Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att förbjuda personer att uppföra skådespel, då hvarken ordning eller sedlighet deraf lida, eller att uteslutande lemna tillstånd åt endast en viss association, anser jag vara lika orimligt, som örn man, för att afvända en farlig täflan för någon särskildt gynnad, icke tilläte andra att befatta sig med t. ex. poesi, bildhuggeri o. s. v. Ilr von Troil: Hr v. Hartmansdorff har yttrat, att han af samma skäl, som jag framställt, förenade sig med Frih. Ehrenborgh, mot hvilken jag talat.
Mitt skäl var, att vår theater icke nu är eller under närvar, förhållanden kan bl ifva nationel.
Hartmansdorff bestrider altså bifall till Utsk:s förslag, på det vi icke må få någon nationel theater.
Hr v. Hartmansdorff har vidare sökt visa, alt en bättre theater, än den vi äga, icke skulle kunna uppstå derföre, att denna redan är i åtnjutande af så stora ceconomiska 7S Den 8 September. fördelar.
Jag ber då att fa fästa uppmärksamheten på olägenheterna, i oeconomiskt afseende, vid vår nuvar. theater.
Den underhåller nemi. en dyr ballett, en kostsam förvaltning, en mängd pensionärer och en stor del dåliga sujetter.
Allt sådant äger icke rum vid en väl styrd privat thealer; och jag tror, att det uppväger de fördelar, Hr v. Hartmansdorff för den monopoliserade theatern ville finna.
Hr v. Hartmansdorff har vidare sagt, att frihet för theateranläggningar skulle åstadkomma ett ständigt penningesökande på konstens bekostnad.
Om förhållandet nu är annorlunda, vill jag icke bedöma; men vid sista riksdagen åtminstone sade dåvar. förste directören, att på vår K. tlieater, för att få fullt hus, måste gifvas pjeser, sådana, att de icke borde kunna uppföras i Södertelje.
Då jag instämmer med Frih. Ehrenborgh, torde R. o.
Ad. finna, att jag lika lifligt önskar en nationalteater som Hr v. Troil; men det är om sättet att erhålla en sådan, som jag tänker olika med honom och Gr. Horn.
De tro, att sättet ligger i täflan och att blott fullkomlig frihet dertill lemnäs, skall theatern höja sig till en nationalteater.
Men på hvilka vingar?
Jo, tillgångar att betala artister, costumer etc. etc.
Men då nu inkomsterna icke lemnat tillgångar för en, huru skall man då tro, att de skulle inbringa erforderliga medel för flera?
En bestämd motsägelse ligger i detta sätt att söka sitt mål, om man än vill öfverskyla förhållandet med de vackraste grundsatser.
Rättsfrågan behöfver jag icke upptaga; ty det är lika öppet, nu som förr, för hvar och en att begära tillstånd till theaters anläggning.
Konungen äger då att pröfva, om det är lämpligt och förenligt med vår nuvarande theaters bestånd att dertill samtycka.
Första frågan måste vara att se till, att man har något, sorn duger.
Att tvärtom uppoffra, hvad man har, för att experimentera i förhoppning om något bättre, utan att vela till hvad slutföljd man kommer, dertill kan jag icke inse giltiga skäl.
Jag beklagar, att de ledamöter, som af erfarenhet känna denna sak bäst, nu icke äro tillstädes för att afstyrka dc nya rönen.
Man säger, att vår nuvar. theater icke kan hära sig i anseende till kostnaderna för ballet, capell etc.; men då man derjemte medgifver, att sådant icke skulle komma i fråga vid en privaltheater, erkänner man ju, huru torftiga representationerna der skulle komma att blifva.
Under ledning af vårt nuvar. capell har musiken hos oss höjt sig till en ståndpunkt, värdig en hufvudstad och i vissa hänseenden täflande med dem, som äro vida större.
Likväl skulle, efter de nu framställda åsigterna, intet capell komma att finnas, och sålunda icke heller några ständigt anställda tonkonstnärer.
Endast detta synes mig utvisa, att man är på väg att för de vackra grundsatserna och talesät - Den 8 September.
79 ten förstöra elen sköna konsten.
Att fråntaga pensionscassan dess inkomster leder till samma mål; och det synes mig verkligen, som hade Utsk. velat göra liksom de fåvitska mödrar, hvilka af för mycket ömhet omfamna sina barn så häftigt, att de qväfva dem.
Jag förnyar min anhållan om propos. å bifall till Utskts första betänk, i denna punkt.
