Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De käcka, snabba, tvärt afbrutna introduktionsackorderna gingo denna gång med mycken sammanhållning, orkestern hade riktigt » samlat » sig före böijan, men de derpå följande blåsackor-derna borde ansatts mer på en gång, det hurtiga themat i allegrot hade kräft mer betoning, slutet gick bra och väckte applåder, som dock ej smattrade med entusiasm förrän efter C: dur-ouverturen.
Det var aftonens glanspunkt Vi hålla hr Nordquist räkning för att han med fin pietet vidmakthåller Normans-traditionen i detta herrliga verk raed förbiseende af de Wagner-Bulow-Hallénska virtuositets-tempo * ryckningarne, alldeles i stil med diverse nyare pianisters tilltag vid spelandet af den store Wienarens sonater, dervid isynnerhet Passionatans final jägtas på ett applådhungrande virtuos-sätt, som skulle helt säkert duktigt retat kompositören (varnande exempel: Annette Essipoff-Leschetitsky, Joseph Wieniawski, Vera Timanoff m.
Pasdeloup gick en medelväg och accellerade först något mot de sista takterna.
Hr Nordquists orkester höljde sig med ära.
Allt gick väl, violinerna spelade som en man, flöjtsiraterna * flögo med behaglig embouchure och distinkt hållning, violoncel-lerna klungo kraftigt och klart, asiatmusiken hven ej bedöf-vaude, nyanserna särdeles crescendot kunde ej tänkas bättre, det hela gaf en andaktsfull konstnjutning som fa.
Att i denna opera eller rättare detta operasymfoniutförande orkesterackompagnementet måste tillerkännas en vidsträcktare plats än i andra operor, måste vidgås.
Orkesterstämmorna suppleras innerligt och intimt af vokalstämmorna med deras instrumentala förning, hvadan det skulle gifva ett tomt intryck derest ej orkestern fullt distinkt framträdde i densymfoniska harmonien.
Huruvida ej här fördelen af sänkt orkestergolf skulle ampelt taga ut sin rätt, synes mig liksom vid Wagneroperor föga tvifvelaktigt.
Afven för Meyerbeer (ifall jag vägar nämna denne så nära Wagner).
Jag vet och inser de skäl, som tala emot saken.
Men — om man försökte!
Vederbörande äro ju ej avoga mot reformer.
Orkestern sitter ju redan betydligt lägre än förr och omrangeringarne med harpan och kontrabasarne är en hygglig reform, särdeles artig mot de förtviflade ungherrar, som då det gafs balett höllo på att vrida sig galna, då de köttfargade trikå-erna alltsomoftast skymdes af de ståtliga kontrabasarne och de ståtliga kontrabasisterne.
Jag undrar om ej kapellmästarens ändrade plats också är ett framsteg, trots den gått bakåt.
Styrpinnen misstänker jag kan ses från scenen numera och det bör ju ej vara så grufligt dumt för de sjungande, hvaraf de taktlösas falang icke är så liten just.
Att kapellmästarne sitta är i Sverge en vacker koncession åt humanitetens fina känsla, men att det ännu icke anses opassande att stå visade hr Nordquist vid Musikföreningens » Faust », änskönt en hand med pinne rigoröst viftade takten åt damerna från högra kuliss-ettan.
Äfven vid stormande ouverture-applåder händer sig att man far se kapellmästarne stiga upp.
Men det är blott för en kort stund, som de använda att småle och bocka sig hit och dit.
Fastspikade äro de i alla händelser icke.
December-repertoiren har för öfrigt upptagit frk.
Ek om h vardagar De och frk.
Klemming om söndagarne som Elsa i » Lohengrin », hvarförutom frök.
Oselio oupphörligt slutat uppträda, än sista gången i dag, än sista gången i morgon, låtande de stackars Petersburgame kanske längta lifvet ur sina rysskroppar, innan hon stiger ombord och med Exprss fart ångar dit.
