Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Forum för religionsprocesser blifver alli framgent och ulan förändring Rikets Hof-Rätter, visar detta, att samma stadgande står der oberoende af nämnde Kungörelses innehåll i öfrigt, icke såsom ett, för de fremmande religionsförvandternas räkning, eller med anledning af de, i följd af den införda religionsfriheten, förutsedda religionsmål, tillkommet nytt lagbud, utan det står der såsom en allmän erinran, att religionsmål, hvemhelst de rörde, prester eller lekmän, dittills hört och fortfarande skulle höra till Hofrätternes omedelbara upptagande.
Hvad är då naturligare, än att en dylik erinran måste hafva föresväfvat lagstiftaren, då han, sex år derefter, utfärdade en lag, huru religionsmål skulle behandlas.
Af nyss anförda ordalydelse i stadgandet om forum för religionsmål, sådant det uti 1781 års Kongl. Kungörelse förefinnes, följer ock, att, ehuru Kongl.
Förordningen angående fremmande trosbekännare och deras religionsöfning, den 23 Oktober 1860, uppöfver Kongl.
Kungörelsen den 21 Januari 1781, — en omständighet som, märkeligt nog. undfallit
Domkapitlets uppmärksamhet—den sålunda uttalade rättsgrundsatsen likväl qvarstår, att Hof-Rätterne före 1781 varit och fortfarande, intilldess berörda 1860 års nådiga Förordning trädde i verksamhet, voro fora för religionsprocesser, utan afseende på den tilltalades egenskap af prest eller lekman, och att ehuru, enligt Kongl.
Förordningen angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den som tråder till eller utsprider villfarande låra, den 23 Oktober 1860, deruti 6 § stadgar, att »mål angående öfverträdelse af nämnde
Förordning skola upptagas och »afdömas af allmän underrätt, hvars utslag underställes Hofrätts pröfning», religionsmålen i allmänhet icke vidare tillhöra Hofrätts omedelbara upptagande, desamma likväl, för så vidt den tilltalade är prestman, måste, enär 1 § af samma Kongl. Förordning i sista mom. innehåller: »Varder prest beträdd med utspridande af vilsefarande lärosats, derom är särskildt stadgadt»; fortfarande och intilldess något möjligen åsyftadt nytt stadgande i detta ämne tillkommer, höra under Ilofrätternas omedelbara upptagande.
Bekräftelse på det, som i 1781 års Kungörelse stadgas om Hofrätterne såsom fora för Religionsmål, träffas dels i Kongl. Brefvet till Svea Hof-Bätl den 23 Juni 1752, deruti Kongl. Hof-Rätten anbefalles påskynda åtskilliga der anhängiga religionsmåls afgörande, hvarjemte erinras, att »ingen för villfarande meningar i re»ligion misstänkt person, innan ransaknig och dom föregått, må med arrest beläggas, »ej heller någon, som icke af eget bevåg och oaktadt förutgången varning villome»mngar yttrat och utspridt, må på något sätt förolämpas elier för Rätten dragas;» och antydes slutligen Öfverrätterne och Consistorierne, att, i följe af 6 § i 1735 års Förordning, insända årligen förteckningar på de Religionssaker, som hos dem äro anhängige gjorda; på det att deraf visas må hvad som vid hvart och ett blifvit tili - 93 gjordt oell hvaruppå de vidare bero;» dels och i Kongl. Brefvet den 2 Maj 1751, innehållande, med afseende på så väl lekmän som prester, i 4 mom. att »i förenämnda (i 2 och 3 mom. omtalade) händelser och när så långt kommit,» (sedan
Domkapitlet utan framgång förmanat och varnat) »på det flathet ej brukas må,» Hof-Rätterna och Konungens Befallningshafvande anbefallas att, »enär sådana ärender anmälas, lemna uti det, sorn på dem efter omständigheterna ankommer, en skyndsam och allvarsam handräckning.»