Den siste talaren — jag har icke haft tillfälle att afhöra de öfriga— har yttrat åtskilligt, som jag ej kan förbigå.
Han har utgått från den synpunkt, att den stora theatern icke skulle kunna bära sig i täflan med enskilda.
Jag troi- icke, att denna sats är af erfarenheten vitsordad.
Det upplystes nemi. under sista discussionen öfver detta ämne, att det gafs en tid, då Stockholm ägde 4 theatrar, hvilka alla hvar för sig buro sig och voro fullt ut så goda som den nuvar. enda, samt höllö vår theaterkonst pä en vida högre punkt, än den nu befinner sig.
Utsigterna för det kommande spelaret äro nu ganska mörka; och jag är öfvertygad, att om vi ägt en enskild theater, hade man haft vida större hopp, än man nu äger, om en repertoire, mera lämpad efter den bildade publikens fordringar.
Då Utsk. undanröjt tvistepunkten och icke yttrat sig om grundsatsen, huruvida tillstånd lagligen kan vägras eller icke, utan blott tillstyrkt, att R.
St. måtte hos K. M. anhålla, att privata theatrar äfven i hufvudstaden må tillåtas; så, och då det är otvifvelaktig!, att alla yrken böra vara lika fria, kan jag icke finna, hvarföre man skulle hesitera att till Regeringen frambära en önskan uti förevar, ämne.
Jag tror dessutom, att det är Representationens pligt att uti en fråga som denna, hvilken blifvit föremål för en mer än förtjent uppmärksamhet, uttala hvad som är rätt.
Man har sagt, att den musikaliska konsten komme att lida af den ifrågaställda friheten.
Jag får dervid blott erinra, att då K.
M. med 36,ooo r:dr årligen bidrager till capellet, synes det kunna bestå, oberoende af theatern.
Jag tillstyrker altså bifall å usta punkten af Utsk:s sednare betänk.
Utaf allt, hvad Hr v.
Hartmansdorff sednast anfört, finnes blott ett skäl, som icke förut är vederlagdt, det nemi., att enskilda theatrar icke skulle kunna hålla en ballett eller ett capell, som vore jemnförligt med de nuvar.; och han har derföre befarat, att den musikaliska konsten skulle komma att aftaga, utan att likväl utlåta sig, om han fruktar, att det skulle komma att dansas sämre än f förut.
Jag vill icke ingå i en närmare undersökning, huruvida capellet har så stor del i den utveckling, den musikaliska talenten för närvar, innehar, sorn Hr v.
Hartmansdorff vill tillerkänna detsamma.
Så mycket vet jag dock, att den person, som mest bidragit att hos oss fullkomna vocalmusiken, ej har theatern att tacka för sin bildning.
Hr v. Hartmansdorff har sagt, att en nationaltheater, utan capell och So Den 8 September. ballett, vore en torftig theater.
Tyckena iiro olika.
Jag åtminstone skulle för min del föredraga åskådning af“t. ex. en Shakespeares odödliga mästerverk, gåfvos de ock inom nakna väggar, framför den vackraste dans på vår förgyllda K. theater.
Jag begärde ordet för att meddela några upplysningar, hvilka jag icke hört framställas.
Jag lefde icke på den tid, då flera theatrar på en gång buro sig i Stockholm; men jag tror icke, att förhållandet ar sådant, som den siste talaren, hvilken ännu mindre Öfverlefvat den tiden, föreställt sig detsamma.
Jag tror nemi., att det just var prakten vid Gustaf lilis theater, som gjorde, att den bar sig bredvid de mindre.
Ett annat skäl är det, att åtskilliga al den dramatiska theaterns sujetler voro tjenstgörande jemväl vid stora operan.
Men månne den stora theatern numera skulle kunna bestå bredvid enskilda?
Min öfvertygelse är åtminstone icke sådan; och enda medlet för öfvervigt i täflingen biefve, om stora theatern kunde öfverträlfa i prakt, dans och sceneri.
Sådant åter skulle icke kunna åstadkommas, om recetten minskades genom att dela publiken.
Frågan är altså: vore det bra, att en allmän theater ej funnes?
Härom vill jag icke ingå i undersökning; men jag skulle tro, att vi ännu äga alltför svaga grunder för förhoppningen att genom enskilda theatrar få ersatt, hvad vi, genom förlusten af den allmänna, komme att sakna, för att man bör anförtro sig åt dessa förhoppningar.
