenhet.
Han hade, såsom han uttryckte sig, skrifvit bref »med blod och tårar», men lika fruktlöst.
Somliga hade ej ens bevärdigat honom med ett svar.
Han förbannade nu penningen, han förbannade alla lyckligare lottade, som ej af sitt öfverflöd ville offra det ringaste för att understödja en efter kunskaper törstande och hungrande ande.
Han knotade till och med mot den Högste, som ej värdigades höra hans brinnande böner om hjelp.
Gjorde han rätt, mente han, så borde han gå ned och kasta sig i elfven.
Ty det hade han funnit, att en fattig, kuggad »seminarist» hade ingen hjelp att förvänta hvarken af Gud eller menniskor.
Jag bad honom sluta med att banna, ty jag förmådde ej längre höra hans hädiska tal emot Gud.
Herran pröfvar blott, han öfvergifver icke dem, som förtrösta på honom.
Kunde han ej tänka sig, att jag ville bli ett enkelt, obetydligt redskap i Herrans hand?
Jo, det var både min vilja och min pligt.
Jag erbjöd honom således att dela mitt rum, såvida madam Andersson intet hade att invända deremot.
Min bädd och min mat stodo äfven till att dela.
O, jag glömmer aldrig verkan af dessa mina ord!
Han föll mig om halsen och kunde på länge ej få fram ett ord för gråt.
Äfven jag sjelf fällde tårar i glädjen öfver att af Gud hafva blifvit utsedd att rädda en olycklig och förtviflad broder.
Andersson var också, trots sin skarpa tunga, en god och ömhjertad menniska.
Hon gjorde alls ingen invändning emot, att Pettersson fick dela mitt rum.
Tvärtom visade hon honom all möjlig välvilja och ömsinthet när hon fick höra hans nödstälda belägenhet.
Således blefvo vi kamrater i alla fall, ty nu voro vi rumskamrater och sängkamrater och närmare kamrater kan man väl näppeligen blifva.
Pettersson syntes också värdig den välvilja och det förtroende, jag visat honom.
Han arbetade ytterst flitigt och noggrant med sina lexor och var en den uppmärksammaste lärjunge, om jag så får kalla honom.
Rummet och bädden räckte naturligtvis väl till för oss begge.
Värre blef det med maten, ty Pettersson hade, såsom jag förut påpekat, en herrlig aptit, isynnerhet nu, efter de många umbäranden han lidit.
Jag skref till min kära moder och omtalade mitt handlingssätt mot den fattige, hjelplöse kamraten och fick från henne mottaga ett gillande bref och en väldig säck med matvaror.
Men huru rik sändningen än var, så kunde den ej länge räcka för tvenne matfriska ungdomar (Petterssons aptit fortfor nemligen äfven efter den första restaurationstiden att vara den allra herrligaste) utan måste jag ganska snart skrifva efter mera proviant.
Min moder sände mig då ett ännu större förråd af födoämnen, men lät på samma gång i bref meddela mig, att hon visserligen gerna ville offra allt, hvad hon egde, till min nytta och framgång, men att hon fruktade, att, om hon fortfarande skulle försörja tvenne i stället för en, så kunde den tid komma, då hon ej hade något mera hvarken till mig eller till sig sjelf.
Och hon tillade dessutom, att det skulle vara henne en grym pina, om hon skulle behöfva gå till andra och tigga om hjelp, då hon sträfvat så mycket för att sjelf kunna föra mig fram till målet.
Dessa ord ifrån min ömma moder ryckte mig våldsamt ur den salighetens himmel, i hvilken jag lefvat alltifrån den stund, då jag af fri vilja åtog mig att blifva Petterssons beskyddare och uppehållare.
Naturligtvis hade min moder rätt, ty hon kunde ej annat, så öm och god som hon alltid varit.
Men jag kände, att jag aldrig skulle hafva hjerta till att undandraga min fattige kamrat den hjelp, som jag i ett heligt ögonblick sjelf erbjudit honom.
Då ville jag hellre underkasta mig sjelf de största försakelser – lefva på half ranson, ja, lida hvilka umbäranden som helst.
Det vore så godt som en synd emot den Helige Ande att svika i ett fall sådant som detta.
Och jag tänkte på skriftens ord, Math. 5: 7. »Salige äro de barmhertige; ty dem skall ske barmhertighet.»
Om min ömma moder ej skulle förmå att bekosta all min lärdom, så skulle nog den Högste beveka någon annan god menniska att blifva min beskyddare och välgörare.
Jag tänkte härvid naturligen på min gamle, högt älskade och värderade lärare, prosten Stålbom i Glimminge.
Styrkt af denna förvissning, hade jag således ej hjerta till att meddela Pettersson de bekymmer, som min ömma moder uttalat i sitt bref.
Men han måtte dock, liflig i uppfattningen som han var, hafva märkt, att allt ej var som sig borde, oaktadt jag på allt sätt för honom sökte dölja min nedslagenhet.
Följden häraf var den, att han en vacker dag sjelfmant började tala om något, hvarpå han dessförinnan ej syntes hafva haft den ringaste tanke.