För att iakttaga den hittills följda tidsordningen, måste nu afbrytas uppräknandet af »de förra författningar», som åberopas i 1 787 års
Bref och sorn bekräfta den i 1781 års
Kungörelse uttalade grundsats, att Hof-Rätterna äro fora för religionsmål, men ämnet skall här nedan återtagas.
Under tiden skola två Kongl.
Bref, dem Domkapitlet i dess förklaring aflardar med den enda anmärkning, att de röra ett specielt fall och dessutom motsäga hvarandra, här litet utförligare omförmälas.
De äro Kongl.
Brefven den 12 December 1741 och den 16 Augusti 1749 och röra ett och samma ämne, nemligen frågan ont forum för prest som försummar socknebtid.
Dessa bref förtjena, i mm tanka, större uppmärksamhet, än sålunda blifvit dem egnad; emedan de äro särdeles upplysande i afseende på den tidens åsigt om Domkapitlens domsrätt, Enligt 1741 års Kongl. Bref hade, »i anledning af ett förekommet mål angående »en prest, som skall försummat att besöka en sjuk med Herrans heliga nattvard, vid »hvilket tillfälle presten jemnväl varit drucken, hvarföre Häradsrätten honom med »böter ansett, men till Consistorii afgörande hänvist hvad sockenbudets försummande »angick, Consistorium i underdånig skrifvelse förmält, hurusom vid samma måls före »tagande i Consistorio, en del af Ledamöterne hållit före, att, i följd af Kyrkoord »ningen samt den om rättegångar i Domkapitlen utgångna Förordningen af den 11 »Februari 1687, Consistorium tillkomma skulle att deröfver döma, men en del åter »varit af den tanka, att som 7 § i bemälda Förordning innehåller, det Consistorio »ingen dom tillkommer öfver någons lif, lemmar, ära och egendom, och bemälda »prest borde anses med den plickt, som Kyrkoordningens 17 Kap. 2 § utsätter, så »skulle Consistorio ej tillhöra att deröfver döma»; hvarom Consistorium förfrågar sig hos Kongl. Majit, som genom nu i fråga varande bref lemnar det svar, att hvad ordet egendom i ofvanåberopade 7 § i 1687 års Förordning acginge, detsamma afsåge, att Consistorium ej finge döma i sådana tvister om egendom, som härörde af arf, köp, skifte m. m., och som hil ej hörde; »dock alldenstund Kyrkoordningens »17 Kap. 2 § förmår, att den prest, som af vårdslöshet och försummelse uteblifvit, »då han fått socknebud, bör plickta första och andra gång med hälften af allt sitt »underhåll det året till Kyrkan, och, om han tredje gången dermed beträdes, skall »alldeles afsättas, och det således är en plickt, hvartill en sådan försumlig prest »dömas bör, kunnandes böter och plickt icke af någon annan än domaren åläggas, »äfvensom ock en sådan prest, der han tredje gången beträdes att hafva försummat
I 94 »socknebud, hvarföre han efter förrberörde §:s innehåll skall alldeles afsättas, då kom»mer alt af Domaren dömas från tjenslen, hvilken dom Consistorium sedan verkställer »och de mål allenast, hvilka äro klara och tillstådde oell ankomma på allvarsam »åtvarning eller några månaders suspension kunna af Consistorio afgöras, som äger »hafva inseende öfver presterna att de deras embete rätteligen förestå; fördenskull »och i anseende härtill prÖfvade Kongl. Maj:t ofvanberörda mål icke höra lill Consi »slorio utan till Häradsrättens afdömande».
Brefvet den 46 Augusti 4749 åter, hade
Presteståndet vid då nästförutgångne riksdag uti underdånig skrifvelse hemstält, om icke nyssanförda 1741 års
Bref »kunde i nåder så förklaras, att Consistorium skulle få upptaga och afgöra »de mål, som Presters embetsförseelser egentligen angår, så framt icke laga bevis »fela eller andra omständigheter kräfva domarens åtgärd, då Consistorium hade målet »till vederbörande domstol att hänvisa och sedan, om dess beskaffenhet sådant for»drade, sig deröfver utlåta».