Jag vill åberopa ett exempel.
En liflig vän af theatern, sorn redan 1818 insåg, att det var omöjligt, att den kunde bära sig utan allmänna bidrag, nemi. Gr.
Löwenhjelm, uppgjorde då en plan för anläggande af privattheatrar.
Jag skulle sätta denna i verket; men jag erfor, alt ingen enda artist ville derå uppträda, och jag måste begagna all den magt, jag kunde äga, för att förmå stora theaterns personal att biträda Hr Törners theater.
Detta är ett factum.
Jag anhåller örn afslag å delta och bifall till det förra betänkandet.
Den nu föredragna lista punkten blef af R. o.
Ad. bifallen. 2ldra punkten.
I öfverensstämmelse med de åsigter, jag hade äran framställa, då denna fråga sista gången förevar, yrkar jag jemväl nu afslag å förevar, punkt.
Jag kan nemi. icke linna någon nödvändighet uti, att theaterpjeser mera skola vara underkastade censur, än andra skrifter.
Att öfverlemna en författareproduet, af hvad slag sorn helst, lill be - Den 8 September. 81 beroende af någon enskild persons pröfning är en inskränk-» ning, sora ingalunda passar för en nation, hvilken i stället borde söka att utvidga sin frihet såväl i det ena som andra alseendet.
För min del är jag Öfvertygad, att den framskridande allmänna bildningen, som sålunda sprider en allt större och större ömtålighet, lemnar en fullkomligen tillräcklig garanti i det åsyftade afseende!.
Skulle man antaga den föreslagna censuren, kunde det hända, att mången nyttig sanning undertrycktes af considerationer utaf det ena eller andra slaget.
Dä theatern bör vara en moralisk bildningsanstalt, ar det för detta ändamål nödigt, att den får använda sig i alla genrer.
Vådorna af möjligen framträdande mindre grannlaga representationer synas mig icke jemnförliga mot vådorna af en godtycklig censur; och det är gifvet, att den skall blifva godtycklig, då censors åtgärd icke kan öfverklagas.
Om Utsk, åtminstone föreslagit rättighet till appell till Tryekfrihetscommitte'en, hade någon garanti emot godtycket funnits; men nu är tillfället dertill lemnadt fullkomligt öppet, ty jag hemställer till hvilken auetoritet i landsorterna man väl skulle kunna Öfverlemna censorsutöfni ngen, der man kunde påräkna nog bildning för att ickfc befara orättvisa förhållanden.
Jag tillstyrker afslag å förslaget.
Den siste talaren har sagt, att vi icke ägde någon erfarenhet, som ådagalagt behofvet af den föreslagna censuren, .lag får då tillkännagifva, att inför Utsk. blifvit upplyst, det en sådan erfarenhet verkligen vore tillgänglig.
Det visades nemi. med citerade facta , att piecer blifvit uppförda, som varit vådliga för sedligheten; men hvad mig särskildt beträffar, har jag påyrkat censur förnämligast för att såmedelst afväpna den mening, som ville motsätta sig den fria utöfningen af konsten.
Måhända är cn sådan åtgärd öfverflödig, särdeles som den, hvad hufvudstaden beträffar, visserligen tillräckligt motsvaras af publiken sjelf; men det är för landsorternas skull, som man ansett den nödig, och jag har dermed jemväl velat afvända de skäl, man inom Utsk. anfört för bibehållande af förbudet mot uppförande af theatrar i universitetsstäderna.
För mig har det aldrig varit tänkbart, att åtgärden skall kunna öfvergå till en politisk censur, utan endast komma att utöfvas i afseende å sedlighetens fordringar.
Jag tror dessutom, att man kan undandraga sig censuren derigenom, att man Öfverlemnar arbetet till granskning af Tryckfrihets-committeen.
Hvad som emedlertid är gifvet är, att scandalosa stycken verkligen blifvit uppförda på våra småtheatrar.
Frih. Boye, laid v.:
För att vederlägga den förste talaren, torde jag få använda hans egna skäl.
Han har nemi. sagt, att theatern bör vara en moralisk bildningsanstalt. i3 H. Ji 82 Den 8 September.
För att åstadkomma sådant, måste man först oell främst bilda correctiver, som hindra theatern att blifva motsatsen af dess bestämmelse; och jag begriper icke, huru dessa skola kunna skapas, örn icke i säkerheten, att allmänheten förvaras emot osedliga representationer.
Ur samma synpunkt, som Gr.
