Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rosenbergs stora förvåning, den förmodan att detta verkligen var bästa och säkraste medlet att hemföra godset, först emedan färden under sådana omständigheter icke liknade sig till en lurendrejeriaffär, och sedan, i den händelse att jaktlöjtnanten nu åter kryssade på utkik, vore det icke otroligt att han af artighet mot Ella, med hvilken han gjort bekantskap för några år sedan, lät åtminstone hennes plats blifva oantastad.
”En sådan björn skulle visa så mycken höflighet!
Nej, det är jag säker att han icke gör; och väl vore det för hans egen heder, ty f-n ger jag den karl, som i tjensten ser på vackra fruntimmer!” menade kaptenen.
”Fy, blygs!” sade Ella och gaf sin älskare ett lätt slag på kinden.
”Jag har sagt min mening,” yttrade Birger; ”må Erika lägga sitt ord till!
Fruntimrens råd äro alltid bättre, än vi vilja medge det, min kära Rosenberg.”
”Jag röstar för Gabriellas förslag.
Det duger åtminstone att försöka; och när det i alla fall icke kan gå värre, än att Rosenberg mister sina sidentyger och shawlar, så tycker jag att det just kan göra detsamma, om det sker på ljusa dagen eller om natten.
För att möjligen bevara dem, tror jag likväl att försöket vid dager blir det säkraste.”
”Nu är du öfverröstad!” utropade Gabriella lifligt.
”Och den vackraste shawlen i packan är min, om jag riktigt hemför alltsamman åt dig.
Är det icke så, söta Rosenberg?”
”Jo visst!
Den skulle du hafva fått ändå; men jag tycker att hela saken, med fruntimmersbefolkningen i slupen, är liksom litet befängd.
Det kan aldrig gå väl!”
”Det går väl, tro mig, och var ej envis!
Jag blir annars ledsen,” sade Gabriella och tog ett högst bedröfvadt utseende.
”Ja, så låt barka då!
Det kan inte gå värre än sist.
Den sakramenskade kycklingen, som skulle pudra mig så förbannadt!
Det vore en riktig hjertbalsam, att kunna lura honom igen; ty ehuru det, som är qvar, är det minsta, vore det ändå, som sagdt, en lisa, om det rakade hans näsa förbi.”
”Det är då beslutadt,” inföll Erika; ”vi resa i morgon!”
Morgondagen kom och till Gabriellas förtjusning med sol och godt väder.
”Ser ni,” jublade hon vid kaffebordet, ”Gud har hört min första bön: en vacker dag; och han hör nog den andra också!
Jag är nu så säker, att jag blott fruktar att jaktlöjtnanten rest hem och ej vidare bryr sig om någon efterspaning.”
”Det vore likväl det lyckligaste,” menade Rosenberg.
”Visst icke, ty då skulle du säga att det gått lika bra antingen jag varit med eller ej, och detta vore det harmligaste af allt.
Nej, må han komma och göra visitation!
Jag längtar att få visa dig, huru jag skulle bete mig vid ett sådant tillfälle.
Du fick väl se att jag vore modig.”
”Jo, jo, här hemma – men fick du sigte på tulljakten, hörde den preja oss och slutligen lägga sig helt beskedligt utmed långsidan, då ...” ett uttrycksfullt leende slutade den mening, kaptenen icke nändes uttala i ord.
”Så, du menar att jag då lät skrämma mig!
Men vill du då aldrig komma ihåg att jag längesedan växt ifrån dockorna?”
”Jo, men du kan min själ tro att jaktlöjtnanten icke är någon docka!” skrattade Rosenberg.
”Och dessutom vore det långt klokare, om du lekte med dockorna, än att du ger dig ut på sådan färd.
Låt jaktlöjtnanten ta hela skräpet – jag tycker vi haft så många upptåg af det slaget, att det nu kunde vara slut!”