Härpå svarade Kongl. Majit, att »emedan Consistorio tillkommer att hafva in »seende öfver presterna och 1741 års
Bref innehåller, att de mål, som äro klara »och tillstådda och ankomma på en allvarsam åtvarning eller några månaders suspension kunna af Consistorio afgöras — — och detta jemväl gifver mindre förar »geise om Consistorium afgör målet, än om det vid allmänt
Ting uti menighetens »närvaro skall handteras; thy vill Kongl. Majit på det sätt förklara 4741 års nådiga »Bref,l att, när prest angifves att hafva försummat socknebud, bör sådant angifvande »i Consistorio ske, så att Présten dit må kunna inkallas och, om han tillstår eller »målet eljest är klart, må Consistorium det afgöra; men så framt målet är tvistigt »eller att en sådan prest tredje gången dermed beträdes, hvarföre han efter 47 Kap. »2 § i Kyrkoordningen bör ifrån tjenslen dömas, då bör sådant ske af vederbörande »domstol, likmätigt högstberörda Bref af den 12 December 1741» I sammanhang härmed må äfven anföras Kongl. Brefvet lill Consislorrerna den 48 December 4746, ehuru detta Bref icke blifvit af Domkapitlet i förklaringen uti detta mål vidrördt.
Det upplyser, att Domkapitlet i Göteborg förfrågat sig hos Kongl. Majit, »huruvida Fiskalerne, när de någon förment ringare embetsförseelse emot en »prest angifva, äro befogade, utan att af Consistorio varda förordnade, begära skrift»vexling samt muntligt förhör uti Consistorio rn. m.»
I anledning häraf har Kongl. Majit uti förevarande nådiga Bref yttrat, att alldenstund Instruktionen för Landsfiskalen den 3 December 1714 antyder, att Landsfiskalen kan angifva hos Landshöfdingen i orten sådant, hvarvid denna kan lägga hand, och vid Häradstingen lagligen utföra allt det, som han kan finna sig befogad att åtala och om något sådant brott vore föröfvadt antingen af en prest eller någon annan, hvaruppå straff eller böter i lag och författningar äro utsatte, honom icke betagas kan att inför vederbörande domstol derå kära; men uppå de mindre embetsförseelser, som af en prest begås kunna, icke några böter utsatte äro, hvilka af Domaren skulle påläggas, utan äro af den 95 beskaffenhet, att de med varning eller 2 till 3 månaders suspension ifrån embetet kunna försonas, som af Consistorio efter omständigbeterne utsättas kan, likmätigt Kongl. Brefvet den 12 December 1741; fördenskuld förordnar Kongl. Majit, att icke någon Lands- eller Stadsfiskal bör uti Consistiorio, som icke är någon Domstol, begära ordentlig skriftvexling eller muntligt förhör emot någon Prest eller honom der tilltala; utan må han, om målet är så beskaffadt, det vid domstol utföra, på embetets vägnar, eller han af Landshöfdingen på Consistorii begäran dertill förordnad varder; men skulle en Fiskal finna att en Prest begått någon försummelse i embetet, så bör det icke vara honom eller någon annan betaget, att gifva det Consistorio vid handen, — — på det en sådan prest må umgälla hvad hans förseelse förtjenar utan att af Fiskalen i Consistorio varda tilltald».
Häraf inhämtas, att efter då gällande rättsgrundsatser, endast domaren kunde ålägga Prest böter och afsättning från embetet och att »Consistorium icke var någon domstol».
Och denna uppfattning af förhållanderna tyckes icke ensamt hos regeringen varit rådande utan äfven erkänd och delad af Presteståndet, hvilket saken närmast rörde.