Horn velat upptäcka medel till förekommande af osedliga representationer, borde man äfven införa censuren i afseende å alla tryckta skrifter, hvilka jag anser kunna innefatta större fara för sedligheten än något spectakel, så vida nemi. massan af folket har håg för det osedliga.
Man såg i Paris, der man efter revolutionen i början uppförde osedliga pjeser, att de blott verkade derhän, att folket icke ville se dem.
Sådant torde bevisa, att sedligheten har en helt annan grund; och jag tror, att lasten väcker större afsky, då den skådas i dess hidösa form från theatern, än då man endast derom läser eller föreställer sig den.
Yi hafva hos oss sett en pjes af den nyare Franska skolan: Trettio år i Paris.
Man kan icke neka, att den är ohygglig, men jag är öfvertygad, att en spelare ej ser den utan nvtta; åtminstone väcker den visserligen icke någon till passion för spel.
Man öfverskyler lasten och säger, att man gör det för alt icke såra sedligheten.
Jag tror icke, att man häri har rätt; och då jag ar öfvertygad, att om ock censuren komme att undanhålla en eller annan grof scen, den säkerligen komme att approbera de mest omoraliska och i deras inre osedliga stycken, endast handlingen vore insvept i granna och oanstötliga ord, och jag tillika tror, att sådant vore af ett vida mera menligt inflytande på den verkliga sedligheten, kan jag icke annat än finna förslaget skadligt, och det är mig obegripligt, huru någon kan försvara en censur.
Vida principenligare vore det väl då att ställa de ifrågavar. arbetena under en bestämd lag och utfästa böter för osedliga pjesers uppförande, än att öfverlemna dem åt en godtycklig granskning af personer, som kanske alldeles icke förstå att bedöma dem, och som måhända skulle borttaga de mest sanna drag i en karaktersteckning etc., blott derföre, att den kunde synas alludera på en eller annan mägtig person eller grannlaga händelse m. m.
Jag hyser visst icke hopp, att min åsigt i denna del skall göra sig gällande; men jag har likväl velat till prot. uttrycka min reservation emot ett tydligt återgångssteg inom vår yttrande-frihet.
Ehr enborgh:
I consequens med hvad jag yttrat i afseende å tillvaron af privattheatrar, är det klart, att jag önskar bifall till denna punkt, och frågan är för mig endast den, till hvilken auetoritet den ifrågavar censuren bör uppdragas.
Kunde jag tänka mig en theaterdirectör för stora theatern nog liberal och opartisk, vore denne visserligen närmast att öfvertaga censorskapet; men dä en na - Dcn S September. 83 turlig jalousi bär måste äga ruin, vore det måhända icke antagligt att från detta håll erfara tillbörlig oväld.
Då synes mig åter Tryckfrihets-committeen gerna kunna sysselsätta sig med den ifrågavar. granskningen.
Det vore ett litet oskyldigt försök att åtminstone till någonting använda denna committé'’; och det synes stå i full enlighet med grundlagens föreskrift, att nemi. intet bidragande till osedlighet får spridas bland allmänheten.
Jag hemställer således om bifall till den ifrågavar. punkten, förutsättande, att censorsutöfningen lämpligast kan uppdragas åt Tryckfr.-committeen.
Den ledamot, som yrkat afslag å förevar. punkt, har bemödat sig att flytta den der föreslagna censuren inom samma kategori, som censur å skrifter.
Jag begär då att få erinra hvilken himmelsvid skillnad , som finnes emellan ett offentliggörande genom theatern och ett sådant genom tryck.
Denna skillnad består i den olika publik, till hvilken begreppen i det ena eller andra fallet spridas.
Det är icke samma publik, sorn läser theaterlitteraturen, som den, hvilken besöker spectaklerna.
En skrift fores sällan under bedömande af samma personer, som från galleriet eller parterren åskåda ett theaterstycke.
Ungdomen, som från theatern ser depraverade seder, eller hör förvillade politiska begrepp der framställas, behåller intrycken häraf ofta till sin stora skada; men det är deremot icke att förmoda, att en hundradedel af denna samma ungdom kommer att läsa pjesen.
I öfrigt och i afseende å den värde talarens förmenande, att det vore bäst stifta en lag emot de ifrågavar. befarade oordningarna, får jag endast fästa uppmärksamheten dervid, att en sådan alltid komme att innebära inskränkning i Tryckfr.-lagen, hvaraf åter följde, att man icke på 5 år kunde åtkomma den eontroll, som Utsk. på goda grunder och lämpligt sätt nu sökt att gifva oss.
