Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid perioder, icke öfverstigande 3:ne kalender-månader, skall den Ingeniör, hvilken af K. AI. förordnas att å Statens vägnar kontrollera arbetets utförande, utställa till entreprenörerne skriftligt intyg till erhållande af betalning, ifrån den genom of - Den 17 December f. m. 201 vannämnde obligationer bildade fond, uti sådana poster, som af sagde Ingeniör finnas slå uti ett billigt förhållande till arbetenas fortskridande och hela det belopp per mil, som af Svenska Staten genom sagde obligationei1 förskjutes; skolande, vid slutliga fullbordandet af hvarje jernvägssektion samt dess öpnande för trafik, återstoden af den för samma sektion anslagne fond, till entrepenörerne, uppå intyg af samme Ingeniör, af Gode Männen utgifvas. 10:o Skulle vid något tillfälle Regeringens ingeniör vägra att på entreprenörernes begäran meddela ett sådant intyg, eller lömnar han detsamma för ett i deras tanka allt för ringa belopp, skall frågan derom öfverlemnas till K.
M:s pröfning, och må entrepenörerne ega att, om de så för godt finna, inställa arbetet, intill dess K.
M:s beslut i ämnet blifvit fattadt och meddeladt. ll:o Under byggnadstiden och ända till öpnandet för allmän trafik af de respektiva jernvägssektionerne, skall räntan å de för samma sektioner anslagna obligationer erläggas af entreprenörerne.
Efter öpnandet för trafik skall inkomsten af samma jernvägar, efter afdrag af driftkostnaden och andra nödige utgifter, i främsta rummet användas till betalande, eller om Svenska Staten densamma förskjutit, återbetalande af räntan å de obligationer, som blifvit för samma jernvägar utställde; underkastande sig entreprenörerne i afseende på sinaj inkomster, utgifter och omkostnader, efter nämnde öpnande, den kontroll, som K.
M. kan finna nödigt alt i Nåder bestämma och föreskrifva. ' 12:o
Jemte det entreprenörerne äro pligtige att betala eller återbetala räntan å Stats-obligationerne, förbinda de sig att jemväl bestrida och godtgöra alla med räntans betalande förenade kostnader. 13:o
Entreprenörerne förbinda sig alt de bär omförmälde Stats-obligationerne till kapitalet infria och dem tili Svenska Staten återställa inom den tid, vid hvilken de äro till betalning förfallne, så att Svenska Staten icke löper något äfventyr för deras gäldande.
Denna inlösen skall ske med minst så stor andel per år, att obligationerne samtlige äro vid eller före förfallotiden dödade, dock eger skyldighet för' entreprenörerne att sådan inlösen verkställa icke rum, förr än 7 år förflutit efter hvarje serskild jernvägssektions öpnande för allmän trafik. 14:o Jemte åtnjutande af de förmåner i öfrigt, som finnas uptagne uti K.
M:s för undertecknad d. 27 Nov. 1845 utfärdade Nådiga resolution om tillståud till jernvägars anläggande, förbehålla sig entreprenörerne en besinningstid af 99 år för de banor, hvilka af dem anläggas och utföras.
Deremot åligger entreprenörerne att, så länge de äro af samma banor i besittning, dem underhålla med allt hvad dertill hörer, äfvensom trafiken derå; hvaröfver K. M., å Statens vägnar, låter utöfva den kontroll, som kan finnas af nöden att föreskrifva. 15:o Skulle entreprenörerne brista uti att anlägga och fullborda någon af de åt dem uplåtne jernvägarne, eger K.
M. att Den 17 December f. m. återkalla uplåtelsen, för så vidt det gäller samma jernväg eller jernvägar, samt att för Statens räkning utan någon lösen inträda i besittning af arbetena om några sådane äro då verkställde.
Samma äfventyr vare entreprenörerne underkastade, i händelse de icke den förut omförmälda inlösen af Svenska Statens, för jernvägsanläggningen utgifne obligationer, behörigen fullgöra. 10:o Entreprenörerne berättigas alt, om ock när de så för tjenligt finna, bilda bolag, ett eller flera, för anskaffande af det kapital, som för jernvägsanläggningens utförande, rörelsens bedrifvande och obligationernes infriande erfordras.
Sådant bolag oklroyeras efter Svensk lag och dess bolags reglor underställas K.