Han sade nemligen, att han tänkt, att då han hade ett helt år på sig för att bereda sig till en examen, som han ledigt nog borde kunna taga med ett par månaders förberedelser, så ville han under väntetiden försöka att skaffa sig något extra arbete och derigenom bidraga till sitt uppehälle.
Jag kunde ju ej annat än berömma honom för denna hans finkänslighet.
Och så började vi våra öfverläggningar om hvad slags sysselsättning, han kunde och borde söka.
Vi tänkte först på renskrifning.
Men dels var hans stil ej så serdeles vacker, dels var han sjelf ej tillräckligt hemma i ortografien för att kunna åtaga sig renskrifningen af ett klottrigt och slarfvigt manuskript.
Visserligen kunde ju jag hjelpt honom med att öfvervinna svårigheterna i det sista afseendet; men derom ville han ej ens höra talas, hvarföre vi också afstodo från tanken på detta förvärf.
Vidare föreslog han sjelf att förbereda lexor med barn, som gingo i skolorna.
Jag afrådde honom derifrån, emedan han ju ej hade den ringaste pedagogiska erfarenhet.
Hälften på skämt tillrådde jag honom då, att han, som hade sitt ursprung ifrån sjelfva Knalledonien, borde söka en plats på något kontor.
Han kunde ju bli en stor grosshandlare med tiden, skämtade jag, och det vore åtskilligt styfvare än att möjligen behöfva ambulera från rote till rote i en bondsocken mot en ringa skolmästarelön.
Funne han ej »grosshandlarelifvet» i sin smak, så kunde han ju i alla fall på sina lediga stunder hinna med att preparera sig för inträdet på seminarium till nästa höst.
Ögonen började tindra i hufvudet på honom under detta mitt tal, och då jag slutat, sade han på sin goda kindboska:
»Fasen i det!» sade han.
»Far min var knalle, så nog har la jag godt att brås på.
Jag blir grosshandlare.
Jag skall visa både rektorn på seminarium och de andra snushanarna der, att af stenen, som byggningsmännerna bortkastade, skall varda en hörnsten.
Grosshandlare här i Göteborg, det låter allt ett strå hvassare än mäster nere i bondbygden.
Men då får du lofva att lära mig räkna Sorter och Regula de tri och Intresseräkning, för det kommer allt att behöfvas.
Jag skulle trott, att äfven han endast gycklade, om ej det bestämda uttrycket i hans ansigte vittnat om det djupaste allvar.
Det var med möda, jag kunde låta bli att skratta åt hans storartade framtidsvyer – en nyligen kuggad inträdessökande till seminarium tänker bus bas att bli en stor grosshandlare, innan han ens kan göra flera bråk liknämniga, ty det var ju en af de saker, i hvilka han blef kuggad.
»Lofva mig det, att du lär mig att räkna, så skall du få se på karl!» återtog han och grep min hand, som han kramade så hårdt, att jag höll på att skrika till utaf smärta.
»Ja,» sade jag, halft förskräckt, och skrattet dog, innan det var födt på mina läppar, ty han såg rigtigt demonisk ut, sedan han fattat detta beslut.
»Ja, då är jag lugn,» sade han.
»Vänta bara!
Nu får du låna mig litet pengar till en annons i Handelstidningen, se’n skall du få se!» sade han och knöt handen emot mig.
»Nu struntar jag i seminarium.
För allt, hvad jag har längtat och sträfvat dit!»
»Struntar du i mig med?» frågade jag halft skämtsamt.
»Gud bevare mig för det!
Du skall i alla tider stå som en lifsens och en ljusens engel för mina ögon.
Och hur rik jag än blir, så skall du vara min bäste vän och min käraste gäst!» sade han med fuktiga ögon, i det han åter fattade min hand.
Jag kände mig verkligen rörd af hans lifliga tillförsigt och fasta tro på framgång.
»Nu så skrifva vi annonsen genast, så att han kommer in i Handels- och Sjöfarts-tidningen i morgon qväll,» sade han.
Ja, här var ej annat att göra än att gripa verket an, efter detta lika hastiga som afgörande beslut.
Jag satte mig till skrifbordet, och efter åtskilliga ändringar och omskrifningar hade vi slutligen följande annons färdig:
Plats åstundas.
En 20-årig, frisk och kraftig yngling, med kunskaper för sökande af inträde på Seminarium, önskar sig nu genast plats på ett grosshandlarekontor.
De, som härå reflektera, torde inlemna svar, märkt »Duglig», å denna tidnings kontor.»
Jag gjorde visserligen ett försök att få Pettersson till att ändra den i mitt tycke, mildast sagdt, egendomliga, af honom sjelf framhållna qvalifikationen:
»med kunskaper för sökande af inträde på Seminarium» till exempelvis:
»med någorlunda underbyggnad»; men numera tålde han ej längre någon anmärkning utan förklarade frankt, med återvunnet sjelfförtroende, att just hans uttryck var både det rigtigaste och det bästa.
Och då fick det naturligtvis vara för mig.