Det var Anton, som i butter och vresig ton yttrade dessa ord; han hade fått kunskap om
Rosenbergs missöde, och lika mycket som han harmades öfver dennes olofliga handel, hvilken åter skulle bringa i gång det gamla talet om lurendrejerierna på ön, lika mycket förtröt honom Gabriellas förslag, som måhända kunde sätta både henne och alla de andra i beröring med sonen af den mördade kustbevakaren.
Vid blotta ljudet af Arnmans namn rann blodet hetare i Antons ådror, och hans hufvud blef märkbart oredigt.
Men Rosenberg och Gabriella, som ej kände orsaken, talade ofta om jaktlöjtnanten, och derföre hade Anton under loppet af flera dagar varit i ett mer än vanligt upprördt tillstånd.
”Du är så ond, Anton!” sade Gabriella.
”Hvad behöfver du bry dig om Rosenbergs gods?
Det är väl i alla fall icke så farligt med litet lurendrejeri!
Jag mins att, när jag var barn, lurendrejade far och Birger stora balar och fat af många slag; och jag kommer också ihåg allt hvad de dragit ihop till den natten, då du var ute och ...”
”Tyst, eller vrider jag nacken af dig, du hvita korpunge!” skrek nu Anton i sin gamla vilda ton.
”Nämn inte ett ord om den natten!”
Hans knutna hand nedsjönk maktlös, blicken återtog sin vanliga slöhet; och utan att fullborda meningen, gick han bort i sin spisvrå, hvarest en innött fläck visade den plats, der hans förvirrade hufvud bortdrömt så många timmar af hans overksamma lif.
Birger hade bleknat vid det oväntade utbrottet, Erika rodnade; men Gabriella hviskade till Rosenberg: ”Bry dig icke om hvad han säger!
Vi skola akta oss att reta honom, ty då återkommer hans olyckliga sinnessjukdom: han tål aldrig att man talar om smyghandel.”
”Huru är det med dig, stackars Anton?” frågade Erika deltagande och närmade sig den bleke och, såsom det tycktes, af kroppsliga smärtor lidande ynglingen.
”Är det något jag kan göra för dig?”
”Ingenting, Erika – men du skulle icke låta henne resa!
Och du sjelf och Birger, tycker ni er ha hjerta att se den, den ... du vet – jag trodde du var klokare, Erika?”
”För Guds skull sök att sansa dig,” hviskade Erika, ”och kom ihåg att Gabriella är Rosenbergs fästmö!
Det är för hans skull hon reser – och tycker du att jag kan sätta mig emot det, som verkligen är förståndigt?”
”Låt mig vara!
Jag märker nog att du icke ser längre än andra,” svarade Anton bittert och vände sig ifrån Erika, hvilken, ur stånd att fatta den mening, som dunkelt hvälfde sig inom hans hufvud, lemnade den stackars grubblaren.
”Sådan har jag aldrig sett honom,” yttrade Rosenberg sakta till
Birger, medan denne bemödade sig att draga kaptenens uppmärksamhet åt annat håll.
Birger svarade:
”Åh, det är gammalt.
Hans sjukdom återkommer efter längre och kortare mellanskof, och man finner då att det är vissa saker, till och med personer, han isynnerhet afskyr; men som enda medlet är att lemna honom åt sig sjelf, låtsa vi aldrig märka något: han blir alltid värre, då han finner att man ger mer än vanligt akt uppå honom.”
”Jag skall väl då akta mig för det,” sade Rosenberg och gick, utan att se på Anton, förbi denne, att med Erika afgöra om något bestyr för resan.
Emellertid sprang
Gabriella in till far att taga afsked.
Haraldson, som under det beskrifna nattäfventyret verkligen gjort sig något illa i foten, såg den i början obetydliga åkomman nu förvärrad genom det starka mödandet.
Han stödde foten mot en dyna, som Gabriellas hand ännu en gång med dotterlig ömhet ordnade.
”Jag tycker svullnaden har lagt sig något,” sade hon hjertligt; ”pappa blir snart bättre, Gud ske lof!”
”Jag tror så också; det är bara lappri.
Men hör nu, barn, och lägg på minnet hvad jag har sagt dig!