De kontinuerliga afskedena ha lockat folk och blomster och varit ganska bra för alla parterna, så det är ingenting att derom tillägga, om ej adjö eller goddag igen — hur det nu kan bli.
sft sf:
* Det blet det senare.
Och hur eklatant!
Söndagsafton ooh hela det k. huset på teatern, första raden fullsatt, andra och — femte!
Hvadan?
Jo, frk.
Aas ville visa att hon, som hardt når skandaliserat Stockholm med en grisett-Carmen d ’ une hardiesse extrême, kunde väcka andakt och fromhet genom Wagners helgon skinande pietistiska Elisabeth i op. Tannhäuser.
Hon lyckades, ehuru hennes individualitet som utöf-vande konstnärinna uppenbarligen ej stämmer öfverens med roler af detta fromma slag.
Detta fromma slag passar deremot mycket bra för frk.
Ek, såsom konstnärinna, och vi kunna så mycket mer opåtaldt för allt kurmakeri och inställsam kurtis som vår åsigt nämna, att vi anse frk.
Aas ’ Elisabeth underlägsen hennes, som hon sjelf en gång sagt oss, att hon » icke bryr sig om att läsa hvad vi tidskriftens musikrevy) kunna skrifva om henne ».
Ingendera af dessa unga damer sjunger likväl rolen med detta musikaliska förstånd, denna klassiskt rena och puritanskt stränga smak som vår första Elisabeth, Fredrika Stenhammar.
Allraminst frk.
Aas, som dock i röstmedel har så mycket mer att visa upp.
I det sköna h: moll-h: dur-ariosot (final II) nådde hon på långt när ej fru Stenhammar, som här tolkade qvinlighetens ljufvaste egenskaper med det osökta mästerskap, som i dylikt var henne eget, och som man har i tacksamt minne från bland annat hennes Ess-dur-cavatina i Figaros bröllop, Alices första romans (Rol&gt;ert) o. s. v. I bönen tilltalade oss mer hennes rörande veka känsla än hennes élèves stundom nunnelikt stela stundom operamessigt emfatiska föredrag.
Fröken Ek var för några år sedan en utmärkt Elisabeth, spelade ypperligt, sjöng känsligt och fint och gaf en illusorisk yttre bild i utseende, skick, later.
Aas var ej bra i det senare fallet, men spelade annars rolen med sin vanliga ovanliga intelligens, och rösten togs i anspråk af vårt liofkapell, som aldrig kan lära sig ackompagnera Wag-neroperor, är jag rädd, med mindre än att de sitta i tornet« djup, Jordoldt för verldens öga.
Äfven i Wagaeroperor måste sångaren komma ihog att det är musik han skall sjunga, ej nödrop han skall upp-häfva.
Yi frukta hr Bruns kärlekssång aldrig kunnat tjusa någon verklig Venus, men som frk.
K. på vår opera framställer skönhetsgudinnan i fossilt tillstånd, så kan det görahemie detsamma, men ej publiken, stackars publiken.
Att en opera såsom skäligen konventionel konstart förutsätter konventionel plastik, inse vi väl, men icke behöfver derför en till nationaliteten tysk vis-bard bråka så andlöst som denne Tannhäuser.
På scenen måste derjemte bråkas så det ser bra ut och icke så det ser komiskt ut, då det gäller tragedi.
Allraminst iar den häftiga gymnastiken meddela sig åt föredraget, så att det blir.
falska toner, orätta tonvärden och mera dylikt.
Ja, äfven antaget att det senare är korrekt, icke får man flåsa, grymta, skräna till mer än en viss grad äfven i de mest dramatiska och häftiga partier.
Man erinre sig Labatts Tannhäuser.
Der var tysk stil, Wagners il direkt från expeditionsorten.
Nu har man fått höra dess parodi.
Var alltså hr Sellman relativt bättre som denne riddare, maste dock erkännas, att kamraterna nu fatt hörbarare och hörvärdare ställföreträdare än i våras.
Hr Strandberg sjunger mycket fromt sin lilla fromma lied, hr Nygren — fac-totum Nordquisti — sjunger duktigt sin duktiga cantilena o. 8. v.