Det inträder uti entreprenörernes rättigheter och skyldigheter, med hänseende till den jernvägslinea eller del deraf, för hvilken bolaget blifvit bildadt. 17:o Staten eger frihet att inlösa jernvägen eller jernvägarne efter förloppet af 20 år ifrån öpnandet af den sista afdelmn deraf för allmän trafik; och skall i sådant fall priset bestämmas på det sätt, att det motsvarar 20 års nettoinkomst, beräknad efter medeltalet för de fem bästa åren af de 7, som närmast föregå sagde inlösen, dock att beloppet uti intet fall får understiga det verkliga aktiekapitalet med tillägg af 15 proc. derå. 18:o Efter koncessionslidens slut tillfalla jernvägarne, med alla byggnader och tillbehör af hvad namn och slag som helst, Svenska Staten utan all lösen, och uphöra då alla för entreprenörerne eller de bildade bolagen medgifna rättigheter.
Det är af denna plan ögonskenligt, att Staten för erhållande af ett omfattande
Jernvägssystem icke behöfver vidkännas den aldra ringaste kostnad.
Det är endast Statens trädande emellan med dess kredit, som till en mindre del kommer i fråga för beredande af det kapital, som till företagets utförande erfordras.
Det är, innan kostnadsförslaget för de genom Hrr Peto & C.' redan undersökte linierne hunnit fullbordas och af dem granskas, icke möjligt att nu upgifva hvarken den summa per Svensk mil, som de vilja föreslå, att Svenska Staten skulle genom sina obligationer betacka, eller den tid, inom hvilken de anse sig kunna de serskilda liniernes anläggning utföra; men ifrågav:de
Hrns kända kapitalstyrka, verksamhet och drift förvissa om, att i sistnämnde hänseende den minsta möjliga tid skall för arbetets fullbordande åtgå.
— Jag förbehåller mig att framdeles få förelägga R.
St:r förenämnde Herrars erbjudanden i de punkter, som nu äro obestämde.
Emedlertid vill jag, hvad beträffar linien emellan Stockholm och Götheborg, nämna, att de anse sig kunna densamma utföra på en tid af 3 å 4 år ifrån det uplåtelsen deraf blifvit dem beviljad.
Hrr Peto, Beths, Brassey och Geach äro beredvillige att på de bär upgifne vilkor åtaga sig utförandet af hvilka jernvägslinier inom de mera odlade och befolkade delarne af riket, som K.
M. kan finna ändamålsenligt att låta verkställa.
Serskildt anser jag mig dock böra nämna följande:
Den 17 December f. m. 263 a) Ifrån Stockholm till Köping och från Svartå eller elen punkt å Köpings-Hult hanan, som kan af K. M. bestämmas, genom Westergöthland till Götheborg med sidobanor till Carlsborg och Hjo. b) Ifrån en punkt omkring Fahlköping, å nyssnämnde hufvud- eller stamlinea, genom Småland och Skåne till Malmö, med utgrening i Småland på ena sidan till Halmstad, och på den andra till Westervik, samt i Skåne till Ystad och Helsingsborg. c) Ifrån passande punkt å den här först uptagna linea till Upsala och derifrån till Gefle. d) Ifrån Gefle eller Westerås till Fahlun. e) Ifrån Stockholm genom Södermanland, Östergöthland och Småland i Sommens dalgång till en punkt söder om Jönköping med utgrening till Wettern. f) Ifrån Westgötha-banan till Warberg och g) Ifrån Köping-Hult linien, på ena sidan till Askersund och på den andra till Linde och Christinehamn.
Den plan jag här haft äran framställa, eger en nära öfverensstämmelse med den, som mellan samme Hr Peto och K.
Danska Regeringen är under upgörande för en jernvägsanläggning genom Nord-Sleswig och Jutland till Fredrikshawn, efter hvars fullbordande förbindelsen med fastlandets jernvägssystem vinner för Skandinavien den största lättnad.
Hvad våra bröder på andra sidan Sundet i enahanda förhållande antagit och upgjort, torde icke vara oförtjent af vår efterföljd.
Begärdas på bordet.
Med anlpdn. af den utaf Gr.
Rosen framställda motion och då jag snart kommer att på en tid resa bort, anhåller jag få yttra några ord.
Jag anser att jernvägsfrågan är en ibland de vigtigaste för vål t land, men jag tror att meningarne i afseende på den äro delade i trenne punkter.