Sitt inte och mys och knip på munnen, liksom du ville säga:
’kom hit!’ i fall du får syn på jaktlöjtnanten.
Slughet och lugn ä’ nödvändiga, om du vill blanda bort kortena.
Men jag vet inte, hur du, som ständigt är som ett barn, skall skicka dig i en allvarsam sak?”
”Åh, sörj icke för det! pappa får nog höra huru förståndigt jag burit mig åt.
Vi ha tagit med oss ett par pund tagel, att stoppa i hvardera ändan på varet, sedan vi lagt shawlarne och sidentyget midtuti; och tror pappa för öfrigt att jaktlöjtnanten, i fall vi träffa på honom, skulle vara så närgången att han vill sprätta upp dynan, när jag sitter på den!
Jag tänker visa mig så likgiltig och allvarsam, att han skall bli helt upp narrad.”
Haraldson log på sitt sätt godmodigt åt sin älsklings stolta sjelfförtroende.
”Lycka till godt företag!” sade han.
”Du är dotter af en sjöman, hvilken, skam att ta fram’et, aldrig blinkat på hvitögat, ej en gång när lifhanken stått på spel.
Visa nu att du inte vanslägtas; och i fall det blir allvar af leken, skall det fröjda mig in i själen, om du kunnat lura kronans åsnepack.”
”Jo, pappa, lita på att jag äfven i värsta fallet skall veta skicka mig!
Men jag misströstar ej.”
Klockan omkring nio var slupen klar att lägga ut.
Petter Lindgren stod i aktern och stufvade in korgarne, dem
Lena langade ned, medan kocken, hvilken tjenstgöringen denna gång tillfallit, sprang upp och ned i kaptenens ärender.
”Ack, den som fått vara med om så roligt!” suckade
Lena och drog den rutiga hufvudduken öfver kammen, hvilken Petter hemfört såsom skänk åt henne.
”Ha vi inte qvinfolk nock, när det är två?” yttrade Petter skämtsamt.
”Tre blefve alltför mycket; och jag undrar bara att kapten låter någon af dem vara med!
För min del lider jag inga kjortlar, när det är fråga om karlaväsen.”
”Han skulle just skäms att tala på det viset, herr Petter, då det ännu inte är mer än två dar se’n både kapten, gamle Lutter och han sjelf läto lura sig af dem, som var klokare.
I alla fall undrar jag just, hvarför inte qvinfolken, dem han kan låta bli att springa efter, när han inte sätter mera värde på dem, skulle vara så vettiga i tocka här ting, som karlarne.
Jag kunde ensam åtagit mig föra hem hela kaptens gods, för mor, som belefvat mycke i verlden, förstod sig på’et, och jag lärde af henne.
Ja, Gud ske lof, vår Herre har gett oss hufvud så väl som kjortlar!”
”Och tungor,” skrattade Petter.
”Ja, att bitas med, när vi bli bitna; det är nu som det bör vara.
Och om jag någon gång skall gifta mig, så säger jag förut att jag inte vill vara någon nolla.
Mitt ord skall gälla rätt så godt som hans, hvem det nu kan bli!”
”Och då jag gifter mig,” inföll Petter och sköt med en viss värdighet den blanka hatten på ena örat, ”så vill jag ha en hustru, som kan tiga.
För tro, jag blir ingen mes; och vill hon ha sista ordet i laget, så gör jag utan prut som skräddarn med sin, då de kom i gräl om tygstycket.”
”Nå, hvad gjorde han, den grobian?” frågade Kajsa Lena nyfiket.
”Jo, ta mig knäfveln, visste inte han råd, som var pengar värdt!
Då käringen inte ville ta reson, förlorade han tålamodet och kastade henne, som hon stod med saxen i näfven, ned i brunnen.
Och när den trollpackan då inte längre förmådde öppna mun till ordspråk, låg hon och klippte med saxen, tilldess hon qväfdes af ilska.”
”Ja så,” sade Lena med pionröda kinder; ”nu vet jag då hvarifrån det gamla ordspråket kommer: ’det skall ändå vara klippt.’