Orkestern har i denna operas ouverture en af dessa bataljhästar, som liknande pianisternasLizst-rhapsodier,Tausig-transkriptioner eller Kalkbrenner-variationer, aldrig uraktlåter att inbringa sina ansträngda och af det myckna ramlandet, skalandet, blåsandet, gnidandet och luckdaskandet alldeles kräftröda exekutörers forsande applådströmmar.
Efter ouverturerna till Don Juan, Friskytten eller Trollflöjten applåderas ej hälften så mycket.
Också taga ej dessa kompositioner orkesterherrarnes kroppar på långt när så mycket i anspråk som Wagner, hvilken nog visste hvad han gjorde, när han undandrog sina herrar ur publikens åsyn.
I » operornas opera », som hr Nordquist låtit sig angeläget vara att vidmakthålla på spellistau, ha åtskilliga rol-förändringar yppats.
Så har hr Nygren avancerat från Masetto till Leporello, hr Grafström ryckt in i Masetto och frök.
Klemming efterträdt frök.
Riego som Donna Anna.
Fröken Klemming har af en betuttad recensent blifvit förklarad såsom öfverlägsen flera decenniers Annor i dennaopera.
Enär under denna tid såväl fru Michaéli som fru Sten-hammar och fröken Pyk utfört partiet, så må väl med fog stora anspråk bli följden af denna rangrulla.
Pauvre demoiselle!
Mot sina fiender reder mau sig nog, men — --
Nu är att märka att Mozarts qvinnopartier i motsats mot operadirektörers vanliga dumma åsigt alls icke äro några lätta uppgifter för hvilken nybörjerska som helst.
Utan att som Alexander Oulibduff begära det omöjliga: verldens skönaste qvinna, största tragedienne och herrligaste sångerska i en person, för Donna Annas parti, måste man dock vidgå att betydande egenskaper, och utvecklade egenskaper här med nödvändighet äskas.
Redan att framhålla och tydliggöra Donna Annas komplicerade själslif är ej det lättaste: dotterns sorg vid en faders förtidiga graf, kedjad vid hatet mot mördaren, ett hat, så mycket mer tragiskt våldsamt, som det ej vågar vara mindre, för att ej yppa den stora hemligheten i Annas lif, den förtärande gräsliga hemlighet, som följer henne i den graf i hvars djup den kastat hennes ungdom och skönhet.
Om och i hvilken potens en sångerska senterat detta framgår af utförandet af de begge ariorna.
Det stora recitativ, som föregår den förra af dessa, räknas med skäl till denna konstdetaljs yppersta.
Men det fordras också ej så litet för att all dess skönhet skall fa sin rätta belysning.
Fröken Riego gaf detta recitativ exem * plariskt, men det är ju ej underligt att en så oerfaren ny börjerska som frk.
Klemming icke förmådde gifva samma resultat.
Något bättre gick det i arian som uppbars af en viss dramatisk fläkt, ehuru utförandet ej var så genomtänkt som man kunnat önska.
Klemming måtte emellertid ha ansett att af allt som i första akten bjöds, deribland fruarne Östbergs och Edlings utmärkta prestationer, publiken satte denna sista scen öfver allt det andra, ty vid ridå-hissningarna efteråt syntes endast Donna Anna, ena gången förd af hr Strandberg, som med vanlig modesti backade genast, lemnande fastmön unique.
Den andra arian torde vara operans svåraste nummer, särdeles om man ser scenen, ej med da Pontes, utan med Mozarts raffineradt psychologiska skarpblick.
Utrymmet nekar mig nöjet att härför redogöra, hvadan jag skyndar attkomplimentera frk.
Klemming, gom alls icke misslyckades med denna svåra aria, af det enkla skäl att arian — uteblef.
I öfrigt tedde sig frk.
Klemming såsom häradglödande spanjorska väl lik en litet stött och surmulen svenska.