Det är nemi. l:o ett parti som vill hafva dem, ett annat som icke alls vill hafva dem; det finnes 2:o ett parti, som önska att små jernvägar skola läggas öfverallt här och der i landet, först, och ett annat som vill att de stora stamlinierna skola läggas först.
Det finnes 3:o ett parti, som önskar att Regeringen skall anlägga dem, ett annat, som vill att de skola byggas af enskilta bolag.
Jag1 vill då yttra mig öfver frågan i dessa hänseenden.
Hvad nu först beträffar den frågan om vi böra hafva jernvägar eller icke, så är det vigtigaste skäl, som anföres af dem, 'sorn icke vilja hafva jernvägar, att rörelse och trafik icke skulle blifva så stora att man af dem kan få någon nettobehållning till underhåll af vägarne och till betäckande af ränta på anläggningskostnaden.
Denna sak är af den beskaffenhet att det omöjligen kan på förhand afgöras om förhållandet blir sådant eller icke.
Det tillhör framtiden att utvisa; det heror på hvad lif en jernväg kan upväcka; och i den vägen lia vi i hög grad upmuntrande exempel utifrån andra länder.
Men då det ej kan med någon säkerhet afgöras, vill jag antaga att jernvägar icke kunna bära sig, 264 Den 17 December f. m. deremot frågar jag tillbaka: bära sig våra landsvägar?
jag skulle tro att åtminstone alla de bland R. o. Ad., som höra till den jordbrukande klassen, kunna derpå svara: nej; vi hafva ingen inkomst af- dem; men jag bär derföre icke hört någon påstå, alt vi icke skola hafva landsvägar emedan de icke bära sig, och hvarföre det ? jo derföre att de äro nödvändiga.
Så är det äfven med jernvägarne: de äro nödvändiga för vårt land, de utgöra så att säga, ett conditio sine qua non för vår existens såsom Europeisk stat, både i politiskt och industrielt afseende, och under sådant förhållande skulle ett afstående från systemet af jernvägar i politiskt hänseende vara nesligt och i industrielt nära nog omöjligt.
Jag vågar påstå, och vidblifver det äfven, att om detta samma land, som, då engång den för den tiden vigtigaste fråga, nemi. religionsfrågan afgjordes, upträdde på ett så kraftigt och ädelt sätt, om detta samma land nu skulle till följd af egen inre vanmagt, lik en Kettil Okristen sluta sig in såsom i ett kummel och med 'armarna i kors endast åse de mäktiga rörelser som inom det öfriga Europa nu föregår, så skulle det vara nesligt.
Uti industrielt afseende deremot tror jag det vara nära nog omöjligt att göra några framsteg så framt vi icke förskaffa oss jernvägar.
Vi veta huru långt vi stå tillbaka uti detta fall.
För att kunna åstadkomma de alster, genom hvilka vi skulle kunna betacka räntorna på våra skulder och för att skaffa oss de artiklar vi behöfva, är det nödvändigt att vi tälla med utländningarne i deras industri.
Det är allom kunnigt att det är just kommunikations-anstalterna, som gjort det möjligt för utländningen att updrifva sin industri till dess nuvande höjd.
Om man således anser nödvändigt för oss att härutinnan täfla med utländningen, så måste vi täfla äfven i afseende på kommunikationsanstalter.
Vi måste tillegna oss deras bästa kommunikationsanstalter och det är jernvägar; och således måste vi skaffa oss jernvägar.
Jag tror följaktligen att, i politiskt afseende vår ära, och i industrielt afseende, nyttan och nödvändigheten tvinga oss att anlägga jernvägar, antingen de till en början bära sig eller icke.
Jag tror mig äfven böra bemöta deras åsigt, som anse förbättring af våra kommunikations-anstalter endast böra åstadkommas genom kanaler.
Jag skulle gå in på deras åsigt om fråga endast vore att skaffa forslingsmedel för en redan för handen varande industri.
Om vi hade öfverflöd af varor att skicka på utländningen, då skulle jag vilja anse ett kanalsystem vara bättre än jernvägar, såsom forslingsmedel för dem, men vi behöfva mera, vi behöfva en väckelse för vår slumrande industri och det är allom kunnigt att det är just i denna väg som jernvägar utomlands åstadkommit ett så utomordentligt inflytande.
Denna min åsigt tyckes äfven vinna bekräftelse af den allmänna meningens enstämmighet.