Men akta sig han, Petter, att föra sådant tal, för det kan jag låta honom veta, att då vill ingen flicka ha honom, åtminstone inte jag – det kan han sätta sig på!”
”Jag undrar just, om jag skall lyckas få hem min egen lilla packa, som ligger instucken bland kaptens,” yttrade Petter Lindgren, liksom ingenting förefallit.
”Hvad då för en packa?
Den har jag inte hört något om.”
”Åh, det var bara ett kattunklädningstyg och en liten bomullsshawl; men den var allt vacker, och qvarterslånga fransar hade han.
Jag har ej sett någon tös i hela skärgårn ha maken.”
”Och att Petter inte tog det i kistan!” inföll Lena med på en gång klagande och anklagande ton.
”Nej, jag tänkte som så, i fall vi få visitation, så god natt med herrligheten.
Gömmer jag’et deremot, så är det i behåll.”
”Ja, så var det ock ett gömställe!” menade Lena, med en ton som antydde, det hon ansåg sig ha litet del i Petters gods.
”Ingen fara!
Men fort hit nu med hela skräpet – jag hör kapten.”
”Låt bara ingen ta ifrån honom sina saker, kära Petter!” förmanade Lena och hoppade upp på bryggan.
”Än se’n?
När ingen, och allra minst hon, Lena, vill ha mig, så kan det just vara detsamma, hvem som tar vid’et.”
Kaptenens ankomst hindrade
Lena att gifva den skälmske Petter något mera lugnande svar, och tiden medgaf knappt en förtrolig blick, ty Gabriella ropade henne till hjelp vid något, som kommit i olag på klädseln.”
Öfver den plats, som kaptenen utsett åt Erika och Gabriella, låg det stora hemlighetsfulla parkumsvaret utbredt; och då vår unga hjeltinna satte sig tillrätta, njöt hon redan i andanom af sin lyckliga fångst.
Men Rosenberg, som lemnat styret att skötas af Birger, medan han sjelf litet skötte kurtisen, var ej alldeles vid det lynne han syntes.
Under natten hade han allt mera öfvertygat sig att jaktlöjtnanten äfven funnit och knipit hans sista skatt; och hela resan förekom honom således endast som en artig eftergift åt hans fästmös små anspråk, utan något egentligt ändamål.
Omkring klockan half elfva steg sällskapet i land i Marstrand; och såsom det andra goda tecknet räknade Gabriella med förtjusning den omständigheten, att tulljakten ej fanns hvarken der eller i sigte derutanför.
För att göra sjelfva resan så mycket mera naturlig, förrättades några uppköp på förmiddagen, hvarefter kaptenen bjöd på middag; och först omkring half tu besökte våra resande den vigtiga holmen.
Så snart nödiga reqvisita voro uppackade ur båten, beordrades Petter att emellan ett par utskjutande klippor uppgöra en stor eld; och gruppen deromkring hade en viss anstrykning af romantik.
En November-eftermiddag är i sig sjelf en halfskymning; och vid den högt flammande lågan, de gnistrande rökpelarne, såg det nästan nattligt ut.
På den skrofliga hällen hvilade Gabriella på Rosenbergs utbredda kappa, och den höga purpurn på hennes friska kinder lånade från eldskenet ett slags gloria, hvaruti hela hennes intagande figur tog sig förträffligt ut.
Rosenberg låg vid hennes fötter och betraktade henne med vänliga blickar; men det vore icke enligt med sanningen, om vi försäkrade att han dervid glömde bergshålan och sina sidenpackor.
Tvertom, då han nu åter var dem nära, föreföll det honom som de också måste finnas på behörig ort.
Erika satt på en upphöjd sten och instruerade Petter, som nu gått i befattning med kaffekoket, medan Birger gick af och an.
Sjelfva holmen utgjorde en gigantisk klippa, sönderstyckad, såsom det förekom inbillningen, genom en jord- och hafsomstörtning.
Vid dess fot lågo tusentals musslor och olikartade stenar kringspridda; men förgäfves sökte ögat efter en buske, en enda rot: intet tecken förefanns till någon växtlighet.