Boye rnedgaf i sitt förra yttrande, att censuren icke var af någon erfarenhet påkallad, men alt åtgärden likväl borde antagas såsom ett correctiv för theaterns bibehållande vid samma goda hållning, sorn den nu innehar, och hvarmed han trott, att man icke borde dröja i 5 år.
För min del skulle jag tro, att det är tid nog att införa censuren, då den börjar visa sig behöflig; och vådligt måste det alltid blifva att införa den på godtyckesväg.
För öfrigt synes det mig klart, att lika litet sorn tryckfriheten är inskränkt derigenom, att en jury kan förklara en osedlig skrift förvunnen till stralf, lika litet skulle en sådan inskränkning äga runi derigenom, att man underställde en tvetydig theaterpjes en jurys bedömande.
Theaterpubliken är visserligen icke densamma som den läsande, men jag tror, att de liderliga visor och vidskepliga berättelser, sorn tid efter annan utbjudas* köpas och läsas af en vida lägre publik, 84 Den 8 S c p t e m b e r. jin den, sorn bevistar spectaklet; och då man talat om osedliga theaterpjeser och citerat Frankrike, får jag förklara, att ehuru ifrig theatergångare jag varit, och då jag sålunda tror mig känna de flesta stycken, som på de sednaste 12 åren blifvit gifna å vår theater, jag just funnit de pjeser mest osedliga, hvilka qvarstå från den gamla repertoiren, nemi. af Kotzebus och La Fontaines produeter.
Der ser man nemi. låsten framställd under den förvillande formen af någon ursägtlig obetänksamhet, ett ungdomligt lättsinne m. m.; och det är just denna form att visa lasten, som är för sedligheten den mest förstörande.
Det ondas följder inskränka sig dervid gemenligen till en liten förebråelse, något obehag för ögonblicket etc., och visar sällan i lasten något rätt afgkräckande.
Jag qvarstår sålunda vid min öfvertygelse, att långt ifrån att det föreslagna correctivet komme att göra godt, skulle det vara skadligt och skaffa fram på vår scen .en hop stycken, deri lasten visade sig öfverskyld af vackra prd, oaktadt de mest laga karakterer skulle deri förefinnas, pffl man undersökte det inre af handlingen.
Den siste talaren har trott, 9tt Utskrs förslag icke till sitt behof vore af erfarenheten påkaUadt.
Horn och flera med honom hafva likväl upplyst motsatsen, och Hr
Dalman sjelf har medgifvit, att han sett flera osedliga theaterstycken.
Jag instämmer deri, att lasten såsom sådan är lika fördömlig, antingen den är välklädd eller naken, men jag tror icke med Hr Dalman, att Ömtåligheten mot det osedliga numera är större än förr.
Jag skulle tvärtom befara, att oförskämdheten och lättsinnet äro Större nu än förr; och ingen förbättring åsladkommes derigenom, att man låter lasten framstå obeslöjad.
Vore en sådan lära riktig, borde det vara för sedligheten förmånligast att låta ur Lasse Majas lefverne gifva ungdomen föreläsningar, huru brott skola föröfvas, eller föra den omkring på spelhus, krogar och i otuktens boningar för att göra lasterna rätt åskådliga.
Jag tror icke, att ens Hr Dalman sjelf skulle vilja på det sättet uppfostra sina barn , då han blifver husfader.
Intrycken af de sceniska föreställningarna verka kraftigare på ens föreställning just derföre, att de genom alla sinnen bana sig väg till själen.
Det är möjligt, att icke allt det onda kan förebyggas genom censur; men derföre bör man väl icke underlåta, hvad man kan.
För min del är jag öfyertygad, att örn den censur antages, som Utsk. föreslagit, skall hvarken den gamla eller nya lasten undslippa den räfst, lion förtjenar.
Hr Dalman: I anledn. af Hr v, Hartmansdorffs sednaste yttrande får jag erinra, att jag redan förklarat mig önska en lag, sorn stadgar ansvar för de ifråga var. förbrytelserna; men jag vill icke, alt bestraffningen skall vara godtycklig, likasom jag anser äfventyret icke böra i tillämpning
Dea 8 Sept cm Ler. 85 gen inträda, förrän förbrytelsen verkligen ägt rum.
Jag vill således hafva correctiv, men på laglig väg.