Dagligen ökas anhängarnes antal och åsigterna förändras till fördel för jernvägarne ända ned från bondens koja ända in i Konungens konselj.
Jag anser derföre att deras åsigt, som icke vilja hafva jernvägar är vederlagd, så väl af nödvändigheten, som af den allmänna meningen.
Den 17 December f. ru.
205 Hvad nu beträffar den andra punkten, hvaruti meningarne skilja sig, nemi. om vi böra börja med de stora kommunikationslinjerna eller anlägga små linier här och der, så tror jag att vi i detta afseende kunna rådfråga erfarenheten.
Det torde vara kunnigt att det system, att uphjelpa ett stycke här och ett stycke der, just är det, som nu i många år blifvit af Svenska Staten försökt.
Vi hafva många små, oändligt många små företag, till hvilka anslag begäras och beviljas; men Mine Hrr! det är landet i sin helhet som måste uphjelpas.
Folket och hela landet begära ett stort nationelt företag och jag är öfvertygad att om ett sådant stort företag blifver satt i verket, så skall nationen också dertill efter förmåga bidraga.
Jag vill icke dermed säga att icke de små jernvägarne äfven kunna vara ganska nödvändiga och de äro det äfven, men jag tror att sedan man först fått de stora jernvägarne, så blifver deraf en oundviklig följd att äfven de små måste anläggas.
Det förhåller sig härmed såsom när man bygger ett hus; ingen lärer derå vilja göra inredningen först och bygga huset sedan.
Man skall väl först bygga stommen och och sedan göra inredningen.
Så äfven med jernvägarne.
Hvad nu beträffar den tredje punkten eller frågan huruvida Staten eller enskilda böra anlägga jernvägarne, så tror jag mig först böra yttra några ord om inländska och utländska fonder.
Emedan jag tror att det är på de olika åsigter, som dervid vilja göra sig gällande, som egentliga skiljaktigheten i åsigterna om huruvida Staten eller enskilta böra anlägga jernvägarne, beror.
Man säger att man fruktar ett utländskt fondsystem, men icke ett inhemskt.
Jag kan icke inse skillnaden.
Skall en Stat utgifva obligationer, så måste det väl vara sådana, som hafva kurs på verldsmarknaden, och just dessas mer eller mindre begärlighet på verldsmarknaden, tror jag vara det, som bestämmer obligationernas mera eller mindre värde, ty det kan väl ej vara meningen att på samma gång man utfärdar obligationerna äfven utfärda ett exportförbud för dem.
Denna metod har åtminstone icke utöfvat något lyckligt inflytande på andra varors värde, som för sådane förbud varit föremål.
Under antagande alltså deraf att det är meningen utfärda sådana obligationer, som kunna täfla om kurs på verldsmarknaden, så är klart att den ena obligationen kan stanna inom landet och den andra gå utomlands, och just det, som är lånadt af utländsk man kan blifva betaldt i Sverige och tvertom; ty det är klart, att detta papper kan den ena dagen vara i Sverige och den andra utomlands.
Jag vill ådagalägga min mening med ett exempel.
Jag antager att en köpman i England lånar åt Svenska Staten 10,000 R:dr.
En tid derefter köper en annan köpman i England 1000 tunnor säd från Sverge, han betalar denna säd med dessa 10,000 R:dr, hvilka han tillhandlat sig på Londons börs.
Vid räntans förfallande får Svenska Staten således på denna obligation betala den årliga räntan i Sverige, ehuru den var från början utfärdad till utländsk man.
Jag antager vidare att någon i Stockholm t. ex.
Hr Leja lånar till Staten 10,000 R:dr b:ko emot en statsobligation.
Nå - 266
Den 17 December f. ni. gon tid derefter införskrifver lian från Hamburg lyxartiklar.
Dessa betalar han med denna Statsobligation, och ehuru således Staten uplånat dessa penningar inom landet, så blir räntan på dem erlagd i Hamburg.
Denna obligation, som ifrån början var Svensk blifver således vid ränteförfallodagen utländsk och tvertom.
Den förra obligationen, som från början var utländsk, blef vid räntans förfallande Svensk.
Jag ber Eder likväl Mine
Hrr fästa upmärksamheten dervid, att vid det först anförda exemplet, var det medelst en produkt af vår industri som den obligationen indrefs i landet, hvilken från början var utgifven till utländsk man, hvaremot vid det andra exemplet det var en införskrifning af föremål för vår lyx, som gjorde att den obligationen blef utländsk i st. f. att den från början var inhemsk.