Detta bevisar innehållet af Ståndets ofvananförda underdåniga hemställan angående förklaring öfver 1741 års Kongl.
Bref. Hade Presteståndet ansett detta Bref göra intrång i sina lagligen grundade rättigheter, så skulle Ståndet helt visst icke underlåtit alt derom erinra och med åberopande af Kyrkoordningen och andra i ämnet utfärdade förordningar söka värna sina rättigheter, synnerligast då en så vigtig, som Consistoriernes, domsrätt öfver Presters embelsfel, var i fråga.
Men i stället utbeder sig Prestestådet en sådan rättighet, i form af nådig förklaring öfver ett deruti ingripande lagbud.
Detta lägger i dagen, att rättigheten icke förut fanns, icke ens såsom ett anspråk.
Här kan ej förutsättas okunnighet om egna rättigheter eller bristande mod att dem förfäkta hos ett Riksstånd, som utan tvifvel stod på höjden af sin tids upplysning och som utgjorde en vigtig del af representationen under det friaste statskick.
Det kunde således ej vara annat än brist på grund i den bestående lagstiftningen, som tillbakahöl! i fråga varande anspråk.
Icke destomindre framlyser i Strengnäs
Domkapitels nu förevarande förklaring en orubblig öfvertygelse, att redan i Kyrkoordningen och 1687 års Förordning finnes grundad
Consistorii oinskränkta domsrätt öfver presterskapets fel i lära, lefverne och trosbekännelse.
Yid fortsättning af uppräknandet utaf de »förra författningar», som i 6 § af 1787 års
Bref åberopas, såsom ländande till efterrättelse i fråga om religionsmåls behandling, följer nu, enligt den ordning, Domkapitlets förklaring anvisar, Kongl. Majlis Stadga och Påbud den SO Mars 7735.
Denna har, såsom Domkapitlet anmärker, hufvudsakligen afseende på lekmän.
Den föreskrifver likväl uttryckligen, att religionsmålen höra till verldslig domstol och angifver tydligen den förberedande befattning, Domkapitlen äga att vidtaga med de för dylika mål antastade lekmän, innan de öfverlemnas till Rätten.
Den befattning åter, som tillkommer Domkapitlet, i afseende på 96 Prester, hvilka för enahanda brott angifvas, innan de dem rörande mål till vederbörlig domstol hänvisas, beskrifves i härofvan anförda 175'] års Bref, hvilket i detta fall således utgör en fyllnad till 1735 års Stadga.
Allmänna lagens stadganden i 1 Kap 3 och 4 §§ Missgernings-balken återträffas hufvudsakligen i 1 Kap. 2 § af 1686 års Kyrkolag och gäller följaktligen om dem hvad längre fram om sistnämnda lagrum skall anföras.
Brefvet den 8 Maj '173'I påkallar derefter synnerlig uppmärksamhet, såväl för sin egen skull som för
Domkapitlets i min tanka oriktiga uppfattning af dess innehåll.
Detta innehåll är härofvan ordagrannt återgifvet och inhämtas deraf, att Kongl. Majit utfärdat det nådiga Brefvet i öfverensstämmelse med den mening, Rikets Ständer genom underdånig skrifvelse den 30 April 1731 anmält.
I Rådsprotokollet för den 8 Maj 1731 är Ständernas berörda skrifvelse fullständigare intagen och i hithörande del så lydande: — — »Härjemte och som Riksens Ständer »berälta sig hafva befunnit, att då någon för bilärors bysan- och utspridande blifvit »i Consistörio förhörd och brottslig funnen, har Consistorium sin ransakning och »betänkande immediate till Kongl. Maj:ts Justitie-Revision insändt, hvarifrån för orternas »aflägsenhet svar ej så snart kunnat erhållas, samt att de saker, som angå förföriska »lärosatsers utspridande och Guds hus samt Predikoembetets försmädande skola länge »vid verldsliga domstolar blifvit oafgjorda liggande, genom hvilka uppehåll de brotts»lige blifva i sina villfarelser styrkte och dem såmedelst tillfälle lemnäs sine giftige »lärosatser att utsprida; alltså vore Rikets Ständers underdåniga mening, att när ett »Consistorium finnér sig föranlåtet, någon sak att referera, det relationen då till Hof»Rätten försändes och att den anstalt gjöres, det slika Consistoriernes relationer fram»för alla andra criminalsaker föredragas» etc.