Hr Dalman har uppgjort en contradiction emellan mitt förra och sednare yttrande; och för att komma dit, har han begagnat den beqväma genväg att lägga i min mun ett yttrande, sorn jag aldrig haft.
Jag har aldrig talat om något erfarenhetens vitsord i denna del, och jag hänvisar till prot. till styrka för detta påstående.
Men jag får dock icke beklaga mig; ty efter Hr Dalmans sätt att behandla mina yttranden, ar det en skonsamhet, då han blott påför mig yttranden, sorn jag aldrig haft. 3:dje punkten blef af It. o. Ad. bifallen.
Hr Dalman och Silfverhjelm, Carl Adam, reserverade sig emot det nu fattade beslutet. 4:de punkten.
Jag finner uti denna punkt, att Utsk. föreslagit, att theaterns pensionscassa må lietagas de medel, som utgöra enda vilkoret för tillfälle att bereda sujetterna något understöd på deras ålderdom.
Då jag är ledamot i styrelsen af denna cassa, torde det icke synas underligt, om jag söker bevara dess rätt, utgående derjemte från en naturlig och billig omtanka för sådana personers bergning, hvilka uppoffra sin tid åt allmänhetens förnöjelse, så att de icke må behöfva tigga på sin ålderdom.
För ett sådant ändamål är en kunglig gåfva anslagen; men för att öka möjligheten att pensionera, i den mån behofvet sådant påkallar, synes mig intet lämpligare, än att de, som utaf konstens utöfning hemta sina inkomster, bidraga till den ifrågavar. cassan.
Det kan icke nekas, att ändamålet är välgörande, och det lärer väl ej heller böra bestridas, att de konstidkare i denna väg, hvilka gemenligen icke besitta den talent och skicklighet, som framalstras inom den stora theatern, böra contribuera för ändamålet af konstens högsta möjliga förädling; hvarvid det väl bör förutsättas, att de mindre talenlerna, om de älska sitt yrke, jemväl måste fästa interesse.
Vill man se en artist egna sig åt denna bana, är del nödvändigt att, för att få äga och njuta af hans ungdom, hans medelålder, man äfven bör försäkra honom om bergning på sin ålderdom.
Jag yrkar altså, att hvad hittills ägt rum må fortfarande sålunda förblifva.
Den siste talaren har visserligen rättvist ömmat för sujetternas pensionering, men han har icke afsett, huru hittills dermed tillgått; och då Gr.
Mörner ändock begärt, att saken må förblifva, sådan den är, förmodar jag, att han jemväl velat, att d. K. brefvet af år i83t skall bibehållas.
Jag vill lemna derhän, om 1789 års bref, såsom tillkommet före vårt närvar, statsskick, möjligen må anses 85 Den 8 September. böra qvarstå, ehuru det aldrig kan blifva rättvist, att theatrarna i landsorten skola bidraga till theatern i Stockholm; men 1831 års bref, ett bref, sorn ålägger landsortstheatrarna att bidraga till K.
Hofcapellet, är en fullkomligt rättsvidrig handling.
Stark fråga uppstod jemväl i IJtsk., om icke anmärkn:sanledntmg i ämnet borde i Constit.Utsk. väckas; och denna fråga förföll med endast en knapp pluralitet.
Här är endast fråga om att återföra ett olagligt förhållande till ett lagligt.
Den Svenska artisten måtte väl icke vara mera utesluten från den Svenska lagens beskydd, än hvarje annan medborgare; och dessa kunna icke beskattas genom några Konungabref.
Med utländska artister är förhållandet icke detsamma; men Utsk. har dock funnit lämpligt, att de afgifter, som på den ifrågavar. vägen kunna inflyta, lämpligast borde tillkomma de eommuner, hvarifrån den förtjenst utgått, deraf skatten Ingés.
Mörner, från någon grundsats söka skäl att beskatta*, den ena theatern eller det ena konstyrket för samma yrkes skull på ett annat ställe, kan jag omöjligt godkänna.
Jag yrkar bifall till Utskts förslag.
Då jag yttrade mig emot lista punkten af Utsk:s förslag, antydde jag, att lika säkert, som nämnde förslag verkade till förstöring af vår scen, lika säkert skulle detta sista förslag stärka samma verkan.
Vi komma nu till denna sednare omständigheten.
Jag får dervid först förklara, alt jag anser åtskiljandet af capell och theater vara alldeles olämpligt.
Af ett capell, som icke dagligen öfvas i större stycken, lärer aldrig kunna förväntas några produeter af verkligt musikaliskt värde.