Det är derföre att vi mera söka fylla våra behofver af lyx än vi tänka på att fylla behofverna af vår industri, som gör att vi i närvar:de stund hafva så dåliga affärer.
Englands Statsskuld är inhemsk, det är sanning, men detta beror icke derpå, att denna Statsskuld från början tillkommit genom lån af inländsk man; tvertom Englands penningemarknad står öppen för hela verlden, men dess energiska industri i förening med sparsamlieten hos folket har gjort att de fått skulden inhemsk.
Om vi en gång hafva beträdt denna bana med obligationer för Statslån, så tror jag det vara alldeles likgiltigt om dessa lån börja med att vara utländska eller inländska; och det beror på oss sjelfva att i framtiden genom vår egen industri kunna behålla dem inom oss.
Min mening är icke att man skall låna penningar utomlands för att ouphörligt betala räntorna, utan tvertom är det min tro att ifall vi på goda vilkor kunna få penningar utifrån så skoia vi just genom dessa penningars kloka användande för industriella företag, snarare få förmåga att göra en utländsk Statsskuld inhemsk, än om vi ständigt hålla oss vid att endast göra inhemsk skuld.
Här är ett stort rop i landet emot skuldsättning.
Jag får i detta afseende åberopa ett yttrande, fälldt af en ledamot af detta Stånd vid landtbruksmöte! i Lidköping.
Han sade nemi. att om man med skuldsättning menar uplåning af penningar för att lefva upp i lyx etc., så hafva vi alltför mycken skuld, men menar man med skuldsättning uplåning af penningar på goda vilkor för produktiva företag, så hafva vi alltför liten skuld.
Jag kan således icke ingå på deras åsigt, som klandra all utländsk skuldsättning då det endast beror uppå till hvem skuldsedlarne från början utfärdas, och lika litet kan jag gå in på den åsigten alt Staten ensam bör anlägga jernvägar.
Detta tror jag beror på omständigheter, som icke kunna på förhand bestämmas.
Den 14 Maj. 301 dels derigenom att vanan att supa förminskats genom krogarnes indragning, dels genom allmogens kraftiga medverkan.
Emellertid har jag under sista året sett ett färskt exempel på huru lusten att supa vexer inom en trakt, så snart ett bränneri der anlägges; vid en gästgifvaregård, der utskänkning icke egt rum under många år, hafva nemligen nu ihärdiga försök gjorts att återfå denna rätt, och dessa försök datera sig från den tid, ett större bränneri anlagts i granskapet.
Frågan beliöfver icke någon vidare utredning, och jag hemställer endast, om det är skäl att bifalla ett förslag, som vore ett steg till återinförandet af det gamla eländet.
För öfrigt anser jag det vara en verklig samvetssak att icke biträda Utslcts förslag, emedan man derigenom skulle ofelbart innarra en mängd tanklösa personer, som sakna egna tillgångar, men hafva rikedom på illusioner om prisstegringar o. d., att försöka sig på konsten att tillverka bränvin, i hopp att under terminens fortgång kunna förtjena erforderliga medel till skatten, hvaraf slutligen följden blefve, att Konungens Befh:de finge bestyr med att hålla en mängd hittills okända bränvinsauktioner.
Afven af detta skäl yrkar jag afslag å Utsk:ts hemställan.
Slutligen får jag anmärka, att Utsk:t, såsom mig synes, mindre välbetänkt, uteslutit det i nUv:de 22:dra §:n befintliga stadgandet, att för all tillverkning, som med mera än i öfverstiger det anmälda beloppet, en förhöjd skatt skall erläggas.
Det ligger nemligen i hvarje bränvinstillverkares intresse att anmäla sig för så litet, men bränna så mycket, som möjligt, emedan han derigenom undgår att i förskott erlägga skatt för hela sin tillverkning, och vid sådant förhållande torde det gamla stadgandet vara ganska lämpligt.
På grund af hvad jag nu anfört, får jag anhålla att Utslcts hemställan måtte afslås, och föreskrifterna i nuv:de 20:de o. 22:dra §§ bibehållas oförändrade.
Den förevarande §:n är kanske den vigtigaste i hela författningen, icke så mycket för dess inverkan på bränvinshandteringen, men desto mera i anseende till dess betydelse för hela landets ekonomiska ställning, och det är derföre jag tager mig friheten att yttra några ord om densamma.