För att fatta meningen af detta Bref anser
Domkapitlet nödigt att kasta en blick tillbaka på åtskilliga i slutet af 17 och början af 18 seklet utkomna författningar, af jemförelse med hvilka Domkapitlet tror sig hafva funnit, att de villfarelser i religiösa mål, hvarom de handla, tänkas hysta och spridda genom lekmän, men att de deremot icke innehålla något stadgande rörande ansvar för prester, i afseende på deras förhållande i embetet.
Dessa åberopade äldre författningar förekomma ej i de vanligaste lagsamlingarne, och det torde derföre vara nödigt att korteligen angifva deras innehåll.
De äro a) Konung Carl XI:s den 6 Oktober 1693 på tyska språket och således hufvudsakligen för Sveriges då varande tyska provinser utfärdade Edikt, föranledt, såsom det synes, af de i nämnda provinser då sig utbredande »kätterier och svärmiska läror» m. m., hvarmed troligen menas den så kallade pietistiska rörelsen.
Detta edikt är uttryckligen stäldt till alla undersåter »af hvad stånd och kondition det vara må» samt anbefaller dem och synnerligen Prester och lärare att afhålla sig från alla svärmerier, kätterska, farliga, misstänkta och anstötliga talesätt »samt stadgar, att de som 97 som icke efterkomma Ediktets varning, skulle angifvas hos Superintendent eller Consistorium, som efter offentlig undersökning vid domstol (nach gerichthchen öffentlichen untersuchung) skulle första gången söka förmå de tilltalade alt afstå från deras förvillelser, men om de sådant vägrade, låta afsätta dem från tjensten, der de någon sådan hade, och förvisa dem från Riket. b) Kongl. Brefvet den 7 Juni :1706, aflåtet af Konung Carl XII från Lusuc i Wolhynien till Rådet, anbefaller detta att hålla hand deröfver att de personer, som med svärmerier beträdas, ej allenast måga blifva dragna till ansvar och förhör, utan ock, när de biefvo funne brottslige, för deras förmätna uppsåt tili förändringar och »nyfikenheter», i följe af Religionsstadgarne på det skarpaste varda ansedde.
Såsom straff bestämmes landsförvisning för dem, som äro fremmande; men afsättning från embete och tjenst för dem, som äro inhemske och Rikets undersåter.
Jemväl ock annat straff, »som brottet kan finnas.» c) Kongl. Brefvet den 1 December 1715 upprepar föreskrifterna i Kongl.
Brefvet af år 1706, åberopar 1694 års Edikt och innehåller i öfrigt dels närmare bestämning af begreppet om konventikel, hvarigenom den skiljes från vanlig husandakt, dels o.k förbud emot förstnämnda slags andaktsöfning. d) Kongl. Brefvet den 8 December 1721 är stäldt till Ofverslåtbållaren och anbefaller honom att låta kungöra och strängt handhafva föreskrifterna i ofvannämnda 1706 års Bref. e) Kongl. Brefvet den 27 Juni 1728 rörer några af en vid namn
Dippel utgilna irrläriga skrifter, hvilkas villfarande läror presterskapet uppmanas att vederlägga och dem, som af dessa läror besmittade äro, undervisa och förmana samt stadgar i öfrigt att om någon icke låter sig rätta af denna undervisning, honom meddelad först af hans själasörjare och sedan af Consistorium, han skall af vederbörande under laga tilltal ställas.