Den nordiska köld, som ligger ej mindre öfver stämma än person, måste tina upp, försåvidt frk.
K: s spaniorskor och italienskor ej skola förefalla lokaliserade, hvilket ju är ett stort fel, då operorna endast äro öfversatta.
Donna Anna är ju icke någon fröken Adelstjerna, hvars far, landshöfdingen, blifvit ihjelstucken af residensstadens Don Juan, husarlöjtnanten (och ridläraren) Sabelskramla.
Klemming förefaller vara en ung reflekterande sångerska.
Men detta reflekterande syns för mycket i hennes ögon, som äro ett par reflexionsspeglar af ny modell.
Så t. ex. i en kärleksduett när frk.
K. ser på sin motpart, säga hennes ögon visst icke: » jag älskar dig » eller » ack, älska mig » — utan: » jag undrar just hur vår ensemble skall ga i dag » dier — » nu slarfvar hr X. med en sextondel igen »
— eller » hur skall jag nu fä min höga ton i tid » o. s. v.
Dessa reflexioner äro frk.
K: s enskilda egendom och ingen direktion eller publik i verlden kan våga förbjuda dem.
Hvad man önskar är också blott att dessa lofliga tankar ej synas för mycket hos lilla 14: åriga Julia, som än ej hunnit med nagra sånglektioner, eller lilla Gretchen, som ej haft råd — allraminst för hr Arlberg.
En af hr Strandbergs triumfer är nu som torr G-dur-arian i Ottavios parti.
Måhända litet mer expression dock ej skulle skada, så som en mycket högt stäld sångare i vårt land brukar föredraga denna underljufva tondikt.
I partiets utförande för öfrigt märktes intresse och lif, som man förut fatt sakna.
Hr Strandberg börjar qvickna vid äfven i Don Ottavio, en mindre lifvande rol, som man vet.
Hr Nygren var ej oäfven som Leporello, ehuru den spanske betjentens slughet och elegans ej riktigt förraärktes i denna robusta, något för trygga framställning.
Katalog-arian är ännu hr N. öfvermäktig, hvilket ju ej är att undra på, när man erinrar sig denna arias svårigheter så i ett som annat.
Pultronarian kom ej heller till sin rätt, hr N. var for trygg och » säker » äfven der.
Rösten lämpar sig bättre for tragiska partier och besitter ej ännu den nödiga färgblandning, som här kräfves.
En buffo bör vara mästare i parlando ocb äfvenledes ega en tungteknik af prima sort.I ensemblenumren gjorde denna Leporellos duktiga organ en verkan, som man måst sakna i hr Janzons föröfrigt — tills vidare öfverlägsna framställning.
Hr G-rafström var någorlunda tillfredsställande som Ma-setto, men fru Edling alldeles förtjusande som Zerlina, hvilken åren till trots lyckas henne bättre för hvarje ny repris.
E. var den enda af damerna, som sjöng helt i Mozarts anda och med de finaste profven på god metod, hennes präktiga filering af tonen t. ex. i de begge ariorna.
Hennes spel är täckt som förr och kanske delvis ännu mer muntrande numera.
Fru Östberg hade inlagt i Elviras stora scen något mer af öm och ädel smärta, begagnande litet flitigare röstens halfdagrar, detta med yppersta resultat: det rörande är nem-ligen så tacksamt för hvarje liten gärd.
Arian med dess i öfrigt som alltid storslagna och kraftfulla återgifvande för-tjenade derför verkligen det bifall, den väckte, och här voro den utförandes solonigningar vid inropningarna fullt motiverade.
Fru Ostbergs Elvira förefaller oss utmärkt nu som forr, det medge vi gerna, men icke i sista akten, det måste vi nu ut med, sedan vi fåfängt bidat någon ändring.
Elvira måste der framställas rörande, ädel, tilldragande, ljuf s&amp;&gt; att Don Juans faslighet vederbörligen skärpes.
Fru Östberg tedde sig tungt moraliserande, gammal och förståndig och illa klädd m. e. o. sä att Don Juan får snarare medhåll än fasa för sitt ignobla förfarande mot derma sköna.