”Men, söta Rosenberg,” sade Gabriella otåligt, ”skola vi icke gå och se efter sakerna?
”Vi böra icke öppna blocket, förrän vi äro färdiga att lägga in.
Låt det först blifva litet mera skumt.”
”Så du talar, huru skall Erika och jag då se att sy in sidentyget?”
”Värm åtminstone upp dina små händer, innan du tänker på att sy!” invände Rosenberg, i det han afdrog hennes handskar och började med sina kyssar och sin varma andedrägt sätta rörlighet i Gabriellas halfstelnade fingrar.
”Jag skall taga stenen i sigte och sedan kasta en blick ifrån bergspetsen utåt sjön,” sade Birger; och en stund derefter gaf han med sin näsduk den dubbla signalen att blocket syntes orördt och passagen fri.
En återsignal från Erikas svarta florshufva underrättade honom att kaffet var färdigt och väntade.
”Så doppa då af mina rara skorpor, Ella, och se icke så orolig ut!” yttrade Erika leende, i det hon på nytt räckte Gabriella den gula nankinspåsen med de alldeles färska skorporna.
”Tycker du jag kan ha smak för sådant?
Jag sitter som på nålar och vet icke hvarföre vi skola söla bort tiden.
Gå, kära Rosenberg, och se åt!
Jag är litet ängslig, innan jag sett det.”
Birger och Rosenberg följdes nu åt till bergshålan; och snart dansade Gabriella af hänryckning, ty packorna ej allenast funnos, utan de funnos äfven innehålla hvad de borde.
Och nu blef det ett uppsprättande och instufvande och sömmande, så det var lust att se, med hvilken färdighet det stora varet formerade sig till en försvarlig och respektabel långdyna.
”Och nu intet söl, utan fort i båten!” sade Birger och kastade sjelf dynan på axlarne.
Då den låg på sin plats, och Gabriella riktigt tryckt sig ned derpå, hade hon ett utseende, liksom hon velat trotsa alla makter att förmå henne lemna den.
Sedan Petter, som larfvade efter med korgarne, äfven lyckligt kommit ombord, sköts båten ut; och i hvarje öga, som såg tillbaka åt den ödsliga klippan, låg en smula tacksamhet för det skydd den lemnat.
Sällskapet blickade framåt med förhoppning; ty tulljakten sof förmodligen långt derifrån, åtminstone syntes ingen skymt af hennes förhatliga former.
”Nå, lycka till god marknad, kapten!” sade Birger och fattade styret.
”Ha vi det väl hemma, går det af sig sjelf att någon af dagarne få det in till Götheborg.
Ingen sak nu, när husvisitationen är öfver!”
”Langa fram buteljen, Petter!
Se så, bror Birger, tack för allt besvär, både i dag och sist!
Låt oss tömma ett glas på god utgång!”
Och för denna skål läto äfven fruntimmerna behaga sig att göra Rosenberg besked.
Petter och kocken intogo äfven en försvarlig styrketår, hvarefter de fattade årorna och drefvo slupen med förnyad kraft mot hemmet.
”Rätt så, gossar! det kallar jag att ro.
Blås du i dina små händer, Gabriella, så få vi också frisk vind.
Jag ser redan på din florshufva, att den kommer med friska tag.”
Rosenberg var också i taget.
Första medgången hade gjort honom djerf; och efter fem minuters rodd var hela sällskapet så lugnt, liksom kronans flagg aldrig hviftat inom Bohusläns-skären.
Den enda, som icke var fullkomligt nöjd med sin dag, var Gabriella.
Hon tyckte det förekom henne liksom hon haft allt detta besvär förgäfves, och oupphörligt flög hennes öga än åt ena, än åt andra hållet, för att upptäcka någon misstänkt punkt; men den syntes ej, och nu hade det ju verkligen varit detsamma, om hon suttit hemma eller varit med.
Såg det ej ut som både sidentyg och shawlar gerna kunnat ligga öppna rnidt i båten?