I dessa författningar har jag icke kunnat upptäcka, hvad Domkapitlet der funnit, eller att de angå endast lekmän.
Det är en sanning, att då de väsentligen äro riktade emot pietismen och de dermed i sammanhang stående konventiklar, i hvilka presterna i allmänhet icke togo del, dessa' författningar också innehålla åtskilliga derpå syftande föreskrifter, som endast på lekmän äro tillämpliga, men de innehålla andra om biläror och kätterier, som gälla alla undersåter, af hvad stånd och kondition de äro, och från dem voro väl icke presterna undantagna
Dessutom stadga dessa författningar såsom straff embetets eller tjenstens förlust, ett straff, som kunde träffa alla prestmän, men icke alla lekmän.
Att i dessa författningar icke förekomma stadganden om ansvar för prester, i afseende på deras förhållande i embetet, är lätt lörklaradt, då irrlärighet icke egentligen är att betrakta såsom ett embetsfel, vare sig för prester eller andre embels- och tjenstemän, justemedan det kan begås af alla menniskor, utan afseende derpå om de äro prester, andre embets- och tjenstemän eller helt och R.
13 9ä hållet enskilda personer.
Derföre är också Kyrkolagens häremot stadgade förbud, i 4 Kap. 2 §, riktadt emot »läroståndet och alla andra, af hvad stånd de äro»; och sålunda kan ej heller ur denna äldre lagstiftning härledas någon grund för olika behandling af irrlärig prest och irrlärig lekman.
Det är först 1860 års Kongl. Förordning, som härutinnan infört olikhet, i afseende på forum, i det den undantager prester från den domsrätt, Underrätt i dylika mål numera äger utöfva.
Ordalydelsen af 1731 års
Bref gifver icke heller anledning att förmoda, det någon inskränkning till de religionsmål, för hvilka endast lekmän anklagas, der är afsedd.
Såväl rubriken, som ordalagen i sjelfva Brefvet utmärka tvärtom, att det är målens egenskap af religionsmål icke de anklagades personer, stånd eller vilkor, som är tagen till grund för föreskrifterna om målens behandling.
De ur Rikets Ständers skrifvelse här ofvan fullständigare anförda motiver för de ifrågavarande målens förflyttande till Hofrätterna gälla äfven, ehvad de tilltalade äro prester eller lekmän.
Men Domkapitlet, som anmärker att 1731 års
Bref är den första författning, hvilken bestämmer Hofrätterna såsom fora för religionsprocesser, antager ock, i följd deraf att, då enligt Domkapitlets förut omnämnda åsigt, detta Bref endast rörer religionsprocesser emot lekmän, samma inskränkning jemväl skall vara underförstådd vid det ofta upprepade stadgandet i 1781 års Kongl. Kungörelse, att »forum för reliqionsprocesser blifver alli framgent utan förändring Rikets Hofrätten.
För denna mening finner
Domkapitlet ytterligare stöd deruti, att 1731 års
Bref lemnar lill Consistoriernas pröfning, huruvida målen skola till Hofrätten refereras eller icke, något som
Domkapitlet anser omöjligen skulle kunnat medgifvas, i afseende på villfarande meningars utspridande af preslmän, enär för detta brott 1686 års Kyrkolag i 1 Kap. 2 § stadgade ett straff, hvarifrån Consistorierna icke ägde att befria.
Antagandet, att 1731 års
Bref först öfverflyttat på Hofrälterne skyldigheten att såsom första domstol upptaga religionsprocesser har nog sin riktighet och anledningen till denna lagstiftningsåtgärd kommer härnedan att närmare vidröras.