Under katalogarian sitter fru O., i stilla resignerad smärta.
Detta strider ej mindre mot rolen än fru Ö: s rifvande utförande af andra delar deraf.
Elvira får verkligen här icke sitta som en byråchef, lyssnande på en föredragande protokollsekreterare, utan betänka att hon är spanjorska och rätta sitt uppförande derefter.
Under Adurterzetten vore bättre om man bestod Elvira en skaplig altan så att hon kunde stå på den lutad mot dörren.
Nu står fru O. (som på en stege!
) i en liten lucka framför en liten hönsbur.
Arma flicka!
Guvernören skulle heta Lundin och debutera; deraf blef intet, hr Sellergren remplacerade, denna afton icke disponerad, åtminstone var han förr en bättre Guvernör.
Rösten behöfver mer ans att ej snart nå dekadans.Hr Linden hade åtskilligt tagit sig i sin Juanito-framställning.
Specielt märktes Arlbergs-edukationen i reci-tativen, somliga illusoriskt å la F. A.
Klackarna måtte ha repat sig också, hr L. hade vuxit.
Nödvändigheten att för att bli hörd anlita skrikparlando störde nu som förr i denna bel canto-opera, de sceniska arrangementen i finalerna hjelpa dessutom föga hr Linden, snarare motsatsen.
Hans 8|&gt;el i sista akten vardt skarpt klandradt af många bland abonne-mentspubliken.
Det är dock ioke så godt må abonnements-publiken tro.
Jag var glad att det gick så pass som det gjorde.
Odisputabelt var debuten mycket sämre.
Hr L. gör nu allt hvad han kan, men han kan icke, kan icke, kan
icke sjunga och spela Don Juan.
CTest f -- —, mais
c ’ est comme t; a!
Hvarje år i julveckan arrangerar numera K.
Operan en liten hjeltetenor-uppvisning för sin benägna publik.
En liten hjeltetenor blef det ock i år, men en vacker.
Hr Jiundmark var det i fjol, liten och vacker också han, i Lohengrin.
I år var det Den Stumma och hr Hagman, liten och vacker, till och med mycket vacker.
Hr Lundmarks redebut rekryterade dock ej hjeltetenor-facket, hans mellanregister var på god väg, men ej resten.
Hr L. blef i stället en förstärkning för den komiska operans heroer och härutinnan kan man om honom hysa grundade förhoppningar *.
Hr Hagman är en ny sångare, vid hvilkens framträdande vi i ovanlig grad fäst oss, allt sedan hr H. allraförst tillvann sig vår uppmärksamhet på Nya Teatern i operetten Nanon.
Vi påpekade redan då hvilken framtid kunde ligga i » detta ovanliga röstmateriel, hjeltetenor ».
Med ledsnad funno vi sedan att hr H fastnat för Yasateatern, hvars musik är af allt annat än uppfostrande art för en ung röst.
Icke ogerna sågo vi derför att hr H. slet sig derifrån — det må nu ha skett litet grand burdus — och började studera litet ordentligare.
Att dessa 6tudier ej varat längre än ett par tre månader, förmärktes nog vid Masaniello-
* Se » Ur Dagens Krönika » — Januari,debuten och likväl kunna vi ej annat än stämpla detta första försök som i mer än vanlig grad löftesrikt.
Hr Hagmans tenor är af det slag, som vi i föregående revy hade tillfälle i förbifarten antyda, det dramatiska, mörka, starka.
Här i Norden är denna dunkla tenortimber så ovanlig att man bör skynda taga vara härpå, För partier af stark dramatisk aftattning äro dylika stämmor ovärderliga.
Det gäller nu för den som fått ett dylikt instrument att låta utbilda det till det mest gifvande, det bästa möjliga.
Höjd-registret är i slika röster en Tarpejisk klippa.
Det gäller att med bröströst söka komma så högt som möjligt och då falsett måste anlitas fa denna så somber och manlig som möjligt d. v. s. motsatsen mot de lyriska tenorernas vekliga sopraniserande.