”Man ser nu, huru påpassliga de der herrarne äro!” yttrade hon i en ton, midtemellan triumf och harmsenhet.
”Man kunde minsann föra bort bra mycket saker, hvilka skulle gå deras näsa förbi.”
”Var icke för öfvermodig, min lilla hjeltinna!” invände Rosenberg. ”Det kunde lätt hända att du blef bet.
Än äro vi ej fullt halfvägs.”
”Och likväl, om jag icke bedrar mig, vid det mål, som Ella så ifrigt efterlängtat,” yttrade
Birger och steg upp, för att bättre taga i sigte den der stora sjöfågeln, som helt oförmodadt sköt fram på sidan om udden.
Rosenbergs manligt bruna ansigtsfärg fick en anstrykning af blodrödt, hans ögon följde samma riktning som Birgers och öfvertygade honom snart att denne sett rätt.
En båt nalkades verkligen; och om ej den skugga, hvilken redan började utbreda sig öfver land och haf, bedrog, så blåste den hatade kronflaggen på masttoppen.
”Hvar dj-n kommer han nu ifrån?
Det är tulljakten,” utbrast Rosenberg med en ton af stark sinnesuppbrusning.
”Skola vi söka komma undan eller låtsa om ingenting?”
Frågan var ställd till Birger.
”Jag anser det senare klokast,” var dennes lugna svar.
”Den hunden!” mumlade Rosenberg, strök sig med handen om hakan, gned pannan och blickade ännu en gång åt den sida, hvarifrån jakten nalkades.
Men några ögonblick voro tillräckliga att återgifva vår kapten erforderlig sinnesnärvaro.
”Håll jemnt och skynda ej på rodden, Petter!” yttrade han lugnt; ”ty inbillar han sig att vi äro rädda, så sätter han hvar segellapp till, för att hinna oss.”
De senare orden voro ställda till Gabriella, på hvars läppar det utmanande leendet väl försvunnit, men der i stället ett uttryck af säkert allvar, lika skiljdt från rädsla, som från den nyss visade öfvermodiga barnsligheten, klart uttalade sig.
Rosenberg hade icke beredt sig på att finna någon synnerlig själsnärvaro, när det gällde att pröfva de svaga krafterna; men han älskade att se den lugna blick, hvarmed Gabriella betraktade den mörka punkt, hvilken snart hotade att tillintetgöra det ungdomliga sjelfförtroendets säkra beräkningar.
”Nu nalkas ett ögonblick,” hviskade Erika henne i örat, ”som mycket kommer att inverka på den aktning Rosenberg i framtiden egnar dig.
Kom ihåg att du varit öfvermodig, derföre bör han ej heller se dig pjunka, när det blir allvar; och skulle så ledsamt hända att sakerna måste fram, så lemna din plats med värdighet!
Af en kustbevakare få ej fruntimmer mera än andra, vänta någon artighet.”
”Jag räknar bara på lyckan och min egen rådighet,” svarade Gabriella med en lätt rodnad.
”Frukta ej, Rika, att du skall behöfva blygas för mig!”
Rosenberg stod med korsslagna armar på en af tofterna och talade vid Birger.
Väl sjöd det ännu temligen hett inom kaptenens hufvud, då han tänkte på natten i tulljakten och frukosten på Örnungen; men han hade fast beslutit att vara kall, att beherrska hvarje sin rörelse, och ej låtsa det minsta om hvad som passerat.
Och förgäfves uppbjöd han ej hela sin förmåga att visa en likgiltighet, som naturligtvis icke kunde finnas hos honom.
Birger såg ut som en person, för hvilken allt detta var en barnlek.
Emellertid manövrerade tulljakten på ett sätt, som gjorde det osäkert hvad hon förde i skölden.
Men på en gång höll hon ut mot slupen, prejade den och låg snart långsides.
Jaktlöjtnanten stod sjelf på däck, och helsade med ett höfligt: ”Mjuka tjenare, herr kapten!
Förlåt att jag åter faller besvärlig!”