Vi sofvo emellertid knappt en blund på hela natten, så upptagna voro vi båda af Petterssons grosshandlareplaner.
Och följande morgon, det första tidningskontoret öppnades, inlemnade han sin annons och betalte med mina penningar för dess införande.
Äfven följande natt blef det liten eller ingen sömn.
Pettersson, som först trodde sig kunna vänta en hel mängd svar på sin annons, blef, ju längre tiden led, allt ängsligare för, att ej en enda skulle reflektera på densamma, och började till och med sjelf frukta, att han begått en dumhet, då han nödvändigt ville hafva infördt det der:
»med kunskaper för sökande» etc.
Tänk om menniskorna togo hela annonsen endast som ett skämt!
Det vore just väl utlagda pengar!
Han vred sig som en mask på sitt läger och hindrade äfven mig att sofva, så sömnig jag än var.
Om morgonen inställde han sig åter vid öppningstiden på Handels- och Sjöfartstidningens kontor för att fråga efter svar.
De tjenstgörande derstädes skrattade naturligtvis åt hans barnsliga tro, att något svar kunnat anlända, innan ens vederbörande spekulanter hunnit stiga upp.
Men Pettersson var hela dagen vid det miserablaste lynne och hoppades numera alls icke på något resultat af den dyrbara annonseringen.
Men hast Du mir gesehen!
Hvad tror man väl?
Jo, då han om aftonen samma dag åter infann sig på kontoret, så var der verkligen ett bref till honom.
Hans nyfikenhet var naturligtvis alltför stor, för att han skulle kunna bära det hem oöppnadt.
Han ref af kuvertet vid första gatlykta och formligen slukade dess innehåll med ögonen.
Sedan bar det af i jublande fart, han mera flög än sprang hem till mig.
»Läs, läs!» ropade han, i det han sträckte brefvet emot mig, innan han ens kommit väl in genom dörren.
Jag steg upp från min bok, fattade brefvet och läste med lifligt intresse följande:
Till »Duglig»!
Ni kan infinna Er på mitt kontor, Köpmangatan 22, i morgon kl. 11 f. m., så skola vi tillse, om det finnes något för Er lämpligt arbete i min affär.
P. M. Knuston.
Min glädje öfver detta bref var nästan lika stor som Petterssons.
Jag flög honom om halsen och så hoppade vi och dansade och jubilerade, så att madam Andersson kom ut och frågade, om vi blifvit spritt galna båda två.
Nej, icke galna, men glada!
Och derpå omtalade vi orsaken till vår upprymda sinnesstämning.
Hon deltog hjertligen i vår glädje och bjöd oss på kaffe, till hvilket Pettersson och jag voro ute och skaffade »dopp».
Och så firade vi denna afton, likasom om allt redan varit väl rangeradt för den nye »grosshandlaren» Pettersson, oaktadt han, sanningen att säga, ej egde ett öre hvarken på upp- eller afskrifning, ja, icke ens penningar till en ny papperskrage, ty jag fick låna honom en af mina nattkappor, då han om morgonen skulle rusta sig att värdigt uppträda inför sin blifvande principal.
Min nyfikenhet att få höra utgången af Petterssons besök på grosshandlarekontoret var så stor, att jag knappast kunde följa med förmiddagens lektioner.
En lycka var, att jag ej fick någon fråga af kristendomsläraren, ty jag skulle bestämdt förverkat det stora anseende, i hvilket jag alltjemt stod hos honom, så fjettradt var hela mitt sinne af tanken på Petterssons framtidsperspektiv.
Då klockan ändtligen blef ett, ilade jag hem.
Madam Andersson hade dukat fram en präktig måltid, till hvilken hon sjelf frikostigt bidragit.
Men ingen Pettersson var kommen.
Jag väntade honom otåligt minut efter minut.
Slutligen kom han.
Men det var ej med samma berusning som aftonen förut, han såg snarare litet snopen ut.
Han omtalade nu, att grosshandlare Knuston visserligen mottagit honom mycket vänligt.
Men han hade straxt i början under stor munterhet förklarat, att det var just »Dugligs» kuriösa qvalifikation:
»med kunskaper för sökande af inträde på Seminarium», som föranledt honom till att svara på annonsen.
Han hade nemligen stor lust att se, huru denne »Duglig» såg ut, samt höra något vidare om hans förhållanden och afsigter.
Men hade grosshandlaren väntat sig några ytterligare lustigheter, så hade han bedragit sig.
Pettersson, som i grund och botten var ej så litet stolt, kände en stor harm öfver att hafva gjort sig löjlig, hvarföre han nu med lif och själ sträfvade att reparera sitt anseende.
Det arbete, han nedlagt på sin långa inträdesansökan till seminarium, kom honom nu väl till pass, och han skildrade såväl sin glädjelösa uppvext som sin brinnande lust och åstundan att arbeta sig fram i samhället med så lifliga färger, att den gode grosshandlaren nästan fick tårar i ögonen.
Ty grosshandlare
Knuston var, såsom vi sedermera fingo höra, känd för att hafva ett sinne, lika öppet för det lustiga som för det rörande.