För den förmodan åter, att detta förhållande skulle hafva inflytande på tolkningen af det anförda stadgandet i 1781 års Kongl. Kungörelse, lärer väl all grund redan vara undanröjd genom hvad här ofvan är vordet anfördt emot den oriktiga föreställningen, att 1731 års
Bref inskränker sig till religionsmål, anhängiggjorda emot lekmän.
Beträffande vidare det stöd för nämnda föreställning, hvilket Domkapitlet söker finna i den omständighet, att det skulle vara Consistorierna medgifvet att pröfva, om en sak skall refereras eller icke, och att något val i sådant fall icke skulle kunna tillstädjas, derest en prest vore tilltalad för villfarande mening; så fruktar jag alt detta stöd saknar grund, om möjligt, i högre grad, än föreställningen, hvilket det skall stödja
Ty först och främst lärer icke en sund lagtolkning tillåta att tyda orden : »enär eli Consistorium finner sig föranlåtet någon sak referera», på det sätt, att Domkapitlet derigenom tillerkännes rättighet att, utan afseende på sakens beskaffenhet, efter godtycke, afgöra, huruvida densamma skall refereras, eller icke.
Rätta 99 förståndet af dessa ord kan ej vara något annat, än att, då Consistorium finner en sak så beskaffad, att dess slutliga afgörande icke ligger inom Domkapitlets behörighet, hvilket till exempel inträffar, så snart någon hos Consistorium »blifvit för bilärors hysan- och utspridande förhörd och brottslig funnen», såsom det härofvan i 1731 års
Bref heter, skall Consistorium vara föranlåtet alt saken referera; likasom, i motsatt fall, då saken icke är af svårare beskaffenhet än att den åtgärd, som dermed bör vidtagas, är en sådan, som tillhörer Consistorii befogenhet, såsom förmaning och var ning, eller afhållande från tjenstutöfning på kortare tid, då får Consistorium icke finna sig föranlåtet att densamma re/erera.
Vöre det icke så, då skulle Consistorierna hafva fått sig tillagd en magt, som icke bör tillkomma någon myndighet i ett lagbundet samhälle, nemligen magten att, efter godtycke, bestämma, hvilka mål, det ville afgöra och hvilka det föredroge att visa ifrån sig.
— För det andra, behöfver här endast erinras, att den åberopade 2 § i 1 Kap. af Kyrkolagen gäller ej blott om dem af läroståndel utan ock alla amira af hvad stånd de äro, för att inse, att derest något hinder för refererande af ett religionsmål skulle i nämnda §:s stadgande förefinnas, såsom Domkapitlet här ofvan antager, samma hinder måste möta för refererande af ett religionsmål, rörande en lekman som för det, hvilket rörde en prestman, och att således, ur Domkapitlets synpunkt, besagda § bordt utgöra hinder för allt dylikt refererande.
Men, för det tredje, är det så långt ifrån att
Consistorierne behöfva något medgifvande för att underlåta tillämpa 1 Kap. 2 § Kyrkolagen, att tvärtom Consistorierne aldrig haft sig i lag medgifvet att tillämpa nämnda §.
Den innehåller, att de deri utsatta straff af embetes förlust och förvisning ur Riket skola åläggas efter laga ransakning och dom.
Laga ransakning och dom kan återigen icke åstadkommas af annan myndighet, än en domstol.
En myndighet deremot, som icke får höra vittnen på ed och inför hvilken allmän åklagare icke får uppträda och föra talan (se 22 § i Kongl. Förordningen den 11 Februari 1687 och Kongl. Brefvet den 18 December 1746, här ofvan infördt) kan, efter våra rättsbegrepp, icke tillvägabringa laga ransakning och dom.
Dertill kommer, alt de i nämnda § stadgade straffens beskaffenhet gör deras tillämpning af en myndighet, sådan som ett Consistorium, orimlig.
Huru skulle nemligen ett Consistorium kunnat ådöma landsförvisningsstraff, den tid detta straff ännu qvarstod för religionsbrott? och huru skulle, ännu i dag, ett