”Hvilken vacker karl!
Så han vuxit till sig, sedan jag såg honom som skälskytt!” tänkte Gabriella.
Ty äfven i ett ögonblick af största oro, kan en flicka se om en karl är vacker eller ful.
Birger och kaptenen besvarade lugnt och artigt helsningen, hvarefter Rosenberg med stor kallblodighet yttrade:
”Om meningen är att herr löjtnanten ernar hedra oss med ett besök, så haf den godheten och skynda!
Fruntimmerna äro ruskiga och frusna efter resan.
Vi hafva varit inåt Marstrand.”
”Ja, vädret är i dag serdeles gynsamt för lustfärder,” anmärkte Arnman med ett leende, som kunde kallas fint; och härmed var han i ett hopp ned i slupen, då han först riktigt fick syn på fruntimren.
Vår blomstrande hjeltinna satt vid sidan af den ännu alltid till utseende och ställning ädla, men allvarliga Erika.
Hennes klara vackra ögon sågo fritt, kanske till och med litet stolt på den unge jaktlöjtnanten, hvilken kände hennes blickar skjuta rakt igenom rocken åt den sidan, der, enligt påstående, hjertat skall finnas; de träffade ’fläcken,’ ty den tiden fanns icke all denna förträffliga stoppning, som nu kan afhålla en hjertstöt.
Emellertid lät vår vän Arnman icke bekomma sig, utan sedan han, såsom en artig ung man egnar, bugat sig för damerna, gick han, likväl på ett betydligt afstånd från dem, i befattning med sin tjenstepligt.
På Gabriellas hvita panna, lätt skuggad af den lilla svarta kastorhatten, brunno ett par små, klara röda fläckar; detta var ock enda tecknet, som blott för den uppmärksamma Erika förrådde hennes inre rörelse.
Men Erika hade märkt dessa fläckar från barndomen, synliga endast vid någon starkare känsla, såsom glädje, harm, oro, m. m.
Men Erika kunde ändå icke se in i sin älsklings hjerta.
Hade hon kunnat göra det, veta vi icke, om hon kanske ej rodnat en smula, då hon förvissat sig att Gabriella grundade sin seger på det dröjande ögonkast, som jaktlöjtnanten skickat henne.
Gabriella gjorde sig ej samvete af att tillräkna denna blick en viss icke otydlig beundran för hennes – skönhet.
Jo, jo, Gabriella var icke öfver höfvan blygsam, då hon bedömde sig sjelf!
Emellertid genomsöktes slupen i alla skrymslor, alla korgar och lösa kappor vändes, och för hvarje fotsbredd, den farlige tulltjenstemannen nalkades den plats, der Gabriella satt, desto hörbarare klappade hennes hjerta, och desto högre brunno de små fläckarne på pannan.
Men hennes utseende var bekymmerslöst, och hon talade med Erika i denna småsnattrande ton, som tillhör den sorglösa ungdomen.
Under tiden lät hon så naturligt som möjligt sin stora shawl i djupa veck nedfalla öfver dynans sidor.
”Jag tror herr löjtnanten nu genomsett hvad som finnes,” sade kaptenen litet otåligt.
”Vi blifva bra länge uppehållna.”
”Det skall straxt vara afgjordt!” och liksom den unge tulltjenstemannen öfvervunnit en känbar motsträfvighet, steg han raskt öfver den enda toftan, som skiljde honom från fruntimren, och stod nu midtemot Gabriella, hvilken hans öga forskande betraktade.
Det var henne likväl icke möjligt att uthärda denna blick: hon sänkte sina vackra ögon, men gjorde ej minsta tecken af att stiga upp.
Ett par sekunders tystnad kändes för hela sällskapet spännande, likväl mest för Gabriella, på hvars rådighet godsets räddning egentligen berodde, om det ens numera kunde räddas.
”Kanhända,” sade efter en liten halftvekan vår jaktlöjtnant, ”får jag besvära herrskapet att stiga upp!
Min pligt medgifver icke att visa den artighet, fruntimmer kunna fordra.”