När derför en recensent tyckt sig förmärka hos hr H. ett visst » Odmanniserande », la voix blanche, öppen och minskande volymen, måste hr H. göras uppmärksam på att detta alldeles strider mot hans röstkaraktär och om han någon gång använder detsamma, måste detta manér begagnas med stort konstnärligt förstånd, för ingen del neddragas att kokettera med inför en omdömeslös damepublik.
Sådana pointer inom hr H: s eventuela repertoir finnas uti sömn-cavatinorna i Den Stumma och Robert, Bdurarian i Huge-notterna, pastoralen och idyllterzetten i Profeten, ett par fraser i kärleksduon i Tell o. s. v.
För att vara så » rudis », föredrog hr H. slummerarian med förvånande god hållning, tillfredsställande portamento, ingen bräkning i höjden och dertill sist men ej sämst med en visserligen ej nog stark men ganska osökt känsla.
Revo-lutionsduon gick med kläm, dock böra accenterna i böljan vara skarpare, rhytmiken nogare, föredraget eldas upp än mer i den hänförande fosterlandsglödande strettan.
Vi tvifla ej att hr H. realiserar dessa önskningar med tiden, mycket ung som han är och dertill synbarligen lifvad för sitt kall.
Den andra versen i barcarollen bör föredragas mycket olika den första, med en glödande underström af rebellisk lidelse i motsats mot den förstas morgonklajra friskhet.
Hr H. skulle här sett och hört Titschascheck!
Dock — detta är väl något obilligt begärdt, emedan hr H. vid den tid, då pen stora tysken gästade härstädes, helt säkert ej lyssnade till barcaroller utan uteslutande på bereeuser, försåvidt han då ännu var anländ till plaoeten,Spelet i 4: de akten tarfvar ökad uppmärksamhet.
5: te akten är nästan lättare att lyckas i trots vansinnet, också gjorde hr H. här sin sak ganska bra.
De begge upprors-finalerna fingo god relief af hr H: s på samma gång väl-tonande och starka organ, aktionen härunder hade flera riktiga ställen såsom det tigeraktiga språnget med facklan ut till kamp för folkets frihet.
Mimiken bjöd väl ofta på hr H: s för resten mycket behagliga småleenden, i en tragisk rol böra dessa endast slösas med under — inropningarne.
Dessa voro vid debutens slut legio, bifallet i allmänhet ansenligt.
Hr H. var också mycket glad deråt, riktigt ungdomsfriskt glad, som om han aldrig hört Vasalöjt-nanternas starka händer.
» Ack, ja, dom var så snälla så, — Tänk, utsåldt hus i julveckan!
Usch ja, hva * jag var rädd i början, riktigt otäckt, men det gick öfver.
Dom applåderade så, så.
— Tänk 17 inropningar, 17! »
» Ja det var 17 » — eller något sådant, svarade morgonen derpå den tilltalade, en af Stockholms mest bekanta personer, den i sitt kall outtröttliga, alltid lika älskvärda och tillmötesgående fröken i Stora Tidningskontoret, dertill en i teaterfrågor utmärkt väl bevandrad person, hvadan en recensent som föredrager våningen inunder endast efter operans slut behöfver titta in i tidningskontoret för att fa reda på inropningarne, qvastarne, kransarne o. d., denna hufvud-ingrediens i somliga gazetters konstafdeluing.
Under förhoppning att hr H. ifrigt fortsätter att ut^ bilda sina ovanliga röstmedel, lemna vi honom nu så länge för att kondolera » vicekonungens son », som olycklig i operan ock är det på Operan.
Då halfva rolen är struken, är det hårdt att ej ens få höra det som är qvar.
Åtminstone borde de pa sången lurade spektatörerna kunna få skåda en något kungligare kunglig höghet än den denna afton uppträdande hemska gengångaren af fiskaren Piféar.
Gemålen är lyckligare lottad.