Oaktadt jag icke besitter någon särdeles teknisk kunskap i detta ämne, har jag nu begärt ordet, i den förhoppning, att bland R. o. Ad:ns ledamöter finnas äfven de, som vilja vända sitt öra till skäl och taga sådana, då det är fråga om allmän nytta.
Det är verkligen sorgligt att ständigt höra framdragas icke ett argument, icke en fras, utan ett spöke, som kallas husbehofsbränningen.
Begreppet häraf är obe - 302 Den 14 Maj. stämdt och oklart samt till sin inre beskaffenhet en osanning, någonting, som icke existerar.
Det är, M.
Hrr, icke husbehofsbränningen, som förorsakat allt det onda, hvarom man här ox-dar så mycket, utan detta har framkallats genom bristande insigter hos de lagstiftande, hvilka icke insett, att den okontrollerade försäljningen af bränvin, och icke produktionen deraf, dragit förnedring och elände öfver vårt land, samt af bristande nit och duglighet hos tjenstemännen; ty behöfver jag väl upprepa, att hvad som förorsakade det allmänna superiet, det var rättigheten för bränvinsbrännaren på landet att få betala sina arbetare med bränvin, att få sälja bränvin i minut, ja t. o. m. qvartersvis eller, med andra ord, att äfven sjelf få vara krögare.
Detta begrepo ej Hrr Lagstiftare.
För öfrigt är det oftast nöden och fattigdomen som alstra superiet, och sådant ändras ej genom förbud mot inhemsk bränvinsbränning, som blott leder till ökad import och lurendrejeri.
Nej, Mine Hrr! viljen J minska superiet, så lagstiften så, att arbetaren bergar sig väl, har god stark föda och ser, att han med omtanka och sparsamhet kan samla något för sin ålderdom, upplys honom om bränvinets skadlighet då det omättligt brukas, inföi-en en ordnad kontrollerad bränvinshandel, och J skolén finna, att han skall afsky kroglifvet och med måttlighet använda bränvinet.
Då kan ock utan fara lossas på de band, som hindra bränvinsbränningen att vei’ka till gagn för jordbruket.
Hrr, jag vill föra Eder till statsekonomiska högre vyer af saken. flrr:ne känna, att tiden i ekonomiskt afseende varit bekymmersam, att räntan stått högt, att svårigheten att anskaffa nödiga förlag i alla näringar varit kännbar.
När så är, frågar jag, om nationens repi-esentanter hafva rätt att med ögat öppet sjelfva binda det ris, som slår nationen 2 gånger om året, om det är moraliskt rätt att befalla näringsidkaren att, innan han producerat sin vara, erlägga skatt för en non-existerande vara, om det är rätt att befalla näringsidkaren, som drages med förlag för inköp af rudimaterier och fabriksinrättningar, att han skall låna sig penningar i bankerne för att på föidiand betala sin skatt, om det är rätt att dymedelst åstadkomma i landet en uttömmande elfb af penningar och en flod af mycket litet penningar, d. v. s. göra strypningar på hvar och en individs i landet penningetillgång i och för en oförnuftig brän vinslagstiftning?
Dagens tecken äro sådana, att de förespå fäderneslandet en ännu bekymmersammare penningeställning i följd af de Europeiska förhållanden, af hvilka äfven vi måste känna effekten.
Jag hemställer, om det då kan vara skäl att lagstifta så, att trycket blir ännu svåx-are.
Hvilken skulle skörda fördel af ett sådant beslut, som det Gr.
Liljencrants föreslagit, eller hvilken Den 14 Maj. 303 klass vilja Hrr:ne skänka dessa premier?
H:rrne kunna sjelfva svara, att
Staten kan icke skörda någon fördel, ty den får icke utlåna den ingångna skatten mot högre ränta, utan att det är bankerna, som ensamma draga vinsten, enär näringsidkarne måste i dessa söka förskaffa sig den stadgade förskottsskatten.
Yi borde vara ense derom, att bränvinshandteringen är en lika hederlig näring som någon annan, men att bränvinsförsäljningen deremot måste omgärdas med strängare lagstadganden än andra; dessa lagstadganden få dock icke vara af den art, att de icke gagna det allmänna och positivt skada den näringsklass, för hvilken de äro gjorda.