Fru Östberg fick här försöka sig som koloratursångerska och lyckades ej illa der-med, om också företräderskan, när hon ville, sjöng mera briljant, (men hon ville icke alltid).
Också cavatinan i Ess sjöng denna mera dramatiskt, åtminstone 1881; fru Ö. gaf jnst ej stor relief åt detta vackra stycke, derunder hennes spel var alltför fattigt.
I ensemblerna gjorde sig denparanta stamman duktigt gällande och det var ej fru Alfonsos fel att lille herra blef totalt ihjelsjungen af sin hulda brud.
Koloraturfacket har ju ej varit fru Östbergs falt de ar, hon nu senast deltagit i K. Operans arbeten, derför behöfver ock hennes teknik ytterligare soignering om hon skall hår-utinnan bli något mer än en aktningsvärd utilitet.
Glansen, elegansen saknas i fru Ö: s annars mestadels ganska korrekta och rena siratverk.
Lorenzos lilla lilla parti hade tillfallit hr Linden.
Don Juan och drängen Anders Persson, barytoner och tenorer, Pehr Svinaherde, aktör Laertes och grefve Fredrik — i sanning som mångsidig figur har hr Arlberg i hr Linden fått en värdig efterföljare.
Fenellas rol har efter Gurli Aberg egentligen fört ett tynande lif.
Låt vara att frk Zetterberg här var stum, men hon kunde ändå ej ersätta den fagra företräderskan.
Ej heller har balettdressyreu bekommit flickan väl.
Det var derför nu senast ganska öfverraskaude att finna en ung balett * élève reda sig så bra med den svåra, ehuru tacksamma rolen.
Uppfattningen var trogen, utförandet karaktersfullt.
Verklig tragik bjöd denna lilla flicka på, ej blott på snällt inlärda nätta språng och ställningar.
Ett godt moment var den stigande misstanken utanför kyrkan, utbrottet af svartsjukan, samt svimningen med det naturtrogna för stumma egendomliga underliga utropet.
Sydländsk furia fanns mången gång i framställningen, som lofvade det bästa för fröken Hjorts framtid — men som dansös?
J ' espère que non!
En dansös, som saknades, var fru Lund, hvars eldiga Tarantelladans med hr Sjöblom var dåligt ersatt af en vanlig ensemble.
Deremot gafs nu i Akt I jemte Guarachen äfven Boléron, hvilken i koreografiskt hänseende måhända kunnat bjuda på mer; dock var det ett stort nöje att återhöra den ståtligt pikanta musiken.
Hr Nygren, som ej tycks få någon ro numera, var med också här, som Pietro, mer lyckad än i Leporello.
Den tragiska musan tycks också vara hr N. mer välbevagen.
Rösten harmonierar härmed.
Dock kan han ännu ej sjunga barcarollen som sig bör, detta är ett svårt stycke, som endast i hr Willmans händer fått vederbörlig konstnärlig tolkning.
Nu gjorde den ej afsedd effekt.
Detta gjorde deremot bönen, som af operakören sjöngs utomordentligt berömvärdt.
Äfven unga Masaniello sjöngsnällt med i sin stämma, men Gud vet hur snällt Pietro och Borello hjelpte basarne.
Hr Malmsjö stacks som konservativ officer * ihjäl i 3: dje akten, men gick i 4: de akten igen midt för näsan på ihjelstickaren — såsom neapolitansk radikal.
Förklädnad och skyddande — olikhet.
Förmodligen med anledning af fröken Ellen Nordgrens önskan att forsöka sig som operasångerska har K.
Operan upptagit Verdis största — många säga enda — mästerverk » Aida ».
Från isynnerhet hr Halléns konserter är denna unga dam känd som lyckligt röstbegåfvad och derjemte egarinna af ett mindre ofta förekommande naturligt dramatiskt föredrag.
Understödd af dessa betingelser gjorde frk.
N. en djerf kupp, tog och debuterade i Amneris fordrande parti.
Debuten infriade sångerskans och hennes vänners förhoppningar.